Toins Saimons

Sanctus

Saimons Toins

Sanctus

.

I

Cilvēks ir izpostīts dievs

Ralfs Valdo Emersons

1. NODALA

Galva atsitās pret akmens grīdu, un acu priekšā noplaiksnīja žilbinoša gaisma.

Tad iestājās tumsa.

Apziņas miglā nobrakšķēja smagās ozolkoka durvis un, slīdēdams cauri dzelzs skavām, noklaudzēja biezais dēlis.

Kādu brīdi viņš gulēja tur, kur bija nogrūsts, ieklausījās sirdspukstu dunā un garām plūstošā sērīgā vēja pūsmās.

No sitiena pa galvu uzmācās nelabums un reibonis, taču bija skaidrs, ka mokošais aukstums neļaus zaudēt samaņu. Tas bija rāms un aizvēsturisks saltums, nemainīgs un nepiedodošs, gluži kā akmens, no kura veidota viņa celle. Tas spiedās klāt, tinās apkārt kā līķauts, saldēja asaras uz vaigiem un bārdas, stindzināja asinis, kas sūcās no svaigajiem ievainojumiem, kurus viņš ceremonijas laikā bija cirtis sev kailajā ķermeņa augšdaļā. Apziņā jaucās dažādi tēli, nupat vēroto baismīgo ainu un nule noskaidrotā šaušalīgā noslēpuma radīti.

Tā bija meklejumiem veltītā mūža virsotne. Viņš cerēja, ka šeit beidzas ceļš, kas aizvedīs pie svētām un sensenām zināšanām, pie dievišķas izpratnes, kura tuvinās viņu Dievam. Pēc ilgiem gadiem viņš beidzot bija iemantojis šīs zināšanas, taču dievišķuma nupat redzētajā nebija radis vien neaptveramas skumjas.

Kur šeit meklējams Dievs?

Tikko saricsušās asaras dzēla vaigus, saltums spiedās aizvien dziļāk ķermeni, vēl spēcīgāk pieķerdamies kauliem. Otrpus smagajām durvīm tālumā kaut kas klusi nobukšķeja. Troksnim sazin ka bija izdevies izspiesties cauri cilvēku rakto tuneļu labirintiem, kas caurauda svēto kalnu.

"Drīz viņi ieradīsies pēc manis. Ceremonija beigsies. Un tad viņi izrēķināsies ar mani…"

Ordenim, kurā viņš iestājies, likumi bija nelokāmi un nežēlīgi. Un tagad viņš bija uzzinājis arī tā noslēpumu, tātad nevajadzētu šaubīties, ka viņu nogalinās. Iespējams, lēnām, citu ordeņa brāļu acu priekšā kā atgādinot, cik nopietni ir stingrie zvēresti, un kā brīdinot par to, kas piemeklēs visus svinīgā solījuma pārkāpējus.

"Nē! Ne šeit. Un ne šādi."

Piespiedis galvu pie vēsās akmens sienas, viņš uztrausās četrrāpus. Tad lēni, sāpju mocīts, vilka raupjo zaļo tuniku pār pleciem, un grumbuļainā vilna berzējās gar jēlajām brūcēm uz rokām un krūtīm. Pārsviedis kapuci pāri pakausim, viņš vēlreiz sakņupa, juzdams silto elpu plūstam cauri bardai, pievilka ceļgalus cieši zem zoda un sarāvās kā nedzimis bērns mātes klēpī, līdz siltums pamazām atgriezās un izplatījās pa visu ķermeni.

No kalna iekšienes atkal atbalsojās trokšņi.

Viņš atvēra acis. Cauri šauram lodziņam spiedās attāla, trūcīga gaismiņa, kas ar pūlēm izgaismoja svangako celles iekārtojumu. Askētiskā telpa bija raupji izcirsta, praktiska, bez rotājumiem. Vienā kaktā rēgojās atkritumu kaudze, liecinot par to, ka šo Citadeles telpu tāpat kā simtiem citu vairs ikdienā neizmanto un neuzkopj.

Logs vairāk līdzinājās klinšu spraugai, lūkai, kas neskaitāmu paaudžu strēlniekiem kalpojusi par ērtu apšaudes vietu, ļaujot raidīt bultas uz ienaidnieka armijām, kas maršēja pāri līdzenumam. Stīvi pieslējies kājās, viņš piegāja pie lūkas.

Līdz ausmai bija diezgan ilgi. Mēness slēpās aiz mākoņiem, vienīgi šur tur mirguļoja tālas zvaigznītes, taču spozme aiz loga negaidot apžilbināja acis. To radīja desmitiem tūkstošu ielu laternu, reklāmas plakātu un veikala izkārtņu, kas lejā stiepās tālumā līdz kalnu grēdai, kura no visām pusēm apjoza līdzenumu. Tas bija modernās pilsētas Ruinas nemainīgi žilbinošais mirdzums reiz tā bijusi hetu impērijas galvaspilsēta, bet tagad vien tūristu iecienīta vieta Turcijas dienvidos, turpat pie vistālākās Eiropas robežas.

Viņš raudzījās uz plato metropoles klaju, uz pasauli, kurai pirms astoņiem gadiem, patiesības meklējumu dzīts, bija uzgriezis muguru. Bet meklējumi noveda viņu šajā augstajā sensenajā cietumā pie atklājuma, kas saplosīja viņa dvēseli gabalos.

Atkal bija dzirdams tas slapētais troksnis. Šoreiz tuvāk.

"Vairs nedrīkst kavēties."

Virvi, kas bija ievērta tunikas adas cilpiņās un saturēja to kopa, viņš izvilka arā un ar ievingrinātu veiklību aizmeta abos virves galos cilpas, tad piegāja pie loga un izliecās ārā. Sasalušajā klints virsmā viņš raudzīja sataustīt kādu izliekumu vai izcilni, kas spētu noturēt viņa svaru. Spraugas augšējā malā uzgājis klints izvirzījumu, apmeta tam cilpu un no visa spēka nostiepa virvi, lai pārbaudītu stiprumu.

Izturēja.

Saglaudis aiz ausīm garos, netīros, gaišos matus, viņš vēl beidzamo reizi paraudzījās lejup uz pulsējošo gaismas paklāju. Tad ar smagu sirdi, ko nospieda uzzinātais sensenais noslēpums, viņš izelpoja tik dziļi, cik plaušas vien atļāva, izspraucās cauri klints spraugai un metās nakts tumsā.

2. NODAĻA

Deviņus stāvus zemāk telpā, kas bija tikpat majestātiska un grezna, cik iepriekšējā pieticīga un askētiska, kāds cits vīrietis uzmanīgi skaloja asinis no paša cirstajām svaigajām brūcēm.

Viņš bija nometies uz ceļiem it kā lūgšanā milzīga, plata kamīna priekšā. Arēji viņš ļoti līdzinājās mūkam sirma gara bārda un tāpat mati, kas galvvidu kļuvuši plānāki, vidukli ar virvi saņemta zaļa tunika.

Augums, vecuma iespaidā viegli ielīcis, tomēr bija vēl sīksts un spēcīgs. Zem ādas kustējās stiegri muskuļi, kamēr viņš mērcēja muslīna lupatiņu vara traukā, kas atradās turpat līdzās, maigi izspieda lieko ūdeni un vārīgi pieskārās raudošajai miesai. Kādu brīdi paturējis kompresi pie ādas, viņš atkārtoja rituālu.

Kad vainas uz kakla, rokām un rumpja sāka vilkties ciet, viņš nosusinājās mīkstos, tikko izmazgātos dvieļos un pietrausās kājās, piesardzīgi uzvilkdams kapuci galvā un izbaudīdams dīvaini mierinošās asās sāpes, kad raupjais audums slīdēja pāri brūcēm. Viņš aizvēra acis bali pelēkas, tuksnesī nokaitēta akmens krāsā un dziļi ieelpoja. Uzreiz pēc ceremonijas viņu allaž pārņēma dziļš miers, apmierinājums par to, ka viņš tur godā visdižāko senā ordeņa tradīciju, un viņš pūlējās to izbaudīt, cik vien ilgi iespējams, kamēr pasaulīgie pienākumi vēl nav aizrāvuši atpakaļ realitātē.

Sapņaino omu pārtrauca bikls klauvējiens pie durvīm.

Tātad svētlaimei bija lemts īss mūžs.

-    Ienāciet! Viņš pasniedzās pēc virves jostas, kas bija pārmesta pār tuvējā krēsla atzveltni.

Durvis atvērās, un to zelta virsmas grebumos atspoguļojās sprakstošās uguns spīdums. Istabā klusi ieslīdēja mūks, kurš tūdaļ vieglītēm aizvēra durvis. Arī viņam bija zaļa tunika, gari mati un bārda kā jau visiem ordeņa locekļiem.

-    Brāli abat… Viņš runāja klusi, kā sazvērnieks. Piedodiet par traucējumu tik vēlā stundā, taču es nospriedu, ka jums tas būtu jāzina nekavējoties.

Mūks nolaida skatienu un pētīja grīdu, it kā nebūdams pārliecināts, kā lai turpina.

-   Tad stāsti nekavējoties, atrūca abats, sasiedams jostu ap vidu un sakārtodams ordeņa krucifiksu, koka krustu burta T veidā.

-    Brāļa Semjuela vairs nav…

Abats sastinga.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Vai viņš ir miris?

-    Nē, brāli abat. Es gribēju sacīt… Viņa vairs nav cellē.

Koka krucifiksa apakšējo daļu abats sažņaudza tik spēcīgi, ka tas iespiedās delnā. Taču loģika strauji izgaiņāja nupat uzbrukušo izbīli, un viņš nomierinājās.

-   Viņš noteikti ir nolēcis lejā, abats atteica. Lieciet pārmeklēt zemi un aizvākt līķi, iekams to kāds ir ieraudzījis.

-   Piedodiet, brāli abat, mūks nerimās, vēl ciešāk urbdamies ar skatienu grīdā, mēs jau rūpīgi pārmeklējām visu pakāji. Kolīdz atklājām Semjuela pazušanu, bez kavēšanās ziņojām brālim Atanasijam. Viņš sazinājās ar ārpasauli, un tika pārmeklēti arī zemākie līmeņi. No līķa nav ne miņas.

Rāmais noskaņojums, kuru abats vēl pirms dažiem brīžiem bija baudījis, nu pilnībā izgaisa.

Dažas stundas agrāk brālis Semjuels bija uzņemts Smietus, ordeņa iekšējā kopā šī brālība bija tik slepena, ka par tās ilglaicīgo pastāvēšanu zināja vienīgi tie, kas mita klostera sienās. Iniciācijas ceremonija noritēja saskaņā ar tradīciju, un tās beigās jaunuzņemtajam mukām atklāja seno Sakramentu, svēto noslēpumu, kura sargāšanas un glabāšanas nolūkos ordenis dibināts. Ceremonijas laikā brālis Semjuels bija skaidri apliecinājis, ka nav piemērots šādām zināšanām. Taču ne jau pirmo reizi ceremonijas laikā kļūst zināms, ka mūks nav piemērots šādai atklāsmei. Noslēpums, kas tiem jāglabā, ir visvarens un bīstams, un svarīgākajā brīdi pārdzīvojums var izrādīties pārāk spēcīgs, lai arī cik rūpīgi jaunuzņemtais gatavots. Diemžēl ar šādām zināšanām apveltīts cilvēks, kas nespēj tālāk nest šo nastu, ir teju tikpat bīstams kā pats noslēpums, tādēļ ir drošāk, pat žēlsirdīgāk pēc iespējas drīzāk darīt galu viņa ciešanām.

Brālis Semjuels bija tieši tāds gadījums.

Taču nu viņš pazudis, un Sakramentam draud briesmas, kamēr vien mūks ir brīvībā.

-   Atrodiet viņu! abats pavēlēja. No jauna pārmeklējiet klostera teritoriju un izrociet viņu kaut no zemes apakšas, bet atrodiet.

-    Labi, brāli abat.

-   Brālis Semjuels, bez šaubām, ir nokritis no kalna, turklāt kaut kur netālu. Ja vien garām lidojoši eņģeļi nav iežēlojušies par nelaimīgo dvēseli. Ja viņš nav nokritis, tad katrā ziņā atrodas Citadelē. Nostādiet sargus pie visām durvīm un pārmeklējiet telpas citu pēc citas, visus pussagruvušos cietokšņa mūrus, visas aizmūrētās pazemes telpas, līdz atradīsiet brāli Semjuelu dzīvu vai mirušu. Skaidrs?

Viņš iespēra vara bļodiņu liesmās. No kamīna izšvirkstēja garaiņu mākonis, pildot gaisu ar nepatīkamu, kodigu, metālisku aromātu. Mūks vēl arvien vērās grīdā, izmisīgi gaidīdams atļauju iet, taču abata domas kavējās citur.

Kad šņākoņa mitējās un uguns norima, arī abata negantums, šķiet, noplaka.

-   Viņš noteikti ir nolēcis, abats visbeidzot ieminējās. Tātad līķis visādā ziņā ir atrodams tepat, klostera teritorijā. Iespējams, ieķēries kādā kokā. Tikpat labi stiprs vējš aiznesis viņu prom no kalna, un līķis rodams vietā, kur neesam iedomājušies ielūkoties. Taču mums tas ir jāsameklē, iekams rītausmā ierodas pirmais autobuss ar ziņkārīgo traucētāju varzu.

-    Kā vēlaties.

Mūks paklanījās un jau dzīrās doties prom, taču klauvējiens pie durvīm viņu iztrūcināja. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja telpā ieslīdam citu mūku, kurš pat negaidīja abata atļauju ienākt. Tas bija maza, trausla auguma vīrs, kura asajos vaibstos un iekritušajās acīs vienlaikus jautās inteliģence un tramīgums, it kā viņu nomāktu pārlieku nopietnas zināšanas. Tomēr vienlaikus no viņa plūda rāmas varas apziņas aura, lai ari mugurā tam bija brūnā Administrata tunika tā bija zemāka kārta Citadele. Tas bija abata kambarkungs Atanasijs, vienīgais no kalna iedzīvotājiem, kas nevarēja lepoties ar apmatojumu uz sejas un galvas, jo plikgalvība viņam iestājusies jau septiņu gadu vecumā. Atanasijs uzmeta skatienu abata viesim, ieraudzīja tā tunikas krāsu un steigšus novērsa acis. Citadeles striktie noteikumi nodalīja zaļo tuniku valkātājus Sandi no pārējiem. Abata kambarkungam tikai retos gadījumos gadījās krustot ceļus ar šo kārtu, taču jebkura sazināšanās ar tās pārstāvjiem viņam bija uz stingrāko noliegta.

-    Atvainojiet manu ielaušanos, brāli abat, Atanasijs ierunājās, lēni slidinot plaukstu pāri gludajam galvvidum, kā to mēdza darit satraukuma brīžos. Lūdzu atļauju ziņot, ka brālis Semjuels ir atrasts.

Pasmaidījis abats izpleta rokas, it kā grasīdamies sirsnīgi apskaut jaunās ziņas.

-   Nu re! viņš noteica. Viss ir atkal savās vietās. Noslēpums ir drošībā, un mūsu ordenim nekas nedraud. Kur līķis ir atrasts?

Plauksta joprojām gausi slīdēja pāri bālajam pakausim.

-    Līķa nav. Atanasijs mirkli klusēja. Brālis Semjuels nenolēca no kalna. Viņš izkāpa pa logu un šobrīd atrodas apmēram četrsimt pēdu augstāk austrumu nogāzē.

Abata rokas strauji noslīga gar sāniem, un sejas izteiksme atkal nomācās.

Gara acīm viņš skatīja granīta sienu, kas, veidojot svētā cietokšņa vienu pusi, teju stāvus slējās augšup no laikiem, kad ieleju vēl klāja ledāji.

-    Tam nav nozīmes, viņš attrauca un atmeta ar roku. Pa austrumu sienu tikt lejā nav iespējams, un līdz ausmai ir vairākas stundas. Brālis Semjuels kāpdams pārgurs, nejaudās noturēties un nositīsies. Pat tad, ja viņš, kāda brīnums vadīts, nokļūs līdz zemākajām nogāzēm, mūsu brāļi ārpusē viņu aizturēs. Pēc tāda kāpiena viņš būs zaudējis visus spēkus un necik daudz nepretosies.

-    Protams, brāli abat, Atanasijs piekrita, tikai…

Mazais muks nerimās glaudīt galvu.

-    Kas noticis? abats neiecietīgi mudināja.

-    Brālis Semjuels nedodas lejup pa kalnu. Atanasijs beidzot atrāva plaukstu no galvvidus. Viņš rāpjas augšup.

3. NODAĻA

Naktī pūta melns vējš. Tas slīdēja pāri augstajām kalnu virsotnēm un šļūdoni pilsētas austrumu pusē, iesūkdams tās aizvēsturisko dzestrumu kopā ar smilšu un morēnas drusciņām, kas bija atbrīvojušās no nemitīgi kūstošā ledāja.

Noslīgdams iegrimušajā Ruinas pilsētas ielejā, kas atgādināja milzīgu bļodu ar vienlaidu robainu smaiļu gredzenveida apmali, vējš pieņēmās spēkā. Tas čukstēdams brāzās cauri senajiem vīna dārziem, olīvu birzīm un pistāciju audzēm, kas bija pieķērušās zemākajām nogāzēm, un devās tuvāk pilsētas neona un nātrijā mirdzumam, kur reiz bija purinājis telšu audeklus, plivinājis sarkano Aleksandra Lielā karogu ar zelta saules attēlu, romiešu ceturtā leģiona Vexillum un visus pārējos militāros karogus, kurus turēja izmisuma un vilšanās pārņemtās armijas, kas, bailēs drebēdamas, aplenca augsto, tumšo kalnu, kamēr karavadoņi ar ilgām vērās augšup, iekārodami virsotnē glabāto noslēpumu.

Vējš slīdēja tālāk, iebrāzās taisnajā, platajā austrumu puses bulvāra šosejā, patraucās garām Suleimana Brīnišķīgā celtajai mošejai un pari Napoleona viesnīcai, kur dižais ģenerālis reiz bija stāvējis un klausījies, kā viņa armija lejāk izlaupa pilsētu, bet pats, galvu atgāzis, vēries akmens cietokšņa robotajos mūros, kuri apjoza tumšam duncim līdzīgo kalnu, kas palika neieņemts, tas iedūrās dziļi viņa nepilnīgās impērijas sānos un vēl daudzus gadus vēlāk rēgojās Napoleonam murgos, kad viņš trimdā gulēja uz nāves gultas.

Vējš gaudodams drāzās tālāk, metās pāri vecpilsētas augstajām sienām, spiedās caur ieliņām, kas ar nolūku bija izbūvētas šauras, lai apgrūtinātu ienaidnieku uzbrukumus, paslīdēja garām senajiem mājokļiem, kas līdz pat sijām bija piepildīti ar mūsdienās radītiem piemiņas nieciņiem un grabošajām tūristiem domātajām izkārtnēm, kas šūpojās tur, kur agrākos laikos karājās nogalināto ienaidnieku trūdošie liķi.

Visbeidzot vējš pārlēca pār uzbēruma sienu, pārtraucās pāri zālājam, kur reiz plūduši melnie aizsarggrāvju ūdeņi, un atdūrās pret kalnu, kur pat tam bija liegta ieeja. Tikai tad, vērpdamies debesīs, vējš uzgāja vientuļu cilvēka stāvu. Viņš tinās tumši zaļā ordeņa tunikā, kādu neviens nebija redzējis kopš trīspadsmitā gadsimta, un lēni un nepielūdzami rausās augšup pa sasalušas klints sienu.

4. NODAĻA

Semjuels ilgus gadus nebija kāpis tik grūti pieejamā kalnā kā Citadele. Tūkstošiem gadu vējš, trenkdams krusas un slapja sniega graudiņus, bija nogludinājis kalna virsmu gluži kā spoguli, un viņš, uzcītīgi tiekdamies uz kalna virsotni, tikai ar pūlēm atrada kādu atspēriena punktu.

Piedevām mocīja aukstums.

Ledainais vējš, kas mūžības laikā gludinājis klinti, bija arī sastindzinājis tās sirdi. Pieskaroties akmens virsmai, āda stinga, un sala radītais raupjums kaut dažus vērtīgus mirkļus ļāva pieķerties klintij ciešāk, līdz nācās atrauties plaukstas un ceļgali jau bija noskrambāti jēli un asiņoja. Apkārt brāzmoja vējš, ar neredzamiem pirkstiem raustīdams tuniku un pūlēdamies nošķirt viņu no klints un nosviest lejā, iegrūžot drūmai nāvei rīklē.

Ap labo roku aptītā virves josta bija noberzusi ādu uz plaukstas locītavas Semjuels ik pa laikam lidināja to augšup, raudzīdams uzmest cilpu uz tikko manāmiem izvirzījumiem klintī, kas citādi nebija sasniedzami. Katru reizi viņš stingri paraustīja virvi, baidīdamies, ka tā noslīdēs vai notrūks, un sprīdi pa sprīdim rāpās augšup pa neiekarojamo monolīto virsmu.

Celle, no kuras viņš bija izbēdzis, atradās turpat netālu no kambara, kurā tika noturēts Sakraments Citadeles visaugstākajā daļā. Jo augstāk mūks rausās, jo mazāk iespēju viņam bija nonākt rokās gūstītājiem, kuri varēja gaidīt citās cellēs.

Kādā brīdī cietā, stiklam līdzīgā klints virsma negaidot vērtās robaina un trausla. Viņš bija pievārējis seno ģeoloģisko slāni un nonācis vietā, kuru aukstums sadrupinājis un sašķēlis. Klints virsmā rēgojās dziļas plaisas, tādējādi kāpt bija vieglāk, taču vienlaikus ari nesalīdzināmi bīstamāk. Tiklīdz viņš tādai pieķērās ar pirkstiem un atspērās pret citu ar kājām, klints virsma bez brīdinājuma sabirza, akmeņainās daļiņas nobira lejup, saltajā tumsā. Baiļu un izmisuma sagrābts, Semjuels iegrūda plaukstas un pēdas dziļi robotajās plaisās lai arī pāršķeldamas ādu, tās noturēja viņa svaru.

Rāpjoties augstāk, viņš atskārta, ka vējš pieņemas spēkā un klints siena veido tādu kā pārsedzi. Gravitācijas spēks, kas vēl pirmīt palīdzēja noturēties, tagad vilka viņu nost no klints. Divas reizes, kad klints sienas šķemba atlūza un palika rokā, iespēju nogāzties tūkstoš pēdu zemāk aizkavēja vienīgi ap plaukstas locītavu apmestā virve un sīksta pārliecība par to, ka dzīves ceļš vēl nav galā.

Visbeidzot pēc augšupceļa, kas šķita gluži vai mūža garumā, mūks, taustoties pēc kārtējās plaisas klints virsmā, satvēra vienīgi tukšu gaisu. Viņš paslidināja plaukstu pār nelielā laukuma virsmu, kuram pāri netraucēti brāzmoja vējš nakts tumsā.

Viņš pieķērās pie laukumiņa malas un uztrausās augšā. Ar nejūtīgām, savainotām pēdām atspēries pret drūpošajām spraugām klints sienā, viņš uzvēlās ar visu ķermeni uz akmens laukuma, kas bija salts kā nāve, ar izstieptām rokām aptaustīja tā malas un aizlīda uz vidu sargādamies slieties augšup, lai izvairītos no brāzmainā vēja. Laukums nebija lielāks par celli, no kuras viņš nule aizbēdzis un kurā juties kā bezpalīdzīgs gūsteknis, turpretim šeit, augšā, viņš jutas tapat kā allaž, kad bija iekarojis nepieveicamu virsotni, pacilāts, ekstātisks un neizsakāmi brīvs.

5. NODAĻA

Pavasara saule skaidrās debesīs uzlēca agri, mezdama pāri ielejai garas ēnas. Šajā gada laikā tā cēlās pāri sarkanajām Taura kalnu virsotnēm un taisni cauri lielajam bulvārim iespīdēja pilsētas sirdī, līdz pat lokam ap Citadeli, uz kuru veda vēl trīs senas ielas, ka kompass precīzi norādot visas debespuses.

Reizē ar rītausmu no mošejas pilsētas austrumu daļā atpluda sērīgais muedzina sauciens, aicinot citādās ticības piekritējus uz lūgšanu, kā tas bija darīts kopš septītā gadsimta, kad kristiešu pilsēta krita arābu armiju rokās. Vienlaikus pie Citadeles ieradās pirmais autobuss, un pie nolaižamā durvju režģa pulcējās kuņģa kairinājumu mocīti neizgulējušies tūristi, kas agri cēlušies un steigšus pabrokastojuši.

Tie žāvādamies gaidīja kultūras programmas sākumu, un tajā bridi muedzina sauciens mitējās, un klusumā atskanēja rēgains dūciens, kas šķita plūstam pa senajām ieliņām aiz smagajiem koka vārtiem. Tas iezagās katrā cilvēkā, modināja dziļi mītošās bailes, lika ieplest acis un savilkt mēteļus un flīsa jakas ciešāk ap maigajiem, vārīgajiem augumiem, kas piepeši skaudri samanīja rita caururbjošo dzestrumu. Tā varētu izklausīties kukaiņu ordas, kas mostas zemes dzīlēs, vai liels kuģis, kurš klusumā lūst un grimst bezdibenīgā jūrā. Daži pārmija nervozus skatienus un neviļus nodrebēja, kamēr dūkoņa tinās apkārt un visbeidzot parauga vibrējošā simtiem dobju vīriešu balsu kori, kas skandināja svētos vārdus valodā, kuru pazina tikai retais un nesaprata neviens.

Lielais durvju režģis negaidīti sakustējās savā akmens ietvarā, iztrūcinot daudzus tūristus, un elektromotors sāka celt režģi augšup ar rūdīta tērauda trošu palīdzību, kas bija ieslēptas mūros, lai nezustu iespaids par senatnību. Elektromotora rūkoņa nomāca dziedošo skandējumu, un bridi, kad durvju režģis mitējās slīdēt augšup un ar klaudzienu apstājās pašā augstākajā punktā, koris bija apklusis. Tūristu armija nesteidzīgi iekaroja stāvās ieliņas, kas spocīgā klusumā veda uz vecāko cietoksni zemes virsū.

Apmeklētāji devās cauri bruģēto ieliņu mudžeklim, neatlaidīgi virzoties kalnup garām pirtīm un minerālūdens avotiem, kur vietējie iedzīvotāji bija baudījuši brīnumu pilnos dziedinošos Ruinas ūdeņus ilgi pirms tam, kad romieši pārņēma šo atpūtas veidu, garām ieroču darbnīcām un kaltuvēm, kas pārvērstas par restorāniem un veikaliņiem, kuros pārdeva suvenīru kausus, minerālavotu ūdens pudelītes un svēto krustus. Tad tūristi nonāca galvenajā laukumā, kuram vienā malā slējās milzīga sabiedriskā baznīca vienīgā svētā ēka visā kompleksā, kurā ļauts ieiet tūristiem.

Dažkārt neattapīgākie vērotāji šeit apstājās, uzlūkoja fasādi un sūdzējās grupu vadītājiem, ka Citadele nemaz neizskatās tā, kā attēlots rokasgrāmatās. Pavadīti pie iespaidīgajiem akmens vārtiem laukuma tālajā stūri, vēl reizi pagriezušies, šie cilvēki apstājās kā zemē iemieti, jo acu priekšā majestātiski izauga tornis no akmens pelēks, monumentāls, milzīgs kalns, kurā vietumis ieveidoti vaļņi un raupju cietokšņa mūru izrobojumi. Sienās tikai dažviet mirdzēja kāds vitrāžas logs vienīgais apliecinājums par kalna svēto mērķi -, kas bija iestrādāts sienu virsmā kā dārgakmens.

6. NODAĻA

Tā pati saule, kas apspīdēja lēni plūstošo tūristu armiju, sildīja ari Semjuelu, kas nekustīgs gulēja tūkstoš pēdu augstāk.

Locekļi atguva spēju jel ko just, atgriezās siltums, un reizē ar to no jauna uzvirmoja dziļas, mokpilnas sāpes. Viņš izstiepa rokas, paslējās augstāk un kādu brīdi palika sēžam ar acīm ciet, piespiedis klints virsmai saplosītās plaukstas, ko remdēja senatnes akmens uzdvestais pirmatnējais dzedrums. Visbeidzot viņš atvēra acis un pārlaida skatienu Ruinas pilsētai, kas stiepās visapkārt tālu lejā.

Viņš sāka skaitīt lūgšanu, kā mēdza darīt ikreiz, kad bija sveiks un vesels nonācis kalna virsotnē.

"Mīļais Dievs, mūsu Tēvs…"

Lūpas gan veidoja vārdus, bet prātā uzradās kāds tēls. Semjuels saminstinājās. Pēc naktī pārdzīvotās elles, pēc Viņa vārdā pastrādātajām nelietībām, mūks atģida, ka vairs nav pārliecināts, ko īsti pielūdz. Zem pirkstiem jautās vēsais akmens, klints, kurā labu gabalu lejāk bija izcirsta telpa ar tajā ievietoto Sakramentu. Atceroties alu un to, kas tajā atrodams, viņu pārņēma izbrīna, šausmu un kauna uzplūdi.

Acīs sariesās asaras, un viņš raudzīja iztēloties jebko citu, kas aizvietotu tik mokošo ainu. Sasilušais gaiss, celdamies augšup, atnesa saules apsvilinātu zāles stiebru smaržu, uzjundot atmiņas acu priekšā pamazām iezīmējās meitenes apveids, iesākumā neskaidrs, taču pamazām tas guva skaidrākas aprises. No pagātnes miglainuma iznira un kļuva noteiktāka vienlaikus sveša un pazīstama, mīlestības pārpilna seja.

Roka instinktīvi pavirzījās pie sāna, pie vissenākās rētas sadzijušas, nevis svaigas un asiņu pārplūdušas brūces. Piespiedis tai pirkstus, Semjuels sataustīja vēl ko tas bija palicis dziļi kabatas stūrī. Izrādījās, ka tas ir vaska krāsas ābolītis, atlikums no vienkāršās maltītes, ko viņš nespēja nobaudīt iepriekšējā vakarā ēdamzālē. Zinādams, ka pēc dažām stundām viņu uzņems vissenākajā un vissvētākajā brālībā zemes virsū, viņš bija pārāk saviļņots. Tagad viņš atradās pasaules virsotnē un vienlaikus paša visdziļākajā ellē.

Semjuels kāri apēda ābolu, juzdams sūrstošajā ķermenī ieplūstam saldmi, kas sildīja no iekšpuses un deva spēku izvārgušajiem muskuļiem. Viņš nograuza ari serdi un izspļāva sēkliņas saplosītajā saujā, kur mīkstajā spilventiņā bija ieurbusies akmens šķemba. Pielicis roku pie mutes, viņš izrāva lausku ar zobiem, pārvarēdams asās sāpes.

Viņš izspļāva saujā paša asinīm notraipīto šķembu, kas, lai arī sīciņa, mats matā līdzinājās augstajam, slaidajam kalnam, kura šaurajā virsotnē viņš tupēja. Ar īkšķi notīrījis lausku, mūks aplūkoja pelēko akmeni. Krāsa un raksts bija tāds pats kā ķecerīgajai grāmatai, kuru viņam sagatavošanas laikā parādīja lielās bibliotēkas dzīlēs. Grāmatas lapas bija darinātas no līdzīga akmens, un tajās drūzmējās burti, kurus iegrebusi sen pīšļos pārvērtusies roka. Tur izlasītie vārdi pravietojums gan pēc satura, gan pēc veidola šķita brīdinām par visas pasaules galu brīdī, kad Sakraments taps zināms ārpus Citadeles sienām.

Mūks pārlaida skatienu pilsētai, un rīta saules stari apmirdzēja viņa zaļās acis un augstos, asos vaigu kaulus. Viņš iegrima domās par cilvēkiem, kas iet savās gaitās un pūlas gan domās, gan darbos paveikt ko labu, vienkārši dzīvot un tuvināties Dievam. Pats viņš pēc piedzīvotajiem traģiskajiem notikumiem bija ieradies pie šī ticības avota, lai ziedotu sevi līdzīgiem mērķiem. Tagad viņš bija nometies ceļos šajā vietā, vissvētākā kalna visaugstākajā punktā…

…un sprieda, ka nekad nebija juties esam tālāk no Viņa.

Tumsas nomāktais prāts skatīja ainas, gan sen aizmirstus, gan pavisam svaigus tēlus. Atmiņā iezagās pravietiskie vārdi, kas bija iekalti ķecerīgās grāmatas slepenajā akmenī, un viņš tajos saskatīja ko jaunu. Tas, kas iesākumā bija iztulkots kā brīdinājums, nu iemirdzējās kā atklāsme.

Viņš jau bija nogādājis Sakramenta zināšanas tik tālu ārpus Citadeles, tātad kas var liegt tās iznest vēl tālāk? "Kazi, es spētu kļūt par gaismas dāvātāju šajā tumšajā kalnā un darīt galu tam, ko nupat esmu pieredzējis. Ja arī es maldos un šī ticības krīze ir vājuma izpausme cilvēkā, kurš nav paredzēts tik dieviškam mērķim, tad Dievs katra ziņa iejauktos. Noslēpums ta ari nenāktu gaismā, un kurš gan apraudātu kāda dzīvē apjukuša mūka likteni?"

Semjuels pacēla acis pret debesīm. Saule, gaismas devēja, dzīvības nesēja, kāpa arvien augstāk. Tā sildīja mūku, kas pievērsās akmens gabaliņam saujā, un viņa prāts nu bija tik ass kā šķembas robainā smaile.

Un viņš zināja, kas darāms.

7. NODAĻA

Ņujorkas Centrālparkā, vairāk nekā piecus tūkstošus jūdžu uz rietumiem no Ruinas, stāvēja slaida, gaišmataina sieviete ar smalkiem ziemeļnieciskiem vaibstiem. Vienu roku viņa bija uzlikusi uz Loka tilta margām un otrā turēja mazu brūna, bieza papīra aploksni, kas adresēta Līvai Adamsenai. Tālu ceļu mērojusī aploksne bija saburzīta, taču neatvērta. Līva lūkojās uz pelēko, mainīgo Ņujorkas panorāmas atveidu ūdens spogulī un atsauca atmiņā beidzamo reizi, kad viņi kopā, saules apspīdēti, kā tūristi izstaigājuši pilsētas centru. Tagad saules nebija.

Vējš savirmoja ezera spožo, gludeno virsmu, un vairākas aizmirstas airu laivas, kas bija pietauvotas pie mola, būkšķēdamas sasitās kopā. Līva aizsprauda aiz auss gaišu matu šķipsnu un paraudzījās uz aploksni. Dzidrās zaļās acis šķita izsusējušas no lūkošanās vējā un centieniem atvairīt asaras. Aploksne bija nonākusi pastkastītē teju pirms nedēļas, kā odze omulīgi iekārtojusies starp parastajiem kredītkaršu pieteikumu veidlapām un picēriju ēdienkartēm. Iesākumā noturējusi to par kārtējo rēķinu, viņa tikai vēlāk pamanīja apakšējā stūrī nodrukāto atpakaļadresi. Strādādama The Inquirer, viņa bieži saņēma šādas vēstules, kad pieprasīja taustāmu informāciju saistībā ar kādu raksta materiālu. Sūtījums bija nācis no ASV Svarīgo datu reģistra biroja, vienas pieturas aģentūras, kas izsniedz publiski pieejamu informāciju par trim svarīgākajiem brīžiem cilvēku dzīvē dzimšanu, laulību un miršanu.

Ieraugot pastkastītē vēstuli, Līva jutās satriekta un kā nemaņā iegrūda aploksni somā starp čekiem, piezīmju grāmatiņām un kosmētikas piederumiem. Tur tā gaidīja īsto bridi, kad tiks atvērta, kaut gan tāds varēja ari nepienākt. Kad bija pagājusi nedēļa un aploksne piesaistījusi skatienu ikreiz, kad viņa vēlējās izņemt atslēgas vai atbildēt uz tālruņa zvanu, kāda balss prātā pamudināja rīkoties. Viņa agri paēda pusdienas, iesēdās Ņūdžersijas vilcienā un ieradās lielās, bezpersoniskās pilsētas pašā sirdi, kur neviens viņu nepazina, kur atmiņas piemērojās apkārtnei un kur neviens ne acu nepamirkšķinātu, ja viņa pazudinātu sūtījumu pavisam.

Gaišmate pagriezās un devās pa tiltu uz krasta pusi, pa ceļam ieslidināja roku somā un izzvejoja no tās mazliet ieburzītu Lucky Strikes paciņu. Ar plaukstu sargādama šķiltavu liesmiņu no nerimtīgā vēja, viņa aizdedzināja cigareti un mirkli pakavējās ņirbošā ezera krastā, ievilkdama plaušās dūmus un klausīdamās laivu būkšķos un klusajā tālīno pilsētas trokšņu šņākoņā. Tad viņa paslidināja pirkstu zem aploksnes pārloka un atplēsa to vaļā.

Tajā atradās vēstule un salocīts dokuments, kura izteiksmes forma un vārdu izvēle bija pazīstama, taču nozīme satrieca līdz sirds dziļumiem. Skatiens aši slīdēja rindiņām pāri, fiksējot atsevišķas vārdu kopas, nevis veselus teikumus.

…astoņu gadu prombūtne…

…mv jaunu pierādījumu…

…oficiāli uzskatīts par mirušu…

Viņa atlocīja dokumentu, izlasīja vīrieša vārdu, un šķita, ka pēkšņi lūzusi sirds. Gadiem ilgi krātās un apspiestās emocijas saviļņojās un izlauzās uz āru. Viņa nevaldāmi šņukstēja, un asaras raisīja ne tikai dīvainā kārtā ilgi gaidītie sēru uzplūdi, bet ari pilnīgā vientulības sajūta, kas modās līdz ar bēdām.

Līva atcerējās pēdējo dienu, kuru bija ar šo vīrieti pavadījusi kopā. Klīzdami pa pilsētu kā pāris lauķu, viņi pat bija noīrējuši vienu no airu laivām, kas tagad aukstas un tukšas šūpojās ūdenī. Viņa centās atsaukt atmiņā izbraucienu, taču prātā devās tikai dažas ainas. Piemēram, garā, muskuļotā auguma kustības, kad viņš iegremdēja airus ūdenī un īrās uz priekšu. Krekla piedurknes, kas uzbraucītas līdz elkonim, atklājot gaišus matiņus uz viegli iedegušajiem apakšdelmiem. Acu krāsa un sīkās krunciņas ap acīm, kad viņš smaidīja. Sejas vaibsti šķita blāvi un neskaidri. Agrāk tie bija acu priekšā, vien pietika izsaukt viņa vārdu; tagad lielākoties uzradās viltvārdis, kas līdzīgs puisim, kuru viņa reiz pazinusi, tomēr ne gluži tāds pats.

Vācot kopā izvairīgās atmiņu druskas, Līva pūlējās padarīt atceres aprises skaidrākas, līdz acu priekšā nostājās patiesā aina viņš zēna gados, lauzīdamies ar pārāk lieliem airiem ezerā netālu no Hansenu vecmāmiņas nama Ņujorkas pavalsts ziemeļos. Večiņa bija palaidusi abus jauniešus ezerā, uzsaukdama nopakaļ:

-Jūsu senči bija vikingi. Tikai tad, kad būsiet iekarojuši ūdeni, es ļaušu jums atgriezties.

Ezerā viņi pavadīja visu pēcpusdienu, pa kārtai airēdami un stūrēdami, līdz teju saplūda ar koka laivu vienā veselumā. Vecmāmiņa toreiz uzklāja uzvaras pikniku saules izkaltētajā zālē un nodēvēja abus par Asku un Emblu, tāpat kā pirmos cilvēkus, kurus skandināvu dievi izgreba no citā krastā atrastajiem kritušajiem kokiem. Vēl viņa iepriecināja abus ar dažādiem stāstiem par senču dzimteni teikām par trakojošiem ledus milžiem, lidojošām valkīrām un vikingu bērēm, kad aizgājējs tiek sadedzināts garajos kuģos. Vēlāk, bēniņu tumsā iemiegot, puisis čukstus bija apliecinājis ja nākotnē vajadzēs krist varoņa nāvē, tad viņš gribot tieši tādas bēres, kad dvēsele, sajaucoties ar liesmojošā kuģa dūmiem, paceļas līdz pat Valhallai.

Līva kārtējo reizi aplūkoja miršanas apliecību, izlasīja vārdu un oficiālo dokumentu, kas atzina cilvēku par mirušu nevis tādēļ, ka viņu nāvējoši ķēris šķēps vai zobens vai viņš gājis bojā pašaizliedzīgā, neticami drosmīgā varoņdarbā, bet gan ilglaicīgas prombūtnes dēļ. Konkrēto periodu bija noteikuši ierēdņi, un tas tika uzskatīts par pietiekamu. Bērnības laikus atceroties, Līva ar ievingrinātu roku salocīja no stingrā papīra kuģīti un notupās ezera krastā. Pēc tam viņa satvēra plaukstā smailo buru un aizdedzināja šķiltavas. Kad sausais buru papīrs nomelnēja un aizsvilās, viņa viegli iestūma kuģīti uz ezera vidu. Liesmas brīdi plīvoja un raudzījās, kur pieķerties, un tad dzestra vēja brāzma tās nodzēsa. Līva vēroja kuģīti slīdam pāri ūdens virsmai, kamēr tumšie viļņi to apgāza.

Viņa izsmēķēja vēl vienu cigareti un gaidīja, līdz papīra kuģītis nogrims, taču tas joprojām gulēja uz sāna pilsētas panorāmas atspoguļojumā kā mūžam šķīstītavā palikusi dvēsele.

"Nekādas dižās vikingu bēres neiznāca…"

Pagriezusies Līva devās uz vilcienu, kas nogādās viņu atpakaļ Ņūdžersijā.

8. NODAĻA

Mirklīti ieklausieties, dāmas un kungi, gids lūdza tūristus, kas stiklainām acīm vērās augšup Citadelē. Ieklausieties, kādās mēlēs čalo jums visapkārt! Šīs ēkas, pasaulē visvecākās joprojām apdzīvotās celtnes, vēsture tiek izklāstīta itāliešu, franču, vācu, spāņu, holandiešu un citās valodās. Tāds valodu sajaukums, dāmas un kungi, liek pieminēt slaveno Bībeles stāstu no Pirmās Mozus grāmatas par Bābeles torni, ko cēla nevis Dieva cildināšanai, bet gan cilvēka slavināšanai, tālab Dievs iedegās dusmās un "sajauca viņu valodu", liekot cilvēkiem sadalīties daudzās tautās. Tornis palika nepabeigts. Daudzi zinātnieki uzskata, ka šī leģenda patiesībā vēsta par Citadeli šeit, Ruinā. Turklāt ņemiet vērā, ka stāsts ir par celtni, kas nav būvēta nolūkā slavināt Dievu. Ja palūkojas uz Citadeli, dāmas un kungi… Viņš teatrāli plašā lokā norādīja uz milzīgu būvi. …var pamanīt, ka nekur nav ne vēsts no kaut viena reliģiska atribūta. Neredz ne krustus, nedz eņģeļu attēlojumus, nedz kādas konkrētas sižetiskas ainas. Tomēr āriene var būt maldinoša, un Ruinas Citadele neapšaubāmi ir Dieva nams, lai arī te trūkst reliģiskās simbolikas. Šajās noslēpumu pilnajās sienās ir tapusi pati pirmā Bībele, un uz tās garīgā pamatakmens būvēta visa kristīgā ticība. Patiesi, Citadele bija pirmais kristīgās baznīcas centrs. Pārcelšanās uz Vatikānu Romā ceturtajā gadsimta bija nepieciešama, lai piesaistītu strauji augošajai baznīcai lielāku sabiedrības uzmanību. Cik no jums ir apmeklējuši Vatikānu?

Daži tūristi negribīgi paslēja augšup rokas.

Samērā maz. Nav šaubu, ka jūs savu tiesu laika pavadījāt, apbrīnojot Siksta kapelu un pētot Svētā Pētera katedrāli vai pāvestu kapa vietas un varbūt pat piedalījāties audiencē pie pāvesta. Diemžēl, lai arī teikts, ka Citadelē glabājas brīnumi, kas līdzinās Vatikānā redzamajiem, jums nebūs lemts tos skatīt, jo vienīgie, kam ļauts spert kāju šajā visnoslēpumainākajā un vissvētākajā vietā, ir mūki un priesteri, kas šeit mīt. Šis noteikums ir tik negrozāms, ka pat dižie cietokšņa mūri, ko redzat izveidotus kalna cietajās akmens nogāzēs, nav vis mūrnieku vai celtnieku, bet gan svētā kalna iedzīvotāju roku darbs. Tieši tā cēlusies celtnes šķietami pussagruvusī vienreizīgā āriene un tās nosaukums "Ruina", kas cēlies no latīņu vārda ar nozīmi "sabrukums". Tomēr būves ārējais izskats ir maldinošs, tie nebūt nav gruveši, gids turpināja. Tas ir senākais cietoksnis pasaulē un vienīgais, kurš ne reizi nav ieņemts, lai kā pūlējušies visbaisākie un visapņēmīgākie iekarotāji pasaules vēsturē. Kādēļ tādi centieni? Klīst leģendas, ka Citadelē glabājas kāda relikvija, Ruinas svētais noslēpums jeb Sakraments. Viņš ļāva vārdam vēl brīdi virmot dzestrajā gaisā kā nupat izsauktam spokam. Visvecākais un dižākais noslēpums pasaulē, gids turpināja, pieklusinot balsi līdz sazvērnieciskam čukstam. Daži uzskata, ka tas ir īstais Kristus krusts. Citi spriež, ka tas ir Svētais Grāls, no kura dzēra Kristus un kas spēja dziedēt visas vainas un dāvāt mūžīgo dzīvību. Daudzi tic, ka paša Jēzus mirstīgās atliekas, brīnumainā kārtā saglabājušās, atdusas šeit, klusā kalna dziļumos. Vēl citi to dēvē tikai par leģendu, nostāstu bez pamatojuma. Taču ir pavisam vienkārši, dāmas un kungi, proti, patiesību nezina neviens. Tā kā Citadeles leģendu ieskauj slepenības un noslēpumainības plīvurs, es ārkārtīgi šaubos, vai kāds to jelkad uzzinās. Ja kādam ir jautājumi… Gida balss tonis pēkšņi pauda vaļsirdīgu vēlēšanos nedzirdēt nevienu jautājumu. …nebaidieties.

Šaudīgo ačteļu skatiens pa kārtai pievērsās tūristiem, kuri neizteiksmīgi vērās augšup uz milzīgo celtni un pūlējās sagudrot kādu jautājumu. Parasti neviens neko negribēja zināt, un tas nozīmēja, ka viņiem tiks atvēlētas veselas divdesmit minūtes pastaigai pa apkārtni, kādu suvenīru iegādei un paviršai fotografēšanai. Pēc tam visi satiksies pie autobusa un dosies uz nākamo apskates vietu. Gids jau ievilka elpu, grasīdamies paskaidrot turpmāko dienas kārtību, taču tad kāds no pūļa norādīja uz debesīm.

-   Kas tas tāds? noprasīja vairāk nekā piecdesmit gadus vecs vīrietis ar sarkanu seju un nepārprotamu Lielbritānijas ziemeļu akcentu balsī. Tas tur, kas izskatās pēc krusta.

-    Es jau minēju, ka Citadeles ārpusē nav neviena krusta… Gids aprāvās pusvārdā. Acis miegdams, viņš pavērās aizvien gaišākajās debesīs. Ieskatījās ciešāk. Tālu augstumā uz sensenā cietokšņa neizgreznotās smailes bija labi saskatāms krusts. Zināt, es ne…

Vārdi atkal iesprūda rīklē.

Neviens viņā neklausījās. Visi pūlējās saskatīt to, kas bija uzstādīts kalna galā.

Gids sekoja citu paraugam. Krusts šķita viegli salīgojamies. Tas atgādināja lielo burtu T. "Varbūt tas ir putns vai arī rītausmas gaismas radīta ilūzija?"

Tas ir cilvēks! kāds iesaucās. Gids paraudzījās uz pusmūža vīrieti, kurš, spriežot pēc akcenta, bija holandietis un saspringti lūkojās savas videokameras atlokāmajā šķidro kristālu ekrānā. Skatieties! Holandietis atliecās, lai savu atklājumu parādītu arī citiem.

Arī gids pameta skatienu pāri cilvēkiem, kas uzreiz sadruzmējās apkārt. Kameras attēls bija pievilkts, cik tuvu iespējams, un ekrānā drebelējās digitāli uzlabota aina. Tas bija vīrietis, pēc visa spriežot, zaļā mūka tunikā. Garie, netīri gaišie mati, augstienes vēju purināti, plivinājās ap bārdaino seju, bet vīrietis bija izstiepis rokas, noliecis galvu un nostājies pilnīgi nekustīgi pie virsotnes. Visas pasaules acīs viņš bija kā cilvēkveidīgs krusts vai vientuļš, dzīvs Kristus stāvs.

9. NODALA

Ruinas rietumu puses kalnu pakājē Ketrina Manna klusēdama veda sešus brīvprātīgos pāri raibajiem laukiem cauri augļu dārzam, kas pirmoreiz bija iekopts vēl viduslaiku ēras beigās. Visi bija ģērbušies vienādos smagos balta audekla kombinezonos, visiem galvās bija cepures ar platām malām, no kurām uz pleciem krita melns marles audums, noslēpjot sejas vaibstus. Agrās rīta stundas gaismā viņi atgādināja senu druīdu sektu, kas dodas uz upurēšanas rituālu.

Ketrīna piegāja pie stateniski noliktas eļļas mucas un sāka celt nost akmeņus, ar kuriem bija piespiests brezenta audekls, kamēr pārējie klusēdami nostājās viņai apkārt aiz muguras. Dzīvespriecīgais noskaņojums, kas valdīja mikroautobusā, kamēr tas pirms saullēkta līkumoja pa tukšajām ieliņām, jau sen bija izplēnējis. Viņa noņēma pēdējo atsvaru. Kāds turēja dūmekli. Parasti siltākās dienās bites kļuva vēl aktīvākas, tāpēc tās vajadzēja īpaši nomierināt. Neraugoties uz pieaugošo siltumu, Ketrīna ātri vien pamanīja, ka šis strops neatšķiras no pārējiem sanoņu nedzirdēja, un sausais, sarkanais ķieģelis, kas kalpoja par nolaišanās laukumiņu, bija tukšs.

Viņa nevērīgi iepūta stropa dibenā dažus dūmu mutuļus un pacēla audeklu, atklājot skatienam astoņas koka latas, kas bija novietotas vienādos attālumos uz atvērtās mucas malām. Tas bija vienkāršs stāvstrops, un tādu varēja izveidot no gandrīz jebkāda veca trauka. Pārgājiens uz augļu dārzu bija paredzēts kā biškopības pamatu praktisks demonstrējums, lai brīvprātīgie varētu līdzīgu praksi ieviest tajās pasaules malās, kur viņus nometinās uz gadu. Taču, kad uzausa gaisma un stropus citu pēc cita pārbaudīja, cerētās mācībstundas vietā ekspedīcija sastapās ar kaut ko krietni satraucošāku.

Kad dūmi izklīda, Ketrīna uzmanīgi pacēla malējo latu un pagriezās pret brīvprātīgajiem. Zem dēlīša karājās liela neregulāra apveida kāre, kurā medus tikpat kā nebija, lai gan strops vēl pavisam nesen bija rosīgs un pārticis. Tagad tas šķita gluži pamests, ja vien neskaita saujiņu nupat izšķīlušos darba bišu, kas bezmērķīgi lodāja pa kāres vaska virsmu.

-   Vīruss? jautāja kads no brīvprātīgajiem.

-    Nē, Ketrīna papurināja galvu. Paraugieties…

Visi sastājās ciešā lokā.

-   Ja stropā ieperinājies hroniskais vai akūtais bišu paralīzes vīruss, tās trīc un nespēj palidot, tālab iet bojā stropā vai tā tuvumā. Bet pievērsiet uzmanību zemei!

Noliekuši galvas, visi pārlūkoja miklo, mīksto, biezo mauriņu, kas zēla ābeles ēnā.

-    Nekā. Paskatieties stropā.

Tiklīdz mācekļi paslēja galvas augšup, cepuru platās malas notrinās cita gar citu.

-Ja nelaimi būtu izraisījis vīruss, tad stropa dibens būtu pilns ar mirušām bitēm. Tās līdzinās cilvēkiem, proti, sasirgušas tās dodas uz mājām un paliek tur līdz brīdim, kad jūtas labāk. Taču šeit nekā nav. Bites ir pazudušas. Un tas vēl nav viss. Viņa pacēla latu augstāk un norādīja uz medus kāres apakšmalu, kur sešstūrainās šūnas klāja plāns vaska slanitis. Neizšķīlušās kūniņas, Ketrīna paskaidroja. Parastos apstākļos bites nepamet stropu, ja vēl nav izlidojušas jaunās bites.

-    Kas īsti ir atgadījies?

Ketrīna novietoja latu klusaja stropā. Es nezinu, viņa atzina, taču tas notiek it visur. Viņa devās atpakaļ uz dēļiem aizsisto būdiņu augļu dārza nomalē, kur gatavoja sidru. Līdzīga parādība novērota Ziemeļamerikā, Eiropā, pat tik tālā vietā kā Taivāna. Pagaidām nevienam nav izdevies noskaidrot cēloni. Vienīgais secinājums, kam piekrīt visi, ir tāds, ka stāvoklis kļūst aizvien bēdīgāks. Piegājusi pie mikroautobusa, Ketrīna novilka cimdus un iemeta tos tukšā plastmasas kastē. Pārējie sekoja viņas paraugam. Amerikā to dēvē par Saimju sabrukuma sindromu. Daži to sauc par pasaules galu. Einšteins apgalvoja: "Ja bites pazudīs no zemes virsas, tad cilvēce pastāvēs vēl tikai četrus gadus. Ja nav bišu, nav apputeksnēšanas. Nav ražas. Nav pārtikas. Nav cilvēku."

Viņa atvilka sejsarga sieta rāvējslēdzēju un noņēma cepuri, atklājot skatieniem ovālu seju ar bālu, tīru ādu un ļoti tumšām acīm. Bija grūti noteikt sievietes vecumu, viņai piemita aristokrātiska nepiespiestība, tādēļ Ketrina nereti kļuva par jaunu brīvprātīgo grupas vīriešu iekāres objektu, lai gan patiesībā bija vecāka par daudzu viņu mātēm. Ketrīna ar brivo roku atsvabināja biezo, šokolādes brūno matu mezglu un nopurināja matus.

-    Bet kas tiek darīts lietas labā? Jautātājs bija gara auguma puisis no Amerikas Vidējiem Rietumiem, kurš tobrīd noņēma biškopja masku. Izrādījās, ka jauneklim ir smilškrāsas mati. Viņš izskatījās tāds pat kā daudzi brīvprātīgie, kas ieradās strādāt labdarības organizācijā pie Ketrīnas, nopietns, bez cinisma, veselības un cerību pārpilns, izstarodams visas pasaules labestību. Ketrinai prātā pazibēja doma: "Kā viņš izskatīsies pēc gada, kas pavadīts Sudānā, vērojot bērnus mirstam lēnā nāvē no bada? Vai Sjerraleonē, kur jāpārliecina izsalkuši ciematnieki neuzart tīrumus, kuros strādājuši jau viņu vecvectēvi, jo partizāni tajos izvietojuši kājnieku mīnas."

-   Tiek veikti pētījumi, viņa skaidroja, mēģinot atrast saistību starp bišu saimju bojāeju un ģenētiski modificētajiem graudaugiem, jaunā tipa pesticīdiem, kas satur nikotionīdus, un globālo sasilšanu, zināmajiem parazītiem un infekcijām. Pat pastāv teorija, ka mobilo tālruņu signāli rada traucējumus bišu navigācijas sistēmā un tās zaudē orientierus. Viņa nokratīja no pleciem kombinezonu un ļāva tam nokrist zemē.

-    Bet kādas ir jūsu domas?

Ketrīna palūkojās uz nopietno jaunekli un manīja iezogamies pirmo drumuma un nepatikas atblāzmu sejā, kurā vēl pirms brīža nejautās pat raižu ēna.

-    Nezinu, viņa attrauca. Iespējams, pie vainas ir visi šie iemesli. Bites patiesībā ir samērā vienkāršas radības. Arī to sabiedrība ir vienkārša, taču tās kārtību izjaukt nav grūti. Kukaiņi spēj tikt galā ar stresu, taču pārāk sarežģītā situācijā bites, iespējams, vairs nepazīst savu kopienu un to pamet. Varbūt tās labāk aizlido drošā nāvē, nekā paliek pasaulē, kuru vairs neizprot. Viņa pacēla acis. Brīvprātīgie nevilka nost kombinezonus un stāvēja nekustīgi, viņu jauneklīgajās sejās atspoguļojās bažas. Paklau, neņemiet mani galvā! Ketrīna iesaucās, raudzīdama kliedēt drūmo noskaņojumu. Es pārāk bieži apmeklēju Vikipēdiju. Turklāt jūs paši redzējāt, ka ne katru stropu piemeklējis tāds liktenis un vairāk nekā puse zum kā traki. Nāciet līdzi! Ketrīna uzsauca un sasita plaukstas, piepeši juzdamās kā bērnudārza audzinātāja, kas aicina piecus gadus vecus audzēkņus uzsākt dziesmu. Mums vēl ir daudz darba. Nolieciet savus kombinezonus un izņemiet instrumentus! Mirušo stropu vietā būs jāizvieto jauni. Viņa nocēla vāku vēl vienai plastmasas kastei, kas bija novietota zālē. Šeit jums ir viss nepieciešamais. Instrumenti, pamācība vienkārša stāvstropa izgatavošanai, vecu kastu atlikumi un dēļu gali. Tomēr paturiet prātā, ka darba gaitās jūs būvēsiet stropus no visa, ko vien spēsiet salasīt tuvākajā apkārtnē. Piedevām tajos apvidos jus neatradīsiet daudz izsvaidītu mantu. Ļaudīm, kam nepieder nekas, nav paraduma kaut ko pamest pa roku galam. Bet nav pieļaujams būvniecībā izmantot materiālus no iztukšotajiem stropiem, viņa nobeigumā aizrādīja. Ja saimi tiešām iznīcinājis kāds parazīts vai vīruss, jūs pārnesīsiet slimību uz jauno stropu.

Atvērusi šofera puses durvis, Ketrīna izjuta vēlēšanos kādu bridi nošķirties no brīvprātīgajiem. Vairums šo jauniešu nāca no izglītotas vidusšķiras, un tas nozīmēja, ka viņi gan grib labu, taču ir nepraktiski un nereti nevis ķeras pie darba, bet stundām ilgi apspriež labākos paņēmienus, ka to paveikt. Vienīga iedarbīgā metode bija iesviest viņus ūdenī, lai ķepurojas un mācās no savām kļūdām.

Pēc pusstundas es paraudzīšos, kā jums sokas. Ja jums mani ievajagas, būšu savā kabinetā. Ketrīna aizcirta durvis, iekams kāds paguva uzdot kādu jautājumu.

Atskanēja trula šķindoņa tika izdalīti darbarīki un pirmās teorētiskās diskusijas. Ketrīna ieslēdza radio, citādi mātišķa daba agrāk vai vēlāk pamudinās iejaukties jauniešu apspriedē un tas nevienam par labu nenāks. Ekspedīcijas laikā viņa nevarēs nevienam palīdzēt.

Vietējās radiostacijas pārraidītais satiksmes un jaunāko ziņu apkopojums noslāpēja brīvprātīgo rosības trokšņus. Ketrīna pasniedzās un no blakus sēdekļa paņēma biezu brūna papīra mapi. Tās vāku greznoja viens vienīgs vārds "Ortus" un logotips zieds ar četrām ziedlapiņām un zemeslodi vidu. Mapē atradās lauka pētījums par sarežģītu apūdeņošanas un pārstādīšanas plānu, kuru paredzēts ieviest nelikumīgi nolīstā tuksnesīgā apgabalā Amazones deltā. Bija jāpieņem lēmums, vai labdarības organizācija var atļauties šos darbus apmaksat. Lai arī pēdējā laikā tai ziedots vairāk līdzekļu nekā jebkad agrāk, Ketrinai šķita, ka paradās aizvien vairāk un vairāk tādu pasaules nostūru, kas prasīt prasījās pēc dziedināšanas.

-    Un visbeidzot, radio diktors paziņoja nedaudz uzjautrinātā tonī, kāds parasti tiek pietaupīts neikdienišķam jaunumam nopietno ziņu bloka beigās, tos, kas šodien aizies uz Ruinas centru, gaidīs pamatīgs pārsteigums. Proti, kāds mūka tērpā ģērbies cilvēks ir spējis uzrāpties Citadeles smailē.

Ketrīna palūkojās uz mazo radio, kas bija iebūvēts automobiļa priekšējā panelī.

-    Pagaidām nav ziņu, vai tas ir kāds publicitātes triks, diktors turpināja. Viņš tur parādījās šorīt īsi pēc ausmas un stāv, izstiepis rokas uz sāniem, veidojot ko līdzīgu… cilvēkam krusta formā.

Tobrīd Ketrīna sarāvās. Viņa pagrieza aizdedzes atslēgu un pagrūda ātrumpārslēga sviru. Apstādinājusi mikroautobusu blakus kādai brīvprātīgajai, viņa atvēra logu.

-    Man jāaizskrien uz biroju! viņa uzsauca. Pēc stundas atgriezīšos.

Meitene pamāja, un sejā atspoguļojas viegls satraukums, it kā pamestības sajūta, taču Ketrinai tas paslīdēja secen. Viņa jau stingri vērās tālumā, uz spraugu dzīvžogā, cauri kurai zemes ceļš aizstiepās līdz šosejai, kas savukārt veda uz Ruinu.

10. NODAĻA

Klosterī, kas atradās aptuveni pusceļā starp aizvien pieaugošo pūli un Citadeles smaili, negulējis un visu nakti gaidījis turpmākās ziņas, abats noguris sēdēja pie kvēlojošajām kamīna oglēm un raudzījās cilvēkā, kas beidzot bija atnesis jaunumus.

-   Mēs bijām pārliecināti, ka uzkāpt pa klints austrumu puses sienu nav iespējams, ziņojuma beigās atzinās Atanasijs, ar plaukstu pārlaizdams galvvidum.

-   Tādā gadījumā no šās nakts notikumiem mēs esam guvuši vismaz vienu mācību, vai ne? Abats pavērās uz lielo logu, kura senās zilā un zaļā stikla rūtis nespodri apmirdzēja saules stari. Tie nekādi neatviegloja nastu, kas nospieda sirdi. Tātad, viņš turpināja, pašā Citadeles virsotnē stāv atkritējs muks, kas izveidojis ļoti provokatīvu simbolu, kuru droši vien jau redzēja simtiem tūristu un, Dievs vien zina, kas vēl. Un mēs nevaram viņu nedz atturēt no šā soļa, nedz nocelt lejā.

-    Tiesa, Atanasijs pamāja. Taču, atrazdamies augšā, viņš nevar ne ar vienu sarunāties, un ar laiku viņam būs jānokāpj. Kur gan citur viņš liksies?

-    Manis pēc lai iet uz elli! izkliedza abats. Jo drīzāk, jo labāk mums visiem.

-    Pēc maniem uzskatiem, situācija ir šāda… Atanasijs neatlaidīgi runāja tālāk, no bagātās pieredzes zinādams, ka ar abata dusmām visērtāk tikt galā, vienkārši neliekoties par tām ne zinis. Pārtikas viņam nav. Ūdens nav. No kalna lejup ved tikai viens ceļš. Ja ari viņš nogaidīs līdz nakts aizsegam, kameras, kas reaģē uz siltumu, nekavējoties fiksēs pārkāpēju brīdī, kad tas nonāks pie augšējiem cietokšņa mūriem. Mums ir sensori, un ārpusē stāv apsardze, kurai uzdots viņu aizturēt. Viņš ir iesprostots vienīgajā būvē uz zemes, no kuras neviens nav izbēdzis.

Uzmetis brālim nemierīgu skatienu, abats atcirta: Nav tiesa. No šejienes ir izbēguši. Pēdējā laikā gan ne, bet dažiem tas ir izdevies. Tik ilgā celtnes pastāvēšanas posmā… tas ir nenovēršami. Protams, viņus visus galu galā notvēra un Dieva vārdā apklusināja. Tāpat ari tos, kuri nelaimīgā kārtā satikās ar bēgļiem. Viņš pamanīja Atanasiju nobālam. Sakraments ir jāaizsargā.

Abats allaž bija sūrojies par to, ka viņa kambarkungam nav drosmes iesaistīties ordeņa sarežģītāko pienākumu pildīšanā. Tieši tāpēc Atanasijs joprojām valkāja zemākās kārtas brūnās drānas, nevis pilnībā ordinētā brāļa tumši zaļo tuniku. Tomēr viņš bija dedzīgs un nodevies savam amatam, tādēļ abats dažkārt aizmirsa, ka apakšniekam kalna noslēpums nav atklāts un laba tiesa Citadeles vēstures viņam nav zināma.

Pēdējoreiz Sakraments tika apdraudēts Pirmā pasaules kara laikā, sāka stāstīt abats, ar skatienu ieurbies atdzisušajās pelēkajās oglītēs, it kā lasīdams tajās pagātni. Kāds novicis izlēca pa augsto logu un pārpeldēja aizsarggrāvi. Tā gadījuma dēļ grāvi vēlāk nosusināja. Par laimi, viņš vēl nebija pilnībā ordinēts, tālab nebija iepazīstināts ar mūsu ordeņa noslēpumu. Viņam izdevās aizkļūt līdz pat okupētajai Francijai, un tur mēs viņu… panācām. Dievs bija kopā ar mums. Kad mēs bēgli atradām, karš jau visu bija paveicis mūsu vietā. Viņš pagriezās pret Atanasiju. Bet tas bija cits laiks… Tais dienās Baznīcai bija daudz sabiedroto, klusumu varēja nopirkt bez pūlēm, un noslēpumus glabāt izrādījās vienkārši. Tolaik internets vēl neļāva vienā acumirkli nosūtīt informāciju miljardiem cilvēku. Šodien tādu atgadījumu noklusināt mums nekādi neizdotos. Un tālab mums jāpierauga, lai kaut kas tamlīdzīgs nenotiek vispār. Viņš palūkojās uz logu, kuru rīta saule jau bija izgaismojusi visā pilnībā. Vitrāžā iestrādātais pāva tēls, sens Kristus un nemirstības simbols, meta koši zilu un zaļu gaismu. Brālis Semjuels zina mūsu noslēpumu, abats noteica. Un tādēļ nedrīkst tikt projām no kalna.

11. NODAĻA

Līva piespieda zvana pogu un gaidīja.

Tas bija glīts, nesen celts nams Ņuarkā, dažu kvartālu attālumā no Beikera parka, netālu no štata universitātes, kur mājas īpašnieks Mairons strādāja par laborantu. Katra zemes gabala robežu iezīmēja zems mietiņu žogs, kas stiepās gar plākšņu celiņu uz mājas parādes durvīm. Tā bija amerikāņu sapņa miniatūra versija. Ja būtu jāgatavo raksts par ko citu, Līva izmantotu šo ainu un no tās smeltos sāpīgi rūgtenu noskaņu bet tāds nebija viņas apciemojuma iemesls.

Mājā varēja dzirdēt kādu kustību, pa gludo grīdu nodimdēja soļi, un Līva centās rādīt tādu seju, kas nepaustu to izmisīgo vientulību, kura viņu nomāca kopš pusdienlaika pastaigas Centrālparkā. Durvis atvērās, un aiz tām stāvēja glīta jauna sieviete gaidībās ar tik milzīgu vēderu, ka šķita piepildām visu šauro priekšnamu.

-    Jūs droši vien esat Bonija, iesāka Līva priecīgā balsī, kas šķita piederam kādam citam. Es esmu Līva Ādamsena no The Itvjuirer.

Bonija atplauka. Bērniņu žurnāliste! Viņa atvēra durvis līdz galam vaļā un ar žestu aicināja viešņu nevainojami tīrajā smilškrāsas vestibilā.

Līva nekad mūžā nebija rakstījusi par mazuļiem, taču nesteidzās mājasmātes misēkli labot. Turpinādama smaidīt, viņa devās uz Bonijas ideāli iekārtoto virtuvīti, kur vīrietis ar jauneklīgu seju gatavoja kafiju.

-    Mairon, mīlulīt, šī ir žurnāliste, kas rakstīs par dzemdībām…

Līva paspieda viņa roku, un sejas muskuļi jau smeldza no piepūlētā smaida. Tobrīd viņas karstākā vēlēšanās bija skriet uz mājām, palīst zem segas un izraudāties, taču viņa saņēmās un pārlaida skatienu istabai, aplūkodama krēmkrāsas interjeru un grupiņās rūpīgi izkārtotos priekšmetus smaržīgās tējas sveces, kuru rožu aromāts jaucās ar kafijas smaržu, tukšās pītās kārbiņas, kādus pārdeva komplektos pa trim pie Ikea veikalu kasēm.

-Jauka māja. Nebija šaubu, ka tieši tādu apgalvojumu īpašnieki sagaida. Līva iedomājās par savu dzīvokli, kas pieblīvēts ar istabaugiem un ož pēc smilšmāla. Kāds bijušais draugs to bija nodēvējis par dārza mājiņu ar gultu. "Kāpēc es nevarētu dzīvot kā parasts cilvēks un būt ar visu mierā?" Viņa paraudzījās uz mājas gluži vai neskarto pagalmu ar četrstūrainu mauriņu, kuru apjoza Leilanda ciprešu rindas, kas pēc divām vasarām māju pilnībā atstās ēnā, ja vien tās bieži un sparīgi neapcirps. Divi koki jau viegli dzeltēja, tātad iespējams, ka daba visu paveiks pati. Rakstu

Līvai uzticēja, pateicoties tieši viņas zināšanām par augiem un to dziednieciskajām īpašībām.

Ādamsena, tu zini visvisādus niekus par augiem, saruna iesākās prozaiski, kad Rolss Beikers, The New ]ersey Inquirer īpašnieks un redaktors, nedēļas sākumā bija iedzinis Līvu stUrī lifta kabīnē. Viņa nepaguva ne atjēgties, kad jau bija saņēmusi uzdevumu rakstīt nevis ierastajam žurnālistikas tumšākajam žanram jeb kriminālziņām, bet svētdienas numura veselības speciālizlaidumam sacerēt divu tūkstošu vārdu garu rakstu ar virsrakstu "Dabiskās dzemdības jeb Kā iecerējusi Māte Daba?". Viņa gan agrāk bija šad tad rakstījusi par dārzniecību, taču par medicīnas tematiku ne reizi. Manā skatījumā nekādas dižās saistības ar medicīnu te nav, Rolss bija attraucis, izsoļodams ārā no lifta kabīnes. Atrodi kādu salīdzinoši saprātīgu personu, kas nez kāpēc ieņēmusi galvā bēbi laist pasaulē baseinā vai meža izcirtumā un bez jebkādiem atsāpinātājiem, ja neskaita augu ekstraktus, un uztaisi man cilvēkstāstu ar dažiem faktiem. Un tiem ir jābūt mūsu aprindu pilsoņiem. Es negribu lasīt par kaut kādiem sasodītiem hipijiem.

Stāsta varoni Līva uzmeklēja ar savu parasto kontaktpersonu palīdzību. Bonija strādāja Ņūdžersijas pavalsts ceļu policijā, tātad hipiju kustībā pavisam noteikti nebija iesaistījusies. Cilvēks, kam ik dienas jātiek galā ar murgaino Ņūdžersijas maģistrāli, nevarēja nodoties Mieram un Mīlestībai. Taču tagad viņa bija atlaidusies uz stūra dīvāna, pieķērusies pie rokas savam praktiskajam vīram, laboratorijas zinātniekam, un priekā aizrautīgi klāstīja par dabiskajām dzemdībām, it kā viņai par to būtu samaksāts.

Jā, tas ir viņas pirmais bērns. Patiesībā divi, jo viņa gaida dvīņus.

Nē, dzimumu viņa nezina. Viņi grib, lai tas ir pārsteigums.

Jā, Maironam ir zināmi iebildumi, jo viņš taču ir zinātnieks. Jā, viņa ir apsvērusi iespēju dzemdēt slimnīcā, tomēr, kā zināms, sievietes paaudzēm ilgi laidušas pasaulē bērnus bez mūsdienu medicīnas palīdzības, tālab viņa stingri ieskata, ka mazajiem bus labāk, ja viss ritēs savu dabisko gaitu.

Bērnus dzemdēs viņa, Mairons piebilda maigā, zēniskā balsī, smaidīdams, glāstīdams sievai matus un ar mīlestības pilnu skatienu raudzīdamies viņā. Manas pamācības viņai nav vajadzīgas.

Aizkustinošās intimitātes un pašaizliedzības piesātinātais bridis izlauzās cauri Līvas uzspēlētās jautrības čaulai, un viņa ar milzu pārsteigumu manīja pār vaigiem aumaļām plūstam asaras. Kā pa miglu Līva nomurmināja atvainošanās vārdus, bet Bonija un Mairons steidzās viešņu mierināt. Viņai izdevās saņemties un pabeigt interviju, lai gan mocīja vainas apziņa par to, ka ienesusi abu vienkāršās dzīves gaismas pielietajā patvērumā savu bēdu tumšo mākoni.

Līva brauca taisnā ceļā uz mājām un ar visām drēbēm iekrita nesaklātajā gultā, klausīdamās laistīšanas sistēmu apūdeņojam istabas augus, kas piepildīja viņas mitekli un atgādināja, ka viņas dzīvē ir vēl kāda nosacīti dzīvība. Viņa prātā pārlika dienas notikumus, cieši tīdamās segā un drebēdama no aukstuma, it kā viņas vientulības cieto ledu nemūžam nevarētu izkausēt un Bonijas un Mairona attiecību siltums viņai nav lemts.

12. NODAĻA

Ketrīna Manna lielā ātrumā iegrieza mikroautobusu šaurā pagalmiņā aiz augstas dzīvojamās mājas, kur tas, putekļu mākonī ietīts, apstājās. Šo pilsētas austrumu daļas rajonu vēl aizvien dēvēja par Dārzu rajonu, lai gan zaļie lauki, kas dāvājuši apvidum nosaukumu, jau sen izzuduši. Pat no sētas puses māja izstaroja paplukušas grandiozitātes auru zem nomelnējušās netīrības kārtas rēgojās tas pats nevainojamais medus krāsas akmens, no kura būvēta pilsētas baznīca un lielākā daļa vecpilsētas.

Viņa izslīdēja no šofera sēdekļa un devās garām tukšajai velosipēdu novietnei, kura izveidota vecās akas vietā, kas reiz devusi iedzīvotājiem svaigu ūdeni. Šu rpceļa Ketrīna vairākkārt tikai pa mata tiesu bija izvairījusies no sadursmes aizvien blivākajā rīta satiksmē, tādēļ viņai joprojām stipri sitās sirds. Atslēgu saišķim džinkstot, viņa uzmeklēja īsto, iegrūda slēdzenē un strauji atvēra sētas puses durvis.

Pēc žilbinošās agrās pavasara saules mājā šķita valdām vēsa tumsa. Kamēr viņa ievadīja kodu, lai apklusinātu signalizāciju, durvis aiz muguras aizcirtās. Viņa aizsteidzās pa pustumšo gaiteni un nonāca gaišajā reģistrācijas vestibilā ēkas fasādes pusē.

Pulksteņu rinda pie sienas aiz reģistrācijas galda vēstīja laiku Riodežaneiro, Ņujorkā, Londonā, Deli, Džakartā visur, kur organizācijai bija savas filiāles. Ruinā pulkstenis rādīja bez ceturkšņa astoņi, tātad vairumam cilvēku darba diena vēl nebija sākusies. Klusums, kas plūda lejup pa elegantajām koka kāpnēm, apliecināja, ka birojā neviena cita nav.

Piecstāvu māja bija šaura un līdzinājās viduslaiku rindu namam, un pakāpieni čīkstēja, kamēr viņa kāpa uz piekto stāvu garām dūmakaina stikla biroju durvīm, kas bija redzamas pirmajos četros stāvos. Kāpņu galā bija iebūvētas ar biezām tērauda plātnēm nostiprinātas smagas durvis. Viņa atstūma tās vaļā un iegāja savos privātajos apartamentos. Sperot soli pāri slieksnim, radās sajūta, ka viņa atgriežas pagātnē. Sienas sedza koka paneļi gaiši pelēkā krāsā, un dzīvojamā istaba bija iekārtota ar izsmalcinātām antīkām mēbelēm. Vienīgā liecība par moderno gadsimtu bija neliels plakanā ekrāna televizors, kas novietots stūrī uz zema ķīniešu galdiņa.

Ketrīna paķēra tālvadības pulti, kas mētājās turpat uz mīkstā soliņa, pavērsa to pret televizoru un nospieda podziņu, bet pēc tam piegāja pie grāmatu plaukta, kas bija iebūvēts tālākajā sienā. Plaukti aizņēma visu sienu no grīdas līdz griestiem, un tajos bija sarindoti izcilākie deviņpadsmitā gadsimta literatūras paraugi.

Viņa nospieda melnas teļādas vākos iesieto "Džeina Eiras" izdevuma muguriņu, un ar klusu klikšķi atvāzās plaukta apakšējā daļa, atklājot skatienam dziļu sienas skapi. Tajā bija seifs, faksa aparāts, printeris, visi mūsdienīgas dzīves atribūti. Apakšējā plauktā uz interjera žurnālu kaudzītes atradās binoklis, ko tēvs Ketrīnai bija uzdāvinājis trīspadsmit gadu jubilejā, kad bija meitu pirmo reizi aizvedis uz Āfriku. Paķērusi binokli, viņa pa krāsoto dēļu grīdu piesteidzās pie jumta loga. Kad viņa atgrūda to vaļā un pabāza galvu ārā, bariņš baložu ar skaļu švīkstu pacēlās lidojumā. Pieliekot binokli pie acīm, redzeslokā vispirms ieslīdēja izplūduši sarkani jumtu dakstiņi un zila debess, taču pēc brīža viņa ieraudzīja melno monolītu pusjūdzes attālumā rietumu pusē. Aiz muguras ieslēdzās televizors, kurā tobrīd beidza raidīt sižetu par globālo sasilšanu. Ketrīna atspiedās pret loga rāmi, lai noturētu roku nekustīgi, un uzmanīgi slēja binokli augšup gar Citadeles klints sienu uz virsotni.

Tad viņa to ieraudzīja.

Izstieptām rokām. Nodurtu galvu.

šāds skats viņai bija pazīstams visnotaļ sen, tikai zināmā figūra bija izcirsta no akmens un stāvēja cita kalna virsotnē otrā pasaules malā. Jau no pašas bērnības viņai tika mācīta tās nozīme. Bija nomainījušās daudzas paaudzes, kas kopīgiem spēkiem pulējās piešķilt dzirksteli un ierosināt notikumu ķēdi, lai grozītu cilvēces likteni, un tagad tas piepeši nostājās viņai acu priekšā viena paša cilvēka darbības rezultātā. Pūlēdamās noturēt trīcošo roku nekustīgi, Ketrīna klausījās diktoru nolasām ziņu virsrakstus.

Turpmākās pusstundas laikā ziņosim vairāk par pasaules valstu galotņu tikšanos, kurā apspriedīs klimata izmaiņas, piedāvāsim jaunāko pasaules finanšu tirgu ziņu apkopojumu un atklāsim to, kā ieņemts senais cietoksnis Ruinas pilsētā. Tas viss pēc reklāmas…

Ketrīna vēl beidzamo reizi pavērās uz neparasto ainu un atgriezās istabā, lai noskaidrotu, ko par to domā pārējā pasaule.

13. NODAĻA

Kad Ketrīna iekārtojās senlaicīgajā dīvānā, televīzijā bija redzama jaunmodīgu automašīnu reklāma. Viņa uzmeta skatienu laikrādim televizora ekrānā astoņi un divdesmit astoņas. "Riodežaneiro tagad ir divdesmit astoņas minūtes pāri četriem nakti," viņa secināja un nospieda ātrā zvana pogu, klausījās ašajos pīkstienos, sistēmai noskaitot ciparu virkni. Klausuli pasaules otrā malā kāds pacēla tikai tad, kad viņa bija sagaidījusi televīzijas reklāmas beigas.

-    Olā? atbildēja sieviete klusā, taču možā balsī. Ketrīna ar atvieglojumu secināja, ka runātāja nav nupat pamodināta.

-   Mariella, te Ketrīna. Piedod, ka zvanu tik vēlu… jeb tik agri. Es cerēju, ka viņš jau būs pamodies.

Nebija noslēpums, ka tēva dienas režīms ar gadiem kļūst aizvien dīvaināks.

-   Sim, Senhora, Mariella sacīja. Jau kādu brīdi. Es iekurināju darbistabā kamīnu. Šonakt te ir vēss. Viņš palika tur lasām.

-    Vai es varētu ar viņu aprunāties?

-   Certamente, Mariella atbildēja.

Klausulē bija dzirdama svārku švīkstoņa un klusi soļi, un Ketrīna iztēlojās, kā tēva saimniecības vadītāja iet pa tumšā gaiteņa parketa grīdu pretim maigajai gaismiņai, ko meta kamīna uguns darbistabā, kas atradās pieticīgā mājokļa tālajā galā. Dipoņa mitējās, Ketrīna saklausīja klusu sarunu portugāļu valodā, un tālrunis tika pasniegts citam runātājam.

-   Ketrīna… pāri kontinentiem atlidoja tēva sirsnīgā balss, uzreiz sniedzot mierinājumu. No balss toņa varēja noprast, ka viņš smaida.

-Tēti… Arī Ketrīna pasmaidīja, par spiti nomācošajām vēstīm, ko dzīrās paziņot.

-    Kāds šorīt Ruinā laiciņš?

-    Saulains.

-   Te gan ir auksti, viņš atzina. Liku iekurināt uguni.

-   Es zinu, tēt, Mariella teica. Klau, te ir kaut kas noticis. Ieslēdz televizoru un sameklē CNN kanālu.

Tēvs palūdza Mariellu ieslēgt mazo televizoru darbistabas stūrī, un Ketrīnas skatiens pievērsās tālrādim pašas istabā. Pāri ekrānam aizslīdēja mirdzošs TV kanāla logotips, un no jauna parādījās ziņu diktors. Viņa nospieda podziņu, lai noregulētu skaļumu. Klausulē bija dzirdams, kā tiek pārslēgti kanāli un atmurd te spēļu šovs, te ziepju opera, te pa kādai reklamai portugāļu valodā, līdz atskanēja globālā ziņu kanāla diktora nopietnais balss tonis.

Ketrīna pacēla galvu un pamanīja, ka aiz diktora muguras parādās attēls zaļā ģērbts cilvēka stāvs kalna galā.

-   Mans Dievs… tēvs čukstēja. Sanctus.

-    Pagaidām, turpināja stāstīt diktors, no Citadeles nav sniegtas nekādas ziņas, nedz apstiprinot, nedz noliedzot šā cilvēka saistību ar ordeni. Šodien pie mums viesos ieradusies Ruinas pētniece doktore Mirjama Anata, kas sarakstījusi daudzas grāmatas par Citadeli. Ceram, ka viņa izskaidros šo jaunāko noslēpumaino atgadījumu.

Diktors pagriezās ar visu krēslu pret prāva auguma un biedējoša izskata sjevieti, kurai mugurā bija vienkāršs balts tenisa krekls un tumši zila žakete ar šauru svītriņu. Viņai bija vairāk nekā piecdesmit gadi, un sudrabpelekie īsie mati nogriezti, veidojot precīzu asimetrisku frizūru.

-    Doktore Anata, kādas ir jūsu domas par šārīta notikumiem?

-   Es domāju, ka mēs kļūstam par lieciniekiem neparastam gadījumam, viņa bilda, viegli paliekusies uz priekšu un ar vēsajam, zilajām acīm skatidamās pāri pusmēness formas briļļu stikliņiem. Šis vīrs nepavisam nelīdzinās mūkiem, kādus palaikam izdodas manīt labojam nocietinājumus vai atjaunojam svina profilus logos. Viņa tunika ir zaļā, nevis brūnā krāsā, un tas ir ārkārtlgi būtiski. Tikai viens ordenis nēsāja šādas krāsas tu n i kas, taču tas izzudis jau pirms aptuveni deviņsimt gadiem.

-    Kas tas būtu?

-    Tā kā ordenis atradās Citadelē, par to ir zināms gaužām maz. Mūki zaļās drānās savulaik redzēti vienīgi augstu kalna, tālab varam pieņemt, ka tas bijis visaugstākais ordenis, un tā uzdevums, iespējams, bija Sakramenta sargāšana.

Diktors piespieda pirkstu pie austiņas. Cik saprotu, tūlīt sāksim tiešraidi no Citadeles.

Ekrānā parādījās skaidrāks mūka attēls tunika viegli plīvoja rīta vējā, un rokas joprojām bija nekustīgi izstieptas uz sāniem.

-   Jā, noteica diktors. Te nu viņš ir, Citadeles virsotnē, ar savu ķermeni veidojot krusta zīmi.

-   Tas nav krusts, klausulē čukstēja Oskars, kamēr ekrānā atklājās šausminošais kalna augstums. Viņš veido Tau simbolu.

Sēdēdams pie darbistabas kamīna savā namā Riodežaneiro rietumu pakalnos, Oskars de la Kruss nejaudāja atraut skatienu no attēla televizorā. Pilnīgi baltie mati spilgti kontrastēja ar tumšo ādu, kuru bija nobrūninājušas un savēcinājušas vairāk nekā simts vasaru. Par spīti sirmajam vecumam, tumšās acis joprojām mirdzēja spoži un modri, un stiegrainais augums vēl arvien izstaroja nemierpilnu sparu un mērķtiecīgumu gluži kā tādam kaujaslauka ģenerālim, kas miera laikos piekalts pie rakstāmgalda.

-    Ko tu par to domā? klausulē klusi ieskanējās meitas balss.

Oskars de la Kruss apsvēra atbildi. Lai arī lielāko daļu sava

mūža gaidījis šādu pavērsienu un pats reiz pielicis pūles tādu izraisīt, tagad viņš īsti netika gudrs, kā rīkoties.

Vecais virs stīvi piecēlās no krēsla un vieglā gaitā pārgāja pāri istabai pie stiklotajām divvērtņu durvīm uz terasi ar flīžu grīdu, kas blāvi atspoguļoja mēness gaismu.

-   Iespējams, ka tas nav nekas īpašs, viņš beidzot noteica.

Klausulē bija dzirdams, kā meita smagi nopūšas. Vai tu pats tam patiešām tici? Ketrīna noprasīja, un tēvs, to dzirdot, neviļus pasmaidīja. Viņš bija ieaudzinājis meitā tieksmi šaubities par visu.

-    Nē, viņš atzina. Ne gluži.

-   Tātad?

Viņš apklusa, gandrīz baidīdamies ietērpt vārdos domas prātā un jūtas sirdi. Viņš palūkojās pāri līcītim uz Korkovadu kalnu virsotni, kur uz dusošo Riodežaneiro noraudzījās statuja O Cnsto Redentor jeb Kristus Pestītājs ar izplestām rokām. Oskars de la Kruss bija palīdzējis tās tapšanā, jo cerēja, ka tā tiks iezvanīta jauna ēra. Tā tiešām kļuva slavena, kā jau bija cerēts, bet neko vairāk nepanāca. Viņš iedomājās par muku, kas stāvēja Citadeles smailē viena cilvēka žests, ko plašsaziņas līdzekļi dažās sekundēs izplatīja visā pasaulē, gandrīz identisks pozai, kuru viņš deviņus gadus bija veidojis no tērauda, betona un smilšakmens. Vecais virs pacēla roku un pieskārās iemīļotā pulovera augstajai apkaklei.

-   Es pieņemu, ka pravietojums sāk piepildīties, viņš nočukstēja. Domāju, mums jāsāk gatavoties.

14. NODAĻA

Saule jau spoži apspīdēja Ruinas pilsētu. Semjuels uzlūkoja ēnas, kuras pamazām ruka austrumu bulvāri līdz tālo sarkano kalnu pamalei. Sāpes, kas svilināja plecus, viņš tikpat kā nejuta kaut arī ilgu laiku bija turējis paceltas jau tā pārgurušās rokas.

Semjuels jau labu laiku manīja rosibu kalna pakājē, kur pūlis auga aizvien lielāks un saradās televīzijas cilvēki. Siltās gaisa plūsmas, celdamās augšup, laiku pa laikam atnesa līdz viņa ausim balsu murdoņu, kas brīžiem izklausījās neparasti tuvu. Taču viņa prātā bija tikai divas domas. Pirmā par Sakramentu, otrā par meiteni no pagātnes. Kad viņš bija atbrīvojis prātu no visa pārējā, abi tēli šķita saplūstam vienā iespaidīgā ainā, kas remdēja un mierināja viņu.

Mūks pavērās pāri virsotnes laukumiņa malai, garām pārkarei šķita, ka viņš to pievārējis jau ļoti sen. Tad viņš palūkojās uz tukšo aizsarggrāvi vairāk nekā tūkstoš pēdu lejup.

Viņš iebāza kājas spraugās, ko bija izgriezis tunikas apakšā virs apmales, un aizāķēja roku īkšķus līdzīgos ierobos piedurkņu galos. Tad viegli izpleta kājas, manot audumu nostiepjamies gar ķermeni, nospriegojoties ap stilbiem un rokām. Vēl reizi raidījis skatienu lejup, viņš juta, kā augšup traucas siltas gaisma plūsmas, jo rīta saule jau sasildījusi zemi. Aizvien spēcīgākajā vējā bija dzirdama balsu čala. Viņš piekala skatienu kādam nupat izvelētam punktam aiz sienas, kur vairāki tūristi stāvēja līdzās pavisam nelielam mauriņam.

Semjuels pārnesa savu svaru no vienas kājas uz otru.

Paliecās uz priekšu.

Un metās lejā.

Trīs sekunžu laikā viņš nolidoja to pašu attālumu, kuru iepriekšējā nakti bija pievārējis vairāku mokpilnu stundu laikā. Pārgurušās rokas un kājas, par spīti nerimtīgajām gaisa brāzmām, pūlējās turēt tunikas biezo vilnas audeklu stingri izplestu. Locekļus caurstrāvoja sāpes. Viņš neatrāva skatienu no zāles laukuma, it kā alktu tajā nonākt.

Cauri vēja šalkoņai ausis viņš dzirdēja kliedzienus un ar pūlēm pastiepa rokas lejup, palielinot pretestības spēku un mēģinot pavērst ķermeni augšup, lai izlabotu trajektoriju. Viņš redzēja, kā vērotāji pasprūk uz visām pusēm, atbrīvodami vietu uz zemes, kurai pretī viņš traucās. Tā strauji tuvojās. Nāca arvien tuvāk. Vēl tuvāk.

Labā roka spēcīgi noraustījās caurums piedurknē bija pārplīsis. Piepešais pretestības zudums vīrieti savērpa gaisā un sagrieza uz priekšu. Viņš satvēra plandošo piedurkni un no jauna savilka ciešāk. Vējš to nekavējoties atsvabināja. Viņš izrādījās pārlieku vājš, un bija jau ari par vēlu kaut ko uzsākt. Viņš griezās aizvien ātrāk. Zeme bija ļoti tuvu. Viņš apgriezās uz muguras.

Un ar šķebinošu krakšķi piezemējās piecas pēdas aiz aizsarggrāvja sienas, turpat pie niecīgā mauriņa rokas joprojām bija izplestas, acis stingi vērās augšup skaidrajās zilajās debesis. Kliedzieni, kas sākās bridi, kad viņš spēra soli pāri klints malai, pāršalca visu pūli. Tie, kas atradās tuvāk, vai nu novērsās vai, šausmu pārņemti, nespēja atrauties un skatījās uz nokritušo cilvēku, zem kura izplūda tumšas asinis, straumītēm aiztecēdamas pa saules izbalināto akmens plākšņu jaunajām plaisām, sūkdamās cauri skrandainās tunikas zaļajai drānai, it ka pārvērzdamās to baismā, draudīgā ēnā.

15. NODAĻA

Ketrīna Manna ieelsās, vērodama kritienu tiešraidē. Mūks bija stabili stāvējis Citadeles virsotnē, un jau nākamajā brīdi viņa tur nebija. Attēls raustījās, jo operators pūlējās sekot cilvēkam, un tad ekrānā atgriezās studija, kurā satrauktais diktors knibinājās ap austiņu, ar mokām meklēdams vārdus, lai pārtrauktu ēterā valdošo klusumu, kamēr satriektie skatitāji pamazām aptvēra nule redzēto. Ketrīna jau bija pieskrējusi pie loga, celdama pie acīm binokli. Skaudri palielinātais skats uz tukšo virsotni un tālumā kaucošās sirēnas pilnībā apstiprināja notikušā patiesumu.

Viņa atgriezās istabā, paķēra no dīvāna tālruni un, nejutigumam pārņemot visu ķermeni, spēcīgi nospieda atkalzvanīšanas pogu. Atsaucās automātiskais atbildētājs tēva zemā, mierinošā balss aicināja zvanītāju atstāt ziņu. Brīnīdamās, kur viņš piepeši pazudis, Ketrīna nospieda ātrās zvanīšanas pogu, kas savienoja ar viņa mobilo tālruni. "Mariella noteikti ir kopā ar viņu, citādi jau būtu pati pacēlusi klausuli," Ketrīna prātoja. Pēc savienojuma viņai tika piedāvāts izmantot balss pastkastīti.

Mūks nokrita, viņa vienkārši pavēstīja.

Ierunājusi ziņu, Ketrīna attapa, ka acīs sakāpušas asaras. Viņa, tāpat ka daudzas sargkareivju paaudzes, bija ilgi vērojusi pasauli un gaidījusi šādu zīmi. Tagad radās nojauta, ka jau atkal svīdusi viltus rītausma. Vēl beidzamo reizi uzmetusi skatienu kalna galotnei, kur vairs neviena nebija, Ketrina atlika binokli slepenajā sienas skapī un seifa sienas tastatūrā ievadīja piecpadsmit ciparu kodu. Pēc dažām sekundēm atskanēja dobjš klikšķis.

Aiz sprādziendrošajām titāna durvīm pelēku putu apvalkā glabājās kastīte, apmēram tik liela kā klēpjdators, tikai trīsreiz biezāka. Ketrina izvilka to ārā un pienesa pie mīkstā soliņa dīvāna priekšā.

Neiedomājami izturīgais polikarbonāta sveķu apvalks gan pēc izskata, gan pēc taustes līdzinājās akmenim. Viņa atvienoja slepenos kastes vāka aizbīdņus. Kastē atradās divas plātnes, viena virsū otrai, un to virsmās bija iegrebtas tikko manāmas zīmes. Viņa aplūkoja pazīstamās plāksnes, kuras kāda aizvēsturiska roka bija rūpīgi atdalījusi no nogulumiežu slāņa. Tas bija viss, kas atlicis no senas grāmatas. Iegrebtās zīmes bija vēl senākas par Veco Derību, un varēja tikai minēt, kas vēl bijis rakstīts šajā grāmatā. Bija noskaidrots, ka zīmes ir maliešu valodā, kurā runājusi aizvēsturiskā Malas cilts, Ketrīnas Mannas senči. Viņa pustumsā aplūkoja tik pazīstamās rindiņas.

Zīmes bija izkārtotas svētā Tau veidolā, kas grieķiem kļuva par burtu T, taču bija vecāks par viņu valodu tas bija saules un vissenāko dievu simbols. Šumeriem tas bija Tammuzs, grieķiem Atiss, bet romieši to sauca par Mitru. Simbols bija tik svēts, ka to novietoja uz ēģiptiešu valdnieku lūpām, kad tos ievadīja zināšanās par mistērijām. Tas simbolizēja dzīvību, augšāmcelšanos un asins upurēšanu. Un tieši šādu zīmi mūks bija veidojis ar savu ķermeni, stāvēdams Citadeles augstumos visas pasaules acu priekšā.

Viņa pārlasīja vārdus, prātā pārtulkoja, pūlēdamās rast saistību starp simbolismu un galvu reibinošajiem dienas notikumiem.

Zemes virsū parādīsies vienīgais īstais krusts

Visi to ieraudzīs vienā mirklī-un brīnīsies

Krusts kritīs

Krusts celsies

Atslēgt Sakramentu

Un atnest jaunu laikmetu

Zem pēdējās rindiņas varēja redzēt vēl vienas simbolu rindas augšējo daļu, taču plātnes robotā mala neļāva uztvert teksta jēgu. Pirmās divas rindas nebija grūti interpretēt, īstā krusta zīme bija Tau zime, kas ir daudz senāka par kristiešu krustu un parādījusies zemes virsū brīdī, kad mūks izstiepa rokas uz sāniem.

Ar starptautisko ziņu kanālu palīdzību visi to bija ieraudzījuši vienā mirklī. Un visi brīnījās, jo tā bija neparasta, pirmo reizi piedzīvota parādība, un neviens nezināja, ko tā nozīmē.

Taču tad Ketrīna sāka svārstīties. Bija skaidrs, ka teksts nav pilnīgs, taču atlikušā redzamā teksta nozīme šķita netulkojama.

Krusts patiesi bija nokritis, kā vēstīja pravietojums, taču šis krusts bija cilvēks.

Ketrina paraudzījās ārā pa logu. Citadeles augstums no virsotnes līdz pakajei bija apmēram tūkstoš simt pēdu, un virietis bija nokritis stāvajā austrumu nogāzē. Kā lai pēc tāda kritiena augšāmceļas?

16. NODAĻA

Cieši piespiedis krūtīm dokumentu vīstokli, Atanasijs pieklauvēja pie abata kambara apzeltītajām durvīm. Neviens neatsaucās. Ieslīdējis telpā, mūks sev par lielu atvieglojumu ieraudzīja, ka tā ir tukša. Tas nozīmēja, ka vismaz pagaidām nebūs jāspriež ar abatu, kā atrisināt problēmu ar brāli Semjuelu. Nekāda prieka tāds iznākums nesagādāja. Pirms tam, kad Atanasijs izvēlējās Sandi brāļu ceļu un uz mūžiem nozuda stingri nodalitajos kalna augšējos apgabalos, brālis Semjuels bija viens no viņa tuvākajiem draugiem. Bet tagad viņš bija miris.

Piegājis pie galda, Atanasijs izvietoja uz tā dokumentus divās kaudzītēs. Pirmajā bija pārskats par Citadeles iekšējiem darbiem, krājumu uzskaite un nepārtraukto, allaž nerimstošo remontdarbu grafiks. Otrajā, krietni lielākajā kaudzē, bija ziņojumi par Baznīcas vērienīgajām interesēm ārpus Citadeles sienām viss par jaunākajiem atklājumiem arheoloģiskajos izrakumos pasaulē, svaigāko teoloģisko darbu konspekti, īss publicēšanai iesniegtu grāmatu satura izklāsts, dažos gadījumos pat gaidāmo televīzijas raidījumu vai dokumentālo filmu apraksti. Vairums šīs informācijas nāca no dažādām oficiālām iestādēm, kuras finansēja Baznīca vai kuras tai piederēja, taču daļu bija izdibinājis neoficiālo informētāju plašais tikls, kas slepeni darbojās visos mūslaiku pārvaldes mehānismos un piederējās pie Citadeles tradīcijām un vēstures ne mazāk kā lūgšanas un sprediķi, kas aizņēma dievbijīgo mūku lielāko dienas daļu.

Atanasijs uzmeta ašu skatienu ziņojumam kaudzes virspusē. To bija iesniedzis aģents, vārdā Kasiels, viens no Baznīcas visražīgākajiem spiegiem. Tempļa drupu izrakumos Sīrijā uzieti sena manuskripta fragmenti, un viņš ieteica nekavējoties uzsākt operāciju "I un I" "Iegūt un Izmeklēt", ar nolūku noskaidrot un likvidēt jebkuras iespējamās briesmas. Atanasijs pašūpoja galvu. Kārtējais neaptverami vērtīgais antīkais dārgums neapšaubāmi tiks ieslēgts lielās bibliotēkas mijkrēsli. Viņa domas par šo kārtību Citadelē nebija noslēpums. Kopā ar brāli Semjuelu un tēvu Tev masu, kurš ierosinājis daudzus uzlabojumus bibliotēkā, viņš bija raudzījis pieradīt, ka slepena zinašanu uzkrāšana un atšķirīgu uzskatu cenzūra mūslaiku atvērtajā pasaulē ir vājas baznīcas pazīme. Trijotne bieži slepus apspriedās par laiku, kad Citadeles apjomīgais zinību krājums nonāks ārpus cietokšņa mūriem un nesīs lielu labumu Dievam un cilvēkiem. Bet tad Semjuels izvēlējās iet pa seno, slepeno Sancti brāļu ceļu, un Atanasijam neviļus radās nojausma, ka līdz ar šādu izšķiršanos gājušas bojā visas cerības. Šķita, ka tumša ena klājas pāri visam, ar ko Semjuels asociējās tai laikā, kad vēl dzīvoja Citadelē.

Acu kaktiņos iedzēla asaras Atanasijs raudzījās uz dokumentiem un iztēlojās, kāda informācija tajos būs turpmākajās nedēļās: nebeidzami ziņojumi par nokritušo mūku un pasaules domas par šo atgadījumu. Mūks pagriezās, devās uz apzeltīto durvju pusi, izslīdēja no abata kambara un izberza acis ar plaukstas virspusi. Bija jāatrod kāds nomaļāks nostūris, kur viņš varētu netraucēts ļaut jūtam vaļu.

Nodūris galvu, mūks mērķtiecīgi soļoja pa ejām, ko pildīja dzidrs kondicionētāja iepludināts gaiss. Platais, spoži apgaismotais tunelis aizveda uz šauru gaiteni zem lielās katedrāles zāles, kur abās pusēs rindojās durvis uz mazām, nodalītām kapelām. Gaiteņa tālajā galā seklā nišā pie vienām šādām durvīm dega svece, liecinot, ka telpā kāds ir. Atanasijs tajā iegāja. Durvīm aizveroties, gaisa plūsma satricināja dažu telpā iedegto ziedojuma sveču liesmas, un kapelā noņirbēja gaisma, kas apspīdēja zemos, nokvēpušos griestus un T veida krustu, kas stāvēja uz dibensienā izkaltā akmens plaukta. Pie tā uz ceļiem tupēja lūgšanā iegrimis vīrietis vienkāršā melnā tunikā.

Priesteris jau dzīrās pagriezties, taču Atanasijs jau zināja, kurš tas ir. Mūks nokrita tam līdzās uz grīdas, pēkšņā izmisumā apskāva viņu un slāpēja skaļās elsas biedra biezās mantijas krokās.

Abi ilgu bridi ļāvās sērām viens otra skavās un nespēja bilst ne vārda. Visbeidzot Atanasijs iztaisnojās un ielūkojās tēva Tomasa apaļajā bālajā sejā un gudrajās zilajās acis viņa melnie mati bija mazliet atkāpušies, deniņos tos iekrāsoja viegls sirmums, un sveču gaismā zaigoja asaru pēdas uz vaigiem.

-    Man ir sajūta, ka viss ir zudis.

-    Mēs vēl esam te, brāli Atanasij. Un tas, ko mēs trīs apspriedām šajā istabā, nav zudis. Drauga vārdu sirsnības uzmundrināts, Atanasijs izmocīja smaidu. Un mēs vismaz varam atcerēties Semjuelu tādu, kāds viņš patiesībā bija, tēvs Tomass piebilda. Pat tad, ja citi viņu neatcerēsies.

17. NODAĻA

Abats stāvēja augstu kalnā, Capelli Deus Specialis jeb Dieva Svētā Noslēpuma kapelas vidu. Šaurā ala ar zemajiem griestiem atgādināja pazemes kapenes, lai gan šādā necaurredzamā tumsā bija grūti noteikt tās izmērus. Citadeles radītāji to bija izcirtusi cietajā klinti pašu spēkiem, un sienās vēl aizvien varēja redzēt primitīvo darbarīku atstātās raupjās pēdas. Pēc iepriekšējā vakara ceremonijas gaisā vēl virmoja asiņu metāliskā smarža, paceldamās no gropēm, kas izgrebtas miklaja un vārajā sveču gaismā vizuļojošā grīdā. Abats ar skatienu nomērīja renes līdz altārim, kur, tumsā ietītas, tik tikko manāmas vīdēja Sakramenta aprises.

Altāra pakājē no klints grīdas bija nesen izspraucies vijīgs dzinums, smalkās asins vīteņa stigas tas bija dīvains sarkans augs, kas kuploja ap Sakramentu un dzina saknes ātrāk, nekā to spēja izravēt. Šis neapturamais auglīgums abatā nez kāpēc raisija riebumu. Viņš jau grasījās pieiet pie vīteņauga, taču izdzirdēja aiz muguras dobju rībienu, masīvajām akmens durvīm atslīdot vaļā. Nācēji bija divi, un piesātinātais gaiss kapelā sakustējās. Izkausēto tauku lāmiņu apņemtās sveces nodrebēja, un pār asajiem instrumentiem, kas bija novietoti pie sienas, nozibsnīja gaisma. Durvis dārdēdamas aizslīdēja vietā, liesmiņas aprima un atkal klusi šņāca, kamēr tauki burbuļoja ap karstajiem degļiem.

Abiem vīriem bija garas bardas un Sakramenta ordeņa zaļās tunikas. īsākais no abiem mazliet iepalika, uzlicis roku uz T veida krusta, kas bija aizbāzts aiz jostas virves, un nenovērsa acis no garākā, kurš stāvēja noliektu galvu, nodurtu skatienu, sagumušiem pleciem, it kā tunikas smagums vien būtu pārāk grūti izturams.

-   Tātad, brāļi?

-   Cilvēks nokrita ārpus mūsu jurisdikcijas robežām, atbildēja augumā īsākais mūks. Mēs nekādi nevarējām viņu atgūt.

Abats aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Viņš bija cerējis, ka vēstis uzlabos, nevis pasliktinās viņa garastāvokli. Atvēris acis, abats pārlaida skatienu Sanctus ordeņa brālim, kas vēl nebija teicis ne vārda.

-    Tā, viņš novilka klusā, taču nenoliedzami draudu caurstrāvotā balsī, kur viņš ir tagad?

-    Pilsētas morgā. Ordeņa brāļa skatiens nepacēlās augstāk par abata krūtīm. Mēs domājam, ka pašlaik veic līķa sekciju.

-   Jūs domājat, ka pašlaik veic līķa sekciju! abats dusmās izkliedza. Tev nav jādomā, ko viņi dara. Tev jāzina vai arī jācieš klusu. Nenāc šajā istabā izteikt savas pārdomas. Ienākdams šeit, ņem līdzi tikai patiesību.

Mūks nokrita uz ceļiem.

-    Piedodiet, abat, viņš lūdzās. Es esmu jūs pievīlis.

Abats raudzījās mūkā ar neslēptu pretīgumu sejā. Brālis Grū-

bers bija iemetis brāli Semjuelu cellē, no kuras tas vēlāk aizbēga.

-   Tu esi pievīlis mūs visus, abats pārmeta.

Pagriezies viņš vēlreiz pārlaida skatienu ordeņa noslēpumam. Gandrīz varēja sajust visas pasaules acis pavēršamies pret Citadeli līdzīgi ugunīgiem rentgena stariem, cauri klints sienai neremdināmi tiecoties sameklēt to, kas tajās ieslēgts. Augu nakti gaidīdams ziņas, viņš bija noguris un saērcināts, un brūces zem tunikas smeldza. Abats manīja lai ari ceremonijas laikā gūtas vainas sadzija tikpat ātri kā agrāk, sāpes mocīja ar katru reizi ilgāk. Pamazām piezagās vecums kaut gausi, tomēr nenovēršami.

Viņam nealka niknoties uz mūku, kas tā zemojās. Abats vēlējās tikai vienu lai šis sarežģījums tiek atrisināts un pasaules mainīgais, nepastāvīgais skatiens aizslid citur. Citadelei jāiztur šis aplenkums gluži tāpat kā daudzi citi vēstures gaitā.

-    Piecelies, viņš glāsmainā balsī pavēlēja.

Grūbers paklausīja. Nolaidis skatienu, viņš neredzēja, kā abats ar galvas mājienu dod zīmi otram mūkam. Tas satvēra krustu un izvilka no maksts spožu ceremoniālo dunci.

-   Skaties man acīs, abats turpināja.

Kad Grūbers pacēla galvu un paraudzījās uz abatu, otrs mūks strauji pārvilka asmeni pāri biedra kaklam.

-   Visa pamatā ir zināšanas, bilda abats un pakāpās atpakaļ, lai izvairītos no arteriālo asiņu strūklas, kas izšļācās no Grūbera kakla.

Viņš vēroja, kā Grūbera sejā pārsteigumu nomaina apjukums, un drebošā plauksta skar šauro ievainojuma svītriņu kaklā. Grūbers noslīga uz ceļiem, un dzīvība atstāja viņu, ieplūstot gridas notekās.

-    Noskaidro visu, kas ar līķi darīts, abats izrīkoja mūku. Sazinies ar kādu no pilsētas mērijas vai policijas; ar cilvēku, kuram ir pieeja mums nepieciešamajai informācijai un kurš ir gatavs to sniegt. Mums jāzina, kādi secinājumi izdarīti pēc brāļa Semjuela nāves. Mums jāzina, kādas būs šārita notikumu sekas. Un, pats galvenais, mums jāatgūst brāļa Semjuela mirstīgās atliekas.

Muks lūkojās uz Grūberu, kura ķermenis vāri drebēja uz kapelas grīdas ritmiskie šļācieni no kakla ar katru mirstošās sirds pukstu kļuva vājāki.

-   Protams, abat, atsaucās nelielā auguma mūks. Atanasijs jau nodarbojas ar preses uzdotajiem jautājumiem, izmantojot savu arpasaules starpnieku. Un es domāju, tas ir, es zinu, ka ari policija izteikusi vēlēšanos sazināties.

Abats manīja žokļu muskuļus saspringstam un juta pasaules skatienu atkal pievērstu sev.

-    Ziņo man par visu, viņš norādīja. Un atsūti pie manis Atanasiju.

Mūks palocīja galvu un sacīja: Protams, abat. Es nodošu ziņu, ka vēlaties viņu redzēt savā kambari.

-    Nē. Abats piegāja pie altāra un izrāva asins vīteni ar visu sakni. Tur ne.

Viņš palūkojās uz Sakramentu. Kambarkungs nebija Sanctus brālis, tālab nezināja, kas ir Sakraments. Taču Atanasijam bija jāuzzina vairāk par ordeņa ienaidniekiem, lai viņš šajā situācijā rīkotos atbilstoši.

-    Liec, lai viņš ierodas lielajā bibliotēkā. Abats devās uz izeju un, kāpdams pāri brāļa Grūbera līķim, nometa uz tā vīteņaugu. Viņš mani atradis aizliegtajā glabātavā.

Abats satvēra durvis iestrādāto koka mietu un pagrūda. Pāri kapelai aizvēlās dārdoņa, akmenim beržoties pret akmeni, un ielauzās vēsais, saldenais priekškambara gaiss. Abats pameta skatienu atpakaļ uz gulošo Grūberu mūka bālā seja izcēlās uz asiņu palts, kurā mirguļoja sveču liesmiņu atspulgi.

-    Un aizvāc to tur, abats pavēlēja.

Pēc tam viņš pagriezās un aizsoļoja prom.

18. NODAĻA

Pilsētas koronera iestāde bija iekārtota pagrabā kādā akmens ēkā, kura vēstures gaitā kalpojusi par šaujampulvera krātuvi, saldētavu, zivju glabātavu, gaļas novietni un sešpadsmitajā gadsimtā uz īsu laiku ari par cietumu. Tās primitīvie, bet drošie apstākļi un apakšzemes vēsums bija kā radīts jaunajai patoloģijas nodaļai, kuru pilsētas mērija nolēma izveidot pagājušā gadsimta piecdesmito gadu pašās beigās. Šeit, senlaicīgā velvētā pagrabā, bija izvietoti trīs veclaicīgi keramikas galdi līķu sekcijām, un uz vidējā, spoži apgaismots, gulēja brāļa Semjuela sadragātais augums, kuru cieši pētīja divi vīri.

Pirmais bija doktors Bārtolomjū Raiss, rezidents patologs, kurš zem platā, profesijai piederīgā baltā laboratorijas uzsvārča valkāja savai sociālajai grupai atbilstīgu melnu ģērbu. Viņš bija ieradies no Anglijas pirms četriem gadiem starptautiskās policijas apmaiņas programmas ietvaros, un turku tautības tēvs un dubultpilsonība bija atvieglojusi dokumentu kārtošanu. Programma ilga tikai pusgadu, bet viņš pēc tās tomēr palika tepat. Arī viņa garie mati bija melni, tiesa, vairāk pateicoties ķimijai nevis dabai, un slīga abpus palsajai, kalsnajai sejai kā pavērti aizkari. Par spīti padrūmajai ārienei, Raisu visās Ruinas policijas nodaļās pazina kā visjautrāko koroneru, kāds vien jebkad redzēts. Viņš mēdza jokot, ka trīsdesmit divu gadu vecumā saņem itin labu naudu un, kamēr daudzi gotu subkultūras pārstāvji tikai sapņo pelnīt iztiku starp miroņiem, viņam tas prieks jau ir ticis.

Otrais vīrs jutās manāmi neveiklāk. Viņš stāvēja mazliet aiz Raisa, košļādams augļu un riekstu šokolādes tāfelīti, ko pirmīt atradis kabatā. Viņš bija garāks par Raisu, taču nez kāpēc izskatījās saņurcīts, un plānais pelēkais uzvalks nokarājās uz viegli ielīkušajiem pleciem, kurus nospieda nepilnus divdesmit gadus ilgs dienests policijā. Biezie, tumšie, sirmuma cauraustie mati bija atglausti no inteliģentās sejas, kas spēja izskatīties vienlaikus gan uzjautrināta, gan skumīga, un bruņurupuča raga brillēs ar pusmēness formas stikliņiem, kuras bija pabīdītas zemāk uz garā, viegli kumpā deguna, viņš drīzāk līdzinājās nogurušam vēstures profesoram, nevis slepkavību izmeklētājam.

Inspektors Davuds Arkadians Ruinas policijā bija tāds kā baltais zvirbulis. Šajā karjeras posmā, ņemot vērā neapšaubāmi labās izmeklētāja spējas, viņam jau vajadzēja sēdēt galvenā inspektora krēslā vai vēl augstāk. Taču lielāko daļu savas policijas rindās pavadītās dzīves inspektors bija tikai noskatījies, kā daudz necilāki vīri rāmā rindā aizsoļo garām uz kārtējo paaugstinājumu, kamēr pats viņš palika viendabīgajā neievērojamo izmeklētāju masā, kas skaita dienas līdz pensijai. Arkadians bija daudz pārāks par šiem līdzbiedriem, taču sava darba mūža pirmsākumā izdarīja kādu izvēli, kas meta ļoti garu ēnu pār karjeru līdz pat šai dienai.

Proti, viņš satikās ar kādu sievieti, iemīlējās un apprecējās.

Izmeklētājs, kas dzivo laimīgā laulībā, jau vien ir retums, bet Arkadians iepazinās ar sievu, vēl būdams apakšinspektors tikumības nodaļā. Tolaik nākamā ligava bija pametusi prostitūtas arodu un gatavojās liecināt pret vīriem, kas savulaik viņu slepus atveda no tā sauktā Austrumu bloka un padarīja par balto verdzeni. Ieraugot viņu pirmo reizi, Arkadians bija apjautis, ka nekad nav redzējis tik drosmigu, tik skaistu un tik nobijušos būtni. Viņš tika norīkots sievieti apsargāt līdz tiesas prāvai un mēdza jokot, ka būs jāpiestāda sievai rēķins par virsstundām, jo pagājuši divpadsmit gadi un viņš joprojām pilda šo uzdevumu. Šajā laikā posmā viņš bija palīdzējis sievietei atbrīvoties no narkotiku purva, kura nolaupītāji viņu iegrūda, samaksājis par mācībām, kas ļāva iegūt skolotājas diplomu, un ievedis dzīvē, kādu viņa tiešām pelnījusi. Dziļi sirdī Arkadians noģida, ka tas ir cēlākais darbs viņa mūžā, taču prāts pateica priekšā, kāda cena bus par to jāmaksā. Augsta ranga policisti nedrīkstēja precēties ar bijušajām prostitūtām, pat tādām, kas jau sen labojušās un nostājušās uz taisna ceļa. Tālab viņš palika vidusmēra inspektors pret šādu līmeni sabiedrība neizturējās tik prasīgi -, šad un tad tika pie izmeklēšanas, kas atbilda viņa spējām, taču lielākoties nodarbojās ar āķīgām lietām, ar kurām neviens augstāka ranga izmeklētājs negribēja ķēpā ties.

Davuds Arkadians stāvēja un ar sirsnīgajām brūnajām, briļļu lēcu palielinātajām acīm pētīja mūka sadragāto stāvu, fiksēdams pazīmes. Tiesmedicīnas eksperti bija apskatījuši līķi, meklējot visdažādākos pierādījumus, taču apģērbu atstajuši tam mugurā. Raupjā zaļā tunika no aukstajām, jau sarecējušajām asinīm krāsojās tumšāka. Rokas, kas tik ilgi bija veidojušas krusta zīmi, tagad bija novietotas gar sāniem, dubultā virves cilpa, kas reiz apvīta ap labās plaukstas locītavu, tagad atradās glīti saritināta blakus sakropļotajai rokai. Arkadians pārlaida vērīgu skatienu baismajai ainai un sarauca pieri. Nevarēja apgalvot, ka viņš baidās no autopsijas, jo savulaik bija piedalījies ne mazums sekcijās, taču netika gudrs, kālab aicināts tieši šoreiz.

Raiss pastūma tumšos taisnos matus zem ķirurga cepurītes, ievadīja paroli datorā, kas atradās uz atsevišķa pārvietojama galdiņa turpat līdzās, un atvēra jaunas lietas failu. Kādas ir tavas domas par cilpu? viņš taujāja.

Arkadians paraustīja plecus. Varbūt bija sadomājis pakārties, bet tad attapa, ka tas ir pārāk ikdienišķi. Viņš aizlidināja bumbiņā saveltu šokolādes tāfelites papīru. Tā atsitās pret papīrgroza malu un aizripoja zem darba galda. "Tad nu skaidrs, kāda būs šī diena," viņš nosprieda. Skatiens pievērsās televizoram pie pretējās sienas, kur ziņu kanāls atkārtoti rādīja videomateriālu par mūku, kas stāv kalna virsotnē. Tā man gadās pirmo reizi. Arkadians pacēla papīra bumbiņu. Vispirms noskaties notikušo televizorā, pēc tam secē līķi…

Doktors Raiss smaidīja un pavērsa plakanā monitora ekrānu pret sevi. Tad nocēla aiz monitora pakarinātās bezvadu austiņas, uzlika tās galvā, pievirzija pie mutes plānu mikrofonu un pieskārās sarkanam kvadrātiņam ekrāna stūrī. Tas iemirgojās, un MP3 fails sāka ierakstīties lietas dokumentācijā.

19. NODALA

r

Zem tumši brUnā linu uzvalka pavilcis parasto balto svīteri ar augsto apkakli, privātaja kapelā vienā no pēdējiem soliem sēdēja Oskars de la Kruss. Mazliet pieliecis galvu, viņš klusi skaitija lūgšanu par mūku nezinadams, ka tas jau ir viņsaulē. Pēc tam Oskars atvēra acis un aplaida skatienu telpai, kuru pirms septiņdesmit gadiem bija palīdzējis uzbūvēt.

Kapelā neredzēja nekādu greznojumu, nebija pat logu maigā gaismiņa plūda no apslēptu lampiņu virtenes. Tuvāk griestiem gaisma pamazām tapa spožāka arhitekta izmantota viltība, kas mudina apmeklētājus pacelt acis augšup. Šo ideju viņš bija aizguvis no lielajām gotiskā stila baznīcām Eiropā pats taisnodamies, ka eiropieši viņam un viņa tautai nozaguši daudz vairāk.

Oskars redzēja vēl aptuveni divdesmit cilvēkus citus naktsputnus, tādus kā viņš pats, slepenās draudzes locekļus, kas bija skatījušies ziņas un sajutuši aicinājumu ierasties te un apcerēt, ko šī zime varētu nest viņiem un viņu piederīgajiem. Lielāko daļu šo cilvēku Oskars pazina, dažus pat itin labi, taču šī baznīca nebija atvērta plašam sabiedrības apmeklējumam. Tikai nedaudzi zināja par tās pastāvēšanu.

Mariella sēdēja netālu, noslēgusies savās pārdomās, un skaitīja lūgšanu valodā, kas bija vēl vecāka par latīņu valodu. Pabeigusi viņa uztvēra Oskara skatienu.

-    Par ko tu aizlūdzi?

Viņa klusi pasmaidīja un pavērās uz vietu kapelā, kur virs altāra karājās liels Tau krusts. Visu šo gadu laikā, kamēr abi apmeklēja šo kapelu, viņa ne reizi nebija vecajam vīram to stāstījusi.

Oskars atminējās abu iepazīšanos kautrīgā astoņus gadus vecā meitenīte pietvīka, kad viņš to uzrunāja. Tolaik kapela bija nesen tapusi, un statuja, kurā tā iebūvēta, iemiesoja viņu cilts cerības. Tagad kāds vīrs otrā pasaules malā turēja šis cerības savās izstieptajās rokās.

-    Vai, būvēdams šo celtni, Mariella iečukstējās, un Oskars atkal pievērsa uzmanību klusajai telpai, tu patiešām ticēji, ka tā spēs mainīt pasauli?

Savulaik tieši Oskars ierosināja uzcelt Kristus Pestītāja statuju, un viņa centieni lielā mērā sekmēja līdzekļu savākšanu tās būvei. Kā diženu simbolu šai katoļu nācijai statuju pārdeva Brazīlijas tautai, taču patiesība tas bija mēģinājums piepildīt kadas daudz vecākās reliģijas seno pravietojumu.

Zemes virsu parādīsies vienīgais īstais krusts,

Visi to ieraudzīs vienā mirklī-un brīnīsies.

Kad pēc deviņiem celtniecības gadiem statuju parādīja žurnālistiem, kas pulcējās no visas pasaules, tās attēli parādījās daudzās ziņu lentēs un laikrakstos. Tas nenotika gluži vienā mirklī, taču to redzēja visi, un cildinājumu plūdi apliecināja valdošo izbrīnu.

Taču nekas nenotika.

Turpmākajos gados statujas slava pieauga. Un tomēr nekas nenotika vismaz nekas tāds, uz ko cerēja Oskars. Viņam izdevās radīt vien raksturīgu iezīmi Brazīlijas sejā, taču mierinājumam ari panākt, ka milzīgās statujas pamatnē tiek izbūvēta slepena kapela izcirsta klinti, tādējādi savā ziņā atdarinot Citadeli. Baznīcu kalnā.

-   Nē, vecais virs atbildēja Mariellai. Es cerēju, ka tā mainīs pasauli, taču nevaru apgalvot, ka ticēju.

-    Un mūks? Vai tu tici, ka viņam tas izdosies?

Viņš paraudzījās uz saimniecības vadītāju un apliecināja: Jā, es ticu.

Mariella paliecās uz priekšu un noskūpstīja veco vīru uz vaiga. Tieši par to es aizlūdzu, viņa stāstīja. Un tagad es lūgšu Dievu, lai tev ir taisnība.

Baznīcas priekšpusē negaidīti izcēlās kņada.

Pie altāra bija sapulcējušies vairāki dievlūdzēji, un viņu saspringto sarunu čuksti pāršalca kapelu kā vējiņš, kas pamazām pieņemas spēkā. Kāds cilvēks atdalījās no pulciņa un pa aiļu kapelas vidū tuvojās Oskaram. Tas izrādījās Žans Klods Landovskis, kura vectēvs, franču skulptors, savulaik veidojis būvi, kurā viņi tobrīd skaitīja lūgšanas.

Vīrietis apstājās pie katra dievlūdzēja un klusā, drūmā balsī bilda dažus vārdus.

Vērodams, kā reaģē tie, kas uzklausījuši Žanu Klodu, Oskars juta Mariellu pieķeramies pie rokas. Viņam nebija jāuzklausa ziņnesis viņš tāpat nojauta, ko tas pavēstīs.

20. NODAĻA

-    Tā, iesāka Raiss kā ārsts pie slimnieka gultas, lieta numur viens, astoņi, seši, deviņi, četri, slīpsvītra, E. Laiks: desmit un septiņpadsmit. Piedalās: es, doktors Bārtolomjū Raiss no pilsētas koronera nodaļas un inspektors Davuds Arkadians no Ruinas pilsētas policijas. Subjekts: neidentificēts baltais vīrietis, apmēram divdesmit piecus gadus vecs. Auguma garums… Viņš ar asu kustību strauji izvilka galdā iestiprinātu tērauda mērlenti.

-    …sešas pēdas un divas collas. Sākotnējais vizuālais novērtējums atbilst aculiecinieku ziņām, kas izklāstītas lietas dokumentācijā, proti, ķermenis pārcietis nopietnas traumas pēc kritiena no liela augstuma. Raiss sarauca pieri un nospieda mirguļojošo sarkano kvadrātu, apstādinādams ierakstu. Paklau, Arkadian! viņš uzsauca inspektoram, kurš stāvēja pie kafijas trauka. Kāpēc šo lietu piespēlēja tev? Puisis metās lejā no kalna un nositās. Cik man spriežams, nekāda dižā izmeklēšana nesanāk.

Arkadians lēni izelpoja un kā basketbolists, triekdams bumbu grozā, iemeta satīto bumbiņu papīrkurvī.

-     Interesants jautājums. Viņš ielēja divās krūzēs kafiju.

-    Diemžēl šī nebija parastā, slepenībā un vientulībā pastrādātā pašnāvība. Paķēris piena paku, viņš izlēja prāvāko daļu tās satura vienā krūzītē. Turklāt mūsu puisis nemetās lejā no kaut kāda kalna. Viņš nolēca no īpaša kalna. Tu taču zini, cik ļoti priekšniecībai nepatīk, ja šeit atgadās kaut kas, teiksim tā, ģimenēm nedraudzīgs. Viņuprāt, tādi negadījumi var atturēt cilvēkus no mūsu skaistās pilsētas apmeklēšanas, un tas savukārt negatīvi ietekmēs "Svētā Grāla" krekliņu un "īstā Kristus krusta" mašīnas uzlīmju pārdošanas rezultātus, kas pilsētas tēviem nepatiks. Tālab tiem jādara viss iespējamais, lai sabiedrībai šķiet, ka varas iestādes atbilstoši reaģē uz tādu traģisku nelaimi.

Viņš pasniedza Raisam ļoti baltu kafiju ļoti melnā krūzītē.

Raiss lēni palocīja galvu. Tāpēc lietā iesaista inspektoru, viņš teica un iemalkoja kafiju.

-   Pareizi. Tātad var sarīkot preses konferenci un paziņot, ka, pateicoties policijas zināšanām un čaklajam darbam, ir izdibināts, kā par muku pārģērbies puisis gāja bojā, proti, viņš nolēca no Citadeles virsotnes. Ja vien, protams, tu neatklāsi ko citu.

Raiss iedzēra vēl vienu prāvu malku remdenās kafijas un atdeva krūzīti Arkadianam.

-   Tā, viņš noteica, pieskāries sarkanajam četrstūrim, lai turpinātu audioierakstu. To mēs noskaidrosim.

21. NODALA

t

Ketrma Manna sēdēja savā kabinetā pilsētas mājas otrajā stāvā, daudzās valodās rakstītu dokumentu ielenkumā. Kā parasti, durvis uz gaiteni bija vaļā, un varēja dzirdēt soļus uz koka grīdas, tālruņu zvanus un aprautas sarunas cilvēki pamazām ieradās darbā.

Viņa bija aizsūtījusi palīgu uz augļu dārzu pēc brīvprātīgajiem un kādu brīdi vēlējās but vienatnē ar pārdomām un izjūtam. Pagaidām viņai nebūtu spēka vēlreiz nopietni pārspriest bojāgājušās bites. Viņa mēģināja sasaistīt izmirušos stropus ar muka lēcienu un neviļus nodrebēja. Senatnē cilvēki lielu uzmanību pievērsa zīmēm, kas atspoguļo neraksturīgu dzīvnieku uzvedību. "Interesanti, ko viņiem liktu domāt pārdabiskie notikumi, kādi nereti novērojami mūsdienās, piemēram, kūstošie polārie ledāji, tropiskie laika apstākļi vēl nesen mērenā klimata zonās, agrāk nepieredzēti paisuma viļņi un viesuļvētras, skābā ūdens saindētie koraļļu rifi okeānos, izzudušas bites. Senči nešaubītos par drīzu pasaules galu," Ketrina sprieda.

Uz rakstāmgalda atradās ziņojums, kuru Ketrina bija paķērusi līdzi no mikroautobusa pasažiera sēdekļa. Tas garastāvokli sevišķi neuzlaboja. Izlasījusi to tikai līdz pusei, viņa jau bija secinājusi, ka šo lūgumu izpildit nebūs iespējams naudas trūkuma dēļ. Acīmredzot tas būs kārtējais pasaules nostūris, kurš nokaltis un ies bojā. Viņa cieši lūkojās uz diagrammām un tabulām ar rūpigi izstrādātām piezīmēm, kas izklāstīja sākotnējās celtniecības izmaksas un paredzamo koku augšanu, taču acu priekšā joprojām vidēja plāksnē iegravētās zīmes un mūka izveidotais simbols pirms lēciena.

-    Vai tu ziņas redzēji?

Ketrīna satrūkās un paraudzījās durvīs stāvošās lunkanās sievietes gaišajā, skaidrajā sejā. Viņa mēģināja atcerēties vārdu, taču darbinieki mainījās tik strauji, ka atmiņai īsti labi nevarēja uzticēties. "Varbūt Reičela? Vai tomēr Rebeka? Ieradusies trīs mēnešu norīkojumā no kādas Lielbritānijas universitātes."

-   Jā, Ketrīna atteica. Redzēju.

-    Pamatīgi satiksmes sastrēgumi. Tāpēc es tā nokavējos.

-   Nieki vien, Ketrīna atmeta ar roku un no jauna pievērsās dosjē. Ziņas, kas viņu tā nospieda un satrauca, citiem nebija nekas vairāk kā mazas neērtības, par ko patenkot, pabrīnīties un ko pēc tam izmest no galvas.

-    Klau, tu kafiju negribi? darbiniece piedāvāja.

Ketrina atkal palūkojās jaunajā, bezrūpīgajā sejā un piepeši atcerējās vārdu. Tas būtu lieliski, Bekij, viņa attrauca.

Meitene atplauka. Jauki!

Apcirtusies tā, ka tumši brūnā zirgaste noplīvoja ka pātaga, viņa aizsteidzās uz virtuvi.

Organizācijā lielāko daļu darba paveica brīvprātīgie, tādi kā Bekija visu vecumu cilvēki ziedoja savu laiku nevis reliģisku saistību vai nacionālā lepnuma dēļ, bet gan tādēļ, ka viņi mīlēja planētu, uz kuras dzīvoja, un vēlējās dot savu artavu tās uzlabošanā. Labdarības organizācija tieši ar to nodarbojās piegādāja ūdeni tur, kur bija iestājies sausums, stādīja augus un kokus zemē, ko izārdījis karš vai saindējusi rūpniecība. Tas nekas, ka dibināšanas bridi mērķis bija cits un savos pirmsākumos organizācija nenodarbojās ar šādiem pienākumiem.

Iezvanījās tālrunis uz galda.

-    "Ortus". Kā varu palīdzēt? Ketrīna sacīja, cik vien moži jaudāja.

-    Ketrīna, ausī ieducināja Oskara sirsnīgā balss. Viņas pašsajūta uzreiz uzlabojās.

-   Sveiks, tēt! viņa atsaucās. Kur tu biji pazudis?

-   Es lūdzu Dievu.

-   Vai tu jau dzirdēji? Meita nebija pārliecināta, kā ietērpt jautājumu vārdos. Vai tu jau dzirdēji, ka viņš… ka mūks…

-   Jā, tēvs apstiprināja, dzirdēju. Pūloties savaldīt emocijas, Ketrīna norija siekalas, bet tēvs turpināja: Neļaujies izmisumam. Mēs nedrīkstam zaudēt cerību.

-   Kā lai nezaudē? Ketrīna paskatījās uz durvīm un turpināja klusākā balsī: Pravietojums vairs nav piepildāms. Kā gan krusts pacelsies no jauna?

Ilgu laiku klausulē bija dzirdami tikai starpkontinentāli sprakšķi. Tad ierunājās tēvs:

-   Gadās, ka cilvēki pieceļas no mirušajiem, viņš atgādināja. Ieskaties Bībelē.

-    Bībele ir melu pārpilna. Tu pats man to mācīji.

-   Nē, to es neesmu tev teicis. Es tev norādīju uz noteiktām, tīšām neprecizitātēm tekstā, taču oficiālajā Bībelē tomēr ir daudz patiesības.

Klausulē atkal iestājās klusums, ko pārtrauca tikai tālsarunu traucējumu šņākoņas paisumi un bēgumi.

Ketrīna no visas sirds alka ticēt tēvam, taču dziļi sirdi nojauta, ka dzīvot ar tādu aklu cerību uz visu problēmu nokartošanos būtu aptuveni tas pats, kas aizvērt acis un turēt īkšķus.

-   Vai tu patiešām tici, ka krusts celsies no jauna?

-   Tas var notikt, Oskars attrauca. Es apzinos, ka tam ir grūti noticēt. Taču, ja tu man vakar būtu apgalvojusi, ka nez no kurienes uzradisies Sanctus, kas uztrausisies Citadeles virsotnē un izveidos Tau zīmi, man būtu tikpat grūti noticēt. Tomēr ta nu ir noticis.

Tēvam neko nevarēja pārmest. Viņam reti varēja pārmest. Tieši tālab Ketrinai bija žēl, ka tēva nebija tuvumā brīdi, kad ziņas izskanēja pasaulē. Varbūt tad viņa nebūtu iegrimusi tik melanholiskās pārdomās.

-    Ko mums, tavuprāt, vajadzētu iesākt? Ketrīna vaicāja.

-    Ir jānovēro līķis. Tas ir mūsu atslēga. Tas ir krusts. Ja šis cilvēks tiešām augšāmcelsies, mums jāpasargā viņš no ļaunprāšiem.

-    No Sandi brāļiem.

-   Es uzskatu, ka viņi mēģinās, cik vien drīz iespējams, atgūt līķi un to iznīcināt, lai izjauktu pravietojumu secību. Kā Sanctus loceklis viņš pasaulē bija pilnīgi viens, un nav neviena, kas varētu pieteikt tiesības uz viņa mirstīgajām atliekām.

Tēvs un meita iegrima klusumā un apcerēja, kādas sekas būtu tādam pavērsienam.

Ketrīna iztēlojās ordeņa brāli guļam tumšā istabā bez logiem kādā Citadeles telpā brīdī, kad satriektais ķermenis sāk brīnumaina kārtā atgūt dzīvību. Bet tad no ēnām iznira vīrieši zaļās tunikās un kapucēs, ar dunčiem un citiem moku rīkiem rokās.

Viņas tēvs otrā pasaules malā gara acīm zīmēja līdzīgas ainas, lai gan tās neradīja viņa iztēle. Viņš pats savām acīm bija redzējis, uz ko Sancti brāļi ir spējīgi.

22. NODALA

*

Atanasijs izjuta dziļi iesakņojošos nepatiku pret lielo bibliotēku.

Uzmācīgā, bezpersoniskā tumsa un labirintam līdzīgie kambari iedvesa viņam dziļi klaustrofobisku, draudīgu sajūtu. Taču abats bija pavēlējis ierasties bibliotēkā, un tālab viņš devās turp.

Bibliotēka aizņēma alas apmēram kalna trešdaļas augstumā Citadeles būvētāji tās izvēlējās tādēļ, ka tās bija pietiekami tumšas un labi vēdināmas, varēja aizkavēt saules gaismu vai mitrumu, kas nereti izbalināja vai samērcēja senos rakstu ruļļus. Gadsimtu gaitā alas pildījās ar bezgalīgi vertīgiem tekstiem, un tika nolemts, ka šādu dārgumu saglabāšanu vairs nevar uzticēt vienīgi tumsai un sausam vējam, tālab tika ieviesti vairaki uzlabojumi. Mūsdienās bibliotēka aizņēma četrdesmit divas dažādu lielumu telpas, un tajā ietilpa neapšaubāmi vērtīgākā un unikālākā grāmatu kolekcija pasaulē. Starptautiskajās reliģijas zinātnieku un akadēmiķu aprindās, nīgri jokojot, bibliotēku pastāvīgi dēvēja par seno tekstu dižāko krājumu, ko neviens nekad nav redzējis.

Tuvojoties vienīgajai ieejai bibliotēkā, Atanasijs izjuta ierasto nemieru. Delnai pārslidēja vēsa zila gaismiņa skeneris pārbaudīja viņu, tad durvis atvērās un aicināja apmeklētāju ieiet pārejas telpā. Viņš iesoļoja hermētiskajā kabīnē un dzirdēja durvis aiz muguras aizslīdam ciet. Klaustrofobiskā sajūta pieņēmās spēkā. Mūks zināja, ka tā atlaidīsies vienīgi tad, kad viņš būs izgājis no bibliotēkas. Virs otrā skenera mirguļoja gaismiņa, liecinot, ka tiek darits viss iespējamais, lai nepieļautu kaitīga gaisa ieplūšanu hermētiski noslēgtajā pasaulē aiz beidzamajām durvīm. Viņš gaidīja. Juta, kā izkaltētais gaiss izsūc mitrumu no rīkles. Gaismiņa mitējās zibināt. Atslīdēja vaļā citas durvis, un Atanasijs iegāja bibliotēkā.

Brīdī, kad mūks spēra kāju tumsā, viņu apņēma gaismas aplis. Tas pletās dažu pēdu attālumā uz visām pusēm un visur pavadīja, ļaudams atrasties tā centrā, kamēr Atanasijs soļoja pāri pieņemšanas zālei uz arkveida ieeju, kas veda uz galveno bibliotēkas telpu. Gan rūpīgi uzturētais klimats pastāvigi sešdesmit astoņi grādi pēc Fārenheita un trīsdesmit pieci procenti mitruma -, gan šāds apgaismojums bija mūsdienu inženierijas brīnumi. Ari to, paaudzēm nomainoties, uzlaboja sveces tika nomainītas pret eļļas lampiņām, kuras savukārt atbrīvoja ceļu elektrībai. Apgaismojuma sistēma bija ne tikai visprogresīvākā pasaulē tai līdzīgu nebija nekur. Šo, tāpat kā vairumu tehnoloģisko uzlabojumu, bija izgudrojis un izstrādājis viens cilvēks Atanasija ciešais draugs tēvs Tomass.

Kopš briža, kad pirms vairāk nekā desmit gadiem tēvs Tomass spēra kāju Citadelē, pret viņu izturējās citādāk nekā pret pārējiem novičiem. Viņa pagātne, tāpat kā daudziem kalna iemītniekiem, nebija zināma, taču lai kāda bijusi viņa nodarbošanās ārpasaulē, atri vien kļuva skaidrs, ka viņš ir senu dokumentu saglabāšanas speciālists un elektronikas ģēnijs. Jau pirmajā gadā viņš saņēma prelāta īpašu atļauju pilnība pārbūvēt un uzlabot bibliotēku. Šim uzdevumam tika ziedoti septiņi gadi, un pirmajā gadā viņš to vien darīja kā eksperimentēja ar gaismas frekvencēm un pētīja to ietekmi uz dažādām tintēm un rakstu virsmām. Viņa projektētā un uzstādītā apgaismojuma sistēma savā vienkāršībā bija spožs sasniegums, un to iedvesmoja pārdomas par pirmajiem zinātniekiem, kas staigāja pa bibliotēku ar sveci rokās un apspīdināja tikai vistuvāko apkārtni, kamēr pārējā kolekcija grima pilnīgā tumsā.

Likdams lietā kustību, spiediena un siltummeklēšanas sensoru sistēmu, tēvs Tomass bija izveidojis vidi, kurā galvenais dators izsekoja visus bibliotēkas apmeklētājus, veidojot gaismas strēli, kas apmirdzēja vien tuvāko apkaimi. Šī strēle sekoja apmeklētājiem visā bibliotēkas teritorijā, pastāvīgi atstumjot malā tumsu, kurai cauri tie gāja, un nepiesārņojot apkaimi, kurā neviens nestrādāja. Sistēma bija tik jutīga, ka ikvienu mūku spēja identificēt, uztverot ķermeņu tikko manāmās temperatūras atšķirības un niecīgās gaisa svārstības, ko radīja ikviena unikālais izmērs un svars. Tas nozīmēja, ka dators var ne tikai uzraudzīt katra apmeklētāja pārvietošanos, bet arī redzēt, kas ieradies un kurp tas devās tādējādi tas bija vēl viens drošības pasākums, lai novērotu, kā mūki izmanto bibliotēku.

Atanasijs izgāja no priekšējā vestibila un sekoja grīdā iestrādātajām lampiņām, blāviem pavedieniem, kas rādīja ceļu tumsā.

Vietām viņš ieraudzīja citus pētniekus, kas slīdēja ka jāņtārpiņi, savu personisko nimbu apņemti, un to gaisma pamazām dzisa tālumā, kamēr viņš devās aizvien tālāk bibliotēkas dzīlēs.

Otrs tēva Tomasa lieliskais izgudrojums bija bibliotēkas kolekciju iedalīšana pa telpām pēc materiālu vecuma, tintes un papīra tipiem, katrai sadaļai pielāgojot apgaismojumu, kas bUtu vispiemērotākais. Tālab gaismas aplis, kad Atanasijs devās aizvien dziļāk telpās, kur glabāja trauslākos manuskriptus, palēnām kļuva bālāks un iekrāsojās oranžs. It kā viņš dotos atpakaļ cauri laikam, piedzīvodams tos pašus apstākļus, kas apgaismoja dokumentu tā radīšanas brīdī.

Vistālāk no ieejas atradās paši mazākie un tumšākie kambari, un tajos glabājās vissenākie, vistrauslākie un visdārgākie teksti. Pergamenta strēmelītes, ko laiks izdeldējis plānas, un senie vārdi, kas sekli ieskrāpēti trauslos akmeņos. Mirdzums aizliegtajā glabātavā, kur gaisma iespīdēja ļoti retos gadījumos, bija tumši sarkanā krāsā kā dziestošas oglītes.

Tikai trim cilvēkiem bija pastāvīgas tiesības ieiet šajā telpā prelātam, abatam un tēvam Maleahijam, galvenajam bibliotekāram. Pārējie varēja saņemt no šiem trim atļaujas ieiet glabātavā, taču tas bija rets gadījums. Ja kāds kļūdas pēc vai ar nodomu ierastos šai pusē bez pienācīgas atļaujas, gaismas neiedegtos, un sargs, kas pastāvīgi atradās pie galvenajām durvim, saņemtu nedzirdamu brīdinājumu un dotos cauri tumšajām zālēm tikt galā ar nelūgto viesi.

Sods par ieiešanu aizliegtajā glabātavā parasti bija bargs, sodīšana notika publiski, un tieši tas visspēcigāk atbaidīja no grēkošanas it visus. Agrākos laikos pārkāpējiem visu priesteru un mūku kolēģijas priekšā izdūra acis, lai šķīstītu tos no visa, ko tie redzējuši, ar kvēlojošām knaiblēm izrāva mēli, lai neļautu tiem izstāstīt visu, ko tie nejauši uzzinājuši, un ausīs ielēja kausētu svinu, lai izdedzinātu visus aizliegtos vārdus, kas tur iečukstēti.

Sakropļotais pārkāpējs tad tika izstumts no Citadeles par brīdinājumu pārējiem, kas varētu lolot nepaklausību un alkas pēc aizliegtajām zināšanām. No šā baismīgā rituāla bija cēlusies frāze: "Neredzēt ļaunu, nedzirdēt ļaunu, nerunāt ļaunu." Izteicienam bija ari ceturtais, mazāk zināmais papildinājums, kas mudināja "nedarīt ļaunu citam" tiesa, šī frāze šķita visumā nesavienojama ar teiciena izcelsmi.

Atanasijs, tāpat kā visi pārējie Citadeles iemītnieki, bija dzirdējis nostāstus par to nelaimīgo brāļu likteni, kas reiz ieklīduši aizliegtajā glabātavā, taču jau vairākus simtus gadu neviens netika tā sodīts. Daļēji tālab, ka pasaule mainās un šādi barbariski sodīšanas paņēmieni vairs nav pieļauti, bet lielākoties tālab, ka neviens neuzdrošinās ieiet aizliegtajā vietā bez nepieciešamās atļaujas. Viņš pats tajā bija iegājis tikai vienreiz todien, kad tika iecelts kambarkunga amatā. Kopš tā brīža viņš cerēja, ka vairs nemūžam nebūs tā jāapmeklē.

Pienākuma spiests, viņš lēni slāja tumsā, nenolaižot acis no gridā iestrādātās vārās gaismas līnijas un prātojot par aicinājuma mērķi. "Vai mani gaida vēl kāds šausmīgs atklājums? Varbūt Semjuels pirms nāvi nesošā kāpiena kalnā bija aizbēdzis un sazin kā pamanījies iekļūt bibliotēkā? Vai arī iekļuvis aizliegtajā telpā un nozadzis vai izpostījis kādu svētu, neaizvietojamu manuskriptu?"

Nedaudz tālāk gaišais diedziņš grīdā krasi nogriezās pa labi un izdzisa aiz neredzamas akmens sienas. Šajā vietā bija pagrieziens uz pēdējo gaiteni, kas veda uz vistālāko glabātavu. Atanasijs zināja, ka pavisam drīz noskaidros, kālab abats viņu šurp aicinājis.

23. NODAĻA

Uz līķa rokām un kājām ir svaigas grieztas brūces un traumas apliecinājumi, klāstīja Raiss, turpinādams līķa apskati.

Grieztu brūču ir daudz. Tās ir dziļas. Dažos gadījumos līdz pat kaulam. Tāpat ir neregulāras formas un plēstas brūces. Vairākās atrodams kaut kas līdzīgs klinšu atlūzu gabaliņiem. Es tos izņemšu un salikšu maisiņos turpmākai analīzei. Aizklājis ar plaukstu mikrofonu, viņš pagriezās pret Arkadianu. Viņš uztrausās kalnā un tad nolēca, vai ne?

Arkadians palocīja galvu. Cik man zināms, kalnā nav pat senlaicīga lifta.

Raiss no jauna aplūkoja saplosītās rokas un kājas un iztēlojās Citadeles milzīgo augstumu. Grūts kāpiens, koroners novilka, noņēma plaukstu no mikrofona un turpināja izklāstu. Lai ari brūces uz upura kājām un rokām ir nesenas, tajās novērojamas manāmas asins sarecēšanas pazīmes, tātad ievainojumi gūti krietni pirms nāves iestāšanās brīža. Seklākajās brūcēs jau veidojas rētaudi. Spriežot tikai pēc brūču sadzīšanas tempiem, es secinātu, ka viņš tajās ir iedzīvojies vairākas dienas pirms lēciena. Viņš iztaustīja kailo apakšdelmu, kas gulēja uz vēsā keramikas galda. Virves gals, kas bija piesiets upurim pie labās rokas, ir spēcīgi noberzis ādu, norīvējot epidermu. Virve ir raupja, no kaņepēm līdzīgas šķiedras, izturīga un abrazīva.

-   Tā ir viņa josta, Arkadians iejaucās. Raiss pacēla acis un sarauca pieri. Paskaties uz tuniku, ap vidu.

Pievērsis skatienu tumšajam, notraipītajam apģērba gabalam, Raiss pamanīja vienā pusē biezu ādas cilpu, kas bija pavirši piešūta pie auduma. Toties otrā pusē, kur vajadzētu būt tādai pašai cilpai, audumā rēgojās caurums. Pirmīt viņš bija ievērojis citus plīsumus tunikā divus virs tērpa apmales un divus piedurkņu galos -, bet šis bija paslīdējis secen.

-   Virve varēja kalpot upurim jostas vietā, Raiss sacīja, turpinot ierakstīt lietas materiālu failu. Tunikas vidusdaļā visapkārt iestrādātas ādas cilpas, lai gan viena ir iztrūkusi. Es visu salikšu maisiņos un nosūtīšu analīzei uz laboratoriju tepat mūsu stāvā.

Arkadians pasniedzās Raisam garām un pieskārās mirguļojošajam sarkanajam četrstūrim, lai apturētu ierakstu.

-   Citiem vārdiem sakot, viņš ierunājās, šis zellis uztrausās kalnā, izmantodams savu jostu par alpīnista virvi, kāpdams uzplēsa rokas un pēdas uz klints šķautnēm, uzkavējās virsotnē tik ilgi, kamēr brūces sāk dzīt, un metās lejā, kolīdz pakājē sanāca gana liels pūlis. Man rīts sabojāts, bet lieta slēgta. Lai kā man labpatiktos te pakavēties, esmu spiests nodarboties ar daudz necilākam lietām, kuras gan pelna tādu pašu uzmanību. Ja neiebilsti, es paķeršu to tālruni blakus kafijas kannai un pamēģināšu nodarboties ar izmeklētāja cienīgu darbu. Viņš pagriezās un izgāja aiz žilbinoši skarbā gaismas loka, kas ietina apskates galdu. -Ja atradīsi ko pienācīgu, pakliedz.

-    Bez šaubām! Raiss pasniedzās pēc smagām šķērēm. Tu droši zini, ka negribi skatīties? Es grasos griezt vaļā tuniku. Ne jau katru dienu gadās redzēt pliku mūku.

-   Tu taču esi slims, Rais. Arkadians paņēma tālruņa klausuli un iegrima domās, nevarēdams izšķirties, par kuru no sešām izmeklējamām lietām pieprasīt jaunāko informāciju.

Raiss uzlūkoja mirušo un pasmīkņāja.

-   Slims! viņš noburkšķēja. Pamēģini pats katru dienu strādāt tādu darbu. Redzēsi, cik normāls būsi.

Un viņš pārgrieza mūka tunikas apkakli.

24. NODALA

*

Atanasijs sekoja grīda gar stūri iestrādātajam gaismas pavedienam garajā, tumšajā gaitenī, kura galā atradās aizliegtā glabātava. Ja viņu tur kāds gaidīja, aklajā tumsā tas nebija saskatāms. Asinssarkana gaisma no telpas neplūda pārāk tālu. Viņš necieta tumsu, taču vēl vairāk ienīda to, ka bibliotēkā nekas nav dzirdams. Reiz tēvs Tomass bija skaidrojis Semjuelam, ka tas ir saistīts ar pastāvīgu cilvēka ausij neuztveramu zemas frekvences signālu, kas izjauc skaņu viļņus un neļauj tiem izplatīties tālāk par gaismas apli, kas ielenc apmeklētāju. Tādējādi mūki varēja nedzirdēt vārdus, kas bilsti, stāvot desmit pēdu attālumā. Šādi tika panākts, ka visās četrdesmit divās telpās, ja arī tās būtu pārpilnas pētniekiem, kas iegrimuši kaismīgās teoloģiskās diskusijās, valda klusums kā jau daždien bibliotēkās. Vienlaikus tas nozīmēja, ka, mundrā, mērķtiecīgā gaitā soļojot cauri piķa melnajiem gaiteņiem, Atanasijam nav lemts smelties mierinājumu pat savu soļu troksnī.

Mērojis pusceļu, viņš uz acumirkli kaut ko pamanīja gaismas loka pašā malā. Tumsā noplaiksnīja balts, spokains zibsnis.

Kambarkungs atsprāga atpakaļ un pārlaida skatienu melnajai sienai sev priekšā cenzdamies saskatīt to, kas piesaistījis uzmanību. Sajutis belzienu pa muguru, viņš apsviedās, taču tas izrādījās grāmatplaukta akmens balsts. Tad viņš atkal pagrieza galvu, pūlēdamies ar skatienu izlauzties cauri baisajai tumsai.

Un ieraudzīja to vēlreiz.

Sākumā vīdēja tikai vārās aprises kā tīkls, kas lidinās tumsā. Palēnām tuvojoties, tās ieguva skaidrāku apveidu, līdz pārvērtās izģinduša cilvēka stāvā, kas gāja, kājas pa zemi šļūkādams. Viņš likās tievs, pat izkaltis, un šķita grūti iedomājams, kā tunika, kas karājās uz auguma, kā daļēji nomesta āda, nenoslīd zemē. Garie mati retās šķipsnās krita priekšā neredzīgajām acīm. Par spīti gausā gājēja rēgainajam izskatam, Atanasijs manīja, ka lēnām nomierinās.

Brāli Ponti, viņš noelsa. Jūs man krietni iztrūcinājāt.

Tas bija apkopējs, speciāli izraudzīts vecs mūks kārtības uzturēšanai lielajā bibliotēkā, jo aklajām acīm nevajadzēja apgaismojuma, lai viņš veiktu savus pienākumus. Večuks noraustīja galvu un pavērsās uz to pusi, no kuras bija atskanējusi balss. Šķita, ka viņš ar pienbaltajām acīm veras Atanasijam cauri. Atvainojos, viņš nočērkstēja gaisa izkaltētā balsī. Es cenšos turēties pie sienām, lai neuzskrietu virsū citiem, bet šai pusē gaiteņi ir samērā šauri, brāli…

-    Atanasijs.

-   Ak, jā. Ponti pamāja. Atanasijs. Es tevi atminu. Tu šeit esi bijis ari agrāk, vai ne? Mūks pameta ar roku glabātavas virzienā.

-    Vienu reizi, Atanasijs atzina.

-    Taisni tā. brālis Ponti pamāja, it kā piekrizdams pats sev. Labi, viņš novilka, stīvām kustībām pagriezdamies uz izeju, es tevi neaizkavēšu. Glabātavā jau kāds ir. Un es, brāli, ieteiktu nelikt viņam uz sevi gaidīt.

Vecais virs vēlreiz pagriezās un nozuda melnajā tumsā.

25. NODAĻA

Pagāja vairākas minūtes, līdz Raisam izdevās pārgriezt mūka asinīm piesūcināto tuniku. Viņš sāka no apkakles, tika līdz apakšmalai un pēc tam pievērsās piedurknēm, sargādamies aizskart cilvēka ķermeni. Viegli pavēlis līķi uz sāniem, viņš izvilka apģērba gabalu un novietoja uz tērauda paplātes, lai analizētu atsevišķi.

Mirušais bija visnotaļ labā fiziskajā formā.

Vismaz pirms tam, kad no tūkstoš pēdu augstuma nokrita uz cietas akmens virsmas.

Ar pirkstu kauliņu uzsitis pa sarkano kvadrātiņu datora ekrānā, Raiss atsāka ierakstu.

-   Pirmie iespaidi par subjekta līķi atbilst priekšstatam par nāvi, ko izraisījis kritiens no liela augstuma. Visaptverošas rumpja traumas, lauztas ribas izspraukušās cauri ādai abās pusēs krūšu kurvja pusēs… tieši tādi kaulu spiedes lūzumi, kurus izraisījusi spēja sadursme, ķermenim brīvajā kritienā atsitoties pret zemi. Līķi klāj biezas, tumšas, sarecējušas asinis, kas izpludušas no daudzām durtām brūcēm. Abi atslēgas kauli pārlauzti vairākās vietās, un labais atslēgas kauls izdūries cauri ādai pie spranda. Šeit redzama ari… Koroners ieskatījās ciešāk, …kāda senāka taisna griezuma brūce, kas stiepjas horizontāli pāri kaklam no viena pleca lidz otram.

Paņēmis ievelkamo šļūteni, kas karājās virs apskates galda, viņš paspieda tās rokturi, virzīdams ūdens strūklu uz līķa kakla un krūtīm. Tumšā, lipīgā kārta pamazām skalojās nost.

Jēzus! izdvesa Raiss un vispirms noskaloja krūtis, pēc tam rokas un visbeidzot kājas. Tad viņš kārtējo reizi apstādināja ierakstu. Klau, Arkadian! koroners uzsauca pār plecu, neatraudams skatienu no zilimelnā līķa uz galda. Tev bija nepieciešams pavediens. Kā tev patiktos šāds?

26. NODAĻA

Atanasijs apstājās pie durvīm, labi apzinādamies, ka viņam nav tiesību ieiet noliegtajā telpā, un viņu māca diezgan lielas bailes par to, kas var notikt, ja viņš tomēr ieies.

Viņš palūkojās iekšā.

Šaurajā telpā kļuva redzams abata iespaidigais tēls, un sarkanā gaisma šķita dvesmojam no viņa kā no tumsā mirdzoša dēmona. Stāvēdams ar muguru pret durvīm, viņš neredzēja Atanasiju un cieši lūkojās uz piecpadsmit iedobumiem, kas režģa veidā izkalti tālākajā sienā. Katra atradās kārbiņa no tāda paša materiāla kā lidmašīnu melnajam kastēm. Atanasijs atcerējās tēva Maleahija stāstu par to, cik kastes ir izturīgas, jo to saturs paliktu neskarts pat tad, ja kalns sagrūtu. No šīm domām vieglāk Atanasijam nekļuva.

Muks paraudzījās uz neredzamo robežu grīdā un bridi apsvēra iespēju drosmīgi spert soli telpā, taču prātā ne saukts, ne lūgts uzplaiksnīja teiciens: "Neredzēt ļaunu, nedzirdēt ļaunu." Viņš palika stāvam nekustīgi, līdz abats, sajuzdams vēl kāda cilvēka klātbūtni vai arī brīnīdamies, kur padotais palicis, pagriezās un paskatijās taisni viņam virsū. Atanasijs ar atvieglojumu konstatēja, ka priekšnieka sejas izteiksme pat baismajā tumši sarkanajā gaismas šķidrautā neliecināja par apņēmību stāties uz kara takas. Tā pauda domīgumu, kā cilvēkam, kam jāmeklē izeja no grūtas situācijas.

-   Ienāc, Atanasij. Abats izņēma no iedobes sienā kādu kastīti un pienesa to pie katedras telpas vidū. Tā kā Atanasijs joprojām vilcinājās uz sliekšņa, abats pamudināja: Es šurpceļā satiku Maleahiju. Tev ir atļauja ienākt glabātavā. Vismaz uz stundu.

Atanasijs paklausīja, un cauri glabātavai viņu pavadīja sarkans gaismas aplis. Tātad vismaz pagaidām viņa klātbūtne šeit ir likumīga.

Katedra atradās telpas vidū tā, lai cilvēks stāvētu ar skatu pret durvim, bet lasāmvirsma bija pavērsta ieslīpi prom no ieejas. Tādējādi gaismas strēles brīdinātu lasītāju par jebkuru nācēju, taču grāmata nebūtu saskatāma tiem, kas stāv aiz sliekšņa.

-    Es tevi ataicināju šurp, abats ierunājās, jo vēlos tev to parādīt. Viņš atsprādzēja kastīti un uzmanīgi atvēra vāku. Vai tev ir kāda nojausma, kas tajā glabājas?

Tiklīdz Atanasijs paliecās uz priekšu, viņa aura saplūda ar gaismas apli abatam virs galvas, apspīdinot vienlaidus akmens plāksnes vākos iesietu grāmatu, uz kuras bija iegravēts trekns simbols Tau zīme.

Mūkam aizcirtās elpa. Viņš uzreiz noprata, kas tas ir, gan pēc agrak lasītajiem aprakstiem, gan pēc apstākļiem, kādos viņam šī grāmata parādīta.

-    Herētiķu Bībele, Atanasijs teica.

-Jā, abats attrauca, turklāt īstā Herētiķu Bībele. Vienīgais palikušais eksemplārs.

Atanasijs aplūkoja akmens plāksnes vāku. Biju domājis, ka visas ir iznīcinātas.

-   Tieši to mēs gribējām iegalvot cilvēcei. Ja pārliecinām, ka tāda vairs nepastāv, viņi pārstāj to meklēt.

Gadu gaitā Atanasijs par šo leģendāro grāmatu tikpat kā nebija iedomājies, jo uzskatīja to par mītu. Taču tagad tā atradās viņam acu priekšā, rokas stiepiena attālumā.

-    Šī grāmata, abats izgrūda, sakodis zobus, satur trīspadsmit lappuses ar nedzirdēti briesmīgiem, indīgiem un apzinātiem meliem. Autors uzdrošinās apstrīdēt un sagrozīt pašu Dieva vārdu, kurš negrozāmi ierakstīts mūsu patiesajā Bībelē.

-    Tad kālab jūs paglābāt šo Bibeli no iznīcības? Atanasijs taujāja, pētīdams nekaitīgā izskata vāku. Ja tā ir tik bīstama, kālab paturēt kaut vienu eksemplāru?

-    Tālab, ka grāmatas gan var iznīcināt, atbildēja abats, ar pirkstu iebakstijis nelielajā kastē, bet saturam ir lielas spējas izdzīvot. Mūsu ienaidniekus satriekt un sakaut būs vieglāk, ja labi iepazīsim viņu prātus. Es tev kaut ko parādīšu.

Viņš atvēra grāmatu. Arī lapas bija no akmens plāksnēm, kuras kopā saturēja trīs ādas loksnes. Kamēr abats pārlika lapas, Atanasijam uzmācās milzīgs kārdinājums izlasit, kas tajās ieskrāpēts. Diemžēl abats šķīra gramatu strauji, un sarkanā gaisma krita kā smidzinošs lietus, tādēļ izlasīt rakstīto bija neiespējami. Atanasijs gan saskatīja, ka ikkatrā lappusē ir divas slejas blīva raksta, taču pagāja kāds brīdis, kamēr viņš atģida, ka tā sarakstīta pirmo herētiķu maliešu valodā. Tad viņš uztvēra divus rakstu fragmentus, divas frāzes, un tās vien vairoja jau tā spēcīgo satricinājumu.

-   Šeit! paziņoja abats, nonācis pie pēdējās lapas. Šis būtu viņu Pirmās Mozus grāmatas variants. Cik zinu, tu pārvaldi šo nešķīsteņu mēli.

Atanasijs sastomījās viņu bija satraukuši nupat izlasītie aizliegtie vārdi.

-   Jā, viņš savaldījies izdvesa, lai balss nenodod bažas. Es esmu to… mācījies.

-   Tad lasi, abats pavēlēja.

Atšķirībā no iepriekšējām lappusēm, uz pēdējās akmens plāksnes bija tikai astoņas rindiņas, kas izkārtotās kā kaligramma, veidojot Tau zīmi.

Zemes virsū paradīsies vienīgais īstais krusts

Visi to ieraudzīs viena mirklī un brīnīsies

Krusts kritīs

Krusts celsies

Atslēgt Sakramentu

Un atnest jaunu laikmetu

Caur tā žēlsirdīgo nāvi

Atanasijs palūkojās uz abatu. Domas mutuļoja.

-   Tāpēc es liku tev šurp atnākt, paskaidroja abats. Es gribēju, lai tu pats savām acīm redzi, kā brāļa Semjuela nāvi var interpretēt mūsu ienaidnieki.

Kambarkungs vēlreiz nopētīja pravietojumu. Pirmās trīs rindiņas, šķiet, aprakstīja neparastos rita notikumus, turpretī pārējās četras uzdvesa stindzinošas bailes. Teksts bija neticams, neaptverams un ārkārtigi nozīmīgs.

-   Tieši tālab mēs grāmatu paturējām, abats drūmi, svinīgi noskandēja. Zināšanas ir vara. Zināšanas par to, kam tic mūsu ienaidnieki, ir priekšrocība. Es gribu, lai tu rūpīgi un modri pieskati brāļa Semjuela līķi. Ja šajos viltus vārdos ir kaut neliela daļa patiesības un brālis Semjuels ir šeit minētais krusts, tad viņš var augšāmcelties. Un tad mūsu ienaidnieku acīs tas bus ierocis, ko likt lietā pret mums.

27. NODAĻA

Raiss un Arkadians vērās uz līķi. Tā ādu izraibināja sarežģīts, smalks baltu rētu tīkls bija gan senākas, gan pavisam jaunas, un visas bija tiši radītas, šausminošajā sekcijas telpas gaisotnē radās iespaids, ka šis mūks ir kāds gotisks monstrs, kas salipināts kopā no vairāku cilvēku ķermeņu daļām.

Koroners turpinaja ierakstu.

-   Gandrīz visu subjekta augumu klāj dziļas un vienmērīgas rētas, kādas radušās, vairākkārt griežot ar asu, medicīnisku instrumentu, piemēram, skalpeli vai kādu citu asmeni. Iespējams, kāda rituāla laikā. Tagad uzskaitīsim, sākot ar galvu… Veca, sadzijusi rēta visapkārt kaklam vietā, kur sākas rumpis. Līdzīgas rētas apkārt abām rokām pie pleciem un abām kājām pie cirkšņiem. Rēta kreisās rokas augšdelmā nesen atvērta no jauna, bet redzamas sadzīšanas pazīmes. Ari šis iegriezums bijis taisns un veikts ārkārtīgi prasmīgi, pat ķirurģiski precīzi, un ar ļoti asu priekšmetu. Uz kreisās rokas vietā, kur savienojas augšējais bicepss un tricepss, ir T veida keloīda rēta, biezāka par citām, un to vairākkārt radījis apdegums. Viņš uzmeta skatienu Arkadianam. Šķiet, ka puisim gadījies apsvilināties ar nokaitētu lopu dzelzi.

Arkadians cieši aplūkoja T veida izcēlumu uz mūka augšdelma. Pārējās izmeklējamās lietas jau bija izkritušas no prāta. Viņš paņēma Raisa fotokameru. Tās šķidro kristālu ekrānā bija redzams mūks uz sekcijas galda. Nospiežot podziņu, attēls bezvadu sistēmā tika pārsūtīts uz lietas failu.

-    Kāda rēta stiepjas krūškurvja augšpusē, cita to šķērso, pāri krūšu kaulam līdz nabai. Raiss brīdi klusēja. Tās forma un izmērs atgādina Y veida griezumu, kadu mēs veicam sekcijas laikā, lai izņemtu galvenos orgānus. No kreisā krūšu zirnīša taisnos leņķos stiepjas četras taisnas līnijas, veidojot krusta zīmi. Tā ari nav svaiga, katra rēta ir… Raiss atkal izņēma mērlenti. …divdesmit centimetrus gara. -Viņš pieliecās tuvāk. Rumpja labajā sānā, iepretim krūškurvja apakšējam galam, ir vēl viens krusts, kas atšķiras no pārējiem. Tas ir apmēram trīspadsmit centimetrus garš griezums un izskatās kā uz sāniem noguldīts kristiešu krusts. Rēta ir mazliet iegrimusi, āda ap to viegli izstaipīta, tā noteikti iegriezta sen un nav atkārtoti atvērta rituāla laikā. Iespējams, tā nav tik nozīmīga kā pārējās.

Inspektors nofotografēja rētu vēlreiz un tad pieliecies aplūkoja vērīgāk. Tā nudien atgādināja uz sāniem nogāztu krustu. Viņš izslējās taisni un prātoja par rētu nozīmi. Vai tu esi kaut ko tādu redzējis?

Raiss pakratīja galvu. Es teiktu, ka tas ir kads iesvētīšanas rituāls. Taču lielākoties rētas nav svaigas, tālab es nevaru pateikt, kā tās saistītas ar lēkšanu no klints.

-   Tas nebija parasts lēciens, Arkadians aizrādīja.

-   Kā tas jāsaprot?

-    Parasti galvenais pašnāvības mērķis ir bojāeja. Bet šajā gadījumā tā nešķita. Likās, ka nāve nez kāpēc ir… otršķirīga. Manuprāt, viņam svarīgākais dzinulis bija kaut kas cits.

Koronera sarauktās uzacis pazuda zem matiem. Cilvēkam, kas metas lejā no Citadeles virsotnes, bojāeja noteikti ir viens no būtiskākajiem mērķiem.

-    Bet kadēj jārāpjas līdz pašai augšai? Pietiktu ar kritienu no gandrīz jebkura augstuma.

-   Varbūt viņš baidījās no sakropļošanās. Daudzi neveiksmīgi pašnāvnieki nonāk nevis te, bet gan slimnīcā.

-   Pat tādā gadijumā nevajadzēja tā nopūlēties, lai nokļūtu līdz pašai augšai. Nebija arī jāgaida tik ilgi. Tomēr viņš tā darīja. Dievs vien zina, cik ilgi viņš tur sēdēja stindzinošā aukstumā, daudzām asiņojošām brūcēm klāts, un gaidija ritu. Kāpēc?

-   Varbūt atpūtās. Tāds kāpiens jebkuram atņemtu visu spēkus. Kāpjot viņš noteikti zaudēja asinis. Tāpēc varēja pārgurumā saļimt un atgūt samaņu tikai tad, kad uzlēkusi saule. Pēc tam viņš ķērās pie iecerētā.

Arkadians sarauca uzacis. Taču tā vis nenotika. Nedomā, ka viņš atžilbis uzreiz nogāzās lejā. Viņš vismaz pāris stundu nostāvēja kalna virsotnē ar izstieptām rokām. Izmeklētājs atdarināja šo pozu. Kāda jēga tā rīkoties, ja viņš iecerējis darīt sev galu? Man ir spēcīgas aizdomas, ka liela nozīme ir viņa bojāejas publicitātei. Mēs šeit stāvam un sarunajamies tikai tāpēc, ka viņš pagaidīja, kamēr sapulcēsies skatītāji. Ja puisis būtu izstrādājis savu triku nakts vidū, tas diez vai parādītos ziņās. Viņš labi apzinājās, ko dara.

-   Lai tā būtu, Raiss piekāpās. Tātad, varbūt viņam bērnībā pietrūcis vecāku uzmanības. Kāda tam nozīme? Viņš tik un tā ir pagalam.

'Tiešām, kāda tam nozīme?" Arkadians nodomāja.

Viņš zināja, ka priekšnieks vēlas, lai šī lieta tiek nokārtota ātri un bez liekiem satraukumiem. Politiski pareizi būtu nelikties zinis par dabiskās iedzimtās ziņkāres iekšējo balsi un mitēties uzdot grūtus jautājumus. Taču tādā gadījumā viņš tikpat labi varēja nodot savu žetonu un kļūt par tūristu mītņu mākleri vai gidu.

-    Paklau, es nelūdzu, lai man uztic šo lietu, izmeklētājs aizrādīja. Tavs pienākums ir noskaidrot, kā iestājusies nāve. Man savukārt jāizskaitļo, kāpēc tā iestājusies. Lai to paveiktu, ir svarīgi saprast šā cilvēka domu gājienu. Lēcēji parasti ir upuri; cilvēki, kas alkst vienā rāvienā izbeigt ciešanas, dod priekšroku vieglākajam ceļam uz nāvi. Bet šim puisim bija drosme. Viņš nebija upuris klasiskajā izpratnē un noteikti neizvēlējās vieglākās pretestības ceļu. Tas mani vedina uz domām, ka šādai rīcībai viņa acīs bija kāda nozīme. Un, iespējams, tā ir nozīmīga ne tikai viņam vien.

28. NODALA

t

Atanasijs steidzās pa gaiteni pakaļ abatam, un abu gaismas nimbi ar katru soli pieņēmās spožumā.

-   Teic, ierunājās abats, nepalēninādams soli, kurš izmeklētājs ir sazinājies ar mums?

-    Par šīs lietas izmeklētāju iecelts kāds inspektors Arkadians, aizelsies attrauca Atanasijs. Viņš jau lūdzis atļauju iztaujāt kādu, kuram būtu ziņas par bojāgājušo. Es nodevu mūsu brāļiem ārpusē vēsti, ka šī nāve ir traģēdija un mēs darīsim visu iespējamo, lai palīdzētu noskaidrot tās apstākļus.

-    Vai tu atklāji, ka mirušais mums ir pazīstams?

-   Es lūdzu pastāstīt, ka Citadelē ir daudz cilvēku un mēs papūlēsimies noskaidrot, vai kāds ir pazudis. Nebiju pārliecināts, vai mēs vēlamies šajā brīdī atzīt, ka viņš bija no mūsu vidus. Iespējams, jūs gribētu ievērot atturību.

Abats pamāja. Tu rīkojies pareizi. Liec mūsu ārpasaules saziņas birojam pagaidām ievērot tādu pašu laipnu sadarbības politiku. Tikpat labi var gadīties, ka jautājums par brāļa Semjuela mirstīgajām atliekām atrisinās pats no sevis, bez mūsu iejaukšanās. Tiklīdz līķa sekcija būs pabeigta un neviens piederīgais nepietiksies, mēs varam iznākt gaismā un, paužot žēlsirdīgu laipnību, piedāvāties paņemt līķi. Tas parādīs pasaulei, cik labestīga un gādīga ir mūsu baznīca, kas gatava uzņemt savā klēpī nabaga nelaimīgo dvēseli, kas izšķīrusies tik vientuļi un traģiski padarīt sev galu. Piedevām šādi mēs atgūsim brāli Semjuelu, neizpaužot viņa saistību ar mums. Abats apstājās un pagriezās, ar asajām pelēkajām acīm nopētīdams Atanasiju. Tomēr, paturot prātā rindas, kuras tu nupat izlasīji, mēs nedrīkstam zaudēt modrību. Mēs nedrīkstam neko atstāt nejaušības varā. Ja tiek ziņots par jel ko neparastu, mums jābūt gataviem atgūt brāļa Semjuela līķi bez kavēšanās un par jebkuru cenu. Viņš cieši vērās Atanasijā, saraucis nokarenās uzacis. Ja patiesi norisinās kāds brīnums un viņš augšāmceļas, tad tas notiks mūsu aizbildniecībā. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņa līķis nonāk ienaidnieku rokās.

-    Kā vēlaties, Atanasijs atteica. Taču… ja jūsu parādītais grāmatas eksemplārs ir pēdējais zemes virsū, kurš gan vēl zinātu par… Kambarkungs saminstinājās, īsti neapjauzdams, kā aprakstīt uz akmens plātnes ieskrāpētos sensenos vārdus. Viņš negribēja teikt "pravietojums", jo tas norādītu, ka šie vārdi ir Dieva griba, un tas pats par sevi jau būtu ķecerība. Kas vēl varētu zināt par šādu… paredzējumu?

Manījis sava padotā piesardzību, Abats atzinīgi pamāja. Tā apliecināja, ka Atanasijs ir īstais cilvēks, kam uzticēt šā notikuma oficiālo pusi, jo viņam piemita politiķa izsmalcinātība un šādam uzdevumam nepieciešamais diskrētums. Neoficiālā puse palika paša abata pārziņā.

-   Mēs nevaram paļauties uz to, ka pēc visu grāmatu un glabātāju iznīcināšanas ir iznīcināti ari visi vārdi un domas, ko tās saturēja, viņš skaidroja. Meli ir kā nezāles. Tās var izravēt, var saindēt to saknes, sadedzināt tās pīšļos un putekļos, taču tās allaž spēs atgriezties. Tādējādi mums jāpieņem, ka šis paredzējums, kā tu to prātīgi nosauci, mūsu ienaidniekiem tā vai citādi būs zināms, un viņi būs gatavi to pildīt. Taču esi bez bažu, brāli, abats turpināja, uzlikdams Atanasijam uz pleca plaukstu, smagu kā lāča ķetnu. Mūsu ilgās un krāšņās pagātnes laikā mēs esam izturējuši krietni vairāk. Mums gluži vienkārši jārīkojas tā, kā mēs vienmēr esam darījuši, proti, jāparedz naidnieka rīcība, jāpaceļ cietokšņa tilts un jānogaida līdz brīdim, kamēr draudi no ārpasaules noplok.

-    Bet… ja tie nepazudīs? Atanasijs jautāja.

Plauksta saspieda plecu ciešāk. Tad mēs uzbruksim ar visiem līdzekļiem.

29. NODAĻA

Raiss paliecās uz priekšu, stingri piespieda garā spalā ievietoto skalpeli pie mūka krūšu kaula augšdaļas un, rūpigi velkot tieši pa rētu uz ķermeņa, vienā vilcienā pāršķēla ādu līdz pat kaunuma kaulam. Ierasto Y veida griezumu viņš pabeidza, veicot vēl divus dziļus griezumus ādā no krūškaula augšas līdz sadragāto atslēgas kaulu tālākajiem galiem. Visbeidzot viņš ar skalpeli atdalīja muskuļus no krūškurvja un atlocīja ādu, atklājot skatienam satriektās ribas. Parasti šai bridi bija nepieciešams izmantot ķiairģiskās knaibles vai Stryker zāģiti, lai atgrieztu vaļā kaulu sprostu, kas sargāja sirdi, plaušas un citus iekšējos orgānus, taču briesmīgais trieciens bija lielāko daļu darbu paveicis. Pārgriezis dažas saites, koroners jau bija iekļuvis krūšu dobumā.

-   Nospied podziņu, esi tik laipns, Raiss lūdza, pamezdams ar galvu uz monitora pusi. Man te pilnas rokas.

Arkadians paskatījās uz asiņaino ribas gabaliņu, ko Raiss turēja rokā, un ieslēdza ierakstu.

-   Tā, Raiss iesāka. Balss izrādījās atguvusi žirgto pieskaņu. Pirmais iespaids par iekšējiem orgāniem ir tāds, ka tie arī pēc spēcīgā trieciena ir pārsteidzoši labi saglabājušies. Ribas acīmredzot ir izpildījušas savu funkciju, lai arī negadījumā ir burtiski sadragātas. Viņš ar ievingrinātu roku nogrieza balseni, baribas vadu un saites, kas saturēja galvenos orgānus, izcēla visu ārā vienā gabalā un pārlika lielā metāla kastē. Aknās vērojamas asiņošanas pazīmes, koroners turpināja, neviens galvenais orgāns nav gaišāks kā parasti, tātad viņš nav noasiņojis. Visticamākais subjekta nāves cēlonis ir milzīgas traumas izraisits vispārējs orgānu sabrukums, un to es apstiprināšu pēc toksikoloģiskajiem un audu testiem.

Viņš aiznesa kasti pie apskates galda, kas bija novietots pie sienas, un uzsāka aknu, sirds un plaušu mērijumus, kā ari noņēma katram orgānam audu paraugus.

Arkadians palūkojās uz televizoru telpas stūrī un kārtējo reizi sastapās ar mazliet pārdabisko ainu vīrietis, kas sadragāts gulēja tepat priekšā, ekrānā vēl lepni izslējies un dzīvs stāvēja Citadeles virsotnē. Šo nofilmēto materiālu tagad izmantoja visi ziņu dienesti. Bija redzams, kā mūks virzās pie virsotnes laukumiņa malas. Paveras uz kalna pakāji. Paliecas uz priekšu un piepeši pazūd skatienam. Attēls raustījās, jo operators pūlējies noturēt krītošo cilvēku kadrā. Sižets līdzinājās Ābrahama Zaprūdera uzņemtajam videomateriālam, kurā fiksēta Kenedija slepkavība, vai ierakstiem, kuros lidmašīnas redzamas ietriecamies Dvīņu torņos. Aina nez kādēļ šķita nozīmīga un vienlaikus ari dziļi šausminoša. Izmeklētājs nejaudāja atraut skatienu no ekrāna. Pēdējā brīdī kamera pašnāvnieku atkal izlaida no kadra un mainīja fokusa attālumu, pagūstot ietvert kalna pakāji un uz uzbēruma sapulcējušos cilvēkus, kas satriekti atkāpjas un novēršas, kad upuris atsitas pret zemi.

Inspektors nodūra galvu un prātā vairākreiz izsekoja nupat redzētajai ainai, saliekot kopā mūka kritiena atsevišķos kadrus.

-   Tas bija ar nodomu, viņš čukstēja.

Reiss pacēla acis no digitālajiem svariem, kas tobrīd rādīja mirušā mūka aknu svaru. Protams, ka ar nodomu.

-    Nē, es domāju par to, kā viņš nokrita. Pašnāvnieki parasti lec taisnā virzienā. Viņi vai nu nostājas ar muguru pret krauju un gāžas, vai arī metas uz priekšu un krit lejā uz galvas.

-   Galva ir smagāka ķermeņa daļa, Raiss atgādināja. Gravitācijas spēks to velk taisni lejup, ja vien kritiens ir gana ilgs.

-    Un kritiens no Citadeles virsotnes katrā ziņā ir pietiekami ilgs. Kalns ir vairāk nekā tūkstoš pēdu augsts. Taču šis zellis krita plakaniski līdz pat pašai apakšai.

-Un?

-   Tātad kritiens tika kontrolēts. Arkadians piegāja pie nerūsējošā tērauda paplātes, uz kuras bija novietots talārs. Paķēris knaibles, viņš cilāja stīvo audumu, kamēr atrada vienu no piedurknēm. Skaties! Redzi šos ierobus, kurus tu atradi piedurkņu galos? Tie bija domāti plaukstām. Tas nozīmē, ka viņš varēja nostiept tuniku cieši ap ķermeni, izveidojot kaut ko līdzīgu spārnam.

-    Izmeklētājs nometa piedurkni un pārmeklēja auduma ieloces, līdz atrada vēl divus robus dažas collas virs talāra apakšmalas.

-    Un šie bija pēdām. Viņš nometa audumu uz paplātes un pagriezās pret Raisu. Tieši tāpēc viņš nekrita ar galvu pa priekšu. Viņš nevis nolēca no kalna, bet nolidoja.

Raiss paraudzījās uz apskates lampu apspīdēto secēto līķi.

-   Tad es teiktu, ka viņam jāuzlabo piezemēšanās tehnika.

Arkadians nelikās ne zinis par šo piezīmi un turpināja savu

domu. Iespējams, viņš cerēja, ka šādi spēs mazināt kritiena ātrumu un pat palikt dzīvs. Vai arī… Viņš kārtējo reizi gara acīm skatīja mūku, kas stāv kalna galā izplestām rokām, paliecies uz priekšu, nekustīgs, it kā koncentrēdams skatienu uz kādu vietu, it kā… Tēmēdams.

-Ko?

-   Es domāju, ka viņš tēmēja uz kādu noteiktu vietu.

-    Kāda gan no tā jēga?

"Lielisks jautājums," sprieda inspektors. "Kāds labums no tādas mērķēšanas, ja bojāeja gaida jebkurā piezemēšanās vietā? Taču nāve nebija mūka galvenais mērķis, tā nebija tik svarīga kā …liecinieki."

-   Viņš gribēja nokrist mūsu teritorijā!

Raiss neizpratnē sarauca uzacis.

-    Citadele ir valsts valstī, Arkadians skaidroja. Viss, kas atrodas aizsarggrāvja sienas viņā pusē, pieder klosterim. Un viss šaipus sienas ir mūsu teritoriālās piekritibas zona. Viņš raudzīja nonākt mūsu pusē. Gribēja, lai tā notiek. Lai policija sāk izmeklēšanu un mēs redzam visas šīs rētas.

-    Kādēļ?

-    Man nav ne mazākās jausmas. Lai vai kā… viņaprāt, tā dēļ bija vērts mirt. Mūka pirmsnāves vēlēšanās bija, burtiskā nozīmē, tikt no kalna pēc iespējas tālāk prom.

-   Ko tu iesāksi, kad kāds lielais reliģisko aprindu priekšnieks nāks un lūgs atdot mūku? Nolasīsi lekciju par jurisdikciju?

Arkadians paraustīja plecus. Pagaidām klosteris nav apstiprinājis mūka piederību tam.

Viņš lūkojās uz līķi bez orgāniem. Ķirurģiski precīzās rētas ap kaklu, kājām un rokām joprojām bija redzamas. Iespējams, rētās bija apslēpts kāds vēstījums, un tas, kurš ieradīsies pēc mirušā, pratīs to izlasīt.

Paliecies zem apskates galda, Raiss paņēma kartona kasti, nospieda audioieraksta podziņu un sāka spiest kastē upura kuņģa saturu.

-   Tā, viņš noteica. Zarnas ir gandrīz tukšas, un tas liecina, ka mūsu drauga pēdējais svētais vakarēdiens nav bijis nekāds bankets. Pēc visa spriežot, pirms nāves viņš ēdis ābolu un, iespējams, maizes riecienu kādu brīdi agrāk. Es visu salikšu maisiņos un nosūtīšu uz analizi. Kuņģa saturs šķiet visuma nesagremots, un tas norāda, ka gremošanas sistēma pilnibā vai daļēji nedarbojās. Tas savukārt liecina par augstu stresa līmeni pirms nāves. Acumirkli! viņš iesaucās, kad pirksti kaut ko uztaustīja. Te ir vēl kas.

Arkadians piegāja pie galda un ieraudzīja, ka ābola mīkstuma un kuņģa sulas zupā iekrīt kaut kas mazs un tumšs. Izskatījās pēc saritinātas pārceptas liellopu gaļas strēmelītes.

-    Kas tas tāds?

Pie izlietnes Raiss ar elkoni atvēra krānu un pabāza priekšmetu zem ūdens strūklas.

-   Tā varētu būt tieva gaļas strēmele, viņš nosprieda un novietoja priekšmetu uz paplātes, uz kuras izklāts papīra dvielis. Tā bija sarullēta, acīmredzot tādēļ, lai būtu vieglāk norīt.

Koroners paņēma pinceti un sāka ritināt to vaļā.

-   Viņa tunikai trūka vienas cilpas, vai ne? Arkadians čukstus atgādina ja.

Reiss pamāja.

-    Man šķiet, ka mēs to nupat atradām.

Koroners pastūma to līdzās lineāla iedaļām, kas bija iegravētas galda virsmā. Arkadians uzņēma vēl vienu fotogrāfiju. Raiss apgrieza strēmelīti, lai izmeklētājs varētu nofotografēt ari otru pusi, un tajā brīdī šķita, ka no telpas tiek izsūkts viss gaiss.

Ne viens, ne otrs nekustējās.

Ne viens, ne otrs neteica ne vārda.

Arkadians pielika pie acs fotoaparātu.

Kameras slēdža klikšķis izrāva Raisu no transa stāvokļa.

Viņš nokrekšķinājās.

-   Ādas priekšmetu atritinot un notīrot, uz tā virsmas mēs atklājām ieskrāpētus simbolus. Viņš palūkojās uz Arkadianu un turpināja: Divpadsmit cipari, šķietami neloģiskā secībā.

Izmeklētājs uzmanīgi aplūkoja ciparu virkni un jau ļāvās domu gūzmai. "Vai tas būtu kādas slēdzenes šifrs? Kods? Varbūt tie norāda uz kādām Bībeles nodaļām un pantiem un beigās veido vārdu vai teikumu, kas varētu izskaidrot šo notikumu un varbūt pat atklāt, kas īsti ir Sakraments?" Viņš vēlreiz pārlaida skatienu cipariem.

-    Loģika noteikti ir, viņš paziņoja, pārskatīdams virkni no kreisās uz labo pusi. Noteikti. Viņš pagriezās pret Raisu un pavēstīja: Tas ir tālruņa numurs.

II

Sievai Viņš sacīja: "Vairodams Es vairošu tavas sāpes un tavu rad3ību mokas sāpēs tev būs bērnus dzemdēt; un tev būs kārot pēc sava vīra, un viņam būs valdīt pār tevi."

Pirmā Mozus gramata, 3. nodaļa, 16. pants

30. NODALA

I

Spoži apgaismotajā telpā atbalsojās pirmatnēji, gluži vai dzīvnieciski un izmisuma pilni kliedzieni, kas nepavisam neiederējās mūsdienīgās, smalkās Ņūdžersijas slimnīcas apstākļos.

Līva stāvēja, ierāvusies palātas stūri, un lūkojās uz sāpēs izķēmoto Bonijas seju. Divos nakti viņu no miega bija uzrāvis tālruņa zvans, kurš pamudināja iztrausties no gultas, kāpt automašīnā un kopā ar tukšajiem kravas automobiļiem, kas brauca prom no Ņujorkas, doties pa Deviņdesmit piekto starpštatu maģistrāli dienvidu virzienā. Zvanīja Mairons; Bonijai bija nogājuši ūdeņi.

Palātu pārpludināja vēl viens dzirdi plosošs kliedziens, un viņa raudzījās uz Boniju, kas kaila bija notupusies telpas vidū un kauca tā, ka seja vērtās purpursarkana un kakla dzīslas bija nostieptas kā augstsprieguma vadi. Mairons neatlaidās, viņš turēja vienu sievas roku, un vecmāte atbalstīja otru. Kauciens pamazām aprima, un kļuva dzirdami viļņu šļaksti pludmalē. Apstākļiem nepiemērotās skaņas maigi plūda no pārnēsājamā magnetofona palātas kaktā.

Nikotīna trūkuma izmocītajā Līvas iztēlē šķietami mierinošie jūras krasta troksnīši mokoši pārauga krakšķī, kāds rodas, no Lucky Strike paciņas noplēšot celofāna apvalku. Viņa nekad mūžā ne pēc kā nebija tā ilgojusies, kā tagad pēc cigaretes. Uz viņu slimnīcas allaž atstāja tādu iespaidu. Jebkurš aizliegums radīja burtiski neizturamu kārdinājumu. Baznīcās bija tāda pati sajūta.

Bonija atkal iekliedzās. Mairons glāstīja sievai muguru un mierināja gluži kā bērnu, kas pamodies no šausmīga murga. Bonija pagriezās pret viņu un klusā, kliegšanas izmocītā balsī noelsa vienu vienīgu vārdu: Arnika.

Līva ar atvieglojumu pasniedzās pēc piezīmju grāmatiņas, lai pierakstītu lūgumu un laiku, kad tas izteikts. Arnika jau cilvēces ausmā bija atzīta par ārstniecisko augu. Līva to bieži lietoja, lai ārstētu zilumus, un tika uzskatīts, ka šis augs palīdz atvieglot ilgas un sāpīgas dzemdības. Vērodama, kā Mairons pūlas atvērt pudelīti ar sīciņām baltām cukura tabletēm, viņa pieķēra sevi slepenībā ceram, ka augs attaisnos savu labo slavu. Atskanēja kārtējais kliedziens, kas pārauga spiedzienā, jo atsākās kontrakcijas.

"Dieva dēļ, paprasi taču petidīnu," Līva nodomāja.

Lai ari ārstniecības augu piekritēja, viņa nekādā gadījumā nebija mazohiste. Bonija griezīgi iekliedzās vēl nepieredzētā skaļumā un pašāva roku sāņus, ķerdamās pie Mairona, bet izbārstīja visu zilās kārbiņas saturu uz spīdīgās vinila grīdas.

Līvai kabatā iezvanījās mobilais tālrunis.

Cauri biezajam bikšu audumam sataustījusi sarunas beigšanas pogu, viņa to spēcīgi nospieda un cerēja, ka otrs zvans neatskanēs. Šķita, ka viņas klātbūtni palātā neviens nemana. Izņēmusi tālruni no kabatas, Līva nopētīja saskrāpēto pelēko ekrāniņu un pārliecinājās, ka zvans tiešām atslēgts. Tobrīd palātā sākās svarīgs pavērsiens.

Bonija pārgrieza acis un sabruka uz grīdas, par spiti Mairona un vecmātes lielajiem pūliņiem viņu noturēt. Līva metās pie trauksmes signalizācijas, kas atradās turpat blakus, un no visa spēka parāva aukliņu.

Dažu mirkļu laikā palātu piepildīja sanitāri, lidinādamies ap Boniju kā naktstauriņi un sabradādami homeopātiskās tabletītes. Nez no kurienes parādījās ratiņi, un dzemdētāja tika aizvesta pa gaiteni uz citu palātu, kur bija papilnam jaunāko zāļu un medicīniskās aparatūras. Līva palika viena ar jūras krasta maigo mūziku.

31. NODAĻA

Ruinas policijas slepkavibu izmeklēšanas nodaļa atradās ceturtajā stāvā kopā ar laupīšanu izmeklēšanas nodaļu stikla celtnē, kas nesen uzbūvēta aiz agrākās policijas ēkas fasādes. Atvērtā plānojuma birojā valdīja liels troksnis. Vīrieši, izmetušies kreklos, sēdēja uz rakstāmgaldu malām un šūpojās krēslos, skaļi runāja tālruņos un tērzēja cits ar citu.

Arkadians nīka pie rakstāmgalda, piespiedis plaukstu pie auss viņš bija piezvanījis kādam abonentam un mēģināja noklausīties automātiskā atbildētāja ziņu. "Sievietes balss. Amerikāniete. Izklausās pašpārliecināta. Tieša. Aptuveni divdesmit astoņus līdz trīsdesmit divus gadus veca." Viņš neatstāja ziņu un nolika klausuli. Atstājot ziņu, neiegūst informāciju. Vislabāk zvanīt tik ilgi, kamēr adresātā mostas ziņkāre, un viņš atsaucas.

Izmeklētājs nometa klausuli uz tālruņa un uz tastatūras nospieda atstarpes taustiņu, lai noņemtu ekrāna saudzētāju. Monitorā parādījās fotogrāfijas, kas uzņemtas pie apskates galda. Viņš rūpīgi pārlaida skatienu līdzenajām rētām, kas stiepās pāri mirušā mūka ķermenim dīvainas līnijas un krusti, kas galu galā veidoja vienu milzīgu jautājuma zīmi.

Kopš sekcijas pabeigšanas mūka personības noslēpums grima aizvien dziļākā tumsā. Citadele vēl nebija apstiprinājusi tā piederību klosterim, un visi parastie upura meklēšanas paņēmieni pagaidām bija veduši strupceļā. Pirkstu nospiedumi datubāzē netika atrasti. Arī stomatoloģiskie ieraksti ne. DNS paraugi joprojām ceļoja pa laboratorijām, taču mūks diez vai parādīsies kaut vienā no šīm datubāzēm, ja vien nav savulaik arestēts par dzimumnoziegumu, slepkavību vai terorismu. Un Arkadiana priekšnieks sāka neatlaidīgi prasīt ziņojumu par izmeklēšanas gaitu viņam gribējās pavilkt svītru zem šīs lietas. Arkadians bija tādās pašās domās, taču negrasījās strādāt pa roku galam. Mūks noteikti piederēja kādam ordenim, un Arkadiana pienākums bija to noskaidrot.

Viņš aši uzmeta skatienu pulkstenim, kas karājās pie pretējās sienas. "Mazliet pāri vieniem pecpusdienā. Sieva nupat būs pārradusies mājās." Viņa tris dienas nedēļā piepelnījās skolā. Sastādījis mājas tālruņa numuru, Arkadians noklikšķināja ikonu datora ekrāna apakšējā kreisajā stūrī, lai palaistu interneta pārlūku.

Pēc trešā signāla sieva pacēla klausuli. Viņa izklausījās aizelsusies.

-    Tas esmu es, bilda Arkadians, vienlaikus iedrukādams meklētāja lodziņā vārdus "reliģija" un "rētas" un nospiezdams Enter taustiņu.

-   Sveikiiii, viņa atsaucās, kā parasti, vilkdama patskani tā, ka Arkadianu tas aizkustināja pat pēc divpadsmit kopdzīves gadiem. Vai tu nāksi mājās?

Arkadians sadruma, ieraudzīdams meklēšanas rezultātu skaitu četrsimt trīsdesmit viens tūkstotis.

-   Vēl ne, viņš atteica, pētīdams pirmo atvērto lapu.

-Tad kāpēc tu zvani? Kāpēc dod meitenei veltas cerības?

-   Tikai gribēju dzirdēt tavu balsi. Kā gāja darbā?

-   Nogurdinoši. Pamēģini pats mācīt angļu valodu veselai deviņgadīgo klasei. "Izsalkušo kāpuru" es izlasīju vismaz pārsimt reižu. Lai gan varu apzvērēt, ka beigās viens bērns prata to lasīt labāk par mani.

Pēc balss varēja just, ka sieva smaida. Viņai rītu pavadīšana bērnu sabiedrībā skolā allaž sagadāja milzīgu prieku. Taču izmeklētāju šī aizrautība vienlaikus darīja grūtsirdīgu.

-    Puisis droši vien ir viszinis, viņš noteica. Nākamreiz lai pats lasa klasei priekšā. Redzēsim, kā pratīs tikt galā ar stresu.

-    Patiesībā tā bija meitene. Meitenes ir gudrākas par zēniem.

Arkadians smaidīja. Jā, bet galu galā jūs tomēr apprecaties

ar mums. Tālab necik saprātīgas jūs nevarat būt.

-    Bet pēc tam mēs no jums šķiramies un pievācam visu naudu.

-   Man nav naudas.

-   Nu tad… tad tu visuma esi drošībā.

Viņš noklikšķināja uz saites un izskatija fotogrāfijas ar cilšu piederīgajiem, kam tumšajā ādā bija redzamas jēlas brūces. Neviena neatgādināja uz mūka auguma redzētās rētas.

-    Kuru lietu tagad tu izmeklē? viņa taujāja. Vai tas ir kaut kas šaušalīgs?

-    Mūka lieta.

-    Vai tu jau noskaidroji, kas viņš ir? Vai ari nedrīksti stāstīt?

-    Nevaru, jo nezinu. Arkadians atgriezās meklēšanas rezultātu lapā un atvēra lapu par stigmu, neizskaidrojamu Kristus ciešanu zīmju parādīšanos uz cilvēku miesas.

-   Tātad, tu būsi vēlu.

-    Vēl par agru teikt. Šo lietu man ieteikts pabeigt pēc iespējas drīzāk.

-   Tas nozīmē "jā".

-   Tas nozīmē "varbūt".

-    Labi… tikai esi uzmanīgs.

-    Patlaban es sēžu pie sava galdu un rakņājos Google meklētājā.

-   Tad nāc mājās.

-   Tā taču vienmēr notiek.

-   Es mīlu tevi.

-    Es tevi ari, viņš nočukstēja.

Izmeklētājs pacēla galvu un pārlaida skatienu birojam, kurā valdīja rosīga kņada. Vairums cilvēku šajā telpā bija vai nu šķīrušies, vai ari atradās uz šķiršanās sliekšņa, turpretim Arkadians bija pārliecināts, ka ar viņu nemūžam nekas tāds neatgadīsies. Viņš bija precējies ar sievu, nevis darbu; lai arī šāda izvēle liedza tikt pie skaļām, skandalozām lietām, kādas nes slavu un paaugstinājumu karjerā, viņam tas bija vienaldzīgi. Viņš nemainītos ne ar vienu no šiem cilvēkiem. Turklāt viņam bija radusies nojausma, ka šai pašnāvībai ir iespējas izvērsties par skaļu, skandalozu lietu. Uz labu laimi izvēlējies kādu interneta mājaslapu par

stigmām, Arkadians noklikšķināja uz saites un sāka lasīt.

Tā izrādījās samērā zinātniska lapa, pilna ar blīvu, sausu tekstu, ko laiku pa laikam pārtrauca sulīga fotogrāfija ar asiņojošu plaukstu vai pēdu, lai gan neviena brūce nelīdzinājās rētām, kas bija izraibinājušas mūka ādu.

Noņēmis brilles, viņš paberzēja virsdeguni. Acenes atkal bija valkātas pārāk ilgi un atstājušas nospiedumus un tā gadījās ik darba dienu visa līdzšinējā mūža garumā. Arkadians saprata, ka būtu jāķeras pie citām lietām, kamēr atsūtīs ziņu no Citadeles vai kamēr amerikāniete atbildēs uz zvanu, taču mūka lieta sāka rosināt viņā interesi publiska bojāeja, rituāla rētas, noslēpumainā mūka personība.

Arkadians aizvēra meklētāja logu un turpmāko divdesmit minūšu laikā ierakstīja lietas dokumentācijā jauniegūtos faktus, savas pirmās pārdomas un novērojumus. Pabeidzis viņš pārlasīja piezīmes un atgriezās pie sekcijas fotogrāfijām.

Tobrīd viņu ieinteresēja uz pierādījumu paplātes izritinātā šaurā ādas strēmelīte. Fotoaparāta zibspuldzes spilgtais uzliesmojums ļāva izšķirt uz sloksnītes virsmas divpadsmit raupji ieskrāpētos ciparus. Ievadījis tos mobilajā tālrunī, viņš aizvēra lietas failu, paķēra no krēsla atzveltnes žaketi un soļoja uz durvju pusi. Kārojās paelpot svaigu gaisu un paēst. Pastaigājoties domas allaž raisījās labāk.

Divus stāvus zemāk kabinetā, kur gar sienām grēdās sakrautas vecu dokumentu kastes, kāda bāla, vasarraibumiem klāta roka ievadīja uzlauztu drošības kodu datorā, kas piederēja administrācijas klerkam, kurš bija samainījies ar kolēģi un grasījās ierasties darbā pēc pāris stundām.

Pēc mirkļa monitors atdzīvojās, un tumšā telpa pielija ar vēsu gaismu. Pāri ekrānam slīdēja bultiņa, kas uzmeklēja servera ikonu un atvēra programmu. Pirksts iekustināja peles rullīti, slīdot lejup pa failu direktoriju. Beidzot tika atrasts meklētais dokuments. Pasniedzies zem galda, cilvēks iesprauda procesora kastes slotā zibatmiņu. Uz darbvirsmas parādījās jauna ikona. Viņš pārvilka mūka lietas dokumentus uz šo ikonu un vēroja, kā zibatmiņā kopējas lietas saturs gan līķa sekcijas rezultāti, gan fotogrāfijas, gan audio komentārs, gan Arkadiana piezīmes.

Viss.

32. NODAĻA

Līva Ādamsena atspiedās pret vientuļās cipreses raupjo stumbru, kas slējās mauriņā slimnīcas priekšā. Atgāzusi galvu, viņa uz nokarenajiem zariem izpūta garas, atvieglojuma pilnas cigaretes dūmu vērpetes. Cauri zaru pārsegam viņa uz ēkas jumta redzēja lielu, apgaismotu krustu, kas kā sagriezies mēness slējās aizvien gaišākajās debesīs. Krustā drudžaini zibināja kāda sabojājusies neona caurulīte, un pēkšņi dažas pēdas viņai virs galvas kaut kas iespīdējās. Līva pacēla roku un nedroši pieskārās koka mizai. Plauksta kļuva lipīga un smaržoja pēc meža. Tik daudz notecējušas koka sulas liecināja par saslimšanu.

Pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa pētīja notecējuma avotu. Mizā varēja saskatīt virkni iedobumu un plaisu. Pēc visa spriežot, tā bija parastā liga ciprešu vēzis, ko neapšaubāmi izraisījusi ilgā, sausā, ledaini aukstā ziema. Līdzīgas slimības pazīmes Līva bija novērojusi Leilanda cipresēm Bonijas un Mairona dārzā. Aizvien siltākās vasaras izsausināja augsni un novājināja sakņu sistēmas. Dzestrie, saltie laika periodi ļava sēnītēm un citiem slimību ierosinātājiem sagrābt nāvējošās skavās pat visstiprākos kokus. Sēnīti varēja izgriezt, ja atklāja sākumstadijā, taču šim kokam ilgs mūžs vairs nebija paredzams.

Maigi noglāstījusi stumbru, Līva dziļi ievilka cigaretes dūmu. Koka sulas smarža, kas vējoja no pirkstiem, sajaucās ar dūmu aromātu. Viņa iztēlojās, kā ciprese sadeg, kā savērpjas un nomelnē zari, kā alkatīgās liesmas laiza sarkano burbuļojošo un šņācošo sulu. Palūkojusies uz autostāvvietu, Līva pārliecinājās, vai joprojām ir viena pati ēkas priekšā iztēles uzburtā aina viņu bija iztrūcinājusi. Acīmredzot vainojams pašas vārgais emocionālais stāvoklis, ko pasliktināja nogurums, vērojot "dabiskās" dzemdības, kas beidzās ar to, ka vīrieši baltos uzsvārčos zibenigi nogādāja Boniju pie vakuumsūkņa. Labi, ka gan zēns, gan meitene piedzima veseli un jutās lieliski. Šāds pavērsiens radību gaitā Līvas rakstā nebija paredzēts, taču viņa sprieda, ka gan jau tiks galā. Sižets noteikti bija dramatisks. Atmiņā atausa brīdis, kad viņa bija parāvusi ārkartas gadījumiem paredzēto trauksmes signalizācijas auklu.

Un tad Līva atcerējās tālruņa zvanu.

Mobilo tālruni viņa bija iegādājusies pirms vairākiem gadiem. Tas bija tik vecs, ka ar grūtībām spēja nosūtīt īsziņu, nemaz nerunājot par fotografēšanu vai sērfošanu internetā. Tikai nedaudzi zināja, ka viņai ir mobilais tālrunis, un vēl mazāk cilvēku zināja tā numuru, kas nebija atrodams tālruņu katalogos. Gaidot, kamēr aparāts ieslēgsies, viņa domas pārskatīja īso sarakstu ar paziņām, kas varēja piezvanīt.

Drīz pēc iestāšanās darbā kriminālziņu nodaļā Līva bija ieviesusi sistēmu, kuru pati nosauca par "Mājās un viesos". Pirmā raksta tapšanas laikā viņai nācās sameklēt un intervēt īpaši glumu advokātu, kura klients bija vēl glumāks nekustama īpašuma projektu attīstītājs valsts to iesūdzēja tiesā par kukuļu došanu būvniecības atļauju saņemšanai. Līva atstāja advokātam savu mobilā tālruņa numuru, taču piezvanīja klients. Tajā brīdī Līva kāpa ķirsi, gatavodamās apzāģēt zarus. Izdzirdot nevaldāmu lamu vārdu straumi, viņa gandrīz nokrita no koka, tomēr spēja ieskriet virtuvē un vārds vārdā pierakstīt uz papīra visu, ko šis cilvēks sarunāja klausulē. Spilgtie citāti kļuva par pamatakmeni skarbajam rakstam.

No šā atgadījuma tika gūtas divas mācības. Pirmā nebaidīties publikācijā pieminet sevi, ja vien tas nāk par labu saturam. Otrā jābūt piesardzīgākai, atklājot kādam savu tālruņa numuru. Līva iegādājās jaunu mobilo tālruni, kuru izmantoja vienīgi darba vajadzībām. Vecais, kuram tika nomainīta SIM karte un numurs, tādējādi tika izmantots saziņai ar ģimeni un draugiem. Kad tas vibrēdams ielādējās, viņa paskatījās ekrānā. Viņa nebija atbildējusi tikai uz vienu zvanu, taču zvanijis acīmredzot abonents, kura numurs neuzrādās. Līva sarauca pieri, jo it visi, kuriem zināms viņas tālruņa numurs, bija ierakstīti adrešu grāmatiņā. Viņa ievilka pēdējo dūmu, ieberza cigareti zemē pie mitrajām skujām un devās uz slimnīcu atvadīties no sava cilvēkstāsta varoņiem.

33. NODAĻA

Baznīca, kas aizņēma vienu vecpilsētas lielā laukuma malu, pēcpusdienās bija visrosīgākā. Tā šķita uzņemam sevī pūļus, kas visu rītu klīduši pa šaurajām bruģētajām ieliņām, vērdamies augšup uz Citadeli. Nogurušais apmeklētājs, ienācis vēsajā monolītajā celtnē, uzreiz atģida, ka viņa neizteiktās lūgšanas ir uzklausītas pulētu ozolkoka solu rindas piedāvāja ilgi gaidītu bezmaksas vietu, kur apsēsties, apcerēt dzīvi, visumu un nesaprātīgu apavu izvēli. Dievkalpojumi notika reizi dienā, bet svētdiena pat divreiz, piedāvājot svēto vakarēdienu ikvienam interesentam un grēksūdzi tiem, kuriem tā bija nepieciešama.

Kopā ar kārtējo tūristu straumi baznīcā iegāja arī kāds vīrietis. Viņš uz mirkli palēnināja gaitu, noņemdams beisbola cepurīti un it kā izrādīdams gandrīz piemirstu godbijību, un ļāva acīm pēc spožās saules ielās pierast pie pustumsas. Viņš nīda baznīcas, no tām viņam skrēja šermuļi pār muguru, taču darbs paliek darbs.

Viņš spraucās garām tūristiem, kas vērās uz augstajām kolonnām, vitrāžas logiem un augšējo arkveida logu rindu visu acis bija pievērstas debesīm, kā jau arhitekts savulaik iecerējis. Par viņu neviens nelikās ne zinis.

Nonākot baznīcas tālākajā stūrī, viņš uzreiz sapīka. Pie vairākiem aizvilktiem aizkariem uz sola sēdēja cilvēki. Viņš brīdi apsvēra iespēju iespraukties rindā, taču baidījās piesaistīt sev uzmanību, tālab apsēdās blakus pēdējam grēciniekam. Drīz vien kāds ārzemnieks, it kā atvainodamies, pieskārās viņam pie pleca un norādīja uz brīvo kabīni.

-    Nē, paldies, viņš izstomīja, vairīdamies ieskatīties svešajam acīs un norādīdams uz telpas stūri. Es iešu tajā, pēdējā. Tā ka tūrists manāmi apmulsa, viņš piebilda: Ejiet vien jūs. Man ir savi paradumi grēku sūdzēšanas rituālā.

Vīrietis palika sēžam uz soliņa kā pielīmēts. Parasti ārštatnieka pienākumi aizveda viņu ēnainos bāru vai autostāvvietu nostūros. Ierasties baznīcā šādos nolūkos šķita savādi. Pie vajadzīgā biktskrēsla piegāja vēl divi grēcinieki, un tad tas beidzot atbrīvojās. Vīrietis pietrūkās kājās un steigā gandrīz saskrējās ar iepriekšējo grēksūdzētāju. Aizrāvis ciet aizkariņus, viņš apsēdās.

Šaurajā, tumšajā kabīnē oda pēc vīraka, sviedriem un bailēm. Labajā pusē koka panelī aptuveni kakla augstumā bija iestrādāts restots kvadrātveida lodziņš.

-   Vai vēlaties izsūdzēt grēkus? kāds jautāja klusinātā balsī.

-   Tā varētu būt, vīrietis atbildēja. Vai esat brālis Pīkoks?

-   Nē. Lūdzu, uzgaidiet.

Tas, kurš atradās režģa otrā pusē, piecēlās un aizgāja.

Vīrietis gaidīja, klausīdamies tūristu čukstos un fotoaparātu klikšķos. Tā vien šķita, ka tur uzradies kukaiņu bars, kas steidzīgi skrapstina kājas pār grīdu. Otrpus restotajam lodziņam kaut kas nošvīkstēja.

-    Mani sūta brālis Pīkoks, kāds klusi paziņoja.

-    Piedodiet man, jo esmu grēkojis, vīrietis noskaitīja un paliecās uz priekšu.

-    Kādus grēkus vēlaties izsūdzēt?

-   Es savā darba vietā esmu piesavinājies kādu man nepiederošu mantu. Un domāju, ka tā saistīta ar kādu jūsu baznīcas mūku.

-   Vai šī manta ir jums līdzi?

Bāla, vasarraibumiem nosēta plauksta izņēma no iekškabatas baltu aploksnīti.

-   Jā, vīrietis apstiprināja.

-    Labi. Vai jūs apzināties, ka grēksūdzes mērķis ir ļaut ikvienam, kas ienāk Dieva namā, atbrīvoties no grēka nastas?

Vīrietis pasmaidīja. Protams.

-   Jūsu grēks nav pārāk smags. Ja nolieksiet galvu Dieva priekšā, tad noteikti atradīsiet piedošanu, kuru meklējat.

Zem restotā lodziņa parādījās sprauga. Tajā viņš ievietoja aploksni. Otrā pusē sēdošais to paņēma. Sekoja īss klusuma brīdis, kamēr aploksne tika atvērta un izpētīta.

-   Vai tas ir viss, ko piesavinājāties?

-   Tas ir viss, ko varēja dabūt aptuveni pirms stundas.

-    Labi. Kā jau iepriekš bildu, jūsu grēks nav pārāk smags. Es svētu jūs Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā. Varat uzskatīt, ka jūsu grēki ir atlaisti, ja vien arī turpmāk būsiet Baznīcas draugs. Nolieciet galvu vēlreiz Dieva priekšā, un Viņš atalgos savu uzticamo kalpu.

Vīrietis ieraudzīja spraugā ieslīdam citu aploksni. Viņš to paņēma. Durtiņas aizslidēja ciet, un tas, kurš atradās otrā pusē, nozuda tikpat zibenīgi, kā bija parādījies. Aploksnē atradās biezs neparakstītu simtdolāru ceļojuma čeku žūksnis. Šāda bija parastā norēķinu kārtība tik nevainojama, ka vīrietis neviļus pasmaidīja. Ja kāds būtu sekojis lai gan tas nav iespējams, viņš varētu bez šaubīšanās apgalvot, ka aploksni acīmredzot pazaudējis kāds tūrists. Turklāt čeku izcelsmi nevarēja noteikt tos, visticamāk, bija iegādājies cilvēks ar viltotu personas apliecību kādā no valūtas maiņas punktiem, kas rindojās vecpilsētas ieliņās.

Viņš ielika aploksni kabatā, izslīdēja no nelielās kabīnes un garām pacietīgo grēcinieku rindai devās prom, vairīdamies ieskatīties kādam acīs līdz. brīdim, kamēr baznīca nebija palikusi tālu aiz muguras.

34. NODAĻA

Piecas minūtes pēc tam, kad brāļa Pikoka sūtnis bija atlaidis grēkus virietim ar vasarraibumainajām rokām, aploksne tika ievietota grozā ar divpadsmit beigtām vistām un astoņām mārciņām šķiņķa. Grozs tobrid atradās nodevu sienas pakājē kalna ēnainajā ziemeļu pusē, pēc tam to ar vinču vilka augšup, līdz tas pazuda skatienam.

Vērodams, kā refektorija mūki uzvelk grozu, Atanasijs notrausa no galvvidus sviedru kārtiņu. Kambarkungs izņēma aploksni, bet grozs ar visu saturu nonāca lielā vara podā, kurā glabājas krājumi. Viņš bija mērojis teju pusjūdzi pa gaiteņiem un kāpnēm, hdz nonāca nodevu alā. Saņēmis aploksni, mūks gurdi apsviedās uz papēža un pa to pašu ceļu soļoja atpakaļ uz krāšņi greznajiem abata privātajiem apartamentiem.

Kad zeltītās durvis aiz muguras aizvērās, Atanasijs jau bija aizelsies. Abats paķēra aploksni un nekavējoties atplēsa to vaļā. Piegājis pie rakstāmpults, kas bija novietota pie sienas zem vitrāžas loga, abats nolieca tās priekšējo virsmu, atklājot skatienam mūsdienīgu klēpjdatoru.

Daži peles klikšķi, un abats bija atvēris failu, kuru inspektors Arkadians pirms nepilnas stundas aizvēra. Skatienam atkal atklājās spokainā brāļa Semjuela seja sekcijas telpas spožajā apgaismojumā tā izskatījās bāla un rēgaina.

Diemžēl jāatzīst, ka ķermenis kritienā maz cietis, abats secināja, aši pārskatīdams pirmos attēlus.

Ieraugot no drauga sadragātajām krūtīm spraucamies ārā ribas, Atanasijs sarāvās. Abats atvēra teksta dokumentu, kas, par laimi, aizsedza baismīgos attēlus, un sāka lasīt. Nonākot līdz pēdējām piezīmēm, viņš spēcigi sakoda zobus.

Lai kas būtu bijis šis cilvēks, viņš lēca no brīva prāta. Viņš pagaidīja, kamēr sapulcējas liecinieki, un apzināti piezemējās pilsētas jurisdikcijā. Vai viņa pirmsnāves poza bija kads signāls? ja tā, kam viņš to sūtīja un kāda ir šī simbola jēga?

Abats sekoja inspektora domu gājienam, kas aizveda viņu bīstami tuvu aizliegtajai teritorijai.

-    Es gribu, lai šā faila sagādātājs mums regulāri sniedz jaunākās ziņas. Abats aizvēra dokumentu un atvēra datorā mapi ar nosaukumu "Papildu pierādījumi". Es gribu nekavējoties zināt par jebkuru jaunu atklājumu, par jebkuru jaunu pavērsienu.

Viņš noklikšķināja uz attēla faila un vēroja, kā ekrānu aizpilda tuvplānā uzņemtas fotogrāfijas ar citiem lietiskajiem pierādījumiem saritinātu virvi, asinīm piesūkušos tuniku, klinšu atlūzām, kas izvilktas no uzplēstajām mūka rokām un pēdām, ādas strēmelīti uz pierādījumu paplātes…

-   Un nosūti ziņu prelātam, abats drūmā, nopietnā balsī izrīkoja. Pasaki, ka vēlos ierasties privātā audiencē, tiklīdz Viņa Svētība jutīsies pietiekami spēcīgs, lai mani pieņemtu.

Atanasijs netika gudrs, kas abatu tā satriecis, taču no balss toņa varēja nojaust, ka viņa klātbūtne apartamentos vairs nav nepieciešama.

-    Kā vēlaties, viņš atteica, nolieca galvu un atmuguriski klusēdams devās prom.

Abats nekustīgi vērās attēlā, līdz izdzirdēja durvis aizveramies. Pārliecinājies, ka telpā palicis viens, viņš satvēra ādas sloksnīti, kas karājās kaklā. Tajā bija piestiprinātas divas atslēgas, liela un maza. Noliecies pie apakšējās rakstāmpults atvilktnes, viņš to atslēdza ar mazāko atslēgu. Atvilktnē atradās mobilais tālrunis. Abats ieslēdza aparātu un no jauna cieši uzlūkoja attēlu, kas bija sastindzis datora ekrānā.

Viņš ievadīja tālrunī ciparus, pārbaudīja, vai numurs sastādīts pareizi, un nospieda zvanīšanas pogu.

35. NODALA

Kamēr Līva vienā straumē ar desmit tūkstošiem transportlīdzekļu lēni brauca pa Deviņdesmit piekto starpštatu maģistrāli, ievibrējās mobilais tālrunis.

Viņa uzmeta skatienu ekrāniņam. Zvanītāja numurs netika atklāts. Viņa nosvieda tālruni blakus uz sēdekļa un atkal pievērsās gausajai satiksmei. Aparāts iedūcās vēl dažas reizes un apklusa. Līva jutās nogurusi un vismaz nedēļu negulējuši, tādēļ vēlējās vien nonākt mājās un iekrist gultā.

Dūkšana atsākās gandrīz bez kavēšanās tik ātri, ka tas nevarēja būt nākamais automātiskās zvanīšanas dienesta zvans. Zvanītājs noteikti bija nospiedis atkalzvanīšanas pogu, tiklīdz izdzirdējis balss pasta ziņu. Līva paraudzījās uz sarkano bremžu lukturu straumi, kas aizlocījās tālumā. "Nav šaubu, ka pagaidām es necik tālu netikšu," viņa secināja un nobrauca malā, spēji apstādināja auto, izslēdza dzinēju un iedarbināja avārijas ugunis.

Tad viņa paķēra mobilo tālruni un nospieda atbildēšanas pogu.

-    Hallo?

-   Hallo! atbildēja nepazīstams vīrietis, kurš runāja ar vieglu akcentu balsī. Ar ko es, lūdzu, runāju?

Līva kļuva piesardzīga. Ar ko jūs gribējāt sazināties?

Bridi valdīja klusums.

-   īsti nezinu, vīrietis atteica. Es esmu policijas inspektors Arkadians, un mans uzdevums ir atpazīt vīrieti, pie kura atrada šo tālruņa numuru.

Ik vārdu Līva analizēja ar žurnālistes prātu.

-    Kurā policijas nodaļā jūs strādājat?

-   Slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

-   Tātad jūsu minētais vīrietis ir vai nu noziedznieks, kas negrib runāt, vai ari mirušais, kas runāt nevar.

-    Taisnība.

-   Kurš no abiem?

-    Neatpazīts līķis, pēc mirkļa atbildēja inspektors. Acīmredzot pašnāvnieks.

Līvai salēcās sirds. Viņa prātā pārcilāja, kuriem vīriešiem ir zināms šis numurs.

Bijušais draugs Maikls, lai gan viņam pašnāvnieciskas tieksmes piedēvēt būtu grūti. Vecais koledžas profesors, bet tas aizbraucis atvaļinājumā ar divdesmit gadus jaunāku draudzeni tas noteikti nebūtu pašnāvnieks.

-   Cik vecs ir… bija šis cilvēks?

-   Apmēram divdesmit astoņi gadi. Augstākais, trīsdesmit trīs.

Tātad tas nebija profesors.

-    Uz ķermeņa ir šādas tādas īpašas zīmes.

-    Kādas zīmes?

-    Redziet… inspektors saminstinājās, it kā nevarēdams izšķirties, vai būtu vēlams izpaust konkrētākas ziņas.

No pieredzes Līva zināja, ka policija pavisam negribīgi dalās informācijā.

-   Jūs minējāt, ka tā ir pašnāvība, vai ne?

-   Tieši tā.

-   Tādā gadījumā jums nav jānoklusē informācija, lai atsijātu aizdomās turamos, kā tas notiktu slepkavību izmeklēšanā.

Vēl viens klusuma brīdis. Jā gan.

-    Tātad jūs varat man mierīgi izstāstīt, kadas zīmes esat ieraudzījuši, un es varētu pateikt, vai esmu tādu cilvēku pazinusi.

-   Var manīt, ka esat zinoša šajos jautājumos, mis…

Tagad bija Līvas kārta saminstināties. Pagaidām viņa nebija izpaudusi jebkādu informāciju par sevi, toties zvanītājs nosauca savu vārdu, profesiju un zvana mērķi. Klusumu pārtrauca vienigi tālsarunām raksturīgie sprakšķi.

-    No kurienes jūs zvanāt, inspektor?

-   No Ruinas pilsētas, kas atrodas Turcijas dienvidos. Tas izskaidroja gan sprakšķus, gan zvanītāja akcentu. Un jūs esat Savienotajās Valstis, vai ne? Ņūdžersijā. Vismaz tur ir reģistrēts jūsu numurs.

-   Skaidri redzams, ka ne jau velti esat iecelts par inspektoru.

-    Ņūdžersiju dēvē par Dārzu pavalsti, vai ne?

-   Tieši tā.

Sarunā atkal iejaucās sprakšķi. Arkadiana centieni pamudināt sievieti uz vieglu tērzēšanu acīmredzot izrādījās neauglīgi.

-    Labi, viņš noteica, izšķīries par citu taktiku. Piedāvāju jums darījumu. Jūs pastāstīsiet, kas esat, un es atklāšu, kādas zīmes fiksējām uz līķa ādas.

Košļādama apakšlūpu, Līva apsvēra iespējamos rīcības variantus. Nosaukt savu vārdu īsti negribējās, taču viņa jutās saintriģēta un no tiesas alka noskaidrot, kas ir staigājis apkārt ar viņas rūpīgi sargāto tālruņa numuru kabatā un tagad guļ uz morga galda. Klausulē atskanēja pīkstiens. Liva uzmeta skatienu pelēkajam ekrānam. Virs vārdiem "Baterija gandrīz tukša" mirguļoja trijstūris ar izsaukuma zirni vidū. Parasti šāds signāls vēstīja, ka tālrunis izslēgsies pēc aptuveni minūtes dažreiz pat ātrāk.

-   Mani sauc Līva Ādamsena, viņa izgrūda. Stāstiet par līķi.

Klausulē viņa dzirdēja vieglu un kaitinoši lēnu tastatūras taustiņu klaboņu, jo viņas vārds tika ievadīts datorā.

-    Rētas… vīrietis beidzot atbildēja.

Līva jau dzīrās uzdot nākamo jautājumu, kad piepeši sajuta kājas saļogāmies.

"Apmēram divdesmit astoņi gadi. Augstākais, trīsdesmit trīs…"

Kreisā roka nevilšus pieskārās sānam.

-    Vai līķim… vai viņam labajā sānā ir apmēram sešas collas gara rēta… Zīmējums, kas atgādina uz sāniem nogulditu krustu?

-Jā, inspektors atsaucās ar maigu, labi iestudētu līdzjūtības pieskaņu balsī, ir gan.

Līva vērās taisni uz priekšu. Maģistrāle un rīta satiksme, kas gliemeža gaita virzījās uz Ņuarku, pazuda skatienam, un acu priekšā parādījās glīta, mazliet nosmulēta zēna seja ar netin gaišiem, ataugušiem matiem. Viņš stāvēja uz Loka tilta Centrālparkā.

-   Sems, viņa klusi sacīja. Viņa vārds ir Sems. Semjuels Ņūtons. Viņš ir mans brālis.

Prātā pazibēja cita aina Sems uz zemu krītošu pavasara saules staru fona, kas met garas ēnas uz Ņuarkas starptautiskās lidostas skrejceļa asfalta. Brālis stāvēja trapa galā, grasīdamies kapt lidmašīnā, kas aizvedis viņu uz Eiropas kalnu grēdām. Sems sakartoja plecu somu, kurā atradās visa viņa pasaulīgā mantība, un pagriezās, lai pamātu ar roku. Kopš tā briža Līva savu brāli vairs nekad nebija redzējusi.

-    Kā viņš nomira? Līva nočukstēja.

-    Nolēca no liela augstuma.

Saules apspīdētā puisēna tēls izgaisa, un tā vietā atgriezās starpštatu maģistrāles mirguļojošā sarkanā upe. Līva viegli pamāja, jo tādu galu jau bija paredzējusi. Un tad viņa atcerējās inspektora paziņojumu par pašnāvību. Prātā uzpeldēja vēl dažas mokošas atmiņas, kas padarija dvēseles nastu smagāku un no jauna lika sariesties asarām acīs. Jūsuprāt, cik sen viņš jau ir miris?

Arkadians atbildēja pēc neilgas klusēšanas. Tas notika šorīt… pēc vietējā laika.

"Šorīt? Viņš visu šo laiku bijis dzīvs…" Līva satraukta secināja.

-   Ja vēlaties, varu piezvanīt uz jūsu vietējo policijas iecirkni, Arkadians piedāvāja. Es nosūtīšu dažas fotogrāfijas un palūgšu, lai kāds noorganizē oficiālo līķa identificēšanu.

-    Nē! Līva asi iebilda.

-   Diemžēl mums nepieciešams viņu identificēt.

-   Es gribēju teikt, ka sūtīt fotogrāfijas nevajag. Es varu pati ierasties… pēc kādām divpadsmit stundām.

-   Goda vārds, nav obligāti mērot tādu ceļu, lai identificētu liki.

f

-   Patlaban es sēžu automašīnā un varu taisnā ceļā doties uz lidostu.

-   Tas nudien nav nepieciešams.

-    Ir gan, Līva attrauca. Mans brālis pazuda pirms astoņiem gadiem. Šodien jūs paziņojat, ka vēl pirms dažām stundām viņš bijis dzīvs. Man noteikti ir jābrauc… Man jāzina, ko viņš, velns parāvis, visu šo…

Tajā brīdī saruna pārtrūka.

36. NODALA

Vīrietis ar vasarraibumainajām rokām sēdēja kafejnīcā un izlikās, ka lasa laikraksta sporta ziņu lapas. Kafejnīcā valdīja drūzma, tomēr viņam izdevās atrast galdiņu vēsajā ēnā, ko meta virs ietves nostieptā markīze. Viņš vēroja saules starus pamazām slīdam pāri baltajam linu galdautam viņam pretī un ar augumu iespiedās dziļāk krēslā.

No šīs vietas varēja redzēt Citadeli slejamies kādu gabalu tālāk, un neviļus uzmācās nojauta, ka tā viņu vēro. Viņš sajutās neomulīgi. Šādai paranojai gan bija savs pamats. Iemaksājis ceļojuma čekus Ruinas Pirmās bankas kontā, par kuru citi vispār nezināja, viņš bija saņēmis divas jaunas ziņas. Pirmkārt, kāds sadarbības partneris lūdza to pašu informāciju, kuru viņš nupat bija pārdevis. Otrkārt, kontaktpersona Citadelē piedāvāja glītu summu par ilglaicīgo uzticību un turpmākajiem jaunumiem. Rīts bija izvērties gaužām ienesīgs, tomēr vīrietis joprojām jutās neveikli viņš saņēma naudu par "ilglaicīgu uzticību" un tai pašā laikā sēdēja Citadeles priekšā un grasījās sniegt to pašu informāciju kādam citam.

Viņš pacēla acis no laikraksta un pamāja viesmīlim, lūgdams atnest rēķinu. Šķita dīvaini, ka šis notikums daudzos izraisījis tādu interesi. Tā nebija nedz slepkavība, nedz dzimumnoziegums, kas parasti sagādāja viņam vislielāko peļņu. Garām paslīdēja viesmīlis, atstādams uz galdiņa apaļu šķīvīti ar piparmētru konfekti uz rēķina. Vīrietis gan bija pasūtījis tikai kafiju, taču izņēma kabatas portfeli, izmeklēja kādu noteiktu kredītkarti un nolika to uz šķīvīša, bet piparmētru konfekti uzreiz iemeta mutē. Novietojis laikrakstu uz baltā linu galdauta, viņš to nogludināja, un pirksti sataustīja tajā nelielu uztūkumu. Atgāzies krēslā, viņš vērās apkārt kā daždien tūrists, kas izbauda burvīgo laiku. Viesmīlis, nepalēninādams soli, aiztraucās garām un paņēma laikrakstu un šķīvīti.

Saule slīdēja debesīs, un vīrietis iegrima domās, vēl dziļāk atslīdzis krēslā. "Noziegums noteikti saistīts ar seksu. Tās daudzās rētas, ko es redzēju nočieptajā failā, liecina par perversiju. Svētie ļautiņi acīmredzot grib piesegt kāda dīvainās izdarības."

Tāpat viņam nebija noslēpums, ka otra puse, kurai viņš piegādāja informāciju, nelolo siltas jūtas nedz pret Citadeli, nedz pret tās iemītniekiem. To pierādīja ziņas, kuras viņš tai bija piegādājis agrāk. Pirms dažiem gadiem viņš tai otrajai pusei izsniedza materiālus par skandalozu priesteri, kas izrādījās pedofils, citreiz viņš piegādāja svarīgu liecinieku vārdus un tālruņa numurus lietā, kuras ietvaros vairākas ar Baznīcu saistītas labdarības organizācijas tika turētas aizdomās par krāpšanu. "Acīmredzot šie cilvēki cenšas apkopot pēc iespējas vairāk informācijas, lai būtu iespējams uzkurināt kādu skandalu un ellīgi apkaunot tos svētuļus kalnā. Sulīgs seksa skandāliņš ar reliģisku piegaršu bulvārpresē aizietu kā smērēts. Un tās pārstāvji maksā visvairāk."

Viņš atkal palūkojās uz kalnu un nosmīkņāja. "Ja viņi piedāvā papildu samaksu par uzticību, tad paši vainigi, ka ir tādi vientieši. Varbūt šāda pieeja ir pieņemama tur, augšā, kur ļautiņi tic lieliskai dzīvei pēc nāves, bet reālajā pasaulē vienīgais labums ir no zīles rokā, nevis medņa kokā." Tuvākajā laikā sniegt jaunas ziņas kalna iemītniekiem viņš negrasījās, jo nogādāt lielus failus bija pārāk grūti. Viņam nebija iebildumu aizsūtit īsus jaunumus uz nule saņemto tālruņa numuru tas vismaz šķita solis pareizaja virzienā. "Šodien jau vienu reizi esmu trausies svētajā kalnā ar zibatmiņu saujā, tātad jaunākās ziņas var pagaidīt līdz rītdienai. Šā vai tā, nauda jau ir man kabatā."

Viesmīlis kārtējo reizi noslīdēja garām, atkal novietodams šķīvīti uz galda. Vīrietis paņēma kredītkarti, kas bija pabāzta zem čeka, un ielika to atpakaļ kabatas portfelī. Viņam nevajadzēja parakstīties vai ievadīt PIN kodu par kafiju bija samaksāts, un viņa kontā nupat ieskaitīti vairāk nekā tūkstoš dolāru. Aizpogājis jaku, viņš vēl reizi raidīja nervozu skatienu pilnīgi skaidrajās debesīs, uzlika cepuri un iejuka pūlī uz ielas.

Ketrīna Manna sēdēja četrus galdiņus tālāk, dziļāk nojumes ēnā, un vēroja, kā informētājs aiziet pa lielo austrumu bulvāri, spilgtajā saulesgaismā izceldamies ar savu beisbola cepurīti un lietusmeteli. Pie galdiņa parādījās viesmīlis, kurš uz galda novietoja rēķinu un laikrakstu. Sataustījusi zem tā aploksni, Ketrīna ielika to somā līdz ar avīzi. Pēc tam viņa samaksāja rēķinu skaidrā naudā, pievienojusi bagātīgu dzeramnaudu, un aizgāja pretējā virzienā.

37. NODAĻA

Līva sēdēja milzīgā tērauda un stikla kastē Ņuarkas starptautiskās lidostas C terminālī -, malkoja melnu kafiju no krūzes teju spaiņa lielumā un uzmanīgi pētīja izlidošanas reisu tablo. Par viņas reisu joprojām netika ziņots.

Tiklīdz tālrunis bija izslēdzies, viņa traucās mājup, cik nu ātri sastrēgumstundas satiksme ļāva, un rezervēja biļeti tuvākajam reisam uz Eiropu. Pirmajam ceļojuma posmam bija jāsākas divdesmit pari desmitiem, un viņai atlika laika vien samest ceļasomā dažas mantas, paķert darba mobilo tālruni un lādētāju un ielēkt taksometrā.

Pa ceļam pārlikusi privātā tālruņa SIM karti darba tālrunī, Līva atklāja, ka Arkadians atstājis garu balss pasta ziņu, vēlreiz raugot atrunāt viņu no braukšanas. Viņš nosauca sava darba tiešā tālruņa, kā arī personiskā mobilā tālruņa numurus un lūdza piezvanīt. Noglabājusi ziņu, Līva visu ceļu līdz lidostai vērās ārā pa logu. "Nāksies izmeklētājam piezvanīt, bet darīšu to jau Turcijā, pa ceļam uz viņa biroju," Līva nosprieda.

Reģistrējusies lidojumam, Līva apjauta, ka adrenalīna pieplūdums atkāpies un viņu pārņem milzīgs nogurums. Viņa zināja, ka lidmašīnā varēs nosnausties vismaz tik, cik ekonomiskajā klasē tas ir iespējams, taču līdz iekāpšanai bija jāpaliek nomodā, tālab nācās iegādāties tik milzīgu kafijas krūzi.

Tālrunis ievibrējās. Izņēmusi to no kabatas, viņa ieskatījās ekrānā. Zvanītāja numurs netika uzrādīts. "Vajadzēja to telefonu izslēgt! Tad tagad nenāktos atbildēt uz inspektora jautājumiem vai uzklausīt ieteikumus nelidot uz Turciju." Līva gari, gurdi nopūtās piepeši sakārojās cigareti un nospieda zaļo atbildēšanas podziņu, lai ellišķīgā džinkstēšana rimtos.

-    Hallo! viņa norūca.

-   Sveiki, atsaucās vīrietis dobjā balsī.

Tas nebija inspektors.

-    Kas, lūdzu, zvana?

Jautājumam sekoja iss klusuma brīdis, un viņa pat miega badā, kafijas un noguruma izvārdzināta, nekavējoties juta saasināmies maņas. Pieredze liecināja, ka parasti vārdu vilcinās nosaukt tad, kad negrib to atklāt.

-   Es esmu inspektora Arkadiana kolēģis, vīrietis atducināja. Viņa angļu valodā jautās līdzīgs akcents kā Arkadianam, taču šis zvanītājs šķita vecāks un balss skanēja valdonīgāk.

-    Vai priekšnieks? Līva taujāja.

-    Kolēģis. Vai viņš ar jums ir sazinājies?

Līva sarauca pieri. "Kādēļ viens policists prasa, ko izdarījis otrs? Parasti tā nenotiek. Viņi cenšas nokārtot šādus jautājumus, neiesaistot cilvēkus no malas."

-   Varat to pajautāt viņam pašam, Līva aizrādīja.

-   Viņš izgāja no biroja pirms vairākām stundām, vīrietis atteica. -Tālab nolēmu izmēģināt laimi, piezvanot jums. Pieņemu, ka esat ar viņu runājusi.

-   Mēs runājām, jā.

-    Par ko?

Trauksmes zvani nenorimās. "Viņš neizklausās pēc policista," Līva sprieda, "vismaz neviens man zināms likumsargs tā neizturas. Tiesa, varbūt tajā zemeslodes pusē policijā valda cita kārtība."

Cauri terminālim aizvēlās skaļa paziņojuma atbalss, nosaukdama Līvas reisa numuru. Viņa pacēla piemiegtās acis un nopētīja izlidošanas sarakstu. "Iekāpšana septiņdesmit piektajā vārtejā tas droši vien ir pie pašas pavalsts robežas."

-   Paklau, Līva bilda, gurdi pieslejoties kājās un paķerot ceļojumu somu. Es praktiski neesmu gulējusi, tikko izdzēru apmēram galonu kafijas, un man nupat paziņoja patiesi nelāgus jaunumus, tāpēc patlaban neesmu gluži draudzīgi noskaņota. Ja gribat noskaidrot sīkākas ziņas par manu sarunu ar inspektoru, prasiet viņam. Pašreizējā mirklī viņa prāts noteikti strādā labāk par manējo.

Viņa beidza sarunu un izslēdza tālruni, iekams tas paguva iezvanīties vēlreiz.

38. NODAĻA

Tiklīdz Līva nolika klausuli, abats pavēlēja Atanasijam atnest no bibliotēkas brāļa Semjuela personas lietu. Jau pirmit viņš bija licis atnest visu Carmina locekļu personas lietas prātā nobrieda kāds plāns.

"Viņa tos nosauca par nelāgiem jaunumiem. Patiesi nelāgiem jaunumiem… Un Arkadians bija papūlējies viņai piezvanit."

Līdz šim neviens, kuram bija dzīvs kāds radinieks, nevarēja iekļūt Citadelē. Zaudējis saikni ar ģimeni, cilvēks zaudēja ari vēlēšanos sazināties ar ārpasauli, un tādējādi liekas emocijas netraucēja darbu svētaja kalnā. Šā noteikuma ievērošana bija pamatu pamats, uz kā balstījās Citadeles drošība un tās noslēpumu glabāšana. Ikviena noviča pagātne tika rūpīgi izpētīta, un jebkuru šaubu gadījumā tika pieņemts viņam nelabvēlīgs lēmums. Ja kāda dzimtas dokumenti bija gājuši bojā ugunsgrēkā, viņu noraidīja. Ja kādam bija attāls brālēns, kuru viņš ne reizi nav saticis un kuru uzskatīja par mirušu, taču atrast nevarēja, tādu cilvēku noraidija.

Lietas tika atgādātas piecu minūšu laikā. Atanasijs klusuciezdams novietoja dokumentus uz abata galda un pagaisa no telpas.

Tāpat kā visu pārējo Citadeles iemītnieku lietas, ari brāļa Semjuela dzīves ceļa izklāsts bija detalizēts un izsmeļošs, mapē atradās visu nozīmīgāko dokumentu kopijas un pat daži oriģināli tostarp skolas liecības, darba pieredzes apraksts un sociālās apdrošināšanas numurs, pat dati par arestiem un nogādāšanu policijā. Itin viss.

Abats pārskatīja visus dokumentus, meklēdams kādu norādi uz ģimeni. Viņš atrada miršanas apliecības. Māte mirusi, kad puisēns bija nodzīvojis tikai dažas dienas, un tēvs gāja bojā autoavārijā, kad Semjuelam bija astoņpadsmit gadi. Gan tēva, gan mātes vecāki sen bija viņsaulē. Tēvs savā ģimenē bija vienīgais bērns, un mātes vienīgais brālis vienpadsmit gadu vecumā bija miris no leikēmijas. Semjuelam nebija neviena tēvoča, tantes, brālēna, māsīcas, brāļa vai māsas. Viss bija tā, kā tam jābūt.

Kluss klauvējiens novērsa abata uzmanību no dosjē. Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka durvis paveras šaurā spraugā un telpā ieslīd Atanasijs.

-    Piedodiet par ielaušanos, brāli abat, viņš bilda. Prelāts nupat atsūtījis ziņu, ka jūtoties pietiekami labi, lai satiktos. Jums jāierodas viņa apartamentos pusstundu pirms vesperes.

Abats pameta skatienu uz pulksteni. Līdz vesperei vakara lūgšanai bija palikušas divas stundas. Droši vien bija jāgaida, lai vampīri, kas uzturēja prelātu pie dzīvības, pagūtu iesuknēt viņā svaigas asinis. Abats bija cerējis, ka lidz audiencei viņa rīcibā būs iepriecinošākas ziņas. Viņš pārskatīja lielo grēdu ar Carmina locekļu personas lietu sarkanajām mapēm. Varbūt tomēr laba ziņa atradīsies.

-    Ļoti labi, viņš sacīja, aizvērdams brāļa Semjuela mapi un novietodams to malā. Tomēr pirms tam es gribu tev dot kādu uzdevumu. Sazinies ar cilvēku, kas piegādāja mums policijas lietas materiālus. Man ir pamats uzskatīt, ka izmeklētājs nesen sarunājies ar to sievieti. Es gribu zināt, kas viņa ir un ko abi runājuši; un par visu vairāk es gribu zināt, kur viņa ir.

-   Skaidrs, teica Atanasijs. Es noskaidrošu visu, ko vien varēšu, un pirms tikšanās ar prelātu jūs informēšu.

Pamājis ar galvu, abats nogaidīja, kamēr kambarkungs paklanās un atstāj telpu, un no jauna pievērsās mapju tornim sev priekšā.

Kopā to bija sešdesmit divas, un katrā bija detalizētas ziņas par Carmina, sarkano tuniku nēsātājiem, sargu ģildi, kas uzraudzīja ceļus uz kalna aizliegto daļu tie bija kareivigi viri, kas gan iepriekšējā dzīve, gan gatavībā ziedoties Citadelei bija pierādījuši, ka spēs tikt galā ar šo pienākumu. Carmina locekļiem bija izredzes nākotnē kļūt par Sancti brāļiem, lai gan pagaidām viņiem par Sakramenta īsto dabu nebija zināms itin nekas tas tādēļ, lai nepieciešamības gadījumā viņus varētu nosūtīt atpakaļ ārpasaulē, neriskējot ar drošibu.

Abats noslidināja mapi no kaudzes augšas un atvēra. Nostūmis malā parastās medicīnas kartes un atskaites par skolas iestājeksāmeniem, viņš meklēja dokumentus ziņas par militāro dienestu, arestiem vai ieslodzījumu cietuma -, kas varētu apliecināt, ka tieši šis vīrs ir īstais meklētais.

Sava dzīvokļa vientulībā Ketrina Manna klēpjdatorā pētīja nozagtā faila saturu. Šī kopija bija vairāk nekā stundu vecāka par Citadelei pārdoto, tātad pilnīgāka un saturēja arī Arkadiana un Līvas sarunas atšifrējumu. Tāpat tajā bija saite uz Līvas profilu Amerikas laikrakstā, kurā viņa strādāja. Vēja ātrumā izskrējusi cauri lietas piezīmēm, Ketrina paķēra tālruni un nospieda atzvanīšanas taustiņu.

-    Rokā ir! viņa uzsauca, līdzko tēvs pacēla klausuli.

-Un?

-   Viņš neapšaubāmi ir Sanctus, Ketrīna apliecināja, domājot par spilgtajām līķa sekcijas fotogrāfijām ar pazīstamo, ceremonijā gūto rētu izvietojumu uz mūka ķermeņa.

-   Interesanti, novilka Oskars. No Citadeles vēl aizvien nav oficiāla paziņojuma, ka viņš tiek atzīts par savējo. Viņi no kaut kā baidās.

-   Iespējams, taču failā ir vēl kaut kas. Un tas ir… neaptverams. Ketrina lūkojās uz jaunas, glītas žurnālistes fotogrāfiju datora ekrānā. Viņam ir māsa.

Ketrīna dzirdēja, ka tēvam aizcērtas elpa.

-   Nevar būt, večuks izdvesa. Ja viņam ir māsa, viņš nevarēja kļūt par Sanctus. Viņš pat nevarētu kļūt par Citadeles iemitnieku.

-   Taču mirušajam ir rētas, meita aizrādīja. Viņš katrā ziņā ir ordinēts. Viņam ir Tau zimogs. Tādējādi viņš noteikti ir nācis no Citadeles, un neapšaubāmi ir redzējis Sakramentu.

-   Tad atrodi māsu, Oskars izrīkoja. Atrodi un sargā viņu ar visiem spēkiem, kādi ir mūsu rīcibā. Es atkārtoju visiem.

Sarunā iestājās pauze. Abi apzinājās, ko viņš ar to bija domājis.

-Skaidrs, Ketrina beidzot atbildēja.

-    Es saprotu, ka tas ir bistami. Oskars turpināja. Taču šai meitenei nav ne mazākās nojausmas, kas stāsies viņai ceļā. Mums viņa jāaizsargā. Tāds ir mūsu pienākums.

-    Zinu.

-    Un vēl kas…

-Jā?

-   Uzpos tukšo istabu un sagādā kādu labu skotu viskiju. Tēva balss beidzot atmaiga. Es domāju, ka man ir laiks atgriezties mājās.

40. NODAĻA

Abats kā ēna slīdēja pa kalna tumšo akmens gaiteni uz prelāta mājvietu, un viņu nomāca iepriecinošu ziņu trūkums. Nepietika ar to, ka pirmo reizi teju deviņdesmit gadu laikā no Citadeles kāds ir tikpat kā izbēdzis vienīgais gaišais stariņš šai notikumā bija tas, ka bēglis ir miris. Tomēr ziņa, ka viņam acīmredzot ir kāds dzīvs radinieks, droši vien ir visļaunākais Citadeles drošības noteikumu pārkāpums pēdējo divsimt gadu laikā, varbūt pat senāk. Piedevām nebija noliedzams arī tas, ka atbildība par šo pārkāpumu beigu beigās gulstas uz viņa pleciem.

No viņa netiks prasīts nekas cits, vien ātra un sekmīga problēmas novēršana. Lai to panāktu, viņam nepieciešamas brīvas rokas rīkoties atbilstīgi situācijai ne tikai Citadelē, bet arī ārpus tās sienām, un šim nolūkam viņam bija vajadzīga prelāta svētība.

Pie prelāta privātajiem apartamentiem dienu un nakti stāvēja sardze. Agrākos gadsimtos vīrus bruņoja ar stopu, zobenu un dunci, taču laiki bija mainījušies. Tagad rūsgansārto tuniku vaļīgajās piedurknēs pie plaukstas locītavas maksti bija piestiprināta Beretas sistēmas 92. modeļa pistole ar dubultdarbības gaili, bet aptvere bija pilna ar Parabellum patronām. Abats pamaja ar galvu sargam, kurš atgrūda durvis un ļāva ieiet. Tas nebija viens no vīriem, kurus abats pirmīt izvēlējās no mapju kaudzītes.

Durvis aiz muguras aizcirtās, un būkšķis īsi atbalsojās plašajā gaitenī. Abats soļoja pie elegantajām kāpnēm, kas veda uz prelāta pieņemšanas zāli. Tālāk tumsā varēja dzirdēt ventilatora svelpoņu tas ritmiski suknēja skābekli sava īpašnieka aizvēsturiskajās plaušās.

Istabā valdīja vēl lielāka tumsa nekā gaitenī, un abats bija spiests gausināt soli, īsti labi neredzēdams, kas atrodas ceļā. Aiz restēm kamīnā sprakšķēja trūcīga uguns, sniedzot mazliet apgaismojuma un sausa, gruzdoša siltuma, bet vienlaikus izsūcot no istabas gaisu. Pārējo gaismu telpā meta elektroniskā aparatūra, kas darbojās cauru diennakti, apgādājot prelāta asinis ar skābekli, aizvācot izdalījumus, uzturot viņu dzīvu.

Abats piesardzīgi tuvojās lielai gultai ar četriem stabiem, vislielākās mēbeles visā telpā, un pamazām spēja sazīmēt baltu, izģindušu, grūti samanāmu stāvu tās vidū. Blāvajā pustumsā šķita, ka prelāts ir sagūstīts vadu un caurulīšu tīklā kā alu zirneklis. Likās, ka dzīvība gail vienīgi acīs. Tās bija tumšas, možas un cieši vēroja apmeklētāju.

Lai satvertu prelāta kalsno, putna ķetnai līdzīgo roku, abats pasniedzās pāri gultasveļas kalniem. Kaut arī telpā valdīja smacīgs siltums, plauksta bija auksta kā ledus. Viņš pielieca galvu un noskūpstīja gredzenu ar augstā amata zimogu tas tik tikko turējās uz vidējā pirksta.

-    Atstājiet mūs, prelāts izdvesa sausā, nespēcīgā balsī.

Abi Apothecaria baltās tunikās kā spoki piecēlās no krēsliem. Abats viņus pustumsā pat nebija pamanījis. Abi pārbaudīja un pieregulēja katrs savu aparātu, vienu no daudzajiem, lai trauksmes signālu varētu dzirdēt arī kāpnēs, un tad klusu izslidēja no istabas. Abats pagriezās pret priekšnieku un ieraudzīja uguni spožajās acīs.

-   Stāsti… visu… prelāts čukstēja.

Abats izklāstīja rīta notikumus, nenoklusējot neko, bet prelāts dzeldēja viņu ar savu aso skatienu. Nākdams abats izmēģināja stāstījumu prātā, un tad tas nebija izklausījies tik nelāgi kā tagad, izteikts balsī. Turklāt no pieredzes viņš zināja, ka prelātam iecietība nav raksturīga. Pirmajā Lielajā karā pēdējā reizē, kad kāds novicis izrādījies nodevējs, prelāts vēl bija abats, un nesaudzība, ar kādu viņš novērsa katastrofu, bija bruģējusi tam ceļu uz prelāta krēslu. Abats klusībā cerēja uz tādu pašu iznākumu, ja izdosies veiksmīgi atrisināt šo ārkārtas situāciju.

Kad abats pabeidza ziņojumu, vecais vīrs novērsa skatienu un cieši vērās vienā punktā virs gultas. Garie mati un bārda bija plāni, reti un vēl baltaki par palagiem, kas sedza viņu kā līķauts. Vienīgās ķermeņa kustības bija ritmiskā krūšu cilāšanās un artēriju vārais pulss zem plānplānās ādas.

-    Māsa? prelāts beidzot nogārdza.

-    Tas vēl nav apstiprināts, Jūsu Svētība, taču, baidos, ka apstākļi šā vai tā prasa nopietnu un neatliekamu rīcību.

-    Nopietnu, neatliekamu ricību… viņai… varbūt…

Prelāts runāja saraustītās vārdu kopās katru teikumu ik pēc pāris sekundēm pārtrauca respirators, kas sūknēja gaisu kuslajās plaušās.

-    Mani priecē tas, ka Jūsu Svētība piekrīt, abats atbildēja.

Asais skatiens atkal pievērsās viņam.

-    Es nekam neesmu piekritis, prelāts aizrādīja. Tā kā tu… atnesi vienigi… sliktas ziņas… un neskaidrības… tad patiesibā tu gribi lūgt… atļauju… apklusināt to meiteni.

-   Tas būtu apdomīgs lēmums.

Prelāts nopūtās un no jauna pievērsa skatienu tumsas pārsegam virs gultas.

-    Atkal nāve, viņš sacīja drīzāk sev, nevis abatam. Tik daudz asiņu. Vecais vīrs pāris reižu dziļi ieelpoja, un klusumā atbalsojās respiratora šņācieni. Jau tūkstošiem gadu, viņš turpināja, mēs esam bijuši Sakramenta… sargi… Šis noslēpums gadu gaitā nodots… nepārtraukti… jau no mūsu baznīcas… dibinātājiem. Pienākuma vaditi… mēs esam sargājuši noslēpumu. Bet tas ir arī sargājis mūs… Tas vēl arvien sargā mūs… noslēgtus no pasaules… prasot milzu ziedošanos… tik daudz asiņu… lai tikai tas paliktu apslēpts. Vai tu, brāli abat… kādreiz taujā sev… kāds ir mūsu mērķis?

-   Nē, abats atbildēja, nesaprazdams, kadā nolūkā uzdots tāds jautājums. To apliecina mūsu darbs. Tas ir Dieva darbs.

-   Nepazemo mani ar… tādām banalitātēm garīgā semināra līmenī, pārsteidzoši sparīgi atcirta prelāts. Es neesmu nekāds zaļknābis novicis. Es runāju par mūsu konkrēto mērķi. Vai tu patiesi uzskati, ka mēs šeit sevi veltām Dieva šķīstajam darbam?

-     Protams. Abats sarauca uzacis. Mūsu aicinājums ir taisns. Mēs esam uzvēluši plecos cilvēces pagātnes nastu tās nākotnes labad.

Prelāts pasmaidīja. Cik svētīts esi tu, ja reiz tik pārliecināti atbildi. Viņš atkal skatījās griestos. Nāve pamazām lien aizvien tuvāk… un es esmu spiests atzīt… daudz kas izskatās pavisam citādi… Nāves tumši apmirdzēta… dzīve parādās… citā gaismā. Taču pavisam drīz… mani izdziedinās no dzīvības. Lai gan abats grasījās iebilst, taču prelāts pacēla gandrīz caurspīdīgo roku, lūgdams ciest klusu. Es esmu vecs, brāli abat… pārlieku vecs… Tuvojoties savam otrajam… gadu simtenim, es jūtu… gadu nastu… Kādreiz es mēdzu domāt, ka… gara dzīve un lieliska… veselība, kāda piemīt tiem… kas dzīvo šai kalnā… ir svētība. Es uzskatīju to par pierādījumu… ka Dievs ir labvēlīgs pret mums… un mūsu darbu. Tagad es neesmu… tik drošs. Visās kultūrās… un visos literārajos darbos… ilgs mūžs allaž attēlots… kā īsts… šaušalīgs lāsts… kas krit pār nolādētajiem…

-    Vai dievišķajiem, iestarpināja abats.

-   Es ceru, ka tev taisnība… brāli abat. Es pēdējā laikā esmu… par to daudz kavējies domās. Es esmu neziņā… kad beidzot pienāks mans laiks… vai tas Kungs būs apmierināts… ar manis paveikto… Viņa svētajā vārdā. Vai tomēr viņš kaunēsies? Vai… visi manas dzīves pūliņi… izrādīsies nieka vērti… nekas cits, kā asiņaini darbi… nolūkā aizsargāt to viru labo slavu… kuri jau sen pārvērtušies… pišļos…

Balss ar sausu gārdzienu izdzisa, un tumšo acu skatiens, plakstiem noplivinoties, pievērsās ūdens krūkai, kas bija novietota blakus gultai.

Abats ielēja glāzē ūdeni un pacēla prelāta galvu, palīdzot tam starp ventilatora nerimtīgi radītām ieelpām iedzert mazus malciņus. Par spīti nospiedošajam karstumam, prelāta āda šķita necilvēciski salta. Abats ļāva galvai uzmanīgi noslīgt uz spilvena un novietoja glāzi uz galda. Kad viņš pievērsās prelātam, tas atkal bija koncentrējis skatienu uz kādu punktu nebūtībā virs gultas.

-    Es ik dienas raugos… nāvei acīs, viņš gārdza, cieši lūkodamies tumsā. Es vēroju to… un tā vēro mani… Diez, kālab…. tā turas pa gabalu… Un tad ierodies tu… ar tik maigiem vārdiem… kas nespēj slēpt tavas… pārmērīgās alkas pēc asinīm… Un es domāju pie sevis… varbūt Nāve ir viltīga… Varbūt tā notur mani pie dzīvības… lai es varētu dot tev… varu, ko tu lūdz. Tad tu sagādāsi tai… daudz svaigākas dvēseles… ar ko pakaitēties, ne tikai manējo.

-    Es nealkstu asiņu, abats iebilda, taču lāgiem mūsu pienākums to prasa. Mirušie noslēpumus glabā labāk nekā dzivie.

Prelāts atkal piekala abatam savu nesatricināmo skatienu.

-    Brālis Semjuels… visticamāk, nepiekristu…

Abats cieta klusu.

-   Es neizpildīšu… tavu vēlēšanos… prelāts piepeši paziņoja, uzmanīgi pētot, kā sarunu biedrs reaģēs. Atrodiet viņu un novērojiet… neapšaubāmi… bet nenodariet viņai ļaunu… Es to stingri aizliedzu.

-    Bet, Jūsu Svētība, abats apstulbis ieminējās, kā mēs varam atstāt viņu dzīvu, ja reiz uzskatām, ka viņa varbūt zina, kas ir Sakraments?

-   Šaubos, vai… viņa jebko zina, prelāts atbildēja. Tālruņa numurs… tas būtu viens… bet tālrunis pats… ir pavisam kas cits. Vai tu… patiešām domā, ka brālim Semjuelam… bija pieticis laika…. piezvanīt… pēc tam, kad viņš… bija uzzinājis mūsu lielo noslēpumu… un pirms savas nelaimīgās bojāejas? Vai tu alksti… atņemt kādam dzivību… tikai tādas… niecigas iespējas dēļ?

-   Es neuzskatu, ka mums jāriskē, ja uz spēles likts mūsu ordenis. Baznīca ir vāja. Cilvēki vairs nekam netic. Jebkurš atklajums par ticības saknēm var izpostīt visu. Jūs pats šais sienās esat pieredzējis, kā daži reaģē, kad uzzina, kas ir Sakraments; lai ari šie cilvēki ir rūpigi atlasīti un sagatavoti. Iztēlojieties, kas notiks, ja noslēpumu atklās pasaulei. Sāksies juceklis. Visu cieņu jums, Jusu Svētība, taču šais laikos mums Sakraments jāsargā vēl stingrāk nekā jebkad. Iespējams, no tā atkarīga mūsu ticības nākotne. Atstāt meiteni dzivu būtu pārāk bīstami.

-   Visam reiz pienāk gals… prelāts novilka. Nekas nav mūžīgs… Ja baznīca ir vāja… tad varbūt tam… ir savs iemesls. Kazi, pienācis laiks… atdot sevi likteņa rokās. Lai kauliņi krīt… tā, kā tiem jākrīt. Es esmu pieņēmis lēmumu. Pasaki maniem kopējiem… es vēlos pagulēt…. Un aizver durvis… iedams prom.

Abats vēl dažus brīžus uzkavējās, īsti neticēdams, ka audience ir beigusies un viņa lūgums noraidīts. Viņš vēroja, kā prelāts nekustīgi guļ un lūkojas augšup, vairāk līdzinādamies grebumam uz zārka vāka.

"Tā vien liekas, ka viņš jau guļ zārkā," abats nodomāja, nolieca galvu un lēnām atmuguriski atkāpās no gultas, līdz izgāja no smacīgās telpas.

Pustumšajā gaitenī kavējās abi Apothecaria kārtas locekļi.

-   Netraucējiet viņu, abats strupi bilda, iedams garām. Viņš vēlas pabūt vienatnē ar domām par savu mantojumu.

Mūki baltajās tunikās pārmija mulsus skatienus, jo nesaprata, ko abats ar to vēlējies teikt. Kad abi pagriezās, lai pārjautātu, viņš jau bija lejā pa kāpnēm.

"Vecais muļķis/' abats dusmigi prātoja, atraudams vaļā durvis un padrāzdamies garām sargam. "Nav brīnums, ka mūsu mīļotā baznīca ir tā novājināta, ja reiz to vada tāds cilvēks."

Kalnā valdošais vēsums bija gluži patīkams abats ar piedurkni notrausa sviedru lāsītes no pieres un devās uz lielo katedrāles alu, kur drīz uz vesperi pulcēsies kalna iemītnieki.

"Sameklēt viņu, novērot viņu."

Prelāta vārdi atbalsojās abatam prātā un nerima kaitināt. Taču vienu secinājumu viņš tomēr bija noslēpis no priekšnieka. Runādams ar meiteni pa tālruni, abats fonā dzirdēja skaļruni. Viņa tobrīd atradās lidostā. Acīmredzot ceļā uz Ruinu.

"Labi, es meiteni atradīšu un nogādāšu tur, kur viņu varēs ļoti cieši novērot. Un brīdī, kad Nāve beidzot rims spēlēties ar priekšnieku, es ar meiteni izrīkošos pēc sava prāta."

41. NODAĻA

Laupīšanu un slepkavību nodaļu telpās valdīja miers. Pulkstenis rādīja mazliet pec sešiem vakarā. Tie bija rāmi brīži, un klusumu pārtrauca vien monotona tastaturu klabināšana darbinieki ar vienu pirkstu ievadija tekstu datorā. Pēcpusdienās laupīšanas un slepkavības parasti netika pastrādātas, tālab šo laiku varēja izmantot lietderīgi, aizpildot dokumentus. Arkadians sēdēja pie rakstāmgalda un drūmi raudzījās monitorā. Tālrunis neapklusa gandrīz ne uz bridi. Prese sazin kā bija uzodusi viņa tiešās līnijas numuru, un tagad ik pēc divām vai trim minūtēm trinkšķēja zvans un ikreiz kāds cits tincināja par savādo lietu. Piezvanīja arī pats policijas priekšnieks. Viņš gribēja zināt, kad varēs nākt klajā ar oficiālu paziņojumu. Arkadians apsolīja, ka paziņojums būs gatavs, tiklīdz būs pārbauditi liecinieki. Un tieši tādēļ viņš tobrid bija tik drūms.

Pēc sarunas ar Livu Ādamsenu viņš ievadīja Semjuela Ņūtona vārdu vairākās datubāzēs un guva pirmos rezultātus. Vismaz bija izdevies uziet viņa dzimšanas apliecību, lai gan tā šķita nepilnīga. Dokuments apstiprinaja, ka viņš dzimis Peredaisā, Rietumvirdžīnijas pavalsti, viņa tēvs bijis ekoloģiskās dārzkopības speciālists, un māte botāniķe. Taču bērns nosaukts par Semu, nevis Semjuelu. Vairākas citas iedaļas bija tukšas, tostarp ari bērna dzimuma aile, taču datubāzēs parādījās ar šo ierakstu saistīta miršanas apliecība, kas vēstīja par traģisku notikumu viņa māte mirusi astoņas dienas pēc dzemdībām.

Liecības par Sema pirmajiem dzīves gadiem bija saraustītas, un daudzu parasto dokumentu, kurus Arkadians bija cerējis izskatīt, datubāzēs nebija. Tad avīžu izgriezumi sāka vēstīt par viņa dzīvi no deviņu gadu vecuma un stāstīja par tik agri attīstītajām alpīnista spējām. Kādam rakstam bija pievienota melnbalta fotogrāfija, un tajā Sems bija redzams, pieķēries pie stāvas klints sienas, kurā acīmredzot tikko uzkāpis. Arkadians salīdzināja kalsnā, smaidošā zēna attēlu ar fotogrāfijām, kuras viņš bija uzņēmis sekcijas laikā. Nenoliedzami, tas bija viens un tas pats cilvēks.

Pēdējie avīžu izgriezumi, datēti deviņus gadus vēlāk, liecināja, ka Sema dotības kāpt kalnos netieši vainojamas viņa tēva bojāejā. Kādu pavasari, atgriežoties no sacensībām Itālijas Alpos, nejaukas sniega vētras laikā šoferis nav savaldījis automašīnu, un tā ieslīdējusi gravā. Gan tēvs, gan dēls avārijā izdzīvoja, lai gan guva diezgan nozīmīgus ievainojumus. Sniega pārslas pa izsisto sānu lodziņu atmodinājušas Semu no bezsamaņas, lai ari viņš iesākumā nav atjautis, kur atrodas un kā tur nonācis. Roka neganti sāpējusi, un viņam salis, bet citādi viss licies kārtībā. Tad viņš atklājis, ka tēvam, kurš tobrīd bija pie samaņas un samērā možs, no lielas brūces galvā sūcās asinis. Tēvs atradās iespiests automašīnā starp salocīto vadības paneli un sūrojās, ka zemāk par jostas vietu neko nejūt.

Sems bija ievīstījis tēvu, kā vien varējis, ar visu, ko atrada gan automašīnā, gan tās tuvumā, un kāpis ārā no gravas pēc palidzības. Pagāja krietns laiks, kamēr viņš uzrāpās pa apledojošo klints sienu, cīnīdamies ar trakojošo sniega vētru. Roka, ka viņš pats izteicies, "sāpējusi pēc traka", un vēlāk izrādījās, ka tā divās vietas lauzta. Tomēr beigu beigās viņam izdevās izrāpties uz ceļa un apstādināt garāmbraucošu kravas automašīnu.

Kad ieradās katastrofu medicīnas brigāde, tēvs jau bija zaudējis pārāk daudz asiņu, pārāk ilgi uzturējies aukstumā un nonācis komā, no kuras vairs neatguvās. Pēc trim dienām viņš nomira. Semam bija tikai deviņpadsmit gadi. Viņš devās atpakaļ uz Savienotajām Valstīm ar alpīnisma sacensībās izcīnīto godalgu rokā un tēva zārku bagāžas nodalījumā.

Arkadiana rokās nonāca arī iesniegums pases saņemšanai, kuru bija aizpildījis Sems pirms došanās alpīnisma ekspedīcijās, apceļodams visu pasauli. Sadaļā "Sevišķas pazīmes" bija ierakstīts, ka pases īpašniekam uz labā sāna paribes rajonā ir horizontāla krustveida rēta. Arkadians juta, ka ir atradis meklēto, kaut gan vēl daudz kas nesaskanēja.

Upuru identifikācijas pamatnoteikums mudināja pārbaudit visas personas, kas piesakās atpazīt līķi tas bija nepieciešams, lai atsijātu viltus lieciniekus. Pārbaudīdams datus par Līvu Adarnsenu no Ņuarkas Ņūdžersijas pavalstī, Arkadians uzgāja visu parasto informāciju dzīves vietu, kredītvēsturi un tamlīdzīgi -, lai gan nekas nebija ievērības cienīgs. Taču, jo dziļāk viņš raka, jo lielāka nesaprašana radās.

Iedzimtais aizdomīgums lika pievērst uzmanību diviem apstākļiem. Pirmais bija viņas profesija. Līva Ādamsena nodarbojās ar pētniecisko žurnālistiku un strādāja liela Ņūdžersijas laikraksta kriminālziņu nodaļā. Tas nebija nekas patīkams, īpaši saistībā ar šādu plaši zināmu lietu, kurai noteikti atrastos vieta ziņu slejās. Otrs aspekts bija nevis problēma, bet drīzāk mīkla. Lai ari Līva bija identificējusi mirušo un reaģējusi tā, kā māsai pieklātos, pat pēc visrūpīgākajām pārbaudēm bija jāsecina, ka datubāzēs nav rodams neviens ieraksts par radniecību. Ciktāl izrietēja no dokumentiem, kas kaut nedaudz ļava ieskatīties Semjuela Ņūtona dzīvē, nebija nekādu liecību par to, ka viņam ir māsa.

42. NODALA

t

Nodrebēdama aviokompānijai Ci/prus Turkish Airlines piederošā Lockheed Tri-Star Londonas Stenstedas lidostā uzņēma kursu uz vistālāko Eiropas malu. Brīdī, kad riteņi atrāvās no asfalta un lidaparāts uzšāvās gaisā, pie darba ķērās vējš šķita, ka neredzamas rokas mēģina to izārdīt un nosviest zemē.

Lidmašīnas iespaidīgais izmērs nedaudz nomierināja, taču tās aiz vēsturiskums gan ne. Sēdekļu paroceņos joprojām bija saglabājušies alumīnija pelnu trauciņi ar vāciņiem, kas klusi grabēja, kamēr lidmašīna cēlās aizvien augstāk. Līva palūkojās uz pelnu traukiem un atcerējās dienas, kad būtu varējusi itin viegli nomierināt nervus. Tagad viņa atplēsa marinēta ingvera paciņu pārpalikumu no dārgas līdzņemamas suši maltītes, ko bija steigšus ieturējusi lidostā, un palika vienu šķēlīti zem mēles. Ingvers palīdzēja tikt galā ar stresu un mazināja nelabumu ceļojuma laikā. Aizlocījusi paciņas augšgalu, viņa to paglabāja turpmākajam ceļojumam. Bija nojauta, ka šis lidojums pilnībā pārbaudīs ingvera iedarbības labo slavu.

Lēnām košļājot šķēlīti, Līva pārlaida skatienu ceļabiedriem. Salons bija pustukšs, un vēlais vakars neraisīja vēlmi kādam biedroties. Vecā Lockheed lidmašīna vēja brāzmā atkal sagrīļojās. Pa iluminatoru varēja redzēt kreiso spārnu. Tas vibrēja, lai gan tikko manāmi. Viņa piespieda sevi uz to neskatīties.

Līva bija paredzējusi pēdējā ceļojuma posmā izgulēties, taču nervu galus kairināja priekšnojautas par iespējamo aviokatastrofu, tādēļ par snaudienu nevarēja but ne runas. Viņa izņēma otro pirkumu, kuru pārsēžoties bija iegādājusies lidostā, Turcijas tūrisma ceļvedi.

Viņa atvēra satura rādītāju. Ruinai bija atvēlēta vesela nodaļa un norāde uz karti. To viņa izpētīja vispirms. Kā jau vairums cilvēku, ari Liva pat nenojauta, kur tāda atrodas. ŠI senā pilsēta un īpaši jau Citadele bija kā Ēģiptes piramīdas visi zināja, kā tās izskatās, taču tikai retais varēja parādīt to atrašanās vietu uz kartes.

Trīs lappušu lielā atlokāmā kartē varēja apskatīt Turciju, kas stiepās kā tilts starp Eiropas kontinentālo daļu un Arābiju. Ziemeļos to apskaloja Melnā jūra, dienvidos Vidusjūra. Atsauce norādīja uz kartes labo pusi, netālu no vietas, kur Eiropa robežojās ar Tuvo Austrumu zemēm, Bībelē aprakstītajām teritorijām.

Uz ziemeļiem un dienvidiem no Gaziantepas varēja redzēt divus lidostu simbolus pēc četrām stundām ši lidmašīna nosēdīsies vienā no tām -, bet Ruina nekur nebija atrodama. Izpētījusi sarakstu, Līva vēlreiz pārskatīja karti. Salona trūcigajā apgaismojumā vairākas minūtes cieši urbdamās grāmatā, viņa beidzot uzgāja pilsētu tieši lapas locījuma vietā, zem tīklojuma melnās līnijas. Tā atradās uz rietumiem no lidostas ziemeļu pusē, kur sāka slieties Austrumtaura kalnu grēda. Negaidot Līva ar rūgtumu sirdi ieprātojās, ka brālis nudien izvēlējies piemērotu paslēptuvi tik labi pazīstamu un vienlaikus tik maz zināmu vietu, kas mīklaini iekārtojusies kartes locījumā.

Pārlapodama grāmatu un atradusi nodaļu par Ruinu, Līva iegrima lasīšanā, gluži vai uzsūkdama faktus par vietu, uz kuru devās, fiksēdama un sakārtodama tos žurnālistes prātā, līdz tie sāka veidot tās pilsētas kopainu, kur dzīvojis un gājis bojā viņas brālis. Tas bija nozīmīgs reliģiskais centrs loģiski, spriežot pēc tā, ko Semjuels bija stāstijis viņai pēdējā tikšanās reizē. Vienlaikus tas bija senākais svētceļnieku mērķis pasaulē, un par šādu slavu tas varēja pateikties dziednieciskajiem avotiem, kas burbuļodami bagātīgi plūda no zemes tie bija apkārtējo kalnu ledāju izkusušie ūdeņi.

Ari tas šķita loģiski. Viņa iztēlojās brāli strādājam par pavadoni kalnos tālu no tūristu iemītajām takām, slēpjoties aiz izdomāta vārda un lūkojot rast mieru, pēc kura tā ilgojās.

"Es gribu būt tuvāk Dievam." Tā viņš toreiz bija izteicies.

Viņa ilgajā bezvēsts prombūtnes laikā Līva bieži prātoja par šiem vārdiem, mocīdama sevi ar drūmiem secinājumiem. Taču pat tad, kad no brāļa jau gadiem nepienāca ziņas, Līva zināja, ka viņš ir dzīvs. Ticība nezuda ari tad, kad ASV Svarīgo datu reģistra birojs pavēstīja par pretējo. Tagad viņa devās pa brāļa reiz iemīto taku noskaidrot, kāda bijusi viņa dzīve Turcijā. Līva cerēja, ka inspektoram būs zināma viņa agrākā dzīvesvieta un varbūt daži viņa vietējie paziņas. Iespējams, tie varēs sniegt kādu atbildi un aizpildīt tukšās vietas informācijas ainā.

Pāršķīrusi lapu, viņa aplūkoja fotogrāfiju vecpilsētu, kas blīvi ieskāvusi augsta kalna pakāji. Paraksts zem attēla vēstīja: "Visapmeklētākā senā vieta pasaulē. Iespējams, tieši šeit glabājas ievērojamā relikvija, kas pazīstama ar nosaukumu "Sakraments"."

Blakus lappusē bija īsa Citadeles hronika un sīkāks izklāsts par tās neticamo vecumu un pastāvīgo klātbūtni cilvēces vēsturē. Līva bija domājusi, ka Citadele ir kristiešu svētnīca, taču grāmata vēstīja, ka tā pieslējās kristietībai tikai ceturtajā gadsimtā, pēc Romas imperatora Konstantīna pariešanas kristīgajā ticībā. Pirms tam Citadele nebija kādas organizētās reliģijas sastāvdaļa, lai gan tai bijusi milzīga ietekme uz gandrīz visām senajām ticībām. Babilonieši to uzskatīja par pirmo un dižāko zikurātu; senie grieķi pielūdza to kā dievu mājokli un nosauca par Olimpu; pat ēģiptieši to sauca par svētu, un faraoni brauca pāri jūrai uz hetu impēriju, lai apmeklētu kalnu. Tiek uzskatīts, ka lielās Gizas piramīdas bija mēģinājums atdarināt kalnu cerībā, ka Citadeles maģiskās spējas tiks pamestas uz Ēģipti.

Pēc Citadeles politiskā lēmuma pieņemt kristietību Baznīcas darbības centrs pārcēlās uz Romu, pilnībā baudot impērijas aizstāvību, taču saglabājot visu varu un izdodot ediktus un dogmas ar Romas starpniecību, tostarp arī jaunu oficiālās Bībeles versiju. Jebkura novirze no ši pieņemtā viedokļa bija uzskatāma par ķecerību un tika apspiesta vispirms to veica varenā romiešu armija, pēc tam visi pārējie valdnieki un imperatori, kas raudzīja izpelnīties Baznicas un līdz ar to arī Dieva labvēlību.

Līva pāršķirstīja asiņainās hronikas lappuses. Gan tā, gan tajā izmantoto izsaukuma zīmju un apstākļa vārdu kopums bija vienādi satraucošs. Nežēlīgā vēsture un noslēpumi, kas it kā tiek glabāti kalnā, žurnālistei šķita vienaldzīgi viņai bija svarīgs vienīgi brālis un tas, kas šai aizvēsturiskajā pilsētā novedis jaunu cilvēku līdz pašnāvībai.

Lidmašīna nodrebēja, un kluss pīkstiens mudināja Līvu paskatīties augšup. Atkal bija ieslēgusies lampiņa, kas aicināja piesprādzeties. Smēķēšanas aizlieguma zīme joprojām apņēmīgi dega. Tas ērcināja viņu līdz pat lidojuma beigām, kamēr debesīs pieņēmās spēkā tumsa un negaiss.

43. NODAĻA

Citadeles Dievlūgšanas diena bija sadalīta divpadsmit lūgšanās, un vissvarīgākās bija tās četras, ko noturēja naktīs, kad trūka Dieva gaismas un, pēc daudzu uzskatiem, tāpēc sarosījās ļaunie spēki. Ar šādu teoriju vienisprātis būtu ikviens policists jebkurā lielākā pasaules pilsētā tumšos darbus gandrīz vienmēr pastrādā nakts aizsegā.

Pirmā nakts lūgšana bija vespere, formāls dievkalpojums, uz kuru visplašākajā telpā lielajā katedrāles alā kalna austrumu pusē pulcējās visi Citadeles iemītnieki, pavadot kārtējo dienu nebūtībā. Pirmās astoņas rindas aizņēma melnajās tunikās tērptie garīgās ģildes locekļi, priesteri un bibliotekāri, kas savas dienas vadīja lielās bibliotēkas tumsā. Aiz tiem vienā rindā sēdēja Apothecaria baltās tunikās, un tad divdesmit rindās spiedās brūnās tunikās ģērbušies meistaru ģildes pārstāvji mūrnieki, namdari un citi kvalificēti strādnieki, kuru darbs bija nemitigi uzturēt Citadeli nevainojamā kārtībā.

Draudzes kopumu koši pāršķēla rūsganās sargu tunikas, nodalot augstākās ģildes priekšpusē no pelēkajām tunikām aizmugurē, kur vieta bija ierādīta administratīvo darbu mūkiem, kas veica visus palīgdarbus, sākot no telpu uzkopšanas un ēdiena gatavošanas un beidzot ar fizisku darbu, pildot citu ģilžu locekļu norādījumus.

Atsevišķā, augstāk izvietotā galerijā virs daudzkrāsainās ģildes sēdēja zaļajās tunikās tērptie Sanctus brāļi kopā ar abatu to bija trīspadsmit, lai gan todien abata viņu vidū nebija, un trūka arī brāļa Grūbera.

Kad saule bija noslīdējusi garām trim logiem aiz altāra lielam, apaļam rozes logam, kas simbolizēja Dieva visuredzošo aci, un diviem trīsstūrveida logiem tam abās pusēs, visi baznīcēni nostājās rindā refektorijā, gatavodamies pēdējai maltītei pirms došanās uz dormitoriju.

Visi, izņemot trīs sarkanās Carmina tunikās tērptus vīrus.

Mūks ar smilškrāsas matiem, plakanu, bezkaislīgu seju un vidējās svara kategorijas boksera miesasbūvi soļoja caur atbalss pielieto katedrāles zāli pie durvīm tieši zem Sanctus balkona. Abi pārējie sekoja. Neviens neteica ne vārda.

Dienests Lielbritānijas armijā, pēc abata domām, bija labs iemesls, lai izraudzītu bijušo virsnieku Kornēliju par grupas vadoni, tālab pa ceļam uz vesperi viņš bija tam nodevis zīmīti ar vēl divu brāļu vārdiem, norādījumiem un karti. Iziedams no katedrāles alas, Kornēlijs uzmeta skatienu kartei, nogriezās pa kreisi, kā norādījumos pavēlēts, un pa šauriem, reti izmantotiem tuneļiem devās uz pamestu kalna daļu.

Senās pilsētas ielu labirintā sabiezēja krēsla. Pieklājigi pavadoņi izveda no vecpilsētas pēdējos tūristus, un cietokšņa vārtu režģi noklaudzēja, pilnībā aizvērdamies, noslēgdami vecpilsētu uz nakti. Rietumu pusē, pilsētas rajonā, ko dēvēja par Zudušo kvartālu, ēnas ieguva cilvēka apveidus savu paslepeno darbību uzsāka naksnīgie miesas tirgotāji.

Austrumu pusē savā dzīvojamā istabā sēdēja Ketrina Manna un gaidīja, kad printeris pabeigs darbu. Tagad viņa nožēloja, ka printeri bija ieslēgusi visaugstākās izšķirtspējas attēla drukas režīmu, jo apdrukātais papīrs spraucās ārā diezgan gausi. Televīzijas ziņas vēstīja, ka Amerikā, Eiropā, Āfrikā, Austrālijā, pat Ķīnā, kur publiskas demonstrācijas ar reliģiskiem saukļiem netika uztvertas ar sapratni, pulcējās prāvi cilvēku pūļi, ar klusuma brīdi pieminēdami viru, kuru pagaidām nepazina pēc brāļa Semjuela vārda. Pie Svētā Jāņa Dievišķā katedrāles reportieris iztaujāja kādu sievieti par to, kādēļ muka bojāeja viņu tik spēcīgi aizkustinājusi.

Mums taču vajag ticību, zināt, viņa atbildēja emociju sasprindzinātā balsī. Mums jāzina, ka mēs Baznīcai esam svarīgi un tā par mums stāv sardzē. Ja kāds no Baznīcas ir novests tik tālu un tā klusē, kā ūdeni mutē ieņēmusi… tad kādas cerības ir mums?

Visos kontinentos cilvēki lielākoties izteica vienu un to pašu domu. Mūka vientuļā nāve acīmredzot bija tos saviļņojusi. Sardzes postenis kalna galā šķita simbolizējam nošķirtības sajūtu, un bojāejai sekojošais klusums it kā apliecināja, ka Baznīca kļuvusi vienaldzīga un zaudējusi līdzcietību.

"Iespējams, pārmaiņas jau ir sākušās," Ketrīna nodomāja, izņēma no printera papīra lapu un uzmanigi aplūkoja Līvas Ādamsenas fotogrāfiju, kas bija iegūta no policijas arhīva. "Varbūt pareģojums beigu beigās tomēr sācis piepildīties."

Ketrīna izslēdza televizoru un, iedama ārā, paķēra pāris ābolu. Līdz lidostai bija pusstundu ilgs brauciens. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi tur vajadzēs uzkavēties.

44. NODALA

Kad tika vērtas smagās durvis, ierūsējušās eņģes spalgi iekaucās. Kornēlijs spēra soli par slieksni un paņēma degošo lapu, kas tur bija viņiem atstāta. Turēdams to sev priekšā, viņš veda pārējos aizmirstajās Citadeles dzīlēs. Brālis Juhans ar Kornēliju gāja plecs pie pleca. Viņa filmzvaigznes āriene liecināja par skandināvu saknēm, un zilās acis bija ledainas ka viņa dzimtene. Brālis Rodrigess noslēdza gājienu. Viņš bija kādu pēdu garāks par abiem pārējiem, un slaidums nešķita saderīgs ar spāņu pilsētnieka saknēm, bet viņš steidzās cauri zemajiem tuneļiem, un zeltaino acu skatiens šaudījās vērigs un neizdibināms.

Šņirkstošie soļi un degošās lāpas sprakšķi atbalsojās apkārt, kamēr no tumsas pretī kā sveicinādama cēlās kalna vēsture. Lāgu lāgiem sienās kā sērās sastingušas plati atvērtas mutes vīdēja durvju ailas. Aiz tām bija manāmas sen vadītas dzīves paliekas

-   zem pievilgušu salmu matraču svara ieliekušās gultas un pussabrukuši soliņi, kuri ar pūlēm spēja noturēt vien rēgus, kas uz tiem tobrīd sēdēja. Vietumis ceļā gadījās izbiruši akmeņi, un tumsā kā garāmslidoši tuneļu agrāko lietotāju spoki uzplaiksnīja kaļķakmens slāņi sienās.

Pēc desmit minūtēm tālumā iezibējās vāra oranža gaismiņa, mirguļodama durvju ailā, no kuras pāri griestiem, kas izcirsti laikos, kad cilvēki bija auguma mazāki, stīdzēja dumu strūkliņa. Uzvēdija degoša koka smarža, un, uzplūstot siltākam gaisam, dzestrums atkāpās. Kornēlijs iespraucās alā, kas senlaikos varbūt bijusi virtuve. Dziļi telpa pie vecmodīga pavarda bija notupies kāds cilvēks, kurš ar zariņu urdīja sīki gailošo uguni.

Esiet sveicināti, brāļi, ierunājās abats, gluži kā viesnīcnieks uzņemdams ceļotājus, kas paglabušies no sniega vētras. Izlūdzos piedošanu, bet uguns nudien iznākusi nožēlojama. Bistos, ka būšu piemirsis šo mākslu. Lūdzu… Viņš aicināja pie galda, uz kura bija novietoti divi lieli maizes klaipi un mazliet augļu.

-    Apsēdieties. Nobaudiet.

Abats piesēda līdzās un vēroja, kā viesi klusuciezdami mielojas ar maizi, bet pats viņš maltītē nepiedalījās un rūpīgi pētīja visus trīs, par kuriem bija lasījis personu lietās.

Slaidais Giljermo Rodrigess. Divdesmit divus gadus vecs. No Bronksas. Kādreiz bijis ielu bērns, bandas loceklis. Pagātnē vairāki aresti par dedzināšanu, katrs sods bargāks par iepriekšējo. Pusi šā laika pavadijis kopā ar māti narkomāni, otru pusi nepilngadīgo aizturēšanas centros. Atradis Dievu pēc tam, kad AIDS padarīja viņu par bāreni.

Pretī Rodrigesam sēdēja Jūhans Lāšons. Divdesmit četri gadi. Tumšmatains, zilacains un satriecoši izskatīgs. Dzimis Ābisku mežā Zviedrijas ziemeļos, audzināts pseidomilitārā, reliģiskā separātistu komūnā ar ticību drīzam pasaules galam, kad miljoniem grēcinieku pārvērtīsies par velniem, kas pavērsīsies pret taisnajiem. Lai pasargātu sevi un savu lielo "ģimeni" no šīm iztēlotajām ordām, viņš vienlaikus ar alfabētu bija apguvis ieroča lietošanu. Gals pienāca traģiskāks nekā domāts. Pirmais trauksmi sacēla kādas kravas automašīnas šoferis, kas, braukdams pa šoseju, ieraudzīja pelēko vilku zobos stiepjam pāri ceļam cilvēka kāju. Izsauktā policijas vieniba atklāja, ka šīs komūnas iedzīvotāji izdarījuši kolektīvu pašnāvību. Dzīvs bija palicis vienigi Jūhans. Viņu atrada sarāvušos gultā blakus jaunākā brāļa līķim. Zēns pastāstīja policijai, ka tēvs iedevis kaut kādas tabletes, kas "ļaus redzēt Dievu", bet viņš dusmojies uz tēvu par to, ka tas sakliedzis uz brāli, tādēļ tabletes aizsviedis. Vairākām audžuģimenēm neizdevās rast kontaktu ar šo glīto, bet pagātnes vajāto zēnu. Viņš bija noslēgts, neparko neuzticējās svešiniekiem, un viņa ceļš nepārprotami veda uz iznīcību. Tad iejaucās baznīca, kas nosūtīja viņu uz kādu rehabilitācijas semināru Amerikā un uzņēma savā klēpi kā pazudušo dēlu.

Un visbeidzot Kornēlijs Vebsters. Trīsdesmit četrus gadus vecs. Uzaudzis bāreņu patversmē un, tikko sasniedzis atļauto vecumu, iestājies britu armijā. Aizgājis no karadienesta pēc tam, kad acu priekšā dzīvs sadega viss viņa vads prettanku granātmetēja šāviņš trāpīja bruņotajā automobilī. Traģēdijas atbalsis izrētoja seju kā bāla vaska pilītes, izretinot viņa bārdu. Aizgājis no armijas, Kornēlijs nomainīja stingri reglamentēto karavīra dzīvi pret tikpat stingri reglamentēto mūka dzīvi. Citadele tagad bija viņa ģimene tāpat kā visiem.

Abats arī izsvēra trijotnes spējas un misiju, kuru grasījās tai uzticēt. Kornēlija priekšrocības bija vecums, pieredze un autoritāte. Jūhans žilbinoši izskatījās un nevainojami runāja angļu valodā uz tādas ēsmas var uzķerties sieviešu kārtas zivis. Rodrigesam bija ASV pase un zināšanas par dzīvi uz ielas. Visi trīs pagātnē saskarušies ar vardarbību un visiem bija spēcīgas, fanātiskas alkas pierādīt sevi Dieva priekšā.

Lūdzu atvainot šādu savdabīgu tikšanos, pagaidījis, kamēr vīri paēd, abats atsāka, un uguns viņam aiz muguras blāzmoja neskaidrā sarkanā kvēlē. Kad izskaidrošu iemeslu, jūs izpratīsiet vajadzību pēc piesardzības un slepenības. Viņš pāris reižu viegli uzsita ar pirkstu pa savilktajām lūpām. Šajā kalna pusē agrākos laikos dzīvoja karavīru mūku garnizons, Carmina, Citadeles sarkanie bruņinieki, jūsu ģildes slavenie priekšteči. Tie jāšus devās izravēt viltus reliģijas, satriekt viltus dievus, iznīdēt ķeceru baznīcas un inkvizīcijas attīrošajās ugunīs šķīstīt neceļos vestos grēku pielūdzējus. Šos krusta karus dēvēja par Tabula Rasa… tas nozīmē "balta lapa"… jo aiz viņiem nepalika ne miņas no ķecerības. Viņš pieklusināja balsi un paliecās uz priekšu, atspiezdamies uz galda, kas iečīkstējās kā veca kuģa korpuss. Carmina mūkus nesaistīja parastie cilvēku likumi. Abats uzlūkoja katru vīru pēc kārtas. Arī citā zemē, kur tie nonāca, likumi viņiem nebija saistoši, jo tie bija vien ķēniņu un imperatoru likumi, un Carmina atbildēja tikai Dieva priekšā. Esmu jūs aicinājis šeit, lai jūs apvilktu viņu svētās mantijas. Mūs vairs neielenc armijas, tomēr naidnieku joprojām netrūkst. Un vajadzība pēc karavīriem vēl arvien ir liela. Šeit ir izklāstīts jūsu uzdevums un norādes, kā iziet no kalna, viņš skaidroja. Esmu izvēlējies jūs, jo ikvienā no jums, jūsu raksturā un pagātnes pieredzē saskatīju spējas darīt Dievam tīkamu darbu. Lai jūs vada Viņš, nevis pasaulīgie likumi. Tāpat kā jūsu priekšteči, jūs, pienākumu pildot, nedrīkstat izrādit šaubas. Draudi ir īsti. Jums tie jālikvidē. Viņš norādīja uz tālāko sienu, pret kuru bija atslietas trīs vienādas audekla somas. Tajās jūs atradīsiet naudu, personu apliecinošus dokumentus un civiliedzīvotāju apģērbu. Divas stundas pēc pusnakts jūs aiz vecpilsētas sienām sagaidīs divi viri, kas sagādās transportu, ieročus un visu pārējo, kas jums nepieciešams. Tāpat kā jūsu priekšteči izmantoja algotņu pakalpojumus, jums jāizmanto šie vīri jūsu misijā. Taču ik brīdi paturiet prātā, ka to, ko jūs veicat Dieva mīlestības vārdā, šie cilvēki dara naudas mīlestības dēļ. Tālab izmantojiet viņus, taču neuzticieties tiem. Abats brīdi klusēja. Ne jau ar vieglu sirdi es jūs sūtu šai misijā. Ja kritīsiet, pienākumu pildot… ikkatram ta var gadīties… tad zināt, ka Dievs jūs uzņems kā svētītus kareivjus, tāpat kā tos, kuri krita pirms jums. Tie, kas atgriezīsies, tiks silti sveikti nevis kā sargu ģildes locekļi, bet gan kā mūsu visaugstākās kārtas brāļi, kā Sanctus. Jūs droši vien zināt, viņš piemetināja, ka pašlaik mūsu rindās ir divas brīvas vietas. Taču es esmu ar mieru paplašināt mūsu skaitu, lai uzņemtu visus jūs, ja būsiet tā vērti. Paceļoties līdz brālības augstākajam līmenim, jūs, bez šaubām, iegūsiet svētās zināšanas, kuras es patlaban ludzu jūs aizsargāt. Viņš piecēlās no sola un izņēma aiz jostas aizbāzto krucifiksu. Dažu stundu laikā jums jāpārģērbjas un jāsagatavojas, lai atgrieztos pasaulē. Es jūs svētišu saskaņā ar ordeņa tradīciju, kuru šonakt atjaunojam.

Viņš pacēla Tau krustu virs galvas un sāka skandēt seno kara svētību vārdos, kas bija tikpat seni kā kalns, kurā viņi tobrīd lūdzās, un abatam aiz muguras uguns liesmas krakstēja, šņāca un meta viņa milzīgo ēnu uz alas griestiem.

Dažas stundas vēlāk pie vecpilsētas sienas viegli nodrebeja zeme, kā pērkona atbalss aiztricinoties pāri kalna virsotnēm uz ziemeļiem. Ielas galā starp divām daudzstāvu autostāvvietām ar dārdoņu augšup uzslīdēja smags dzelzs aizvars, atklājot spraugu cilvēka platumā. No tumsas iznira trīs ēnas, vēja kliedētas nakts daļiņas. Tās aizslīdēja pie ielas malā novietota furgona, kura aizmugures durvis nebija aizslēgtas.

Kad visi trīs stāvi ieslīdēja automašīnā, uz plānā dzelzs jumta un kaulu krāsas akmens plāksnēm noplīkšķēja pirmās smagās lietus lāses. Durvis klaudzēdamas aizcirtās, un ierēcās motors. Iedegās lukturi, pārslidinot gaismas kūli putekļainajam ceļam, uz kura kā sērga sāka gāzties lietus.

Furgons uzsāka gaitu un pa iekšējo loka ceļu izbrauca uz lielā austrumu bulvāra, kas tos aizveda līdz pat lidostai. Lietus pieņēmās spēkā. Kamēr furgons riņķoja pa vecpilsētu, melnās asaras apraudāja visu, kas bija noticis, un visu, kas vēl varēja notikt, tās slīdēja lejup pa Citadeles nogāzēm uz krītaino zemi, kur agrāk plūda aizsarggrāvja ūdeņi un bija peldējis cilvēks, lejup pa šaurajām bruģētajām ieliņām, kur reiz bija jājuši sarkanie bruņinieki, un noskaloja ziedus un kartītes, kas iezīmēja vietu, kur pavisam nesen bija nokritis mūks.

45. NODAĻA

Lidmašīna sasvērās un pagriezās, izslīdot cauri negaisa mākoņiem, kas sargāja nolaišanās ceļu virs Gaziantepas lidostas. Aptumšotajā salonā noplaiksnīja zibens, un dzinēji neganti kauca. Liva iekrampējās turistu rokasgrāmatā kā Bībelē un aplaida skatienu apkārt uz aptuveni četrdesmit pārējiem pasažieriem. Arī tie negulēja. Daži, šķiet, skaitīja lūgšanas.

"Esi nolādēts, Sem!" viņa domās iesaucās, kad lidmašīna atkal sasvērās. "Astoņus gadus tu nedod par sevi ziņas, un tagad sagādā man tādas ciešanas!"

Palūkojoties ārā pa lietus kapāto iluminatoru, viņa paguva ieraudzīt kārtējo zibens šautru, kas tobrīd trāpīja spārnā. Dzinēji ierēcās gluži kā sāpēs. Ketrīna no sirds cerēja, ka viens nav saistīts ar otru, un atkal pievērsās pelnu traukam krēsla parocenī, pūlēdamās atcerēties, kāds sods paredzēts par smēķēšanu komercreisā. Viņa jutās gatava to izciest.

Liva vēlreiz paraudzījās satrakotajā nakti, cerēdama sagaidīt kaut īsu atelpu. It kā dievišķas norādes vadīti, mākoņi pašķīrās un atklāja skatienam tumšu, robotu apveidu, kas nemierīgi vizuļoja gandrīz nemitīgajos zibšņos. Tālumā varēja redzēt lielas pilsētas mirdzumu, kas līdzinājās seklam zelta ezeriņam kalnu grēdas skavās. Vizošās lietus lāses, slīdēdamas gar iluminatora stiklu, radīja iespaidu, ka pilsēta tikko manāmi viļņojas. Tās centrā melnēja tumšs plankums, no kura izstaroja četras taisnas gaismas rindas. Tā bija Ruina, un tumsa tās vidū bija Citadele.

No augšas tā atgādināja melnu dārgakmeni, kas iestrādāts spoža krusta vidū. Līva neatlaidīgi raudzījās Citadelē, un atmiņā atausa viss, ko viņa par šo kalnu bija lasījusi. Par tajā glabāto noslēpumu bija izliets daudz asiņu.

Tad lidaparāts nedroši sasvērās un pagriezās, turpinādams nolaišanos Gaziantepas lidostā, un Citadele aizslīdēja prom, nakts tumsā.

Ketrina Manna vēroja atbraucējus kā palu ūdeņus gāžamies lidostas zālē. Izpētījusi nozagtos policijas dokumentus, viņa secināja, ka Līva Adamsena uz Ruinu pēc brāļa mirstīgajām atliekām brauks nekavējoties. Pati Ketrīna bija jutusies līdzīgi pirms divpadsmit gadiem, kad nogalināja viņas vīru. Atmiņā bija palikušas bezgalīgās alkas but kopā ar vīru arī tad, kad viņš jau ir citā saulē.

Uzzinājusi laiku, kad notika telefonsaruna, tūrisma biroja tīmekļa lapā viņa noskaidroja, kurš ir pirmais netiešais reiss, uz kuru jaunā sieviete var pagūt.

Tikuši ārā no muitas zāles, pasažieri traucās pie taksometru virknes, pie radiniekiem, kas atbraukuši pretī, vai arī steidza stāties rindā, lai samaksātu par autostāvvietu. Vienlaikus bija ielidojušas divas lidmašīnas, tālab skaidri saskatīt atbraucējus bija grūti. Ketrina bija iegaumējusi Līvas seju no izdrukas, taču drošības pēc sagatavoja ari papīra lapu ar viņas vārdu. Grasīdamās to pacelt, viņa iepretim aiz margām ieraudzīja vīrieti, kas turēja rokās līdzīgu plakātu. Uz tā ar flomāsteru bija uzrakstīti vārdi "Līva Ādamsena".

Piepeši Ketrlnai pakausī iedzalkstīja kā ar adatiņām.

Ieslidinājusi roku mēteļa kabatā un satvērusi pistoles spalu, viņa ar acs kaktiņu vēroja vīrieti. "Iespējams, tas ir policists. Nav izslēgts, ka vēlāk ar meiteni sazinājies vēl kāds, bet es par to nekā nezinu," Ketrīna sprieda.

Vīrietis bija samērā gara auguma un plecīgs. Smilškrāsas bārda slēpa kaut ko līdzīgu rētām uz vaigiem. Pētot pūli, viņš atgādināja lāci, kas meklē strautā lasi, un Ketrlnai kļuva neomulīgi. Ap nepazīstamo vēdīja valdonīgums, un tas Ketrinā raisīja vislielākās bailes. Policija nesūtītu augsti stāvošu virsnieku sagaidīt liecinieku, īpaši tik vēlu nakti. Tātad tas nebija policists.

No muitas zāles iznāca kāda sieviete un kopā ar pūli virzījās uz izeju. Viņai bija gaiši, taisni mati, kas krita pāri sejai. Noliekusi galvu pār ceļojumu somu, viņa tajā kaut ko meklēja. Pēc izskata spriežot, gan garums, gan vecums sakrita.

Ketrīna pameta skatienu uz vīrieti, kas turēja plakātu. Ari viņš bija atbraucēju ievērojis. Meitene izņēma no somas mobilo tālruni un pacēla galvu. "Tā nav viņa." Ketrīna atlaida pistoli un izņēma roku no kabatas. Vīrietis joprojām spraigi uzlūkoja meiteni un vēroja, kā viņa tuvojas. Kad abus šķira vien dažas pēdas, vīrietis pacēla plakātu un, jautājoši smaidīdams, raudzījās meitenē. Nācēja nelikās viņu redzam un pagāja garām.

Smaids izdzisa, un viņš turpināja novērošanu. Ketrīna rīkojās tāpat. Kad uzgaidāmajā telpā parādījās pēdējais pasažieris, kļuva skaidrs, ka šajā reisā Līvas Ādamsenas nav bijis. Ketrīna sprieda, ka izdarāmi divi secinājumi. Instinkts bija izrādījies nemaldīgs Sandi brāļi patiešām sūtījuši savus cilvēkus pārtvert meiteni. Un kada neizdibināmā iemesla deļ viņiem nav ne jausmas, kāda viņa izskatās.

46. NODAĻA

Vēl nebija divi nakti, kad Līva pabeidza kārtot muitas formalitātes un iznāca plašajā sagaidltaju zālē ar augstajiem griestiem. Milzīgo telpu ar marmora grīdu rotāja ekspresionistu sienas gleznojumi un skulptūras, kas karājās no griestiem. Dažos bija atainoti dramatiskākie brīži no Ruinas ilgās, asiņainās pagātnes, par kuriem Līva lasīja lidmašīnā.

Darbīgie, spēkpilnie vēsturiskie tēli bija krasā pretstatā ar dzīvajiem cilvēkiem, kas lēni pārvietojās cauri zālei. To vidū bija daži elegantos uzvalkos tērpti uzņēmēji, kas vērās klēpjdatoros un BlackBerri/ vied telefonos, taču tādu nebija daudz. Apkārt bezmērķīgi klīda nelielas pārgurušu apmeklētāju grupas, un pāris policistu garlaikoti vēroja atbraucējus abiem plecos bija uzmesti automātiskie ieroči.

Vairums tūristu, kas apmeklēja Ruinu, ieradās lielākaja lidostā uz ziemeļiem no Gaziantepas, jo tā bija tuvāk senajam cietoksnim. Savukārt Līva bija iegādājusies biļeti uz pirmo reisu, uz kuru varēja pagūt. Rokasgrāmatā bija rakstīts par autobusiem, kas no vecākās lidostas kursē uz seno pilsētu, taču viņa sprieda, ka tik vēlā stundā droši vien nāksies maksāt par taksometru, tiklīdz izdosies sadabūt vietējo valūtu.

Ar acīm mekledama valūtas maiņas punktu, Līva pamanīja slaidu, glītu vīrieti, kas skatījās tieši viņai virsū. Samulsināta Līva novērsās, bet tad atkal paskatījās uz viņu. Vīrietis pasmaidija. Līva pasmaidija pretī. Viņš pacēla papīra lapu, un uz tās ar flomāsteru bija uzrakstīts viņas vārds.

Mis Ādamsena? viņš tuvodamies vaicāja.

Viņa pamāja, lai gan nesaprata, ko gaidīt tālāk.

-   Mani sūtīja Arkadians, vīrietis paskaidroja. Viņam bija dobja balss bez drusciņas akcenta.

-   Vai esat amerikānis? Līva jautāja.

-    Es studēju Amerikā, viņš atteica. No sejas nenozuda vēsais smaidiņš. Taču tas nav nekas īpašs. Šādā tūristu iecienītā pilsētā angliski prot visi.

Līva palocīja galvu, it kā viena mikla būtu atrisināta, taču tad sarauca pieri, jo prātā ienāca kāda cita.

-   Kā jūs zinājāt, ar kuru lidmašīnu…

-    Es nezināju, vīrietis attrauca. Tādēļ sagaidīja vairākus starptautiskos reisus cerībā, ka atlidosiet ar vienu no tiem.

Viņš izklausījās samērā dzīvespriecīgs, ja ņem vērā, ka bija pusi nakts dirnējis lidostā.

-    Tas bija pirmais, uz kuru tiku… Līva atteica, mazliet pārdzīvodama, ka sagaidītājam ticis tāds nogurdinošs uzdevums.

-    Nieki vien. Viņš norādīja uz saņurcīto ceļasomu Līvai roka. Vai tā ir jūsu bagāža?

-   Jā, bet neraizējieties, es pati nesīšu. Uzmetusi somu plecā, Līva pa spīdīgo marmora grīdu devās vīrietim pakaļ.

"Ņūdžersijā tādu apkalpošanu nesagaidīsi," Līva nodomāja, neatraudama skatienu no plecīgā vīrieša, kas lauza ceļu cauri tūļigo tūristu pulciņiem. Melnais, garais šineļveida mētelis plandīja sagaidītajam aiz muguras, radot žilbinoša bruņnieciskuma iespaidu, kas ļoti labi iederējās starp lidostas sienas gleznojumiem.

Līva ieslīdēja lēni grozīgajās virpuļdurvīs. Nonākusi tik šauros apstākļos, viņa attapās stāvam tuvu vīrietim, tā smaržas apņemta. Tā bija tīra, rūgtena, un tikko jaušamas tai piejaucās citas piegaršas ādas, citrusa un vēl kā sena un mierinoša, iespējams, vīraka. Lielākā daļa viņai pazīstamo policistu par izsmalcinātības kalngalu uzskatīja Old Spice pēcskūšanās losjonu. Līva pacēla acis. Slaidais, tumsnējais virietis izrādījās garāks, nekā pirmajā brīdī licies, un viņam piemita klasisks skaistums acis bija ledaini zilas, toties mati nevis melni, kā viņa sākumā domāja, bet pavisam tumši brūni. Tieši par tādiem viriešiem mātes parasti bri dināja savas meitas, un tādus zilnieces redzēja savās kristāla bumbās, ja vien tām pienācīgi samaksāja.

Virpuļdurvis abus maigi izbidlja nakti, un ceļojuma notrulinātajās maņās ieplūda lietus apskalotā betona smarža. Pēdējo divpadsmit stundu laikā Līva nebija jutusi neko tik svaigu, taču nikotīna izkropļotajā pasaulītē tāds svaigums atgādināja vienigi to, cik ļoti kārojas uzsmēķēt. Kur ir jUsu auto?

Pagriezies vīrietis vēroja, kā viņa pārcilā ceļojumu somas saturu. Tepat. Viņš pameta ar galvu uz īslaicīgās autostāvvietas pusi otrpus ceļam.

Līva paraudzījās lietus pātagotajā nakti. Es sametu mantas lielā steigā, viņa atzinās. Liekas… ka… jaka palikusi mājās.

Vīrietis izslēja lietussargu, bet Liva to nelikās manām. Visu viņas uzmanību saistīja sagumzīta Lucky Strike paciņa, kuru beidzot bija izdevies sameklēt. Viegli uzsitusi pa paciņas apakšu, viņa ar lūpām izvilka cigareti.

Nedaudz vējains, žurnāliste atzina, aukstumā uzrāvusi plecus. Negribētos, lai jūs manis dēļ salaužat lietussargu. Zināt ko? Ejiet vien uz mašīnu. Es tepat pastāvēšu un uzsmēķēšu. Tad es neizmirkšu lietū, un jums nebūs jāiesūdz mani tiesā par to, ka pakļāvu jūs pasīvajai smēķēšanai.

Bridi vilcinājies, vīrietis vērās lietusgāzē, kas mērcēja pasažieru izsēdināšanas stāvvietu. Labs ir. Nekur nepazūdiet. Es tūliņ atgriezīšos.

Līva noskatījās, kā vīrietis lieliem soļiem aiziet un vējš neganti plivina viņa mēteli. Viņa paslēpa cigaretes galu saujā, aizdedzināja un ievilka dziļi plaušās nikotīnu un nakts gaisu. Viņa izelpoja un juta, ka lidojuma spriedze lēnām mazinās un aizplūst līdzi dūmiem. Iegrūdusi paciņu somā, viņa izcilāja mantas, atrada mobilo tālruni un ieslēdza to.

Apjumtajai autobusu pieturai ielas pretējā pusē garām pašāvās kāds furgons. Apsargs, pēc visa spriežot, bija pieķēris trīs jauniešus, kas grasījās pieturā pārlaist nakti. Viņi izskatijās pēc studentiem, kas piedalījušies vētrainā ballītē, vai pēc parastiem klaidoņiem, kas visu mūžu dzīti no vienas vietas uz nākamo.

"Esiet sveicināti Ruinā…"

Tālrunis, uzķēris zonu, ievibrējās Līvai rokā. Trīs neatbildēti /.vani un divas jaunas īsziņas. Viņa ar ikšķi spaidīja taustiņus, lai atvērtu balss pastu. Tajā brīdī ielas malā piestāja necils Renault sedans. Atvērās logs. Pie stūres sēdēja labi ģērbtais policists, kurš uzsmaidīja viņai, tad paliecās un atvēra aizmugures durvis.

Vēl beidzamo reizi ievilkusi gardo dūmu, Līva iemeta cigareti ar smiltīm pildītā urnā pie virpuļdurvīm, tad paķēra somu un strauji šķērsoja slapjo ietvi, patverdamās automašīnas salona siltajā, ērtaja sausumā.

-   Kā jūs sauc? viņa vaicāja, aizcirzdama durvis un taustīdamās pēc drošības jostas.

Automobilis pievienojās satiksmes plūsmai kopā ar taksometriem un citām vieglajām automašīnām, kas gausi slīdēja uz izejas pusi. Gabriels, viņš atbildēja.

-Tāpat kā eņģeli?

Atpakaļskata spogulī bija redzams, kā šoferis viegli samiedz acis.

-   Tāpat kā eņģeli.

Līva atspiedās pret durvim un juta nogurumu pārklājamies kā segu. Acis jau vērās ciet, bet tad viņa atcerējās atsūtītās ziņas. Uzmeklējusi balss pasta kasti, viņa pielika tālruni pie auss.

-    Kam jūs zvanāt? šoferis ieprasījās.

-   Es tikai noklausīšos ziņas. Līva apspieda žāvas. Uz kurieni mēs īsti braucam?

-   Uz Ruinu, vīrietis bilda, novirzīdamies no satiksmes plūsmas uz lidostas apkalpošanas ceļu.

Tajā mirklī cauri negaisa radītajiem sprakšķiem Līvai ausī ieskanējās pirmā atstātā ziņa.

47. NODAĻA

"Hallo… ē-ē… mis Ādamsena. Zvana inspektors Arkadians. Es tikai gribēju vēlreiz izteikt lidzjutību… par brāļa zaudējumu… pa elektronisko pastu nosūtīju dažas fotogrāfijās izmeklētājam Berindžeram…. no Ņuarkas policijas…"

Līva piespieda tālruni ciešāk pie auss, jo sprakšķi klausulē noslāpēja vairākus vārdus.

"Viņš jums piezvanīs… oficiāli identificēt… Viņš jūsu pusē visu nokārtos… nevilcinieties…. piezvaniet, ja jums ir kāds…."

Ziņa beidzās, un Livas skatiens pievērsās virietim, kas sēdēja pie stūres. "Ja Arkadians nosūtījis fotogrāfijas, ar kuru palidzību jāveic identificēšana, tad viņš par manu ierašanos neko nezina. Kā gan viņš varēja nosūtīt kādu man pretī?" Līva sprieda.

Sākās otrās ziņas atskaņošana.

"Sveiki, es esmu izmeklētājs Berindžers no Ņuarkas pilsētas policijas…"

Tālāk Līva vairs neklausījās.

Sagaidītājs bija nosaucis savu vārdu Gabriels. Un apgalvoja, ka ir policists.

"Nē! Viņš neteica, ka ir policists. Neuzrādija ari žetonu. Vien paziņoja, ka viņu sūtījis Arkadians, un pārējos secinājumus es izdariju pati. Stulbums! Pārgurums un sagaidītāja glītais izskats un pieklājība mani apmuļķoja. Sasodīts, kas viņš tāds ir?" Līva prātoja.

-   Vai viss kārtībā?

Žurnāliste pacēla galvu, un abu skatieni sastapās atpakaļskata spoguli.

-   Jā, Līva atteica, piepeši apjauzdama, ka viņas sejā noteikti redzamas dziļas šaubas. Sīkums, darba problēmas. Es ielēcu lidmašīnā lielā steigā un nepaguvu pirms aizbraukšanas pabeigt dažus darbus. Priekšnieks ir nikns kā pūķis.

Autovadītājs aši pievērsās ceļam, jo tobrīd šļakatu mākoni garām šņakdams patraucās furgons. Nokaucās riepas, un salonā momentāni ieplūda spilgta sarkanā gaisma. Apdzinis automašīnu, furgons pēkšņi spēji nobremzēja. Pārāk spēji.

Gabriels darīja tāpat. Renault riteņi nošvīkstēja uz slidenā ceļa seguma, un automašīna ar spēcīgu grūdienu ietriecās furgonam aizmugurē. Līva krita uz priekšu, taču drošības josta viņu noturēja. Atskanēja ass krakšķis, un uz sekundes desmitdaļu prātā pazibēja doma, ka uz viņu šauts.

Tālāk notikumi ritēja kā palēninātā filmā.

48. NODAĻA

Kamēr šofera gaisa spilvens vēl nebija sācis piepūsties, Gabriels to izspieda tukšu, atsprādzēja drošības jostu un vēra vaļā durvis. No visa spēka iespēris pa tām, viņš izvēlās no transporta līdzekļa lietū, iekams durvis paguva aizcirsties. Tas notika tik zibenīgi, ka Līva nepaspēja pat atraut skatienu no vaditāja tukšā sēdekļa, kad jau atvērās durvis viņas pusē.

Pagriezusies viņa ieraudzīja sev acu priekšā ieroča stobru.

-    Ārā! kāds uzkliedza.

Līva palūkojās garām stobra melnajam caurumam uz jaunekli, kas turēja ieroci. Vēl gluži zēns. Cauri šķidrajai gaišajai bārdelei vīdēja pūtišu rētas, un no beisbola cepurītes, kas uzvilkta zemu pāri gaiši zilajām acīm, lāsoja lietus.

-    Ārā! viņš ieaurojās vēlreiz.

Jauneklis paliecās uz priekšu un satvēra Līvu ar brīvo roku, taču tajā brīdī stikls viņai aiz muguras sašķīda, piebārstot salonu sīkām, mirdzošām drumslām. Puisis griezdamies atsprāga atpakaļ, it kā viņu kāds būtu spēcīgi parāvis aiz kreisā pleca. Līva atskatījās un robainajā loga rāmī ieraudzīja Gabrielu.

-    Bēdz! viņš iesaucās un pēkšņi nozuda skatienam.

Līva strauji pagrieza galvu un pa atvērtajām durvīm ieraudzīja bālacaino jaunekli nekustīgi guļam zemē un veramies augšup dzeļošajā lietū. Uz grīdas nobira stikla lausku krusa. Līva sataustīja pogu un atsprādzēja drošības jostu, tad izbrida cauri peļķēm garām līķim un attapās ēnās ielas malā, ik brīdi gaidīdama šāviena blīkšķi aiz muguras un lodes bliezienu mugurā.

Viņa strauji šķērsoja ietvi un nonāca pie mauriņa un zemiem krūmiem. Pēc diviem gadiem, ja vien ziemas būtu labvēlīgas, skrajie krūmāji sniegtu kaut nelielu aizsegu, taču tobrid tie nebija nekas vairāk kā šķērslis. Līkločiem viņa sīkiem solīšiem traucās tiem cauri un ik pa brīdim klupa, jo ar lietusūdeni piesūkusies zeme bija slidena kā ledus.

Cauri lietusgāzes sienai redzēt gandrīz neko nevarēja. Līva ar pūlēm pār plecu saskatīja vien vieglās automašīnas un tai priekšā esošā furgona aprises. Pēkšņi viņa kaut kam uzgrūdās un nokrita uz muguras. Gulēdama viņa miedza acis un vērās augšup lietū. Ķermenī iesūcās zemes dzestrums. Jau otro reizi divu minūšu laikā Līva baidījās, ka uz viņu šauts, bet tad saskatīja sev priekšā kaut ko līdzīgu milzīgam zirnekļtīklam. Izrādījās, ka viņa ieskrējusi taisni stiepļu žogā.

Uzdrošinājusies vēlreiz pamest skatienu uz abiem transportlīdzekļiem, Liva pamanīja uz zemes iespīdamies savu mobilo tālruni, kas krītot bija izslīdējis no plaukstas. Viņa to nekavējoties paķēra, jo baidījās, ka vārā gaismiņa piesaistīs kāda sekotāja uzmanību. Ar plaukstu aizklājusi ekrānu, viņa spēcīgi nospieda izslēgšanas pogu.

Nodārdēja šāviens, iedarbojās dzinējs, un riepas griezigi iekaucās. Gabaliņu tālāk plikšķēja ložu krusa, atsitoties pret metālu, un izšķīda loga stikls. Bēgošais transporta līdzeklis strauji iegriezās ap stūri un nozuda skatienam.

Līva palūkojās uz ielu. Bija redzamas vienīgi miglainas, dzeltenas luksofora signāllampas. Viņa iztēlojās kādu ar ieroci rokās stāvam aiz šaurās robežšķirtnes starp ietvi un žogu un urbjamies ar acīm tumsā. Meklējot viņu. "Kurš tas bija? Viens no tiem, kas uzbruka no slēpņa? Vai Gabriels?" Par visu vairāk Līvai gribējās gulēt pilnīgi nekustigi nebēgt, nepiesaistīt sev uzmanību. Taču, izlēkusi no automašīnas, viņa bija metusies pirmajā aizsegā, kas gadījās ceļā. Viņa gulēja tur, kur vajātāji iedomātos meklēt vispirms, tādēļ vajadzēja atrast citu patvērumu.

Pa labi no Līvas ap krustojumu rindā bija izvietojušās vairākas ēkas. Visticamāk, noliktavas. Tajās ir papilnam kravas, bagāžas un varbūt pat nakts maiņu strādnieku un tikai dažu simtu jardu attālumā. Pretējā virzienā zema mākoņa apakšmalu apspīdēja lidostas termināļa mirdzums. Līvai nebija ne jausmas, cik tālu tas atrodas, taču noteikti daudz tālāk par noliktavām. Viņa uzmanīgi klausījās, vai nedzirdēs tuvojamies soļus. Bija dzirdama tikai lietus plīkšķēšana. Pašas straujā elsošana. Nekas cits.

Trīs reizes ātri ievilkusi elpu, sieviete pietrausās kājās un skrēja. Visloģiskāk šķita doties uz tuvējām noliktavām ar nolūku sacelt trauksmi, tādēļ viņa izvēlējās otru pusi ar silto, spoži apgaismoto uzgaidāmo zāli un tūristu pūļiem, kas tukši uzlūko izlidošanas tablo, un diviem policistiem, kuriem plecos uzmesti pusautomātiskie ieroči.

Viņa pieliecās zemu un turējās no žoga pa labi, no sirds cerēdama, ka vajātājs skatās uz otru pusi. Tumšās debesis pāršķēla negaidīta zibens šautra, it kā iededzinādama Līvas acu tīklenē ainu vārtiņi stiepļu žogā apmēram sešdesmit pēdas tālāk un aiz tiem vairākās rindās novietoti transporta līdzekļi. Ja vien izdotos iesprukt un paslēpties no lodēm starp cieši stāvošajiem ģimenes auto un divvietīgajiem brīvdienu kabrioletiem, viņa būtu drošībā.

Iedārdējās pērkons. Vārti nu atradās tikai četrdesmit pēdu attālumā, un apstādījumu rinda kreisajā pusē beidzās ta zuda vienīgais patvērums, taču tur nekas nebija līdzams.

Vārtiem priekšā stiepās dzeltenmelni svītrota automātiskā barjera. Līva piespieda sevi domāt par šo barjeru, nevis par to, kas varētu atrasties viņai aiz muguras.

Palikušas divpadsmit pēdas.

Desmit.

Piecas.

Ar labo kāju viņa spēra pirmo soli uz cietā asfalta un metās barjeras mehānisma kastītes virzienā, pieliecās, paspruka aiz kastes un atvieglota atspiedās ar muguru pret vēso, mitro metāla sienu, uz īsu acumirkli juzdamās drošībā.

Tad lietus mitējās.

Tas notika tik krasi, ka šķita teju nedabiski. Vienā bridi viņu vēl apņēma gluži vai tropu lietusgāze, bet jau nākamajā aizkars tika pacelts. Ceļmalas notekās burzguļoja ūdens straumes, un lietus piesūcinātā zeme klusi paukšķēja. Piepešajā klusumā katrs elpas vilciens izklausījās kā motorzāģa rēciens. Viņa ieklausījās. Drudžainā iztēle zīmēja ienaidnieku, kas staigā tepat netālu un mērķē ar ieroci pret vēso zemi, kamēr tiks atrasts siltāks mērķis.

Termināļa ēka joprojām bija pārāk tālu, taču Līva varēja saskatīt ik sīkumu tas nozīmēja, ka iespējamais vajātājs ari to spēj. Uzmācās nepārvarama vēlme mesties automašīnu aizsegā, taču viņa to atvairīja.

No tuvākās rindas viņu šķira vien piecpadsmit pēdas. Tikai tagad Līva pamanīja, ka ir notupusies visgaišākajā apkārtnes laukumā. Gabaliņu tālāk sākās ēnaināki posmi, kur gaismekļu mestie apļi tikpat kā nepārklājās. Ja viņai izdotos turp nokļūt un doties tālāk, viņu ieraudzīt būtu daudz grūtāk. Līdz tuvākajam tumsas aizsegam bija apmēram divdesmit pēdas. Piedevām vēl piecpadsmit pēdas līdz automašīnu rindai. Protams, varēja riskēt un skriet taisnā ceļā.

Līva aizvēra acis un uz brīdi atbalstīja galvu pret tērauda stabu. Un tad saliekusies traucās pāri šaurajam ceļa posmam, turēdama galvu vienā augstumā ar dzeltenmelno barjeru.

Gabriels tālumā dzirdēja sievietes soļus uz slapjā asfalta un vēroja, kā viņa šaujas pāri piebraucamajam ceļam, nonāk paēnā, maina virzienu un nozūd automobiļu okeānā.

Viņš pagriezās un pārlaida skatienu apkaimei, kur bija ierikots slēpnis, gribēdams pārliecināties, vai kāds varētu viņus pamanīt. Autostāvvietas malās bija uzstādītas vairākas novērošanas kameras, taču visas izrādījās pagrieztas uz iežogoto teritoriju, uz transporta līdzekļiem. Tas pats ar noliktavu ēkām neviena kamera nebija pavērsta pret ceļu. Gabriels varēja droši secināt, ka negadījums nav nofilmēts.

Viņš pacēla septiņas vara patronu čaulītes no lodēm, kuras bija izšāvis uz aizbraucošo transporta līdzekli. Lielākā daļa trāpīja mērķī, taču neviena nebija piespiedusi šoferi apstaties. Čaulītes ar klusu klinkstoņu iebira kabatā, un viņš pievērsās liķim.

49. NODALA

Pa virpuļdurvim ieklupdama termināļa ēkas žēlsirdīgajā spožumā, Līva gandrīz ieraudājās aiz atvieglojuma. Kājas vilkdama, viņa atstāja aiz sevis dubļu un lietusūdens sliedi, un tūristi izbīlī atkāpās, dodot ceļu. Kņadas brīdināts, kāds policists pie pasu kontroles punkta pacēla galvu. Līva pamanīja, ka tas iebaksta partnerim ar elkoni un pamet ar galvu viņas virzienā. Otrs policists, ieraudzījis streipuļojam dubļiem nošķiesto, savādo radību, pamatigi iztrūkās, nospieda rācijas podziņu un sāka tajā runāt. Abi likumsargi nolaida rokas gar sāniem, turot tās pie automātisko ieroču mēlītes aizslēga.

"Skaisti…" Liva nosprieda. "Ar tādām pūlēm esmu tik tālu tikusi, un tagad mani nolaidīs no kājas šie divi āksti."

Viņa sakopoja izsīkušā spēka paliekas un pacēla abas drebošās rokas visām tautām pazīstamajā padošanās žestā.

Lūdzu, Liva izdvesa, noslīgdama uz ceļiem policistu priekšā, piezvaniet inspektoram Arkadianam. Ruinas pilsētas Slepkavību nodaļa. Man ar viņu nekavējoties jārunā.

Rodrigess stāvēja pie bagāžas reģistrācijas un vēroja, kā apsargs iztukšo viņa ceļojuma somu uz tērauda galda un izskata tās saturu. No rācijas, kas bija piestiprināta apsargam pie jostas, atskanēja trauksmes ziņojums, taču viņš nelikās to dzirdam. Ziņa aicināja papildspēkus esot jāpalīdz kādai sievietei. Rodrigess pagriezās un pavērās pāri rindai, kas stāvēja otrpus metāla detektora lielā rāmja. Garais augums ļāva viegli pārskatīt galveno uzgaidāmo zāli, taču satraukuma cēloni viņš neredzēja.

Paldies, kungs. Novēlu patīkamu lidojumu. Apsargs pastūma auduma ceļojumu somu sāņus un pasniedzās pēc nākamās, kas, lentera ritentiņiem grabot, izslīdēja no rentgena aparāta.

Pagājis malā, Rodrigess ātri ielika somā pasi, kuru vairs negrasljās lietot, Bībeli, ar kuru rokā bija mirusi viņa māte, un drēbju gabalus, kas viņa slaidajam, sešas pēdas un piecas collas garajam stāvam šķita mazliet par platu. Pēdējo priekšmetu viņš salocīja tik rūpīgi, it kā tas būtu karogs, ko paredzēts uzklāt uz karavīra zārka. Tā bija sarkana neilona vējjaka ar kapuci, kas daudziem šķistu mazvērtīga, taču viņa acīs tai bija būtiska simboliska nozīme.

Aizvērdams somu, Rodrigess cieši savilka aukliņu un paņēma nelielu abata dāvinātu sējumu ādas vākos, kur bija izklāstīta Tabula Rasa ekspedīciju vēsture. Iekšējā vākā viņš bija ierakstījis sievietes vārdu un divas adreses. Pirmā bija kāda Ņūdžersijas laikraksta mājvieta. Otrā bija dzīvojamā nama adrese.

Pārmetis somu pār plecu, Rodrigess devās uz lidmašīnu. Viņš neatskatījās. Notikumi termināļa ēkā viņam bija vienaldzīgi. Viņa misija norisinājās citur.

III

Jo nekas nav apslēpts, kas nenāktu gaismā; un nekas nenotiek slepeni, kas netaptu zināms.

Marka rvaņģēlijs, 4. nodaļa, 22. pants

50. NODAĻA

Līva lūkojās uz kailajām, skaņu necaurlaidīgajām sienām un nelielo spoguli, aiz kura, pēc pieredzes spriežot, apslēpta atradās novērošanas istaba. "Interesanti, vai tur šobrīd kāds ir un vēro mani?" Viņa nopētīja savu atspulgu izturīgajā stiklā apģērbs notriepts, mati pielipuši galvai. Viņa pacēla roku, grasīdamās nogludināt matus uz pieres, bet pārdomāja, jo tas šķita tik nenozīmīgi.

Iesākumā Līva sprieda, ka viņu atveda uz nopratināšanas telpu, jo tās bija vienīgās visā policijas iecirknī, kur joprojām atļauts smēķēt. Taču tagad, aplūkojot sevi spogulī, viņa par to nebija tik pārliecināta, jo tiešām izskatījās kā vājprātīgā.

Sniedzot liecību un aprakstot notikumus no ierašanās lidostā līdz brīdim, kad viņa pēc nolaupīšanas mēģinājuma klupdama krizdama atgriezās termināļa ēkā vēlreiz, Līva pati sev izklausījās mazliet jukusi.

Bija sajūta, ka viss ir atgadījies ar kādu citu. Kad policists, kas uzklausīja liecību, izgāja pēc vēl kādas cigaretes un atgriezies manāmi sāka izturēties citādi, atšķirtības izjūta tikai pieauga. Klusā līdzcietība bija pagaisusi, un vīrietis šķita atturīgi vēss. Iztaujāšanu viņš bija pabeidzis, gandrīz klusuciešot, licis Līvai izlasīt un parakstīt dokumentu un, nebilstot ne vārda, aizgājis. Žalūzijas durvju stikla ārpusē neļāva saskatīt, uz kuru pusi.

Durvīm nebija roktura. Policista attieksmes maiņa un klusā gaidīšana šajā askētiskajā istabā, kur galds un krēsli bija pieskrūvēti pie grīdas, lika Līvai justies kā arestantei.

Paņēmusi cigareti, kas lēni kūpēja pelnu traukā, viņa ievilka dūmu. Tas garšoja svešādi un nepatīkami, bet viņa neatlaidās. Saņurcītās Lucky Strike bija palikušas ceļojuma somā uz Gabriela automašīnas aizmugures sēdekļa kopā ar pasi, kredītkartēm un visu pārējo, izņemot mobilo tālruni. Līva bija nopratusi, ka Arkadians ir ceļā uz iecirkni. "Cerams, ka viņš izturēsies līdzcietīgāk nekā viņa kolēģis." Žurnāliste atsauca atmiņā braucienu pa līkloču ceļiem augšup starp tumšajiem kalnu stāviem, pēc tam pa spoži apgaismotajām ielām cauri pilsētai, kas spēja izskatīties vienlaikus neticami sena un gaužām mūsdienīga. Viņa atcerējās garām slīdošās izkārtnes, pazīstamo Starbucks kafejnīcas logotipu, hromā un stiklā veidotās mūsdienu banku fasādes blakus akmeni cirstiem veikaliņiem, kuros jau kopš Bibeles laikmeta pārdeva preces no vara, paklājus un suvenīrus.

Ievilkusi vēl vienu nejauki smakojošo dūmu, Līva saviebās un nospieda cigareti pelnu traukā, kuram apakšpusē bija uzdrukāts Citadeles attēls. Viņa pastūma to malā un atbalstīja galvu uz rokām. Kaut kur pie maņu apvāršņa zumēja gaisa kondicionētājs. Nogurušās acis, slēpdamās no dienasgaismu lampu žilbinošā spilgtuma, aizvērās, un, par spīti nule pārdzīvotajam, Liva jau pēc dažiem mirkļiem iegrima miegā.

51. NODALA

t

Kaķu, suņu un citu mīluļu klīnika atradās uz Žēlsirdības un Grēkatlaides ielu stūra Zudušā kvartāla pašā sirdī. Veterinārārsta klātbūtne tādā pagrimušā un noplukušā pilsētas rajonā bija visnotaļ pārsteidzoša bet vēl dīvaināk bija tas, ka aiz klīnikas matētā stikla skatloga tik vēlā stundā dega gaisma.

Aprindās, kurās apgrozījās Kutlars, to ierasti dēvēja par Kuču klīniku, tādējādi apliecinot, ar ko tur nodarbojās diennakts tumšajā laikā. Vairums medicīnisko manipulāciju, kurām nebija vajadzīga slimību vēsture un par kurām rēķinus nomaksāja skaidrā naudā, tika veikta sievietēm. Pilsētā nebija neviena sutenera, kurš agrāk vai vēlāk kaut reizi nebūtu apmaksājis savām meičām klīnikas pakalpojumus gan steidzami noorganizētu nelegālo abortu, gan lētu sterilizāciju, ko veica kontraceptīvo līdzekļu ievietošanas operācijas aizsegā. Dzemdē ievietojamie kontraceptīvie līdzekļi un lēnas iedarbības hormonu tabletes bija salīdzinoši dārgas, tāpēc ekonomiskāk bija meitenes sterilizēt. Lielākā daļa jauno sieviešu to atklāja tikai pēc dažiem gadiem.

Klīnika sniedza arī citus, specifiskākus pakalpojumus tādus, par kuriem maksāja krietni lielākas summas atbilstīgi augstākiem cietumsodiem, kas tiktu piespriesti to atklāšanas gadījumā.

Kutlars vēl ne reizi nebija izmantojis klīnikas pakalpojumus. Mājdzīvnieku viņam nebija, un darba specifikas dēļ līdz šim laimīgā kārtā nevajadzēja arī maksāt par pagrides operācijām. Bet pēc notikumiem uz lietus pātagotā lidostas apkalpošanas ceļa, kad deviņu milimetru lode, izšāvusies cauri furgona durvīm, bija saplacinājusies, pāršķēlusies divās daļās un ietriekusies viņam labajā kājā, šāda vajadzība radās. Daļa lodes jau bija nonākusi uz nerūsējoša tērauda paplātes. Kutlars uzmeta tam skatienu un novērsās, juzdams kuņģi saraujamies. Viņš pamanīja savu atspulgu zāļu skapīša durvīs. Galvu ar īsi apcirptajiem matiem klāja sviedri, un lampas no augšas meta zem viņa iegrimušajām acīm tukšas ēnas. Apjautis, ka atgādina miroņgalvu ar kauliem, viņš nodrebēja un aizgriezās.

Viņš gulēja uz kreisajiem sāniem, atbalstīdamies pret apskates galda pacelto daļu, kamēr resns, pelēcīgs vīrs baltā uzsvārcī uzmanīgi meklēja otro lodes gabalu. Lāgiem pacients manīja tādu kā velkošu sajūtu vai dzirdēja klusu šļerkstoņu, bet viņš atvairīja nelabumu, piespiezdams sevi elpot mierigi ieelpot caur degunu, izelpot caur muti un visu uzmanību koncentrēja uz melnu labradoru, kas laimīgs siekalojās lielā plakātā pie pretējās sienas.

Par klīniku Kutlars savulaik dzirdēja no paziņas, kurš galvenokārt ieveda un izveda dažādas preces, kas parasti nebija atrodamas sludinājumos. Tas bija pastāstījis, ka ārsts neskopojas ar sāpju remdinātājiem ja vien nav iekritis atpakaļ savā atkarību jūgā un pievācis visus medikamentus sev. Metāliska šķindoņa liecināja, ka otra lodes pusīte ir nonākusi pie savas dvīņumāsas.

Varētu sacīt, ka lielākā daļa dzelzs sīkpreču ir uzskaitītas, sacīja resnais vīrs tonī, kādā varētu runāt konsultants. Tagad brūce ir jāizskalo, lai atbrivotos no sīkākam daļiņām, kas tur varbūt palikušas. Tad es varu apturēt asiņošanu un aizšūt brūci.

Kutlars pamāja un sakoda zobus. Ārsta tuklie pirksti saspieda caurspīdīgu plastikāta pudeli ar tievu snuķiti galā un rūpigi virzīja vēsā fizioloģiskā šķīduma struklu viņa augšstilba sarkanajā bezdibenī. Kutlars notrīsēja. Slapjās drēbes un arī asiņu zudums uzdzina drebuļus jādomā, ka savu artavu deva ari neliels pēctraumatiskais stress. Kārtējo reizi paraudzījies uz plakātu ar priecīgo suni, viņš aptvēra, ka tā ir kāda prettārpu medikamentu reklāma, un juta nelabuma vilni no jauna kāpjam augšup.

Atmiņā atausa uz ceļa sarīkotais slēpnis, un Kutlars prātoja, kāpēc plāns neizdevās. Viņš bija atstājis divus vīriešus pie automašīnu nomas netālu no galvenās lidostas un tad kopā ar savu brālēnu Serko aizveda uz otru lidostu tievo spāņu izcelsmes puisi, kas vēlējās ar lēto reisu doties uz Ameriku.

Tumšmataino cilvēku šineļveida mēteli abi pamanīja tūlīt pēc tam, kad bija izpildījuši uzdevumu, tas stāvēja pie ielidošanas zonas izejas un turēja rokās lapu ar meitenes vārdu. Tas varēja būt policists, taču bija viens pats. Abi nolēma nogaidit un pavērot tumšmati. Negaidīti ar kādu pustukšu Londonas reisu ieradās meitene. Visu apsvēris, Kutlars nosprieda, ka viņi ar Serko varētu uzbrukt svešajam un atgriezties no uzdevuma kopā ar meiteni tas būtu jauks papildu labums. Viņiem gandrīz radās izdevība savākt meiteni uzreiz pēc iznākšanas no ēkas, kamēr viņas pavadonis devās uz savu automašīnu un viņa bija palikusi smēķējam. Taču otrpus ceļam apsargs no autobusa pieturas dzina prom klaidoņus. Tālab viņi nogaidīja, tad sekoja furgona un nolēma uzbrukt uz apkalpošanas ceļa.

Plāns bija vienkāršs. Viņam vajadzēja tikt galā ar pavadoni, kamēr Serko iesēdinās meiteni furgonā. Ātri un viegli. Taču šoferis bija izlēcis no auto tik zibenīgi, ka, nokritis augšpēdus, Kutlars izlaida ieroci no rokām. Kamēr viņš atguvās, jau bija atskanējis šāviens. Viņš metās virsū svešajam, ar kājas spērienu izsita tam no rokām ieroci, aiztrausās līdz furgonam un aizbrauca. Meitenes automašīnā nebija. Serko arī ne. Steigdamies prom, viņš bija ielūkojies atpakaļskata spoguli un pamanījis ceļa malā kādu guļam. Kutlars jau grasījās griezt apkārt, bet tajā brīdī lodes sāka kapāt furgona sānus un sašķaidīja loga stiklu. To, ka viena trāpījusi arī viņam, Kutlars pamanīja tikai tad, kad gribēja nospiest bremžu pedāli, bet kāja neklausīja. Atgriezties nozīmētu izdarīt pašnāvību. Viņam nebija izvēles. Mirušie nevar nokārtot rēķinus. Vienalga, vai jāatriebj brālēns vai kāds cits.

Uzgaidāmajā telpā iezvanījās tālrunis. Kutlars zināja, kas zvana, un prātoja, cik laika atlicis līdz brīdim, kad viņam sadzīs pēdas. Viņš arī agrāk šad un tad bija veicis Baznīcas uzdevumus, parasti kādu neievērojamu darbiņu, piemēram, iebiedēdams konkrētu cilvēku vai nogādādams draudu vēsti. Ne reizi iepriekš viņam nebija gadījies tik nopietns pasākums. Ne reizi vēl nebija jānolaupa cilvēks. Ne reizi nevajadzēja lietot šaujamieroci. Taču piedāvātā summa bija pārāk liela un to nevarēja noraidīt. 'Tik un tā kolīdz procedūra būs galā, es bēgšu prom. Es negribu iet bojā." Klausīdamies, kā zvana tālrunis, Kutlars nožēloja, ka pastāstījis Baznīcas vīriem par klīniku. Nekādas dižās izvēles gan nebija. Vecākais virs bija tieši noprasījis, kurp viņi dosies, ja gadīsies kaut kas neparedzēts. Tika runāts, ka viņi bēgs prom. Tagad jau bija par vēlu. Vismaz Serko noteikti.

-    Es iedošu antibiotikas pret drudzi, bilda resnais vīrs balsī, kuru acīmredzot bija pietaupījis no savas kādreizējās dzīves. Vienlaikus tās aizkavēs infekciju.

Kutlars atkal pamāja un juta, ka sviedri dzeļ pakausi un tek lejup pa skaustu un muguru. Klīda valodas, ka krietnais ārsts agrākos laikos nodarbojies ar piedienīgu praksi, bet gribasspēka trūkums un neierobežota pieeja morfijam bija pastrādājuši posta darbus.

-    Vislabāk, ja jūs varētu atpūsties kādā rāmā vietiņā, ārsts ieteica. Jāpadzīvo mierīgi, kamēr brūce sadzīst.

-   Cik ilgi? nogārdza Kutlars. No novokaīna vai kāda tamlīdzīga līdzekļa, kas viņam iedots, mute bija sausa un kā ar vati piebāzta.

Ārsts pievērsās robainajam sarkanajam caurumam un nopētīja to kā retu orhideju. Droši vien kādu mēnesi. Paies pāris nedēļu, līdz jūs varēsiet uz tās kaut vai atbalstīties.

Pie durvīm kāds ierunājās, iztrūcinādams abus.

-    Viņam jāiziet no šejienes pašam uz savām kājām.

Kutlars vēroja Kornēliju ienākam istabā vaska krāsas plankumi uz sejas mirguļoja operāciju lampu apgaismojumā. Jūhans sekoja cieši uz pēdām. Sarkanās vējjakas bija lietū izmirkušas. Viņi izskatījās, kā izkāpuši no asins mucas.

-    Skaidrs, noteica resnais vīrs, labi zinādams, ka ar viņa klientiem strīdēties nav vēlams. Es kārtīgi pārsiešu un iedošu krietnu devu sāpju remdinošu līdzekļu.

Kornēlijs piegāja pie galda un pieliecās, lai ar lietpratēja aci nopētītu vāti, pirms ārsts to pārsien. Pacēlis galvu, viņš piemiedza ar aci Kutlaram un pasmaidīja. Acu kaktiņos parādījās krunciņas un bālajos vaigos parādījās rievas. Pēkšņi Kutlars juta, ka savainotajā kājā kaut kas iedur. Draugam bija taisnība ārsts ar medikamentiem neskopojās, taču novokaīna aizsargvaļņi sāka brukt, un pāri tiem drīzumā gāzīsies sāpju armija.

Ārsts pārsēja brūci un pasniedzās pēc šļirces. Tagad es iešļircināšu mazliet morfija un iedošu līdzi arī dažas tabletes.

Kabinetam cauri, šķita, izšāvās sarkans zibens Jūhans bija satvēris ārstu un aizspiedis tam muti. Asinīm pielijušās acis aiz notaukotajiem briļļu stikliem iepletās un mežonīgi izbolījās, un no deguna izsprāga gļotu burbuļi viņam sākās hiperventilācija. Kornēlijs izrāva no ārsta gaļīgajiem pirkstiem šļirci, cauri baltajai virsvārča piedurknei iedūra to rokā un nospieda virzuli. Paniku platajās acīs nomainīja stiklaina rezignācija, jo organismā ieplūda nomierinošs līdzeklis. Jūhans aizvilka ārstu līdz krēslam un nosēdināja tajā, kamēr Kornēlijs sameklēja vēl vienu ampulu un piepildīja šļirci no jauna, iedūra turpat, kur pirmajā reizē, un iztukšoja šļirci līdz galam.

-   Tabula Rasa, viņš nočukstēja, pamezdams skatienu uz Kutlaru. Neatstājam lieciniekus.

Izvilcis adatu no ārsta rokas, viņš tuvojās Kutlaram.

Ja vien kāja klausītu, Kutlars būtu bēdzis, taču aptvēra, ka tas ir veltigi. Viņš pat netiktu ārā no istabas. Atmiņā pazibēja Serko, kas gulēja uz pielijušā ceļa. "Cerams, ka šie nežēlīgie draņķi lai kas tie būtu vismaz notvers to, kas nogalināja manu brālēnu, un atdarīs ar to pašu." Viņš vēroja adatu, kas viegli trīsuļoja Kornēlija spēcīgajos pirkstos; ārsta asinis tās galu bija iekrāsojušas sārtu. "Jācer, ka viņš vismaz nomainīs adatu," Kutlaram pazibēja prātā, taču tad viņš atģida, ka tam patiesībā nav nozīmes.

-    Šeit nedrīkst uzkavēties, Kornēlijs norādīja. Viņš pasniedzās, paņēma no kastītes, kas stāvēja pie sienas, papīra salveti un ietina tajā šļirci. Vai paiet varēsi?

Kutlars pamāja un dziļi ieelpoja. Kornēlijs iemeta šļirci vējjakas kabatā, paķēra ievainoto aiz padusēm un palīdzēja nostāties stāvus. Kutlars sajuta, cik cieši ir pārsēji. Istaba šķita sašūpojamies. Viņš mēģināja spert soli, taču kājas neklausīja. Pēdējais, ko viņš redzēja pirms noģibšanas, bija plakāts sajūsmināts suns ar spožām acīm, veselīgu ķermeni un bez tārpiem.

52. NODAĻA

Kad Gabriels apstādināja automašīnu divdesmit pēdu attālumā no akmeņlauztuves bedres malas un izslēdza dzinēju, viscaur debesjumam jau sāka iekrāsoties rīta blāzma. Vecais karjers bija izveidots kalnu grēdā uz ziemeļiem no pilsētas vietā, kur beidzās savulaik rosīgs ceļš, kas pieslējās Ruinas lielajam ziemeļu bulvārim. Kādreiz pa to grabēdami dienā izbrauca vairāk nekā simts vēršu vilktu ratu, kas piekrauti ar celtniecībai domātiem akmeņiem.

Vairums būvmateriālu sabiedriskajai baznīcai Ruinas centrā bija nākuši no šīm raktuvēm, un tāpat ari liela daļa ziemeļu un rietumu sienas. Tagad ceļu sedza zemi, biezi salapojuši koki un simtiem gadu krāta lapu mulčējuma slānis, un vietumis kāda pārlūzusi plāksne, kas slējās gaisā kā sadragāts kauls, bija vienīgā liecība par seno brauktuvi. Ceļš atradās divarpus kilometru nost no tuvākās iemītās takas un mūsdienu kartēs vairs netika atzīmēts to bija teju neiespējami atrast pat gaišā dienas laikā.

Gabriels piegāja pie kraujas malas, ievilka plaušas iepriekšējā naktī plūdu atraisītās piesātinātās pirmatnējās smaržas un aplaida skatienu apkārt. Astoņdesmit pēdas zemāk pāri neizmērojami dziļa dīķa virsmai stiepās zaļo aļģu paklājs. Par tilpnes dziļumu nebija šaubu. Akmeņlauztuves uzkrāja ūdeni kā milzīgas lietus mucas. Viņš ieklausījās, mēģinādams sadzirdēt kādu dzinēju, suņu vai motorzāģu radītu troksni jebko, kas liecinātu par cilvēku klātbūtni šai apkaimē. Taču atskanēja vien daži plunkšķi, kad tālu lejā kāds akmens ievēlās zaļajā ūdeni.

Pārliecinājies, ka neviena cita tuvumā nav, Gabriels atgriezās pie automašīnas un atvēra bagāžnieku. Viņam preti vērās bālas miroņa acis. Tumšu caurumiņu tam uz krūtīm apņēma liels sārts zieds. Gabriels paņēma mirušā ieroci Gloka sistēmas 22. modeļa pistoli, kas iecienīta narkotiku tirgoņu, bandu locekļu un plašās Rietumu pasaules policijas aprindās. Aptverē varēja ievietot piecpadsmit lodes, un vēl vienai atradās vieta stobrā. Gabriels paurbināja caurumiņu un izņēma četrdesmitā kalibra S&W lodi ar mīkstu galu un nelielu pulvera lādiņu. S&W nozīmēja "Smits un Vesons", lai gan ļaunas mēles melsa, ka patiesībā tas atšifrējams kā "smalks un viegliņš", jo nelielais šaujampulvera daudzums nodrošināja salīdzinoši lēnu lodes izsviešanas ātrumu. Taču līdz ar to skaņas trieciens bija kluss, šāviena radītais troksnis arī krietni mazāks, un tas nebūt nav peļami gadījumos, kad negribas piesaistīt lieku uzmanību. Taču mirušajam nebija izdevies kaut reizi i/,šaut, un tagad tas vairs nekad neizdosies.

Gabriels pasniedzās pāri līķim un no bagāžnieka izcēla divas melnas auduma somas. Nolicis tās zemē, viņš atvilka pirmās rāvējslēdzēju tajā atradās divas prāvas plastikāta pudeles ar balinātāju. Ar pirmās pudeles saturu viņš apšļakstīja līķi, rūpigi laistīdams visur, kur pats bija pieskāries; tā tika iznīcinātas pat visniecīgākās DNS pēdas. Otra pudele bija paredzēta automašīnas salonam. Viņš atrāva vaļā aizmugures durvis.

Uz grīdas, gandrīz paslīdējusi zem šofera sēdekļa, atradās soma, kas Līvai bija līdzi lidostā. Gabriels izcēla somu, nolika zemē un aplaistīja automašīnā visu, kam viņa varbūt pieskārusies. Pēc tam viņš pagrieza aizdedzes atslēgu un nospieda logu atvēršanas pogas. Trīs stikli noslīdēja lejup. Ceturto bija izšķaidījusi lode. Pudeles satura atlikumu Gabriels izlēja pār stūri, ātruma pārslēgu un vadītāja sēdekli un iemeta tukšo pudeli bagāžniekā. Tad viņš izņēma no plecā pakarinātās maksts savu SIG P228 ar skaņas slāpētāju un iztrieca deviņmilimetrigo lodi cauri bagāžnieka grīdai, aizvēra vāku un ielaida tajā vēl vienu lodi.

Pārlaidis skatienu zemei, viņš atrada koka zaru, pārlauza uz pusēm un piegāja pie Renault. Nospiedis sajūga pedāli, viņš ielika pirmajā ātrumā un zara viena galu atbalstīja pret akseleratoru. Dzinējs klusītēm rūca. Otru galu viņš atspieda pret sēdekli, pārliecinājās, ka stūre ir pilnīgi taisni, tad ar vienu strauju, plūstošu kustību atlaida stāvbremzi un atkāpās sāņus.

Sajūga pedālis tika atlaists. Priekšējie riteņi sāka buksēt 11/ mīkstās zemes. Vienu brīdi automobilis palika uz vietas, tomēr beigās abas riepas atrada atbalsta punktu akmens plātnēs zem satrūdējušās mulčas slāņa, un auto rāvās uz priekšu. Gabriels vēroja to uzņemam ātrumu. Riteņi brīdi palika karājamies gaisā, un Renault pazuda skatienam. Viņš dzirdēja, kā automašīna atsitas pret karjera sienu un ar plunkšķi iegāžas ūdenī, uz visiem laikiem apklusinot gaudojošo dzinēju.

Gabriels piegāja pie malas un paskatījās lejup. Automašīna bija nokritusi uz jumta un, gausi slīdēdama uz dīķa vidu, pamazām grima, kamēr gaiss izplūda pa atvērtajiem logiem un cauršauto bagāžnieku. Viņš raudzījās, kamēr tā pazuda zem ūdens virsmas, atstājot aizvien sīkāku burbulīšu tērcīti un mazu eļļas plankumu. Gabriels pašķieba galvu uz sāniem kā plēsīgs putns.

Apkārt valdošajā klusumā tālu lejā varēja dzirdēt vilnīšus arvien klusāk skalojamies pret klints sienām. Beidzot iestājās tāds miers, ka tālruņa zvans aizmugures kabatā līdzinājās sirēnai. Viņš paguva izraut aparātu no kabatas un atvāzt, pirms atskanēja otrs signāls, vienlaikus uzmetot aci zvanītaja vārdam ekrānā.

-   Sveika, māt, viņš sacīja.

-   Gabriel, teica Ketrīna Manna, es jau sāku raizēties, kur tu esi palicis.

-    Gadījās ķibele lidostā. Viņš atkal palūkojās uz zaļo ūdeni. Kad atlidoja meitene, uzradās vēl daži tipi. Nācās ieviest kārtību.

-    Vai viņa ir kopā ar tevi? Ketrīna pēc īsa pārdomu mirkļa jautāja.

-   Nē. Bet ari pie viņiem meitenes nav.

-   Kur tad viņa ir?

-    Drošībā. Šobrīd jau policijā. Pēc divdesmit minūtēm es atgriezīšos Ruinā un atradīšu viņu.

-    Kā tev pašam? Ketrina taujāja.

-   Viss kārtībā. Par mani nebēdā.

Vīrietis beidza sarunu un ieslidināja tālruni kabatā.

Ar kāju izlīdzinājis riteņu uzvandīto mīksto zemes klājumu, Gabriels piegāja pie otras somas. Atvēris rāvējslēdzēju, viņš izņēma divus riteņus, vairākus melnus cauruļveida tinumus un motoru un no šīm sastāvdaļām piecās minūtēs uzbūvēja saliekamo triāla motociklu, kuru lielāko vasaras daļu bija izmantojis Sudānas projektā. Gan rāmis, gan simts kubikmetru cilindru bloks bija izgatavoti no alumīnija un tādējādi ārkārtīgi viegli. Izjauktā veidā motocikls bija tik kompakts, ka nastu nesējam zirgam mugurā varēja sakraut četrus motociklus un bez liekām pūlēm nogādāt tos pat grūti sasniedzamos pasaules nostūros.

Gabriels izņēma no maisa melnu aizsargķiveri, ielika auduma somā gan Līvas mantas, gan tukšo somu, tad aizvilka rāvējslēdzēju, uzmeta somu plecā un, uzlēcis uz motocikla, mazliet pašūpojās, lai iekustinātu amortizatorus. Pāris reižu nospiedis starteri, lai degviela nonāktu dzinējā, viņš iedarbināja motociklu. Nezinātājs to varētu viegli sajaukt ar neliela motorzāģa radīto dūkoņu. Apgriezis motociklu braukšanas virzienā un pa Renault atstāto sliedi devās atpakaļceļā.

53. NODAĻA

Līva spēji atmodās. Sirds krūtīs pukstēja tik mežonīgi, it kā no tās kāds tiektos izkļūt laukā. Nupat atkal bija rādījies sapnis, kurā viņa krita jau liecās uz priekšu, taču laikus uztrukās no miega. Kāds reiz bija viņai stāstījis ja cilvēks sapnī redz, ka ir nokritis līdz galam, tad viņš ir miris. Līva brīžiem prātoja, kā gan to var zināt.

Viņa pacēla galvu no galda un samiedza acis, nopratināšanas telpas spožu lampu apžilbināta.

Krēslā otrpus galda sēdēja vīrietis.

Kad Līva izbijusies sarāvās, krēsls nočīkstēja, bet skrūves to noturēja cieši pie grīdas.

Labrīt, vīrietis ierunājās. Vai labi gulējāt?

Viņa pazina balsi. Jūs esat Arkadians?

-    Jā, es. Viņš pievērsās mapei, kas bija novietota uz galda abiem pa vidu. Jautājums ir cits, proti, kas esat jūs?

Līva paraudzījās uz mapi. Tā vien šķita, ka viņa nule atguvusies uz Kafkas planētas. Mapei blakus atradās maisiņš ar maizītēm, krūzīte ar melnu kafiju un kaut kas līdzīgs mitro salvešu paciņai.

-   Neko līdzīgāku dušai un brokastīm es tik īsā brīdī nemācēju sagādāt, Arkadians taisnojās. Ķerieties vien klāt.

Jau sniegdamās pēc maizītes, Liva ievēroja, kadas izskatās viņas plaukstas, un paķēra salvetes.

-   Man ir paradums uzticēties cilvēkiem, Arkadians turpināja, vērodams, kā Liva berž nost sakaltušos dubļus un netīrumus starp pirkstiem, tālab, ja man kāds kaut ko stāsta, es sliecos tam ticēt, ja vien kas cits mani nepārliecina par pretējo. Sarunā pa tālruni jūs man nosaucāt vīrieša vārdu, un šī persona ir sameklēta datubāzēs.

Izmeklētājs atkal pievērsās mapei.

Saprazdama, kas tajā atrodas, Līvai juta viegli aizžņaudzamies kaklu.

-   Taču vienlaikus jūs minējāt, ka šis cilvēks ir jūsu brālis, un šajā jautājumā rodas zināmas grūtības. Arkadiana uzacis saraucās kā pacietīgam, pretimnākošam tēvam, kurš nupat piedzīvojis smagu vilšanos bērnā. Piedevām jūs nakts vidū uzrodaties lidostā, stāstāt par slēpņiem uz ceļa, par šaudīšanos. Arī tā jūs pārbaudāt manu uzticību, mis Ādamsena. Viņš skumji raudzījās Līvā. Policijā nav ziņu par tīši izraisītu transportlīdzekļu sadursmi netālu no lidostas. Nav ziņu par apšaudi. Un pagaidām neviens nav atradis līķi uz ceļa. Patiesību sakot, pagaidām vienigā persona, kura zina par notikušo, esat…

Līva spēji nolieca galvu un ar abām rokām spēcīgi pluinija dubļiem notašķītos matus kā suns, kas drudžaini pūlas izkasīt blusu. Uz galda izsējās kaut kas līdzīgs sīciņiem vizuļiem. Tikpat pēkšņi viņa rimās, un nosmulētajā sejā iekvēlojās zaļās acis.

Vai, jūsuprāt, man ir paradums nēsāt matos sašķaidīta auto loga stikla drumslas? Varbūt jums vajadzīgi vēl kādi pierādījumi, ka es nemeloju?

Arkadians vērās uz kristāliņiem, kas vizuļoja uz saskrāpētās galda virsmas.

Līva izberzēja acis ar salvetēs noslaucītajām rokām, kas tagad smaržoja pēc zīdaiņu losjona. Ja jūs neticat, ka es par mata tiesu izglābos no nolaupīšanas, tā ir jūsu darīšana. Man alga viena. Es gribu tikai redzēt brāli, no sirds izraudāties un veikt visus neapšaubāmi garlaicīgos priekšdarbus, lai varētu viņu nogādāt mājās.

Un es ar lielāko prieku jums to atļautu, taču vēl neesmu pilnībā pārliecināts, ka viņš patiešām bija jūsu brālis un jūs patiesībā neesat kāda žurnāliste, kas meklē informāciju skandalozam materiālam.

Pār Līvas seju pārlaidās apjukuma pilna izteiksme. Kādam skandalozam materiālam?

Arkadians aši samirkšķināja acis, it kā šajā acumirkli viņu būtu piemeklējusi kāda apskaidrība. Atbildiet uz vienu jautājumu, viņš lūdza. Vai jūs kopš mūsu telefonsarunas esat lasijusi kādu avīzi? Skatījusies vai klausījusies ziņas?

Līva papurināja galvu.

Lūdzis uzgaidīt, Arkadians ar pirkstu kauliņiem pieklauvēja pie durvju stikla. Durvis atvērās, un viņš nozuda.

Paķērusi vēl silto maiziti no maisiņa, Līva kāri ēda un pa durvju spraugu aplūkoja noplukušo atvērtā plānojuma biroju, klausījās tālruņu zvanu un sarunu dūkoņā un nopētīja ar papīru grēdām nokrautus rakstāmgaldus. Dīvainā kārtā šī aina viesa mājīguma sajūtu.

Arkadians atgriezās mirklī, kad viņa pirmajai maizītei uzdzēra kafiju un sniedzās pēc otras. Viņš paslidināja pāri galdam iepriekšējās dienas vakara avīzes izlaidumu.

Līva lūkojās uz attēlu pirmajā lappusē un juta sirdī kaut ko aizlūstam, gluži kā toreiz, stāvot ezera krastā Centrālparka. Acis aizmiglojās. Viņa ar pirkstu galiem noglāstīja graudaino attēlu, kurā bārdains vīrs bija redzams stāvam Citadeles virsotnē. No dvēseles dzīlēm ar mokām izlauzās elsas, un beidzot paspruka vaļā asaru slūžas.

54. NODALA

Ausma atkal pulcēja visus kopā lielajā katedrāles zālē uz. mal tutlnu, pēdējo no četrām nakts lūgšanām, lai savām acīm skatītu nakts nāvi un jaunas dienas dzimšanu. Tā kā šim dievkalpojumam bija tik dziļa simboliska jēga atpestīšana, atdzimšana, atbrīvošanās no ļaunā un gaismas triumfs pār tumsu -, visiem Citadeles iemītniekiem vajadzēja obligāti tajā piedalīties.

Taču todien bija citādi.

Atanasija uzmanību tas piesaistīja laikā, kad tēvs Maleahijs bija iegrimis savā kārtējā daiļrunīgajā fantāzijas lidojumā no kanceles un viņš izklaidīgi pārlaida skatienu sarkanajās tunikās tērptajiem sargiem, kas rindojās viņam priekšā. Par spīti bargajam noteikumam visiem apmeklēt rīta dievkalpojumu, viens no iemītniekiem nebija ieradies. Parasti sešas pēdas un piecas collas garš Giljermo Rodrigess skaidri izcēlās uz apkārtējo fona, taču todien viņa nebija.

Kambarkungs atcerējās sešdesmit divas personiskās lietas, ko iepriekšējā dienā bija nogādājis uz abata apartamentiem. Sešdesmit divas sarkanas mapes par sešdesmit diviem Carmina kārtas brāļiem. Viņš nedaudz pagriezās ar visu augumu, it kā lūkodams vēl vērīgāk uzklausīt sprediķi, un klusībā pārskaitīja sargus.

Katedrāles alas sastingušais gaiss nodrebēja, kad visi Citadeles mūki baznīcas pirmatnējā valodā dobji skandēja beidzamo Dieva slavinājumu. "Ik dienu es Tevi svētīšu un Tavu vārdu slavināšu mūžīgi mūžos. Esi svētīts, ak, Kungs! Māci man Savus likumus."

Draudze sāka izklīst, un Atanasijs tikko paguva saskaitīt. Bija ieradušies piecdesmit deviņi sargi, tātad trīs pazuduši.

Saulei lecot, lielie logi virs altāra iegaismojās. Dievs bija atvēris dižo aci un aplūkoja savu uzticamo draudzi. Gaisma jau atkal uzveica tumsu. Jauna diena bija sākusies.

Atanasijs lidz ar visiem ģildes biedriem brūnajās tunikās rindā izgāja no katedrāles, prātā pārcilādams sava atklājuma iespējamās sekas. Par brāļa Giljermo pagātni viņš zināja maz un lauzīja galvu par iemeslu, kādēļ abats izvēlējies viņu. Šāda doma viņam aizdeva milzu nemieru. Kambarkungs allaž bija lepojies ar savu spēju iegrožot abata impulsivitāti. Trīs sargu nozušana satrauca ne tikai tālab, ka viņš baiditos, kā abats reaģējis uz brāļa Semjuela nāvi, bet arī tālab, kā viņš šo vīru trūkumu bija atklājis.

Vakar aizliegtajā glabātavā iepazīstināts ar pareģojumu, kas varbūt vēstīja par Sakramenta galu un jauna laikmeta sākumu, Atanasijs sprieda, ka sācis kust slepenības ledus, kas, viņaprāt, daudzus gadus stindzinājis baznīcu un kavējis tās attīstību. Taču nupat radušās aizdomas apliecināja gluži pretējo. Apgaismības pilna nākotne tagad rādījās vēl tālāka viņš baidījās, ka abats savā rīcībā atgriezies drūmajā un vardarbīgajā viduslaiku Citadeles pagātnē.

55. NODAĻA

Liva sēdēja žilbinoši gaišajā nopratināšanas telpā un klusēja.

Viņa nerimās aplūkot attēlu laikrakstā, un Arkadians tikām rāmā balsī izskaidroja notikušo. Pabeidzis viņš uzlika plaukstu uz zilās mapes sev līdzās.

Es gribētu parādīt jums vēl dažas fotogrāfijas, viņš sacīja. Tās mēs uzņēmām pirms sekcijas. Es apzinos, ka tas var būt grūti, un es pilnībā sapratīšu, ja atteiksieties. Tomēr tas var mums palīdzēt atklāt Semjuela nāves apstākļus.

Liva pamāja un ar delnu notrausa asaras no vaigiem.

-   Taču pirmām kārtām man ir jānoskaidro kāds jautājums. Kad Liva pacēla galvu, inspektors turpināja: Pārlieciniet mani, ka patiešām esat viņa māsa.

Pārguruši un nomāktā, Liva no tiesas neilgojās stāstīt par savu dzīvi, taču vienlaikus gribēja zināt, kas ar brāli atgadījies.

-    Es patiesību uzzināju tikai pēc tēva nāves, Līva iesāka. Pirms astoņiem gadiem noskaidrotie fakti un atmiņas, kas parasti turētas dziļi sirdī, tagad palēnām uzpeldēja virspusē. Tolaik mani plosīja visai pamatīga identitātes krīze. Es nekādi nevarēju sameklēt savu vietu. Zinu, ka daudzi bērni pārdzīvo tādu posmu, ieņemdami galvā, ka patiesībā nav savas ģimenes locekļi, taču manam brālim ar tēvu bija cits uzvārds un māti es tā ari neatceros. Vienreiz gan es par to apvaicājos tētim, bet viņš neatbildēja ne vārda un ierāvās sevi. Tonakt es dzirdēju, kā viņš raud. Savā pārlieku spilgtajā pusaudzes iztēlē sadomājos, ka laikam esmu uzjundījusi kādu apkaunojošu ģimenes noslēpumu. Kopš tā laika es viņam vairs šo jautājumu neuzdevu. Pēc viņa bojāejas savās sērās vai zaudējumu sajūtā, sauciet to, kā gribat, šķiet, biju pārņemta ar šo vienu neatbildēto jautājumu. Bija sajūta, ka esmu zaudējusi ne tikai tēvu, bet ari visas izredzes izpētīt savu izcelsmi.

-   Bet jūs tomēr to noskaidrojāt, Arkadians noteica.

-Jā, Līva atzina. Jā, noskaidroju. Viņa dziļi ievilka elpu un domās iegrima pagātnē. Tolaik tikko biju iestājusies Kolumbijas universitātē, studēju žurnālistiku. Mans pirmais lielais uzdevums bija trīs tūkstošus vārdu garš pētnieciskās žurnālistikas darbs par pašas izvēlētu tematu. Nolēmu nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu un izpētīt lielo ģimenes noslēpumu. Tāpēc iesēdos tālsatiksmes autobusā un devos uz Rietumvirdžīniju, kur mēs ar brāli bijām piedzimuši. Uz pilsētu, kam būtu vieta enciklopēdijā kā amerikāniskuma paraugam. Viena garā galvenā iela. Veikaliņi ar markīzēm pāri ietvēm, bet lielākoties slēgti. To sauca par Peredaisu. Paradīze Rietumvirdžīnijā. Amerikas dibinātājus nudien spārnojušas milzu cerības. Tovasar, kad es piedzimu, Līva turpināja, mamma un tētis daudz ceļoja, meklēja darbu. Abi bija ekoloģiskās dārzkopības speciālisti un daudzējādā ziņā apsteidza laiku. Lielākoties viņi nodarbojās ar parasto dārzkopību, šur tur gadījās kāds darbs pašvaldības labā vai kāds fermera piedāvājums. Viņi nebija izvēlīgi un centās nopelnīt naudu, kas nodrošinātu iztikšanu bērnu aprūpes laikā. Ikreiz, braucot garām kādai vietējai medicīnas iestādei, viņi tajā iegriezās, taču es spriežu, ka tajos laikos apskatē tikai izmērīja asinsspiedienu un paklausījās divu mazītiņu sirsniņu pukstos. Ultraskaņas aparatūras toreiz nebija. Mammai un tētim nebija ne jausmas par iespējamiem sarežģījumiem, kas radās vēlāk. "Dzemdību nams", kurā es nācu pasaulē, bija parasta medicīnas iestāde pilsētas nomalē. Toreiz tā bija noslēpusies blakus milzīgai WalMart veikala ēkai, kura neapšaubāmi ir daudzo galvenās ielas tukšo veikaliņu iemesls. Parastās lauku klīnikas mediķu galvenais pienākums bija salāpīt pacientu, iespiest tam rokās aspirīna pudelīti un izrakstīt… vai ari aizsūtīt uz pienācigu slimnīcu. Telpas pat manos studentes gados bija gana primitīvi aprīkotas, tālab Dievs vien zina, kādas tās izskatījās tolaik, kad tur ieradās mamma un tētis. Es patērzēju ar reģistrāciju māsu, pastāstīju, ar ko es nodarbojos un ko meklēju. Viņa man parādīja noliktavu, kur augstās grēdās bija sakrautas kastes ar slimību vēsturēm. Tur valdīja milzu nekārtība. Pagāja stunda, kamēr es atradu kasti ar nepieciešamo gadu. Arī kastē viss bija juku jukām. Es pārskatīju visu, sameklēju dzimšanas ierakstu žurnālu un izlasīju. Mana vārda žurnālā nebija, tālab es pierakstīju visus tālaika darbinieku vārdus un pierunāju reģistrācijas māsu, lai atļauj man sazināties ar vienu no tiem, ar medicīnas māsu misis Kintneri, kura strādājusi medicīnas centrā astoņdesmitajos gados. Pirms dažiem gadiem viņa aizgājusi pensijā, taču dzīvoja turpat pilsētiņā. Devos viņu apciemot. Mēs sēdējām atvērtajā verandā mājas priekšā un dzērām limonādi. Viņa atcerējās manu māti, kura bijusi skaista sieviete. Cinijusies divas dienas, lai laistu mūs abus pasaule. Ārsti nevarēja izprast sarežģījumu cēloni, un beidzot mūs izņēma "cauri jumta lūkai", kā viņa izteicās. Ar ķeizargriezienu. Līva lēni piecēlās no krēsla. Es piedzimu kā Sema Ņūtone, viņa bilda tikko sadzirdamā balsī, gandrīz čukstēdama. Mana brāļa vārds bija Sems Ņūtons. Mēs piedzimām vienā laikā, vienā dienā, vieniem un tiem pašiem vecākiem. Mēs esam dvīņi. Viņa pavērsa pret izmeklētāju labo sānu, izvilka no džinsiem blūzi un pacēla to augšup taču mēs neesam parasti dvīņi.

Arkadians ieraudzīja uz bālās ādas baltu rētu. Horizontālu krustveida rētu. Tieši tādu, kādu bija redzējis mūkam.

Par daudziem brāļiem un māsām mēdz teikt, ka tie ir nešķirami, kā saauguši kopā, Liva turpināja. Bet mēs tiešām tādi bijām. Mūsu trīs apakšējās ribas bija saaugušas kopā. Lielveikalos nopērkamā bulvārprese tādus biedinoši dēvē par Siāmas dvīņiem. Precīzāk izsakoties, mēs bijām tā sauktie omfalopāgi, bērni, kas savienoti krūšu rajonā. Dažos gadījumos tiem ir kopīgs kāds svarīgs orgāns, piemēram, aknas. Mums bija kopīgi vien kauli. Liva nolaida blūzi un iesliga krēslā. Medmāsa Kintnere apgalvoja, ka notikums sacēlis diezgan lielu jezgu. Šis bijis pirmais gadījums, kad kopā saauguši dažādu dzimumu dvīņi, tālab ārsti visnotaļ nopriecājās. Kad manas mātes veselības stāvoklis pasliktinājās un mūsu tāpat, ārsti krita panikā. Viņa bija zaudējusi tik daudz asiņu dzemdībās, pārcietusi tik lielus iekšējo orgānu bojājumus, pūlēdamās laist pasaulē tādu dīvaini veidotu dubultbērnu, ka tā arī neatguva samaņu. Jādomā, ārsti apjauta, ka viņus vai slimnīcu var saukt pie atbildības, tāpēc visu noklusināja. Māte nomira astoņas dienas pēc musu dzimšanas, dienā, kad mani un Semjuelu ķirurģiski atdalīja. Un tad atklājās, ka ir tikai viena dzimšanas apliecība. Tika steigšus izdota vēl viena, un tāpēc mans dzimšanas datums sakrīt ar dienu, kurā mūs atdalīja. Faktiski tā patiesi ir diena, kurā es kļuvu par pilnvērtīgu cilvēku. Nosaukt mani mātes vārdā vēlējās tēvs. Līva Ādamsena bija viņas meitas vārds, tās meitenes vārds, kuru viņš reiz iemīlējis un apprecējis. Tieši tāpēc viņš par to negribēja runāt.

Arkadians iegrima domās un prātoja, uz kādiem jautājumiem vēl nebija rastas atbildes. Kādēļ jūsu vecmāmiņai un mātei nebija vienāds uzvārds?

-   Tā ir ļoti sena norvēģu tradīcija. Vecmāmuļa allaž tās ievēroja. Visiem bērniem uzvārds tika atvasināts no tēva vārda. Vecmāmuļas tēvs bija vārdā Hanss, tālab viņas uzvārds bija Hansena, kas dīvainā kārtā nozīmē "Hansa dēls". Manas mātes tēvu sauca Ādams, tālab viņas uzvārds bija Ādamsena. Dzimtas koka izsekošana skandināviem ir ļoti grūts darbs. Līva paraudzījās uz laikrakstu, kas publicējis Semjuela fotogrāfiju. Jūs teicāt, ka grasāties man parādīt kaut ko tādu, kas palīdzēs noskaidrot mana brāļa nāves apstākļus. Līva pēc brīža ierunājās. Kas tas ir?

Viņa vēroja, kā Arkadians šaubīdamies ar pirkstiem bungo pa zilo mapi. Inspektors bija atmaidzis savos uzskatos par viņu, taču joprojām izturējās piesardzīgi.

-   Paklau, Līva sacīja, Es ne mazāk par jums alkstu noskaidrot, kas ar manu brāli atgadījies. Uzticēties man vai ne, tas paliek jūsu ziņā. Taču, ja jūs vēl arvien māc bažas par manu žurnālistes darbu, es esmu ar mieru parakstīt jebkuru klusēšanas līgumu, kādu jūs man noliksiet priekšā.

Arkadiana pirksti mitējās bungot. Viņš piecēlās un izgāja no telpas, atstādams mapi uz galda.

Līva cieši raudzījās uz to, apspiezdama dziņu paķert un pārskatīt, kamēr inspektors ir prom. Viņš pēc neilga brīža atgriezās ar pildspalvu un parasto Slepkavību nodaļas informācijas neizpaušanas līgumu. Viņa to parakstīja, un inspektors salīdzināja šo parakstu ar to, kurš redzams viņas pases kopijā, kas bija atsūtīta pa faksu. Tad viņš atvēra mapi un paslidināja pāri galdam sešas reiz četras collas lielu glancētu fotogrāfiju.

Tajā bija uzņemts nomazgātais Semjuela līķis uz apskates galda, un spožajā apgaismojuma skaidri varēja redzēt grotesko tumšo rētu tīklu uz bālās ādas.

Līva apstulbusi vērās attēlā. Kas ar viņu tā izrīkojies?

-   To mēs nezinām.

-   Bet jūs noteikti esat iztaujājuši brāļa paziņas. Vai tad tie neko nezināja? Varbūt viņi stāstīja, ka viņš pēdējā laikā uzvedies savādi vai arī šķitis nomākts.

Arkadians papurināja galvu. Jūs esat vienīgais cilvēks, ar kuru mums izdevās aprunāties. Jūsu brālis nokrita no Citadeles virsotnes. Tā kā par viņa dzīvi pilsētā nav nekādu liecību, mēs pieņemam, ka viņš vairākus gadus mitinājies kalnā. Cik ilgi, jus teicāt, viņš bija pazudis?

-    Astoņus gadus.

-    Un visu šo laiku no viņa nebija nekādu ziņu?

-    Nevienas pašas.

-   Tātad, ja viņš visus šos astoņus gadus uzturējies šeit, pēdējie, kas redzēja viņu dzivu, ir Citadeles iemītnieki, un diemžēl ar viņiem mums nekāda saruna neizdosies. Es gan esmu nosūtījis lugumu, kā to prasa standarta procedūra. Bet neviens ar mani nerunās.

-    Piespiest viņus nevar?

-   Citadele vārda tiešā nozīmē ir ārpus likuma. Tā ir valsts valstī ar savu likumdošanu un tiesu sistēmu. Man nav tiesību tai pavēlēt.

-   Tātad citadelieši drīkst turēt mēli aiz zobiem pat tad, kad cilvēks gājis bojā un neviens cits neko nevar paskaidrot?

-   Tā ari ir, Arkadians apstiprināja. Lai gan esmu drošs, ka agrāk vai vēlāk arī Citadele nāks klajā ar kādu paziņojumu. Tai, tapat kā jebkurai organizācijai, rūp labvēlīgais tēls sabiedrības acīs. Bet pagaidām mēs varam turpināt izmeklēšanu citiem līdzekļiem.

Viņš izņēma no mapes vēl trīs fotogrāfijas un paslidināja vienu pāri galdam.

Līva ieraudzīja tajā uz plānas ādas strēmeles ieskrāpētu savu tālruņa numuru.

-   To mēs uzgājām jūsu brāļa kuņģī. Tieši tāpēc mums izdevās ar jums tik ātri sazināties. Inspektors pastūma pāri galdam vēl vienu fotoattēlu. Bet tas nav viss, ko mēs atradām.

56. NODAĻA

Zudušajā kvartālā ceļus sestā gadsimta sākumā bija iezīmējuši rokas ratiņi un zirgi, tālab mūsdienu satiksmes apjomiem, ātrumiem un platumiem tie bija pilnīgi neatbilstoši. Lai paplašinātu ielas, butu jānojauc nami, un tas šajā pilsētā nebija pat apspriežams, tāpēc teritorijas plānotāji ieviesa tik sarežģītu vienvirziena ceļu sistēmu, kas ievilināja automobiļus kā mušas savā neizmērojamajā slazdā.

Vadīt neatliekamās medicīniskās palīdzības autotransportu pa šim viduslaiku ielām Erdemam bija ļoti grūti. Paramediķu darba organizācijas priekšraksti lika uz katru izsaukumu pilsētā un tās apkaimē reaģēt piecpadsmit minūšu laikā. Turklāt noteikumos bija piesacīts atvest transportlīdzekli tādā pašā stāvoklī, kādā tas izbrauca. Tas nozīmēja, ka brauciens šai akmens labirintā ar krāsu notraipītajām sienām tādā ātrumā, lai izpildītu pirmo prasību, noveda pie tā, ka otro neizbēgami nācās smagi pārkāpt.

Viņš sānskata spogulī uzmanīja, lai, lēnā gaitā izbraucot no akmens arkas, netiktu noskrambāti automobiļa sāni ar uzzīmēto krustu, kura vidū čūska bija aptinusies ap Asklēpija ceļa spieķi. Mazliet palielinājis ātrumu, viņš atkal pievērsās ceļam un raudzīja kaut nedaudz kompensēt kavēšanos, jo zināja, ka gan jau kada nākamā šķēršļa dēļ atkal vajadzēs līst gliemeža gaitā.

-    Kā mums sokas? Erdems apvaicājās.

-   Jau četrpadsmit, Kemils attrauca, ieskatīdamies pulksteni. Nedomāju, ka šoreiz mums izdosies pārspēt kādu rekordu.

Neatliekamā palīdzība bija izsaukta baltajam vīrietim, kas atrasts guļam bez samaņas kādā Zudušā kvartāla nomales sānieliņā. Ņemot vērā laiku un atrašanās vietu, Erdems sprieda, ka vīrietis ir pārdozējis narkotikas, sašauts vai sadurts. Zvanītājs nebija sniedzis plašākas ziņas, vien tik, lai varētu būt drošs par izsaukumu. Visumā tas bija apliecinājums, ka šī ideālā diena sākusies vienkārši ideāli.

-    Vai ir kādas ziņas no policijas? Erdems vaicāja.

Kelims pētīja radio skenera rādījumus, meklēdams patruļmašīnas numuru. Nav, viņš atteica. Droši vien nav vēl tikuši galā ar kafiju un brokastu maizītēm.

Policisti neapšaubāmi neuzskatīja gadījumu par steidzamu. Atšķiribā no neatliekamās medicīniskās palīdzības, policijas patruļmašīnai nebija pienākuma reaģēt piecpadsmit minūšu laikā īpaši tad, ja jāēd brokastis.

-   Te nu mēs esam! Erdems lēni iegriezās ap stūri un ieraudzīja ēnainās ieliņas viņā galā saņurcītu drēbju kaudzi. Policijas auto nekur nebija redzams. Tuvumā nemānijā nevienas dzīvas dvēseles.

-   Septiņpadsmit minūtes, noteica Kemils un nospieda rācijas podziņu, kas dispečeru punktā reģistrēja automobiļa ierašanos laiku. Nav slikti.

-    Un pat ne skrambiņas, piemetināja Erdems un ar ierastu kustību apstadināja auto, izņēma atslēgas no aizdedzes un izslīdēja no vadītāja krēsla.

Vīrietis, kas gulēja uz ietves, bija bāls kā nāve. Kolīdz Erdems viņu apvēla stabilā sānu guļā, kļuva skaidrs bāluma iemesls. Labais augšstilbs bija klāts asinim. Pacēlis sadriskāto bikšu audumu, lai noteiktu traumas smagumu, Erdems sastinga. Zem tā atradās nevis plata brūce, bet gan samērā nesen stingri pārsieta asiņaina marle. Jau grasīdamies pagriezties un pasaukt Kemilu, viņš juta pie skausta pieduramies vēsu, cietu ieroča stobra galu.

Kemils pat nepaguva izkāpt, kad pie atvērtā loga parādījās bārdains vīrs ar pistoli.

-   Sazinies ar dispečeriem, viņš pavēlēja, un balsī jautās, iespējams, britu akcents. Nav vajadzīga palīdzība. Pasaki, ka atrastais vīrietis vienkārši ir piedzēries.

Taustīdamies pēc rācijas, Kemils skatījās te uz stobra melno caurumu, te zilajās uzbrucēja acīs. Nepilnu sešu gadu laikā viņš tikai otro reizi bija iekļuvis slēpnī, taču zināja, ka svarīgākais ir būt mierīgam un izpalīdzīgam, lai gan šis uzbrucējs no tiesas satrauca. Pirmajā reizē viņam uzbruka novārguši un nervozi narkomāni slēpotāju maskās, tādēļ nebija skaidrs, kā tie rīkosies izšaus vai izmetis ieročus no rokam. Taču šis zellis uzvedās mierīgi, un viņa seju sedza nevis maska, bet bieza bārda, kas stīdzēja ap vecām apdeguma audu rētām, un zemu pār pieri pārvilkta sarkana vējjakas kapuce.

Pirksti sataustīja rācijas paliktni. Viņš paņēma rāciju un rīkojās, kā norādīts.

57. NODAĻA

Līva cieši lūkojās otrajā fotogrāfijā.

Vēl viena nerūsējoša tērauda paplāte bija izklāta ar baltu papīra dvieli, un uz tā novietotas piecas brūnas sēkliņas, kuru spīdīgajā virsmā bija ieskrāpēts kāds simbols.

Arkadians paslidināja pāri galdam trešo fotogrāfiju.

-    Simboli bija ieskrāpēti abās pusēs, viņš stāstīja. Piecas sēkliņas, desmit simboli; lielākoties burti, gan lielie, gan mazie.

Viņš salika attēlus tā, ka tie daļēji pārklāja cits citu. Tagad burti bija sakārtoti pa pāriem.

TaM+k

?s A at

-   Abās fotogrāfijās tie ir vienādā secībā, lai varētu redzēt, kuri divi simboli ir ieskrāpēti katrā sēkliņā. Varbūt šie pari ir nozimlgi. Man tie neko neizteic, bet iespējams, ka tā tam jābūt. Varbūt tas citiem paliek nesaprotams, jo domāts tikai jūsu acīm.

Līva apskatīja burtu virknes.

-   Vai tie jums ko nozīmē?

-    Pagaidām ne, viņa atzina. Vai varat man vēlreiz iedot pildspalvu?

Arkadians izņēma pildspalvu no kabatas un pasniedza Livai.

Ar plaukstu nogludinājusi laikrakstu, viņa pārrakstīja simbolus uz fotogrāfijas, kurā redzams viņas brālis. No burtiem Līva redzēja veidojamies savu vārdu "Sema" un uzrakstīja pārējos simbolus zemāk, saglabādama sākotnējos pārus.

s a M l ?

a + AkT

"Vai tas ir kāds šifrēts paziņojums par uzbrukumu Semjuelam? Tomēr nedaudz neticami. Turklāt sēklas atrastas sekcijas laikā, tādēļ šāds brīdinājums tobrīd jau būtu samērā bezmērķīgs," Līva sprieda.

-    Vai jūs šādu miklu risināšanā neiesaistāt lietpratīgus atšifrētā jus?

-   Gaziantepas lielajā universitātē strādā kāds kriptoloģijas profesors, kurš mums laiku pa laikam izpalīdz, taču es neesmu viņam piezvanījis. Pēc visa spriežot, jūsu brālis ārkārtīgi nopūlējās, lai šī ziņa nenonāktu nepareizajās rokās, tāpēc nebūtu vēlams viņa centienus padarīt veltīgus. Es no tiesas domāju, ka ziņa ir paredzēta jums, un jūs esat vienigā, kas spēs no tās izlobīt kaut ko sakarīgu. Arkadians pieklusināja balsi. Neviens par šīm sēklām neko nezina. Vienīgi koroners, kas tās uzgāja kuņģi, es un tagad ari jūs. Es nepievienoju šīs fotogrāfijas lietas materiāliem. Ja vēsts par šo atradumu nāks klajā, ikviens Ruinas pētnieks un

Sakramenta sazvērestības teorētiķis nekavēsies paust savu viedokli par tā nozīmi. Es pūlos atrisināt šo lietu, nevis noskaidrot, kas ir Sakraments. Lai gan…

Viņš atkal nopētīja sēklas.

-    Lai gan? Līva mudināja.

-   Lai gan man ir zināmās aizdomas, ka, noskaidrojot vienu, būs atrisināts arī otrs noslēpums.

58. NODAĻA

Divus stāvus zemāk vasarraibumaina roka ievadīja lodziņā lietotāja vārdu un paroli, kas ļaus iekļūt policijas datubāzē. Ekrāns nozibsnīja, un atvērās pasta programma, pavēstot, ka viņam ir septiņas jaunas ziņas. Seši izrādījās iecirkņa apkārtraksti, kurus tāpat neviens nelasīja, un septītajam bija dots nosaukums "Gargoils". Temata rindā vīdēja tukšums. Vīrietis raidīja nervozu skatienu pāri monitoram, tad atvēra elektroniskā pasta ziņojumu. Tajā bija tikai viens vārds: "Zaļš."

Viņš izdzēsa ziņu un parūpējās, lai no tās tīklā nepaliktu nekādas pēdas, un pēc tam atvēra vadības moduli. Ekrānā parādījās melns lodziņš, bija jāievada lietotāja vārds un parole. Abus ierakstījis, viņš iekļuva dziļāk tiklā un pārskatīja nesen atjauninātos failus.

"Gargoils" bija viņa paša radīta vienkārša programma, kas ļāva krietni vieglāk kontrolēt viņam nepieejamu lietu statusu. Tā vietā, lai nomocītos ar ielaušanos centrālajā datubāzē un lidz apnikumam manuāli meklētu atjauninātos failus, viņš varēja mierīgi piesaistīt programmu jebkura faila arhitektūrai un, tiklīdz failu atjaunināja, "Gargoils" automātiski atsūtīja ziņu pa elektronisko pastu.

Vīrietis atvēra failu ar mirušā mūka lietu. Divdesmit trešajā lapā parādījās sīka teksta rindkopa, kuru programma bija izcēlusi gaiši zaļā krāsā. Tajā bija izklāstīts, kā policija aizturējusi kādu

Līvu Adamsenu, kura ziņojusi par nolaupīšanas mēģinājumu netālu no lidostas. Viņa atradās nopratināšanas telpā ceturtajā stāvā. Tajā bija izvietotas Laupīšanu un Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Viņš sarauca pieri, vēl neapjauzdams, kāds šim notikumam sakars ar mirušo muku.

Lai nu kā…

Tā nebija viņa darīšana.

Abas puses bija pieprasījušas, lai par jebkuriem papildinājumiem lietas materiālos tām tiktu uzreiz ziņots. Tātad viņam nerūpēja informācijas nozīmīgums.

Iespraudis zibatmiņu USB slotā procesora priekšpusē, vīrietis pārkopēja jaunumus, aizvēra failu un tad rūpīgi izgāja no datubāzes labirinta pa to pašu ceļu, par kuru bija tajā ticis iekšā, aizvērdams aiz sevis visas neredzamās durvis.

Atgriezies sākotnējā darbvirsmā, viņš atvēra monitorā nevainīgu rēķintabulu domātu garāmejošo ziņkārīgajiem skatieniem paķēra jaku un tālruni un aizsoļoja uz durvju pusi. Viņš nekad neko nesūtīja no sava termināļa pat šifrētu ziņu ne. Tas šķita pārāk riskanti, un viņš bija pārlieku piesardzīgs. Turklāt tepat aiz stūra atradās interneta kafejnīca, kur karsa kafijas automāti un kafija bija izcila.

59. NODAĻA

Līva vairākas minūtes pētīja burtu jūkli, veidodama un pierakstīdama vārdus. Viņa bija izlobījusi vārdus "salt", "last", "task", "mask"-nekā pasaulsvarīga. Nebija ne "grāla", ne "krusta", ne arī kādu citu vārdu, kuri apzīmētu to, kas saskaņā ar baumām bija Sakraments. Katra ziņā nekā tāda, kā dēļ būtu vērts atdot dzīvību.

Viņa mēģināja izveidot vārdu no lielajiem burtiem MAT un aplūkoja pārpalikušos s, a, l, a, k. Tad pacēla galvu un paskatījās uz Arkadianu. Kādā valodā sazinās Citadelē?

Inspektors paraustīja plecus. Grieķu, latīņu, aramiešu, angļu, senebreju; visās mūsdienu un daudzās mirušajās valodās. Runā, ka Citadelē esot ierīkota milziga bibliotēka, kurā savākts papilnam senu tekstu. Ja jūsu brālim bija kāds sakars ar to, es pieņemu, ka vēsts var būt jebkurā valodā.

-    Brīnišķīgi!

-   Bet es šaubos, vai viņš tā būtu rīkojies. Kāda jēga sūtīt jums ziņu, kuru jūs nesapratīsiet.

Līva smagi nopūtās un paņēma fotogrāfiju, kurā bija redzams brāļa līķis. Skatiens pārslīdēja skaidrajām plecu, augšstilbu un kakla līnijām un T veida krustam, kas dziļi iededzināts kreisajā plecā.

-   Iespējams, atbilde meklējama šajās rētās, viņa prātoja. Tā varētu būt, piemēram, karte.

-   Es piekrītu, ka rētas ir nozīmīgas, taču, manuprāt, šie simboli ir vēl svarīgāki. Viņš krietni nopūlējās, ieskrāpējot tos uz piecām sīciņām sēklām, norija tās kopā ar jūsu tālruņa numuru un nolēca no kalna mūsu jurisdikcijā, lai mēs to visu atrastu sekcijas laikā.

Jau atkal Līva pievērsa uzmanību fotogrāfijai laikrakstā, Semjuelam, kam apkārt rindojās burti, kurus viņš ar tādām mokām bija slēpis.

-    Es gribu viņu redzēt, Līva paziņoja.

-    Diez vai tas būtu prātīgi, Arkadians klusā balsī iebilda. Jūsu brālis nokrita no ļoti liela augstuma un guva plašus savainojumus, un mēs esam veikuši pilnīgu sekciju. Būtu labāk, ja jūs nogaidītu.

-   Cik ilgi jāgaida un kas?

-    Mis Ādamsena, jūs droši vien īsti neapjaušat, ko sekcijas laikā dara ar līķi.

Līva dziļi ieelpoja un ar spožajām zaļajām acīm cieši palūkojās izmeklētājā. Pēc rūpīgas ārējas apskates koroners veic Y veida iegriezumu rumpī, pāršķeļ krūšu kaulu un izņem sirdi, plaušas un aknas, un vēlāk izpēta šos orgānus. Pēc tam nozāģē galvaskausa augšdaļu un novelk sejas ādu, lai varētu piekļūt smadzenēm, un ari tās izņem vēlākai apskatei. Vai esat kādreiz bijis Ņūdžersijā, inspektor?

Arkadians samirkšķināja acis. Neesmu, viņš attrauca.

-   Pērn Ņuarkā tika izdaritas simt septiņas slepkavības, vidēji vairāk nekā divas nedēļā. Pēdējo četru gadu laikā esmu rakstījusi par praktiski jebkuru noziedzības šķautni un pētījusi visas policijas veiktās procedūras, tostarp līķa sekciju. Es esmu novērojusi vairāk sekciju nekā vairums jauno policistu. Tālab zinu, ka nekāds jaukais skats tas nav. Es zinu, ka tas ir mans brālis, bet es zinu ari to, ka neatlidoju šurp, iztērējusi visu kreditlimitu savā kredītkartē, kuru, starp citu, man jau nozaga, lai aplūkotu dažas bildes. Tāpēc, lūdzu, viņa piebilda, pagrieza fotogrāfiju un paslidināja to pāri galdam, aizvediet mani pie Sema.

Inspektors skatījās te uz Līvu, te uz Semjuelu fotoattēlā. Abiem bija vienāda sejas krāsa, izcilni vaigu kauli. Semjuela acis bija aizvērtas, taču izmeklētājs zināja, ka tās ir tikpat koši zaļas.

Klusumā ielauzās viņa tālruņa zvans.

-   Atvainojiet, viņš izmeta, piecēlās un aizgāja uz telpas otru galu.

-   Tu neticēsi! ausī iedziedājās priecīgi satraukta balss, līdzko viņš piespieda atbildes taustiņu. Tiklīdz šķita, ka lieta jau tā ir pietiekami dīvaina, man atsūtīja laboratorijas izmeklējumu rezultātus! sauca Raiss.

-    Kas tur tāds ir?

-    Mūka šūnas ir…

Spalgi iekaucās sirēna, un Arkadians bija spiests atraut tālruni no auss, lai nepārsprāgtu bungādiņas.

-   Kas jums tur, ellē, notiek? viņš iekliedzās.

-    Ugunsgrēka trauksme! Cauri griezīgajai kaukoņai izlauzās Raisa sauciens. Mūs laikam evakuē. Šaubos, ka tā ir mācību trauksme. Kad beigsies, es tev piezvanīšu.

Arkadians paskatījās uz Līvu. Cieši uzlūkoja viņu un pieņēma lēmumu.

Nē, nevajag! viņš auroja tālrunī. Es aizbraukšu pie tevis. Tad viņš pasmaidīja un piemetināja, sacīdams gan Līvai, gan Raisam: Un atvedīšu arī kādu viesi.

60. NODAĻA

Propelleru apdullinošais troksnis pieņēmās spēkā pāris tūkstoši zirgspēku darbināja Double Wasp dzinēju labajā spārnā un grieza lidaparātu uz riņķi, līdz aizmugures kravas lūka atradās tieši iepretim noliktavas durvīm.

Ketrina vēroja, kā vīri sarkanos kombinezonos piesteidzas klat un pagrūž zem nesamērīgi lielajiem C-123 vieglās kravas lidmašīnas riteņiem koka bremzes klučus. Organizācija par karalisku samaksu, vienu dolāru, bija iegādājusies to no Brazīlijas Gaisa Kara spēkiem ar noteikumu, ka lidmašīna trīsdesmit dienu laikā tiks sagatavota ekspluatācijai un aizgādāta prom no militārās aviobāzes, pretējā gadījumā to izmantos par mērķi šaušanas apmācībai. Lidmašīna izrādījās tik sliktā stāvoklī, ka savu pirmo galapunktu sasniedza tikai ar grūtībām, taču kopš tās dienas jau bija nolidojusi vairāk neka divdesmit tūkstošus stundu.

Dzinēju rēkoņa noklusa, to sakultā ūdens pilienu migliņa sāka nosēsties, un luka nolaidās. Ketrīna soļoja pa slapjo betonu, un viņai pa pēdām gāja studente Bekija un muitas ierēdnis, kas ar vienu roku pieturēja cepuri galvā un ar otru žņaudza dokumentu planšeti. Ketrīna bija paņēmusi līdzi Bekiju, lai viņa varētu pārliecināties, ka visa blīvi sakrautā krava atbilst pavaddokumentiem, un viņas valdzinošais skaistums piesaistītu muitas ierēdņa un pārējo lidostas darbinieku skatienus, kamēr paslepeni tiek izkrauta visdārgākā oficiāli nereģistrētā krava.

Pēdējo gadu laikā Ketrīna bija ar tēvu tikusies bieži, taču Ruinā nekad. Tas būtu pārāk bīstami pat pēc tik ilga laika. Parasti viņa aizlidoja ciemos uz Riodežaneiro vai abi sastapās citviet, apsprieda organizācijas jaunākos projektus, pārmija sirdīgus vārdus par kārtējo netaisnību, kāda atkal piemeklējusi planētu, un iemalkoja labu viskiju.

Nostājusies slīpās kravas rampas galā, viņa aplūkoja lielo kompānijas logotipu, kas bija uzkrāsots uz pirmā transportēšanas paliktņa plānā alumīnija apvalka. Lielākā daļa šīs kravas bija mēslojums ar augstu nitrāta koncentrāciju, kada liela naftas ķīmijas uzņēmuma dāvinājums nolūkā remdēt sirdsapziņas pārmetumus par pasaulei nodarīto postu. Ketrīnu allaž tirdija šaubas, vai ir labi pieņemt šādus ziedojumus, taču galu galā viņa nosprieda, ka cilvēkiem, kas vēlāk gūs vislielāko labumu no tāda sūtījuma, šādi ētiskie apsvērumi ir vienaldzīgi. Tiem ir svarīgi iekopt zemi un izaudzēt pārtikai derigas izejvielas.

Pēc pāris dienām mēslojums sajauksies ar neauglīgo smilti ap kādu Sudānas ciematu ja Sudānas valdība izdos atļauju lidmašīnai nosēsties un ja Gabrielam izdosies pierunāt vietējos karakungus nenozagt sūtījumu, lai izgatavotu no tā bumbas. Viņš jau bija guvis visnotaļ labus panākumus, bet Ketrīna atsauca viņu šurp, un tagad viņam vajadzēs sākt visu no gala.

Ketrina palūkojās sānis.

Bekija ar muitas ierēdni jau salīdzināja konteineru sērijas numurus. Aiz viņiem varēja redzēt divus no trim noliktavas personāla vīriem, kas gar spārnu devās uz lidmašīnas aizmugures daļu. Bija grūti neraudzīties viņiem tieši virsū. Tomēr Ketrina pagaidīja, kamēr tos nevarēja saskatīt ne ar acs kaktiņu, pagriezās un soļoja lejup pa kravas rampu.

-   Es atsūtīšu autokrāvēja vadītāju šurp, lai ķeras pie darba, viņa uzsauca pār plecu.

-   Paldies, pat nepagriezies, attrauca muitas ierēdnis.

Ketrīna devās uz noliktavu, kura par trīs ceturtdaļām bija piepildīta ar taisnās rindās izkārtotiem konteineriem un transportēšanas paliktņiem. Ilkers pārkārtoja dažus konteinerus ar ūdens filtru komplektiem. Viņa norādīja lidmašīnas virzienā, un vīrietis paslēja augšup īkšķi, apgrieza autokrāveju un devās uz atvērto durvju pusi. Ketrīna mēroja ceļu pa eju starp konteineriem, līdz nonāca kantorī noliktavas galā.

Kāds no lidmašīnas apkalpes locekļiem lēja krūzītē kafiju no krūkas, kas atradās zem televizora pie tālākās sienas. Vīrietis pagriezās pret nācēju, un, ieraugot viņu, tumši iedegusi seja savilkās grumbotā, platā smaidā.

-    Lidojuma komandieris Migels Ramiress jūsu ricibā, viņš bilda, ar pirkstu piesizdams identifikācijas žetonam pie kombinezona.

Ketrīna metās pāri telpai un izmisīgajās alkās krist vīrietim ap kaklu gandrīz nogāza viņu no kājām. Nogurums, bažas par tagadni, smagie dienas pārdzīvojumi un vēstures smagums, kas gūlās pār nākamības dienām viss uz bridi aizmirsās, un viņa abām rokām apskāva vīrieti.

Pēc deviņdesmit trimdas gadiem Oskars de la Kruss beidzot bija atgriezies mājās.

Abi stāvēja, cieši apskāvušies, taču diemžēl mirkļa burvību sabojāja Ketrīnai kabatā melodiski ietinkšķējies tālrunis. Viņa atrāvās, noskūpstīja tēvu uz abiem vaigiem un izņēma aparātu no kabatas. Oskars vēroja meitas seju apmācamies, kamēr viņa lasīja uz tālruni atsūtīto elektroniskā pasta vēstuli.

-   Gabriels?

Ketrīna papurināja galvu. Meitene. Viņa ir policijas iecirkni.

-    Kas ziņo?

-    Kāds darbinieks centrālā rajona iecirkņa ēkā.

-   Uzticams?

-    Precīzs.

Oskars pašūpoja galvu. Tas nav viens un tas pats.

Ketrīna paraustīja plecus. Viņš piegādā prasīto, un informācija allaž ir noderīga.

-   Kādu informāciju šis avots mums ir sagādājis?

-    Policijas materiālus par visām ar Baznīcu saistītajām izmeklētajām lietām beidzamo trīs gadu laikā. Mēs par viņu uzzinājām no mūsu kontaktpersonas presē.

-    Tātad pieņemu, ka viņš nesniedz to, mūsu cēlo mērķu vadīts?

-    Nē. Viņš par to saņem naudu.

Sieviete vēlreiz pārlasīja ziņu tālrunī, ievēroja sūtīšanas laiku un sirdījās uz sevi par to, ka nebija to apskatījusi agrāk. Notīrījusi ekrānu, viņa piespieda vienu ātrā zvana taustiņu. "Interesanti, vai ziņotājs nosūtijis šo informāciju vispirms man un tikai pēc tam Citadelei, vai otrādi? Tam gan nav lielas nozīmes. Šobrīd cilvēki, kas mēģināja lidostā nolaupīt meiteni, neapšaubāmi zināja to pašu, ko es, un arī viņi jau plānoja turpmāko rīcību."

Numurs bija sastādīts.

Kadā citā Ruinas malā iezvanījās tālrunis.

61. NODALA

Basilica Ferrumvia bija vislielākā ēka Ruinā, kas nepiederēja baznīcai. Kā sarkana ceribu un modernā progresa bāka tā deviņpadsmitā gadsimta vidū bija mazpamazām uzslējusies no viduslaiku rajona Zudušā kvartāla dienvidu nomalē. Par spīti nosaukumam, tās sienās pielūdza vienīgi uzņēmējdarbību. "Dzelzs ceļa bazilika" bija Ruinas centrālā dzelzceļa stacija.

Kad Gabriels piebrauca pie ēkas gotiskās fasādes, sastregumstunda jau bija sasniegusi savu kulmināciju. Viņš apstādināja vieglo triāla motociklu zem lielas no stikla un dzelzs veidotas nojumes, kas stiepās ēkas priekšpusē, un iestūma to lidzās motorolleru rindai. Nolaidis motocikla balsta kājiņu un izslēdzis motoru, viņš vingrā gaitā iegāja stacijā gluži kā jebkurš pasažieris, kas steidzas uz vilcienu.

Ātrā solī šķērsojis kakofonijas pārņemto galveno halli, viņš pa kāpnēm devās uz slāpētā klusumā grimstošo bagāžas glabātavu, kas izrakta dziļi pamatiezī zem sešpadsmitā perona.

Sešdesmit astotais skapītis atradās telpas vistālākajā stūri tieši zem vienas no sešām drošības kamerām, kas novēroja telpu. Un tas nozimēja, ka Gabriela seja gan bija redzama visiem, kas pētīja kameru uzfilmētos kadrus, toties skapīša saturs to skatieniem palika apslēpts. Viņš ievadīja piecu ciparu kodu un atvēra durtiņas.

Glabātuvē atradās melna audekla soma, mats matā līdzīga tai, kas tobrīd bija viņam plecā. Gabriels atvēra rāvējslēdzēju un izņēma melnu stepētu jaku un divas pilnas munīcijas aptveres. Tās viņš novietoja uz skapīša grīdas, izņēma savu Sig Sauer, uzmanīgi noskrūvēja skaņas slāpētāju un iemeta to atvērtajā somā. Klusums bija domāts naktij. Dienas laikā šāvieniem bija jānogrand tik skaļi, lai atbaidītu visus, kuriem nav jāatrodas tuvumā. Nebija vajadzīgs, lai ciestu nevainīgi garāmgājēji. Ko armijā dēvēja par netīšiem upuriem, pilsētā sauca par slepkavību.

Aplaidis skatienu apkārt, Gabriels noslidināja somu no pleca, novilka jaku un samainīja to pret stepēto jaku. Pilnās aptveres nonāca kabatā. Sig Sauer atgriezās makstī pie pleca bez skaņas slāpētāja pistole vairs tā neizspīlēja apģērbu. Pacēlis otru somu no grīdas, viņš ielika to skapītī, tad atvēra rāvējslēdzēju un izņēma Līvas ceļojumu somu. Mirkli vilcinājies iedzimtā pieklājība iebilda pret rakņāšanos daiļā dzimuma personiskajās mantās -, viņš tomēr somu atvēra.

Tajā atradās apģērbs, tualetes piederumi, mobilā tālruņa lādētājs, visas mantas, ko samet somā, steidzīgi pošoties ceļojumā. Vēl tur datorsomā bija neliels klēpjdators, kabatas portfelis, kredītkartes, žurnālistes apliecība un gandrīz pilna Starbucks lojalitātes karte. Sānu kabatā viņš uzgāja pasi, mājas atslēgu saišķi un 1-Hour Foto papira aploksni, kurā bija aptuveni ducis Līvas un kāda jaunekļa fotogrāfiju ceļojumā pa Ņujorku. Tajās viņa izskatījās vairākus gadus jaunāka nekā lidostā satiktā meitene te viņai varēja būt mazliet pāri divdesmit. Jaunais vīrietis neapšaubāmi bija viņas brālis. Abiem bija lidzīgi gaiši mati, maigi ieapaļa,

pievilcīga seja, un abu koši zaļās acis mirdzēja kopīgos smieklos un jautrībā.

Pēdējais attēls liecināja, ka ceļojums noticis pirms 2001. gada. Jauneklis stāvēja starp Pasaules Tirdzniecības centra torņiem un, saviebis seju it kā milzīgā piepūlē, tēloja, ka ar izstieptām rokām cenšas pastumt abus debesskrāpjus vienlaikus. Garie mati un bārdiņa padarīja viņu līdzīgu Samsonam filistiešu templī. No fotogrāfijas šķita dvešam ļaunas priekšnojautas un smags traģisms ikvienam taču zināms, kāds liktenis piemeklēja abus debesskrāpjus, turklāt jaunā, laimīgā vīrieša poza mats matā atdarināja to, kuru viņš ieņēma pēdējās stundās pirms lēciena.

Gabriels ieslidināja fotogrāfijas kabatas portfeli. Praktiskais instinkts mudināja atstāt ceļojumu somu skapīti, tomēr viņš parmeta to pāri plecam, aizcirta durtiņas un devās uz izeju. Paturot to, viņš nodrošinājās ar talismanu, laimes dāvātāju, tādu kā objektīvu, caur kuru fokusēt savu apņēmību un mērķtiecību, lai tad, kad meitene būs atrasta un nogādāta drošībā, viņš varētu somu atdot.

Viņa uztverē Livas drošība bija kļuvusi par viņa personisko misiju. Bija grūti pateikt, kāpēc un kad viņš izšķīries par tādu lēmumu. Iespējams, tas notika bridi, kad meitene traucās cauri lietusgāžu apskalotajai stāvvietai. Varbūt pat agrāk kad viņš bija ieraudzījis atbraucējas pārsteidzoši zaļās acis meklējam viņa skatienā patiesību. Ja vien rastos izdevība, viņš, mazākais, varētu izkliedēt tās bailes.

Vīrietis iznira no bagāžas glabātavas pustumsas spoži izgais. motajā galvenajā hallē. Arkveida stikla griesti, kuri virsotnē sasniedza simts pēdu augstumu, šķita sakopojam visas skaņas un tad grūžam tās lejup. Troksnis bija tik milzīgs, ka tālruņa zvanu kabatā viņš drīzāk sajuta, nevis sadzirdēja.

Meitene ir aizvesta uz centrālā rajona policijas ēku, stāstīja Ketrina. Viņa atrodas ceturtajā stāvā nopratināšanas telpā un sniedz liecību par vakarnakts notikumiem.

-   Cik vecas ir šis ziņas?

-    Nupat saņēmu. Taču mēs spriežam, ka cilvēks, kas mums tās sniedzis, vienlaikus apgādā ari Sancti brāļus.

Tagad viss bija skaidrs. Turklāt tie, kuri mēģināja iepriekšējā nakti nolaupīt Livu, turēsies tuvumā un nogaidīs nākamo izdevību.

-    Es tev vēlāk piezvanīšu, viņš izmeta un beidza sarunu.

Piegājis pie motocikla, Gabriels uzlika aizsargķiveri un apsvēra turpmāko rīcību. Nopratināšanas telpā Līvai briesmas nedraudēja, taču mūžīgi viņa tur uzkavēties nevar, un centrālā rajona policijas ēka bija liela. Atrast viņu tur, nepiesaistot uzmanību, būtu teju neiespējami. Ar starteri iedarbinājis motoru, viņš pārlaida skatienu kioskam. Vietējā laikraksta rīta izdevuma pirmo lapu aizpildīja jauna fotogrāfija, kurā mūks bija redzams tuvāk, acīmredzot uzņemta ar ļoti jaudīgu objektīvu. Virsraksts vēstīja: "Cilvēka krišana."

Gabriels iejuka lēni plūstošajā rīta satiksmē.

Nebija grūti nojaust, kurp meitene dosies tālāk.

62. NODAĻA

Arkadians pastūma vaļā lielās centrālā rajona policijas iecirkņa ēkas stikla durvis un pieturēja tās. Spožajā rīta saulē, acis miegdama, Līva izgāja uz ielas. Vairāki policisti formastērpos un administrācijas darbinieki drūzmējās ap urnu, kas slējās uz ietves kā to kopīgās apsēstības pielūgsmes šķirsts. Līva devās piebiedroties rituālam.

-   Vai es varētu kādu izlūgties? viņa jautāja vīrietim baltā kreklā un zilā kaklasaitē. Administrācijas darbinieki parasti bija laipnāki nekā puiši formastērpos. Uzrunātais pacēla acis un, ieraudzījis nesakopto sievieti, mazliet satrūkās.

-    Nekas, nekas. Viņa ir kopā ar mani, Arkadians mierināja.

Puisis pasniedza Marlboro Lights miksto paciņu.

-    Pateicos, Līva sacīja, izņēma vienu cigareti un viegli pasita to pa plaukstas virspusi. Mīļš paldies.

Vīrietis pasniedza aizdedzinātas šķiltavas. Līva pielieca galvu tuvāk, un, izbadējusies pec nikotīna devas, kāri ievilka plaušās sausos dūmus. Garša bija tikpat nejauka kā nopratināšanas telpā smēķētajām cigaretēm. Viņa tomēr veltīja administrācijas darbiniekam smaidu un pagriezusies steidzās panākt Arkadianu.

-    Kad jūs īsti redzējāt brāli pēdējoreiz? Arkadians taujāja, kad Līva piegāja klāt.

Līva ievilka vēl vienu dumu un cerēja, ka drīz viņu pārņems pazīstamā svētlaime.

-    Pirms astoņiem gadiem, viņa atteica, izpūzdama kodīgos dūmus. Drīz pēc mūsu tikšanās viņš pazuda.

-   Vai ir kāda nojausma, kāpēc viņš aizbēga?

Dūma pēcgarša lika Līvai saviebties. "Kas tiem ārzemju smēķiem mūžīgi par vainu? Visi smird pēc degošām riepām," viņa klusībā prātoja. Tas ir garš stāsts.

-    Tādā gadījumā soļosim lēnām. Morgs atrodas tikai pāris kvartālu attālumā.

Līva vēl reizi piesardzīgi ievilka dūmu un, cik vien pazagšus spēja, nometa cigareti notekā, cerēdama, ka jaukais vīrietis, kas bija smēķi uzdāvinājis, neskatās uz viņu.

-   Droši vien var teikt, ka viss sākās pēc tēta nāves. Nezinu gan, ko jūs par to esat noskaidrojis…

Apdomājies Arkadians atcerējās rakstu par traģisko autoavāriju apledojušajā gravā. Pietiekami daudz.

-   Vai zināt arī to, ka mans brālis vainoja sevi tai avārijā? Ārsti to vēlāk nodēvēja par "izdzīvotāja sindromu". Viņš nejaudāja atbrīvoties no sajūtas, ka pats ir visa cēlonis, tālab nav pelnījis dzīvot. Brālis ilgu laiku apmeklēja psihoterapeitu, pūloties sadzīvot ar savām izjūtām, taču beigu beigās pievērsās reliģijai. Pieņemu, ka tā gadās bieži. Cilvēks visu dzīvi meklē atbildes. Ja neatrod tās uzreiz vienā vietā, rauga sameklēt citur.

Līva prātā pārdzīvoja astoņus gadus senos notikumus braucienu uz Rietumvirdžīniju, circeņu čirkstēšanu ap misis Kintneres vaļējo verandu, medmāsas stāstu. Bija rasta skaidrība un saprātīgs izskaidrojums visam, taču tumsa aizēnoja atklājumu pēc tam, kad viņa par to pavēstīja Semjuelam.

-   Man nevajadzēja viņam to visu stāstīt.

-   Nepārmetiet sev, Arkadians mierināja. Kad Semjuels vainoja sevi tēva bojāejā, vai jūs bijāt vienisprātis ar viņu?

-Nē.

-   Vai pūlējāties brālim iegalvot, ka tā nav viņa vaina?

-    Bez šaubām.

-   Tālab es jums tagad atgādinu, ka jūs nedrīkstat sev pārmest Semjuela nāvi. Lai ko jūs viņam stāstījāt, lai kada rīcība, jūsuprāt, viņu pamudinājusi tā darīt, viņš uz šīs takas bija nostājies jau iepriekš. Jūs to nekādi nevarējāt mainīt, lai kā arī censtos.

-    Kā jūs varat but par to pārliecināts?

-   Ja brālis ilgstoši būtu nēsājis sevī aizvainojumu pret jums vai uzskatījis jūs par līdzatbildīgu, tad kāpēc viņš tā nopūlējās, lai būtu drošs, ka mēs jūs atradīsim?

Līva paraustīja plecus. Varbūt tāpēc, lai mani sodītu.

Arkadians papurināja galvu. Tā tas nenotiek. Jūs taču noteikti esat rakstījusi par nolaupīšanas gadījumiem, par cilvēkiem, kas aizvesti ar varu un atrodas bezvēsts prombūtnē?

-   Paretam.

-    Kas tajos ir visļaunākais? Es domāju… upuru ģimenei?

Līva iegrima domās, atcerēdamās iztaujātos cilvēkus vajātie,

mokpilnie skatieni, nemitīgie minējumi par visu, kas varētu atgadīties, nebeidzamās raizes un nedrošība. Viņa iedomājās, ar kādiem dēmoniem pašai bija nācies sadzīvot kopš Semjuela pazušanas.

-    Visļaunākais ir neziņa.

-   Pilnīgi pareizi. Bet jūs zināt, kas atgadījās ar Semjuelu; par to viņš gādāja. Brālis jūs nesodīja, tā rīkodamies. Viņš jūs atbrīvoja.

Abus iztrūcināja sirēnas kauciens cauri satiksmei izlauzās liela ugunsdzēsēju automašīna, kas iegriezās nākamajā krustojumā. Arkadians vēroja to nozūdam aiz stūra un piepeši metās skriešus. Līva brīdi viņu pārsteigta uzlūkoja un tad steidzās nopakaļ. Pie stūra viņa izmeklētāju panāca.

63. NODAĻA

Ielu pārpildīja laboratorijas uzsvārčos un kreklos izmetušies un grupiņās sapulcējušies darbinieki, kas sargājās no augstuma un stāvēja, sakumpuši un rokas bikšu kabatās sabāzuši. Smagā automašīna, kura pirms brīža bija pašāvusies abiem garām, tagad piestāja blakus citai ugunsdzēsēju automašīnai, kas bija novietota iepretim milzīgam mauzolejam līdzīgai ēkai. Ugunsdzēsēju priekšnieki atstarojošās vestēs pārbaudīja uz papīra lapas sarakstītos vārdus.

Arkadians lieliem soļiem piegāja pie tuvākās grupas un pārlaida skatienu pūlim, vienlaikus ievadīdams tālrunī numuru. Vai doktors Raiss ir redzēts?

Ugunsdzēsibas dienesta priekšnieks ieskatījās sarakstā. Nē, viņš atteica. Pagaidām nav.

Pēc zvana uz mobilo tālruni Raisa balss lūdza atstāt ziņu. Arkadians aizcirta tālruņa vāciņu un piegāja pie diviem ugunsdzēsējiem, kas nupat bija iznākuši no ēkas.

-    Kas šeit atgadījies? viņš pazibināja žetonu. No viriešiem plūda dūmu smārds.

-    Nekas, atbildēja lielākais vīrietis, noņemdams aizsargķiveri un noslaucīdams no uzacīm sviedrus. Kādā gaitenī iedarbojās signalizācija. Viena tualetē bija aizdedzināts atkritumu grozs.

-   Tīšām?

-   Jā, bez šaubām.

Arkadians sarauca pieri. Vai drīkstu ieiet?

Ugunsdzēsējs pašķieba galvu un pie jakas atloka piestiprinātajā mikrofonā ierunājās: C4, vai vēl ko atradāt?

Skaļiem sprakšķiem sekoja metāliskā balss. Nekā. Mēs nākam ārā.

Ejiet, ja gribat, viņš sacīja.

Arkadians šķērsoja ietvi un devās augšup pa pakāpieniem. Līva sekoja cieši pa pēdām, apņēmīgi raudzījās uz priekšu un rādīja nedaudz norūpējušos vaigu cerībā, ka ugunsdzēsējs noturēs viņu par Arkadiana kolēģi. Ugunsdzēsējs vēroja sievieti paejam garām, taču viņa skatienu drizāk saistija tās dubļiem notraipītais apģērbs un mati. Viņš pavēra muti, grasīdamies ko teikt, taču sprakšķis rācijā novērsa uzmanību. Līva tikmēr steigšus pievārēja pakāpienus un nozuda aiz durvim.

Viņa attapās, nonākusi lielā iekšējā pagalmā, no kura ēkā veda vairākas durvis turpat iepretim atradās visu pamests reģistrācijas sekretariāta postenis un kreisajā pusē pāris lifta durvju. Arkadians piespieda vairākas pogas un brīdi gaidīja, tad piepeši pagriezās un devās iekšā pa dubultdurvīm. Līva viņam sekoja kāpņu telpā, kur atbalsojās katrs solis. Līdz pat zemākajam pagrabam viņa lika soļus vienā ritmā ar inspektoru, lai viņš neizdzirdētu sekotāju un neliktu tai atgriezties uz ielas.

Arkadians pieveica pēdējo pakāpienu un iznāca gaiteni. Viņu spēji pārsteidza tur valdošais klusums. Uz grīdas mētājās laboratorijas uzsvārcis, ko no pakaramā bija notriecis kāds garām skrienošs cilvēks, steigdamies izkļūt no ēkas. Gabaliņu tālāk gaitenī bija redzamas plaši atvērtas durvis uz Raisa kabinetu. Arkadians nospieda mobilā tālruņa atkalzvanīšanas pogu un devās pa gaiteni uz kabinetu.

Ieskatījies telpā, viņš ieraudzīja Raisa mobilo tālruni vibrējot slīdam pāri tukšajam rakstāmgaldam. Tas apstājās pie melnas kafijas krūzītes, no kuras vēl pacēlās garaiņi. Arkadians aizcirta sava tālruņa vāciņu. Apkārtnē atgriezās klusums. Izdzirdējis gaiteni aiz muguras troksnīti, izmeklētājs apsviedās, ļaujot rokai ieslīdēt pie ieroča, kas karājās maksti pie pleca.

Liva redzēja inspektoru pašaujam roku zem jakas, bet tad viņa sejai pārskrēja aizkaitinājuma pilna izteiksme. Viņa ielūkojas tukšajā kabinetā inspektoram aiz muguras, izmisīgi alkdama noskaidrot, kas noticis, taču vienlaikus apjauta, ka tagad nav piemērots brīdis uzdot jautājumus.

Ieslēpis plaukstu jakas piedurknē, Arkadians aizvilka durvis ciet, un Liva manīja, kā ausis paātrinās sirdspukstu atbalss. Bieži bijusi par liecinieci izmeklēšanas darbam, viņa saprata, cik nozīmīga ir šāda riclba. Inspektors uzskatīja kabinetu par iespējamo nozieguma vietu.

Durvis ar klikšķi aizcirtās, un Arkadians pavērsās ar seju pret sievieti.

Palieciet tepat, viņš izrīkoja un piegāja pie citām durvīm gaiteņa tālākajā galā. Nekam neskarieties klāt.

Ar plecu viņš atgrūda durvis. Līva teciņiem laidās pakaļ, pagūdama iesprukt istabā pirms durvju aizvēršanās, un attapās šaurā, bezpersoniskā telpā.

Valdīja zema temperatūra, dažus grādus virs nulles, un gaisā jautās dezinficējoša līdzekļa smaka un vēl kāds saldens, nedaudz šķebinošs smārds. Vienu sienu slejās aizpildīja lielu atvilktņu rindas, kopā aptuveni trīsdesmit. Piepešais dzestrums un atklāsme, kas slēpjas atvilktnēs, uzdzina Līvai saltus šermuļus.

Istabas vidū bija pamesti ratiņi. Apakšējo daļu tiem sedza plēves gabals gluži kā gultas pārklājs. Gandrīz vai šķita, ka ratiņos gulošais cilvēks, izdzirdējis ugunsgrēka trauksmi, piecēlies un kopā ar pārējiem atstājis ēku. Arkadians pasteidzās ratiem garām un apstājās telpas pretējā malā pie otrās atvilktnes trešajā rindā, uz. kuras bija uzkrāsots astotnieks. Zem tā bija plastikāta lodziņš, kurā ievietota ar roku rakstita zīmīte. Līva nevarēja izlasīt, kas uz tās rakstīts, taču par atvilktnes saturu šaubu nebija.

Arkadians ar jakas piedurkni satvēra rokturi. Brīdi, kad atvilktne slīdēja vaļā, Līva izdzirdēja aiz muguras troksniti un apcirtās otrādi. Uz sliekšņa stāvēja bāls, kalsns vīrietis. Vienā rokā viņš turēja pusapēstu virtuli, ar otru atglauda no sejas melnos garos matus.

-    Velns parāvis, kur tu biji pazudis? Arkadians uzbļāva.

Raiss paliecās uz sāniem un paraudzījās garam Līvai. Nesanāca pabrokastot, viņš atteica, norādīdams uz virtuli. Tad viņš nolaida skatienu, un pāri sejai nolaidās apstulbuma pilna izteiksme.

Līva saņēma drosmi un ar acīm sekoja viņa skatienam. Taču brāļa mirstīgās atliekas neredzēja. Atvilktne bija tukša.

64. NODAĻA

Liva, Arkadians un Raiss bridi stāvēja kā sasaluši.

Pirmais atguvās inspektors. Viņš pacēla galvu un palūkojās uz istabas stūri.

-    Arā! inspektors pavēlēja, izvadīdams abus gaiteni, kur gaiss bija salīdzinoši siltāks, un pats steidzās uz kāpņu pusi. Nevienu tur nelaidiet! viņš pār plecu uzsauca Raisam. Ieskaties kabinetā, pārbaudi, vai nekas nav pazudis. Nekam neskaries klāt.

Raiss ar Līvu saskatījās. Koronera skatienā pavīdēja atskārsme un pēc tam neveiklība viņš bija sapratis, kas ir šī sieviete. Līva novērsās, kamēr vēl vīrietis nav paguvis paust žēlumu, un palūkojās gaiteni. Arkadians nozuda aiz durvīm, kas veda uz. kāpnēm. Līva devās viņam pa pēdām, lai noskaidrotu, kas noticis, un lai nebūtu jāklausās koronera līdzjūtības apliecinājumos.

Arkadians lēca pāri pakāpieniem un izskrēja ārā pa durvīm, kas veda uz sekretariātu. Tajā bija sapulcējušies darbinieki, kas atgriezās ēkā. Viņš spraucās cauri pūlim uz apsardzes biroju.

-   Zvaniet dispečeru centrālei! viņš uzsauca biedējoša izskata matronai, kas sēdēja pie galda. Paziņojiet, ka morgā notikusi ielaušanās. Pasakiet, lai atsūta ekspertus un gatavojas uzklausīt aizdomās turamo aprakstu.

Sieviete pāri briļļu pusmēness formas stikliņiem bargi paraudzījās uz miera traucētāju, un viņas seja bija pats sašutuma iemiesojums.

-   Tūliņ pat! Arkadians ieaurojās, un apkārtējie acumirklī sastinga. Un lai neviens neiet uz zemāko pagrabu!

Morga apsardzes biroja nervu centrs bija tieši tik liels, lai tur pietiktu vietas krēslam, galdam un vairākiem datorsistēmas atmiņu torņiem, kuros ierakstīja astoņpadsmit novērošanas kameru sūtīto videomateriālu. Uz rakstāmgalda stāvēja pāris plakanā ekrāna monitoru. Abu displeji bija sadalīti deviņos kvadrātos, katrai kamerai pa vienam. Kad Arkadians ienāca, aptuveni piecdesmit piecus gadus vecs virietis formastērpā pacēla acis, un viņa Reactolite briļļu stikliņos iemirdzējās abu ekrānu atspīdums.

Arkadians uzrādīja žetonu. Vai jūs varētu sameklēt materiālu, ko novērošanas kameras nofilmējušas saldētavas noliktavā zemākajā pagrabā?

Aptumšotajā telpā uz brīdi kļuva gaišāks durvis viņam aiz muguras atkal atvērās. Arkadians pagriezās un ieraudzīja, ka telpā iespraucas Līva. Viņa apņēmīgi lūkojās uz monitoriem, vairīdamās viņa skatiena. Izmeklētājs jau dzirās palūgt viņu aiziet, taču nosprieda, ka prātīgāk būtu neizlaist viņu no acīm.

Izņēmis tālruni, viņš pārskatīja zvanu žurnālu un noskaidroja, cikos Raiss zvanīja un cikos iesledzās ugunsdrošības signalizācija. Deviņos un četrpadsmit minūtēs. Vienā ekrānā bija redzams ieraksts, ko sūtīja nule redzētā kamera saldētavas stūrī pie griestiem.

-   Vai jūs varētu attit ierakstu uz deviņiem un četrpadsmit minūtēm un parādīt no tās vietas?

Apsargs atvēra izvēlni un ievadīja prasīto laiku. Attēls noraustījās, un tad kadrā parādījās virietis, kas piestumj tukšus ratiņus pie kādas atvilktnes.

-    Kas tas ir? Arkadians taujāja.

Apsargs ieskatījās ciešāk ekrānā. Nepazīstamais virietis pagriezās un palūkojās apkārt, acīmredzot izdzirdējis spalgo trauksmes signālu.

-   Vārdu nezinu, bet viņš te strādā, apsargs pavēstīja. Man šķiet, tas ir kāds laborants.

Ieraksts turpinājās, attēli sekoja cits citam ar trīs sekunžu intervālu, tāpēc vīrietis šķita kustamies kā slikti vadīta marionete. Beidzot viņš nozuda no ekrāna.

-   Ievērojiet polietilēna pārklāju, Līva norādīja. Tas ir kārtīgi salocīts uz ratiņiem. Kad tur ienācām mēs, tas bija pārmests pāri.

Apsargs pāris reižu uzsita pa kādu taustiņu. Kad pulkstenis ekrānā pārlēca uz deviņiem un septiņpadsmit, kadrā parādījās kāds cits stāvs.

-   Stop! Arkadians uzsauca.

Tas bija slaida auguma tumšmatis, ģērbies melnā. Seju saskatīt nevarēja. Viņš visu laiku turējās ar muguru pret kameru. Pagājis garām ratiņiem, vīrietis nostājās pie atvilktnes, kurā pirmīt bija ieskatījies Arkadians, un ar cimdotu roku satvēra rokturi un pavilka. Līvai strauji iepukstējās sirds. Atvilktnē bija maiss ar kāda cilvēka mirstīgajām atliekām.

Vīrietis atvilka maisa rāvējslēdzēju. Par spīti attēla sliktajai kvalitātei, Līva uzreiz pazina bārdaini maisā un juta acīs iedzeļamies asaras. Pēc brīža iebrucējs nostājās starp kameru un Semjuelu, to pilnībā aizsegdams. Pēc visa spriežot, viņš kaut ko meklēja jakas iekškabatā. Kādu bridi rakņājies, vīrietis novilka cimdu no labās rokas un atsāka taustīšanos. Tad, turēdams rokā atrasto priekšmetu, nelūgtais viesis pārliecās pāri atvērtajai atvilktnei un pēkšņi pavērsa galvu pret durvīm viņu acīmredzot kaut kas bija iztraucējis. Lai ari vīrietis bija pieliecis galvu, sargādamies pavērst seju pret kameru, Līva bija saskatījusi pietiekami un viņu pazina.

-   Gabriels… viņa izdvesa. Šis cilvēks bija nakti atbraucis man pretī uz lidostu.

Ne mirkli neatraudams acis no ekrāna, Arkadians paķēra no rakstāmgalda talruņa klausuli. Tikmēr vīrietis ekrānā aizvilka rāvējslēdzēju, ieslidināja atvilktni atpakaļ, uzkāpa uz ratiņiem un pārvilka polietilēna pārsegu sev pāri.

-   Šeit runā inspektors Davuds Arkadians. Nupat notikusi ielaušanās morgā. Nododiet visām vienībām aizdomās turamā pazīmes. Baltais vīrietis. Slaida auguma. Sešas pēdas un vienu vai divas collas garš. Melns apģērbs…

Ekrānā parādījās vēl divi cilvēki sanitāru drēbēs. Viņi stūma ratiņus. Garākais pacēla galvu un paraudzījās uz kameru, taču seju nevarēja saskatīt. Abiem bija ķirurgu maskas, laborantu uzsvārči un nitrilkaučuka cimdi. Arkadians vēroja, kā tie taisnā ceļā dodas pie Sema atvilktnes. Ienācēji ieskatījās maisā, piesprādzēja to ratiņiem, aizvēra atvilktni un izstūma Semjuela Ņūtona līķi ārpus kadra. Visa operācija ilga nepilnas piecpadsmit sekundes.

Gabriels kā tēls no šausmu filmas paslējās augšup un sekoja vīriešiem, atstādams pārsegu tā, kā viņi to bija atraduši.

Arkadians aizsedza klausules galu ar plaukstu. Vai piegādes platformā ir novērošanas kameras?

Saldētavas telpa pazuda no ekrāna, un tās vietā parādījās betona platformas paaugstinājums, kurai vienā pusē atradās neatliekamās medicīniskās palīdzības automobilis un otrā durvis ar plastikāta aizkariem. Līva paguva iedomāties, ka tās atgādina ieeju gaļas pārstrādes fabrika.

Pēc dažām sekundēm aizkars pašķīrās, un pa durvīm izbrauca ratiņi. Abi sanitāri burtiski ielidināja tos pa automobiļa aizmugures durvīm.

Arkadians noņēma plaukstu no klausules. Jaunas ziņas. Steidzami izsludinu ātrās palīdzības automašīnas meklēšanu. Tā izbraukusi no pilsētas morga un dodas Alelujas pusloka ceļa virzienā. Aizdomās turamie ir divi baltie vīrieši, vidējas vai maslvas miesasbūves, viens varētu būt sešas pēdas un trīs collas garš, otrs apmēram piecas pēdas un desmit collas garš, abi pārģērbušies par sanitāriem. Ņemiet vērā, ka aizdomās turamie tiek meklēti par ielaušanos un laupīšanu un pašlaik bēg no nozieguma vietas. Viena aizdomās turamā fotogrāfija tiks izsūtīta pēc īsa brīža. Viņš spēji nolika klausuli. Vai varat izveidot no videoieraksta aizdomās turamo attēlus un aizsūtīt pa elektronisko pastu dispečeru centrālei? Tas neizklausījās pēc lūguma.

Arkadians negaidīja apsarga atbildi. Bija nekavējoties jārunā ar Risu.

65. NODAĻA

Gabriels ieslidēja visu pamestajā dispečeru telpā, kas pēc ugunsgrēka trauksmes bija gluži kā izslaucīta, un noliecās zem galvenās letes, kuru joprojām sedza rīta pasta un sūtījumu kārta. Viņš paņēma no paslēptuves maisu un motociklista aizsargķiveri un, izdzirdējis gaiteni balsis, paķēra no letes vidēja izmēra polsterētu aploksni.

-   Jums kaut kas vajadzīgs? Durvis bija parādījusies sieviete pusmūžā, nomērīdama viņu ar tēraudcietu, aizdomu pilnu skatienu aiz biezā dārgo briļļu ietvara.

-Jā… Man te ir paciņa… Gabriels pameta skatienu uz adresi. …kādam doktoram Makinam.

Viņš veltīja sievietei žilbinošu smaidu.

Apmēram sekundi šādi apstarota, viņa piespieda roku pie krūtīm, un skatiens atmaiga.

-   Jūs domājat doktori Meakinu, darbiniece paskaidroja. Vai man jāparakstās?

Nē, nevajag, Gabriels paskaidroja. Tas, kurš man parādīja ceļu šurp, jau parakstījās.

Viņš ieslīdēja atpakaļ gaitenī, kur drūzmējās milzums daudz cilvēku. Sekretariātā kāds kliedza, tomēr viņš apņēmīgi devās piegādes platformas virzienā. Aiz ēkas neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Šķērsielas galā neatliekamās medicīniskās palīdzības automobilis lēni iegriezās Alelujas pusloka rīta satiksmes plūsmā.

Nolēcis no betona platformas, Gabriels zibenīgi metās pie motocikla, ko bija paslēpis aiz lielas atkritumu tvertnes. Divreiz spēcīgi nospiedis starteri, viņš vēja ātrumā aiztraucās līdz šķērsielas galam un spēji nobremzēja. Alelujas pusloks bija vienvirziena iela, un tik agrā stundā tajā vienmēr valdīja sastrēgums. Gabriels paskatījās pa kreisi. Mediķu transportlīdzekli neredzēja. Viņš saka lavierēt starp automašīnām, uzmanīgi vērodams satiksmi tālumā. Iela meta platu loku, kaitinoši lēni atklājot satiksmes plūsmu skatienam, līdz nonāca pie krustojuma ar dienvidu bulvāri un sadalījās divās labā veda uz pilsētas nomali un kreisā uz Citadeli. Viņš būtu ar mieru derēt, ka jāgriež pa kreisi, taču pagaidām turējās vidējā joslā, gatavs ik brīdi nogriezties jebkurā virzienā, tiklīdz ieraudzīs meklēto.

Viņš ar papēdi nospieda bremzes pedāli, un pakaļējais ritenis ieķīlējās. Nokaucās signāltaure, viņu apbrauca furgons, un tā vadītājs, sēdēdams drošajā kabīnē, izkliedza dažus piparotus vārdus. Gabriels pat nelikās tos manām. Viņš pārlaida skatienu bulvārim, palūkojās uz abām pusēm un bija spiests atzīt, ka ceļa posmā starp šķērsielu un šo krustojumu neatliekamās medicīniskās palidzības automašina ir gluži vienkārši pazudusi.

66. NODAĻA

Kad Arkadians iegāja Raisa kabinetā, koroners pētīja kādu papīra lapu.

-    Vai kas pazudis?

-   Nē. Raiss palika sēžam pie galda. Biju domājis, ka iebrucēji pievāks šo. Tas ir laboratorijas ziņojums, par kuru tev stāstīju… taču laikam nav zinājuši, ka tāds te ir. Tas ir… neparasti.

Viņš pameta skatienu pāri inspektora plecam, un sejā atspoguļojās pārsteigums. Arkadianam aiz muguras bija nostājusies Līva.

Arkadians nopūtās.

-    Rais, tā ir Līva Ādamsena. Viņa ir radiņ… Mūka māsa.

-Jā, es… ē-ē… Sveiki. Raisa mutes kaktiņus noraustija nervozs smaids. Man žēl, ka… Balss izdzisa, jo viņš meklēja piemērotākus vārdus, lai izskaidrotu nesenos notikumus, taču šķita lavierējam kā pa minu lauku.

-   Žēl, ka pazaudējāt mana brāļa līķi? Līva minēja.

-Jā… tā laikam sanāk… Raiss novilka. Tā mums gadās pirmo reizi.

-   Jā, tas ir liels mierinājums.

Raiss nosarka un nolaida skatienu. Nūjā, droši vien… ē-ē… nav… Viņš apklusa, baidīdamies, ka apkaunos sevi vēl vairāk.

Arkadians ar pirkstiem saspieda sev virsdeguni.

-   Mis Ādamsena… Viņš veltīja Līvai stingru skatienu un cerēja, ka tas radīs pienācīgu iespaidu. Es saprotu jūsu sašutumu, un jums ir tiesības tā justies, taču es esmu norīkojis visu policiju meklēt šo busiņu. Mēs jūsu brāli atradīsim. Man vispār nevajadzēja ļaut jums šurp nākt… un tagad, kad tā ir nozieguma vieta, jūs nedrīkstat šeit atrasties. Jums jāatgriežas sekretariātā un jāpagaida tur, kamēr mēs norobežosim visu apkārtni.

Līva nenolaida skatienu. Nē.

-   Tas nebija lūgums.

Gaužām izaicinoši iegājusi kabinetā, Līva nosēdās iepretim Raisam.

-   Es jums paskaidrošu, kādēļ palieku. Pēdējās diennakts laikā es esmu uzzinājusi, ka mans brālis, kuru es uzskatīju par mirušu, patiešām ir miris. Es mēroju tūkstošiem jūdžu neērtos lidmašīnu sēdekļos, lai viņu identificētu. Mani nolaupīja, apšaudīja, un tad, kad es beidzot cerēju ieraudzit sava brāļa mirstīgās atliekas, jūs viņu pazaudējāt. Viņa brīdi klusēja, lai atstātu lielāku iespaidu. Es zinu, kā jāuzvedas nozieguma vietā. Turklāt vienreiz es tur jau biju. Tādējādi jūs varat sagādāt man prieku, paturot mani tepat. Jo… Viņa pacēla saburzītu laikrakstu. …ja mēģināsiet mani sūtīt prom, es uz karstām pēdām zvanīšu redaktoram. Vai viņš, diez, pagūtu to ielikt pirmajā lapā?

Raiss lūkojās te uz Arkadianu, te uz jauno sievieti, kas cieši pētīja viens otru, lidz Arkadians beidzot samiedza acis.

-    Labs ir, viņš novilka. Palieciet. Taču, ja presē par izmeklēšanu noplūdīs kaut visniecīgākā informācija, es uzskatīšu, ka tas ir jūsu roku darbs un izvirzīšu jums apsūdzību par iejaukšanos izmeklēšanā. Vai tas būtu skaidrs?

-    Pilnībā. Līva pagriezās, un ledus zaļajās acīs vienā mirklī izkusa. Tātad… Jūs sauc Raiss, vai ne?

Koroners pamāja. Enerģiskas sievietes viņu biedēja pat ierastos apstākļos. Vienlaikus viņam tādas šķita neaptverami pievilcīgas. Šī likās pat pārmērīgi valdzinoša.

-Jūs minējāt kādu laboratorijas ziņojumu.

Raiss uzmeta īsu skatienu Arkadianam, un tas tikai paraustīja plecus.

-   Labi. Ē-ē… laboratorijas ziņojumi ir parasta procedūras sastāvdaļa… kā jūs jau droši vien zināt. Šeit mes veicam standarta audu testus un parastos toksikoloģiskos testus, lai izdarītu dažus noteiktus secinājumus un izslēgtu citus, piemēram, vai subjekts ir lietojis vai uzņēmis ko tādu, kas izraisījis nāvi. Viens no šādiem testiem ir nekrozes līmenis aknās, kas nereti palīdz noteikt nāves iestāšanās laiku. Šajā gadījumā tas īsti nebija vajadzīgs, jo nāves brīdim bija daudz liecinieku, taču procedūra paliek procedūra. Rezultāti ir šeit. Viņš norādīja uz lapu sarkanā krāsā, kas ar skavu bija piestiprināta dokumentu kaudzes virspusē. To atsūtīja atpakaļ ar jautājumu, vai nav kaut kas sajaukts. Laboratorijā domā, ka paraugs noteikti ir nepareizi atzīmēts. Nebija nekādu nekrozes pazīmju. Gluži otrādi. Cik varot manīt, šūnas… reģenerējas. Aknu šūnas, protams, reģenerējas, taču tikai tad, ja saimniekorganisms ir dzivs…

Arkadians pārāk vēlu iedomājās, vai bija prātīgi ļaut Livai to dzirdēt.

Es pats visu rūpīgi pārbaudīju. Laboratorijai nosūtītais paraugs noteikti bija ņemts no mūka. Tātad, spriežot vienigi pēc šiem rezultātiem un neņemot vērā to, ka sekciju veicu es pats… Koroners saminstinājās. Es teiktu, ka sākusies atveseļošanās…

67. NODAĻA

Netālu no Alelujas pusloka vidusdaļas ceļa malā atradās augsta, eleganta celtne, kuru reiz iztukšoja, nostiprināja un pārvērta neaptverami dārgā autostāvvietā. Tagad tajā augšup pacēlās metāla aizvars, un satiksmes plūsmā lēni iestūrēja parasts, balts kravas furgons.

Gabriels vēroja to no ielas otras puses, nolaidis aizsargķiveres sejsegu. Viņš pameta skatienu uz plaukstdatoru, ko turēja rokā gluži kā kurjers, kas pārskata piegādes maršrutu. Balts punktiņš, viegli pulsēdams, virzījās uz ekrāniņa augšpusi, un ielu karte virzījās tam līdzi. Punktiņa pārvietošanās precīzi sakrita ar furgona, pareizāk sakot, ar Semjuela līķa kustību, jo tam rīklē ievietotais raidītājs vēstīja par viņa atrašanās vietu.

Ieslidinājis ciparasistentu jakas kabata, Gabriels ar starteri iedarbināja motociklu. Furgons nonāca pusloka galā un nogriezās uz vecpilsētas centru. Palaidis starpā vairākas automašīnas, Gabriels sekoja.

Pie ziemeļu bulvāra furgons nogriezās uz apbraucamā ceļa garām lielai zīmei, kas sveica Umbrāzijas kvartāla apmeklētājus.

Umbrāzijas jeb Ēnu kvartāls jau kopš Ruinas nodibināšanas netika cienīts, un tādējādi bija ari visretāk apdzīvotais pilsētas rajons. Iespiedušās zem Citadeles ziemeļu nogāzes, tā ielas allaž, pat vasaras tveicē, tinās kalna ēnā. Mūsdienās lētās zemesgabalu cenas ļāva izveidot tur plašas autostāvvietas, apkalpojot tūristu pulkus, kas pārpludināja pilsētu. Furgons tobrid devās tieši uz šo vēso pelēkā betona ieleju.

Kad auto vairs neatradās uz loka ceļa, kurā viegli varēja palikt nepamanīts, Gabriels tīšām atpalika un noslēpās aiz piepilsētas autobusa. Furgons asi nogriezās pa labi un iebrauca šaurā šķērsieliņā starp diviem augstiem daudzstāvu monstriem.

Šķērsojis krustojumu, Gabriels ātri apgriezās pretējā virzienā, un, uzbraucis uz ietves, izslēdza motoru un atbalstīja motociklu uz kājiņas. Viņš noņēma sānu spoguli un pieskrēja pie ēkas stūra, pa ceļam paceldams ķiveres sejsargu. Pietupies pie sienas, viņš pabāza spoguli gar stūri, turēdams to tuvu zemei un pavērstu pret šķērsielu, kas beidzās pie stāvas klints sienas, kura augstāk pārtapa vecpilsētas mūri. Viņš vēroja, kā furgons lēnām apstājas. Pa vadītāja logu izliecās vīrietis ar gariem, tumšiem matiem un bārdu, izvilka karti cauri stāvvietas automātam un paraudzījās atpakaļ viņa virzienā.

Gabriels sastinga.

Saules staru, kas mestu atspīdumu no spoguļa, te nebija, tālab viņu varēja nodot vienīgi kustība.

Viņš nopētīja šoferi, kurš izskatījās drizāk pēc rokzvaigznes vai filmu aktiera, nevis nolīgta rīkļurāvēja. Pēc neilga brīža furgons iekustējās un pazuda stāvvietā.

Gabriels izņēma no kabatas plaukstdatoru. Baltais pulsējošais punktiņš virzījās gar ekrāna augšpusi, kur autostāvvieta piekļāvās klints sienai. Iegrūdis spoguli kabatā, viņš pieslējās stāvus. Pāri zemajai sienai, kas aizstiepās uz kreiso pusi, kā ieslodzītie, alkdami brīvības, vērās simtiem automobiļu priekšējo lukturu pāru. Gabriels pārlēca pāri sienai un steidzās tālāk.

Autostāvvieta bija auksta, mitra un smirdēja pēc eļļas, benzīna izgarojumiem un urīna. Apzinādamies, ka novērošanas kamerās viņš droši vien ir redzams, Gabriels devās pie attālāk stāvoša Audi un izlikās, ka grasās tajā iekāpt, tad pietupās, it kā viņam būtu izkritušas atslēgas, un vēlreiz rūpīgi pazagšus ielūkojās plaukstdatora ekrānā.

Baltais punktiņš vairs neatradās autostāvvietā un virzījās cauri klintij aiz mūra. Viņš vēroja, kā tas kustas šķērsām vecpilsētas ielām un ēkām, dodoties taisnā ceļā uz Citadeli. Mērojis apmēram divas trešdaļas ceļa, tas sastinga, nomirkšķināja un izgaisa.

Gabriels piegāja pie vēsā betona galasienas un piespieda tai plaukstdatoru, lai pastiprinātu signālu. Punktiņš iemirguļoja no jauna tagad tas atradās vēl tuvāk Citadelei.

Pie vecā aizsarggrāvja tas izzuda pavisam.

68. NODAĻA

Kutlars sēdēja priekšā un vērās tuneļa tumsā uz grumbuļainajiem apveidiem. Riepu švīkstoņa uz alas nelīdzenās gridas kopā ar dīzeļa dzinēja klaboņu radīja neparasti sērīgu skaņu. Grabēja priekšējais plastmasas panelis, un nelielie triecieni plosīja šuves uz ievainotās kājas. Viņš bija neizmērojami priecīgs par sāpēm tās ļāva joprojām skaidri spriest un liecināja, ka viņš vēl ir dzīvs.

No iedzertajām tabletēm joprojām reiba galva. Viņš saprata, ka jāpiesargājas ja grib iziet no ūdens sauss, jāsaglabā ass prāts. Viss kļuva skaidrs, kad Kornēlijs un Jūhans palīdzēja iziet no klīnikas un iekāpt furgonā.

Izstāsti, kas atgadījās, Kornēlijs bija sacījis, it kā dāvādams draudzīgu padomu. Stāsti, kā meitenei izdevās izbēgt. Un pats svarīgākais, viņš piemetināja, pieliecies tik tuvu, ka bārdas matiņi pieskārās Kutlara ausij, apraksti, kā viņa izskatās.

Tikai tālab Kutlars vēl elpoja. Viņi zināja vienīgi meitenes vārdu, turpretim viņš bija redzējis seju. Kamēr šie cilvēki nav meiteni atraduši, dzīvs viņš būs noderīgāks.

Eja negaidot tiecās augšup un pārtapa plašā zālē. Jūhans pagrieza stūri, un lukturu stari pārslīdēja sienā iebūvētām tērauda durvim. Riepām nošņirkstot, transportlīdzeklis apstājās. Juhans izslēdza dzinēju, un abi ar Kornēliju viņi izslīdēja no furgona. Kutlars pat nepakustējās. Viņš vērojas abus vīriešus sānu spoguļos. Šasija viegli sakustējās, kad atvērās aizmugures durvis. Varēja dzirdēt biezā plastikāta maisa čaukstoņu, kad viņi izcēla pirmo līķi.

Abu neatliekamās medicīniskas palīdzības sanitāru slepkavība viņu krietni satrieca. Ar ārsta nāvi bija vieglāk samierināties neviens nebūs pārsteigts, ieraugot viņu sagumušu krēslā. Ārsts jau sen bija pārkāpis robežu tolaik, kad pieradinājās pie narkotikām un sāka aprūpēt šautas brūces. Taču sanitāri bija pavisam kas cits; tie bija parasti civiliedzīvotāji.

Bremžu lukturu apgaismoti, sarkani mūki no jauna parādījās furgona aizmugurē, nesdami maisā ievietotu līķi, ko nolika pie tērauda durvīm. Kad procedūra bija atkārtota vēl divas reizes, Jūhans izņēma karti, novilka to gar lasītāju, un durvis atvērās uz iekšpusi. Pēc dažām sekundēm tās ar klikšķi aizvērās, un līķi palika aiz tām.

Kornēlijs un Jūhans iekāpa furgonā.

-   Es varu palīdzēt jums viņu atrast, Kutlars ieteicās.

Virslūpu uzrāvis, Kornēlijs pagriezās pret viņu. Kā?

-    Izbraucam ārā, un es parādīšu. Kutlars mēģināja savilkt smaidu, taču sanāca tikai novaikstīties. Man ir jāpiezvana. Viņš teatrāli paraustīja plecus. Te nav zonas.

Kornēlijs kādu brīdi nebilda ne vārda, tikai aplūkoja plāno sviedru kārtiņu, kas, par spīti dzestrajam gaisam, klāja Kutlara ādu. Labs ir, viņš beidzot noteica.

Jūhans pagrieza aizdedzes atslēgu.

Motors pukstēdams iedūcās, un troksnis slēgtajā telpā piepeši šķita pārņemam visu apkārtni. Kutlars sānu spoguli raudzījās, kā pamazām izdziest sarkanais spidums alā.

Trīs līķu maisi gulēja kalna melnajā klusumā, kamēr tie, kas nāks tiem pakaļ, augstāk tuneļu labirintā iededzināja lāpas. Mazliet ilgāk nekā diennakti pēc bēgšanas no Citadeles brālis Semjuels bija atkal tajā atgriezies.

IV

Sākumā bija Pasaule. Un Pasaule bija Dievs, un Pasaule bija laba.

Herētiķu Bībele

69. NODALA

r

Labāku nozieguma vietu par pilsētas morga saldētavu nevarēja vēlēties. Gaužām ierobežotā pieeja telpai neļāva uzkrāties pirkstu nospiedumiem, matu folikulām un citām pēdām, kas citkārt krietni sarežģīja izmeklēšanu. Visas virsmas bija sterili tīras. Turklāt izmeklētāju rīcibā bija pilnīgs novērošanas kameru ieraksts, kas uzrādija visu kur atradušies aizdomās turamie un kam tie pieskārušies.

-    Lūk! Arkadians iesaucās, norādīdams uz saņurcītā zaļā polietilēna malu ratiņos. Pirmais aizdomās turamais tam pieskārās, pārvilkdams sev pāri.

Petersens smaidīja. Tikai no stikla bija vēl vieglāk noņemt pirkstu nospiedumus.

-   Tāpat viņš aizskāra to atvilktni. Arkadians norādīja uz atvilktni ar astotnieku. Tiklīdz kaut kas ir noskaidrots, nekavējoties ziņojiet man.

Viņš atstāja Petersenu izkārtojam otiņas un atskrūvējam tūbiņu ar smalku alumīnija pulveri.

Pie durvīm sardzē stāvēja policists formastērpā, pieraudzidams, lai neviens neiet nedz iekšā, nedz ārā. Raiss klīda gaitenī šurp turpu gar savu kabinetu. Kad Arkadians tuvojās, koroners pacēla paraugu trauciņu.

Arkadians paņēma to, pat nepalēninādams soli. Kur viņa ir?

-     Pirmajā stāvā, personāla istabā! Raiss nosauca viņam pakaļ.

Liecībā Līva bija sīki izklāstījusi visu, kas ar viņu atgadījies kopš ieiešanas morgā un līdz brīdim, kad viņa pazina vīrieti novērošanas kameras nofilmētajā materiālā. Kad parādījās Arkadians, Līva jau grasījās dokumentu parakstīt un nerimās prātot, kādi bijuši Gabriela nolūki un kādēļ viņš iesaistījies šādā spēlē. Viņa nebija aprakstījusi to kā "virieti, kas mēģināja mani nolaupīt". Gabriela smagākais pārkāpums varēja būt uzdošanās par policistu un piedāvājums aizvest viņu uz pilsētu. Ne jau viņš bija vicinājis ieroci. Un ne jau viņš nolaupīja brāļa līķi, lai gan Līva tāpat netika gudra, ko Gabriels darijis saldētavā. Galu galā Līva izšķīrās par tādu apzīmējumu: "Vīrietis, kas sagaidīja mani lidostā un uzdevās par policistu." Tas nebija elegants, toties precizs apraksts. Blakus savam vārdam viņa pierakstīja datumu.

Policists formastērpā pārliecinājās, ka liecība ir parakstīta, un atstūma krēslu no šaurā galda. Arkadians ienāca telpā un aizvēra durvis.

Līva pa galdu pievilka sev tuvāk puķpodu ar bēdīga izskata ģerāniju un notrauca no stublāja mirušās, sačervelējušās ziedlapiņas, plucinādama tās turpat podā. Vai atradāt viņus?

Arkadians paraudzījās ārā pa logu. Tagad būtu īstais brīdis policijas furgonam ar kaucienu spēji nobremzēt ēkas priekšā, vedot visus trīs aizdomās turamos, saslēgtus roku dzelžos, taču cerības bija veltas.

-    Pagaidām ne, inspektors atteica. Pāri ielai uz slapjā asfalta, kur iepriekš bija apstājušās ugunsdzēsēju automašīnas, laistījās dīzeļdegvielas varavīksne.

Viņš pievērsās saburzītajam laikrakstam, kas atradās uz galda abiem pa vidu. Pirmā lapa tagad bija pārvērtusies par burtu un pārsvītrotu rindiņu kaleidoskopu.

-    Kā veicas ar minēšanu?

-   Godīgi sakot, man nav bijis daudz laika tai pievērsties. Bija citi darbi.

Arkadians neatbildēja, jo cerēja, ka klusuciešana pamudinās sievieti atmaigt.

-   Vai patiesi jūs uzskatāt, ka viņu nolaupīja tieši tādēļ? Līva kārtējo reizi pārskatīja uzkricelētos simbolus un burtus.

-    Iespējams. Līdzko viņus notversim, varēsim to pajautāt. Taču pagaidām es gribētu jums ko lūgt. Arkadians novietoja uz galda Raisa doto sūtījumu.

Līva samiedza acis. Ar to noņem uztriepi no vaiga gļotādas.

Inspektors pamāja. Ņemot vērā rezultātus, kurus Raisam atsūtīja no laboratorijas, būtu gaužām noderīgi salīdzināt jūsu un jūsu brāļa DNS. Piedevām tas ļautu pilnībā pārliecināties par jūsu bioloģisko radniecību.

Viņš paslidināja komplektu Līvai klāt.

Noplūkusi pēdējo nokaltušo ģerānijas ziedu, Līva arī to iemīcīja zemē, saberzēja rokas, atvēra parauga trauciņu un pārvilka vates tamponu vaiga iekšpusei. Tad aizskrūvēja vāciņu un atdeva trauciņu Arkadianam. Pāri māju jumtiem otrpus ielai debesis nesatricināma un stinga slējās Citadele. To uzlūkojot, viņai par muguru pārskrēja šermuļi.

Arkadians sekoja viņas skatienam. Un pamanīja kustību lejā, uz ielas.

-Jēzus! viņš iesaucās, pietrūkdamies no krēsla.

Ēkas priekšā bija piebraucis televīzijas ziņu dienesta furgons.

-    Es viņus neizsaucu! Līva taisnojās. Es strādāju tikai ar drukātajiem medijiem. Mēs tos televīzijas reportierus nevaram ciest!

Pie durvīm pieklauvēja.

-    Atvainojiet, priekšniek, ierunājās Petersens. Es no polietilēna plēves esmu noņēmis visus iespējamos nospiedumus. Kādi norādījumi? Sūtīt uz parasto apstrādi vai steidzamo?

-   Vienu mirkli, es aiziešu kopā ar tevi. Arkadians pagriezās pret Līvu. Es zinu, ka neizsaucāt reportierus, tādēļ nepārprotiet to, ko tagad sacīšu… Man šķiet, būtu vēlams aizvest jūs prom no morga. Lai arī Līva acīmredzami sapīka, inspektors turpināja: -Tas nav mēģinājums tikt no jums vaļā. Es tikai spriežu, ka citur jūs būsiet lielākā drošībā. Ja prese uzzinās par notikušo, morgs nonāks aplenkumā. Negribu, lai tiem, kas nolaupīja jūsu brāli, vakara ziņās sešos kļūst zināms, ka atrodaties šeit. Taču vislabāk būtu, ja jūs paliktu mūsu apsardzībā. Es norīkošu kādu aizvest jūs uz centrālā rajona iecirkni, kur varēsiet ieiet dušā un pārģērbties. Vēlāk mēs vēl satiksimies, labi?

Līva apskatīja savas drānas, ko klāja sakaltušu dubļu garoza.

-    Labi, viņa attrauca. Taču, ja jūs to izmantojat par ieganstu atstumt mani no izmeklēšanas, es taisnā ceļā došos atpakaļ un sarīkošu preses konferenci.

-    Kā vēlaties, Arkadians piekrita. Tikai šobrīd nerādieties logu tuvumā. Negribu, lai jūsu seja rēgojas ziņās.

"Es arī to negribu," Līva domās atzina, aplūkodama notašķīto blūzīti. Viņa pavilka dubļos salipušo matu šķipsnu uz pieres un vērās loga rutī, pūlēdamās saskatīt stikla savu atspīdumu. Taču skatienu atkal piesaistija tumšais, smailais kalns, kas traucās augšup skaidrajās, zilajās debesīs.

70. NODAĻA

īsi pēc matutmas lūgšanas Atanasiju iesauca pie priekšnieka kabinetā un lika pavadīt viņu kādā uzdevumā. Brālības labad, bija teicis abats. Par šo uzdevumu tu nevienam nedrīksti bilst ne vārda.

Tā nu viņi taustīdamies devās lejup pa šaurām, atlūzu un akmeņu nobārstītām kāpnēm, un ceļu apgaismoja vienīgi lāpa, ko mūks turēja roka. Laiku pa laikam abi pagāja garām citām šaurām un noslēpumainām ejām.

Pēc piecu minūšu ilga kāpiena taisni lejup Atanasijs tālumā saskatīja iemirdzamies vāru gaismiņu. Tā plūda no arkveida ailas, kas izskatījās jaunāka un rūpīgāk veidota nekā novārtā pamestā apkaime. Viņš iegāja līdzi abatam nelielā alā, kur klusi stāvēja divi mūki ar lāpām rokā. Abiem bija zaļās Sanctus brālības tunikas.

Atanasijs novērsās un ieraudzīja sienā citas iebūvētas durvis tās bija no smaga tērauda. Vienā pusē tām atradās šaura grope, līdzīga modernajām slēdzenēm, kas sargāja ieeju lielajā bibliotēkā. Abats mēmi, ar galvas mājienu sveicināja abus Sancti brāļus un izvilka no piedurknes magnētisko karti. Atskanēja slāpēts klakšķis. Abats atstūma durvis plaši vaļā, un visi trīs devās iekšā. Bridi pastāvējis viens, Atanasijs sekoja.

Telpa bija nedaudz, mazāka nekā tā, no kuras viņi nupat bija iznākuši, gaiss šķita siltāks, un lāpu oranžajā gaismā biezēja smalki puteklīši. Ari te pretējā sienā bija iebūvētas tādas pašas tērauda durvis, un pie tām gulēja trīs biezas polietilēna kūniņas. Atanasijs uzreiz noģida, kas tajās atrodas.

Viens no Sancti brāļiem atvilka tuvākā maisa rāvējslēdzēju, un skatieniem atklājās cilvēka galva. No caurumiņa deniņos lidz matiem stiepās tieva asins tērcite. Atanasijs nepazina nedz šo, nedz ari otro mirušo. Toties trešo viņš reiz bija pazinis. Kambarkungs raudzījās mirušā drauga sejā un bija spiests atbalstīties ar roku pret sienu, lai nesagriļotos.

-    Krusts ir atgriezies Citadelē, abats klusi bilda, ari lūkodamies brāļa Semjuela daudz cietušajā sejā.

Kādu bridi visi četri cieši skatījās tajā, bet tad, it kā pēc iepriekš dotas pavēles, viņu ieslēdza atpakaļ maisā, un Sancti brāļi aiznesa maisu prom. Atanasijs gaidīja, kad tie atnāks pēc pārējiem diviem. Taču tas nenotika.

-   No šiem nelaimīgajiem ir jāatbrīvojas, abats norādīja. Nožēloju, ka esmu spiests šo uzdevumu uzticēt tev, jo apzinos, cik tev tas būs nepatīkami, taču mani gaida ļoti svarīgi pienākumi. Turpretī taviem brāļiem nav ļauts ieiet Citadeles zemākajā daļā, un tu esi vienīgais, kam es varu uzticēties. Abats pat nemēģināja paskaidrot, kas ir šie vīri un kāpēc viņi guļ miruši uz visu aizmirstās alas grīdas. Aizvelc viņus uz pamesto austrumu kambari, viņš izrīkoja. Iemet kādā vecajā pazemes bedrē. Ķermeņi būs nolemti aizmirstībai, taču dvēseles radis mieru. Iziedams no alas, abats apstājās un saberzēja rokas, it kā mazgādams tās. Durvis pēc piecām minūtēm automātiski aizvērsies, viņš piekodināja. Pieraugi, lai līdz tam brīdim tu šeit vairs neatrastos.

Atanasijs dzirdēja priekšnieka soļus noklustam tumsā.

"Krusts ir atgriezies Citadelē…"

Prātā iešāvās Herētiķu Bibelē rakstītais.

Krusts kritis

Krusts celsies

"Interesenti, ko šie cilvēki domā iesākt ar mana drauga apgānītajām miesām? Viņu, bez šaubām, aizgādās uz Sakramenta kapelu. Vai gan citādi pēc tām sūtītu Sancti brāļus?" Atanasijs prātoja. "Bet viņš varētu augšāmcelties…"

Šāda neprātīga doma nepakļāvās loģikai.

Viņš raudzījās uz abiem maisiem, diviem nezināmu cilvēku līķiem klusajās kapenēs, un prātoja: "Kāda dzīve tos bija gaidījusi, kad abi no rīta pamodās, un kas šobrīd uztraucas par viņu pazušanu? Sievas? Mīļotās? Bērni?"

Nometies uz ceļiem, viņš mēmi noskaitīja lūgšanu par abiem aizgājējiem, un tad uzmanīgi aizvilka plēves līķautu rāvējslēdzējus. Pēc tam vienu pēc otra viņš tos ievilka blakus telpā, baiļodamies, ka durvis jebkurā mirklī var aizslidēt ciet un pārvērst šo putekļaino kambari par viņa paša kapenēm.

71. NODAĻA

Līva sēdēja pilsētas morga personāla telpā, skatījās uz sava brāļa fotogrāfiju un atsauca atmiņā ainas no pagātnes. Izklāstot Arkadianam ģimenes vēsturi, viņai šķita, ka pagātne ir izgaismojusies. Tagad viņa atcerējās, kā apsēdināja Semu savā kopmītnes istabiņā un sajūsmināta izstāstīja visu, ko bija noskaidrojusi ceļojumā uz Rietumvirdžīnijas pilsētiņu Peredaisu.

Brālis toreiz sēdēja uz šaurās gultas pašas maliņas, sāpju un bēdu sagrauzts, un klausījās māsas stāstu par abu nākšanu pasaulē. Seja lēnām vērtās pelnu pelēka. Viņai šis stāsts sniedza atbildes uz visiem neskaidrajiem jautājumiem par savu izcelsmi, kas bija mocījusi viņu visu bērnību un pusaudžu gadus. Līva bija cerējusi, ka, izstāstīdama brālim, viņa arī tam dāvās mieru. Taču mēģinājums atvēsināt gruzdošo pašnicinājumu šķietami bija tikai pielējis eļļu uguni. Semjuels jau vainoja sevi tēva bojāejā. Tagad Līva bija devusi viņam iemeslu šaustīt sevi arī par mātes aiziešanu.

Viņš bija aizslīdējis prom kā rēgs.

Brālis ar viņu nesarunājās mēnešiem ilgi. Uz tālruņa zvaniem viņš neatbildēja. Liva pat bija atstājusi Semjuelam ziņas pie psihoterapeita asistentes, bet tad uzzināja, ka viņš vairs nerādās pie ārsta un aizvien dedzīgāk apmeklē baznīcu.

Pēdējoreiz abi tikās Ņujorkā. Brāļa zvans līdzinājās zibens spērienam no skaidrām debesim, viņa balss skanēja priecīgi un pacilāti, viņš šķita atguvis agrāko dzīvesprieku. Semjuels pastāstīja, ka grasās doties ceļojumā un gribēja ar māsu pirms aizbraukšanas redzēties.

Brālis un māsa satikās centrālajā stacijā un visu dienu pavadīja kopā, pastaigājoties kā tūristi. Viņš pastāstīja, ka ir guvis daudz skaidrāku priekšstatu un jaunu skatījumu uz dzīvi. Viņš sacīja ja cilvēks nomirst tādēļ, lai kāds cits varētu dzīvot, tas nozīmē, ka šis kāds saudzēts sevišķā nolūkā. Šādi cilvēki kalpo augstākam mērķim, un viņš grasījās doties ceļojumā, lai izprastu šo mērķi.

Līva bija prātojusi, ka brālis nodomājis pievārēt dažus trakoti augstus kalnus, taču viņš apgalvoja, ka šādi Dievam tuvāk nokļūt nav iespējams. Vairāk Semjuels nestāstija, un viņa arī netincināja vien nopriecājās, ka brālis atradis kādu jaunu, aizraujošu nodarbošanos. Pamādama tam lidostā ardievas, Līva ne uz bridi neiedomājās, ka redz brāli pēdējo reizi.

Samirkšķinājusi acis, lai atvairītu asaras, Liva palūkojās uz Citadeli, kas līdzīgi tumšai skaidai iedūrās pavasara debesīs. Tagad viņa saprata, kādas mokas brālis pārcietis. Kaut arī nekad nevainojusi sevi ne tēva, ne mātes nāvē, viņa jutās vainīga par Semjuela bojāeju. Lai ko domātu Arkadians, viņas alkas pēc sevis izzinašanas bija ļāvušas noskaidrot patiesību par abu dzimšanu, un viņas neapdomīgais lēmums to atklāt Semjuelam galu galā bija novedis pie tā, ka viņš nolēca no tā sasodītā kalna virsotnes.

Klikšķis, durvīm atveroties, atsauca Līvu tagadnē. Izberzējusi mitrumu pie acīm, viņa pagriezās un ieraudzīja liela auguma policistu civildrēbēs. Viņam bija apaļa, bāla seja un koši sarkani, paplāni mati. Rokas bija novietotas uz gurniem, mazliet paverot jaku tā, lai apkārtējiem būtu redzama pleca maksts siksna un pie jostas piesprādzētie rokudzelži. Krekls ar pūlēm noturēja vietā vēderu, un ap kaklu aukliņā bija pakārts policista žetons.

Liva bija redzējusi neskaitāmus šādus par sevi nepārliecinātus policistus, kas par varitēm tiecas atgādināt apkārtējiem par savu profesiju, lai gan nevalkā formastērpu. Šādiem policistiem Līva savā žurnālistes darbā allaž pielabinājās, jo viņiem patika runāt.

Viņš sarauca uzacis. Vai kas atgadījies?

Nē. Tikai… aizdomājos.

Policists nedroši pamāja, neveiksmīgi mēģināja pasmaidīt un pameta ar īkšķi pāri plecam. Kad būsiet gatava, dosimies uz patruļmašīnu, kas jūs gaida aiz ēkas. Es jūs slepus izvedīšu ārā un nogādāšu centrālā rajona iecirknī. Tur ir sporta zāle, varēsiet ieiet karstā dušā un pārvilkt citas drēbes.

Līva izberzēja acis blūzes piedurknē. Labs ir, viņa atteica, smaids izdevās vēl vārgāks nekā policistam. Kā jūs sauc?

-   Es esmu Suleimans, viņš stādījās priekšā, pasniegdams personas apliecību ar fotogrāfiju. Vai Sallijs; tā mani sauc draugi.

Aplūkodama fotogrāfiju, Līva vienlaikus pamanīja policista maksti atspīdam hromētu trīsdesmit astotā kalibra pistoli. Apliecības fotogrāfijā zibspuldzes uzliesmojums seju vērta bālāku, un vīrietis izskatījās nopietnāks nekā dzīvē, taču attēlā nepārprotami bija redzams viņš apakšinspektors Suleimans Mantuss no policijas rezerves spēkiem.

-   Labi, Līva noteica, kad pārliecinājās, ka viņu negrasās nolaupīt vēlreiz. Dosimies, Sallij.

Viņa paņēma no galda laikrakstu un sekoja policistam.

Abi devās cauri sekretariāta vestibilam, kur dūca kā bišu stropa. Pie ieejas sardzē stāvēja divi policisti formastērpos un pārbaudīja visus, kas ienāca ēkā un gāja prom. Aiz durvim drūzmējās ziņu dienesta reportieri. Prožektori karsa, kameras darbojās, kāda reportiere, ierakstidama ziņu materiālu, stāvēja, uzgriezusi muguru ēkai, iespējams, tā bija tiešraide. Līva ieslīdēja apakšinspektoram nopakaļ klusākā gaiteni, kas veda uz ēkas sētas pusi. Pie plastikāta aizkaru durvīm stāvēja vēl viens policists formastērpā. Nācējiem tuvojoties, viņš palocīja galvu.

-    Pēc jums… Sullijs pakāpās sāņus.

Aizkara plēve viegli ieliecās un izlaida Livu žilbinošā gaismā, kuru viņa pirmajā mirklī noturēja par saules mestu starojumu.

Tad nogranda sievietes balss: Vai jums ir kāds sakars ar mūka pazušanu?

Līva apcirtās, lai iespruktu atpakaļ drošībā, taču apakšinspektors sagrāba viņu aiz rokas un vilka uz nemarķētu policijas automašīnu, kas stāvēja gabaliņu tālāk ielas malā. Viņa nodūra galvu, ļaujot matiem krist pāri sejai.

-    Vai jūs esat arestēta? iebļāvās reportiere.

Labajā pusē uzplaiksnija zibspuldze, un iztaujāšanai pievienojās vīrietis:

-    Kāda ir jūsu saistība ar pazudušo vīrieti?

-    Vai zādzību pastrādājis kāds no darbiniekiem?

Apakšinspektors atrāva vaļā automobiļa pakaļējās durvis, apņēmīgi iestūma Līvu sēdeklī un aizcirta durvis.

Viņa pacēla galvu brīdi, kad salons pielija ar gaismu, ko meta pie loga piespiesta kamera. Viņa aši aizgriezās.

Automobilis nošūpojās, kad Sallijs strauji iesēdās šofera vietā.

-   Piedošanu. Iedarbinādams motoru, viņš pavērās atpakaļskata spogulī, un abu acis sastapās. Pārsteidzoši, cik ātri žurnālisti uzož jaunumus.

Viņš nolaida stāvbremzi, un automašīna atstāja reportieru pūliti aiz muguras. Pēdējais, ko Līva ieraudzīja pa aizmugurējo logu, bija pret viņu pavērstā nekustīgā kameras objektīva acs.

72. NODAĻA

Ketrīna Manna norādīja uz putekļaino noliktavas betona grīdu, autokrāvējs graciozi sagriezās un nolaida C-123 lidmašīnas atvesto transportēšanas paliktni tieši paredzētajā vietā. Viņa pūlējās sakārtot atvesto kravu tā, lai nākamais sūtījums lauksaimniecības izejvielas, kas jānogādā kādam organizācijas projektam Ugandā, netiktu aizbarikādēts noliktavas dziļumā. Konteiners uz katra paliktņa bija tik liels kā divi prāvi ledusskapji, un tam bija plāns alumīnija apvalks. Šāds darbs līdzinājās milzu trīsdimensiju mozaīkas likšanai, taču Ketrīnai nepavisam negribējās nīkt kabinetā, kopā ar Oskaru skatīties ziņas un gaidīt Gabriela zvanu.

Autokrāvējs izvilka dakšas no paliktņa apakšas un aizripināja pie kravas lidmašīnas. Ja viss ies gludi, lielākā daļa mēslojuma pēc pāris dienām atkal tiks iekrauta lidmašīnā un dosies ceļā.

Atskanēja skaļi klauvējieni, un Ketrina pacēla galvu. Šaurās ejas galā starp konteineriem varēja redzēt Oskaru tas stāvēja pie loga un māja ar roku, aicinādams meitu. Sejas izteiksme bija drūma.

Ketrina pasniedza sarakstu Bekijai. Lūdzu, pieskati, lai šīs paliek tepat, priekšpusē.

-   Skaties! ieteicās Oskars, līdzko viņa bija iegājusi kabinetā. Viņš pavērsa pret televizoru talvadības pulti un pagrieza skaļāk.

-    Mūka bojāejas izmeklēšana, uzsāka diktore tādā balss tonī, kādā parasti ziņo par masu slepkavībām un kara pieteikumu, šorīt piedzīvoja briesmīgu pavērsienu. Izmeklēšanai tuvi avoti ziņo, ka viņa līķis pazudis no pilsētas morga…

Ekrānā parādījās saraustīts kadrs dubļiem nošķiestu sievieti veda uz automašīnu.

-    Vai jums ir kāds sakars ar mūka pazušanu? sauca reportiere. Vai jūs esat arestēta?

Uz acumirkli pacēlusi acis, dubļainā sieviete ieskatījās tieši objektīvā, bet tad nolaida galvu un noslēpa seju aiz gariem, netiriem matiem.

-   Tā noteikti ir īstā, Oskars sprieda.

Taču Ketrina to nedzirdēja. Viņa kā piekalta lūkojās uz civildrēbēs tērpto policistu blakus Līvai un uzmanīgi vēroja, kā tas rupji iestumj sievieti aizmugures sēdeklī. Redzēja, kā kamera paslejas augšup, un kadrā parādās viņa seja. Redzēja, kā tas ar vasarraibumaino roku atgrūž kameru.

Tad viņš iekāpa automobilī un aizbrauca.

73. NODAĻA

Atanasijs kā miglā aizsoļoja uz lūgšanu privātajā kapelā. Vilkdams abus nekustīgos ķermeņus pa sarežģītajām tuneļu ejām, kas veda uz kalna austrumu daļas alām, kuras tika apdzīvotas viduslaikos, kambarkungs bija krietni nopūlējies un joprojām visai nosvidis. Tagad viņš atradās Citadeles galvenajā daļā, taču miera nedeva nedz nupat izpildītais grūtais pienākums, nedz nedaudz asā, ķimiskā līķu maisu smaka. Lai cik spēcīgi berzis plaukstas veļas mazgātavas lietusūdens izlietnēs, viņš no šā smārda isti netika vaļā.

Vecajās pazemes alās atradās papilnam atgādinājumu par baznīcas varmācīgo pagātni sarūsējušas važas, baisma paskata spīles sakaltušu asiņu krāsā. Atanasijs, protams, pārzināja Citadeles vēsturi nežēlīgākos laikos rīkotos krusta karus un vajāšanas, kad nelokāmu dievbijību un Baznīcas mācības iedzina cilvēkos ar bailēm, taču bija domājis, ka šie laiki ir pagājuši. Tagad šī varmācīgā pagātne klauvējās pie tagadnes durvīm kā sensenas nāves dvaka, kas uzdvesmoja no pazemes alas lūkas, kurā viņš vienu pēc otra bija iegāzis līķus. Izdzirdot trauslos krakšķus, kad abi nokrita uz senaizmirstu kaulu paklāja, Atanasijs juta dvēselē kaut ko aizlūztam, it kā viņa rīciba un ticība tanī brīdī butu atdalītas un atgrūstas tik tālu viena no otras, ka vienojošā saikne beidzot pārtrukusi. Kamēr viņš vientuļš stāvēja un drebinājās saltajā kalnā, abi teikumi, kurus viņš bija paguvis izlasīt Herētiķu Bībelē, nu it kā mirdzēja prātā līdzīgi patiesības stariem tumsā.

Mūks brīdi pakavējās pie privātās kapelas durvīm, baidoties ar tādu kauna nastu spert kāju pāri slieksnim. Kad viņš izklaidīgi pārvilka plaukstu kailajam galvvidum, nāsīs atkal iesitās līķu maisu dvaka, kas bija iezīdusies piedurknē.

"Man nepieciešama lūgšana. Vai man ir cita cerība?" Viņš dziļi ievilka elpu, pieliecās un iegāja kapelā.

To apgaismoja nelielas lūgšanu sveces, kas plivināja liesmiņas ap T veida krustu pie tālākās sienas. Sēdekļu nebija, vienīgi paklājiņi un plāni spilveni, lai akmens grīda nespiestu vecos, kaulainos ceļgalus. Viņš nebija pamanījis aizdedzināto svecīti pie ieejas kapelā, taču ienākdams uzreiz ieraudzīja vēl vienu dievlūdzēju. Pazinis to, viņš teju apraudājās no atvieglojuma.

Dārgo brāli… Tēvs Tomass piecēlās un aplika roku ap drauga drebošo augumu. Kas tevi tā nomāc?

Atanasijs vairākreiz dziļi ieelpoja, pūloties savaldīties. Pagāja vairākas minūtes, līdz straujie sirdspuksti un elsas norima. Viņš pameta skatienu uz durvju eju un ieskatījās drauga bažu pilnajā sejā. Atanasijs izmisis prātoja, vai izkratīt draugam sirdi, vai ari viņa paša drošības labad noklusēt visu. Gluži kā stāvēdams kraujas malā reiz sperot soli, atpakaļceļa vairs nav.

Dziļi ielūkojies draugam acīs, kur jautās ziņkāre un raizes, kambarkungs sāka runāt. Viņš izstāstīja par gājienu uz aizliegto glabātavu, par Herētiķu Bībeli un asinis stindzinošajām frāzēm, ko bija paguvis izlasīt, kamēr abats to pārlapoja. Viņš pastāstīja tēvam Tomasam par Pravietojumu, kas lasāms grāmatā, un tad atzinās drausmīgajā uzdevumā, kuru nule bija izpildijis. Viņš neslēpa neko.

Kad mūks mitējās runāt, abi ilgi laiku sēdēja klusuciešot. Atanasijs apzinājās, ka šāda vaļsirdība apdraud abus. Tēvs Tomass pacēla acis, raidīja ašu skatienu uz durvju pusi un pieliecās tuvāk.

-    Kā skanēja frāzes, kuras tu redzēji aizliegtajā grāmatā? viņš nočukstēja.

Atanasiju pārņēma atvieglojuma vilnis. Pirmā: "Dieva gaisma, aizzimogota tumsā." Otrā: "Ne svēts kalns, bet nolādēts cietums."

Viņš atliecās taisni, un Tomasa gudro acu skatiens šaudījās aptumšotajā telpā, atspoguļojot viņa drudžainās domas.

-    Es jūtu, īpaši pēdējā laikā… šeit… valda… greizi priekšstati… Viņš rūpīgi izvēlējās vārdus. Cilvēces gaišāko prātu radītās mācības tiek noslēptas bibliotēkas tumsā, nevienu neapgaismojot. Es uzņēmos šo darbu, jo vēlējos pasargāt zināšanas, tās saglabājot, nevis ieslogot. Pabeidzis bibliotēkas tehniskos uzlabojumus un redzējis tos lieliski darbojamies, es lūdzu prelātu iepazīstināt citas lielās bibliotēkas ar mehānismu rasējumiem, lai tās gūtu labumu no mūsu izmantotajām sistēmām. Viņš lūgumu noraidīja. Neapgaismoto rokās grāmatas un zināšanas esot bīstami ieroči. Viņaprāt, pat būtu labāk, ja tās izbālētu un sabirztu putekļos šajā bibliotēkā. -Tēvs Tomass pacēla galvu, un viņa seja atspoguļojās ilgi krātās un slēptās sāpes un vilšanās. Pēc visa spriežot, es esmu izveidojis sistēmu, kas nesniedz labumu nevienam; vienigi tiem, kuri kāro iesprostot visdievišķāko dāvanu, proti, zināšanas.

-    "Dieva gaisma, aizzīmogota tumsā", Atanasijs klusu citēja.

-    "Ne svēts kalns, bet nolādēts cietums", tēvs Tomass piebalsoja.

Abi atkal iegrima klusumā.

-    Tas ir vienlaikus paradoksāli un ērcinoši, beidzot sacīja Atanasijs, ka tava vienreizīgā drošības sistēma kavē mūs noskaidrot, kas vēl rakstīts tajā aizliegtajā grāmatā.

Viņš nolaida skatienu, pievērsdamies lūgšanu svecītes drebelīgajai liesmiņai.

Tēvs Tomass brīdi vēroja draugu un ievilka elpu.

-   Iespējams, kāda iespēja tomēr pastāv, viņš noteica, un acīs iemirdzējās pārliecība. Mums jānogaida, kamēr lielākā daļa brāļu pēc vesperes vai nu vakariņos, vai dosies uz guļamtelpām; tad bibliotēkā ir visklusāk.

74. NODALA

r

Gabriels juta tālruni kabatā ievibrējamies.

-Māt?

-    Kur tu esi? Ketrīna vaicāja.

-   Sekoju līķa zagļiem. Mūku aizveda atpakaļ uz Citadeli. Tagad divi no tiem sēž kādā krodziņā Zudušā kvartāla nomalē. Trešais pieskata furgonu.

-   Kas viņiem padomā?

-    Nav ne jausmas, taču katram gadījumam paturēšu viņus acīs. Spriežu, ka meitene ir drošībā kopā ar Arkadianu.

-   Tur jau tā lieta, Ketrīna iebilda, ka viņa nav drošībā. Nepavisam nav drošībā.

Kutlars sēdēja grabažām pārpildīta veikala dibentelpā. Kornēlijs atradās viņam pa kreisi. Pretī otrpus galdam, kas bija kā nosēts ar datoru un mobilo tālruņu detaļām, sēdēja vēl kāds vīrs. Zilli uzmeklēja visi, kuriem bija nepieciešamība pēc pagrīdes tehnoloģijām. Krēsls iečīkstējās ikreiz, kad viņš ievietoja naudas skaitīšanas aparātā naudaszīmes, ko izcēla no sarkanas plastmasas kārbas. No beisbola cepurītes, kas reklamēja vairs neeksistējošu traktoru ražotāju, ārā spraucās gari mati. Kutlars zināja, ka zem cepurītes tiek slēpts pliks galvvidus, ko neviens nedrīkst redzēt.

Visspilgtāk šajā it kā parastajā remontdarbnīcā, kādas bija atrodamas jebkurā noplukušā rajonā, izcēlās Zilli havajiešu krekls. Taču darbnīcā ne tikai remontēja; tajā arī slēpa zagtas mantas un tirgoja ieročus, narkotikas un dažreiz, pat cilvēkus. Tieši Zilli bija ieteicis ievainotajam Kutlaram vērsties Kuču klīnikā.

Līdzīgi narkomānam, kas vēro virstam kārtējo devu, Zilli caururbjoši lūkojās, kā aparāts klabēdams noskaita pēdējās naudaszīmes. Pēc tam viņš pasniedzās zem galda, ne uz brīdi neatraudams skatienu no Kornēlija. Klusumā iedūcās mazs ventilators, kas dzesēja pusizjaukta datora mātesplati.

Kutlara kāju caurstrāvoja asas sāpes, jo pēkšņi viņš ieraudzīja, kā Zilli izvelk kādu trulu, metālisku priekšmetu un pavērš to pret Kornēliju, kurš gan pat nenodrebēja.

-    Prieks sadarboties, Zilli noteica, sašķobot seju šķībā smaidā, kas atklāja negaidīti ideālus zobus. Visi Kutlara draugi ir ari…

Pastūmis naudaszīmju kaudzīti malā, Zilli galda vidū novietoja ko līdzīgu elektroniskai piezīmju grāmatiņai un atvēra tās vāku. Ekrāns iegaismojās, parādīdams pasaules karti un tai blakus zem diviem meklēšanas lodziņiem tukšu sleju.

-    Ķiniešu tehnoloģijas, Zilli sacīja, it kā piedāvādams iegādāties pulksteni. Bez problēmām ielaužas jebkurā telekomunikāciju tiklā pasaulē. Ievadi numuru, un aparāts parādīs pilnu informāciju par katra klienta zvaniem, gan saņemtajiem, gan veiktajiem, par zvanīšanas laiku, ilgumu; iegūsi pat informāciju par samaksu un reģistrētās adreses.

Kornēlijs bezkaislīgi uzlūkoja Zilli un izņēma no abata izsniegtās aploksnes papira lapiņu. Uz tās bija uzrakstīti divi vārdi un numuri. Pirmais bija Līvas vārds un tālruņa numurs. Zilli pārrakstīja to meklēšanas logā un nospieda Etiter. Ekrānā parādījās smilšu pulksteņa ikona, un programma sāka meklēt datus. Pēc dažām sekundēm slejā zem meklēšanas loga parādījās kāda tālruņa numurs.

-   Tīkls ir atrasts, Zilli norādīja. Pēdējo divpadsmit stundu laikā tas bijis vienīgais zvans. Divpadsmit stundas ir noklusētais rādītājs; izvēlnē to var mainit, ja gribat, taču es neiesaku, jo tad dabūsiet sarakstu ar visām picērijām uz zemeslodes un visām pārējām muļķībām. Bet, rau, paskatīsimies… Viņš novietoja kursoru virs nupat iegūtā tālruņa numura. Blakus tam parādījās dialoga logs ar balss pasta dienesta nosaukumu un pasta adresi no Paloalto pilsētas Kalifornijas pavalstī. Tas būs pakalpojumu sniedzējs. Ja numurs piederētu privātpersonai, jūs tagad zinātu mājas adresi.

Kornēlijs turpināja vērot, kā programma ložņā pa mobilo telekomunikāciju tikliem, pūloties atrast Līvas tālruni. Kutlars pameta skatienu uz Zilli, it kā lūgdamies paraudzīties uz viņu, bet veikalnieks nelikās to manām. Viņš neatlaidīgi lūkojās ekrānā. Visbeidzot parādījās vēl viens dialoga logs: "Numurs nav atrasts." Kornēlijs paraudzījās uz Zilli.

-   Tā… Tagad tāda lieta… Krēsls iečīkstējās, kad Zilli atslējās pret atzveltni. Programma darbojas tikai tad, kad meklētais aparāts ir ieslēgts. Mobilie tālruņi ik pēc dažām minūtēm noraida signālu uz tuvāko bāzes torni. Ja aparāts nav ieslēgts, nav signāla, un tad tas nav atrodams. Ievadiet šeit ieslēgta mobilā tālruņa numuru. Tad jūs sapratīsiet.

Ventilators iedūcās spalgāk, un Kutlara kāju atkal pārņēma svelošas sāpes.

Kornēlijs ievadīja otrajā meklēšanas logā sava tālruņa numuru un nospieda Enter taustiņu. Zilli sakrustoja rokas aiz pakauša un nodūra galvu, slēpdams acis zem cepurītes naga. Nekustigā seja atgādināja masku.

Aizritēja desmit sekundes. Karte, kas aizpildīja galveno logu, kļuva aizvien skaidrāka, it kā milzīgas kameras objektīvs no izplatījuma tuvinātos tieši Ruinas centram. Kad varēja izšķirt ēku aprises, meklējumi palēninājās, un piepeši karte sastinga virs ielu tīkla. Trīsvienības ielas vidū parādījās bultiņa.

-    Redzējāt? Zilli iesaucās, būdams tik pārliecināts par piedāvāto tehniku, ka pat nepapūlējās aplūkot ekrānu. Aparātā ir iestrādāta arī satelītu navigācijas funkcija, un tas spēj noteikt aktīvu signālu piecu pēdu diapazonā. Piedevām tas spēj uzmeklēt divus numurus vienlaikus un noteikt atstatumu starp tiem. Tas nozīmē, ka varat noteikt kāda cita tālruņa atrašanās vietu attiecībā pret jūsējo, un programma izrēķinās maršrutu pie tā. Vienīgi otrajam tālrunim jābūt ieslēgtam.

-    Paldies par palidzību. Kornēlijs aizcirta piezīmju grāmatiņas vāku.

-   Vienmēr esmu gatavs izlīdzēt.

Kornēlijs paraudzījās uz Kutlaru, kurš piecēlās un, raidījis pateicīgu skatienu, izkliboja pa durvīm. Kornēlijs pagriezās un sekoja viņam.

-   Vai paņemsiet savu pusdienu kārbu? Zilli uzsauca nopakaļ, ar galvas mājienu norādīdams uz sarkano plastmasas kastiti, kas palika uz galda.

-   Varat paturēt, Kornēlijs atmeta, pat neatskatījies.

75. NODAĻA

Līva stāvēja zem spēcīgās dušas strūklas un uzgrieza ūdeni tik karstu, cik vien varēja paciest. Sāpes nāca par labu. Tās it kā šķīstīja. Viņa vēroja, kā pelēkais ūdens iegriežas notekcaurumā un kļūst aizvien bezkrāsaināks, aiznesdams prom nakti uzkrāto netīrumu kārtu.

Viņa pārlaida roku sev pāri sāniem, uzmeklēdama krustveida retu, ar pirkstu galiem noglāstīja tās līnijas un ilgāk pakavējās pie vietas, kura reiz bija fiziski saistīta ar brāli. Plauksta slīdēja augšup gar sānu un tad lejup pa otru roku līdz vietai, kur ādu klāja mazāku rētu rievas, sikas robotas švīkas, kas iegūtas bērnībā, kuru bija aptumšojis mātes trūkums un sajūta, ka viņa savā ģimenē ir sveša.

Teju verdošais ūdens modināja viņā atmiņas par asmens svelošajiem dzēlieniem, ar kuriem tā pusaudzes gados bija pūlējusies novērst domas no sastingušo emociju jūkļa. "Kaut tēvs būtu izstāstījis to, ko es vēlāk pati uzzināju ēnainajā Peredaisas verandā! Tagad ir skaidrs, ka tēvs nelūkojās uz mani ar skumjam tālab, ka būtu vīlies. Viņš redzēja mani sievieti, kuras vārds man dots. Viņš redzēja savu zudušo mīlestību."

Kamēr karstais ūdens dzeldēja ādu, domas pievērsās zaudētajiem tuviniekiem vispirms māte, pēc tam tēvs, un tagad ari brālis. Līva pagrieza krānu vaļā līdz galam. Plaucējošā ūdens šaltis urbās ādā un aiznesa neremdējamās asaras. Just sāpes bija labāk, nekā nejust neko.

Apakšinspektors Suleimans Mantuss klaiņāja šurpu turpu pa gaiteni. Viņā kūsāja nervoza enerģija, kas neļāva nosēdēt mierīgi. Taču sajūta bija lieliska tā jutas sportists mača laikā, tā jūtas mednieks, tuvodamies medījumam.

Informācijas noplūde presei par zādzību no morga bija tikai aisberga redzamā daļa. Viņš zināja, kāda ir kārtība. Policija pūlēsies notikumu noklusināt, jo grozi kā gribi, tas smirdēja trakāk nekā cietuma kameras tualete. Jo noslēpumaināk izturēsies policija, jo izmisigāk žurnālisti pūlēsies tikt pie informācijas. Neviens nemaksāja tik labi kā mediji, un šāda ziņa bija paredzēta starptautisku izdevumu pirmajām lappusēm, bet vēlāk to pārdotu citiem izdevumiem. Lidz ar to viņš ievāca prāvas nodevas gan no liela ziņu kanāla, gan no abam pārējām pusēm, kuri joprojām dzīvi interesējās par šo lietu.

Vīrietis paraudzījās gaiteni. Pie durvīm stāvēja divi policisti formastērpos, par kaut ko gauzdamies. Varēja dzirdēt sačukstēšanos, taču vārdus izšķirt nebija iespējams. Viņš izņēma tālruni, uzmeklēja numuru un piezvanīja.

-    Man ir kāds piedāvājums, Suleimans sacīja.

76. NODAĻA

Kornēlijs stāvēja pie furgona un vēroja, kā sāpju mocītais Kutlars klibodams tuvojas. "Ja viņa stāvoklis krietni pasliktināsies," Kornēlijs sprieda, "būs jāapsver, vai viņš ir tādu pūļu vērts." Jūhans sēdēja pie stūres un sarunājās pa tālruni ar ziņotāju. Pierakstījis adresi, viņš sarunu beidza.

-    Meitene ir šeit, viņš norādīja.

Paņēmis papīra lapu, Kornēlijs atkal nopētīja ielu. Kutlars bija vienīgais viņu vidū, kurš meiteni redzējis sejā, taču Kornēlijam prātā bija pašam savs sievietes tēls jau kopš brīža, kad abats izklāstīja uzticēto misiju. Viņš pārlaida pirkstus grubuļainajam vaigam vietā, kurā bārda neauga, un atminējās ielu Kabulas nomalē un nožēlojamo stāvu, ietinušos zilā hidžābā, ar saini rokā, kas tikpat labi varēja būt zīdainis. Tieši šīs sievietes dēļ šoferis palēnināja transportlīdzekļa gaitu pietiekami, lai tam nekļūdīgi trāpītu prettanku granātmetēja šāviņš.

Iztēloties ienaidnieku bija noderīgi.

Tas palīdzēja koncentrēties.

Tādējādi Kornēlija acīs meklējamā bija sieviete, kas likvidējusi visu viņa vadu, iznīcinājusi vienīgo ģimeni, kura viņam bijusi pirms Baznīcas. Viņš iztēlojās, kā šī sieviete apdraud viņa jauno ģimeni, un juta mostamies spēku un apņēmību nepieļaut nelaimi.

Izkāpis no furgona, Jūhans nostājās tam aizmugurē. Kutlars tobrīd piekliboja klāt un apstājās.

-    Kāp iekšā, Kornēlijs pavēlēja.

Kutlars klausīja rīkojumam kā nopērts suns, kas zemojas barga saimnieka priekšā.

Jūhans, nebildis ne vārda, uzvilka sarkano vējjaku un devās turp, no kurienes nupat bija nācis Kutlars.

Kornēlijs apsēdās pie stūres un pasniedza Kutlaram adresi.

-    Rādi ceļu, viņš pavēlēja.

Lodes sadragāto kāju sāpīgi tricināja un pluinīja furgona kratīšanās pa lēto, par pašvaldības līdzekļiem ieklāto asfaltu, kas bija uzliets tieši uz senajiem bruģakmeņiem. Kutlars iedomājās par tabletēm, kas bija palikušas kabatā, bet apzinājās, ka nedrikst ieņemt pat vienu. Tā, protams, remdētu sāpes, taču vienlaikus laupītu briesmu sajūtu, un tādu vaļibu Kutlars nevarēja atļauties.

Ja vien gribēja dzīvot.

Jūhans pat nepacēla acis, kad furgons pabrauca garām. Nogriezies gar stūri, viņš devās uz Zilli darbnīcu, pa ceļam ar labo roku izņēma no kabatas mobilo tālruni un kreiso iegrūda vējjakas kabatā, satverdams Gloka sistēmas pistoli.

Zilli bija pakāpies uz krēsla aiz letes un centās iebīdīt sarkano plastmasas kārbu uz augsta plaukta starp tukšu disku matricu kārbu un vecu Sega Megadrive spēļu konsoli.

-    Vai jūs protat tādus uzlauzt? Jūhans pacēla savu mobilo tālruni.

Veikalnieks pagriezās un samiedza acis.

-    Bez šaubām. Viņš nokāpa no krēsla. Kas tas ir īsti ir? BlackBerry?

Jūhans palocīja galvu.

-   Smuka manta. Zilli noklabināja taustiņus, vērdamies datorā, kas, par spīti novecojušajam izskatam, spēja uzlauzt jebkuru cilvēka raditu tālruni.

Viņš nospieda izvelnes pogu un parak veļu aptvēra, ka tālrunis jau ir uzlauzts.

77. NODAĻA

Grauzdētas kafijas aromāts, kas plūda no kabineta stūri novietotā aparāta, nekādi nejaudāja aizēnot morgā valdošo smaku. Arkadians sēdēja pie Raisa bezcerīgi nekārtīgā rakstāmgalda un vēroja ekrānā, kā datorā ielādējas liels PDF fails. Šķindoņa un kņada, kas atlidoja no laboratorijām, vēstīja, ka darbs atgriežas ierastajās sliedēs.

Failu sūtīja no ASV Iekšzemes drošības departamenta arhīva, kuram bija lūgts noskaidrot, kam pieder no polietilēna plēves noņemtais pirksta nospiedums. Nepilnas minūtes laikā datubāzē informācija tika atrasta. Arkadians ar grūtībām noticēja tādai veiksmei. Televīzijas seriālos policisti, protams, bez pūlēm ievadīja datorā pirkstu nospiedumus, un dažu sekunžu laikā tiem parādījās iespējamā noziedznieka vārds, adrese un nesen uzņemta fotogrāfija, kurā tas parasti izskatījās pēc psihiski slima, taču policijas iecirkņos tādi sižeti bija īsts izsmiekla objekts. Reālajā dzivē aizdomās turamos pavisam reti identificēja ar pirkstu nospiedumu palīdzību vien; tie iederējās sikā un detalizētā pierādījumu virknē, kas piesaistija aizdomās turamos konkrētajam noziegumam pēc tam, kad to notvēra ar citiem, laikietilpīgākiem līdzekļiem. Lielākā daļa pirkstu nospiedumu datubāzē nemaz nebija pieejama.

Fails bija lejupielādējies, un Arkadians noklikšķināja uz ikonas. Kamēr pirmā lapa atvērās ekrānā, kļuva skaidrs, kādēļ meklētais pirkstu nospiedums atrasts tik ātri. Tas bija armijas dosjē. Visiem bruņoto spēku karavīriem noņēma pirkstu nospiedumus, jo ar to palīdzību varēja identificēt bojāgājušos. Vēl nesen pirms vienpadsmitā septembra vairums valstu savu bijušo bruņoto spēku karavīru personas lietas sargāja pagalam rūpīgi. Šobrīd tā vien šķita, ka tās pieejamas jebkurai draudzīgai valstij, kas paudusi savu interesi.

Arkadians ritināja lejup uz otro lapu un sāka lasīt.

Lietā bija pilnīgs atvaļinātā seržanta Gabriela de la Krusa Manna, bijušā ASV piektās īpašo spēku vienības locekļa militārā dienesta gaitu izklāsts. Fotogrāfijā bija redzams formastērpā ģērbies vīrietis ar līdzeni apgrieztiem gaišiem matiem un caururbjošām gaiši zilām acīm. Arkadians salīdzināja to ar novērošanas kameras uzņemtā attēla izdruku. Mati šķita garāki, tomēr līdzība bija nepārprotama.

Inspektors izskatīja lietu no sākuma līdz beigām pagātni, psihiatra ziņojumus, drošības pārbaudes, visu. Trisdesmit divi gadi, tēvs amerikānis, māte pa pusei brazīliete, pa pusei turciete. Tēvs bija arheologs, mate stradāja un vēlāk vadījusi starptautisku labdarības un palīdzības organizāciju "Ortus", tālab zēna gadus Gabriels pavadījis, klejojot pa pasauli.

Izglītības ailē vīdēja raibs starptautisko skolu uzskaitījums, mācības allaž pārtrauktas un atsāktas; pēc tam Hārvarda universitātes stipendija, moderno valodu un ekonomikas studijas. Brīvi pārvalda angļu, turku un portugāļu valodas un pēc misijām Afganistānā prot sazināties puštu un dari valodās.

Kāda lietas sadaļa īpaši piesaistīja Arkadiana uzmanību. Pēdējā studiju gada sākumā kāds notikums bija neapšaubāmi satricinājis jauno Gabrielu līdz dvēseles dziļumiem. Irākas tuksnesi netālu no Hillas pilsētas noslepkavots doktors Džons Manns un vairāki viņa kolēģi, kuri tur strādāja, sistematizējot svarīgus atradumus nesen uzietus aizvēsturiskus tekstus. Noziegums izraisīja visaptverošu starptautisku rezonansi. Vietējais diktators Sādams Huseins par vainīgajiem nosauca kurdu dumpiniekus. Citur pasaulē sabiedrība sprieda, ka tas ir Huseina rokaspuišu darbs un tie pievākuši nenovērtējamos dārgumus diktatoram, bet vainu uzvēluši kurdiem. Tekstus tā arī neatrada.

No dosjē nevarēja saprast, ko Gabriels vainoja tēva bojāejā, taču viņš pameta koledžu un iestājās ASV armijā vēl pirms gaidāmā kara ar Irāku, tādējādi apliecinot, ka viņam bijušas zināmas aizdomas. Gabriels kļuva par ierindnieku lai gan augstskolas gadi varēja nodrošināt virsnieka pakāpi un sākotnējās apmācības kursu pabeidza ar tik augstu novērtējumu, ka viņu nekavējoties uzņēma Gaisa Kara Spēku īpašo uzdevumu vienības apmācībā.

Deviņus mēnešus Kempbela fortā uz Kentuki un Tenesī pavalstu robežas Gabriels mācījās pilotēt lidmašīnas, izlēkt no lidaparātiem un nogalināt ar daudzveidīgiem paņēmieniem un dažādiem ieročiem. Viņa pienākumus sāka pārklāt slepenības plīvurs, un informācija kļuva aizvien nenoteiktāka bija zināms, ka viņš kalpojis par vada seržantu operācijā "Ilgstošā brīvība" Afganistānā. Divreiz apbalvots: par drosmi apšaudes laikā un par piedalīšanos slepenā ķīlnieku glābšanas operācijā. Toreiz viņš kopā ar vadu bija izglābis nolaupītus palīdzības organizācijas darbiniekus, kas ieslodzīti talibāna cietoksni. Pirms četriem gadiem Gabriels no dienesta izstājies, bet iemesls nebija uzrādīts.

Lietas beigās bija pievienota vēl viena lapa, kurā izklāstītas militārajām iestādēm zināmās virsnieka gaitas pēc demobilizēšanās. Gabriels strādājis par "Ortus" padomnieku drošības jautājumos un bieži ceļojis uz Dienvidameriku, Eiropu un Āfriku.

Arkadians Google meklētājā pētija ziņas par "Ortus". Tās interneta vietnē redzamais akmens piemineklis bija dīvainā kārtā pazīstams, tajā stāvēja bārdains vīrs izstieptām rokām Kristus Pestītāja statuja, kas nolūkojas uz. Riodežaneiro. "Ortus" sevi dēvēja par senāko labdarības organizāciju pasaulē, kuru vienpadsmitajā gadsimtā nodibinājuši sena mūku ordeņa "Malas Brālība" biedri pēc ordeņa izjukšanas, savukārt Brālības saknes stiepās aizvēsturiskā senatnē. Mūkus piespieda atteikties no garīgajiem zvērestiem pēc tam, kad baznīca tos pasludināja par ķecerīgiem. Daudzus sadedzināja uz sārta uzskatu dēļ viņi ticēja, ka pasaule ir dieviete, Saule ir dievs un viss dzīvais nācis no abu savienības. Izbēgušie apvienojās un izveidoja laicīgu organizāciju, lai turpinātu ordeni aizsākto darbu.

Izmeklētājs pārskatīja organizācijas projektus, kuros varētu iesaistīties Gabriels de la Kruss Manns. Apjomīgs projekts Brazīlijā, kur "Ortus" sargāja plašas lietusmežu joslas no nelegāliem izcirtējiem un zelta meklētājiem; cits projekts Sudānā, kura ietvaros no jauna apstādīja pilsoņu kara laikā nopostītos laukus, un vēl viens Irākā, lai atjaunotu dabiskos purvājus, ko izsausinājusi sistemātiska zemesgabalu atsavināšana rūpnieciskām vajadzībām un daudzie kara gadi.

Arkadianam bija grūti iztēloties, kādi pienākumi tādās vietās pildāmi padomniekam drošības jautājumos. Sargāt no partizāniem un bandītiem neapbruņotus brīvprātīgos, kas piegādā pārtiku un ūdeni visnabadzīgākajiem reģioniem zemes virsū; mēģinājumi ieviest likumu vietās, kur tāds netiek atzīts. Lai kā ari būtu, Gabriels neapšaubāmi bija svētais un tālab viņa ierašanās morgā šķita vēl jo neizprotamāka.

Atgriezies sākuma lapā, izmeklētājs noklikšķināja uz kontaktu lapas saites. Pirmā sarakstā bija norādīta adrese Riodežaneiro pilsētā. Kļuva saprotama statujas nozimība. Tai sekoja adreses Ņujorkā, Romā, Džakartā un viena arī Rumā, Ekseģēzes ielā Dārzu rajonā, netālu no policijas galvenās ēkas austrumu pusē.

Inspektors pierakstīja adresi otrā pusē graudainajam fotoattēlam, kas izdrukāts no morga novērošanas kameras kadra, salocīja lapu uz pusēm un ieslidināja jakas kabatā.

78. NODAĻA

Stāvēdama viena pārģērbšanās telpa ar baltajām flīzēm, Liva uzmanīgi spieda sārtajai ādai klāt plānu, raupju dvieli. Aiz dušu kabīņu rindas sienām varēja dzirdēt, kā peldētājs met lokus baseinā.

Apakšinspektora izsniegtais balti zilais sporta tērps, kas bija novietots kaudzītē uz sola, blakus viņas blūzei un džinsiem likās žilbinoši tīrs. Liva uzvilka treniņbikses un pārvilka pāri galvai balto tenisa kreklu, kuru gan priekšpusē, gan aizmugurē lieliem melniem burtiem greznoja uzraksts "Polis", kas turku valodā nozīmē "policija". Iztaustījusi kabatas, viņa pārlika jaunajās drānās dažus dolārus un sīknaudu un notīrīja dubļu nošķiesto tālruni. Liva nospieda ieslēgšanas pogu, un ekrāns iegaismojās. Aparāts viegli ietrīsējās saujā bija pienākusi jauna īsziņa. Numurs nebija pazīstams.

Tiklīdz viņa atvēra īsziņu, augumu atkal pārskrēja salti šermuļi.

"Neuzticies policijai! Piezvani man, es paskaidrošu."

Līva atminējās iepriekšējā vakarā pirms avārijas un apšaudes saņemto brīdinājumu.

Viņa stāvēja kā pārakmeņojusies. Pa ausu galam dzirdēja dušā pilam ūdeni, peldētāju saceltos šļakstus un gaisa kondicionētāja dūkoņu pie griestiem, taču neko citu. Soļi netuvojās. Nebija apslāpētu sarunu gaiteni. Bet piepeši radās sajūta, ka aiz sienas, kas atdala ģērbtuvi no durvim, stāv vēl kāds un ieklausās katrā viņas kustībā.

Ieslidinājusi tālruni kabatā, Liva uzvilka baltas sporta zeķes.

"Manuprāt, būtu vislabak, ja jus paliktu mūsu aizsardzībā," bija sacījis Arkadians, nododot Līvu pavadoņa rokās.

"Policijas aizsardzība… Brālim gan no tās nekāds dižais labums nebija, vai ne?"

Viņa apāva nosmulētās sporta kurpes uz spodri baltajām zeķēm un aizsēja. Tumši zilā treniņjaka apņēma un apslēpa slaido stāvu. Arī uz jakas pāri krūtīm stiepās uzraksts "policija". Vēlreiz uzmetusi skatienu durvīm, Līva paņēma aprakstīto avīzi un devās pretējā virzienā, garām pilošajām dušām uz peldbaseina pusi.

Tur gaiss bija silts un mikls. Gar peldbaseina malu ejot cauri zālei uz avārijas izeju, Līva juta, ka hlora izgarojumi kņudina rīkli. Caur apkārtējo ēku drūzmu sazin kā bija izlauzies rīta saules stars, kas vizuļoja uz gaiši zilā ūdens virsmas.

Viņa nospieda durvju rokturi garu horizontālu stieni. Ēkā atbalsojās spalgs sirēnas kauciens. Kad durvis aizvērās, signāls aprāvās tikpat pēkšņi kā sācies. Peldētāja pat nepacēla galvu un turpināja vienmērīgi vēzēt rokas, raidot uz balti krāsotajām sienām zaigojošus saules zaķīšus.

Sallijs tobrīd runāja pa tālruni ar ziņu producentu. Brīdinājuma signāls skanēja tikai dažas sekundes, taču momentāni pievērsa viņa uzmanību.

-   Klau, es piezvanīšu vēlāk, viņš nočukstēja.

Kurpēm čīkstot uz mirdzošās vinila grīdas, jaunais policists piegāja pie sieviešu ģērbtuves durvīm. "Kungs tētīt, tās sievietes!" Suleimans domās sodījās. "Viņa tur kavējas jau veselu mūžību." Viņš pūlējās sakļausit dušas strūklas šalkoņu, taču velti. Tad viņš viegli pieklauvēja pie durvīm.

-    Mis Ādamsena? Suleimans pavēra durvis tik daudz, lai varētu pabāzt galvu.

Atbildes nebija. Netālu no durvīm bija starpsiena, tāpēc dziļāk telpā neko redzēt nevarēja.

-    Mis Ādamsena? šoreiz viņš sauca skaļāk. Jums nekas nekaiš?

Vēl arvien nebija atbildes.

Viņš paskatījās gar stūri. Nodalījumā neviena nebija, palikusi tikai netīru drānu kaudzīte un slapjš dvielis. Sallijs manīja, kā karstuma vilnis pārņem krūtis, iekrāsojot bālo ādu sārtu. Mis Ādamsena?

Sallijs palūkojās pa kreisi. Visu četru tualetes kabīņu durvis bija līdz galam vaļā.

Policists steigšus atgriezās pie dušu nodalījumiem.

Visi bija tukši.

Virzīdamies tālāk, viņš nonāca spoži apgaismotā peldbaseina zālē, kur valdīja sasmacis, asi kodīgs gaiss. Ieraudzījis peldētāju, Sallijs cerēja, ka tā ir meklētā sieviete, taču maldījās, jo Ādamsenai nebija īsu, tumšu matu un policistes peldkostīma. Pamanot avārijas izeju, viņam acumirklī izkalta rīkle. Pieskrējis pie durvīm un atstūmis tās vajā, viņš izdzirdēja trauksmes signālu un uzreiz noprata, kas atgadījies.

Iela abos virzienos bija gājēju pārpilna uzvalkos ģērbti viri, tūristi vieglos atpūtas tērpos. To vidū viņš centās saskatīt tumši zilu policijas treniņjaku. Tādu nekur neredzēja. Durvis viņam aiz muguras aizcirtās, un spiedzīgā sirēna apklusa. Tālrunis, kuru Sallijs turēja rokā, ievibrējās, un viņš bažīgi pameta skatienu uz ekrānu. Numurs netika uzrādīts.

-    Hallo!

Viņam aiz muguras apstājās balts furgons.

-    Hallo! atbildēja tā šoferis.

79. NODAĻA

Līva meta līkumus cauri pūlim. Viņai nebija ne jausmas, kurp doties, taču viņa apjauta, ka ir vēlams pazust no sekotāju acīm un tikt pēc iespējas tālāk no policijas iecirkņa ēkas, lai varētu sakopot domas. Pārvilkusi pāri mitrajiem matiem treniņjakas kapuci, viņa turējās vienā soli ar kādu sieviešu grupiņu, un izlikās, ka iederas starp tām. Tajā dienas laikā ielās lielākoties bija redzami tūristi. Sieviete treniņtērpā pārāk izceltos šajā uzvalku straumē, un ari gaišmatainu cilvēku vietējo vidū tikpat kā nemanīja.

Ielu tirgotāji aizrautīgi piedāvāja garāmgājējiem savas preces, galvenokārt tautiskus vara nieciņus un sarullētus paklājus. Gabalu tālāk ietves vidū atradās avīžu kiosks, pāršķeldams ļaužu straumi kā sala upi. Garām iedama, Līva uzmeta skatienu laikrakstu pirmajām lapām visās bija viņas brāļa fotogrāfijas. Atkal pārņēma emocijas, taču šoreiz tās nebija skumjas, drizāk dusmas. Viņa nāvi apvija pārāk daudz neskaidrību, un nebija vērts šķiest laiku, risinot vārdu mīklas. Liva jutās daļēji vainīga par to, ka brālis nostājies uz šī ceļa ar traģisko iznākumu, taču atņemt sev dzīvību viņu bija pamudinājis kaut kas cits. Šis cēlonis Līvai bija jānoskaidro.

Pacēlusi acis, Līva pāri tūristu galvu viļņainajam paklājam ieraudzīja slejamies Citadeli visi devās uz turieni, kā atvarā gravitācijas spēka vilktas lapas. Arī viņu tā saistīja, gan pavisam citu iemeslu dēļ, taču pagaidām gājienu vajadzēja atlikt. Tūristu ceļvedī bija rakstīts, ka ieeja vecpilsētā maksā divdesmit liras, un viņai tobrīd kabatā bija vien daži dolāri.

Izņēmusi no kabatas tālruni, Līva atvēra pēdējo īsziņu un piezvanīja tās nosūtītājam.

Furgons lēni ripināja pa ielu. Sallijs sēdēja pie durvīm blakus vīrietim, kas svīda kā vasaras vidū. Automobili vadīja liela auguma vīrietis ar šķidru bārdu. Visi trīs klusuciešot vēroja ielu.

Sallijs negribēja kāpt transportlīdzeklī. Pārdot ziņas bija viens, turpretim tieši iesaistīties acīmredzami plānotā nolaupīšanā bija pilnīgi kaut kas cits. "Tā nedrīkst. Dieva dēļ, tas taču ir noziegums. Tā es riskēju ar visu pasākumu." Taču lielā auguma vīrietis ar plankumaino sejas ādu bija neatlaidīgs. Negribēdams stāvēt pie iecirkņa ēkas un risināt garas sarunas, Sallijs piekrita sēsties furgonā.

Viņš vērās ārā pa logu, pūlī meklēdams pazibam meitenes gaišos matus vai baltos burtus uz tumši zilās treniņjakas un cerēdams, ka negadīsies ieraudzit ne vienu, ne otru. Iecirkni draudēja rājiens par meitenes pazušanu, taču to viņš pārcietīs. Tas būtu sīkums, salīdzinot ar to, kas notiks, ja viņš atradīs meiteni kopa ar šiem zeļļiem.

Rokā ir! nosvīdušais puisis, kas sēdēja abiem pa vidu, pavērsa elektroniskā meklētāja ekrānu pret šoferi. Brīdi to petijis, viņš paskatījās apkārt. Ceļš nogriezās pa kreisi, bet taisni priekšā aiz betona pāļu barjeras aizstiepās akmens plātnēm noklāts laukums tā bija gājēju iela, kur senlaicīgie dzīvojamie nami pārvērsti veikalos. Cilvēku tur bija kā biezs. Viņa ir tur! puisis piebilda.

Kamēr furgons brauca tuvāk, Sallijs nopētīja apkārtni un ieraudzīja tūristus, kas pamazām attālinājās. Vienai sievietei mugurā bija tumši zila treniņjaka. Kad pūlis mazliet pašķīrās un grupa nozuda aiz avīžu kioska, Sallijs paguva saskatit uz jakas vārdu "policija". Ari automobiļa vadītājs bija viņu pamanījis.

-   Mēs piebrauksim otrā pusē, kur gājēju iela beidzas, šoferis apstādināja furgonu ielas malā. Ej viņai pa pēdām.

Sallijs manīja pieaugam saltu paniku.

-   Atgādinu, ka tu pats viņu pazaudēji, šoferis piebilda. Turklāt no tevis viņa diez vai bēgtu.

Pēc kārtas nopētīdams šofera zilās, dzedrās acis un grubuļaino apdeguma rētu uz vaiga, Sallijs vārstīja muti kā zivs un pat nemēģināja ielaisties strīdos ar tādu cilvēku. Viņš atvēra durvis, izslīdēja uz ietves un devās turp, kur meitene bija redzēta pēdējo reizi.

80. NODAĻA

Tālrunī, ko Liva turēja pie auss, atskanēja klikšķis.

-    Hallo!

-   Jūs sūtījāt man brīdinājumu, Līva iesāka. Kas jūs esat?

Atbilde neatskanēja uzreiz. Parastos apstākļos viņa nebūtu to

ievērojusi, taču tagad tas uzreiz lika uzmanīties.

-    Draugs, sacīja sieviete. Kur jūs pašreiz atrodaties?

Līva turpināja slīdēt lidzi tūristu vilnim. Cilvēcisku būtņu pleca izjūta sniedza mierinājumu. Kādēļ lai es jums to stāstu?

-   Tādēļ, ka mēs varam jūs aizsargāt. Tādēļ, ka jums patlaban dzen pēdas. Cilvēki, kas grib jums aizbāzt muti. Liva, esmu spiesta runāt skaidri un gaiši. Šie cilvēki tiecas jūs nogalināt.

īsu bridi Līva vilcinājās tas, ka viņa nosaukta vārdā, nez kāpēc viesa lielākas raizes nekā paziņojums par kādu, kurš vēlas viņas nāvi.

-    Kas grib mani nogalināt?

-   Nežēlīgi, biedējoši ļaudis. Viņi alkst jūs apklusināt, jo uzskata, ka brālis jums nodevis zināšanas, kurām jāpaliek slepenībā.

Līva pievērsās burtiem, kas uzkricelēti uz laikraksta, ko viņa nesa rokā. Man nekas nav zināms, viņa sacīja.

-    Nav svarīgi. Pietiek ar to, ka šie cilvēki tā domā. Viņi jau mēģināja pārdroši nolaupīt jūs pie lidostas. Ari jūsu brāļa liķi viņi aizveda šā iemesla dēļ, un jūs viņi meklēs bez apstājas, kamēr atradis. Viņi neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā. Sieviete ļāva pēdējam teikumam iegulties apziņā un turpināja maigākā balsi. Ja pateiksiet, kur atrodaties, es varu nosūtīt palīgu, lai nogādā jūs drošā vietā. To pašu cilvēku, kuram bija uzdots apsargāt jūs vakar vakarā.

-   Gabrielu?

-   Jā, Ketrina apstiprināja. Tas ir mūsu cilvēks un tika sūtīts parūpēties par jums. Un viņš jūs tiešām nosargāja. Pasakiet, kur pašreiz esat, un es viņu aizsūtīšu pie jums.

Līva gribēja svešajai sievietei ticēt, taču bija nepieciešams apdomāties, vai vispār kādam drīkst uzticēties. Viņai nebija nekā mugurā svešs apģērbs, daži dolāri kabatā, tālrunis, kuram akumulators tūlīt būs sauss, un vecs vietējās avīzes izdevums. Viņa palūkojās uz laikrakstu. Redzēja brāli veramies pretī zem aši sarakstītu burtu un simbolu nimba. Pēkšņi Līvu pārņēma atklāsme. Viņa apgrieza laikrakstu un izlasīja, kas sīkā drukā bija rakstīts otrā pusē.

-    Es jums vēlāk piezvanīšu, Līva apsolīja.

Sallijs pagāja garām avīžu kioskam.

Meitene tobrīd atradās nepilnu piecdesmit pēdu attālumā viņam priekšā. Policists spraucās cauri lēni plūstošajai burzmai, pamazām tuvodamies mērķim, taču pagaidām nebija īsti drošs, ko iesāks, kad būs meiteni panācis. Prātā iešāvās doma vienkārši pagriezties un doties atpakaļ uz iecirkni. Taču tādā gadijumā virs no furgona varētu viņu nodot pietiktu ar anonīmu ziņu, nosaucot vārdā personu, kas nopludina informāciju, un kā pierādījumu iesniedzot viņa piegādāto failu kopijas. Sallijs gan bija rupigi izdzēsis pēdas, taču nepatikšanas draudētu ari tad, ja viņu saistītu tikai ar mūka pazušanu, lietas izmeklēšanas kavēšana, kaitēšana taisnās tiesas procedūrai, konfidenciālas informācijās pārdošana. Tā varēja nonākt aiz restēm, un tas ir katra policista ļaunākais murgs.

Tālab Sallijs soļoja tālāk, turēdamies aiz dažu tūristu mugurām, lai Ādamsena viņu nejauši nepamana. Parastā novērošanas kārtība. Tuvodamies meitenei, viņš apsvēra iespēju uzsaukt, lai viņa bēg. Ari pašam gribējās nolīst kādā kaktā, kamēr visa jezga pāries.

Viņš piekala skatienu tumši zilajai kapucei un pielika soli. Atlikušas vairs tikai desmit pēdas.

Piecas.

Gandrīz piegājis Ādamsenai klat, policists ieraudzīja balto furgonu apstājamies gājēju ielas galā, un tagad meitene bija iesprostota kā žurka notekcaurulē. Viņai vairs nebija, kur sprukt. Ari viņam ne. Bija vien jārīkojas, kā pavēlēts.

Sallijs palēnināja soli, ļaudams atstatumam starp abiem atkal pieaugt, un tūristu plūsma veda meiteni aizvien tuvāk furgonam. Viņš negribēja meitenes ceļu padarīt nevajadzīgi garāku. Lielā auguma vīrietis izkāpa no automobiļa un devās atvērt aizmugures durvis. Viņi atradās tikai desmit pēdu attālumā. Sallijs paspēra ašu soli, pastiepa roku, lai pieskartos meitenei. Pamanīja, ka otrs virs furgonā drūmi skatās piezīmju grāmatiņā, tad paceļ acis un pakrata galvu.

Taču par vēlu.

Vasarraibumiem klātā roka nolaidās meitenei uz pleca.

Viņa pārsteigta iekliedzās un izlocījās no tvēriena.

Sallijs lūkojās uz zilās kapuces ieskauto un stipri apjukušo seju. Tā nebija Ādamsena.

-    Atvainojos! Sallijs izgrūda, atraudams roku kā no zemsprieguma elektrības vada. Es biju domājis, ka esat… Viņš norādīja uz treniņjaku ar policijas uzrakstu. Kur jūs to dabūjāt?

Svešiniece šķita saniknota. Sallijs uzmeklēja savu žetonu un manīja, ka sievietes skarbā nepakļāvlba pagaist.

Viņa norādīja virzienā, no kurienes abi nupat bija nākuši. Samainījos ar kādu meiču.

Ar skatienu Sallijs sekoja pastieptajai rokai, taču redzēja vien nepazīstamu cilvēku burzmu. Cik sen tas bija?

-   Pirms pāris minūtēm. Svešā paraustīja plecus.

-   Pret ko jūs to apmainijat?

-    Nu, pret parastu treniņjaku.

-    Vai varat aprakstīt savu jaku?

Sieviete noplātīja rokas. Tā bija balta. Tāda… noplukuši. Ar viegli apdriskātām piedurknēm.

Pusdienlaika karstumā lielākā daļa gājēju bija nometuši jakas un žaketes, un vairāk nekā pusei mugurā bija kaut kas balts. Stāvēdams ar muguru pret furgonu, Sallijs atļāvās pasmaidit.

"Labi nostrādāts, jaunkundzīt," viņš nodomāja. "Nudien labi nostrādāts."

81. NODAĻA

Līva izgāja no tūrisma informācijas biroja un devās pretēji cilvēku plūsmai un policijas ēkas virzienā. Abi šie apstākļi lika viņai justies neomulīgi.

Atvērusi birojā par brīvu izsniegto karti, viņa pārskatīja vairākus maršrutus, kuri veda uz ielu, kas iezīmēta ar melnu flomāsteru. Varēja izvēlēties maršrutu ar garāku apkārtceļu, taču viņai jau tā trūka laika, tādēļ viņa nolēma riskēt un izņēma no kabatas mobilo tālruni. Ekrānā rēgojās tukša akumulatora ikona. Viņa tomēr nospieda ātrā zvana pogu, no sirds cerēdama, ka vismaz vienu zvanu akumulators ļaus veikt.

-   Tā nebija viņa, bilda Kutlars, iekams policists paguva ierunāties. Viņš gribēja atgādināt Kornēlijam par savu lietderību.

-   Nebija gan, policists attrauca, pieliekdamies pie atvērtā loga. Viņa uzvilkusi parastu baltu jaku. Meitene, ar kuru viņa samainījusi apģērbu, nevarēja pateikt, uz kuru pusi svešā devusies.

Kornēlijs iedarbināja motoru un pavēlēja: Kāp iekšā!

Policists nedroši pamīņājās un ar īkšķi pameta pār plecu. Zināt, man laikam vajadzētu…

-   Kāp iekšā, Kornēlijs atkārtoja.

Suleimans paklausīja.

Mazliet nomierinājies, Kutlars paraudzījās uz ekrānu. "Pagaidām es esmu dzīvs tikai tāpēc, ka zinu, kā meitene izskatās. Bet arī policists ir spiests braukāt līdzi, lai varētu atrast meiteni. Viens ir skaidrs: jo drīzāk policists dosies prom, jo labāk."

Furgons devās ceļā, kārtējo reizi uz nelīdzenā ceļa sāpīgi satricinādams Kutlara savainoto kāju.

Viņš nospieda Enter taustiņu, un ekrānā parādījās smilšu pulksteņa ikona sistēma no jauna meklēja meitenes tālruņa signālu.

82. NODAĻA

Tālrunī signāls ieskanējās bridi, kad Līva gāja garām kioskam, kurā pārdeva nupat ceptus plāceņus. Piesātinātais, karstais grauzdētu garšvielu un sīpolu aromāts atgādināja, cik sen nav ieturēta pienācīga maltīte. Saules stari karsēja ietves netīri baltās akmens plātnes un ēkas, kas visas lidzinājās baznīcām.

-   Velns lai parauj, kur tu esi iesprūdusi? ausī iebļāva pazīstama balss. Neiv ]ersey lnquirer īpašnieks un redaktors Rolss Beikers nemēdza čukstēt. Es ļoti ceru, ka tu tūliņ atsūtīsi man to rakstu par dzemdībām. Mums dzīvesstila sadaļā ir tāds tukšums, ka caur to var kravas auto iztriekt.

-    Paklau, Rols, man…

-    Es negribu aizbildinājumus. Es gribu rakstu.

-    Rols, es neesmu to uzrakstījusi.

Iestājās īss klusuma bridis. Tad es silti iesaku uz karstam pēdām ķerties klāt…

-   Par ko ir Inquirer šodienas pirmās lapas raksts? Līva ievaicājās, iekams redaktors sāk bērt piparotu pārmetumu straumi.

-    Kāds tam ar to sakars, sasodits?

-   Atbildi uz jautājumu.

-    Par mūku. Tāpat kā visiem.

-   Tas ir mans brālis.

Klusums.

-   Tu muldi, vai ne?

-    Es pašlaik atrodos Ruinā, ielidoju naktī. Te norisinās kas dīvains. Man nav skaidrs, kas īsti, taču tas ir kas nozīmīgs. Es esmu iesaistīta šajos notikumos, un man nepieciešama palīdzība.

Iestājās klusums. Viņa iztēlojās redaktoru sēžam kabinetā, veramies pa logu uz upi un rēķinām, cik vērts ir šāds ekskluzīvs materiāls. Ausī atskanēja skaļš pīkstiens, un vienubrīd Līva pat iztrūkās, ka saruna ir pārtrūkusi. Taču tad cauri ēteram atdārdēja Rolss balss:

-   Kas tev vajadzīgs?

-    Es patlaban eju uz vietējā laikraksta Itaat Eden Kimse biroju. Gribu, lai tu piezvani uz redakciju un palūdz sagādāt man nedaudz naudas sīkiem izdevumiem, piezīmju grāmatiņu un dažas pildspalvas. Varbūt viņi varētu man uz dažām stundām atvēlēt kādu rakstāmgaldu.

-   Tas ir viegli nokārtojams. Klausulē bija dzirdams, kā čirkst Rolsa pildspalva. Tikai nedomā viņiem izpaust vērtīgu informāciju. Neaizmirsti, kurš tev maksā algu. Labāk samels, ka gatavo kādu ceļojuma aprakstu vai kaut ko tamlīdzīgu.

-    Labi, Līva attrauca. Tukšā akumulatora brīdinājuma signāls iepīkstējās vēlreiz. Man tūlīt izslēgsies mobilais. Pajautā, vai man tur nevar sadabūt arī lādētāju.

Viņa nosauca tālruņa marku un modeli, taču klausulē valdīja klusums.

Ekrāns bija izdzisis. Līva ieslidināja tālruni kabatā, pārlaida skatienu ielai un ieraudzīja tuvojamies kādu transportlīdzekli.

83. NODAĻA

-    Tur… Nenolaizdams acis no ekrāna, Kutlars norādīja uz vairākiem cilvēkiem, kas pie kioska ēda pildītus plāceņus. Kornēlijs arī pagriezās un skatījās. Sallijas atvēra automobiļa durvis, iekams tas paguva nobremzēt.

-   Es paraudzīšos, viņš izmeta un aizcirta durvis, ielaizdams salonā kodīgu garšvielu un sīpolu smaržas mākoni. Kutlars pacēla acis no ekrāna un vēroja, kā policists sarausta bikses augšup un vērīgi pārlaiž acis pūlim.

-   Vai tu viņu redzi? Kornēlijs taujāja.

Kutlars centīgi pētīja cilvēku jūru abās ielas pusēs. Neredzu, viņš beidzot atzinās. Ēdiena smarža viņam uzdzina nelabumu.

Kornēlijs izņēma viņam no rokām elektronisko piezīmju grāmatiņu. Ielu kartes attēls bija sastindzis, un bultiņa vidū norādīja uz vietu, kur furgons tikko apstājās. Sānu slejā bija redzams pēdējais numurs, kam sieviete zvanījusi, un smilšu pulksteņa ikona lēni grozījās tam līdzās sistēma caurskatīja tīklus un meklēja adresātu.

Kutlars paskatījās sānu spogulī. Policists sarunājās ar ielu tirgotāju un nekautrējās nogaršot piedāvāto preci. Kutlaram kuņģis sažņaudzās, un viņš novērsās. Nejēdzigās vienvirziena ielu sistēmas traucēti, viiii ieradas tikai piecas minūtes pec tam, kad tika saņemts signāls. "Ja es sēdētu pie stūres, mēs būtu atbraukuši divreiz ātrāk, taču navigācijas iekārta mūs izvadāja pa pārpildītām lielajām ielām. Un strīdēties jau nu es nesākšu. Jo ilgāk meiteni meklēs, jo vairāk man ir iespēju rast izeju no šis situācijas," Kutlars sprieda.

Viņu mudināja vēl kāds dzinulis ne gluži tik spēcigs kā izdzīvošanas instinkts, tomēr pietiekami stiprs. Tam bija ciešs sakars ar viru, kurš ielaida viņam kājā lodi un lika atstāt brālēnu guļam uz ceļa. "Mēs gan ar Serko nebijām nekādi pārlieku tuvie draugi, tomēr rads paliek rads. Ja šie ļautiņi atradis meiteni, varbūt man pie reizes izdosies atrast ari brālēna slepkavu." Kutlars patiešām cerēja, ka šis cilvēks gadisies viņam ceļā.

Smilšu pulksteņa ikona no ekrāna bija pazudusi, un tās vietā parādījās dialoga logs ar vārdu un adresi. Kornēlijs pārrakstīja informāciju īsziņā.

-   Puisis apgalvo, ka aptuveni pirms piecām minūtēm redzējis kādu, kura pēc apraksta atbilst mūsu meklētajai meičai. Policists iebāza galvu pa logu, košļadams pēdējo maizes kumosu. Ķiploku smārds lika Kutlaram spēji atrauties. Viņš domā, ka meitene iekāpusi taksometrā.

Kornēlijs nospieda pogu un pagaidīja, kamēr īsziņa tiek nosūtīta.

-   Zināt, ja viņa pārvietojas ar transportu, tad šobrīd var atrasties jebkur, Suleimans aizrādīja. Galu galā, tiklīdz viņa ieslēgs tālruni, jūs atkal uzķersiet signālu. Bet man patiešām jāatgriežas iecirkni. Es jau krietni riskēju, palīdzēdams jums ar meklēšanu… Man jāatgriežas un jāpaziņo par meitenes pazušanu, citādi var izcelties kārtīgs tracis.

Acis miegdams, Kornēlijs pārlūkoja satiksmi. Katrs otrais transportlīdzeklis bija taksometrs.

-   Labs ir, viņš beidzot piekrita. Lec iekšā, mēs tevi aizvedīsim.

Suleimans brīdi vilcinājās, taču paklausīja.

Kutlars atrāvās no blakussēdētāja, cik vien tālu varēja, jo no viņa plūda spēcīga ķiploku un sviedru dvinga, kas uzdzina spēcīgu nelabumu.

84. NODAĻA

Ņujorkā valdīja aukstums. Rodrigess izkāpa no lidmašinas kopā ar pārējiem pasažieriem un bez kavēšanās uzvilka sarkano vējjaku. Iedams cauri starptautisko reisu sagaidīšanas zālei, viņš manīja kabatā ievibrējamies tālruni. Viņam bija atsūtīts vārds un adrese pēc visa spriežot, meklējamais cilvēks dzīvo Ņuarkā.

Rodrigess meklēja avīžu kiosku vai grāmatu veikalu. Veco Trans World Airlines lidojumu centru veidoja liektas un elegantas līnijas drīzāk šķita, ka to būvējuši milzu kukaiņi, nevis birokrāti un Teamsters arodbiedrības biedri. Viņš pamanīja Barnes and Noble grāmatveikalu.

Pēdējoreiz Rodrigess Ņujorkā bija pirms sešiem gadiem. Toreiz viņš jutās pārliecināts, ka pamet šo valsti un savu iepriekšējo dzīvi uz visiem laikiem. Taču tagad viņš bija atgriezies un mazliet pietuvinājies vecajai dzīvei.

Izdzēsis īsziņu, viņš sastādīja numuru, kuru zināja no galvas. Viņam nebija ne jausmas, vai numurs vēl ir derīgs vai cilvēks, kam viņš grasās zvanīt, nav miris vai nesēž cietumā. Brīdī, kad Rodrigess iegāja grāmatveikalā un devās garām plauktiem, kuros bija izliktas slavenu šefpavāru kulinārijas grāmatas un izdevumi mīkstos vākos ar nosaukumiem, kas sastāvēja no viena vārda, klausulē nopīkstēja pirmais signāls.

-    Hallo!

Balss izklausījās pēc sausa papīra čaboņas. Fonā varēja dzirdēt skaļi uzgrieztu televizoru niknas klaigas, aurus un aplausus.

-    Misis Berova? Rodrigess bija nonācis pie plaukta, kur izvietoti pilsētas ceļveži.

-    Kas zvana? atskanēja bažīgs jautājums.

-   Sauc mani Giljermo, vīrietis atsaucās, veidodams vārdus vecajā ielaspuikas manierē, kas tagad mēlei šķita neierasts. Giljermo Rodrigess. Agrāk mani sauca par Gilu. Esmu vecs Džejdžeja draugs, misis Bi. Kādu laiku nebiju pilsētā. Būtu forši ar viņu atkal redzēties, ja vien šis vēl palicis tepat.

Iestājās klusums, ko aizpildija aplausi un uzmundrinājuma saucieni no televizora. Tas varēja būt Springera vai Rikijas Leikas šovs. Viņš pat bija aizmirsis par tādu raidijumu pastāvēšanu.

-   Loretas puika! misis Berova piepeši iesaucās. Dzīvoja tai divistabu ūķi otrajā stāvā Tūlijstritā!

-    Kā tad, misis Bi. Loretas puika.

-    Kādu laiciņu neesmu šo redzējusi.

Rodrigess atsauca atmiņā kādu ainu. Cilvēks ar trausliem kauliem un plānu ādu. Caurulītes, pa kurām zāles ieplūst vēnās, kur agrāk tika ievadītas narkotikas.

-    Viņa nomira, misis Berova, Rodrigess paskaidroja. Nu jau gadi septiņi apkārt.

-Ak tā? Varen žēl, puis. Bija jauka dāma, cik nu varēja būt.

-    Paldies, Rodrigess attrauca, saprazdams, ko misis Berova gribēja teikt, taču negribēdams to iztirzāt.

Skaļās, griezīgās balsis no televizora aizpildija klusumu, un Rodrigess sāka baidīties, vai sarunbiedre nav aizmirsusi par viņu.

-    Klau, puis, iedod man savu numuru, viņa negaidīti ierunājās. Es pateikšu Džeisonam. Ja šis gribēs ar tevi runāt, tad runās.

Rodrigess pasmaidīja. Tencinu, misis Berova. viņš bilda. Lielais paldies.

Viņš nosauca numuru un grasījās atkal izplūst pateicības vārdos, bet sieviete jau bija nolikusi klausuli. Tad viņš paķēra Ņuarkas ielu karti un devās pie kases. Bridi, kad viņš paņēma atlikumu, mobilais tālrunis iezvanījās vēlreiz. Pateicies kasierei, Rodrigess atgriezās uzgaidāmajā telpā.

-   Gil? Tas tu, vecīt?

-   Jā, Džejdžej! Tas esmu es.

-    Nolādēta būšana! Gillijs Rodrigess. Pēc balss varēja just, ka Džeisons izplūdis platā smaidā. Dzirdējis, ka tevi uzņēma Dieva armijā.

-   Nekā, vecīt. Biju izbraucis uz kādu laiku…

Viņš tīši nepabeidza teikumu un klusēja. Agrākajā dzīvē teiciens par izbraukšanu parasti nozīmēja cietumsodu.

-   Kur tu tagad uzturies, vecīt?

-    Kvīnsā. Te man pāris lietas kārtojamas. Tikai derētu atjaunot kontaktus.

-   Jā? Džejdžeja balss tonis kļuva piesardzīgs, gluži tāpat kā viņa vecmāmiņai pirms brīža. Ko tev vajag?

Rodrigess atcerējās lidojuma laikā lasītos aculiecinieku stāstus par ķeceriem, kas šķīstīti Tabula Rasa liesmās. Vai tu varētu mani iepazīstināt ar kādu… speciālistu?

-   Es varu dabūt visu, ko gribi. Ka tik tev ir skanošais.

-    Jā, Rodrigess smaidīdams atteica, atgrūda durvis un izgāja Ņujorkas rīta dzestrumā. Skanošais man ir.

85. NODAĻA

Vara plāksnīte pie sienas vēstīja, ka ēkā izvietojušies laikraksta Itaat Eden Kimse zemāk atšifrēta kā Ruin Observer redakcijas biroji. Taksometra šoferis ieslēdza stāvēšanas skaitītāju, un Liva pasniedza viņam savu mobilo. Es tūlīt kādu atsūtīšu pie jums, viņa apsolija.

Visvecākā sekretāre pasaulē norādīja viņai uz starptautisko ziņu nodaļu pirmajā stāvā. Ieejot atklātā plānojuma birojā, Līva uzreiz sajutās omulīgi. Visas preses telpas, kuras viņa savulaik apmeklējusi, izskatījās tieši tā zemi iekārtie griesti, rakstāmgaldu puduri, ko atdala starpsienas apmēram vidukļa augstumā, dienasgaismas lampu virknes, kas gan dienu, gan nakti met telpā vienmērīgu gaismu. Viņu nebeidza pārsteigt tas, ka visi mūsdienu žurnālistikas šedevri, visi ziņu materiāli, kuros kritizēta valdība, par kuriem saņemta Pulicera prēmija un kas bagātinājuši dzīvi un ik dienu nonāk avīžu kioskos, radīti tik neiedvesmojošos apstākļos, kuros tikpat labi varētu pārdot dzīvības apdrošināšanas polises.

Liva novērtēja biroja iespaidīgo bezpersoniskumu, un skatiens apstājās pie dedzīgas sievietes ar tumšiem, pagājušā gadsimta četrdesmito gadu stilā sakārtotiem matiem. Viņa tuvojās, un ideāli uzkrāsotās lūpas pavērās diezgan platā smaidā. Sieviete šķita tik enerģijas pārpilna, ka Liva nebūtu izbrīnīta, ja nācēja piepeši uzsāktu dziesmu vai laistos rūpīgi iestudētā dejas soli.

-   Mis Ādamsena? Sieviete strauji pastiepa manikirētu roku tādā kā zemā nacistu salūtā.

Līva, gluži apburta, pamāja un ari pastiepa roku.

-    Mani sauc Āla, sieviete paziņoja, satvēra Līvas roku, paspieda un tad atdeva kā kontroliere caurdurtu biļeti. Es esmu biroja administratore.

Balss bija pārsteidzoši zema un guturāla, diezgan lielā pretstatā ārienei, kas mudināja viņu salīdzināt ar porcelāna lelli.

-   Es vēl kārtoju jūsu naudas lietas, viņa piemetināja, pagriezās un veda viešņu cauri birojam.

-    Ak jā! Līva atsaucās. Izdzirdējusi pieminam naudu, viņa spēji apstajās. Uz ielas stāv taksometrs, vadītājs saņēmis ķīlā manu tālruni. Vai kāds varētu to izglābt? Es esmu pilnīgi sausā.

Perfektās lūpas sakniebās. To ir viegli nokārtot, Āla solīja balsi, kas neapšaubāmi liecināja par gluži pretējo. Šodien varat pasēdēt te. Ideāli koptā roka ar plašu žestu norādīja uz brīvu rakstāmgaldu. Taču, ja gribēsiet strādāt ilgāk, nāksies dalīties ar kādu. Visi sabraukuši rakstīt par Citadeli. Jūs ari?

-    Ē-ē, nē, Līva liedzās. Es gatavoju… ceļojumu aprakstu.

Ā! Labi, te ir tas, ko jūs lūdzāt. Es atnesīšu skaidru naudu, tiklīdz dabūšu priekšniecības parakstus. Tagad… aiziešu samaksāt par taksometru. Viņa apsviedās uz elegantā papēža. Ak jā, un jusu priekšnieks lūdza piezvanīt, administratore izmeta pār plecu. Sastādot numuru, lieciet priekšā devītnieku.

Līva vēroja biroja administratori aizejam straujā solī, enerģijas un apņēmības pārpilnu. Filmā viņu tēlotu jauniņa Ketrīna Hepbērna.

Viņa pārlaida skatienu rakstāmgaldam, apskatīja standarta datoru smilškrāsas korpusā un daudzlīniju tālruņa aparātu, kaktusu, ko līdz nāvei nomocījusi pārlieku centiga laistīšana, un ierāmētu fotogrāfiju, kurā aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis bija pārliecies pāri sievieti, kas turēja uz ceļiem sarāvušos trīsgadīgu zēnu. I'uika bija ļoti līdzīgs tēvam. Līva ieprātojās, kuram pieder šis galds: "Droši vien virām, jāsecina, ka viņš ir līdz riebumam pedants. Žurnalistam tāda kārtiba uz galda nepiedien. Bet varbūt man gluži vienkārši skauž."

Žurnāliste aplūkoja sastingušo priecīgās ģimenes dzīves ainiņu. Spožā emociju gūzma, kas staroja no attēla, vienoja trijotni neredzamām, taču nesaraujamām saitēm. Pēkšņi viņu pārņēma sajūta, ka tā ir brošūra par kādu lielisku atpūtas vietu, kuru viņa, iespējams, nekad neapmeklēs.

Atrāvusi skatienu no fotogrāfijas, Līva paķēra piezīmju grāmatiņu vecmodīgu bloknotu ar lielu spirāli augšpusē. Atvērusi pirmo lapu, viņa augšējā rindiņā ierakstīja datumu un atrašanās vietu. Ikdienas darba apstākļos šie rādītāji mainījās tik strauji, ka bija vitāli svarīgi tādus datus fiksēt.

Pēc tam viņa uzzīmēja cilvēka ķermeņa apveidu un pēc atmiņas uzvilka rētas, ko bija skatījusi sekcijas fotogrāfijās. Pabeigusi viņa aplūkoja attēlu ikviens rakstāmā vilciens liecināja par brāļa pārciestajām mokām.

Nākamajā lappusē viņa pārrakstīja no avīzes lapas visus burtu un simbolu pārus, kas atrasti uz sēkliņām, un pēc tam pierakstīja visus vārdus, kurus bija spējusi no tiem izveidot. Pētīdama rezultātus, Līva ievēroja, ka laiku pa laikam atgriežas pie diviem vārdiem "Sam", kas šķita pats par sevi saprotams, un "Ask", jo likās neierasts. Viens no retajiem darbības vārdiem, kāds iespējams šajos apstākļos, un varbūt domāts pavēles formā.

Koledžā profesors stāstīja, ka visa žurnālistikas jēga izteicama ar šo vienu vārdu. Viņš apgalvoja, ka starp labu un sliktu žurnālistu ir vienkārša atšķirība spēja uzdot pareizo jautājumu. Tāpat viņš bija mācījis, ka, nonākot strupceļā, jāuzdod pieci "K" jautājumi un jāpievērš uzmanība tiem, kuri netiek atbildēti.

Līva pāršķīra jaunu lapu un ierakstīja:

Kas? Semjuels

Ko darīja? Izdarīja pašnāvību

Kad? Vakar apmēram 8.30 pēc vietējā laika

Kur? Citadelē, Ruinas pilsētā

Kāpēc? -

Iepretim pēdējam jautājumam stiepās tukša rindiņa. "Kādēļ viņš tā rīkojies? Parastos apstākļos es uzmeklētu un iztaujātu ikvienu, kas runājis ar upuri viņa pēdējās dzīves dienās un stundās, taču Arkadians bija minējis, ka tas nav iespējams. Citadele ne ar vienu nerunā. Visam centrā valda klusums."

-   Tā, ierunājās biroja administratore, negaidot parādīdamās blakus ar Līvas tālruni un pieblīvētu aploksni rokā. Divdesmit liras es samaksāju par taksometru. Čeku ieliku aploksnē. Lūdzu, parakstieties…

Viņa pastiepa kvīšu grāmatiņu ar zilu koppapīru starp lapām.

Parakstījusies Līva iesprauda tālruņa lādētāju kontaktligzdā. Ekrāns iegaismojās, un parādījās ielādēšanās ikona.

-   Sakiet, no kā šeit lai uzzina par Citadeles vēsturi?

-   No doktores Anatas. Taču pēc notikuma ar mūku viņa ir ļoti aizņemta. Varbūt pat pārāk aizņemta, lai apspriestu… ceļojumu aprakstus…

Līva dziļi ievilka elpu un izmocīja smaidu.

-   Jūs tomēr varētu man iedot viņas numuru, Līva noteica, nožēlodama, ka nav izvēlējusies kādu ticamāku pasaciņu. Nenāktu par ļaunu vismaz piezvanīt.

86. NODAĻA

Rodrigess vēroja, kā garām taksometra logiem slīd pilsēta, kurā viņš agrāk dzīvojis. Svaigi apmestas jaunceltnes savulaik tuksnesīgajos apvidos un ar smilšstrūklu nopūsti sarkanbrūni daudzdzīvokļu nami tiem, kuri nevar atļauties dzīvot Manhetenā vai pat Bruklinā, tāpēc spiesti samierināties ar Dienvidbronksu. Tuvojoties Sešpadsmitajam rajonam, apkaime kļuva pazīstamāka. Taja nebija daudz naudīgu cilvēku, vismaz ne tik bagātu, lai tas parādītos nodokļu deklarācijās. Kad taksometrs ieradās Hantspointā, Rodrigesu pārņēma sajūta, ka viņš nekad nav no tās šķīries.

Taksists apstādināja automašīnu Gerisonas avēnijā un pagriezās sēdeklī pret pasažieri.

-   Tālāk nebraucu, draugs, viņš uzsauca no sava organiskā stikla būra.

Līdz Džejdžeja nosauktajai adresei palika trīs kvartāli, taču Rodrigess nestrīdējās, samaksājis izkāpa un tālāk devās kājām.

Rajons bija palicis tāds pats, taču prombūtnes gados mainījies bija pats Rodrigess. Agrāk viņa dzīvi apēnoja bailes un aizdomas, tagad viņu apstaroja Dieva gaisma. Soļodams pa piedrazotajām ielām, viņš juta, cik tā silti apspid muguru. Arī citi to ievēroja to varēja redzēt viņam pievērstajos skatienos. Pat narkotiku tirgoņi uz stūriem un ielenes, kas pārdevās par vienu devu, viņu lika mierā. Senāk, tādus cilvēkus ieraugot, Rodrigess pārgāja ielai otrā pusē. Tagad viņš pats bija tāds cilvēks ar mērķi. Pašapzinīgs. Bezbailīgs. Bīstams.

Viņš pagāja garām pamestam, izlaupītam automobilim, kas bija novietots uz izdedžu betona klučiem, un veikalam, kura logus aiz tērauda žalūzijām ierāmēja melni nokvēpuši plankumi. Rodrigess atminējās, ka reiz pats bija pielaidis tam uguni. Tolaik tā bija picērija. Caur iesprāgušu loga stiklu sastūmis iekšā lupatas, viņš tās aizdedzināja un, ēnās ieslēpies, noskatījās, kamēr parādījās daži viri un uguni apdzēsa. Viņam allaž patika vērot uguni, un tagad viņš bija atradis mūžam degošu liesmu. Tās šķīstums liesmoja dvēselē, apgaismojot viņam ceļu te, kur valdīja nebeidzama tumsa.

Māja izskatījās neapdzīvota tādi likās visi nami šai ielā -, taču kāpnēs viņš juta apkārtējo skatienus. Durvis atvērās, iekams Rodrigess paguva pie tām pieiet. Galvu ārā pabāza puisēns G Star jakā ar kapuci, pārlaida skatienu ielai un ar acīm nomērīja nācēju. Viņš pat neizrādīja vēlmi aicināt ciemiņu mājā, kur plosījās šāvienu dārdi.

-    Džejdžejs mājās? Rodrigess apvaicājās.

-   Laid iekšā! kāds sauca no istabas, pārkliedzot skaļos blīkšķus. Puisēns lēni samiedza acis un pakāpās sāņus.

Mājā pavērās pavisam cita aina. Pa īso gaiteni viesis nonāca istabā, kas bija bāztin piebāzta ar jaunām mēbelēm un elektroniku. Vienu sienu aizņēma milzīgs akvārijs, pie otras bija piestiprināts plakanā ekrāna televizors, tik liels kā divguļamā gulta. Tobrīd pilnā sparā ritēja augstas izšķirtspējas kaujas spēle ar telpiskās skaņas pavadījumu. Ekrānā kā piekalti raudzījās divi vīrieši; īkšķiem bakstot vadibas pultis, tie vadīja šaujamos datorgrafikā, kamēr īstie ieroči bija novietoti blakus pelnu traukam un kreka pīpei. Viens uzmeta nācējam zibenīgu skatienu, taču uzreiz atgriezās virtuālajā karadarbības zonā.

-   Gillij Rodriges! draugs iesaucās. Paskat tik, vecais, kāds tu bārdains! Kā Jēzus ar jaku! Viņš pasmējās pats par savu joku.

Rodrigess tikai smaidīja, nopētīdams veco draugu, no kura šķita palikusi tikai ēna. Kopš pēdējās tikšanās reizes Džejdžejs bija zaudējis vismaz trīsdesmit mārciņas svara, un viņa āda bija ieguvusi tādu pat pelēku toni, kādu Rodrigess novēroja savai mammai laika, kad tā bija pārāk iestigusi zaņķi un kļuvusi vienaldzīga pret visu. Džejdžejam bija gan apģērbs, gan padotie, gan pārējie veiksmīgas ielu dzīves apliecinājumi, taču šāda dzīve bija prasījusi smagu nodevu. Jaunība bija teju aiz muguras, un gaisma pamazām dzisa. Rodrigess sprieda, ka ilgāk par diviem gadiem draugs neizvilks varbūt pat mazāk.

-    Prieks tevi redzēt, viņš bilda. Labi izskaties, vecais.

Džejdžejs kā nožēlodams papurināja galvu. Nekā, man vajadzētu drusku piebremzēt. Varbūt uzaudzēt bārdu, palūgt, lai tu mani iepazīstini ar savu drēbnieku. Viņš piespieda pauzes pogu un sniedza vadības pulti zēnam, kas stāvēja Rodrigesam līdzās. Paņem tagad tu, viņš piedāvāja. Pašaudi baltos cilvēkus. Tad Džejdžejs ne bez pūlēm pietrausās no mīkstā ādas dīvāna un nostājās iepretim Rodrigesam. Paklau! viņš ierunājās, pacēlis galvu. Vai tu esi izaudzis garāks?

Rodrigess papurināja galvu. Es vienmēr esmu bijis tik garš. Tik tu mani kādu laiku neesi redzējis.

Abi apskāvās, sagrūdās ar pleciem un ar plaukstām uzsita viens otram pa muguru kā vecos laikos, tad atrāvās un neveikli viens otru nopētīja jo nejutās kā vecos laikos.

-   Tu man esi šo to sagādājis? Rodrigess apvaicājās.

Iegremdējis roku akvārijā aiz koraļļu torņa, Džejdžejs izvilka

pilošu polietilēna maisiņu. Tev ir eksotiska gaume, draudziņ.

Rodrigess apskatīja maisiņa saturu Gloka sistēmas 34. modeļa pistole, rezerves aptvere, Evolution-9 skaņas slāpētājs un pusdienu kārbiņa, kurā atradās pistole ar resnu stobru un divpadsmit strupas patronas, kas līdzinājās bises lodēm.

-    Kam tev tas viss? Džejdžejs noprasīja. Baidies no tumsas?

Aizcirtis vāciņu, Rodrigess noslidināja no pleca somu. Es nekā nebaidos, viņš attrauca un pameta draugam biezu naudaszīmju žūksni.

Viņš vēroja Džejdžeju skaitām naudu un nervozajiem pirkstiem ik pēc isa brīža paberzējam degunu, it kā nieze nekādi nerimtos. Lidzīgi bija izturējusies viņa mamma, proti, kasījusi degunu jēlu. Rodrigess paraudzījās uz abiem pārējiem, kas apšaudīja viens otru ar neīstiem ieročiem, kamēr īstie gulēja uz galda. "Džejdžejs nekādā ziņā neizvilks vēl divus gadus, ja vien neieraudzis pestīšanas gaismu," Rodrigess nosprieda. "Ja paveiksies, nodzīvos līdz Ziemassvētkiem."

87. NODALA

t

Doktore Mirjama Anata stāvēja vietējā ziņu kanāla ēkas gaitenī pie dzērienu automāta, kad no jakas iekškabatas atplūda metāliska "Odas priekam" melodija. Todien viņai mugurā bija pelnu pelēka žakete ar šauru svītriņu, ko viņa uzskatīja par savu firmas zīmi.

Tālrunim vajadzēja būt izslēgtam, taču pārāk daudzi zvanīja un lūdza interviju, un viņa negrasījās dāvāt tiem ieganstu meklēt citu ekspertu. Iebāzusi roku iekškabatā, doktore satvēra tālruni, taču nejauši nospieda atvienošanas pogu. Viņa paraudzījās apkārt, vai to kāds ir redzējis.

No jauna pievērsusies dzērienu automātam, viņa tajā salādēja monētas, izvēlējās ledus tējas pudeli, un pirkums ar būkšķi iekrita automāta teknē. Atvērusi vāciņu, viņa kāri dzēra. Jau gandrīz diennakti kopš mūka pašnāvnieciskā kritiena doktore gandrīz nemitīgi bija atradusies spilgto studijas prožektoru svelmē. Sūdzēties gan par to būtu grēks, jo tā bija debesu sūtīta iespēja uzlabot savas grāmatas pārdošanas rezultātus. Samērā agri karjeras sākumā viņa bija apjautuši, ka vissvarīgākais ir veidot visas atbildes kā atsauci uz kādu savas grāmatas nosaukumu. Tādējādi liedzot producentam iespēju rediģēt tekstu.

"Oda priekam" atskanēja vēlreiz, un doktore nospieda atbildēšanas pogu līdz ar pirmo takti.

-   Sveiki. Vai doktore Anata? Runāja sieviete. Visticamāk, amerikāniete vai kanādiete. Anata parasti nespēja noteikt atšķirību, taču abu valstu grāmatu tirgus bija liels.

-   Tā esmu es.

-   Jauki, sieviete turpināja. Zināt, es saprotu, ka esat aizņemta, taču man nudien noderētu jūsu zināšanas par Citadeles vēsturi.

-   Vai tas ir lūgums sniegt interviju?

-   Ē-ēm… Laikam jau ir gan.

-    No kura kanāla jūs esat?

Sarunā uz bridi iestājās klusums.

-   Doktore Anata, es nezvanu no ziņu kanāla… Es esmu šai notikumā iesaistīta, Līva steidzīgi izpauda, jo baidījās, ka zinātniece pārtrauks sarunu. Es esmu… es esmu mūka māsa.

Mirjama neatbildēja, nebūdama pārliecināta, ka dzirdējusi pareizi un tic dzirdētajam.

-   Es redzēju viņa liķi, Līva turpināja. Vismaz fotogrāfijas. Mirstīgās atliekas nozaga, iekams es paguvu apskatīt. Viņam uz ķermeņa bija zīmes, tādas kā rituālā iegrieztu brūču rētas. Es spriedu, ka jūs varētu sniegt savu speciālista viedokli par simbolu nozīmi.

Tiklīdz tika pieminētas rētas, Mirjamai viegli noreiba galva. Vai jums ir šis fotogrāfijas? viņa čukstus taujāja.

-   Nav, Līva atzina. Taču es varu rētas uzzimēt. Man ir zināms vēl šis tas. Iespējams, tam ir kāds sakars ar Sakramentu.

Mirjama smagi atspiedās pret dzērienu automātu. Kas tas ir?

-    Droši vien būtu vieglāk to parādīt.

-   Protams.

-    Kad jūs esat briva?

-Jau tagad. Es atrodos televīzijas studijā, līdzās pilsētas centram. Kur esat jūs?

Līva apklusa, piesargādamās kaut vienam cilvēkam izpaust savu atrašanās vietu. Kāds draugs no policistu aprindām reiz bija pamācījis, ka vislabāk var paslēpties pūlī. Viņai bija nepieciešama kāda sabiedriska, rosīga vieta tepat tuvumā, un viņa palūkojās uz fotogrāfiju avīzē, kur Semjuels stāvēja iecienitākajā apskates objektā pasaulē.

-    Es gaidīšu jūs pie Citadeles, viņa bilda.

88. NODALA

No tukšā sēdekļa joprojām plūda ķiploku un sviedru smārds. Kutlars samirkšķināja acis, kad furgons iznira no tuneļa. Pa ielu starp autostāvvietām tuvojās kāds stāvs.

Kutlars atvēra elektronisko piezīmju grāmatiņu, cieši vērās smilšu pulksteņa ikonā un pētīja, kā tai cauri birst melni pikseļi

-     virtuālās smiltis liecināja, cik strauji sarūk viņam atvēlētais laiks.

Jūhans piegaja pie furgona un apmainījās vietām ar Kornēliju

-    ielu karte tikmēr pārveidojās saskaņā ar jauniegūtajiem datiem. Bultiņa norādīja uz Līvas tālruņa atrašanās vietu. Smilšu pulkstenis uz bridi parādījās vēlreiz, un karte paplašinājās, parādot otro bultiņu virs pirmās, kreisaja pusē tā bija viņu atrašanās vieta, ko noteica ar Kornēlija tālruņa signāla palīdzību.

Viņi bija tuvu.

Kornēlijs vēroja, kā bultiņa ekrāna vidū pavirzās uz priekšu pa ielu. Viņa ir kustībā.

Jūhans pagrieza furgonu uz loka ceļa pusi.

Nākamreiz, kad informācija ekrānā tika atjaunota, otrā bultiņa ari bija sakustējusies, mezdama loku ap pirmo kā klijāns, kurš tuvojas laupījumam.

Brāļa Semjuela līķis bija atkailināts līdz viduklim un noguldīts ar izplestām rokam, atdarinot altāri pie Sakramenta kapelas galasienas. Abats pārlaida skatienu salauzītajai, vaskam līdzīgajai miesai, kas balta izcēlās uz akmens gridas augumu vairākās vietās bija caurdūrušas lauztu kaulu šķēpeles, un kopā to saturēja raupjas šuves vietās, kur ādu bija pārgriezis koroners.

"Vai šis cilvēks patiesi var augšāmcelties un piepildīt pareģojumu?"

Abats pamanīja, ka ap altāri tinas tievais asins vitenis. Pūlēdamies tumsā saskatīt tā sakni, viņš atrada to izaugam no kādas grīdā iestrādātas notekas. Viņš satina augu ap roku un stipri parāva, līdz vītenis notrūka. Tad viņš piegāja pie kādas kaņepāju un tauku lāpas un paturēja stīgulāju virs liesmas. Versmē šņākdams, tas sačokurojās sīkā melnā šķiedrā, atstādams abatam saujā sarkanas sulas triepumu.

Lāpas liesmas sakustējās durvis viņam aiz muguras atvērās. Trīdams plaukstu pret tunikas raupjo vilnu, jo sula kairināja ādu, abats pagriezās. Uz sliekšņa kavējās brālis Septs, viens no mūkiem, kas bija palīdzējis uznest Semjuelu kalnā.

Mēs esam gatavi, brāli abat, viņš bilda.

Abats pamāja un kopā ar mūku devās uz citu telpu Citadeles augšējā daļā, kur kopš Lielo Inkvizīciju laikiem lielākoties valdīja klusums.

Durvis aiz abiem aizvērās, atstājot brāli Semjuelu kopā ar Sakramentu. Gaiss saviļņojās, sveču liesmiņas noplivinājās vēlreiz, un gaisma maigi aizņirbēja pār gulošo.

Uz bridi šķita, ka tas sakustas.

89. NODAĻA

Arī Rodrigess skatījās uz Semjuelu, kurš stāvēja uz Centrālparka slavenā tilta, aplicis roku ap plecu meitenei ar gluži tādiem pašiem sejas vaibstiem. Fotogrāfija bija ievietota lētā rāmi, un vēl daži tādi rotāja dzīvokļa sienas.

Ielauzties dzīvoklī bija viegli. Meitene dzīvoja pirmajā stāvā daudzdzīvokļu namā, kas bija celts visnotaļ tuvu pilsētas centram ar nolūku tajā izvietot jaunus kvalificētus darbiniekus. Kad viņš tur nokļuva, mājas iedzīvotāji jau bija devušies uz darbu. Atlika vien pārlēkt pari žogam mazajā dārzā, kurā sakuplojošie augi sargāja iebrucēju no svešiem skatieniem, un izsist logu, ar vējjakas palīdzību noslāpējot šķindoņu. Brāļi Ruinā tiks ar meiteni galā. Viņa pienākums bija pieraudzīt, lai nepaliek nekādu pēdu.

Citadelē Rodrigess brāli Semjuelu nebija pazinis pārāk labi, tādēļ skatīt iemužinātus viņa agrākās dzīves fragmentus uz māsas dzīvokļa sienām likās dīvaini. Citā fotogrāfijā viņš krietni agrīnākā vecumā sēdēja airu laivā blakus tikpat jaunai māsai, un abi miedza acis saulesgaismā. Fotogrāfijas viņš bija pamanījis pie tālruņa, un tās daļēji aizsedza istabaugi, kādu te bija daudz, vai uz katras horizontālas virsmas.

Rodrigess nospieda automātiskā atbildētāja mirguļojošo podziņu un noklausījās atstātās ziņas, vienlaikus sameklēdams un uz dzīvojamās istabas grīdas kraudams pēc iespējas vairāk papīru. Divreiz zvanījis viens un tas pats vīrietis, acīmredzot priekšnieks, bārdamies par to, ka meitene aizbraukusi, neiesniedzot rakstu.

Izvilcis silto segu no nesaklātās gultas, Rodrigess to uzklāja kaudzei un atcerējās bērnībā redzētu filmu par kādu puisi, kas bija apsēsts ar citplanētiešiem un sakrāja savā mājā tādu pašu grabažu kalnu.

Viņš pats tagad jutās kā citplanētietis.

Kad dzīvojamā istabā bija savākts pietiekami daudz viegli uzliesmojoša materiāla, Rodrigess izstaigāja visus kaktus un apslacīja ar benzīnu gan gultu, gan paklājus, gan dīvānu. Nebija laika dzīvokli izpētīt rūpīgi, tālab bija jāpierauga, lai viss tiek iznīcināts.

No dzīvokļa izrāpies pa to pašu logu, par kuru bija ieradies, Rodrigess pa izsisto rūti iemeta iekšā degošu sērkociņu un izdzirda citas rūtis ieplaisājam no spiediena viļņa, kad aizsvilās benzīna izgarojumi. Lai kā alkdams palikt un noraudzīties liesmās, viņš tomēr devās prom. Vēl gaidīja divi darbi, un tikai tad viņš uz visiem laikiem varēs pamest šo zemi.

Viņš darīja Dieva darbu. Izpriecām laika neatlika.

90. NODAĻA

Lai atrastu Citadeli, Līvai karti nevajadzēja. Atlika vien doties tās virzienā, iekļauties tūristu straumē, kas nesa garām biļešu kasēm, cauri vārtiem un augšup pa šaurajām ieliņām uz visslavenāko kalnu pasaulē.

Tikai ienākot šeit, pilsētas visvecākajā daļā, viņa pirmo reizi tā īsti atģida, cik tā ir sena. Ielas izrādījās bruģētas akmeņiem, taču senatnlguma sajūtu drīzāk radija celtnes. Tās visas bija mazas, sīkiem logiem un zemām durvīm, paredzētas cilvēkiem, kas pārtiek no slikta ēdiena un mīt grūtos apstākļos, reti sasniegdami trīsdesmit gadu vecumu. Turklāt ēkas šķita būvētas un labotas, izmantojot visdažādākos materiālus, kas bijuši pa rokai pilsētas ilgās vēstures laikā. No viduslaikos celtām sienām spraucās ārā romiešu laiku pīlāri, un tukšumu aizpildīja ozolkoka sijas, klūgas un apmetums. Viņa pagāja garām pavērtām durvim, kur ailas vidū no pārliktņa karājās amulets, saukts par "Fātimas plaukstu" kā atgādinājums par garajiem gadiem, kad pilsēta krusta karu laikos krita mauru jūgā. Aiz durvīm atradās neliels pagalms, ko ielenca izrobotas arkas un visdažādāko apstādījumu pārbagātība ziedoši citronkoki, banānu koki ar garajām salocītajām lapām un leknie zaļumi plūda pār rūpīgi izstrādātajām sienu un grīdas mozaīkām. Kaimiņu māja atgādināja astoņpadsmitā gadsimta Itālijas dzīvojamo namu, savukārt ēka tai blakus apvienoja senās Grieķijas villas un Napoleona forta iezīmes.

Vietumis starp eklektiskā stila namiem parādījās tukšums, un skatienam pavērās tālu lidzenumā sabūvētie mūsdienīgie nami, tie stiepās līdz pat roboto kalnu sarkanajām klintīm, kas ieskāva pilsētu no visām pusēm.

Pa šauro ielu kūleņoja vējš, nesdams līdzi siltumu un ēdiena smaržu, kas atgādināja Livai par izsalkumu. Smaržas vedināta, viņa kāpa augstāk pie kioska, no kura plūda kārdinošais aromāts. Tajā pārdeva plāceņus un amerikāņu iecienītas mērces kārtējais atgādinājums par to, kā pilsēta gadsimtu gaitā uzsūkusi visdažādākās tradīcijas. Lai cik asiņaini notikumi risinājušies Citadeles vēsturē, lai kādi ticību kari izcīnīti tās paēnā, no zudušajām impērijām bija palikuši vien nesagraujami arhitektūras pieminekļi un tradicionāls ēdiens.

Līva izņēma no aploksnes naudaszīmi un apmainīja to pret sēklām nobārstītu trisstūrainu maizes šķēli un trauciņu ar baklažānu salātiem. Pamērcējusi maizi biezajos salātos, viņa iebāza to mutē. Garšoja pēc kūpinājuma un ķiplokiem, uz mēles jaucās grauzdētas sezama eļļas, cepta baklažāna un ķimeņu garša, bet jautās ari citu garšvielu aromāti. Viņa nekad nebija baudījusi garšīgāku ēdienu. Kad Līva otrreiz iemērca maizes gabalu traukā, kabatā iezvanījās tālrunis. Iemetusi maizi mutē, viņa pasniedzās pēc aparāta.

-    Hallo! viņa pilnu muti atsaucās.

-   Kur tu, ellē, pazudi? Rolss auroja klausulē. Līva klusi novaidējās. Izgājusi no redakcijas, viņa ieslēdza tālruni, lai Ruinas pētniece varētu piezvanit. Bet par Rolsu gan Līva bija aizmirsusi.

-    Es te esmu slims no uztraukumiem! redaktors kliedza. Tikko redzēju CNN, kā tevi iegrūž policijas mašīnā. Kas jums tur notiek, ellē ratā?

-    Neraizējies! Līva attrauca, viļādama kumosu pa muti. Man nekas nekaiš.

-   Tiešām?

-Jā.

-   Tad kāpēc tu man nepiezvanīji? Es tai meičai redakcijā piekodināju, lai palūdz tevi piezvanīt man.

-    Droši vien piemirsās. Viņa šķita mazliet izklaidīga.

-   Stāsti, kas jums tur notiek.

Tieši no šis sarunas Līva bija cerējusi izvairīties. Es tikai mēģinu noskaidrot, kas atgadījās ar manu brāli, viņa paskaidroja.

-    Ar mani viss ir kārtībā. Nebaidies.

-    Dzirdu, ka tu esi aizelsusies.

-   Es tiešām esmu aizelsusies, jo steigšus kāpju pa varen stāvu nogāzi.

-   Ak tā! Nu, vienalga nevajadzētu tā sēkt. Būtu labāk rūpējusies par savu veselibu. Tev jāmet pie malas smēķēšana.

Līva atskārta, ka jau stundām ilgi nebija pat kārojusi uzsmēķēt.

-    Man šķiet, ka tas jau ir noticis, viņa atmeta.

-   Labi. Tas ir labi. Klau, man ir kāds lūgums. No tā jau Līva bija baidījusies. Viņa zināja, ka redaktors nezvana tālab, ka būtu neizturami nobažījies par padotās veselību. Pieraksti numuru,

-    viņš teica.

-   Uzgaidi. Līva paņēma pildspalvu un uzkricelēja uz plaukstas ciparu virkni.

-    Kas tas ir?

-     Uz šo piezvani tai policistei, kura todien tavā klātbūtnē dzemdēja dvīņus.

-    Bonijai?

-   Jā. Skaidrs, ka šis ir pagalam nepiemērots bridis, taču rakstam jāparādās nedēļas nogalē. Dzīvesstila sadaļā joprojām trūkst rakstu, tāpēc es gribētu, lai tu ar viņu sazinies un pastāsti, ka tavā vietā rakstu pabeigs kāds cits. Labi?

-   Tūlīt piezvanīšu. Vai gribēji vēl kaut ko?

-   Nē, tas būtu viss. Tu tikai esi uzmanīga un… visu kārtīgi pieraksti.

Līva pasmaidija.

-    Es vienmēr uzmanos, viņa atteica un beidza sarunu.

Rolss aizcirta tālruņa vāciņu un aizvēra mājas ārdurvis. Nebija laika, jo viņš steidzās uz labdarības pasākumu pilsētas mērijā, lai satiktu vīru, ko visi uzskatīja par nākamo mēru. Atrašanās tuvu nākamajam karalim allaž atmaksājās.

Viņš iesēdās pie stūres savā Ford Mustang viņam tāds automobilis nekā nebija saistīts ar pusmūža krīzi un jau dzīrās iedarbināt dzinēju, kad izdzirdēja kadu pieklauvējam pie stikla. Pagriezies viņš ieraudzīja pret sevi pavērstu platu ieroča stobra galu. Cilvēks, kas turēja ieroci, pamāja un lika atvērt logu. Uzbrucējam bija sarkana vējjaka un bārda, kas jauneklīgajā, kalsnajā sejā izskatījās neiederīga.

Kad logs bija noslīdējis lejup līdz pusei, salonā tika iegrūsta liela minerālūdens pudele.

-   Turi rokās, izrīkoja bruņotais vīrs.

-   Ko jūs gribat? Rolss jautāja, paklausījis norādījumam. No plastikāta pudeles plūda izgarojumi un specifiska smarža, un viņš aptvēra, ka tajā nemaz nav ūdens.

-   Es gribu, lai tu klusē, atcirta vīrietis un izšāva no raķešpistoles degošu magnēzija gabaliņu. Tas izurbās cauri terpentīna pudelei un ietriecās Rolsam Beikeram krūtīs.

91. NODAĻA

Kad Līva izgāja cauri lielai akmens arkai, aiz kuras pletās laukums publikai pieejamās baznīcas priekšā, tālruni atsaucās Bonijas automātiskais atbildētājs. Klausīties mazpilsētas iedzīvotājas balsī, kas laipni lūdza atstāt ziņu, un vienlaikus ar acīm skatīt milzīgo, krāšņo gotiskās baznīcas fasādi tas šķita sirreāli.

-   Sveika, Bonij, viņa iesāka, lidz ar tūristu pūļiem virzīdamās pāri laukumam, Te Liva Ādamsena no New ]ersey lnquirer.

Es ceru, ka jums, Maironam un dvīņiem viss ir kārtībā. Tiešām ļoti žēl, ka tā sanācis, taču man vajadzēja uz vairākām dienām aizbraukt no pilsētas. Tomēr mums materiāls par jūsu dzemdībām ir iepaticies un jums pavisam driz piezvanīs kāds cits žurnālists, kas turpinās manis iesākto darbu. Cik zinu, raksts joprojām ir paredzēts nedēļas nogales izdevumam, ja vien tas jūs apmierina. Kad atgriezīšos, es jums piezvanīšu, labi? Lai veicas!

Viņa beidza sarunu un izgāja cauri otrajai arkai.

Tikusi ārā no ēnas, Liva samiedza acis pēkšņajā spilgtumā un apstājās. Priekšā kā tumsas mūris pacēlās Citadele. Uzlūkojot to tik tuvu, vienlaikus pārņēma gan izbailes, gan godbijība. Acis pievērsās kalna virsotnei un lēni slīdēja lejup, sekojot brāļa kritiena ceļam. Kad skatiens apstājās kalna pakājē, viņa pamanīja pie zema akmens mūra drūzmējamies cilvēkus. Viņu vidū, izstiepusi rokas uz sāniem, stāvēja kāda sieviete ar gariem, gaišiem matiem un garā kleitā. Līvai pār muguru pārskrēja ledainas skudriņas. Vienu šaušalīgu mirkli viņai izlikās, ka tur vīd brāļa rēgs. Tūristu straume spraucās garām, grūstīdama viņu un stumdama tuvāk pūlim. Kad tas pašķīrās, vidu uzlāsmoja krāsains segums

-    svešu cilvēku izklātā ziedu jūra. Tā vien šķita, ka puķes izlauzušās starp ieplaisājušām akmens plātnēm un uzziedējušas par klusu piemiņu cilvēkam, kas šīs plātnes sašķēlis. Liva raudzījās uz ziediem, uztverot arī krāsu un veidu slēptās nozīmes: dzeltenās narcises simbolizēja cieņas izpausmi, tumši sarkanās rozes

-    sēras, rozmarīns piemiņu, savukārt sniegpulkstenītes cerību. Vietumis kā pusnogrimušu jahtu buras seklā jūrā pacēlās kartītes. Līva pacēla kādu atklātni; izlasot tekstu, viņa sajuta pāri mugurai pārslīdam saltu pirkstu. Tajā bija ierakstīti divi vārdi: Mala Marti/r. "Malas moceklis." Kartītes augšējo daļu aizpildīja liels burts T.

Mis Ādamsena?

Žurnāliste strauji pagrieza galvu, instinktīvi paliecoties sāņus, kamēr skatiens uzmeklēja runātāju.

Blakus stāvēja aptuveni piecdesmit gadus veca, eleganta sieviete pelnu pelēkā kostīmā ar šauru svītriņu un nevainojamu frizūru, mati bija dažus toņus tumšāki nekā kostīms. Sieviete pievērsās ziediem, kas mazliet tālāk klājās uz zemes, un tad atkal paraudzījās uz Līvu.

-   Doktore Anata? Līva jautāja, pieceldamās kājās. Kad doktore pasmaidīja, abas sarokojas. Bet… kā jūs mani pazināt?

-    Es nāku taisnā ceļā no televīzijas ziņu studijas. Mirjama sazvērnieciski pieliecās tuvāk. Un jūs, mana dārgā, esat visu jaunāko ziņu galvenā varone.

Līva satraukta palūkojās uz pūli. Cilvēki visu uzmanību veltīja kalnam un savādajai izrādei ar gaišmataino sievieti, kas stāvēja ar izplestām rokām. Uz Livu neviens neskatījās.

-    Vai sameklēsim kādu klusāku stūrīti? doktore Anata piedāvāja, ar roku norādīdama uz uzbērumu, kuram viena mala iepretim vairākām kafejnīcām bija kā nosēta ar nelieliem plastmasas galdiem.

Vēlreiz uzmetusi skatienu brāļa bojāejas vietā izveidotajam piemiņas laukumam, Līva pamāja un devās līdzi Mirjamai.

Furgons apstājās pie vecpilsētas sienas netālu no dienvidu vārtiem. Kornēlijs ielūkojās ekrānā. Sastingusi bultiņa norādija uz kādu vietu pie izsusējušā aizsarggrāvja senajā uzbērumā. Meitene vairākas minūtes nebija izkustējusies no vietas.

Kornēlijs izkāpa no pasažiera puses un pavēra durvis. Kutlars aiztaisīja elektronisko piezimju grāmatiņu, pasniedza to Kornēlijam un stīvi pavirzījās pāri sēdeklim, nostādamies blakus uz ietves. Pakāpiens nebija augsts, taču bridi, kad pēda pieskārās zemei, tā vien šķita, ka viņam kājā iešauts vēlreiz. Kutlars sakoda zobus, pārciezdams sāpes un apņemdamies neizrādīt vājumu. Zem krekla tomēr izspiedās sviedru lāses. Kutlars pieturējās pie durvīm, noliecis galvu, un ar pūlēm iztaisnoja kāju. Bija skaidrs, ka šoreiz bez zālēm neiztikt.

Viņš izņēma no kabatas pudelīti ar tabletēm, kuras sev pēdējo stundu laika bija liedzis, atskrūvēja korķiti un iebēra miklajā saujā dažas gēla kapsulas. Uz etiķetes bija rakstīts, ka drīkst izdzert vienu devu četrās stundās. Viņš iemeta mutē divas un, mēģinādams tās norīt bez ūdens, gandrīz aizrijās.

Pacēlis galvu, viņš palūkojās garām Kornēlijam uz dienvidu vārtiem. Meitene atradās vecpilsētā. Divriteņi bija vienigie transportlīdzekļi, ar kuriem atļauts pārvietoties stāvajās, aizvēsturiskajās ielās, tādēļ viņi būs spiesti doties turp kājām. Kutlars iegrūda tabletes kabatā, atlaida furgona durvis un klibodams devās uz kasi pie ieejas vecpilsētā. Pusceļā kāja jau bija kļuvusi nejūtīga.

92. NODAĻA

Lai arī kafejnīca atradās attālāk no uzbēruma un galvenās ielas, apmeklētāju netrūka. Nevarēdama lepoties ar tiešu skatu uz Citadeli, šī kafejnīca nebija tik ļoti iecienīta kā citas, taču Līva tik un tā manīja kalna klātbūtni pat cauri akmens ēkai, kas slējās tam priekšā kā cieta, taustāma ēna, kā briestošs negaiss. Viņa sēdēja ar muguru pret tūristiem, ar seju pret akmens sienu un iepretim Ruinas pētniecei. Jauns, rosigs viesmīlis baltā priekšautā un melnā vestē pieņēma pasūtījumu.

-   Tā, ierunājās Mirjama, tiklīdz viesmīlis bija aizgājis. Kā es jums varu palīdzēt?

Līva novietoja uz galda piezīmju grāmatiņu. Rokā viņa vēl arvien turēja tikko pacelto atklātni un tagad pārlasīja otrreiz:

T

Mala

Martyr

-   Iesākumam pastāstiet, ko šie vārdi nozīmē, viņa attrauca, paslidinādama kartīti pāri galdam.

-   Lai notiek, Mirjama sacija. Bet vispirms es gribu, lai jūs man kaut ko pastāstāt. Jūs sacījāt, ka esat redzējusi zīmes uz brāļa līķa. Vai to vidū bija ari šāda? Viņa norādīja uz burtu T.

Līva atšķīra piezimju grāmatiņas pirmo lapu un pagriezusi parādīja doktorei aši uzmesto Semjuela ķermeņa zīmējumu.

-   Tā bija iededzināta viņam uz rokas, Līva teica.

Mirjama cieši vērās šo rētu tīklā, mežonīgā skaistuma pārņemta. Kad pienāca viesmīlis un novietoja uz papīra galdauta dzēriena glāzes, viņa ar strauju kustību aizvēra piezīmju grāmatiņu.

-   To sauc par Tau, viņa paskaidroja, tiklīdz apkalpotājs aizsteidzās prom. Tas ir ļoti spēcīgs un sens simbols, tikpat sens kā zeme, kam dots tā vārds.

Līva sarauca pieri, jo nesaprata, kā no Tau burta varēja rasties Turcijas nosaukums.

-   Es runāju par zemi, uz kuras slejas Citadele, piebilda doktore Anata, manīdama žurnālistes apjukumu, un pamāja ar galvu uz kalnu virsotnēm, kas tālumā tikko vīdēja pāri namu jumtiem un kuru robainie silueti kā zobi iegrauzās debesīs. Par Tau karalisti.

Līva sekoja viņas skatienam un atsauca atmiņā ceļveža karti un kalnu grēdu, kas apjoza pilsētu un stiepās cauri valstij gluži kā mugurkauls. Taura kalni, viņa novilka, un vārda pirmā zilbe ieguva jaunu, svarigu jēgu.

Doktore Anata pamāja. Lai pienācīgi novērtētu Tau svarīgumu un nozīmību šai zemei, ir jāzina daži vēstures fakti. Viņa paliecās uz priekšu un pāri spodri baltajam papīra galdautam izstiepa garos pirkstus ar sudraba gredzeniem. Pirmās liecības par cilvēkiem šajā apkaimē vēsta, ka te dzīvojušas divas karojošas ciltis, kas cīnījušās par kundzību šajā apvidū. Vienu no tām sauca par Jahvi. Šī cilts mita alās apmēram kalna vidū, un tiek uzskatīts, ka tie sargā svētu relikviju, kas nodrošina lielu varu. Pat tādos aizvēsturiskos laikos citas ciltis turēja to godā vai vismaz baidījās no tās tik ļoti, ka devās svētceļojumos uz kalnu, nesdamas ziedojumus, pārtiku un lopus dieviem, kas kalnā dzīvojuši. Ar laiku tur izauga pilsēta, doktore Anata turpināja. Par uzplaukumu jāpateicas svētceļniekiem, kuri ieradās pie kalna pasniegt ziedojumus un nobaudīt brīnumainos ūdeņus, kas izplūda no zemes un saskaņā ar leģendu dāvāja labu veselību un ilgu mūžu. Citadeles laicīgo interešu ievērošanai tika uzcelta sabiedriskā baznīca un tajā sludināja Dieva vārdu, ko atgādāja no kalna rakstu veidā. Šajos vēstījumos Dievu, tāpat kā cilti, sauca par YHWH, un tas nozīmē "Jehova" vai "Jahve". Vēstījumos bija aprakstīta pasaules radīšana un tas, kā cilvēki sāka to apdzīvot. Ikviens, kurš uzdrošinājās vēsti apšaubit, tika pasludināts par ķeceri, un viņu vajāja un iznicināja nežēligi, kareivīgi priesteri. Tiem bija karogs, ko greznoja Citadeles dievišķās varas simbols. Zinātniece norādīja uz T burtu. Tau. Vienīgais īstais krusts. Tas simbolizē relikviju, kura pirmā bija dāvājusi varu pār citiem. Tas ir Sakramenta simbols.

Kornēlijs apstājās pie lielās akmens arkas, aiz kuras sākās sabiedriskais laukums, un atvēra elektronisko piezīmju grāmatiņu, lai pārbaudītu signālu. Viņa bultiņa bija pavirzījusies tuvāk, taču meitene atradās tai pašā vietā.

Viņš paraudzījās uz Kutlaru. Tas ar stīvo kāju apmēram divdesmit pēdas tālāk rausās augšup pa stāvo ielu. Krekla priekšpuse bija samirkusi sviedros, un ikviens saraustītais, klibais solis līdzinājās iepriekšējam vīrietis lēni pacēla ievainoto kāju un piesardzīgi nolika to pie zemes, pēc tam ar veselo kāju spēra strauju soli, it kā palēkdamies, lai ķermeņa svars pēc iespējas īsāku laiku balstītos uz ievainotās kājas.

"Tiklīdz Kutlars būs sazīmējis meiteni, es viņu nošaušu un pēc tam nosēdināšu uz kāda soliņa uzbēruma malā." Pistole ar skaņu slāpētāju stobra galā jau atradās viņam kabatā, "Jācer, ka piedzīvotais satricinājums meiteni iebiedēs un piespiedīs pakļauties, pamudinās pašu nokāpt lejā." Nepieciešamības gadījumam viņam kabatā bija noslēpta ari šļirce ar haldolu. Kornēlijs nolūkojās Kutlara vienādajās ritmiskajās kustībās. Kad viņš pienāca, Kornēlijs kārtējo reizi ieskatījās ekrānā. Meitene vēl aizvien nebija pat pakustējusies. Aizvēris elektroniskās grāmatiņas vāku, Kornēlijs ielika aparātu kabatā un ieslīdēja arkas ēnā.

93. NODAĻA

Līva pētīja T burtu, kas simbolizēja Tau. Par Sakramentu viņa bija daudz lasījusi pa ceļam lidmašīnā, taču ne uz mirkli neiedomājās, ka tas ir saistits ar viņas brāļa nāvi.

-   Šāda zīme uz jūsu brāļa rokas apliecina viņa zināšanas par Sakramentu, Ruinas pētniece stāstīja. Iespējams, viņš mēģināja šīs zināšanas izplatīt tālāk.

Liva atsauca atmiņā Arkadiana vārdus. Proti, atrisinot Sakramenta noslēpumu, būs noskaidroti ari Semjeula nāves apstākļi. Viņa palūkojās uz doktori Anatu. Jums noteikti ir savi secinājumi par to, kas īsti ir Sakraments.

Ruinas pētniece papurināja galvu. Ikreiz, kad šķiet, esmu nokļuvusi pie mīklas atrisinājuma, tas atkal aizslīd prom no manis. Es gan zinu, kas tas nav. Pretēji dažu uzskatiem, tas nav Kristus krusts. Salīdzinājumā ar kalnā mitošo reliģisko ordeni, Kristus ir jauniņais, ja tā var izteikties. Tālab tas nav ari Viņa ērkšķu kronis vai šķēps, kas tika iedurts Viņam sānā. Tāpat tas nav ari Svētais Grāls, no kura Viņš dzēra. Tie visi ir miti, kurus Citadele gadu gaita uzturējusi dzīvus, lai novērstu sabiedrības domas un neļautu uzminēt, kas patiesībā ir Sakraments.

-    Bet… kā mēs zinām, ka tur vispār kaut kas ir? Līva jautāja. -Ja reiz to neviens nav redzējis?

-    Nav iespējams radīt lielāko reliģiju pasaulē uz baumu pamata vien.

-    Vai tiešām? Padomājiet labi! Divas aizvēsturiskas ciltis cīnās savā starpā. Viena no tām, lai gūtu virsroku, ierokas šajā kalnā un paziņo, ka tās rīcībā ir kāds dievišķs ierocis. Piemēram, tā apgalvo, ka nesenais sausums vai aptumsums izsaukts ar viņu palīdzību. Apkārtējie notic šās cilts varai un sāk to bijāt kā dievus. Ciltij tas iepatikas, un tā turpina uzturēt šo ilūziju dzivu. Ticībai ir liels spēks; galvenais ir nodrošināt, lai neviens neuzzina, ka istenibā kalnā nekā nav. Paiet tūkstošiem gadu, un cilvēki tam joprojām tic, turklāt uz šīs ticības pamatiem balstās visā pasaulē izplatīta reliģija. Līva atcerējās, kā Semjuels skaidroja, ka tiecas nokļūt tuvāk Dievam. Ja mans brālis to uzzināja… pēc visa pārdzīvotā atklāja, ka ticības, viņa dzīves galvenās jēgas, pamata nav nekā…

Mirjama redzēja Līvas acīs asaras. Tomēr tur kaut kas ir, viņa sacīja. Un tam piemīt vara. Viņa paņēma ūdens pudeli un apskatīja attēlu uz etiķetes. Es gribētu uzdot jums jautājumu. -Sudraba gredzeni noklinkstēja pret pudeles stiklu, kad viņa ielēja glāzē ūdeni. Ko jūs gaidat no dzīves? Ko mēs visi gribam? Mēs vēlamies veselību, laimi, ilgu mūžu, vai ne? Tā tas ir tagad, un tā bijis mūžam. Vissenākie pirmcilvēki, tie, kas atklāja, kā radīt uguni un ar noasinātām kārtīm aizsargāties pret meža zvēriem, gribēja tieši to pašu. Kalns pastāvēja jau toreiz, un ari tolaik tajā dzīvoja svēti cilvēki. Parastie cilts locekļi, kuri gribēja mazliet ilgāku un veselīgāku mūžu, dievināja kalniešus ne jau kādas viltigi palaistas valodas dēļ, bet gan tālab, ka šie kalnieši dzīvoja ilgi, turklāt viņus neskāra slimības. Sakiet, kāds tēls jums nāk prātā, iedomājoties Dievu?

Līva paraustīja plecus. Večuks ar garu, sirmu bārdu.

Kur, jūsuprāt, šāds tēls radies? Viņa pagrieza pudeli un norādija uz Citadeles attēlu uz etiķetes. Senie cilvēki pacēla acis uz kalnu un laiku pa laikam redzēja tajā dievus, vīrus ar gariem matiem un garām, sirmām bārdām. Laikos, kad tikai laimigie nodzīvoja ilgāk par trisdesmit gadiem. Šo ūdeni eksportē visā pasaulē jau kopš romiešu laikiem, kad par to uzzināja imperatori, pētniece skaidroja. Vai jūs domājat, ka viņi lika to vest tādu gaisa gabalu uz Romu tikai tāpēc, ka tam ir laba garša? Viņi alka tā paša, ko vēlas ikviens, un karaļi jo īpaši, proti, viņi gribēja dzīvot ilgi. Pat mūsdienās cilvēka mūžs Ruinā vidēji ir septiņus gadus garāks nekā jebkurā citā lielpilsētā, un uz šejieni vēl aizvien plūst tūkstošiem to, kuri te izārstējas no visdažādākajām kaitēm. Un tās nav baumas. Tas ir fakts. Vai jūs vēl joprojām spriežat, ka tur nekā nav?

Līva nolaida skatienu, un tas apstājās pie pelna trauka. Desmit gadus ilgais nikotīna pieradums kopš ierašanās Ruinā šķita pagaisis. "Mirjamai taisnība te katrā ziņā kaut kas ir. Semjuels nebūtu tāpat vien, joka pēc, ievilcis mani šajā notikumā, un viņš nebūtu ieskrāpējis uz sēkliņām burtus, ja tiem nebūtu nekada nozīme. Jautājums tikai tāds: kāda ir šī nozīme?"

Viņa pāršķira piezīmju grāmatiņu lapā, kurā bija pārrakstīti burti, un atkal tos aplūkoja. Un piepeši pār viņu nāca atklāsme kā saule, kas izlaužas cauri mākoņu segai.

94. NODAĻA

Kornēlijs stāvēja pēcpusdienas saules svelmē un laida skatienu pāri bangojošajiem pūļiem, kas grupām vien kāpa ārā no autobusiem vai nāca kājām un pārpludināja plato uzbērumu. Cilvēki te pozēja fotogrāfijām, drūzmējās ap ekskursiju vadītājiem vai, nogrimuši domās, vērās augšup uz Citadeli. Jaunu sieviešu bija papilnam, un meklētā meitene varēja izrādīties jebkura no tām. Viņš glaudīja grubuļaino ādu uz vaiga un iztēlojās ienaidnieku. Gulēdams slimnīcas gultā un morfija radītajā miglā atlabdams pēc ādas pārstādīšanas, viņš bieži atcerējās to sievieti. Ik pa laikam acu priekšā parādījās būtne, kura uzradās nez no kurienes ar lupatu paunu rokās, no galvas līdz kājām ietinusies hidžābā, kas sedz visu augumu, izņemot acis un plaukstas. Dažkārt sieviete rokās turēja avīžu vīstokli lidzigu tam, kādā viņa māte bija viņu ietinusi un atstājusi pie bāreņu patversmes durvīm, lai pati pēc tam mestos zem Liverpūles ātrvilciena riteņiem. Arī viņas seju Kornēlijs nebija redzējis. Taču nebija jāredz seja, lai saprastu, kas viņas tādas ir. Nodevējas, visas kā viena.

Nelīdzenā elpa un saraustītais soju ritms aiz muguras pavēstīja par Kutlara ierašanos gluži ka par spitāligā iznākšanu no alas. Kornēlijs ieslidināja plaukstu kabatā un satvēra savu pistoli.

Kura ir viņa? Kornēlijs noprasīja.

Līva neatlaidīgi pētīja burtus, kurus pa pāriem bija norakstījusi no sēkliņām.

TaM + k

? sAa I

Tad viņa tos salīdzināja ar kartīti, ko bija atradusi starp ziediem.

T

Mala

Martyr

Viņa ierakstīja vārdu "Mala" piezīmju grāmatiņā, izsvītroja šos četrus burtus un nopētīja pārpalikušos.

Pieņemot, ka T nozīmēja Tau, atlika vien trīs burti, proti, s, k un A, un divi simboli "+" un "?". Aplūkojusi tos, viņa uzrakstīja vārdu un abus simbolus un pārlasīja iznākumu.

T+?

Ask Mala

Pasvītroto simbolu novietojums šķita pareizs. Tāpat arī lielie burti abu vārdu sākumā. "Vai šī ir brāļa sūtītā ziņa? Visumā loģiski. T nozīmē Tau, tas ir Sakramenta simbols, un plus zīme varētu būt krusts. Jautājuma zīme apliecina neziņu, kas šis Sakraments īsti ir," Līva sprieda. Pārējie vārdi izklausījās pēc norādijuma: "Jautā Malai." Viņa paskatijās uz Ruinas pētnieci.

-    Kas ir Mala? viņa vaicāja.

Izlasījusi Līvas pierakstus, Mirjama pacēla galvu no piezīmju grāmatiņas.

-    Es jums pirmit stāstīju, ka iesākumā bija divas cilvēku ciltis, zinātniece teica. Viena no tām bija Jahve, kalna iemītnieki. Otra bija izdzīto cilts, kas apgalvoja, ka Jahves cilts nozagusi Sakramentu un, to ieslodzīdama, izjaukusi lietu dabisko kārtību. Tā uzskatīja, ka Sakraments ir jāatrod un jāatbrīvo. Šo cilti sauca par Malu. Jahves cilts to vajāja, tvarstīja un slepkavoja par viņu uzskatiem. Taču viņu ticība izdzīvoja, un slepenā baznīca plauka pat kalna augšupejas ēnā. Līdz brīdim, kad Jahves cilts noslēdza darījumu ar romiešiem par valsts oficiālās reliģijas "zīmola maiņu", jahvieši savu indīgo naidu pret maliešu cilti jau bija nostiprinājuši arī valodā. Proti, latīniski "mala" nozīmē "ļauns". Lai ari Citadele šos cilvēkus demonizēja, dedzināja viņu kapelas, piesavinājās un iznicināja cilts svētos tekstus, tās garu iznīdēt neizdevās.

Līvai uzmetās zosāda.

-    Vai viņi pastāv vēl šajos laikos? viņa jautāja.

Mirjama pavēra muti, grasīdamās atbildēt, taču viņas skatiens negaidīti pašāvās augšup. Līva apcirtās un ieraudzīja sev aiz muguras uz košo debesu fona nostājamies prāva auguma vīrieti. Kad acis pierada pie spilgtās gaismas, Līva nācēja tumšajās aprisēs sāka saskatīt vaibstus un pirmām kārtām jau gaiši zilās acis, kas lūkojās tieši uz viņu. Apjaušot, ka vīrieti pazīst, Līva nervozi notrīsēja.

-   Jā, Gabriels atbildēja. Jā, mēs pastāvam vēl šobaltdien.

95. NODAĻA

Apstājies Kutlars varēja pārredzēt visu uzbērumu, kas aplieca kalna pakāji lidz pat attālajām akmens ēkām, kuras solīja daždažādas SPA procedūras, kas gan dziedē, gan atjauno.

-    Viņas te nav, Kutlars atzina.

Kornēlijs palaida vaļā ieroci, kuru kabatā visu laiku bija žņaudzis pirkstos. "Kutlars vilcinās, tas nu beidzot ir skaidrs." Atvēris elektronisko piezīmju grāmatiņu, Kornēlijs pārbaudīja uzbēruma karti ar tīklojumu. Abas bultiņas ekrāna vidu gandrīz pārklājās, norādīdamas precīzi uz vietu, kur viņi abi stāvēja.

-   Viņa šeit ir, Kornēlijs iebilda, izņēma no kabatas tālruni un, ieskatīdamies meklēšanas logā, ātri pārrakstīja tajā Līvas numuru.

Paspēris soli uz priekšu, viņš nospieda zvanīšanas pogu, taču nevis pielika tālruni pie auss, bet gan klausījās, vai neizdzirdēs mobilā tālruņa zvanu. Viņš pavirzījās tuvāk pie svētnīcas, izslēgdams no apziņas pūļa murdoņu, un tajā brīdī izdzirdēja kādu skaņu sev priekšā.

Piešķiebis galvu, Kornēlijs uztvēra tikko manāmu kustību, un troksnītis atkārtojās. Tas nāca no zemes, starp ziediem, kā liela, iesprostota bite. Kornēlijs pietupās un sāka taustīties starp maigajām ziedlapiņām, kur pirksti drīz vien saskārās ar tālruni. Brīdī, kad viņš to izvilka, atstādams ziedu paklāja virsmā lielu krāteri, aparāts ievibrējās vēlreiz. Kornēlija tālruni monotona balss lūdza atstāt ziņu. Viņš atvienoja sarunu un izskatīja Līvas tālruņa izvēlni, pārbaudīdams gan zvanu žurnālus, gan adrešu grāmatiņu, gan īsziņu sarakstu. Visi bija tukši.

Kāds bija tālruni iemetis ziedu jūrā.

Mirjama vēroja, kā bārdainis straujā gaitā dodas prom no svētnīcas. Viņa redzēja, ka tas apstājas tālumā pie sienas, pārmij dažus vārdus ar citu vīrieti un aplūko kaut ko līdzīgu mazam klēpjdatoram. Gabrielam izrādījās taisnība. Viņi tiešām izsekoja Līvas tālruņa signālu.

Viņa izņēma no kabatas savu tālruni un aizsoļoja uz SPA centru pusi, prom no abiem vīriešiem ar klēpjdatoru. Izslēgusi tālruni, doktore apsvēra iespēju to ielidināt kādā atkritumu urnā, kas rindojās gar aizsarggrāvja sienu, taču pārdomāja un ieslidināja to sev kabatā, nolēmusi uz vairākām dienām aizbraukt no pilsētas. "Gan es pagūšu no tā atbrīvoties, bet pagaidām pavērošu, kā attīstīsies notikumi. Vismaz meitene šobrīd ir drošībā, un tas ir galvenais."

Motocikls dārdināja pa šaurajām, bruģakmeņiem klātajām ieliņām, izlīkumodams starp tūristiem un pārtikas kioskiem. Līvai, kas sēdēja, stingri pieķērusies Gabrielam, nebija aizsargķiveres vējš pluinīja matus un trieca tos sejā. Zem motociklista apģērba jautās vingrais Gabriela augums, un viņas kājas neviļus piespiedās vīrietim ikreiz, kad motocikls noraustījās vai paslīdēja uz nelīdzenās ielas. Smarža, kas bija palikusi tik spēcīgā atmiņā no nepilnas diennakts veciem notikumiem, nu apņēma Līvu pilnībā, atvīdamās līdz ar siltā pēcpusdienas gaisa plūsmu. Viņai teju ar varu nācās apspiest vēlēšanos atbalstīt galvu uz motociklista platajiem pleciem. Tagad Liva apjauta, ka tas tomēr nav odekolons; tā ir viņa paša smarža, un tā bija brīnišķīga.

Līvai nebija ne jausmas, kurp viņi dodas un kā lai sazinās bez tālruņa. Arī par šo vīrieti uz motocikla viņa nenieka nezināja, tomēr pirmo reizi vairāku dienu laikā jutās drošībā. Svešinieka steidzīgums kaut kāda iemesla dēļ bija pamudinājis Līvu piekrist viņa aicinājumiem braukt līdzi. Šis vīrietis iedvesa sajūtu, ka viss, ko viņš sievietei lūdz, ir viņas pašas labā. It kā viņas drošība būtu Gabriela vienīgās rūpes. Turklāt viņš piederēja maliešu ciltij. "Ja tas, ko es atklāju kopā ar Ruinas pētnieci, ir patiesība, tad es varu aklā ticībā doties tajā virzienā, kuru man bija norādījās brālis. Turklāt," viņa nodomāja mirklī, kad motocikls izbrauca pa rietumu vārtiem un iejuka satiksme, kas gausi jo gausi virzījās pa iekšeja loka ceļu pilsētas virzienā, "kas cits man atliek?"

96. NODALA

r

Arkadians sēdēja nemarķētas patruļmašīnas priekšējā sēdeklī un lūkojās uz nekustīgo satiksmi. Tajā brīdi rācijā ieskanējās dispečera balss:

-    Ruinas policija.

-   Jā, vai jūs varētu mani savienot ar apakšinspektoru Salliju Mantusu? Arkadians lūdza.

-    Kas, lūdzu, zvana?

-    Inspektors Arkadians.

Saruna aprāvās, un Vivaldi "Gadalaiku" melodijas pavadībā aizritēja sekundes. Līdz brīdim, kad operators atgriezās sarunā, viņi bija pavirzījušies uz priekšu par veselas automašīnas garuma tiesu.

-    Piedodiet, tā līnija neatbild.

-    Labi, tad pamēģiniet savienot ar viņa mobilo tālruni.

Iestājās klusums, un drīz vien ieslēdzās automātiskais atbildētājs. "Velns parāvis, kur viņš iekritis?" izmeklētājs neizpratnē nodomāja un sausā, saērcinātā tonī noskaldīja: Tūliņ pat piezvani man!

Pabeidzis sarunu, Arkadians atkal pavērās uz transportlīdzekļu pārpildīto ielu. Viņš bija zvanījis Sallijam, kolidz uzzināja par ziņu dienesta ierīkoto slēpni pie morga. Viņš noskatījās reportāžu par to, kā Sallijs burtiski rauj Līvu garām kamerām un iegrūž policijas automobili gluži kā aizdomās turamo. "Kad Sallijs tiks man nagos, es viņam ādu pār acīm noraušu! Bet Sallijs to droši vien nojauš un tādēļ neatbild uz zvaniem." Plaukstā iečirkstējās mobilais tālrunis, un Arkadians strauji atrāva vaļā vāciņu. Sallij?

-    Nē, te Raiss. Man ir daži jaunumi.

Aizkaitinātais Arkadians izdvesa garu nopūtu uz auto vējstikla. Vai tie ir labi jaunumi?

-   Tie ir… intriģējoši. Es nupat iespruku laboratorijā un apskatīju DNS testa procesu, gribēdams zināt, cik tālu tas pavirzījies. Pašlaik meitenes vaiga gļotādas uztriepes paraugs tiek salīdzināts ar mūka paraugu. Elektroforēzes procedūra ir apmēram pusceļā, taču es to tik un tā flourizēju, lai redzētu, kā atdalās DNS pavedieni.

-   Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē. Pasaki vienīgi to, vai tie sakrit.

-    Vēl paies laiciņš, kamēr tie pilnibā izveidosies, taču pagaidām, pēc visa spriežot, paraugi ir ne tikai lidzigi, bet pilnigi identiski. Un tas ir dīvaini.

-    Kāpēc? No tā izriet, ka viņa stāstījusi patiesību.

-   Jā gan. Taču es biju paļāvies, ka rezultāti pierādīs pretējo, proti, meitene nav mūka māsa.

-   Kā tā?

-    Tādēļ, ka nav zināms neviens kopā saaugušu dvīņu gadījums, kad tie būtu pretēju dzimumu cilvēki. Ģenētiski tiem jābūt viena dzimuma, jo būtībā tā ir viena un tā pati persona.

-   Tātad tas nav iespējams?

Raiss bridi klusēja. No medicīniskā viedokļa tas ir ārkārtīgi maz ticams.

-Taču iespējami?

-   Tiesa. Vēsture atrodam gana daudz gadījumu, kad šajos cilvēkos atrastas abu dzimumu pazīmes, tie ir hermafrodīti un tamlīdzīgi. Ņemot vērā šā gadījuma reliģisko perspektīvu, tad… ja ticam nevainīgas jaunavas spējai dzemdēt, tas paver plašas iespējas…

-    Brīnumiem?

-    Es biju domājis "neizskaidrojamas parādības".

-   Vai tas nav viens un tas pats?

Koroners cieta klusu.

-   Tātad, balstoties uz pierādījumiem, tu uzskati, ka meitene nav melojusi? Arkadians nerimās.

Zinātniekiem raksturīgās neticības mākts, Raiss atkal neatbildēja uzreiz.

-   Jā, viņš beidzot atzinās. Es domāju, ka viņa nemelo. Es neticēju meitenei, bet tad ieraudzīju DNS paraugu salīdzināšanas rezultātus. Tos viltot nav iespējams.

Iepriecināts, ka ticība meitenes vārdiem nav velta, Arkadians pasmaidija. Tagad viņš vairāk nekā jebkad bija pārliecināts, ka Līva Adamsens ir šā notikuma atslēga.

-    Esi tik labs un izpildi manu lūgumu, inspektors ieteicās. Pievieno šīs ziņas lietai. Kad atgriezīšos birojā, es to visu pārskatīšu.

-    Protams, kā gan citādi? Kur tu šobrīd atrodies?

Arkadians paskatījās uz Dārza rajona šaurajās ieliņās iestrē-

gušo satiksmes straumi.

-Joprojām dzenāju rokā mirušo mūku. viņš atteica. Lai gan pat mironis šobrīd varētu kustēties straujāk nekā es. Kā jums tur sokas? Reportierim nav vēl šī ziņa līdz kaklam?

-   Vai tu smejies? Ārpusē tagad salasījušies simtiem žurnālistu. Tu droši vien nevari vien sagaidīt ziņas sešos.

-   Pats par sevi saprotams, Arkadians attrauca, iztēlodamies neizbēgamos ziņu virsrakstus: "Mūka līķis nocelts policijai no deguna gala." Uz redzēšanos, Rais, viņš attrauca, nospieda atvienošanas pogu un tad pagriezās pret civilajā ģērbušos policistu, kas sēdēja pie stūres. Es laikam došos izlocīt kājas, inspektors paskaidroja un atsprādzējās. Tev adrese ir, tiekamies tur.

Iekams šoferis paguva atbildēt, izmeklētājs jau bija izkāpis no automašīnas un devās prom pa ielu, mezdams lokus ap lēni braucošajām mašīnām un izpelnīdamies gan ilgu signāltaures pūtienu, gan kāda furgona šofera vidējā pirksta žestu. Pastaigājoties viņš sajutās lieliski. Tā kaut daļēji varēja izkliedēt sarūgtinājumu un vilšanos. Taču Sallijs bija nozudis uz tik ilgu laiku, ka inspektors jau sāka uztraukties. Viņš atrada Livas numuru, nospieda zvanīšanas pogu un palūkojās tālumā, kur cauri karstuma miglai un transporta izgarojumiem ņirbinājās ceļazīme ar uzrakstu "Ekseģēzes iela".

Arkadians devās turp un klausījās automātisku balsi vēstām, ka numurs, uz kuru viņš zvana, nav pieejams. Inspektors sadrūma. Vēl nesen tālrunī atsaucās Līvas pašas balss, lūdzot atstāt ziņu. Arkadians zvanīja otrreiz. Atsaucās tas pats robots operators. Tas noteikti bija viņas numurs, taču sazvanīt nevarēja. Viņš atvienoja sarunu, neatstādams ziņu.

Ekseģēzes iela bija krietni platāka nekā tā, pa kuru viņš bija nācis, un gar malām rindojās savulaik iespaidīgi nami, kas tagad pārvērtušies par noplukušām, satiksmes un laika zoba iedarbībā nomelnējušām biroju ēkām. Viņš soļoja pa ēnas pusi, skaitīdams mājas, līdz atrada blakus platām durvīm akmens stabā dziļi iegravētu skaitli 38. Zem tā uz akmens virsmas bija piestiprināts spožs misiņa kvadrāts, kurā virs logotipa zieda ar četrām ziedlapiņām un zemeslodi tā vidū dižojās vārds "Ortus". Ieslidinājis tālruni kabatā, izmeklētājs parlēca pāri trim pakāpieniem, aiz kuriem, akmens celtnes ailai mūsdienīgi neiederīgas, bija iestrādātas smagas stikla durvis. Atgrūdis tās vaļā, viņš iegāja ēkā.

97. NODALA

Sallijs atguvās lēni.

Bija sajūta, ka viņš nesteidzīgi, rāmi ceļas augšup no tumša, eļļaina baseina. Vēl neatverot acis, viņš atskārta kaut ko nelāgu. "Šeit, šajā nepazīstamajā vietā, ož pēc mitruma, dūmiem un… tumsas." Viņš mēģināja atvērt acis, taču tās tikai nogrozījās zem smagajiem plakstiem, kuri palika ciet. Galvā sāpīgi pukstēja, it kā viņš būtu visu nedēļas nogali nodevies dzeršanai, taču Sallijs zināja, ka tas jau labu laiku nav gadījies. Dziļi ievilcis elpu un piepludinājis nāsis ar valgo, savādo smārdu, tad nostenējies kā svarcēlājs, viņš sakopoja visu enerģiju, lai atvērtu kreiso aci. īsajā mirkli, kamēr plakstiņš atkal aizcirtās, Sallijs redzēja, kur nonācis. Viņš atradās kādā alā.

Piepūles izmocits, viņš kādu bridi atpūtās, centās noskaidrot domas un apjaust, ko nupat redzējis. Viņš raudzija uztvert kādas skaņas, kas varētu palīdzēt, taču dzirdēja vienīgi asiņu šalkoņu sev ausīs. Izklausījās pēc augstu viļņu triekšanās pret sīkiem oļiem nobārstītu krastu. Šalkoņas nemainīgais ritmiskais plūdums nomierināja, līdz elpa pamazām pierima, un sazāļotais policists no jauna ieslīga dziļajā bezapziņas baseinā. Bet aizmiglotais prāts joprojām pūlējās tikt skaidrībā, kā viņš nokļuvis alā juras krastā.

Nākamajā reizē, kad viņš izrāvās no tumšajām miega dzīlēm, sajūta bija tāda, it kā viņu rautu augšup ar skaustā iedurtu pīķi. Sallijs raudzīja iekliegties, taču izmocīja vien aizžņaugtu, žēlabainu īdienu. Viņš mēģināja pagrozīt galvu cerībā, ka sāpes mazināsies, taču nevarēja to pakustināt. Smagie plaksti ar pūlēm pavērās, un viņš vāri pakustināja acis, meklējot mokošo ciešanu cēloni. Apkārt varēja manīt nelīdzenas akmens sienas, ko apgaismoja dejojoša uguns pavardā. Tumsā pavīdēja šaušalīgu ierīču apveidi. Sāpju cēloni nemanīja, un tas viņā uzjundīja bailes, kas atžilbināja ātrāk nekā ledusauksts ūdens.

Sāpes palēnām mazinājās, un atmiņa sāka atbrīvoties no miglas plīvura. Sallijs atcerējās, kā bija iekāpis furgonā, pagriezies, lai piesprādzētos, un sajutis labajā kajā asas sāpes. Atminējās milzīgo pārsteigumu, ieraugot šļirci, un mēģinājumus satvert to ar rokām, kas bija atteikušās klausīt. Tālākais bija tumsā tits.

Vīrietis apskatīja dūruma vietu, lūkoja tai pieskarties, taču rokas neklausīja. Viņš mēģināja paskatīties lejup, taču arī galvu nevarēja pakustināt. Palīdzēt varēja vienīgi acis, kas redzēja, ka rokas ir stingri piesietas pie kāda krēsla paročiem. Pēc tam viņš ieraudzīja vēl kaut ko pilnīgi pārsteidzošu un neiederīgu alas drēgnajos apstākļos. Pie labas rokas bija novietots galdiņš, un uz tā atradās klēpjdators, kam īsā vadā bija pievienots mobilais tālrunis. Pirmajā mirklī Sallijam šķita, ka tas ir sirreāls sapnis, taču galvassāpes un silta tērcīte, kas lēnītēm tecēja pāri skaustam, pārliecināja, ka tā tomēr ir īstenība. Virietis centās pakustināt kājas, bet arī tās bija stingri piesaistītas krēslam, kurā viņš sēdēja. Viņš mēģināja izstaipīt locekļus, pārbaudot saišu izturību, un piepeši skaustā atkal iedūrās asas sāpes. Sallijs pūlējās izlocities, taču siksnas, kas stiepās pāri pierei un kaklam, stingri noturēja galvu nekustīgi. TrUka elpas. Spiediens skaustā palielinājās, līdz mocības kļuva pārāk neizturamas un viņam šķita, ka pārlūzis mugurkauls. Tāda sāpju kulminācija ilga vairākas sekundes, tad nedaudz atlaidās, sniedzot īslaicīgu, taču ilgi gaidītu atvieglojumu.

Uz grīdas viņam aiz muguras nošvīkstēja soļi, kas pārmāca asiņu šalkas ausīs.

-    Kas tur ir? Sallijs nogārdza, neveiksmīgi cenzdamies nepieļaut, lai balss aizlūst bailēs.

Labā roka noraustījās, un tapa skaidrs, ka saites kļuvušas vaļīgākas. Sallijs raudzīja to pacelt, lai paberzētu skaustu, taču skaļš klikšķis gandriz momentāni apturēja kustību. Plaukstas locītavu bija apņēmusi bieza ādas sloksne, kas īsā ķēdē piestiprināta pie krēsla paroča. Metālam nošķindot, viņš novietoja roku atpakaļ uz paroča un gaidīja, kad izdzirdēs vēl kādu kustību.

-   Es esmu policists! viņš sauca, pieķerdamies šiem vārdiem kā talismanam.

Balss atskanēja negaidīti tuvu, blakus kreisajai ausij, un viņš iztrucinādamies iesmilkstējās.

-   Tev ir nodevēja krāsojums, šis cilvēks vēstīja. Jo… vai tad Jūda nebija sarkanmatis?

Sallijs pavērsa acis pa kreisi, taču neko neredzēja, vien tumšas sienas un mirguļojošu gaismu.

-   Tu esi garotes krēslā, turpināja svešais dobjā, vienmērīgā tonī. Tas ir viens no galvenajiem ieročiem, ar kura palīdzību iznīdēja ķecerības sērgu inkvizīcijas laikos. Tam piemit šķīstība, kuru tu katrā ziņā spēsi novērtēt. Krēsla pagalvī taisni iepretim skaustam ir plata metāla skrūve. Pagriežot uz vienu pusi… Sallijs juta pīķi atkal ieurbjamies kaklā un sāpēs ieelsās, bet svešais turpinaja: …skrūve pavirzās dziļāk, un tu jūti sāpes. Pagriežot pretējā virzienā… Caururbjošais spiediens kārtējo reizi atslāba.

-    …tu jūti, ka sāpes norimst. Tad nu atbildi, kā tev labāk patiktos?

-   Ko jūs gribat? Sallijs taujāja. Es varu samaksāt. Vai jums vajag naudu?

-    Es gribu tikai tavu lojalitāti, skanēja klusa atbilde. Un dažas ziņas. Lūdzu, iegaumē, ka tevi šurp atgādāja ne jau izpriecas, bet nepieciešamības dēļ, un tās ir tikai tavas ricibas sekas. Mēs lūdzām tavu lojalitāti. Tu atteicies mums to sniegt. Tu nodevi Baznīcu, un tas ir grēks. Runātājs pavirzījās tuvāk, un Sallijs juta ausī ievējojam čuksta radīto pūsmu. Vai tu vēlētos tagad izsūdzēt grēkus?

Sallija prāts dūca, sāpju un neizlēmības nomocīts. "Vai atzīties, ka esmu pārdevis ziņas citiem? Varbūt liegties? Ja visu noliegšu, var gadities, ka mani spīdzina tik ilgi, kamēr es šā vai tā atzīstos."

-    Piedodiet, viņš strauji izgrūda. Es esmu pieļāvis kļudu. Ja tas ir grēks… tad, lūdzu, piedodiet.

-   Pacel labo roku, svešais pavēlēja.

Policists pacēla to, cik vien augstu saite atļāva.

-    Šo ķēdi sauc par mea culpa, drūmais svešinieks pavēstīja.

-    Tā ļāva ķecerim inkvizīcijas beigās parakstīt atzīšanos. Mea culpa nozīmē "mana vaina". Atzīt vainu ir pirmais solis ceļā uz piedošanu. Vai zini, kas ir otrs solis?

-    Nē, Sallijs izmocīja apspiestā balsī, kuru pārmaiņus aizžņaudza te sāpes, te bailes.

-    Grēku izpirkšana. Lai izpirktu grēku, tev jāizdara taisns darbs.

Sallijs pāris reižu ātri ievilka elpu, pulēdamies apslāpēt pieaugošo panikas vilni, tomēr nebija šaubu, ka viņam tiek piedāvāts darījums.

-    Labi, viņš noteica. Kas man jādara?

98. NODAĻA

Piegājis pie sekretāres galda, Arkadians uzrādīja policista žetonu.

-   Es meklēju Gabrielu Mannu, viņš sacija, iedrošinoši smaidīdams. Vai viņš šeit strādā?

-   Ā! sekretāre ieelsās, uzmeta īsu mirkli žetonam un tad, kā ierasts pilnigi nevainīgam cilvēkam, pievērsa izmeklētajam iztrūcinātu un vainas pilnu skatienu. Jā. Tas ir… Nē, parasti ne. Es gribēju sacīt… viņš lielākoties ir izbraukumos, strādā kādā citā vietā, taču viņš darbojas mūsu labdaribas organizācijā. Es tūliņ noskaidrošu.

Sieviete sastādīja iekšējo numuru tālrunī uz galda un klusā balsī runaja. Mazliet tālāk telpā viņai aiz muguras augšup vijās elegantas koka kāpnes, un pa tām uz foajē atlidoja augšstāva biroja trokšņi. Sekretāre nospieda tālruņa podziņu, pacēla acis un pavēstīja:

-   Viņš ir Sudānā. Agrāk kā pēc mēneša viņam nav paredzēts atgriezties.

Arkadians pamāja, atcerēdamies pirkstu nospiedumu, kas bija pierādījis jaunā vīrieša klātbūtni pilsētas morgā pirms nepilnām divām stundām.

-   Ja vēlaties, es pamēģinātu noskaidrot viņa numuru, sekretāre piedāvājās. Bāzes nometnē, iespējams, ir pievilkta tālruņu līnija. Viņam varbūt pieejams arī satelīttālrunis. Es mēģināju piezvanīt viņa mātei, kura varbūt ir ar Gabrielu sazinājusies. Viņa ir mūsu organizācijas vadītāja.

-    Vai jūs varat dabūt viņas numuru? Arkadians vaicāja. Vai būtu zināms, kad viņa atgriezīsies?

-   Protams, sieviete atteica, paņēma pildspalvu un pārrakstīja kādu numuru no papīra lapas sev priekšā uz piezīmju lapiņas. Te būs viņas mobilā tālruņa numurs. Es gan domāju, ka viņa kuru katru bridi atgriezīsies no lidostas. Varu palūgt, lai viņa ar jums sazinās…

-   Nē, nav vērts, izmeklētājs attrauca, paņemdams papīra lapu un aplūkodams uz tās uzrakstīto numuru un vārdu. Es pats viņai piezvanīšu. No kuras lidostas viņai paredzēts ierasties?

-   No pilsētas lidostas. Tur ieved visas mūsu gaisa kravas.

Arkadians pamāja un pasmaidīja.

-   Paldies par palīdzību, viņš sacīja, tad pagriezās un pa smagajām stikla durvīm izgāja uz ielas, kuras malā viņu jau gaidīja policijas auto.

99. NODALA

Abats vēroja Ziņotāja drebošo roku slīdam pār klēpjdatora tastatūru. īsā ķēde klinkstēja, kad viņš ievadīja attālinātās pieejas kodus. Interneta pieslēgums, izmantojot mobilo tālruni, bija lēns, un aizritēja vairākas ilgas minūtes, iekams viņam beidzot izdevās atvērt mūka lietas failu.

-   Esmu iekšā, Sallijs pavēstīja. Par spīti dzestrumam akmens alā, no deguna pilēja sviedru lāses.

-    Vai lietā ir kādi jaunumi? abats taujāja, pieliekdamies tuvāk ekrānam.

Ķēde pastiepās un saritinājās vasarraibumainā roka ievadīja vēl dažus kodus, lai atvērtu elektroniskā pasta kontu, pārskatīja pastkastīti un atvēra "Gargoila" sūtīto ziņu, kura saturēja vienu vienīgu vārdu: "Sarkans."

-    Meklējiet visu, kas izcelts sarkanā krāsā, Ziņotājs pavēstīja drebošā balsī. Tas būs nesen pievienots.

Ziņotājs izdzēsa vēstuliti, atvēra muka lietas failu un saka ritināt lejup. Abats vēroja, kā lappuses zib pāri ekrānam, un katra no tām saturēja ziņas, kuras ārpus Citadelei neviens nedrīkstēja lasīt. Iedomājoties par ziņkārajiem skatieniem, kas bija ložņājuši pāri šim lapām, alkatīgi rausdami šeit atrodamās ziņu druskas, viņam kļuva nelabi. Pāri lapai aizšvikstēja sarkana josla, uz sejām, kas bija pavērstas pret ekrānu, mezdama tumši sārtu gaismu. Vasarraibumainā roka sastinga. Abats sāka lasīt. Tas bija īss pārskats par Līvas un Arkadiana sarunu, kurā apspriesti viņas dzimšanas neparastie apstākļi un iemesli, kuru dēļ viņai ir cits uzvārds un dzimšanas datums nesakrīt ar brāļa dzimšanas datiem. Abats to visu klusībā izlasīja, mādams ar galvu. Tagad viņam tapa skaidrs, kāpēc tolaik, kad Semjuels ieradās Citadelē, pārbaudē netika atklāts, ka viņam ir māsa.

-   Turpini, viņš izrīkoja.

Sarkani iekrāsotais teksts aizslīdēja augšup, un labu brīdi pāri ekrānam virzījās tikai baltas lapas. Ziņotājs tika līdz faila beigām. Tikai tur patoloģijas sadaļā atkal parādījās sarkans teksts, un alā vēlreiz atmirdzēja asins krāsas gaisma.

Nesen ievietotais teksts bija sadalīts divās daļās. Pirmajā bija piezīme par to, ka acīmredzot kaut kas sajaukts un laboratorijā iesniegts nepareizais aknu paraugs, jo analīzē atklātas šūnas, kas atjaunojas. Abats ieprātojās: "Vai tas nav apliecinājums, ka pareģojums tiešām piepildās un brālis Semjuels atdzīvojas? Varbūt šūnas atjaunojas tāpēc, ka viņš īsu brīdi atradies tuvu Sakramentam?" Tomēr, izlasot otru iekrāsoto daļu, abats iegrima vēl dziļākās pārdomās un sirds sāka sisties straujāk. Tajā bija doktora Raisa piezīme par mūka pašnāvnieka un meitenes DNS paraugu salīdzināšanas rezultātiem.

Abats cieši vērās ekrānā, un koronera atklājumi un secinājumi neizgāja no prāta. Šie abi cilvēki bija viens vesels. Brālis Semjuels ar māsu bija vienolas dvīņi.

īsā ziņa viesa skaidrību it visā. Pareģojums izrādījās patiess. Semjuels patiešām bijis krusts. Viņš kritis, un tagad viņa vietā pacēlusies meitene miesa no viņa miesas, kauls no viņa kaula. Viens un tas pats. Viņa tagad bija krusts.

Viņa bija instruments, kas darīs galu Sakramentam un atbrīvos pasauli no Sakramenta ķecerības. Viņa bija atslēga visam.

Iznīcini šo failu, abats pavēlēja. Nokopē to uz klēpjdatora un izdzēs no policijas datubāzes.

Ziņotājs vilcinājās, baidīdamies pastrādāt tik acīmredzamu vandalisma darbu. Abats viegli pieskārās skrūvei, iekustinot smaili, kas ieurbās vīrietim mugurkaulā. Ar to pietika, lai ķēde strauji noslīdētu no krēsla paroča, un gūsteknis drudžaini izpildītu pavēli. Viņš iesūtīja sistēmā vīrusu, kas pieslēdzās policijas datubāzei, lai likvidētu faila saturu, direktoriju un pēc tam pašiznīcinātos.

Abats pameta skatienu uz mobilo tālruni, kas bija pievienots klēpjdatoram, un viņa domas apmirdzēja jauniegūto ziņu gaisma. "Jāpabildina Kornēlijs, lai atgādā meiteni šurp ātri un neskartu. Tad es ar viņas palīdzību piepildīšu pareģojumu un izpildišu tūkstošiem gadu senu solījumu Dievam. Tas ir mans liktenis," abats aptvēra, "tā dēļ es esmu nācis šai pasaulē." Iedomājies prelātu, kas guļ tumsā un bažījas par to, kā Dievs uztvers visu, ko viņš dzīves laika padarījis, abats izjuta nicīgu žēlumu. "Es nu gan nebeigšu dzīvi, raizēdamies par secen palaistām izdevībām!" Lai ari prelāts bija piekodinājis neuzsākt neko, abatam netrūka drosmes iekļausities savā sirdi un rikoties tā, kā nepieciešams. Un tik tālu nu bija nonācis.

Ordeņa priekšnieks atcerējās, kā beidzamās sarunas laikā prelāts bija novērsies un, pavēzēdams kaulaino roku, atraidījis viņa lūgumu rīkoties. Prelāts bija vārgs, taču stūrgalvīgs, un šī stūrgalvība bija teju maksājusi viņiem iespēju gūt atpestīšanu.

Taču viņš joprojām šeit bija noteicējs.

"Jā," abats sprieda, "prelāta gaudenums un nevēlēšanās rīkoties tik un tā varētu aizkavēt mani piepildīt savu likteņa sūtību. Ārpus kalna darboties pretēji prelāta gribai ir viens; organizācijā viņa ietekme ir krietni lielāka. Šis postenis ja ne pats tā ieņēmējs joprojām bauda cilvēku uzticību. Prelāts var mani apturēt. Vēl ļaunāk var pārņemt vadību. Vecais virs var piecelties no pēļiem un izpildīt pravietojuma darbības kā cilvēks, kas pirms nāves izmisīgi tiecas vainagot savu ilgo, tukšo mūžu ar patiesu jēgu. Un kas notiks tad, kad pareģojums būs piepildīts? Vai mēs pieņemsim Sakramenta varu, kā uzskata daudzi teologi? Vai mēs iegūsim pastāvīgu nemirstību, nevis tikai šķietamu? Ja tā, prelāts dzīvos mūžam, un es uz visiem laikiem palikšu viņa padotais."

Abats pacēla galvu, pēkšņi apjauzdams telpā valdošo klusumu. Klēpjdatora ekrānā uzdevuma virzības josla pamazām aizslīdēja līdz galam un pazuda.

-    Vai viss ir iznīcināts?

-   Jā, Ziņotājs apliecināja. Faila vairs nav.

-   Labi, abats secinaja un ar abām rokām pieskārās skrūvei. "Prelāts ir apgrūtinājums un šā vai tā var visu sabojāt," viņš nodomāja un tad, sācis griezt skrūvi, nočukstēja: Tabula rasa.

V

Burvi neatstāj dzīvu.

Otra Mozus grāmata, 22. nodaļa, 17. pants

100. NODAĻA

Kad pēcpusdienas debesu malās iesārtajās agrā pavasara mijkrēslis, motocikls pameta aiz muguras sarga namiņu un garām kluso noliktavu rindām devās uz zemu, platu transporta lidmašīnu pie divpadsmitā angāra.

Braucot iekšā, Gabriels bija pavicinājis sargam ar roku, un tas viņus ielaida. Līva nevarēja vien noticēt, ka apsargs ļāva viņai turpināt ceļu, nepieprasot dokumentus. Lidostu apsardze viņas dzimtenē tik piekāpīga nebija vismaz viņa pati tā cerēja. Gabriels pateica sargam, ka vēlas atstātu kādu mantu angārā, un iepazīstināja ar viņu kā ar savu draudzeni. Līva neiebilda. Viņai tas pat bija patīkami.

Motocikls izbrauca lidaparātam zem spārna un pa angāra atvērtajām durvīm iestūrēja telpā, kur dzinēja troksnis piepeši līdzinājās apdullinošiem dārdiem. Angārā slējās augstu sakrautas sudrabainu konteineru grēdas, un tuneļi starp tām bija vien tik plati, lai pietiktu vietas motociklam. Viņi devās pa vienu šādu eju uz ēkas otru galu, kur kabineta logos dega silta gaisma. Gabriels izmeta loku, apstājās pie logiem un izslēdza dzinēju.

Galapunkts, viņš pavēstīja.

Līva atlaida motociklista vidukli un noslīdēja no sēdekļa. Kamēr viņa nogludināja vēja izjauktos matus, kabineta durvis atvērās un iznāca skaista, eleganta sieviete. Aiz viņas uz sliekšņa parādījās dzivespriecīgs večuks lidotāja kombinezonā. Sieviete par

Līvu teju nelikās ne zinis, bet piegāja pie Gabriela, kas tobrīd atbalstīja motociklu uz kājiņas, un, aizvērusi acis, cieši apskāva jauno vīrieti. Viņas zīdainie tumšie mati stingri piekļāvās Gabriela krūtīm. Līvu piepeši pārņēma apjukums un pārsteidzoša skaudība. Viņa novērsās un attapās raugāmies uz veco vīru.

-   Mans vārds ir Oskars de la Kruss, viņš iznāca ārā un sveica viešņu karameļsaldā balsī. Lūdzu, ienāciet!

Vēlreiz uzmetusi skatienu Gabrielam un elegantajai sievietei, kurus joprojām saistīja ilgais apskāviens, Līva sekoja večukam. Pēc brauciena dzestrajā vakarā kabineta siltums šķita tīkams; kafijas aromāts, kā ari klusā, mierinošā murdoņa, kas skanēja no ieslēgtā televizora, radīja gluži vai mājīguma gaisotni.

-   Vai vēlaties kafiju? Oskars piedāvāja, tumšajām acīm dzirkstot brūni nosauļotajā sejā. Vai arī… varbūt kādu mazliet stiprāku dzērienu? Vīrietis pameta zibenīgu skatienu uz durvim. Starp mums runājot, man jakā ir blašķīte ar viskiju.

-    Pietiks ar kafiju, Līva atteica, apsēzdamās uz krēsla blakus dokumentiem nokrautam rakstāmgaldam, uz kura atradās dators.

Kad ienāca Gabriels, Līva nedaudz pagriezās pret viņu. Viņš bija zemu nodūris galvu un aplicis roku skaistajai sievietei ap pleciem, runāja klusi, ātri, un viņa sejā atspoguļojās nopietns saspringums. Sieviete aizvēra durvis, palūkojās uz Livu un apsēdās pie rakstāmgalda viņai pretī. Vaibstos atplauka smaids.

-   Priecājos, ka esat drošībā kopā ar mums, viņa sacīja. Es esmu Ketrīna. Es sūtiju jums brīdinājumus. Mans dēls man nupat izstāstīja visus pēdējos notikumus.

Līvas acis nozibēja.

"Viņas dēls?"

Gabriels paņēma divus krēslus no attālāk stāvošā rakstāmgalda, apsēdās uz viena no tiem, novietoja uz grīdas melnu audekla somu un to atvēra. Redzot abus vienu otram blakus, Liva saskatīja labi pamanāmu līdzību kaut gan sieviete izskatījās pārāk jauna, lai būtu viņa māte. Gabriels izņēma no somas kādu priekšmetu un sniedza Līvai. Tā bija viņas ceļojumu soma. Viņa pasmaidīja, un šāds vienkāršs, taču iejūtīgs žests modināja pateicības jūtas. Tas it kā veidoja saikni ar normālo pasauli. Viņa uzmeklēja somas ārējā kabata papīra aploksni, atvēra un aplūkoja fotogrāfiju kaudzītes virspusē sevi un Semjuelu.

-    Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību, Ketrīna turpināja. Man žēl, ka jums nācies pārciest tādas grūtības kopš brīža, kad uzzinājāt par brāļa bojāeju. Ja tas būtu atkarīgs no manis, es negribētu, lai jūs iepītos mūsu senajā cīniņā, taču liktenim bijuši citi plāni.

Pienāca Oskars, kurš nolika Līvai blakus uz galda krūzi ar melnu kafiju un pēc tam apsēdās uz brīvā krēsla. Arī vecais vīrs šķita līdzīgs Ketrlnai un Gabrielam.

-   Jūsu brālis bija senas mūku brālības loceklis, Oskars pavēstīja, paliecoties krēslā uz priekšu. Tās vienīgais mērķis ir glabāt un aizsargāt Sakramentu. Mēs uzskatām, ka viņa nāve bija visaugstākās pašuzupurēšanās žests ar nolūku sūtīt ziņu par to, kas patiesībā ir Sakraments. Viņš pievērsa Līvai spožās acis, ko ieskāva dziļas krunciņas, liecinādamas par vecā vīra ilgo mūžu un jautro dabu. Mēs domājam, ka vēsti viņš sūtījis jums.

Līva brīdi lūkojās vecajā vīrā un tad lēni novietoja piezīmju grāmatiņu uz galda. Pieliekusi galvu, viņa atšķīra otro lappusi ar simboliem.

-    Lūk, ko viņš man atsūtīja, Līva sacīja, pastumdama piezīmju grāmatiņu pāri galdam. Es dažādām metodēm centos atšifrēt simbolus. Pēc tam es iepazinos ar doktori Anatu un atradu šo kartīti vietā, kur brālis nokrita.

Viņa izņēma piezimju grāmatiņas lapās noslēpto kartiņu un parādīja noslēpumaino ziņu:

T

Mala

Martyr

-   To izlasot, man ienāca prata doma pārkārtot burtus šadi. Viņa norādija uz savu pēdējo ierakstu piezimju grāmatiņā.

T + ?

Ask Mala

-   Tajā bridi pienācāt jūs, Liva paskaidroja, palūkodamās uz Gabrielu. Abu skatieni sastapās. Viņa sejā rotājās vārs smaids, un ari acis smaidīja. Līva novērsās, juzdama, ka vieglītēm piesarkst. Tātad, viņa turpināja un pievērsās vecajam vīram. Jūs esat maliešu cilts piederīgie. Jādomā, ka varu jums pajautāt, ko nozīmē T.

Piepeši Oskara acis iegūlās nogurums un skumjas. Tas reiz piederēja mums, viņš atbildēja. Dažkārt to dēvē par "Malas T". Taču… kas tas īsti ir, mēs diemžēl nezinām.

Kadu bridi Liva lūkojās vīrieti, domādama, ka pārklausījusies. -Jums taču jāzina, viņa neatlaidās. Mans brālis par to atdeva dzīvību. Vai viņš sūtitu mani pie jums, ja nedomātu, ka jūs varat palīdzēt?

Oskars papurināja galvu. Iespējams, ka ne jau tāda bija viņa vēsts.

Līva raudzījās lapā. Viņa bija izlobījusi no burtiem visas iespējamās vārdu kombinācijas, un šī izrādījās vienīgā, kas veidoja sakarīgu frāzi. Pasniegusies pēc piezīmju grāmatiņas, viņa atšķīra pirmo lapu.

-Skatieties! Līva norādīja uz steidzīgi uzvilkto brāļa ķermeņa skici. Viņam uz ādas bija iededzināts šāds T, un citur uz ķermeņa bija šādas rētas. Kas zina, tieši tā var būt ir īstā ziņa.

Izdzirdējusi skaļu šņirkstu, viņa pacēla galvu. Rētas nav ziņa, Oskars pavēstīja, paraudams vaļā vēl vienu Velcro aizdares lipekli savā lidotāja kombinezonā, tas ir mūsu ieņemamā posteņa simbols. Tās saistītas ar Sakramenta rituālu, taču neatklāj, kas Sakraments ir.

Viņš nokratīja zaļā kombinezona augšdaļu no pleciem līdz viduklim, atklājot zem tā plānu baltu džemperi ar augstu apkakli. Kad Oskars pārvilka džemperi pāri galvai, Līva cieši vērās uz viņa augumu. Tas bija sarkankoka krāsā un noklāts tumšiem, grumbuļainiem veciem rētaudiem. Acis pārslīdēja rētu veidotajiem un jau pazīstamajiem zimējumiem. Visi bija precīzi tādi paši. Visi tīši iegriezti ādā. Uz mata tādi paši kā brālim.

101. NODAĻA

Kad tēvs Tomass cauri hermetizācijas kabīnei iegāja lielajā bibliotēkā, Angelus zvana skaņas joprojām klusi atbalsojās tumšajos Citadeles gaiteņos. Zvans atzīmēja vesperes beigas un vakariņu sākumu. Vairums kalna iedzīvotāju tobrīd devās uz refektoriju ieturēt maltiti. Bibliotēkā uzturētos tikai retais.

Atslīdēja vaļā otrās durvis, pavērdamas nācējam ceļu uz vestibila zāli, un viņš pārlaida tai skatienu. Tumsā vidēja daži gaismas apļi ar tumšu mūka apveidu katra vidū kā kurkuļi, kas gatavojas izšķilties. Lielākoties tie bija melnās tunikās bibliotēkas darbinieki, kas ieradušies vakarā sakārtot telpas. Viņš pamanīja pie ieejas galvenajās telpās sēžam galveno bibliotekāru brāli Maleahiju. Kad Tomass ienāca, viņš pacēla galvu un bez kavēšanās pieslejās no krēsla. Tomass bija paredzējis, ka brālis Maleahijs šeit būs, tomēr tagad, ieraugot nākam pretī brāli Maleahiju ar nopietnu izteiksmi asajos sejas vaibstos, krūtis ietrīsējās baiļu spārniņi. Tomass nebija radis glabāt noslēpumus. Tas nebija viņa dabā.

-    Tēv Tomas, Maleahijs viņu uzrunāja, sazvērnieciski pieliekdamies tuvāk, kā izrīkots, es atgādāju tos ruļļus un akmens plāksnes no aizvēsturiskās nodaļas.

-   Ā, tas ir labi, Tomass attrauca, manīdams sasprindzinājumu savā balsī.

-   Vai drīkstu vaicāt, kāds ir šāda rīkojuma iemesls?

-   Jā, bez šaubām, Tomass atbildēja, pūlēdamies runāt klusu un savaldīgi. Sensori fiksējuši neparasti augstu mitruma līmeni tajā alas nostūri. Es esmu noteicis iespējamo tā rašanās apvidu, un man nepieciešama brīva pieeja plauktiem, lai pārbaudītu tilpņu līmeni un veiktu klimata vadības sistēmas diagnostiku. Tas ir tikai profilakses pasākums.

Viņš manīja, ka Maleahija acis kļūst blāvas. Viņa uztverē tehnoloģiskās attīstības kalngals bija iespiedmašīna, un jebkuri citi jaunievedumi brālim tikai jauca prātu.

-   Skaidrs, atteica bibliotekārs. Kad darbs būs pabeigts, lūdzu, pavēstiet man, un es likšu tekstus no jauna novietot tiem paredzētajās vietās.

-    Protams, Tomass sacīja. Tas nebūs ilgi. Es tikai veikšu diagnostikas procedūra.

Viņš viegli palocījās, pagriezās un, cik vien nevērīgi trakulīgā sirds pukstēšana ļāva, soļoja pie nelielām durvīm iepretim ieejai. Atviegloti nopūzdamies, viņš ieslīdēja pa tām nākamajā telpā.

Tajā atradās rakstāmgalds, datortermināls un mūks apsarga tunikā, kas bija izdedzinātas zemes krāsā. Tas pacēla galvu.

-    Labvakar, brāli, Tomass jautri uzsauca, iedams tam garām uz citām durvīm pretējā sienā. Vai viss ir kārtībā?

Apsargs pamāja ar galvu. Viņš valstīja pa muti maizi, ko viņam kāds bija atnesis.

-    Labi, Tomass izmeta, piegāja pie durvīm un ievadīja drošības kodu tastatūrā. Es tikai veikšu gaismas matricu pārbaudi. Dažās sekotāju gaismās gadījusies nobīde laikā. Tavs termināls varētu uz isu bridi atslēgties no tīkla, viņš brīdināja, norādīdams uz datoru, kas bija novietots uz mūka galda. Ilgi tas nevilksies.

Viņš pagrieza durvju rokturi un nozuda aiz durvīm, iekams apsargs paguva atbildēt.

Tajā vēsajā telpā kā kukaiņu mākonis darbīgi zumēja elektronika. Gar visām sienām bija izvietoti plaukti, kuros atradās bibliotēkas apgaismojuma, gaisa kondicionēšanas un drošības sistēmu cietsavienojuma smadzenes. Tomass devās pa eju starp kabeļiem un gaisa atdzesētām elektriskām shēmām uz lietotāja darbstaciju, kas bija iekārtota pie labās puses sienas.

Viņš uzsāka sesiju, ievadīja administratora paroli, un plakanā ekrāna monitorā parādījās bibliotēkas plāna karkasmodelis. Ekrānā mirguļoja vairāki punktiņi, kas peldēja tumsā kā spoži ziedputekšņi. Katrs apzīmēja kādu mūku, kas tobrīd atradās bibliotēkā. Pievirzot vienam punktam peles bultiņu, blakus atvērās logs, vēstot, ka tas ir brālis Baraba, viens no bibliotekāriem. Tēvs Tomass atkārtoja šo procedūru, katram trīsošajam punktam pēc kārtas pievirzot burtiņu. Meklētais cilvēks klimta romiešu tekstu telpas vidū. Tēvs Tomass pameta nervozu skatienu uz durvīm, lai arī zināja, ka sargam nav zināms pieejas kods šai telpai. Pārliecinājies, ka telpā ir viens, viņš nospieda trīs taustiņus vienlaikus, lai atvērtu komandlodziņu, un palaida nelielu programmu, kuru bija iepriekš radījis attālinātā terminālī. Ekrāns uz acumirkli sastinga, programmai sākoties, un tad visi punkti atkal atdzīvojās.

Tas nu bija paveikts.

Lai arī aparatūras telpā gaiss bija atdzesēts, Tomass manīja zem matiem sariešamies sviedrus. Viņš pāris reižu dziļi ieelpoja, lai nomierinātos, tad aizvēra vadibas moduli un atstāja telpu.

Vai viss joprojām ir tīklā? Tomass taujāja, iznākdams pa durvīm un lūkodamies garām apsargam uz ekrānu. Apsargs tikai pamāja, piebāzis muti ar maizi un sieru. Tas ir labi, Toms noteica, apcirtās uz papēža un straujā solī iesteidzās galvenajā ieejas vestibilā, lai izvairītos no jautājumiem vai diskusijām.

Gaitenī, kas veda pie senākiem tekstiem, viņš pamanīja stāvam Atanasiju. Tas, koncentrējoties savilcis grumbās gludo pieri, tobrīd pētīja pie sienas piestiprināto stāvu plānu un ar pirkstu vilka pāri kambaru labirintiem. Tēvs Tomass, iedams garām, apstājās mūkam blakus un izlikās, ka ari pēta karti.

-   Viņš ir romiešu nodaļā, tēvs Tomass klusi izmeta, pagriezās un aizslīdēja prom.

Atanasijs dažus mirkļus nogaidīja un tad sekoja, nenovēršot acis no drauga gaismas apļa, kas, viegli šūpodamies, virzījās aizvien dziļāk Ruinas dižās bibliotēkas plašajā tumsā.

102. NODALA

Līva lūkojās uz rētu tīklojumu, kas zigzagiem izvijās uz vecā vīra tumšās ādas. Jautājoši saraukusi uzacis, viņa ieskatījās Oskaram acis.

-   Es četrus gadus dzīvoju Citadelē, Oskars paskaidroja. Bija jau paredzēts mani ordinēt par pilntiesīgu Sanctus locekli, bet tad mani… atklāja.

-   Bet es domāju, ka no Citadeles neviens nav izkļuvis dzīvs! Līva iesaucās, atcerēdamās ceļveža stāstus.

-   O, ir gan. Taču neviens ilgi pie dzīvības nenoturējās. Visus allaž bez žēlastības sadzina rokā un apklusināja. Jūs savu acu priekšā redzat… Oskars smaidīdams turpināja un rūpīgi pārlocīja vieglo džemperi uz pusēm, …mironi. Viņš uzmanīgi novietoja apģērbu klēpī un nogludināja ar plaukstu. Vai zināt nostāstu par Trojas zirgu? viņš iejautājās, paceldams acis.

Līva pamāja. Piemērs no klasikas par to, kā ielauzties aplenktā pilsētā.

-Tieši tā. Tāpat kā izmisušie grieķi pie Trojas vārtiem, mūsu cilts kādā brīdī nosprieda likt lietā nevis spēku, bet gan viltu, lai ieņemtu stipro cietoksni un atgūtu svēto varu pār Sakramentu. Ar šo nolūku tika izgudrots mūsu Trojas zirgs.

-Jūs!

-Jā. Mani atrada bāreņu patversmē divdesmitā gadsimta pašā sākuma. Ne vecāku, ne brāļu, ne māsu, ne radinieku; es ideāli atbildu prasībām, lai iekļautos brālībā. Citadelē es ierados četrpadsmit gadu vecumā slepenā beztermiņa misijā, lai noskaidrotu, kas ir Sakraments, un pēc tam ar šim zināšanām aizbēgtu no kalna. Pagāja trīs gadi, un tikai tad es sāku tuvoties mērķim, Oskars stāstīja. Lielāko daļu šā laika es pavadīju, strādādams ar milzīgajām grāmatu kolekcijām, kuras lieliem sūtījumiem ieveda bibliotēkā, šķirodams kastes ar jauniegūtajiem tekstiem. Pēc pāris gadiem kādā dienā tika piegādāta liela kaste ar relikvijām no arheoloģiskajiem izrakumiem senās Nīnives teritorijā. Pavaddokumentos bija minēts, ka sūtījums satur daļu no aizliegtās grāmatas, kas, iespējams, saistīta ar Sakramentu. Kastē bija simtiem plāksnīšu fragmentu. Iekams galvenais bibliotekārs paguva noskaidrot kastes saturu un pielikt mani pie kāda cita darba, es piesavinājos vienu no lielākajiem gabaliem un, palicis viens, to izpētīju, taču teksts bija valodā, kuras rakstus es nekad nebiju redzējis, tāpēc sāku mācīties. Es palidzēju vecākajiem mūkiem bibliotēkā un apguvu prasmi un zināšanas, lai varētu atšifrēt rakstus, vienlaikus pārskatīdams katru jaunieguvumu, meklēdams jebko, kas noderētu Sakramenta noslēpuma atklāšanā. Beigu beigās liktenis mani izveda uz taisnāka ceļa, vecais virs turpināja. Manu kāri pēc zināšanām ievēroja vecākie mūki, un mani izvēlēja par piemērotu pārbaudes laikam visaugstākajā ordenī Citadelē, Sanctus Custvdis Deus Specialis, Dieva Svētā Noslēpuma glabātāju kārtā, kura vienīgā zina, kas patiesībā ir Sakraments.

Liva aplūkoja viņa rētas, un pārliecinājās, ka tās ir gluži tādas pašas, kādas bija atrodamas uz brāļa ķermeņa. Kas šīs zīmes radījis? viņa taujāja.

-Sagatavošanās laikā notiek ceremonija, kuru ik mēnesi rīko kādā priekškambari kalna aizliegtajā augšējā daļā. Katram novicim izsniedz koka Tau, kurā iestrādāts upurēšanas duncis. No mums tika gaidītas dziļas brūces, vīrs stāstīja. Viņš likās iegrimis atmiņās un ar pirkstu vilka pāri apaļajai līnijai uz kreisās rokas pie pleca. Dziļas brūces. Apstiprinot dziļu uzticību. Parasts ticības apliecinājums, kuru allaž atalgo ar brīnumu.

Pirksts aizvirzījās otrpus krUtlm un gausi slīdēja tālāk pa atmiņu taku, agrāko ciešanu liecinieci.

-   Jo, lai cik dziļi mēs griezām miesā, Oskars atsāka, mūsu brūces sadzija teju acumirkli. Viņš atkal pacēla galvu. Atrašanās tuvu Sakramentam tika atalgota ar nevainojamu veselību un lielu vecumu. Man ir jau gandrīz simt seši gadi, tomēr esmu tik laba formā kā gadus četrdesmit jaunāki vīrieši. Ja jūsu brālis būtu palicis dzivs, ari viņš baudītu ilgu dzīvi, jo tika gatavots iesvētīšanai ordenī, tāpat kā savulaik es.

Oskars uzsita ar pirkstiem pa tastatūru uz galda, un displejā ekrānsaudzētāja vietā parādījās pazīstams attēls viena no sekcijas fotogrāfijām, kurā bija redzams uz Semjuela kreisās rokas iededzinātais Tau krusts.

-   Jūsu brālis tika tālāk par mani, Oskars piebilda, norādīdams uz monitoru. Viņam ir Sakramenta simbols. Un, kā redzat… Viņš pagrieza roku pret Līvu. …man tāda nav. Tādu zīmi saņēma tikai pilnibā ordinētie. Viņš zināja noslēpumu.

Līvai acis sariesās asaras. Kas isti notika? viņa jautāja. Kādēļ jūs galu galā to neatklājāt?

-   Mēs nebijām vienīgie, kas pārzina vēsturi, Oskars atteica, uzvilkdams mugurā plāno vilnas džemperi. Ari Sanctus ordenis bija mūsu vidū iesūtījis savu cilvēku, un tādējādi tas uzzināja par mūsu plānu. Laimīgā kārtā nebija noskaidrots, ka tas esmu es. Viņš norotīja piedurknes un sakārtoja augsto apkakli; rētas vairs nebija redzamas. Citadelē tika sarīkotas raganu medības. Mūki sāka apvainot cits citu, nereti vien tālab, lai nokārtotu vecus rēķinus. Tas bija neizturami. Apjēdzis, ka mans laiks ir tuvu, es uzņēmos risku, kļuvu nepiesardzīgs. Kāds cits novicis, vārdā Tibērijs, pamanīja, ka es nozogu plāksnes gabaliņu. Kad viņš pagriezās un devās prom, es nojautu, ka viņš mani nodos… lai arī bijām draugi. Tādēļ es izraisīju bibliotēkā ugunsgrēku un liesmu un juku aizsegā bēgu. Noskrēju lejup uz kalna apakšējiem stāviem, ar solu izsitu logu un nozudu tumsā. Nokritu no vairāk nekā simts pēdu augstuma aizsarggrāvī un peldēju uz dzīvību vai nāvi. Pasaulē tolaik valdīja karš. Tas bija tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada jūlijs. Man tika sarīkots viltus bēgšanas cejš līdz pat Beļģijas tranšejām, un man iedeva kāda nabaga, nelaimīga, līdz nepazīšanai sakropļota vīra dokumentus. Sakramenta bruņinieki Carmina sekoja pa šīm pēdām, atrada nogalināto un atgriezās, nosprieduši, ka esmu izbēdzis no Citadeles un ieskrējis nāvei rokās. Tikām mani aizgādāja uz Brazīliju, un kopš tā laika es tur slepenībā dzīvoju.

-   Kādēļ tagad atgriezāties? Līva tincināja. Kas mana brāļa bojāejā ir tik nozīmīgs, ka izvilināja jūs no slēptuves un citus pamudina alkt manas nāves?

-    Izbēgdams es paņēmu līdzi nozagto plāksnes gabaliņu un zināšanas, kā pārtulkot tekstu. Tas atklāja pirmās pravietojuma rindiņas, kas pareģoja laiku, kad Sakraments tiks atklāts un tiks atjaunota Lsta kārtība. "Krusts kritis, Krusts celsies, Atslēgt Sakramentu un atnest jaunu laikmetu." Tas deva mums cerību, Oskars turpināja. Pirms divdesmit gadiem atrada vēl vienu gabaliņu pravietojuma. Vīrs, kas to atklāja, bija Džons Manns. Viņš palūkojās uz Ketrīnu, kuras spožo acu skatiens šķita samācamies, izdzirdot šo vārdu. Manas meitas vīrs. Gabriela tēvs. Tas tika uziets atsevišķu priekšmetu krātuvē, kas veidoja daļu no grāmatas. Aplūkodams dažus atrastos fragmentus, Džons izsecināja, ka tajos aprakstita pasaules radīšanas leģenda, atšķirīga no tās, kura izklāstīta Pirmajā Mozus grāmatā. Taču ziņas par atradumu sasniedza Citadeli. Tai savi ziņotāji ir visur. Arheoloģiskie izrakumi tika veikti nomaļā vietā, līka sarīkots neģēlīgs uzbrukums; mēs nezinām, kas bija ļaundari, taču varam uzminēt. Nedz viņa līķi, nedz uzietos materiālus mēs neatradām.

Oskars samiedza acis un nodūra galvu klusuciešana bija daiļrunīgāka par vārdiem. Telpā iestājās klusums; šķita, ka ikviens iegrimst atmiņās, un visu aizmirstā televizora attēls ir vienigais, kas kustas.

-    Mans tēvs gāja bojā patiesības meklējumos, ierunājās Gabriels. Un ne visi viņa atrastie fragmenti pazuda. Viņš bija rīkojies piesardzīgi, un vissvarīgākais gabaliņš palika drošībā. Mēs savienojām to ar mana vectēva fragmentu un noskaidrojām pilnīgāku pravietojuma tekstu.

Zemes virsū parādīsies vienīgais īstais krusts

Visi to ieraudzīs vienā mirklī un brīnīsies.

Krusts kritīs

Krusts celsies

Atslēgt Sakramentu

Un atnest jaunu laikmetu

Līva klausījās šajos vārdos, un acu priekšā atplaiksnīja brāļa stāvs kalna virsotnē, ar visu ķermeni veidojot Tau zīmi. Viņa iztēlojās, ka tas paliecas uz priekšu.

"Krusts kritīs."

Viņa paskatījās uz skici piezīmju grāmatiņā, un acis iemirdzējās, ieraugot vēl vienu kritušo krustu Semjuelam sānos vietā, kur māsa reiz bija savienota ar brāli. Roka pati pieskārās sānam, kur atradās viņas pašas rēta.

"Krusts celsies."

-   Man obligāti kaut kas jāpavēsta par brāli un sevi. Līva paraudzījās uz Oskaru, tad piecēlās un, gluži kā pirmīt Oskars, pavilka augšup kreklu.

103. NODAĻA

Atanasijs un tēvs Tomass iegāja bibliotēkas romiešu tekstu nodaļā un bridi pastāvēja, meklējot tumsā un apspiestajā klusumā kādas pazīmes, kas liecinātu par apmeklētāju klātbūtni.

Romiešu tekstu nodaļa bija viena no apjomīgākajām vecajām glabātavām, un citu dārgumu vidū te bija rodami ari visu apustuļu dokumenti, kas iekļauti pirmaja Bībelē. Tādējādi visas apmeklētāju gaismas auras, kas tos pavadīja plašajā tumsas klajā, bija tumšākas, pulēta vara krāsā. Vienīgais apgaismojums plūda no tievajām lampiņu rindām, kas bija iestrādātas akmens grīdā. Citādi telpa šķita tukša.

Pametis skatienu uz tēvu Tomasu, Atanasijs pagriezās un devās gar pirmo plauktu rindu. Tumšaja ejā viņš sāka elpot aizvien straujāk, un izkaltušais gaiss izsūca valgmi no mutes, līdz tā kļuva sausa kā pergamentu tīstokļi šūnām lidzigajos plauktos. Viņš nonāca ejas gala pie krustojuma, no kura pa labi nošķīrās gaitenis, kas aizstiepās gar sienu paralēli vidējam gaitenim. Kambarkungs apstājās un paraudzījās atpakaļ uz eju, pa kuru nupat bija nācis. Tās galā varēja redzēt tēva Tomasa oranžīgo gaismas apli, kas viegli līgojās kā tala svece tumsā. Nenovērsdams acu no gaismas, viņš sāka lēni iet pa otro gaiteni. Paejot garām plauktu rindai, viņš tālumā ieraudzīja gaismas apli Tomass pārvietojās vienā solī ar viņu. Pirmīt apspriežoties kapelā, šo paņēmienu bija ieteicis Tomass, apgalvodams, ka šādi viņi viens uz otra gaišā fona saskatītu jebko, kas atrastos abiem pa vidu. Ja palaimēsies, ari meklēšana šādi veiksies ātrāk.

Abi turpināja iet vienmērīgā solī; ik rinda ar rituļiem, pergamentu tīstokļiem un iegravētām plāksnītēm atklājās un ātri vien izzuda tumsā. Tomasa aura te iemirgojās, te izdzisa kā tālas bākas gaisma. Ar katru reizi spīdums kļuva blāvāks, un drīz jau Atanasijs tikai ar pūlēm saskatīja gaismas siluetu. Dziestošā gaisma arī radīja ilūziju, ka Tomass attālinās, un Atanasijā tālab modās viegla panika. Viņš ienīda bibliotēku pat vislabvēlīgākajos apstākļos un šos apstākļus par labvēlīgiem nekādi nevarēja nodēvēt. Tobrīd, bažām pieaugot un draudot aizēnot prātu ar neracionālām bailēm, viņš pagāja garām kārtējam plauktam un aptuveni ejas vidū uz Tomasa tālās gaismas fona ieraudzīja nenoteiktu cilvēka stāva apveidu.

Atanasijs apstājās un ielūkojās vērīgāk, pūlēdamies izšķirt, vai tas kustas. Tomass acīmredzot arī bija to pamanījis, jo viņa gaisma ejas galā tāpat palika stāvam uz vietas. Atanasijs pāris reižu strauji ievilka elpu, lai nomierinātu nervus, un devās uz priekšu, klusītēm samazinādams attālumu starp sevi un parādību. Tomasa oranžais gaismas apveids sakustējās un pamazām pieauga, tātad arī viņš tuvojās dīvainajam stāvam.

Tomass pie ēnas piegāja pirmais. Brāli Ponti! viņš iesaucās tik skaļi, lai to dzirdētu arī Atanasijs. Tas esat jūs!

No tumsas, Tomasa auras apgaismots, iznira aklā aprūpētāja saliektais augums.

-   Kurš gan cits? Ponti nokrāca putekļu un tumsas izkaltētajā balsī.

Pat piepešajā abu apmeklētāju mestajā siltajā apgaismojumā Ponti šķita sastāvam tikai no baltas ādas un bezasiņu masas gluži kā zirneklis vai cita bāla radība, kas sazin kā spēj izdzīvot kalna pastāvīgajā tumsā.

-   Es nebiju pārliecināts, Tomass laipnā balsī atbildēja. Pirmīt es veicu parastās pārbaudes, un parādījās sistēmas vaicājums par to, kas jūs esat. Sistēma acīmredzot jūs nepazina. Vai jūs pienācīgi pieslēdzāties?

-   Tāpat kā allaž, Ponti atteica, turēdams tievo plaukstu priekšā pienbaltajām acīm.

Atanasijs pievirzījās tuvāk, nebilzdams ne vārda un uzmanīgi likdams soļus, lai neradītu ne sīkāko troksniti. Viņš redzēja savas gaismas malu lēni slīdam pie aprūpētāja gaišā apļa, līdz abi veidoli pārklājās, un viņš atradās gandrīz tik tuvu, lai pieskartos sirmgalvim.

Tajā brīdī vadības telpā aktivizējās tēva Tomasa uzstādītā programma. Jebkurš, aplūkodams galveno ekrānu ar stāva plānu, redzētu romiešu tekstu glabātavā saplūstam trīs punktiņus, taču nekā neparasta tur nesaskatītu. Patiesībā tēva Tomasa programma nupat bija samainījusi divu punktiņu identitāti, tāpēc sistēma sāka izsekot Atanasiju, noturēdama to par Ponti, un otrādi.

Stāvēdams nekustīgi kā pārakmeņojies, Atanasijs aizturēja elpu. Viņš bija uzvedies klusi un neizdvesis ne skaņas, tomēr Ponti kaut ko sajuta un pagriezās. Vecais vīrs pacēla galvu ka žurka, kas osta gaisu, un dzīrās spert soli kambarkunga virzienā, bet tēvs Tomass satvēra viņu aiz rokas.

-   Vai jūs varētu izpildīt kādu manu lūgumu? viņš ieteicās, saudzīgi pavilkdams aprūpētāju sev līdzi pa grāmatu tuneli. Esiet tik laipns un iznāciet cauri ieejas sensoriem. Sistēma jūs noteikti pazīs no jauna un izlabos misēkli.

Pat vilkts prom, Ponti nerimās aklām acīm lūkoties uz Atanasiju, taču beigās paklausīgi aizgāja.

Atanasiju pārņēma spējš atvieglojums, taču tas izrādījās īslaicīgs. Viņš redzēja, kā silti oranžais gaismas apveids aizlīgo pa eju ar Tomasu un Ponti vidū. Vēl brīdi līdz viņam atlidoja abu saruna, tomēr drīz vien dīvainā akustika to noslāpēja. Gaisma ruka, tad gājēji iegriezās galvenajā gaitenī un pēkšņi atstāja Atanasiju vienu bibliotēkas klusajā tumsā.

104. NODAĻA

Liva jau otro reizi vienā dienā stāstīja par savas piedzimšanas neparastajiem apstākļiem un pabeigusi gaidīja, kāda būs klausītāju reakcija. Tie nejaudāja atraust skatienu no krustveida rētas viņai uz sāniem.

-    Krusts celsies, Oskars nočukstēja, atslēgs Sakramentu.

Vecais vīrs pacēla galvu, un abu skatieni sastapās. Viņa acīs

vīdēja kaut kas līdzīgs brīnuma apjausmai.

-   Tā esat jūs, viņš izdvesa.

Piepeši sakautrēdamās un juzdamās atkailināta, Līva novilka kreklu uz leju.

-    Varbūt, viņa atzina. Vienīgi man nav ne jausmas, kas ir Sakraments, tālab es īsti nezinu, kā tas būtu "jāatslēdz".

Apsēdusies Liva atvēra piezīmju grāmatiņā lapu, kurā bija ierakstījusi burtus, un pārlasīja tekstu. Toreiz, rakstot šos vārdus, šķita, ka viņa nonākusi atrisinājumam uz pēdām, taču izrādījās, ka tas ir kārtējais strupceļš. Maliešu cilts locekļi par Sakramenta patieso dabu zināja tikpat maz kā viņa. Negaidīti Livai uzmācās neizturams nespēks, it kā pa atvērtiem slūžu vārtiem viņā būtu iepludināts nogurums.

-   Vai burti bija ieskrāpēti ādā, tāpat kā tālruņa numurs? Gabriels jautāja.

-   Nē, viņa atteica, berzēdama acis ar plaukstu pamatnēm. Tie bija ieskrāpēti sēkliņās.

Nolaidusi rokas, Līva atskārta, ka tiek uzmanīgi vērota.

-   Sēkliņās? Oskars atkārtoja.

Līva pamāja. Vecā vīra augums šķita uz mirkli saspringstam, it kā spēcīgi koncentrējoties, tad viņš izelpoja un pasniedzās pievilkt sev tuvāk datora tastatūru.

-   Tolaik, kad uzturējos Citadelē, viņš iesāka, atvērdams interneta pārlūku, es tomēr noskaidroju dažu labu noslēpumu.

Ievadījis pāris vārdus meklēšanas lodziņā, viņš nospieda Enter taustiņu. Uz ekrāna lejupielādējās attēls raibs zaļganu, pelēku un lielu zilu klajumu kopums. Kad asums uzlabojās, visiem atklājās, ka tā ir liela Austrumeiropas satelītkarte. Oskars noklikšķināja uz attēla. Ekrānā tuvinājās kāds Dienvidturcijas rajons, un parādījās blīvs ielu tīklojums, kas izplūda no kāda liela, tumša apļa tikla centrā.

-   Tas ir Ruinas satelītattēls, Oskars norādīja. Uzņemts tūkstoš deviņi simti astoņdesmitajā gadā. Pirms tam lidojumi pāri pilsētai bija aizliegti.

Attēls kļuva aizvien skaidrāks. Liva paliecās uz priekšu. Lejupielāde beidzās. Pašā attēla vidū melnēja Citadele. Tā bija ovāla un pilnīgi melna vienigi tuvu pašam centram bija redzams liels tumši zaļš plankums.

-   Pēc tam, kad NASA publicēja šo fotogrāfiju, aizliegumu atcēla, Oskars skaidroja. Pat Citadeles jurisdikcija pagaidām nav paplašinājusies.

Līva pievērsa uzmanību zaļajam plankumam.

-    Kas tas ir? viņa vaicāja. Ezers?

-   Nē, atbildēja Oskars, maksimāli palielinādams attēlu. Tas ir dārzs.

105. NODAĻA

Atanasijs meklēja ceļu cauri klusumā grimstošajai bibliotēkai, ar izstieptām rokām sargādamies no iespējamiem šķēršļiem un neatraudams skatienu no tievās, gaišās akmens grīdā iestrādātās līnijas. Viņš bija pieradis pie gaismas trūkuma, tāpat kā visi kalna iemītnieki, taču ar tik aklu tumsu saskārās pirmoreiz. Šķita, ka apkārt virmo tikko saklausāma šņākoņa, kā klusu bišu mākonis, kas izklīst bridi, kad viņš to cenšas saskatīt.

Zagšus palūkojies sev aiz muguras, viņš nervozi pūlējās ieraudzīt gaismas apli, jo nodomāja, ka varbūt vēl kāds saņēmis drosmi un ienācis tik tālu bibliotēkas dzīlēs. Neko neredzēja vienigi ņirbu redzeslauka malā un tievo gaismas diedziņu aizstiepjamies melnumā kā plaisu. Kambarkungs atsāka ceļu sirdspuksti atbalsojās ausīs tik skaļi, ka nekas cits nebija sadzirdams, pat paša soļu slāpētais troksnis. Tālumā varēja redzēt grīdā iestrādāto gaišo līniju aizliecamies pa labi un izzūdam. Tur ceļš iegriezās pēdējā gaiteni un atdūrās pret aizliegto glabātavu. Atanasijs devās turp, likdams pēdas tikai uz blāvā pavediena kā virves dejotājs, kas apzinās, ka ik solis sānis nozīmētu kritienu bezdibenī. Viņš nonāca gaitenī un apstājās.

Gaismas diedziņš, viegli līkumodams, aizstiepās tālāk un apmēram trīsdesmit pēdu attālumā aprāvās. Pa ceļam skaitīdams soļus, Atanasijs devās uz priekšu viņu pievilka baismīgā tumsa gaišās līnijas galā. Nomērījis divdesmit astoņus soļus, viņš nonāca vietā, kur pavediens pārtrūka, apsviedās un devās atpakaļ, sperdams tos pašus divdesmit astoņus soļus līdz ieejai gaitenī. Iedams kambarkungs atsauca atmiņā tēva Tomasa nopietno brīdinājumu, ka viņa radīto drošības sistēmu gan ir iespējams apiet, taču viņa vara beigsies, līdzko Atanasijs būs iekļuvis aizliegtajā glabātavā. Kad kambarkungs spers soli pāri slieksnim, ieslēgsies nedzirdams trauksmes signāls, un viņa rīcībā būs ne vairāk kā divas minūtes līdz brīdim, kad ieradīsies apsargs.

Atanasijs staigāja šurpu un turpu pa gaiteni, skaitīdams soļus gan uz glabātuvi, gan atpakaļ. Viņš turēja rokas izstieptas uz sāniem un pūlējās noturēt tumsā līdzsvaru. Pārliecinājies, ka bēgšanas ceļš ir tīrs, viņš atkal uzkavējās vietā, kur izdzisa gaišā šķiedra un sākās tumsa un jutās kā cilvēks, kas nostājies klints malā un gatavojas lēkt.

Kambarkungs iztēlojās telpu, kas atradās viņam priekšā akmens rakstāmpults vidū, divpadsmit nišas izgrebtas pretējā alas sienā, katrā melna kastīte ar stingri sargātiem ordeņa noslēpumiem. Viņš sprieda, ka paies minūte, kamēr izdosies atlikt visu atpakaļ un pazust gaiteni. Tātad atlika tieši sešdesmit sekundes, lai atrastu grāmatu. Viņš atcerējās, kā abats vakar bija skaitījis trešā uz sāniem, otrā uz leju. Domās Atanasijs pārlūkoja darbības, kas būs jāveic. Sešdesmit sekundes noteikti likās par maz taču ar to bija jāpietiek.

Viņš vērās uz priekšu tumsā un dziļi ievilka elpu. Lēni izelpoja. Sāka domās skaitīt no sešdesmit atpakaļ.

Un spēra soli uz priekšu.

Iekaucās spalgs trauksmes signāls, un apsargs pacēla galvu. Pirms Atanasijs vēl nebija paguvis aiztaustīties līdz aizliegtās glabātavas pretējai sienai, kad sargs jau pietrūkās no krēsla un slēdza vaļā rakstāmgaldu.

Apsarga skapītī atradās Beretas sistēmas pistole, pāris rezerves aptveres un galvai piestiprināma ierīce ar vienai acij domātu teleskopisko okulāru priekšā. Paķēris visu, apsargs iegrūda aptveri pistolē, atstūma durvis un izgāja galvenajā ieejas vestibilā.

Tēvs Maleahijs piecēlās no krēsla un bažīgi vēroja apsargu tuvojamies ar pistoli vienā rokā un nakts redzamības brillēm otrā.

Dodiet man minūti laika, sargs izrīkoja, ieslēpa piedurknē pistoli un cauri arkai devās uz galveno bibliotēku.

Atanasijs taustījās gar sienu, skaitīdams nišas. Trīs līmeniski. Divas stateniski. Pirksti vēsajā nišā satvēra gludu kastīti.

Viņš nolika to uz grīdas un meklēja aizslēgus abās kastītes malās.

Atrada.

Atvēra kastīti.

Sataustīja auksto, gludeno taisnstūra plāksnīti. Pirksti, viegli skardami virsmu, pārslīdēja pāri iegrebtajām Tau krusta kontūrām, pievirzījās pie plāksnes malas un atvēra grāmatu.

Bibliotēkas telpā trauksmes signālu nedzirdēja, taču visiem bija skaidrs, kādēļ apsargs piepeši aiztraucas pa gaiteni ar rūsganās tunikas piedurknē ieslēptu roku.

Parasti visiem vajadzēja taisnā ceļā doties uz izeju un gaidīt, kamēr kāds dos atļauju atgriezties. Pētnieki pacēla galvas no lasāmvielas, nedomājot aizvēra grāmatas un vēroja apsarga gaišo nimbu pamazām izdziestam aizvien dziļāk plašajā bibliotēkas tumsā. Viens no šiem vērotājiem bija tēvs Tomass. Viņš stāvēja blakus Ponti, viņa gaišais aplis nomaskēja to, ka nu ari aklajam apkopējam ir savs apgaismojums, un klusēdams skatījās, kā apsargs pārmeklē viduslaiku tekstu nodaļu un ieiet svēto tekstiem veltītajā zālē, no kuras veda ceļš uz aizvēsturisko tekstu nodaļu.

-    Vai nepatikšanas? Ponti taujāja, sajuzdams valdošo sasprindzinājumu kā suns, kas samana tuvumā pārdabiskas parādības.

-   Iespējams, tēvs Tomass atbildēja. Tālumā varēja redzēt, kā apsargs uzliek nakts redzamības brilles. Tad sper pāris soļus. Kad viņš iegāja apustuļu tekstu zālē, gaišā aura izzuda.

106. NODALA

t

Liva monitorā lūkojās uz zaļo, sīkiem kvadrātiņiem izraibināto apli. Izšķirtspēja bija pārāk zema, lai varētu saskatīt sīkākas detaļas, taču ar iztēli apveltīts cilvēks secinātu, ka atšķirības kvadrātu toņos liecina par koku un krūmu klātbūtni.

-   Viens no dižākajiem noslēpumiem Citadeles vēsturē, Oskars skaļi noducināja klusajā istabā. Kā tās iemītnieki brīnumainā kārtā spēja gadiem ilgi izturēt aplenkumu, ja neviens viņiem nepiegādā pārtiku? Savu pirmo gadu es pavadīju kā dārznieku māceklis, vecais vīrs stāstīja, ravēju, stadiju, palīdzēju novākt ražu. Viens no maniem pienākumiem bija laistīšana. Šim nolūkam lielās cisternās vāca lietus ūdeni, kā arī izlietoto ūdeni. Dažreiz tas, plūzdams cauri akmens notekām cisternā, uzņēma minerālu nogulsnes un iekrāsojās sarkans, tālab šķita, ka es laistu zemi ar asinīm. Lai kas tas būtu, zeme no tā kļuva neticami auglīga. Zēla itin viss, lai gan dārzs bija ierīkots krāterī un gandrīz visu laiku atradās ēnā. Reiz, novākdams garu zāli, es atradu zemē iedurtu vecu grābekli. No kāta jau bija izspraukušies zaļi asni. Viņš pacēla acis un pasniedzās pēc tastatūras. Dārzs bija barojis Citadeli visā tās pastāvēšanas laikā, Oskars turpināja, atvērdams pārlūka logu un rakstīdams. To atspoguļo Sanctus brālības zaļās tunikas un ari viņu agrākais nosaukums, proti, ēdenieši. Beidzis rakstīt, viņš nospieda Enter taustiņu. Satelītattēls pazuda, un sāka vērties vaļā cita lapa. Daži spriež, ka šis nosaukums ir norāde uz ordeņa senumu, jo tā pirmsākumi meklējami cilvēces rītausmā. Turpretim citi uzskata, ka nozīme ir burtiska un Tau it nemaz nav krusts.

Lapas lejupielāde beidzās. Līva uzmanīgi raudzījās uz attēlu ekrānā.

Tas bija stilizēts koka zimējums tievais stumbrs slējās taisni augšup, divi zem augļu smaguma nolikuši zari aizstiepās katrs uz savu pusi, izveidojot pazīstamo Tau krustu. Augšup pa stumbru vijās čūska; viena pusē stāvēja vīrietis, otrā sieviete. Līva palūkojās uz Oskaru, nebūdama īsti droša, ko viņš ar to grib sacīt.

-    Jūs minējāt, ka burti bija ieskrāpēti uz sēkliņām, Oskars atgādināja. Vai zināt, kas tās bija par sēkliņām?

Liva ieskatījās vīrieša tumši melnajās acīs un atcerējās visus savā mūžā redzētos zīmējumus, kurā attēloti Ādams un Ieva pie Laba un ļauna atzīšanas koka; viens no viņiem vienmēr turēja rokā smago kārdinājuma augli.

-    Ābols, Līva atbildēja. Tie bija ieskrāpēti uz ābola sēkliņām.

107. NODAĻA

Bibliotēkas plašās alas apsarga nakts redzamības brillēs spīdēja spoži zaļā tonī, un telpas iekārtojums bija labi saskatāms. Viņš paātrināja soli un izņēma no piedurknes pistoli. Nemitīgi grozīdams galvu pa labi un pa kreisi, viņš meklēja gaišākus punktiņus, kas norādītu uz cilvēka klātbūtni. Neviena neredzēja. Vienīgais, kas spoži mirdzēja zaļajā redzeslaukā, bija smalkās pavadoņgaismiņas, kas aizvijās tālumā kā fosforescējoša lidmašīnas mākoņsliede, vedot taisnā ceļā uz aizliegto glabatavu.

Pie galamērķa viņš nonāca nepilnā minūtē.

Tuvojoties vietai, kur sākās pēdējais gaitenis, sargs sāka iet lēnāk, tad pieliecās un apstājās, piespiedās ar muguru pret arkas sienu, piesardzīgi pabāza galvu gar stūri un pameta skatienu uz glabātavu.

Grīdā iestrādātā gaisma spoži mirdzēja, spilgti zaļa līnija aizstiepās uz gaiteņa galu. Viņš raudzījās tālāk, aiz spožā pavediena gala. Lūkoja saskatīt tur, tumsā, kādu kustību.

Neko neredzēja.

Viņš klusi četrrāpus virzījās gar stūri un pa gaiteņa vidu līda taisnā ceļā uz glabātavu. Pistoli pastiepis uz priekšu, viņš galvu turēja pilnīgi nekustīgi kā kaķis, kas uzglūn pelei.

Atanasijs redzēja, ka nepilnu sešu pēdu attālumā pārtrūkst pavadoņgaismiņu rinda. Viņš bija ierāpies plauktā, kurš pirmīt pēc tēva Tomasa rīkojuma tika iztukšots. Tas atradās zemu, iepretim ieejai, ar skatu pret glabātavu.

Viņš vēroja, kā tumšais plankums aizslīd tālāk gar gaišo līniju, apliecinot, ka gaitenī ir vēl kāds. Plaukts bija izvietots tā, ka neviens, iedams pa gaiteni uz glabātavu, viņu nepamanīs tomēr, dodoties prom no glabātavas, ieraudzīs vienā acumirklī. Bija jāpazūd, iekams sargs atskatās.

Kambarkungs ļoti lēnām izspraucās no plaukta, pūloties uztvert pat vissīkāko troksni un acīm ne uz brīdi neatraujoties no tumšā plankuma, kas vēl arvien slīdēja pa trauslo gaismas sliedi grīdā.

Viņš uztrausās uz ceļgaliem, tad piecēlās un spēra soli, izstiepdams rokas tumšajā bezdibenī uz durvju ailas pusi, paceldams un atkal nolikdams kāju zemē kā baletdejotājs. Atanasijs no sirds bijās, ka pat visniecīgākais sandaļu skrapsts uz akmens nodos apsargam viņa klātbūtni un nesis tūlītēju nāvi.

Izstiepis rokas, viņš taustījās bezveidīgajā melnumā un pūlējās sameklet arkas malu, kas aizvedīs prom no šī gaiteņa, no kura citas izejas nebija. Skatiens ik mirkli bija piekalts tumšajam apveidam, kas slīdēja pa eju.

Atanasijs spēra otru soli.

Trešo.

Ceturto.

Liekot piekto, roka sataustīja gludo, vēso akmens sienu. Tai bridi viņš teju noelsās atvieglojumā. Bet tad sastinga. Tumšais apveids gaišā pavediena galā bija apstājies. Atanasijs vilka plaukstu gar auksto akmeni, un sausā āda noskrapstēja tik skaļi, ka viņam pamira sirds. Gara acīm viņš iztēlojās apsargu stāvam gaiteņa galā. Ar ieroci rokā. Uzmanīgi pārskatām glabātavu. "Cik ilgs laiks paies, iekams viņš pārliecināsies, ka tur neviena nav, un pagriezīsies?" Brīdi, kad Atanasijs uzdeva sev šo jautājumu, plauksta sataustīja sienas šķautni. Viņš satvēra durvju ailas malu un ieslīdēja svēto tekstu zālē.

Ikviena dvēseles šūniņa kliegdama pavēlēja mesties skriešus, taču Atanasijs apzinājās, ka zāle, kurā viņš atrodas, ir divdesmit pēdas gara. Gaitenī, no kura viņš nupat bija iznācis, uzreiz būs sadzirdams pat vismazākais troksnītis. Bija jāizturas klusi. Viņš spēra soļus citu aiz cita, cik vien žigli un nedzirdami spēja. Ne uz mirkli nepameta apziņa, ka aiz muguras stāv bruņots vīrs, kas spēj redzēt tumsā.

Skaļie sirdspuksti atbalsojās soļu ritmā, un Atanasijs strauji virzījās cauri zālei uz izejas pusi, neatraudams acis no gaismiņām grīdā. Viņš bija tā noraizējies par briesmām, kas draudēja no mugurpuses, ka gaismas apli tuvojamies pamanīja vien tad, kad tas atradās pavisam blakus.

Atanasijs nonāca zāles galā un ieraudzīja uz grīdas atmirdzam vāru gaišumu, kas plūda no arkas viņam priekšā. Viņš apstājās kā sasalis. Kāds nāca uz šo zāli. Gaisma pamazām vērtās aizvien spožāka.

Paslēpties viņam nebija laika.

Un arī piemērotas vietas zālē nebija.

Atlika vien stāvēt un skatīties, kā gaismas apļa īpašnieks iznāk gar stūri un nostājas kambarī nepilnu desmit pēdu atstatumā no Atanasija. Tas bija tēvs Maleahijs neapšaubāmi devās pārbaudīt aizliegtās glabātavas krājumu.

Atanasijs jau cēla augšup rokas, lai padotos, jo nodomāja, ka bibliotekārs tūdaļ ārkārtīgi izbrīnīts apstāsies un sauks pēc apsarga. Taču nekas tāds nenotika. Maleahijs gāja, nodūris galvu, asie vaibsti bija savilkti bargā, domīgā izteiksmē, un viņa aura Atanasija tumsas pievilgušās acis žilbināja kā spoža komēta. Bibliotekārs aizsoļoja pa eju un nozuda gaitenī, no kura Atanasijs nupat bija izbēdzis.

Kādu bridi Atanasijs apstulbis nolūkojās viņam pakaļ, un acis no jauna pielāgojās tumsai, kura nupat bija izglābusi viņam dzivību.

Tad viņš pagriezās un sāka skriet.

108. NODAĻA

Līva uzmanīgi aplūkoja stilizēto koka zīmējumu. Ilgu laiku vienīgais, kas istabā kustējās, bija stūrī novietotā televizora attēls. Visbeidzot Ketrīna pārtrauca klusumu.

Mums tās sēklas ir jādabū, viņa sacīja. Jādabū un jāizanalizē.

Gabriels piecēlās un izstaipījās, vingrais, muskuļainais augums atkal posās rīcībai, un prāts sāka risināt loģistikas uzdevumus.

-   Lietas materiālos sēkliņas netika minētas, tāpēc Citadele par tām varētu neko nezināt. Šajā ziņā mēs būsim priekšā. Viņš piegāja pie loga un pāri zemu sakrautajām kastēm vērās uz noliktavas durvīm. Tās tiek glabātas pierādījumu noliktavā vai, visticamāk, laboratorijā. Lidz ar to rodas zināmas grūtības. Pēc notikumiem morgā apsardze noteikti būs krietni pastiprināta.

-   Es tās varētu sadabūt, Liva piedāvājās. Es piezvanītu Arkadianam. Pateiktu, ka esmu uzminējusi burtu nozīmi, bet man vēlreiz jāapskata sēklas. Tad es nejauši nosviedīšu tās uz grīdas vai novērsīšu viņa uzmanību un vienu iebāzīšu kabatā. Vai ari apmainīšu pret citu. Līva pievērsās Gabrielam. Jums ir vajadzīga tikai viena sēkliņa, vai ne?

Gabriels bridi viņā lūkojās, un skatienā jaucās saspringums un bažas. Bet tad seja atplauka smaidā.

-   Jā, Oskars atbildēja viņa vietā. Mums vajadzīga tikai viena. Jums jākļūst par mūsu Ievu un jānoplūc aizliegtais auglis. Ja šim sēklām atklāsies neparastas īpašības, padomajiet vien, cik daudz laba mēs ar tām varam paveikt!

Līvai šķita grūti to aptvert, un pēkšņi prātā radās kāda satraucoša doma.

-   Ja nu šīs sēkliņas patiešām ir no augļa, kas noplūkts… Vārdi teju nenāca pār lūpām. …no Laba un ļauna atzīšanas koka, viņa nervozi izgrūda, tad ar tām šādi spēlēties pilnigi noteikti nebūtu… labi.

Oskars nenolaida skatienu no Līvas, un platais smaids nenodzisa. Kā tā?

-   Nu… atcerieties, kas notika iepriekšējā reizē, Līva izdvesa.

-   Jūs domājat grēkā krišanu? Iedzimto grēku? Izdzīšanu no Ēdenes dārza, lai cilvēks dzīvotu pastavīgās ciešanās un grūtībās?

Līva pamāja. Jā, to pašu.

-    Un kur jūs to visu izlasījāt? Oskars jautāja. Viņa smaids pārvērtās sausā smiekliņā.

Labi apdomājusi, Līva visu saprata. "Protams! To es izlasīju Bībelē, tātad grāmatā, ko sarakstījuši kalna iemītnieki, taču sākotnējo tekstu neviens nekad nav redzējis. Visvieglāk cilvēkus atturēt no zināšanu apguves var tad, ja iedveš viņos bailes no tām. Ja sniedz tiem dievišķās doktrīnas oficiālo versiju, sākot ar visbaismīgāko nostāstu, kurā divi baudijuši augli no aizliegtā koka un nolēmuši cilvēci lāstam."

-    Mēs zinām, ka Citadelē kaut kas ir, Oskars atzina. Kaut kas… pārdabisks. Tik spēcīgs, ka pat tie, kas atrodas ārpus kalna, jūt tā varu. Nav brīnums, ka mūki to tik ilgi sargājuši. Atrasties tam tik tuvu noteikti ir brīnišķīgi. Neapšaubāmi, viņi jūtas drizāk kā dievi, nevis cilvēki. Bet iztēlojieties, ka šo šķīsto dzīves spēku var atsvabināt no kalna un izkliedēt pa pasauli. Iztēlojieties, ka vairs nevajadzēs liet simtiem tonnu mēslojuma sausā augsnē, viņš klāstīja, norādīdams pa kabineta logu uz konteineru grēdām, kas pildīja noliktavu. Viena vienīga sēkliņa, iesēta un kopta, spētu padarīt lielus laukus tikpat auglīgus kā ēnaino dārzu Citadeles vidū. Tuksneši tad varētu pārtapt dārzos. Neauglīgi līdzenumi pārvērstos mežos. Pamazām mirstošā zeme varētu atdzimt.

Apstulbusi Līva sēdēja krēslā. "Šādam nolūkam gan brālis būtu gatavs ziedot savu dzīvību. Kad pēdējoreiz tikāmies, viņš mēģināja man iegalvot, ka ir saudzēts kāda iemesla dēļ. Iespējams, viņš tiešām gāja bojā, lai nogādātu man šīs piecas sēkliņas. Tātad ir jānoskaidro, vai par tām bija vērts ziedot dzīvību." Ieslidinājusi roku kabatā, viņa meklēja mobilo tālruni, taču tad atcerējās, kur tas palicis.

-    Manā tālrunī bija Arkadiana numurs, Līva pavēstīja, pacēlusi acis.

Gabriels joprojām noraudzījās viņā un tad viegli smaidīja, tikko manāmi uzrāvis plecus. Juzdama pietvīkumu, Līva novērsās.

-   Viņa numurs norādīts lietas materiālu beigās, Ketrīna atgādināja, paliekdamās pār galdu un atvērdama tikko minēto dokumentu.

Līva pārlaida acis telpai, meklēdama tālruni, taču skatiens apstājās pie televizora ekrānā diktoram aiz muguras vidēja smaidoša vīrieša fotogrāfija.

-   Klau! viņa iesaucās, balsi jaucoties pārsteigumam un uztraukumam. Es viņu pazīstu!

Visi pievērsās ekrānam un ieraudzīja tajā smaidošo Rolsa Beikera seju.

109. NODAĻA

Pie Filosofijas zāles Atanasijs rimās skriet. Ieejot telpā, viņš uzreiz pamanīja kreisajā pusē blāvu spidumu un apstājās.

Viņš bridi lūkojās uz vāro gaismu, kas viegli iezīmēja gramatu plaukta aprises, un klusi aizsteidzās turp. Nonācis pie plaukta malas, viņš dziļi ievilka elpu un paskatījās gar stūri.

Iesākumā kambarkungam neizdevās izšķirt, kas stāv gaišā apļa vidū, jo pārāk ilgi viņš bija uzturējies tumsā, bet pēc briža acis atkal pielāgojās gaismai, un uztraukums rimās, jo apmeklētāji bija pazīstami.

Aptuveni ejas vidū stāvēja tēvs Tomass un tam līdzās Ponti, sakumpis pār rakstāmpulti, kuru noklāja pamestas grāmatas. Ratiņi abiem blakus bija pilni otiņām un putekļu slotiņām. Sirmais apkopējs strādāja, nemanīdams nepierasto gaismu, kas viņu tobrīd apņēma.

Atanasijs devās gar plauktu rindu viņiem klāt, pa ceļam nokremšļodamies.

-    Brāli Ponti! Tēv Tomas! viņš uzsauca balsi, kas pēc ilgās piespiedu klusuciešanas likās nedabiski skaļa. Man likās, ka es kaut ko dzirdu.

Ponti pacēla galvu un šķita lūkojamies pienācējam cauri. Tomass uzmeta draugam skatienu un atvieglots pasmaidīja, redzēdams tā seju mirdzam priekā.

Vadības telpā pie galvenās ieejas datora ekrānā saplūda divi punktiņi, un programma, neviena nemanīta, apmainīja divu apmeklētāju identitātes un pati izdzēsās.

-   Pašlaik notiek drošības mācību trauksme, Tomass lietišķā toni pavēstīja. Viņš redzēja Atanasiju klusi izvelkam no piedurknes četras salocitas papīra lapas. Mums laikam gan vajadzētu doties uz izeju. Vai jūs tā nedomājat?

-   Jūs abi ejiet vien, Ponti attrauca. Mani te lielākoties pat nepamana. Es iešu ārā tikai tad, ja mani piespiedīs. Citādi es savu darbu turpinu.

Atanasijs paņēma lielāko no atvērtajām grāmatām uz rakstāmgalda, ievietoja tajā salocītās papira lapas un klusi aizvēra.

-    Ļoti labi, viņš sacīja. Tad mēs nevienam neteiksim, ka esam jūs redzējuši.

Abi pagriezās un, nesdami gaismu sev līdzi, devās prom.

-    Lielais paldies, brāli. Lielais paldies, apkopējs sausi nočērkstēja, un viņa siluets no jauna iegrima tumsā.

Kambarkungs pameta skatienu uz grāmatu. Fridriha Ničes "Tā runāja Zaratustra", oriģinālais vācu izdevums. Tagad tas saturēja arī lielāko daļu Herētiķu Bībeles, ko Atanasijs bija ieguvis, nokopējot ar berzēšanas palīdzību. Tagad, nonākot gaismā, kārdinājums atvērt un apskatīt lapas bija gluži vai neizturams. Taču tas būtu pārāk riskanti. Kuru katru mirkli varēja uzrasties apsargs ar tēvu Maleahiju. Vislabāk bija nogaidīt, līdz trauksme beigsies un bibliotēku atkal atvērs apmeklētājiem.

Kā abi bija vienojušies, Tomass paātrināja soli, lai pie durvīm ierastos pirmais un viņus neredzētu iznākam no bibliotēkas dzīlēm kopā. Atanasijs pakavējās, pētīdams plauktus un meklēdams, kur varētu grāmatu nobēdzināt. Nedrīkstēja pieļaut iespēju, ka tas, kurš pirmīt lasījis Nīči, atgriežas un atklāj, kas grāmatā noslēpts. Nonācis rindas galā, kambarkungs ieraudzīja kādu plauktu, kas no viena gala līdz otram aizpildīts ar vienādu grāmatu rindu. Pieliecis galvu, viņš paraudzījās pāri. Starp sējumiem un plaukta sienu bija sprauga. Viņš aši ieslidināja Nīčes darbu tajā, atliecās, izlīdzināja grāmatu rindu un izlasīja nosaukumu uz vienas grāmatas muguriņas. Tie bija Sērena Kirkegora Kopotie raksti. Nīči nu pilnībā aizēnoja dāņu kolēģis.

Par to pārliecinājies, Atanasijs izslējās stāvus un devās uz izeju tumsas apņemtā gaišā kūniņa spēji iekvēlojās aizvien spožāka.

110. NODAĻA

Transportlīdzeklis apstājās pie barjeras, tieši iepretim sardzes mājiņas logam. Apsargs pacēla acis no laikraksta un pastūma stikla lodziņu sāņus. Cepure atradās uz letes viņam priekšā, un oficiālā zīmotne tās priekšpusē vēstīja: "Lidostas drošības dienests."

-   Kā varu pakalpot? viņš apjautājās, nopētīdams vīrus automobiļa salonā.

-   Vai Gabriels Manns šodien ir reģistrējies? jautāja cilvēks, kas atradās pasažiera sēdeklī.

-    Iespējams. Kas taujā?

Arkadians atvēra kabatas portfeli un paliecās pāri šoferim. Apsargs paliecās pāri letei un aplūkoja inspektora žetonu zelta krāsā, tad piespieda podziņu zem letes, un barjera pacēlās.

-   Abi ar draudzenīti ieradās pirms kādas pusstundas, sargs pavēstīja.

Dzirdot, ka tiek pieminēta meitene, Arkadians juta pār skaustu pārskrienam skudriņas. Kā draudzene izskatījās? viņš noprasīja, ieslidinādams žetonu žaketes kabata.

Apsargs paraustīja plecus. Jauna. Blonda. Glīta.

Ne gluži izsmeļošs apraksts, taču Arkadians itin labi nojauta, kas ir šī draudzene. No Sallija un tāpat arī no Līvas joprojām nebija nekādu ziņu.

-   Kur lai es viņus atrodu?

-    Brauciet gar dzelteno līniju, apsargs paskaidroja, paliekdamies uz priekšu un norādīdams uz spilgtu līniju, kas aizstiepās pāri betona segumam paralēli žogam. Tā aizvedīs jūs garām noliktavām. Viņi būs sastopami divpadsmitajā angārā, apmēram trīssimt jardus tālāk pa kreisi. Angāra priekšā ir novietota veca kravas lidmašīna ar automātiem pakaļgalā.

-    Pateicos, sacīja Arkadians. Ludzu, nesakiet viņiem par mūsu ierašanos. Mēs neesam ieradušies pieklājības vizītē.

Apsargs nepārliecināti palocīja galvu. Labs ir.

Automašīna paslīdēja zem barjeras, un priekšējo lukturu gaisma virzījās gar koši dzelteno līniju uz pelēku, iegarenu noliktavu rindas pusi. Lielākoties tās bija slēgtas, klusas un līdzinājās kapakmeņiem.

Gabalu tālāk uz betona laukuma, pagriezusi pret angāru nošķelto pakaļgalu, stāvēja zema, plata lidmašīna. Lielās bīdāmās angāra durvis bija pavērtas, un pa spraugu pustumsā, kas pamazām parņēma apkārtni, izplūda oranža gaisma.

-    Izslēdz lukturus! Arkadians pavēlēja šoferim, pats urbdamies ar acīm durvju spraugā un prātodams, kas aiz tām atrodas. Un izslēdz dzinēju, lai mūs nepamana.

Šoferis izpildīja pavēli, un ceļš iegrima tumsā. Piķa melnajās debesīs virs angāra jumta kļuva redzamas zvaigznes, un automašina klusi ripoja uz, priekšu, riepām švīkstot uz lēnām atdziestošā betona seguma.

Nonākot piecdesmit pēdu attālumā, Arkadians pacēla roku, un šoferis ar stāvbremzes palīdzību lai neiedegtos bremžu lukturi apstādināja automobili. Inspektors izliecās pa atvērto logu un mēģināja saklausīt balsis vai jebkuru citu troksni. Bija dzirdama vienīgi attāla lidmašīnu dzinēju rēkoņa un tinkšķi policijas automobiļa motorā, kas dzisa vakara dzestrumā.

Viņš atsprādzēja drošības jostu un izņēma pistoli no maksts, kas bija ieslēpta zem žaketes. Autovadītājs raudzījās uz izmeklētāju.

-    Vai gribat, lai eju līdzi? viņš piedāvājās.

Jaunais nodaļas darbinieks pavisam nesen bija ieguvis virsnieka uzšuves. Pat civildrēbes, kas viņam bija mugurā, nejaudāja apslāpēt ielu patrulētāja dedzīgumu.

-   Nē, būs labi tāpat. Vispirms paskatīšos pats. Ja man būs nepieciešams palīgs, es tev pamāšu ar roku.

Arkadians izslēdza salona lampu, lai tā neiegaismotos, kad viņš atvērs durvis, tad pavilka uz savu pusi durvju rokturi un aizslīdēja mijkrēslī.

111. NODALA

r

Ketrīna pagrāba no galda tālvadības pulti un uzgrieza skaļumu.

Diktors stāstīja:

-    …ugunsdzēsēju brigādes traucās uz starptautiski pazīstama laikrakstu redaktora Rolsa Beikera māju, un mēs esam saņēmuši ziņu, ka automašīnā pie stūres atrasts viņa sadegušais līķis.

-    Dievs tētīt, Līvai paspruka. Tas ir mans priekšnieks.

Ekrānā parādījās dzīvojamo namu rajona iela, pārblīvēta ar ugunsdzēsēju un neatliekamās medicīniskās palīdzības autotransportu.

Priekšpusē plivinājās dzeltenās lentes, kas norobežoja notikuma vietu un neļava tur iekļūt nepiederošiem. Tālumā ap kūpošu vieglā automobiļa skeletu pulcējās ugunsdzēsēji, policisti un mediķi.

-    Vai tu viņam zvanīji? Gabriels taujāja un, kad Līva pamāja, noprasīja: Kad?

Viņa pašūpoja galvu un pūlējās atcerēties. Šodien, pirms dažām stundām.

-   Vai tu zvanīji vēl kādam?

Žurnāliste iegrima domās, prāta pārcilādama rīta notikumus. "Pirmoreiz es zvanīju pēc tam, kad aizbēgu no policijas. Tad sazinājos ar priekšnieku un…"

Līva paraudzījās uz Ketrinu. Es zvanīju jums.

Gabriels pietraucās pie mātes un uzsauca: Dod šurp aparātu!

Viņa izņēma tālruni no kabatas un pasniedza dēlam. Tas izskatīja zvanu žurnālu, fiksēja laiku, kad Līva zvanījusi. Pēc tam viņš nospieda un turēja podziņu, izslēgdams tālruni, un pagriezās pret Līvu.

-    Mums jādodas prom, viņš sacīja. Pēc visa spriežot, seko ne tikai tavam tālrunim, bet arī tiem, kam tu esi zvanījusi. Tāpēc briesmās būs visi, ar kuriem tu esi sarunājusies pa tālruni.

Līva no jauna paraudzījās uz televizoru, kura ekrānā parādījās cita Rolsa fotogrāfija. Tajā viņš platu smaidu stāvēja pie Iticļuirer biroja ēkas. Bija grūti noticēt, ka viņa vairs nav un nogalināts priekšnieks tikai telefonsarunas dēļ. Līva pat nevarēja atminēties, ko viņi apsprieduši. Bet tad viņa paskatījās lejup, ieraudzīja uz rokas izplūdušu tālruņa numuru un atcerējās, kam vēl bija zvanījusi.

112. NODAĻA

Brīdī, kad pie galvenajām durvīm atskanēja klauvējiens, Bonija augšstāva bērnistabā lika gulēt dvīņus. Viņa par troksni nelikās ne zinis. Mairons apakšstāvā gatavoja pusdienas; ja kāds ieradies pie viņas, virs to pavēstīs.

Viņa uzsmaidīja bērniem, kas ievīstīti mīkstajās baltajās segās, un nospieda pogu pie plastmasas kastītes, kas bija piestiprināta dvīņu gultiņas malai. Mazuļiem virs galvas kaiju kliedzienu un krastmalas trokšņu pavadībā sāka griezties karuselītis. Viena mazā mutite savilkās smaidā, un Boniju pārņēma prieks. "Pie joda visus, kuri apgalvo, ka zīdaiņi tā mēdz darit, gāzu mocīti."

Mirkļa burvību pārtrauca viņas tālruņa zvans blakus telpā guļamistabā. Kopš Mairona izsūtītās grupas īsziņas, pavēstot par sešu mārciņu un četru unču smagās Ellas un divas unces smagākā un vienu minūti jaunākā brālīša Neitana piedzimšanu, tas nenorima teju ne mirkli. Vēl reizi uzmetusi skatienu mazulīšiem, viņa viegliem soļiem izgāja no istabas, pa ceļam nogriežot lampas gaismu tumšāku.

Guļamistabā Bonija devās pie tālruņa, kas tobrīd lādējās uz naktsgaldiņa. Viņa vēl nebija pilnībā atlabusi pēc ilgo radību sāpēm un traumatiskajām dzemdibām. Paņēmusi tālruni, viņa ieskatījās ekrānā. Numurs neuzrādījās. Viņa jau grasījās ļaut, lai zvanītājs atstāj ziņu balss pastā, taču tad atcerējās Līvas paziņojumu. "Iespējams, zvana cits žurnālists par rakstu." Bonija bija paguvusi izlielīties, ka par mazuļiem rakstis avīzēs, tātad nedrīkstēja pieļaut, lai viņu pataisa par meli. Bonija nospieda taustiņu un atbildēja uz zvanu.

-    Hallo!

-    Bonij! Balss skanēja steidzīgi un saspringti.

-    Kas zvana?

-   Līva. Līva Ādamsena. Reportiere no Inquirer. Klau, ņemiet Maironu un bērnus un tūlīt pat brauciet prom!

-    Ko jūs man sakāt, mīlulīt? Bonija pārvaicāja profesionāli mierīgā tonī, bet tad izdzirdēja kādu būkšķi apakšstāvā. It kā uz gaiteņa grīdas būtu nokritis kaut kas smags un mīksts. Vienu mirkliti, viņa bilda un jau grasījās nolikt tālruni.

-    Ne! Līva iekliedzās. Pagaidiet! Vai pistole jums ir?

Jautājums bija tik negaidīts, ka Bonija sastinga. Pirmajā stāvā

noklikšķēja durvis, lēni aizveroties. Tad atskanēja švīksts, it kā tur kaut ko smagu vilktu pa gaiteņa grīdu. Sarunas nedzirdēja. Nebija ari soļu, kas apliecinātu, ka vīrs atgriežas virtuvē, lai pabeigtu maltītes gatavošanu. Bonijai pār muguru pārslīdēja salti baiļu šermuļi. Un tad blakus istabā spalgi iebrēcās mazulis.

-   Man tagad jābeidz, viņa neskanīgi paziņoja un pārtrauca sarunu.

Līva izdzirdēja ausī iepīkstamies ātro pārtraukto signālu un drudžaini meklēja ekrānā atkalzvanīšanas iespēju. Neatradusi viņa pacēla roku un sāka ievadīt uz tās uzrakstito numuru.

-   Lūdzu, nolieciet tālruni. Balss bija pazīstama, taču pilnīgi negaidīta.

Pacēlusi galvu, Līva ieraudzīja durvīs stāvam Arkadianu. Žetons vienā rokā, ierocis otrā. Tas bija pavērsts pret Gabrielu.

-   Nē, Līva paziņoja, ja gribat, varat mani nošaut.

Viņa pielika tālruni pie auss, un tajā atskanēja pirmie signāli.

113. NODAĻA

Bonija stāvēja guļamistabā un klausījās.

Zīdaiņa raudas no blakus telpas vilināja doties turp, taču viņa piespieda sevi saņemties un ieklausīties. Mājā valdīja klusums. Nedzirdēja neko. Pilnīgi neko.

Viņa piegāja pie skapja čības palīdzēja slāpēt soļus uz biezā krēmkrāsas paklāja un uzmanigi atvēra durvis, aiz tām atklājot vairākas rindas ar apģērba gabaliem uz drēbju pakaramajiem. Un tanī brīdī Bonija izdzirdēja, kā lēni iečikstas virtuves durvis eņģes tā arī nebija ieeļļotas. "Kāds tur lejā ir. Varbūt Mairons atgriezās pie pusdienu gatavošanas? Bet kāpēc viņš neliekas zinis par mazuli?"

Pārlaidusi skatienu skapim, Bonija izstiepa roku cauri drēbju rindai un sataustīja nelielo seifu, kas bija piestiprināts augstu pie sienas. To viņa lika Maironam uzstādīt pēc tam, kad uzzināja par grūtniecību. Sakrokodama sava patruļpolicijas formastērpa polietilēna apvalku, viņa sataustīja tastatūru uz seifa dzelzs durtiņām, ievadīja savu dzimšanas datumu un atvēra slēptuvi. Seifā atradās viņas policistes žetons, kastīte ar deviņu milimetru patronām, divas pilnas aptveres un dienesta ierocis.

Bonija paņēma pistoli un aptveri. Bērna raudas šķita neizturamas, bet mājā valdīja stindzinošs klusums. Tiklīdz aptvere ieslīdēja īsajā, strupajā L veida pistolē, atskanēja klikšķis, it kā būtu pārlūzis tievs kauls.

Raudas pieņēmās spēkā, tām piejaucās izmisums, un Bonija juta krūšu galus sāpīgi iekņudamies tā sevi apliecināja dabas balss. Otru roku piekļāvusi krūtīm, viņa mīkstiem soļiem ieslīdēja aiz atvērtajām durvīm, zemu pieliecās un pa spraugu paskatījās gaitenī.

Neviena nebija.

Bērns aizgūtnēm raudāja, un viņa juta krūšturī iesūcamies miklumu. Plauksta, kas turēja ieroci, mazliet atslāba. "Iespējams, pie vainas hormoni un pārāk spilgtā iztēle. Nav šaubu, ka iestājies pārgurums, un šādas lauvenes maņas droši vien darbojas ar pārslodzi." Vēl dažus mirkļus ausījusies, Bonija jutās aizvien muļķīgāk un jau dzirās piecelties stāvus, kad izdzirdēja, kā iečīkstas kāpņu trešais pakāpiens un pēc tam piektais. Kāds lavījās augšā.

Mairons mūžīgi jokoja, ka šajā mājā nav iespējams nemanīti piezagties otram.

"Mairons!" Bonija pēkšņi iedomājās. "Žēlīgais Dievs, kur palicis Mairons?"

Viņa piespieda aci ciešāk durvju spraugai, pūlēdamās saskatīt kāpnes un cerēdama, ka parādīsies vīrs, kurš dodas uz bērnistabas pusi. Taču tad ieraudājās arī otrs dvīnis, un Bonijai nāsīs iesitās viegla deguma smaka. Un acu priekšā nostājās elles vīzija.

Tas bija vīrietis. Slaids, garš. Bārdains. Mugurā sarkana lietusjaka, kapuce savilkta cieši ap seju. Rokā viņš turēja ieroci ar nedabīgi garu stobru tam galā bija cieši pieskrūvēts skaņu slāpētājs. Vīrietis, šķiet, nespēja izlemt, kurp doties uz bērnistabu, kur raud mazulis, vai guļamistabu.

Bonija nopētija nelūgto viesi un piespieda pistoles strupo stobru durvju spraugas apakšai, palieca uz augšu un notēmēja, cik vien labi spēja. Akadēmijā viņai bija mācīts rīkoties ar ieroci un izstaigāt ēku, meklējot pretinieku. Ik pārnedēļu viņa apmeklēja šautuvi, lai nezustu iemaņas. Taču tagad bija skaidrs, ka ar tādu sagatavošanos vien nepietiek. Plauksta sažņaudza pistoli, un viņa vēroja iebrucēju, kas, piešķiebis galvu, raudzīja ko saklausīt.

Guļamistabā iezvanījās tālrunis, un Bonija satrūkās. Dēmons šausminošā ātrumā tuvojās durvīm. Acu priekšā Bonijai it kā nolaidās sarkans plīvurs vīrietis piesteidzās pie sliekšņa un, pacēlis ieroci, nopētīja istabu.

Pēkšņi abu skatieni sastapās.

Aizmiegusi acis, Bonija citu pēc citas raidīja trīs lodes, un sejā iedzēla koka šķembu krusa, kas atlēca no durvīm.

Bonija atvēra acis un ieraudzīja, ka svešais ir nozudis. Panikas pārņemta, viņa pielēca stāvus. No negaidītās piepūles pārtrūka šuves, taču sāpju tādā mirkli viņa nejuta. Niknuma un baiļu asaras straumēm lija pāri vaigiem, ausīs zvanīja no šāvienu trokšņa. Bonija atrāva durvis un izskrēja kāpņu laukumiņā. Pa ceļam, turēdama ieroci gatavībā, viņa palūkojās pa labi un ieraudzīja uzbrucēju guļam uz muguras kāpņu pakājē, divu viņas raidīto ložu notriektu.

Ieroci nenolaidusi, Bonija apcirtās. Sirds joprojām sitās kā āmuriņš, un dvīņi raudāja aizvilkdamies.

Sienas un gaišais kāpņu paklājs bija nošļakstīti asinīm, iezīmējot vīrieša kritiena ceļu. Uz kāda pakāpiena malas kā pārlauzts melns krusts šūpojās viņa ierocis. Bonija paspēra soli, lai to paņemtu, ne uz bridi nenolaizdama savu pistoli no sašautā cilvēka kāpņu pakājē. Sānos viņam rēgojās lodes izrauts caurums, vēl otrs tāds pats bija galvā. Acis atvērtas un stingas. Zem nekustīgā ķermeņa ka bedre, pa kuru tas nonāks atpakaļ ellē, pamazām pletās tumšu asiņu lāma. Bonija pavirzījās vēl tuvāk, pieliecās un paņēma ieroci. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja gaitenī sporta kurpi tur kāds nekustēdamies gulēja uz grīdas.

Pēkšņi Bonijai bija skaidrs, kas noticis. Vientulīgs un šaušalīgs krūtīs modās kliedziens, kas pārspēja bez tēva palikušo bērnu raudas.

114. NODAĻA

Nakts tumsa aizvien sabiezēja. Pie kādas klusumā grimstošas noliktavas, kas atradās dažu ēku attālumā no angāra, apstājās furgons. Jūhans izslēdza motoru. Kornēlijs pa logu paskatījās uz nemarķēto policijas automašīnu pie angāra. Durvis bija pusvirus, iekšā dega gaisma. Kutlars neteica ne vārda. Pieliecis galvu, viņš nenolaida acu no abām bultiņām piezīmju grāmatiņas ekrānā viena apzimēja Kornēlija tālruņa atrašanās vietu, bet otra norādīja uz pēdējo vietu, kur uztverts Ketrinas Mannas tālruņa signāls. Abas bultiņas gandrīz pārklājās.

Kornēlija kabatā atskanēja tikko dzirdams dūciens, un viņš izņēma tālruni. Atvēris īsziņu, viņš sarauca pieri un tad parādīja tekstu Jūhanam, kurš par atbildi palocīja galvu. Pēc tam Jūhans atvēra durvis un izslīdēja tumsā, paņemdams atslēgas līdzi. Kutlars juta furgonu viegli sašūpojamies atvērās aizmugures durvis, un varēja dzirdēt, kā kravas telpā tiek klusi pārvietoti priekšmeti. Pa ceļam uz lidostu morfija iedarbība sāka mazināties, un Kutlars tagad juta, ka sapluinītajā kājā nerimstoši un arvien mokošāk pulsē sāpes. Gājiens pa vecpilsētas stāvajām ieliņām bija atrāvis vaļā lielāko daļu šuvju, un Kutlars manīja, ka brūci satur vienīgi pārsējs un bikšu stara. Viņš to centās noslēpt no pārējiem, pārsedzot kājai salocitu jaku, taču no tās, visviens, gaisā izplūda asiņu smārds ar vieglu metālisku piegaršu.

Aizmugures durvis aizvērās, un furgons atkal salīgojās. Pēc brīža parādījās juhans, kas, savilcis sarkano vējjaku cieši ap augumu un nevērīgi uzmetis plecā auduma somu, viegliem soļiem devās pāri betona segumam uz kravas lidmašinas pusi. Pustumsā viņš varētu uzdoties par lidostas personāla darbinieku, kas veic vakara apgaitu.

Līva cieši vērās Arkadianā. Beidzot Bonija atkal pacēla klausuli. Fonā varēja dzirdēt bērnu raudas.

-    Bonija? Līva nedroši ieprasījās.

-    Viņš nogalināja Maironu, Bonija izgrūda sausā, izmocītā balsī. Nošāva.

-    Kas tavu vīru nošāva? Kur viņš tagad atrodas?

-Gaitenī. Maniem bērniem viņš neko ļaunu nenodarīs.

Līva pacēla galvu un paraudzījās uz Arkadianu, kurš neatlaidīgi pētīja viņu, bet ar pistoli tēmēja uz Gabrielu.

-    Klausies, Bonij, viņa iesāka. Paņem bērnus un brauc prom, labi? Es gribu, lai tu piezvani uz policijas iecirkni… kādam, kuram tu uzticies… un palūdz, lai tevi un tavu ģimeni aizved uz drošu patvērumu, kur jūs neviens neatradīs. Vai tu izdarīsi tā? Manis dēļ, mīlulīt?

-   Neviens maniem bērniem neko ļaunu nenodarīs, Bonija satriekta atkārtoja klausulē.

-   Tieši tā, Bonij. Tūliņ pat piezvani uz iecirkni, sarunāts?

Viņa no jauna pavērās Arkadianā, gribēdama pati piezvanīt

policijai, taču apzinādamās, ka izaicināt likteni nebutu vēlams.

Cauri sakaru sprakšķiem no otras Atlantijas okeāna puses klausulē slāpēti plūda mazuļu nevaldāmie, izmisuma pilnie brēcieni. Līva iedomājās, ka bērni uzaugs, nepazīdami tēti un tas ir viena tālruņa zvana dēļ, tikai viņas dēļ.

-    Man ļoti žēl, viņa nočukstēja un nolika klausuli, lai vairs nebūtu jāklausās raudās.

115. NODAĻA

Kornēlijs vēroja, kā Juhans tuvojas policijas automašīnai. Abata sūtītā īsziņa bija mainījusi uzdevumu, bet viņam tāda rīkojumu grozīšana misijas laikā nepatika. Tādos gadījumos viņš sāka nervozēt. No vienas puses, jaunie norādījumi uzdevumu vienkāršoja. Sagūstīt meiteni un visiem kopā atgriezties Citadelē bija daudz vieglāk, nekā piedevām apklusināt visus iespējamos lieciniekus. Taču armijā viņam nebija mācīts pamest darbu pusratā. Iespējams, ka galu galā izdosies sekmīgi pabeigt abas misijas.

Kad Jūhans atradās pusceļā līdz patruļmašīnai, Kornēlijs atvēra furgona durvis un izkāpa. Paliec tepat, viņš pavēlēja Kutlaram.

Kutlars skatījās, ka virietis soļo pie žoga, kas norobežoja teritoriju un stiepās turpat aiz angāru rindas. Nonācis aiz noliktavas ēkas, Kornēlijs nozuda aiz stūra, dodoties uz to pašu angāru, kurp aizgāja Jūhans. Kutlars nolika datoru uz sēdekļa sev blakus un noņēma salocīto jaku no kājas. Naksnīgo debesu trūcīgajā apgaismojumā bija redzams, kā uz tās izpleties melns, mitrs plankums. Tā vien šķita, ka savainotā kāja iemērkta eļļā un no skatīšanās vien iesāpas vēl stiprāk. Viņš sataustīja jakas kabatā pudelīti ar morfija kapsulām tas bija momentāns sāpju remdētājs, turklāt rokas stiepiena attālumā. Izņēmis pudelīti, viņš paskatījās uz attālo angāru. No pavērtajām durvīm uz betona laukuma izplūda silta gaisma. "Meitene ir tur/' Kutlars prātoja. "Apsargs tā teica. Tiklīdz meitene būs rokā vai ari tiks nogalināta, ari apsargu novāks. Droši vien pametīs tepat noliktavā līdz ar visiem, kas tajā pašlaik atrodas."

Skatiens aizslīdēja pie Jūhana, kas tobrīd piezagās pie policijas automašīnas sāna un noliecās. Kutlars redzēja Jūhana ieroča stobra galā uzliesmojumu, kas uz acumirkli apspīdēja auto salonu.

Tālumā kā mirāža rēgojās spoži izgaismotā termināļa ēka. Tā atradās pārāk tālu. Kutlars sprieda, ka visreālāk būtu aizkļūt līdz apsarga namiņam. "Tur katrā ziņā jābūt noslēptam ierocim un rācijai, pa kuru izsaukt papildspēkus." Kutlars atcerējās, cik izbrīnīts izskatījies apsargs, kad atrāva skatienu no avīzes un ieraudzīja Jūhana pistoles skaņu slāpētāja galu. Viņš pat nebija pastiepis roku, tikai atbildēja uz Kornēlija jautājumiem. Meitene esot teritorijā, un kopā ar viņu ir vēl kāds. ši cilvēka pazīmes atbilda vīrietim, ar kuru Kutlaram iepriekšējā dienā gadījās sadursme uz ceļa. "Iespējams, tieši viņš nošāva Serko un sagādāja man šis sāpes kājā," Kutlars sprieda.

Tobrīd Jūhans pieliecies laidās skriešus uz angāra pavērto durvju pusi, sargādamies nonākt apgaismotajā taisnstūrī. Kad viņš nonāca pie durvju malas, no ēkas aizmugures iznira vēl viens stāvs un pieslīdēja tam klāt. Abi notupās uz betona kā divi dēmoni tumsā un pārbaudīja ieročus un Kutlars atskārta: "Šī ir mana lielā iespēja." Vīrietis pārvietojās uz šofera sēdekļa pusi, lai ari katra kustība iedūra kājā kā ar nazi. Viņš izņēma no kabatas pudelīti, noskrūvēja korķīti un, nenolaizdams skatienu no abiem stāviem, kas bija notupušies pie angāra durvīm, iemeta mutē vienu kapsulu. "Ar to pietiks, lai remdētu sāpes, bet būs par maz, lai notrulinātu spīvo vēlmi izdzīvot."

Kutlars ieprātojās par vīrieti noliktavā: "Nelietis nenojauš, ka cilvēks, kuru viņš nesen sašāva, sēž furgonā pie angāra. Turklāt viņš neko nezina par diviem vīriem, kas gaida pie durvīm ar ieročiem rokā. Ja es ļaušu notikumiem ritēt savu gaitu, tad nelietis pēc dažām minūtēm droši vien būs pagalam. Bet tad slepkavas atgriezīsies pie manis…" Kutlars karsti vēlējās atriebt Serko, taču dzīvot viņam gribējās vēl vairāk. Viņš pusbalsī noskaitīja piedošanas vārdus, cerēdams, ka brālēns to sadzirdēs. Tad viņš sēdēja un vēroja Kornēliju un Jūhanu, saspringts gatavodamies īstajam brīdim un paļaudamies uz pārsteiguma momentu. Viņš gaidīja.

116. NODAĻA

-   Mums jādodas prom, Gabriels paziņoja, līdzko Līva nolika klausuli.

Arkadians pat nepakustējās un nenolaida ieroci.

-    Ko jūs meklējāt morgā? viņš noprasīja.

Gabriels nopūtās un gurdi pakratija galvu. Nav laika paskaidrot. Ja gribat mani arestēt, tad ķerieties klāt, tomēr pārējos laidiet vaļā. Un tas ir jādara tūlīt p…

Teikuma vidū Gabrielu partrauca negaidīts signāltaures brēciens. Instinktīvi palūkojies trokšņa virzienā, viņš paguva ieraudzīt pa atvērtajām durvīm angārā ieslīdam vīrieša stāvu. Gatavs izšaut, tas paslēja augšup ieroci un notēmēja tieši uz viņiem.

-    Zemē! Gabriels iekliedzās un nometās uz grīdas, noraudams Oskaru un Ketrlnu sev līdzi. Tad pasaule visapkārt sāk jukt un brukt.

Arkadians ari pamanīja šāvēju. Viņš ar pistoli rokā pagriezās turp, un tajā brīdi logs viņam blakus izšķīda, izkaisīdams gaisā sīkus kristāliņus. Izmeklētājs paguva raidīt divas lodes šāvēja virzienā, bet tad juta spēcīgu bliezienu pa plecu. Pistole izslīdēja no rokas, un pats viņš tika nosviests uz grīdas.

Inspektors lūkojās uz Gabrielu, kas bija nokritis līdzās sievietei un vecajam virām un no melnas somas uz grīdas vilka laukā šaujamieroci. Aiz Gabriela pie kabineta galasienas kopētājam bija piespiedusies Liva, ar rokām sargādama galvu, jo virs viņas telpas stūri dzirksteļodams uzsprāga televizors.

Tuvumā iedārdējās šāvieni Gabriels atbildēja ar pretuguni.

Arkadians mēģināja aizrāpot prom no atvērto durvju ailas, un labajā rokā iedūrās griezīgas sāpes. Sakodis zobus, viņš apvēlās uz sāna. Kādas gādīgas rokas satvēra viņu aiz jakas un aizvilka drošībā. Atspēries ar abām kājām, lai palidzētu glābējam, viņš pacēla acis un ieraudzīja piepūlē saspringtu sievietes seju. Izmeklētājs paguva nonākt patvērumā pēdējā brīdī jau nākamajā no durvju stenderēm izsprāga koka šķembu krusa.

Sieviete palaida viņu vaļā un pasniedzās pēc ieroča, kas bija izslīdējis Arkadianam no rokas. Ar lietpratējas aci pārbaudījusi stobra resgali, viņa pārliecinājās, ka tas kritiena laikā nav bojāts un aizslēgs bez aizķeršanās slīdēja turp un atpakaļ.

Tad iestājās pilnīgs klusums.

Mirkli, kad iekaucās signāltaure, Kornēlijs jau bija ieņēmis pozīciju aiz konteinera, bet Jūhans tuvojās durvīm. Kad partneris smagi nogāzās uz betona grīdas, Kornēlijam bija skaidrs, ka tam ir trāpīts. Ievilcis biedru aizsegā, viņš apvēla to uz muguras un pārlaida skatienu.

Šāvējrokas augšdelmā pie pleca pletās šauta brūce. No tās lēni sūcās asinis. Pēc tam Kornēlijs pamanīja no robainas brūces kaklā burbuļojam asins šalti. Jūhans raudzījās apstulbis augšup, pieskārās ievainojumam ar pirkstiem un juta gar plaukstu aizplūstam karstu slapjumu. Pavērsis plaukstu pret acīm, viņš mēmi nolūkojās uz biezo, sarkano šķidrumu. Kornēlijs stingri piespieda brūcei delnu, raudzīdams apturēt asiņu straumi, taču atskārta, ka tas ir bezjēdzīgi. Juhans arī to noģida. Atrāvies no

Kornēlija, viņš iegrūda roku audekla somā, kas bija nokritusi uz grīdas, un izņēma divus nelielus priekšmetus. Tie bija olīvzaļi, apaļīgi un atgādināja mazus tērauda augļus.

-    Ej, viņš pavēlēja.

Kornēlijs palūkojās uz granātām un ieskatījās Jūhanam acīs. Spīdums tajās palēnām plēnēja. Signāltaures kauciens bija sabojājis pārsteiguma momentu. "Vajadzēja Kutlaru nošaut, nevis atstāt sēžam vienu pašu. Viņa kļūdas dēļ tagad Jūhana dzīvība dziest. Kad radīsies izdevība, es piespriedīšu Kutlaram lēnu nāvi," Kornēlijs apņēmās, pieliecās un, asiņainiem pirkstiem atstājot sliedi vietā, kur tie pieskārās ādai, aši uzvilka Jūhanam uz pieres Tau zīmi.

-    Pakaitini visus, bet neaizskar meiteni, Kornēlijs piekodināja, neaizmirsdams abata vēstījumu. Izņēmis no pistoles tukšo aptveri, viņš ievietoja jaunu. Vēl pēdējo reizi uzmetis skatienu Jūhanam, Kornēlijs palocīja galvu, pabāza pistoli pāri konteinera malai un atklāja uguni, pats virzīdamies pāri betona grīdai prom no konteineriem uz atvērto durvju pusi.

117. NODAĻA

No šāvienu dārdiem Arkadianam ausīs zvanīja, plecs neizturami sāpēja, taču prāts nebija zaudējis ne drusciņas asuma. Viņš piespieda plaukstu pie ievainojuma, un sataustīja mitru caurumu žaketē, kur bija izskrējusi lode. Inspektors apskatīja plaukstu asinis bija tumšas, nevis košas, tātad neplūda no artērijas. Netecēja arī pārāk stipri. Izmeklētājs ar adm uzmeklēja Gabrielu, kas bija pieplacis pie cauršautā loga apakšējās malas un uzmanīgi pētīja klusumā grimstošo noliktavas zāli.

-    Kā jums ir? apjautājās sieviete. Arkadians pagriezās. Sieviete bija nolīkusi pāri atvērtai patronu kastei un izveicīgi piepildīja viņa ieroča aptveri ar patronam. Tumšie mati kā zīda vilnis slīga pāri sejai.

-   Gan dzīvošu, Arkadians attrauca.

Sieviete viņā palūkojās un pameta ar galvu uz telpas stūri.

-Jums vajadzētu parūpēties par meiteni, sieviete izrīkoja. ŠI nav jūsu ciņa. Un ari viņas ne.

Izmeklētājs ar acīm sekoja sievietes mājienam. Līva joprojām bija ierāvusies stūri. No šis vietas viņš pamanīja vēl kaut ko zem sadragātā televizora atradās dubultdurvis, uz kuram trekniem zaļiem burtiem bija vēstīts "Avārijas izeja".

-    Es gan to neieteiktu, ierunājās vecākais virs, nolasījis inspektora domas. Viņi zina, ka šai telpai ir vēl viena izeja.

Ievietojusi aptverē pēdējo patronu, Ketrīna pielādēja Arkadiana pistoli.

-    Uzmaniet tās durvis un neslieniet galvu augšā, viņa piekodināja, pasniegdama pistoli inspektoram. Vai mobilais tālrunis jums ir?

Arkadians palocīja galvu un acumirklī to nožēloja, jo plecā no jauna iedzēla spēcīgas sāpes.

-    Tad zvaniet un pieprasiet papildspēkus. Uz policista aicinājumu palīdzēt šādā situācijā jūsu kolēģi reaģēs daudz ātrāk.

Bridi lūkojies sievietei acis, inspektors ar veselo roku pasniedzās pēc pistoles, ar īkšķi sataustīja drošības slēgu un atklāja, ka tas jau ir noņemts.

Juhans zināja, ka telpas sienas absorbēs granātas sprādziena spēku. "Jātiek tuvāk vai ari jāpagaida, kamēr kāds nāks ārā," viņš sprieda. "Meitene droši vien paliks kabinetā. Sprādziens varētu viņu apdullināt, šķembas ievainot, taču viņa izdzīvos." Roku un kāju pirkstu galos Jūhanam sāka izplesties stindzinošs saltums.

No noliktavas otra gala atlidoja klusa stikla lausku šķinda, piesardzīgu kustību radīti švīksti un čirkstoņa. jūhans paskatījās uz ieroci, kas bija palicis guļam uz krāsotās betona grīdas. Viņš paņēma to rokā. "Šķiet neiedomājami smags. Tā nav laba zīme." Juhans lēni noskrūvēja skaņu slāpētāju, lai samazinātu pistoles svaru. Novietojis ieroci uz grīdas sev blakus, viņš juta, kā aukstums sasniedz ceļgalus un siltums pamazām aizplūst no kakla.

Bija pienācis laiks.

Viņš paņēma pirmo granātu, bet otru pagaidām atstāja guļam.

118. NODALA

r

Gabriels paslējās mazliet augstāk un pāri robainajai loga rāmja apakšmalai pārlaida skatienu noliktavai. Kad lodes pārstāja kāpāt kabinetu, nebija manīta nekāda kustība. "Iespējams viens no diviem variantiem," Gabriels prātoja. "Uzbrucējs ir atkāpies un tādā gadījumā neapšaubāmi atgriezīsies ar palīgspēkiem un papildu uguni. Vai ari viņš vēl atrodas noliktavā un gaida izdevīgu brīdi. Mēs nedrīkstam te sēdēt, rokas klēpi salikuši, un cerēt uz labvēlīgu iznākumu. Notikumi jāvirza pašu spēkiem."

Telpā atskanēja klusa šņirkstoņa, un Gabriels pagrieza galvu. Inspektors pa stikla šķembu nobārstīto grīdu stīvi tuvojās Līvai, kura joprojām slēpās, ierāvusies aiz kopētāja. Mobilo tālruni viņš bija satvēris zobos un ievainoto roku nekustīgu piespiedis pie krūtīm. Otrā rokā vīrietis turēja ieroci. Gabriels nevēlējās gaidīt, kamēr inspektors izsauc papildspēkus. "Policijai ir zināms, ka es ielauzos morgā, tātad mani noteikti apcietinās vismaz uz dažām dienām, un no tā nevienam labāk nepaliks." Tikmēr inspektors piešļūca pie Līvas un pieliecās tuvāk, lai iečukstētu viņai ausi. Meitene, pacēlusi galvu, paskatījās uz Gabrielu un pasmaidīja. Arī viņš tai uzsmaidīja, un tad palūkojās aiz muguras, kur atkal nošņirkstēja stikla lauskas. Ketrīna ar Oskaru ieņēma pozīcijas pie durvīm. Gabriels satvēra ieroci ciešāk un pacēla augstāk, atkal pētīdams tukšo noliktavas telpu un pulēdamies ievērot kaut niecīgāko kustību starp konteineriem.

Joprojām nekā. Tikai ēnas un tukšs gaiss.

Viņš palūkojās uz māti un vectēvu, kas bija piespiedušies pie sienas līdzās atvērtajām durvīm. Māte roka turēja Gloka sistēmas pistoli, kuru Gabriels bija atņēmis vīrietim, kas tagad atdusējās akmeņlauztuvju bedres dibenā. Ketrīna pameta skatienu pār plecu uz dēlu viņa šķita koncentrējusies un saspringta. Gabriels pacēla kreiso roku tā, lai viņa varētu to redzēt, tad ievilka elpu un nolaida roku.

Bridi, kad kreisā roka strauji slīga lejup, labā roka paslēja ieroci virs izšķaidītā loga rāmja apakšējās malas. Līdzko stobrs parādījās virs tās, viņš sāka šaut, raidīdams lodi pēc lodes cieši blakus citu citai aptuveni tai apvidū, kur bija redzējis nokrītam uzbrucēju. Viņš izšāva astoņas reizes. Trīsreiz zibenīgi, lai noguldītu uzbrucējus aizsegā, un piecreiz ar pārtraukumiem, lai neļautu no tā iznākt.

Pārtraucis uguni, viņš cauri zilo dūmu migliņai atkal nopētīja noliktavu. Neko neredzēja. Tad viņš paraudzījās lejup pāri izsistā loga malai. Ketrīna jau bija izgājusi noliktavas zālē, piespiedusi muguru pie kāda konteinera un ieņēmusi pozīciju gatava sākt operāciju.

Jūhans dzirdēja, kā lodes aizšalc pāri galvai un tinkšķēdamas ietriecas tērauda durvīs. Viena aizskāra konteinera malu, pret kuru viņš bija sakņupis, nokaisīja viņu ar koka un alumīnija šķembām un rikošetā džinkstēdama aiztriecās pa labi. Visu šo laiku Jūhans sēdēja, piespiedis plaukstu pie kakla, lai saglabātu spiedienu, kaut mazliet apturētu asins plūdumu un novilcinātu laiku. Viņš skaitija šāvienus un atzīmēja to biežumu. Trīs ātri cits pēc cita, pieci ar lielāku atstarpi klasiska apšaudes secība, lai nodrošinātu aizsegu. "Pretinieks maina pozicijas, tātad tuvojas." Jūhans pasmaidija un ar otru roku satvēra abas granātas sev klēpi. Viņam kļuva salti, un uzmācās miegainums.

"Nu vairs ilgi nebūs," viņš nodomāja.

Domās Jūhans sāka skaitit vienu no lūgšanām, kādas parasti izmanto ilgstošu reliģisko ceremoniju laikā, lai paliktu nomodā.

"Es gāju nāvē, darīdams Dievam tīkamu darbu, un Dievs allaž paņem savu."

Gabriels nonāca pie atvērtajām kabineta durvim un ieņēma pozīciju, kuru māte bija pirms brīža atbrīvojusi. Klusumu noliktavā pārtrauca trīs aši šāvieni. Vēl nebija noklususi pirmā šāviena atbalss, kad viņš jau bija pagriezies un nozudis aiz durvīm.

Jūhans saskaitīja trīs šāvienus un mainīja pozīciju, atstādams uz vēsās betona grīdas asiņainus plaukstu nospiedumus.

Ikviena kustība prasīja lielu piepūli, taču ilgāk kavēties vairs nedrīkstēja.

Četri.

Atkal nodārdēja šāvienu karta, un viņš ciešāk sažņaudza pirmo granātu.

Pieci.

Viņš izvilka drošinātājtapu, atvēzēja roku un aizmeta granātu pāri konteinera malai uz noliktavas otru galu, uz kabineta pusi.

Seši.

Tad viņš apvēlās pats savu asiņu slidenajā peļķē, izvilka otras granātas drošinātājtapu un aizlidināja granātu ejā konteinera otrā pusē.

Septiņi.

Savācis no grīdas pistoli, Jūhans rausās augšup.

Astoņi.

Juhans paslejas virs konteinera malas, pacēla ieroci un saka šaut.

Gabriels redzēja sarkani ģērbto stāvu parādāmies vienlaikus ar ieroci un pavēršamies uz vietu, kur stāvēja viņa māte. Paceltā stobra galā pazibēja liesma, un no kāda konteinera atdalijās iepakojuma gabals. Cauri noliktavai aizvēlās pirmā šāviena atbalss, un ierocis no atsitiena parāvās augšup, pavērsdams stobru tuvāk iecerētajam mērķim.

Nogranda otrs šāviens, šoreiz to raidīja Gabriels.

Aiz otra šāvēja galvas izplūda sarkanas miglas mākonītis, un galva asi pacirtās atpakaļ, it kā svešajam būtu iesists ar dūri. Tad viņš saļima. Šāviena troksnis vēl atbalsojās plašajā angārā. Kad tas noklusa, Gabriels izdzirdēja metālisku klinkstoņu kaut kas, palēkdamies un klaudzēdams, tuvojās pa betona grīdu. Gabrielam pietika ar dažiem mirkļiem, lai saprastu, ka bīstamie būkšķi tuvojas viņa mātei.

Ketrīna pagriezās un sāka slieties stāvus, bet dēls tobrīd jau atradās kustībā atspēries pret betona grīdu, viņš ar visu svaru uztriecās virsū mātei gluži kā amerikāņu futbola uzbrucējs, ar spēku grūzdams un ar inerces palīdzību sviezdams abus pēc iespējas tālāk no granātas.

Kad abu augumi sadūrās, Gabriels mātei pār plecu ieraudzīja otru granātu, kas vēlās šurp no konteinera aizsega tieši uz to vietu, kur mātei un dēlam bija jānokrīt.

119. NODAĻA

Gar kabineta durvju malu Oskars skaidri redzēja konteineru rindu izveidoto tuneli. Granātu ripojam pa noliktavas grīdu viņš pamanīja aptuveni ejas vidū un reaģēja instinktīvi. Brīdinoši celdams augšup rokas, vecais vīrs izgāja pa durvīm un palūkojās uz Gabrielu un Ketrinu. Ieraudzījis abus kopā neapturami krītam viņa virzienā, Oskars piedzīvoja dievišķas apskaidrības mirkli, un notikumi sāka risināties kā ļoti palēninātā filmā.

Skatiens apstājās pie granātas, kas gausi riņķoja gaisā, palēkusies labi ja collu no zemes. Tā vienreiz atsitās pret grīdu ar skaļu klaudzienu un turpināja velties. Sasprindzinājis kāju muskuļus, Oskars paliecās tās virzienā.

"Deviņdesmit gadi…" viņš nodomāja brīdī, kad augums sāka kustēties. "Es deviņdesmit gadus esmu izvairijies no ienaidnieka bultām un šķēpiem."

Granāta valstīdamās tuvojās, atsitās pret kabineta ārējo sienu, atlēca atpakaļ un aprima turpat viņam priekšā.

"Mirušam cilvēkam tas nav slikts rādītājs."

Viņš gāzās uz priekšu, ar visu augumu pieplakdams zemei un nosegdams granātu.

Gabriels redzēja, kā Oskars savelkas čokurā, un uzminēja vectēva nodomu. Inerces spēks abus satuvināja, un Gabriels izstiepa roku. Pirkstu gali viegli pieskārās Oskara mugurai. Plauksta tik tikko satvēra biezo kokvilnas kombinezonu.

Tad zem Oskara auguma eksplodēja pirmā granāta.

Sprādziena viļņa iespaidā Gabriels atlaida kombinezonu. Spēcīgais vilnis pacēla viņu augšup, pagrūda uz priekšu pāri Oskaram un svieda pret noliktavas sienu. Viņš ietriecās ar galvu sienā un smagi nošļuka uz gridas aiz konteinera. Gabriels atskārta, ka zaudē samaņu, un papurināja galvu. Viņš mēģināja iekliegties, lai atžilbtu. Bet tad viņam virsū smagi uzgāzās Ketrina.

Iekrizdams bezsamaņā, Gabriels vēl pamanīja, kā uzsprāgst otra granāta, atskan slāpēts blīkšķis un nodreb zeme.

120. NODAĻA

Kad Arkadians bija nedaudz paslējies un izstiepis rokā tālruni, lai sameklētu zonu, cauri kabinetam izbrāzās pirmā sprādziena triecienvilnis. Uzmests virsū avārijas izejas durvju platajam rokturim, viņš atsita durvis vaļā un tika izgrūsts nakts tumsā. Nokrizdams uz grants celiņa, viņš pazaudēja tālruni un pistoli un juta plecā negantas sāpes. Sakodis zobus, lai neiekauktos, inspektors apvēlās uz veselā sāna, vairākkārt dziļi ievilka elpu un tikmēr drudžaini centās pārliecināties, vai tuvumā nedraud kādas briesmas.

Līva, pa pusei izsviesta no kabineta, bija palikusi guļam uz atvērto durvju sliekšņa. Mobilais tālrunis izrādījās aizslīdējis pa grants segumu, un tā vēsi zilais displejs iezaigojās tumsā. Brīdī, kad inspektors pasniedzās pēc tālruņa, zemi satricināja otrs sprādziens. Paķēris tālruni, viņš centās uzmeklēt savu ieroci. Tobrīd avārijas izejas durvis lēnām aizslīdēja ciet. Aizdurvē stāvēja kāds vīrietis.

Otro eksploziju Liva drīzāk juta nekā dzirdēja. Tā nodārdināja cauri zemei kā apslāpēts pērkons, maigi uztrūcinādama viņu no apziņas miglas. Pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja Arkadianu sabrukušu uz zemes ārpusē. Viņš pastiepās un paņēma tālruni. Skatiens tiecās augšup, pavērās viņai garām, un acis iepletās milzīgā izbrīnā.

Inspektors divreiz noraustījās, uz krekla krūtežas parādījās divi caurumi, un viņš ļengani atkrita augšpēdus uz grants celiņa. Pistole izrādījās nokritusi zemē taisni tur, kur viņš bija sēdējis.

Kārpīdama rokām granti, Līva rausās uz pistoles pusi. Gaismas taisnstūris, kas krita no kabineta puses, pamazām sašaurinājās, jo durvis vērās ciet. Viņa neskatījās atpakaļ un neatlaidīgi lūkojās uz ieroci. Drošības slēgs tam bija noņemts.

Līva satvēra pistoli, un rādītājpirksta nags notrinās gar zemi, spraucoties cauri ieroča mēlītes sargam. Viņa jau griezās otrādi, bet tajā bridī saņēma spēcīgu belzienu pa pakausi. Acu priekšā pašķīda gaisma, uzbrāzās apdullinošas sāpes, un viss iegrima tumsā. Viņa vairs nejuta pilnīgi neko.

121. NODAĻA

Sviedriem dzeļot acīs, Kutlars kliboja pāri melnajam laukumam uz sarga mājiņu. Miklo ādu durstīja vēsais nakts gaiss, taču arī tas nespēja apdzēst viņā kūsājošo versmi. Brūce bija inficēta, par to viņš jutās gandrīz drošs. "Turklāt ir iestājies šoks no lielā asiņu zuduma. Nekavējoties jātiek pie ārsta, citādi man patiešām draud nāve, bet to nu tagad vairs nedrīkst pieļaut." Šķita, ka pagājušas vairākas stundas kopš brīža, kad viņš piespieda signāltauri un beidzot izbēga no furgona, taču patiesībā bija aizritējušas vien dažas minūtes.

Cauri dunošajiem sirdspukstiem viņš bija dzirdējis klusinātu apšaudi, un pēc abiem sprādzieniem iestājās klusums. "Iespējams, visi ir pagalam. Varbūt pat tas, kurš nošāva Serko. Ja nav palikuši liecinieki, es varu tikt sveikā cauri. Tikai jātiek lidz sarga mājiņai un jāizsauc dienesti."

Kad Kutlaru no tās šķīra tikai trīsdesmit pēdas, aizmugurē iegaismojās kāda transportlīdzekļa starmeši. Asinis laikam pārāk skaļi šalca ausīs, jo viņš nebija dzirdējis ierūcamies dzinēju. Rīkles galā sakāpa panikas kamols. Kutlars mēģināja klupdams krizdams skriet un juta, kā augšstilbā saspringst un pārtrūkst vēl pēdējās šuves.

Aizvien žilbinošākās gaismas lokā tikai divdesmit pēdu attālumā parādījās sarga mājiņa. Viņš jau varēja saskatīt sarkanā krāsā nošļakstīto sienu. "Apsargs nebija pasniedzies pēc ieroča, taču viņam noteikti tāds ir. Ja es nokļūšu lidz tam laikus, ceriba vēl nav zudusi," Kutlars sprieda.

Automobilis brauca arvien tuvāk, un dzinēju troksnis izlauzās cauri Kutlara sirdspukstu dunoņai. Līdz sarga mājiņai atlika vairs tikai piecpadsmit pēdas.

Desmit mokpilni soļi.

Astoņi.

Septiņi.

Kornēlijs uztriecās Kutlaram virsū, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Pārlaužot bēglim abas kājas, policijas automašīna viegli nodrebinājās, un vietā, kur atsitās upura galva, vējstikls ieplaisāja kā zirnekļa tikls.

Viņš palūkojās atpakaļskata spoguli. Kutlars vēcināja rokas gluži kā lelle, kājas šķita sagrieztas nedabiskos leņķos, un viņš ar galvu atsitās pret betonu. Kornēlijs asi nobremzēja un pārslēdza atpakaļgaitu. Viņš negribēja pieļaut, lai Kutlara likteni izlemj nejaušība un līķis paliek visiem redzamā vietā.

Tiklīdz viņš nospieda akseleratoru, dzinējs iekaucās. Nobremzējis metra atstatumā no saļimušā vira, Kornēlijs pavilka sviru, atvēra bagāžnieku un ar ieroci rokā izkāpa. Iedams uz automašīnas pakaļgalu, viņš nez kādēļ cerēja ieraudzīt Kutlaru vēl dzīvu. "Būtu patīkami, ja tas visu atlikušo mūžu pavadītu kā kroplis, dzertu caur salmiņu un nokārtotos maisiņā." Taču preti vērās stings, neizteiksmīgs skatiens, un tas Kornēlijam gluži vai sagādāja vilšanos.

Viņš pieliecās un strauji pacēla līķi no zemes. Nošņirkstēja salauztie kauli pietūkušajā kājā. Kornēlijs iestūma ļengano augumu bagāžniekā, blakus policijas auto vadītāja mirstīgajām atliekām. Lai aizvērtu bagāžnieku, nācās uzspiest uz vāka ar visu svaru. Atgriežoties šofera vietā, viņš pārlaida skatienu atklātajai lidostas teritorijai. Viss šķita mierīgi, ari sirēnas tālumā vēl nedzirdeja. Kornēlijs gribēja atgriezties un pārmeklēt noliktavu, lai būtu drošs, ka visi gali ir ūdeni, taču pavēlei bija jāklausa un galvenais mērķis bija sasniegts.

Apsēdies pie stūres, viņš pameta skatienu uz aizmugurējo sēdekli, kur bija noguldita bezsamaņā ieslīgusi meitene. Saslēgtās rokas šķita savādi izstieptas uz priekšu, jo roku dzelžu važiņa bija izmaukta cauri biezam, automobiļa gridā iestiprinātam greizam riņķim burta D veidā.

Meitenes krūtis cilājās, un Kornēlijs lēsa, ka trieciens pa galvu bijis pietiekami spēcīgs un viņa atgūsies tikai galamērķī. Drošības pēc viņš tomēr aizslēdza durvis un izbrauca uz sānu ceļa, kas no lidostas veda prom uz Ruinas pilsētu.

VI

Es lieku jums pie sirds, mani brāli, palieciet zemei uzticīgi un neticiet tiem, kas stāsta jums par viņpasaules cerībām!

'Tā runāja Zaratustra" Frīdrii is Niče

122. NODAĻA

-    Atstājiet mūs! abats pavēlēja.

Apothecaria brāļi izbrīnīti pacēla galvu, uzklausot rīkojumu, kas nenāca no viņu priekšnieka. Viņi nedroši pieslējās kājās, uzlūkodami te prelātu, te dzīvības uzturēšanas aparatūru, te abatu, kura augums aizpildīja teju visu durvju aiļu.

-   Tev būtu jāielāgo, no balta linu mudžekļa gultā atskanēja prelāta klusā čerkstošā balss, ka šeit visu nosaku es. Būtu vēlams, lai tu to iegaumē.

-   Piedodiet, tēvs, abats sacīja. Bet man ir steidzami jaunumi… par Sakramentu.

Gaidīdami turpmākos rīkojumus, Apothecaria vēl vilcinājās.

-    Tādā gadījumā varat iet, prelāts atļāva. Abats vēroja, kā mūki vēl pārlaiž skatienus aparatūras rādītājiem un tad izslid no istabas, aizvērdami durvis.

-   Nāc tuvāk, pavēlēja prelāts. Es gribu redzēt tavu seju.

Abats pievirzījās tuvāk gultai un apstājās pie aparātiem, kurus spoki nupat bija pametuši.

-   Atvainojiet, ka ierados, iepriekš nepieteicies, viņš bilda, nogriezdams dzīvības nodrošināšanas monitora skaļumu. Taču ar Sakramentu notiek… kaut kas neparasts.

Viņš nostājās pie gultas un uzreiz juta prelāta aso, melno, caururbjošo acu skatienu.

-   Vai tam… ir kāds sakars… ar trim Carmina brāļiem… kas nav atrodami kalnā?

Abats pasmaidija un novilka: Ā, tas.

-   Jā, tas. Dusmu izpausme bija pārsteidzoši uguniga.

-   Tas ir mana nāciena mērķis, Abats paraudzījās uz veco vīru. Dažu stundu laikā kopš abu pēdējās tikšanās prelāts likās vēl vairāk novecojis, viņa dzīvības enerģijas rezerves bija teju iztukšotas, bet atjaunošanās spējas gandrīz izsīkušas. Es nupat saņēmu vēsti, ka viņi ir atraduši brāļa Semjuela māsu, abats paskaidroja, vērodams prelātu. Esmu devis viņiem rīkojumu atvest meiteni uz Citadeli… pie manis.

Vecā vīra sniegbalto sejas ādu iekrāsoja tikko manāms pietvīkums.

-    Lai uzņemtos prelāta lomu, parasti ir jāsagaida iepriekšējā prelāta aiziešana.

-    Izlūdzos piedošanu, novilka abats un pasniedzās, it kā gribēdams uzmanīgi atglaust kadu prelāta matu šķipsnu. Bet dažkārt ir jārikojas kā vadonim, ja grib par tādu kļūt.

Viņš paķēra spilvenu un ar vienu roku spēcīgi piespieda to prelātam pie sejas, bet ar otru stingri satvēra vecā vīra plaukstu locītavas, lai neļautu tam pretoties. Aiz muguras varēja dzirdēt klusu trauksmes signālu viens no aparātiem fiksēja bīstamas izmaiņas slimnieka svarīgākajos dzīvības rādītājos. Abats pameta skatienu uz durvīm, baidīdamies izdzirdēt steidzīgu soļu dipoņu. Taču valdīja klusums. Viņš turēja sirmgalvi, kamēr žagariem līdzīgajās rokās izsīka viss spars, un tad noņēma spilvenu. Prelāta acis nekustīgi blenza tumsā uz griestiem, mute bija sastingusi plati vaļā. Abats piesteidzās pie dzīvības nodrošināšanas sistēmas un uzgrieza skaļumu, ļaudams tai vēl beidzamo reizi klusi iegaudoties.

-   Palīgā! Žigli! viņš iekliedzās, vienā lēcienā atrazdamies pie gultas.

Pāri akmens laukumiņam otrpus durvīm nodipēja steidzīgi soļi, tās atsprāga vaļā, un telpā iebrāzās Apothecaria kārtas mūki. Viens pieslīdēja pie aparatūras, bet otrs steidzās klāt prelātam.

-   Viņš sāka smakt, abats pavēstīja un soli atkāpās. Vai tas nozīmē kaut ko nelāgu?

Joprojām kauca trauksmes signalizācija. Viens Apothecaria kārtas brālis pie gultas sita vecajam virām pa krūtim, bet otrs pieveda klāt defibrilatoru.

-    Dariet, ko spējat, abats norādīja. Es pasaukšu citus.

Viņš izslīdēja pa durvīm tukšajā gaitenī, tomēr negāja saukt

paligus un devās uz kalna apakšējo daļu. Kļuvis par prelāta pienākumu izpildītāju, viņš nolēma nepieprasīt vecā vira nāves apstākļu izmeklēšanu. Turklāt viņš zināja, ka prelāta skumjo aiziešanu drīz vien aizēnos citi, daudz svarīgāki notikumi.

Abats bija novācis savu pēdējo šķērsli un tagad varēja piepildīt likteņa novēlējumu.

123. NODAĻA

Gabriels atguvās pamazām.

Sākumā acis negribēja klausīt, plaksti nevērās vaļā, un viņš gulēja, kur nokritis, ieelpodams gaisu, kas oda pēc spridzekļiem, apsvilināta koka un vēl kaut kā. Pēdējoreiz šo mazpazīstamo smaržu viņš bija saodis Sudānā pēc tam, kad partizānu spēki uzbruka no slēpņa kādai labdarības organizācijas smagajai automašīnai. Kad Gabriels ar valdības karaspēka vienību devās apskatīt notikuma vietu, tai visapkart kā taukains mākonis karājās šis smārds. Tikai ieraudzījis pie stūres piekausētu nomelnējušo šofera ķermeni, viņš aptvēra, kas to rada.

Un Gabriels zibenīgi atvēra acis.

Viņš aplaida skatienu apkārt un atskārta, ka guļ uz grīdas, piespiedies pie noliktavas sienas, un māte sašļukusi viņam virsū.

Gabriels pāris reižu papliķēja viņai pa vaigu, iztrūcies piespieda pirkstus pie kakla un sataustīja pulsu. Tas bija labi samanāms un regulārs.

Saņēmis aiz pleciem, viņš maigi novēla māti uz sāna. Galvā dunēja, viņš paslējās augstāk un cauri sāpīgajiem pukstiem mēģināja sakļausit kādu kustību ēkā. Nekas nebija dzirdams.

Ierocis atradās uz betona turpat, kur nokritis, sprādziena spēka izsists no rokas. Gabriels pacēla ieroci un pavilka aizslēgu, lai pārliecinātos, vai tas nav sabojāts un kustība notiek bez aizķeršanās. Tad viņš aizslīdēja aiz konteineriem. Uz kantora pusi viņš neskatījās, jo negribēja redzēt to, kas tur norisinājies vismaz līdz brīdim, kad noskaidrosies, ka neviena cita teritorijā nav un neģēlīgais uzbrucējs ir aizraidīts pie tēviem.

Gabriels iespraucās ejā starp konteineriem un, ne mirkli neizsliedamies taisni, ātrā gaitā devās uz noliktavas durvju pusi. Viņam nebija ne jausmas, cik ilgi viņš gulējis bez samaņas, un tas nebija labi. Kad sākās apšaude, inspektors centās izsaukt papildspēkus. Ari lidostas apsardzes patruļa ik pēc divdesmit minūtēm apstaigāja perimetru. Nonācis apsardzes nagos, viņš vairs nevarēs pildīt pienākumu, bet no tā ieguvēja būs vienigi Citadele. Viņš sataustīja pamatīgu pietūkumu pakausi. Mati ap to bija mitri no asinīm, kas plūda no dziļas brūces galvvidu. Viņš aplūkoja asinis uz pirkstiem. "Vēl nav sākušas recēt, jo ir koši sarkanas, nevis tumšas un lipīgas. Labi, ka tā, jo tas nozimē, ka bezsamaņā esmu gulējis tikai isu bridi, tomēr vienalga jārīkojas ātri."

Nonācis ejas galā, Gabriels pietupās. Turēdams ieroci šaušanas gatavībā, viņš aši palūkojās gar konteinera malu. Uz grīdas starp atvērtajām angāra durvīm un tuvāko konteineru rindu gulēja vīrietis. Acis šķita nekustīgas un atvērtas. Pakauša nebija. Gabriels pavirzījās mirušajam garām un piesardzīgi tuvojās atvērtajām noliktavas durvīm.

Ārpusē valdīja klusums nebija ne policijas automašīnu, ne lidostas apsardzes. Blakus vienai kaimiņu noliktavai bija novietots balts furgons. Gabriels jutās samērā pārliecināts, ka šai automašīnai viņš vēl nesen ir sekojis. Toreiz tajā sēdēja tris vīri. Līdz šim atrasts tikai viens. Viņš aizvilka durvis ciet un aizslēdza angaru, aizšaudams platu metāla bultu. Aizmugure nu bija piesegta, un viņš atgriezās pie mirušā.

Lode, kas izdzēsa uzbrucēja dzīvību, bija ieurbusies pierē, ar asinīm uzvilktā Tau līniju krustpunktā. Ap ieejas punktu asiņu nebija. "Nāve acīmredzot iestājusies momentāni. Žēl gan." Gabriels gari, dziļi nopūtās, lai izkliedētu emocijas, kas žņaudzīja kaklu un spiedās acīs. "Jāturpina koncentrēties. Divi vīri vēl nav atrasti, un policija noteikti nav aiz kalniem."

Gabriels nometās ceļos un pārmeklēja nošauto plaukstām švikstot pa sarkanās vējjakas sauso virsmu un vairoties no valgā, mīkstā kakla apvidus, kur audumā bija iesūkušās asinis. "Pirms nāves viņš ir pamocījies tas arī nav slikti."

Mirušā kabatās viņš atrada furgona atslēgu komplektu un iegarenu plastmasas karti bez jebkādām atšķirības zīmēm, līdzīgu kredītkartei. Gabriels atminējās, ka furgons bija gaidijis šķērsielas galā pie vecpilsētas sienas. Tātad šoferis tur reģistrējis karti automātā. Ieslidinājis kabatā karti un automobiļa atslēgas, Gabriels pacēla mirušā ieroci. Blakus auduma somai bija nokritis skaņu slāpētājs. Gabriels četrrāpus pievirzījās klāt, paņēma melno metāla caurulīti un ar to pacēla somas audekla pārloku.

Somā atradās četras pilnas deviņu milimetru ložu aptveres, divas granātas un plastmasas kastīte ar injektoriem zemādas injekcijām līdzīgas tām, kādas karavīri ņēma līdzi kaujas apstākļos. Tur bija ari dažas rezerves ampulas ar caurspīdīgu šķidrumu. Gabriels apskatīja etiķeti. Tas bija ketamīns, spēcīgs trankvilizators, kuru veterinārārsti parasti izmanto zirgu iemidzināšanai.

Iemetis Gloka sistēmas pistoli un skaņas slāpētāju somā, viņš uzmeta to plecā un ieslīdēja starp konteineru grēdām, dodoties uz kabinetu noliktavas pretējā galā.

Tuvojoties ejas galam, Gabriels saoda spridzekļu radīto rugteno smārdu un ieraudzīja saplosīto kabineta ārējo sienu. Uz grīdas tās priekšā nokvēpis aplis iezīmēja eksplozijas epicentru. Otrs tāds pats bija redzams uz tērauda griestiem virs tā. Grīdas dzelzsbetona armatūra acīmredzot bija virzījusi lielāko daļu sprādziena spēka augšup, neapšaubāmi izglābjot viņam dzivibu. Nonācis ejas galā, Gabriels dziļi ieelpoja, lai apvaldītu kūsājošās dusmas, un spēra soli uz priekšu.

Pie kabineta durvīm atradās Oskara mirstīgās atliekas.

Gabriels bija agrāk redzējis kaujaslaukā mirušos, ko saplosījuši un sašķaidījuši mūsdienu ieroči, taču viņa radinieks bojā gāja pirmo reizi. Apspiezdams bēdas, viņš tuvojās vectēvam, pulēdamies neskatīties uz sarkano, saplosīto ķermeni un cieši vērdamies sejā, kas pārsteidzošā kārtā bija palikusi neskarta. Oskars gulēja uz vēdera, pagriezis galvu uz sāniem un aizvēris acis, it kā aizsnaudies. Viņš izskatījās gluži vai apskaidrots. Uz tumši iesārtās vaiga ādas izcēlās košs asins traips. Gabriels pasniedzās un vieglitēm notrausa to ar īkšķi. Āda vēl bija silta. Viņš pieliecās, noskūpstīja vectēvu uz pieres, tad pieslējās kājās un nosprieda apklāt mirušo, kamēr emociju nasta nav nomākusi vel smagāk. Gabriels apzinājās, ka vēl nevar justies drošībā, un arī Līva bija jāatrod. Viņš novilka no kāda konteinera brezentu, rūpīgi pārsedza Oskara miesas un tad pieliecies iegāja kabinetā.

124. NODAĻA

Ieraudzījis atvērtās avārijas izejas durvis, Gabriels uzreiz nojauta, ka noticis kaut kas nelāgs. Pacēlis ieroci, viņš šķērsoja kabinetu. Zem kājām kraukšķēja stikla drumslas. Ārā uz zemes gulēja inspektors, bet Līvu nekur neredzēja.

Gabriels izgāja ārā, pārlaida skatienu žogam ap teritoriju, pārliecinājās, ka neredz tuvumā lidostas patruļu, un tad satvēra inspektoru aiz padusēm. Izslējies viņš grasījās ievilkt ievainoto kabinetā, taču izdzirdēja klusu, mokpilnu vaidu un gandrīz palaida ļengano augumu vaļā.

Ievilcis izmeklētāju telpā, Gabriels aizvēra avārijas izejas durvis un raudzīja sataustīt pulsu uz kakla. Tas izdevās, bet tad viņš ieraudzīja divus ložu izrautus caurumus krūtīs. Abi bija robainām malām un tuvu viens otram. Iegrūdis vienā pirkstu, Gabriels sataustīja siltu metālu. Paliecis pirkstu uz otrā lodes cauruma pusi un saplēsis krekla audumu starp tiem, viņš ieraudzīja zem krekla melnu bruņuvesti un divas saplacinātas lodes iepretim sirdij. No tāda trieciena cilvēks noteikti varēja iekrist nemaņā, tāds varēja pārlauzt ribas, taču nebija nāvējošs.

-   Nu, nu, atjēdzieties! Gabriels uzsauca, spēji iepliķēdams vīrietim pa abiem vaigiem.

Viņš cirta spēcīgāk, un Arkadians beidzot nolieca galvu uz sāniem, un acis ar pūlēm atvērās. Viņš paraudzījās uz Gabrielu, sasprindzināja skatienu un mēģināja piecelties stāvus.

-   Lēnāk, lēnāk, Gabriels atturēja, piespiezdams plaukstu izmeklētājam pie krūtīm vietā, kur bija trāpījušas lodes. Jūs esat ievainots. Ja mēģināsiet celties, varat atkal zaudēt samaņu un ielauzt galvaskausu. Man jāzina, ar kādu automašīnu jūs atbraucāt.

-    Ar nemarķētu policijas mašinu, Arkadians atgremza sausā, svešādā balsī.

-   Tās ārā vairs nav, Gabriels pavēstīja, izņemdams no kabatas mobilo tālruni. Ar to, visticamāk, aizbrauca tas, kurš jūs sašāva un atstāja nomirt. Es gribu, lai jūs piezvanāt un paziņojat, ka automašīna ir nozagta. Tā pašlaik atradīsies ceļā uz Citadeli. Taču pabrīdiniet, lai nepārsteidzas. Automašīnā ir arī meitene.

Paskatījies uz tālruni, Arkadians atcerējās, ka bija atstājis pie stūres sēžam policistu. Un šoferis? viņš noprasīja.

Gabriela sejā, kas uzlūkoja inspektoru, nepakustējās ne vaibsts. Ari viņš atrodas mašīnā.

Arkadians pamāja, un viņa seja satumsa. Ar veselo roku viņš pasniedzās pēc tālruņa un sāka ievadīt dispečeru centrāles numuru, taču paguva nospiest tikai pirmos trīs taustiņus. Izdzirdējuši noliktavā aiz kabineta sienām kādu sakustamies, abi vīrieši sastinga.

Pieliecies zem logu līmeņa, Gabriels metās uz priekšu, pie atvērtajām durvīm. Troksnis bija dzirdams vēlreiz. Tas atgādināja elektribas sprakšķus vai smagas polietilēna plēves krokošanos. Gabriels vēl nepaguva nonākt pie durvīm, kad gaisu pāršķēla šaušalīgas, spalgas sāpju pārpilnas vaimanas.

Māte stāvēja pie durvīm, pacēlusi brezenta malu, un lūkojās uz sava tēva mirstīgajām atliekām.

125. NODALA

Kornēlijs vadīja automašīnu arvien augstāk kalnos un raudzījās, lai ātrums ne brīdi nepārsniegtu atļauto uz tādu piesardzību viņu mudināja krietni ieplaisājušais priekšējais stikls un divi bagāžniekā paslēptie līķi. No pilsētas izplūda vēl beidzamā sastrēgumstundas satiksmes aste. Pretējā virzienā transporta plūsmas tikpat kā nebija. Pavisam drīz Kornēlijs jau bija atstājis aiz muguras dienvidu bulvāri, nonācis uz iekšējā loka un pa īso nobraucamo ceļu ieradies Umbrāzijas kvartālā. Pēc tam, kad vecpilsētas vārti uz nakti bija slēgti un ikvakara autobusu un vieglo mašīnu karavāna aizslīdējusi prom, kvartāls likās gluži vai tukšs. Kornēlijs iegrieza šķērsielā un apstādināja automašīnu pie tērauda durvīm. Tad viņš ievadīja tālrunī īsziņu un pavēstīja, kur atrodas un kas vēl ir mašīnā.

Tad viņš gaidīja.

Laiks šķita velkamies gliemeža gaitā, tomēr beidzot aiz tērauda durvīm atskanēja dobjš būkšķis, un tās sāka slīdēt augšup, pamazām atklājot skatienam tumšo tuneli. Lukturu stari pārslīdēja gludajam betonam un pēc tam grumbuļainajām akmens sienām, kamēr automašīna lēni ieripoja tuneļa pagriezienā pa labi. Tērauda durvis aiz muguras noslīdēja lejup līdz pat grīdai. Kornēlijs ieklausījās mierinošajā, klusajā riepu rīboņā uz nelīdzenās grīdas un piepeši atskārta, ka tā varētu būt pēdējā reize, kad viņš brauc ar auto vai sper kāju ārpus Citadeles. Tāda doma nomierināja. Pret mūsdienu pasauli un cilvēkiem, kas to apdzīvoja, Kornēlijs neloloja siltas jūtas. Armijas gados viņš bija daudz reižu piedzīvojis elli zemes virsū. Pestīšana gaidija turpmākaja ceļā, augstu kalnā tuvāk Dievam.

Lejā automobilis sašūpojās un iepretim alai tuneļa galā atkal brauca augšup. Slīpnes galā pašā alas vidū, starmešu kūļos kā rēgi izauga divi stāvi. Kornēlijs pagrieza stūri pa labi, lai neuzbrauktu tiem, un nobremzēja putekļu un izplūdes gāzu mākonī. Izslēdzis dzinēju, viņš atstāja lukturus degam cauri apgaismotajai putekļu miglai vēroja abus stāvus tuvojamies. Gan vienam, gan otram mugurā bija Sanctus zaļās tunikas. Kornēlijs atvēra durvis, izkāpa un attapās ciešās skavās.

Apsveicu ar atgriešanos, sacija abats, atrāvies rokas stiepiena attālumā un nopētījis viņu kā tēvs sen zudušu dēlu. Vai neesi savainots? Tā kā brālis Kornēlijs papurināja galvu, abats mudināja: Tad aši pārģērbies un nāc mums līdzi.

Abats aplika roku Kornēlijam ap plecu un veda viņu pie durvīm pretējā sienā. Iegājis šaurajā priekškambari, viņš pamanīja uz grīdas kādu priekšmetu. Abats pasmaidīja un norādīja uz to ar roku. Kornēlijam saskrēja asaras acīs viņš noliecās un paņēma koka krucifiksu, kas bija novietots uz pilnībā ordinēta Sanctus braļa tumši zaļās tunikas.

126. NODAĻA

Tālrunis Arkadianam pie auss apklusa. Viņš apskatīja ekrānu. Bija pazudusi zona. Virietis sadrūma daļēji tāpēc, ka tālrunis nedarbojās, un daļēji dispečeres paziņoto jaunumu dēļ. Inspektors apskatīja sapluinīto, asiņaino plecu. "Jātiek uz slimnīcu un arī jāpiezvana sievai, lai viņa par notikušo neuzzinātu no kāda cita." Sāpju mocīts, viņš uztrausās kājās un izstiepa tālruni sev priekšā, meklēdams zonu. Kārtējo reizi izdzirdējis noliktavā atbalsojamies nevaldāmas elsas, Arkadians atģida, ka ne jau viņam vien nepieciešams ārsts. Uzmanīgi lavierēdams pa stikla lausku piebārstīto grīdu, viņš nonāca līdz sašķaidītajām kabineta durvīm un paraudzījās ārā.

Aina, kas pavērās acu priekšā, atgādināja renesanses laikmeta dzīvās gleznas par Bībeles personāžu sēru tēmu. Uz grīdas, apklāts ar biezu polietilēna plēvi, kas zem liegās griestu lampu gaismas mirdzēja kā zīds, gulēja mirušais vīrs. Gabriels bija nometies uz ceļiem tam līdzās un ar rokām piespiedis mātes galvu sev pie krūtīm. Viņa lēja asaras un žņaudzīja dēla jakas atlokus. Gabriels pacēla galvu.

-    Kur ir auto? viņš isi iejautājās aiz bēdām sasprindzinātā balsī.

-   Atrašanās vieta ir zināma, Arkadians apliecināja. Visām patruļmašīnām ir ierīkots retranslators, lai radiosakaru pazušanas gadījumā tos varētu ātri sameklēt. Dispečere gan sacīja, ka šīs mašīnas retranslators acīmredzot ir sabojājies, jo ekrānā redzams, ka tas virzījies taisni pāri vecpilsētas ēkām un ielām un apstājies taisni Citadeles vidū.

Gabriels aizvēra acis. Tātad mēs esam nokavējuši, viņš novilka.

-   Nē! atskanēja vārga balss. Ketrīna pacēla galvu un ieskatījās Arkadianam acīs. Mūka norītās sēkliņas! Jums jāpierauga, lai tās ir drošībā, viņa sacīja.

Arkadians sarauca pieri. Ziņai par sēklām vajadzēja palikt noslēpumā.

-   Mēs domājam, ka tās ir Sakraments, Ketrīna paskaidroja, nojauzdama inspektora apjukumu.

Viņš papurināja galvu. Tās ir tikai parastas ābola sēklas. Mēs pārbaudījām laboratorijā.

Šiem vārdiem sekoja nospiedošs klusums. Ilgu laiku neviens pat nepakustējās. Vispirms Gabriels un Ketrina iegrima pārdomās, tad Gabriels pieliecās uz priekšu, maigi noskūpstīja māti uz pakauša un piecēlās kājās.

-    Ja tās nav sēkliņas, viņš bilda, paspraucies garām Arkadianam kabinetā, tad tā ir meitene. Viņa ir atslēga visam. Un es viņu atgūšu.

Stikla lauskām kraukšķot, viņš piegāja pie melnās auduma somas, kas atradās uz grīdas, un uzcēla to uz tuvākā galda.

-   Ļaujiet rīkoties man, Arkadians sacīja, paraudzījies uz tālruņa ekrānu. Zonas signāla stipruma ikonā jau bija parādījusies viena svītriņa. Viņš piespieda atkalzvanīšanas pogu, lai sazinātos ar galveno dispečeru centrāli. Ja meitene ir nolaupīta un aizvesta uz Citadeli, to nevar tik vienkārši noliegt. Mēs varam iesaistīt policijas komisāru, izdarīt politisko spiedienu. Piespiest viņus palīdzēt lietas izmeklēšanā.

-   Viņi visu noliegs, Gabriels atcirta, atvērdams somu un ar roku tajā ko meklēdams. Turklāt tas būs pārāk ilgi. Meitene būs pagalam, iekams kāds politiķis pagūs iesaistīties. Jūs minējāt, ka sarunas laikā ar dispečeri automašīna vēl virzījās uz priekšu. Tas nozimē, ka mēs atpaliekam par aptuveni divdesmit minūtēm. Mums jāiekļūst tur un viņa jāizpestī.

-    Un ka mēs to izdarīsim?

Gabriels zibenīgi apsviedās, un Arkadians juta īsu cirtienu pa roku, gandrīz vai pliķi.

-   Mēs ne.

Vietā, kur Gabriels bija iesitis inspektoram, ādā iedurta rēgojās šļirce. Satriekts pacēlis galvu, Arkadians streipuļodams atkāpās un raudzīja nopurināt šļirci zemē. Roka jau bija smaga kā svins. Viņš ietriecās sienā un juta ceļus saļogāmies. Gabriels pagājās uz priekšu un satvēra inspektoru, palīdzēdams tam palēnām noslīgt uz grīdas. Arkadians centās kaut ko pateikt, taču mēle neklausīja.

-    Piedodiet, sacīja Gabriels. Inspektoram viņa balss jau izklausījās miglaina un tāla.

Pēdējais, ko Arkadians manīja, bija tas, ka lodes izrauta brūce rokā vairs nesāp.

127. NODAĻA

Tajā kalna daļā Kornēlijs bija pirmo reizi. Akmens kāpnes, kas veda taisni augšup, likās aizvēsturiskas, šauras. Spriežot pēc putekļu kārtas, pa tām mūki staigāja reti. Apsargs gāja pa priekšu, un viņa lāpa meta oranžu gaismu uz nelīdzenajām sienām un meiteni, kuru viņš nesa, šļauganu pārmestu pāri plecam. Meitenes rokas nokarājās gluži kā nomedīta brieža kājas. Kornēlijs nedzirdēja ne balsu murdoņu, ne attālu darba dunu, ne atbalsis, kas parasti caurauda kalnu. Klusumu pārtrauca vien elpas vilcieni un vienmērīgie soļi, gājējiem bez apstājas virzoties uz augšu pa šķietami nebeidzamajām kāpnēm.

Pagāja gandrīz divdesmit minūtes, kamēr viņi nonāca kāpņu augšgalā un nelielā velvētā alā. Kornēlijs zaļajā tunika bija nosvīdis. Gaismā, ko meta sienas nišās ievietotās sveces, skatienam atklājās vairāki šauri un raupji izcirsti tuneļi, kas veda prom no alas. Vidējā tuneļa galā mirguļoja blāva gaisma, un Sanctus sargs veda visus tieši turp platais, stingrais solis nekādi neliecināja, ka viņš nesis meiteni pa kāpnēm, kas stiepās gandriz tikpat augstu kā kalns. Kornēlijs sekoja, un abats gāja viņam cieši pa pēdām. Tuneli Kornēlijs bija spiests pieliekties, jo eja būvēta pirms vairākiem tūkstošiem gadu un paredzēta viriem, kas augumā reti sniedzās pāri garajai zālei, kas agrākos laikos, vējā sačukstēdamās, bija stiepusies plašajos līdzenumos ap kalnu. Viņš soļoja aizvien dziļāk un sirdī skaidri nojauta, kas atrodas tuneļa gala. Līdz ar to šķita, ka galvu viņš pieliecis nevis zemo griestu dēļ, bet gan bijīgā goddevībā. Tur bija Capelli Deus Specialis Dieva Svētā Noslēpuma kapela vieta, kur glabājās Sakraments.

Pamazām mirdzums tuneļa galā tapa gaišāks, mezdams spožāku gaismu uz sienām un griestiem. Sākumā nospriedis, ka tunelis ir pavisam vienkāršs, tagad Kornēlijs atklāja, ka patiesībā sienas rotā simtiem izgrebtu tēlu. Skatiens uztvēra atsevišķus skulpturālus tēlus čūsku, kas apvijas augļiem pārbagātam kokam; cits koks Tau krusta veidolā, un izstiepto zaru ēnā stāv vīrietis. Turpat bija redzamas arī vairākas raupji iztēstas figūras, pēc visa spriežot, sievietes spīdzināšanas procesā vienu stiepa uz moku rata, otra kliedza uguns liesmās, trešo vīrieši cirta gabalos ar zobeniem un cirvjiem. Viņa acis visas izskatījās vienādas. Ikviena atgādināja sievieti hidžābā. Vērojot šo tēlu mokas, Kornēlijs izjuta savādu mieru. Atmiņā atausa kāds notikums. Dažas dienas pirms vienības bojāejas tuksneša krūmājos netālu no galvenā Kabulas ceļa viņi uzgāja senu templi. Pussabrukušās sienas bija klātas hieroglifiem, vienkāršām, gadsimtu un laika apstākļu nobrucinātām līnijām, kas attēloja aizvēsturiskas, nežēlīgas, sen aizmirstas un putekļos sabirzušas ainas.

Tālāk tunelī bareljefi uz sienām kļuva aizvien grūtāk saskatāmi, it kā tūkstošiem gadu būtu tos nogludinājuši kā sensenas atmiņas un iekausējuši atpakaļ klintī. Eja paplašinājās, pāraugot lielākā priekškambari. Tur nonākdams, Kornēlijs izslējās taisni un samiedza acis no pretējā sienā ierīkotās ēzes negaidīti atmirdzēja spilgti sarkana kvēle. Tās priekšā vienā rindā, ko apgaismoja kaut kas līdzīgs Visu Svēto Priekšvakara svētku Iaterniņām, bija saliktas četras uz koka rāmjiem novietotas galodas, un aiz tām pie tālākās sienas pletās liels apaļš akmens. Tas bija kādu sprīdi isāks par pieaugušu vīru un izskatijās kā veclaicīgs dzirnakmens, no kura virsmas vienādos attālumos uz leju stiepās četri koka stabiņi un kura vidū bija iegrebta Tau zīme. Kornēlijs sākumā nosprieda, ka šis dīvainais akmens jau ir meklētais Sakraments un aizdomājās par tā nozīmi. Taču tad klints griestos un grīdā virs un zem akmens viņš ievēroja dziļas, taisnas gropes un ieraudzīja, cik līdzena ir nogludināta siena aiz tā.

Tās bija durvis.

Tātad īstais Sakraments atradās aiz tām.

Tumšajos bibliotēkas tuneļos aizvien biežāk iedegās gaismas, jo pētnieki atgriezās pie darba. Viens no šiem gaišajiem apļiem piederēja Atanasijam. Pirms nepilnas stundas sargi pārmeklēja un pārbaudīja telpas; tika nospriests, ka tā bijusi viltus trauksme, un mūkiem beidzot atkal tika vērtas bibliotēkas durvis.

Ieejas vestibils šķita neierasti gaišs, kad Atanasijs tajā iegāja to apgaismoja neskaitāmas auras, jo mūki pulcējās, pārspriezdami savādos notikumus. Viņš redzēja no vadibas telpas iznirstam tēvu Tomasu ar norūpējušos sejas izteiksmi, un viņam uz papēžiem kā viegli satracināts zostēviņš mina tēvs Maleahijs. Kambarkungs aši novērsās, baidīdamies, ka sazvērnieku skatieni sastapsies un glabātais noslēpums abu starpā uzšvirkstēs kā elektriskais lādiņš. Viņš piespieda mapes ciešāk pie krūtīm un apņēmīgi raudzijas tumsa aiz arkas, kas veda uz galveno bibliotēkas telpu pie aizliegtajām zināšanām, kuras viņš tur bija paslēpis.

128. NODAĻA

Ketrīna vilka pēdējo degvielas kannu pie baltā furgona atvērtajām aizmugures durvim. Skrapstoņa spalgi atbalsojās lielajā noliktavā. No piepūles un steigas lija sviedri, roku un kāju muskuļi svila kā ugunī, taču tas pat šķita lietderīgi, jo ļāva novērst domas no dziļākām sāpēm.

Gabriels izlēca no furgona, paķēra degvielas kannu un iemeta to auto aizmugurē pie dažādajiem priekšmetiem un materiāliem, kuri salasīti pa visu noliktavu. Tur bija cukura maisi, sarullētas segas, polipropilēna cauruļu gabali un polietilēna plēve viegli uzliesmojoši, sprāgstoši vai degot dūmojoši materiāli. Vidū atradās balti neilona iepakojumi, uz kuriem bija uzkrāsots "KN03 ". šo kālija nitrātu jeb slāpekļa mēslojumu bija paredzēts sūtīt uz Sudānu; tagad tas kalpos citiem organizācijas mērķiem.

Gabriels atskatījās uz māti. Viņa izskatījās tieši tāpat, kā tolaik, kad uzzināja par vīra bojāeju, sēras jaucās ar dusmām un bailēm.

-   Tev tas nav jādara, Gabriels sacīja.

Viņa pacēla acis un paraudzījās uz dēlu. Tev arī ne.

Uzlūkodams māti, Gabriels atģida, ka sāpes viņas acīs nav izraisījis vienīgi tēva zaudējums, bet arī bažas par nākotni. Viņš nolēca zemē.

-   Mēs nedrīkstam viņu tā vienkārši atstāt, Gabriels aizrādīja. -Ja pareģojums ir patiess un viņa tiešām ir krusts, tad tas var pārvērst visu pasauli. Taču, ja mēs nedarīsim neko, tad nekas nemainīsies, un visi upuri būs veltīgi. Mēs visu atlikušo mūžu bēguļosim, jo meiteni spīdzinās. Un tā noskaidros visus, ar ko viņa ir sarunājusies. Tad viņu nogalinās, un sāks dzīt pēdas mums.

Es nevēlos visu dzīvi pavadīt slapstoties. Mums jāpieliek punkts jau tagad.

Viņa vērās dēlā ar miklām tumšām acīm.

-   Vispirms viņi man atņēma vīru, Ketrīna ierunājās. Tagad tēvu. Viņa pasniedzās un pieglauda delnu dēla vaigam. Es nevaru pieļaut, ka man atņem arī tevi.

-    Neatņems, Gabriels drošināja māti, ar īkšķi notrausdams asaru viņai no vaiga. Tā nav pašnāvnieciska misija. Pēc tēta nāves es kļuvu par karavīru, tālab varēšu likt preti citus paņēmienus. Akadēmiski argumenti neko neatrisina, un demonstrācijas pie katedrālēm nejaudās sadrebināt biezos mūrus. Viņš zimīgi palūkojās uz piekrauto furgonu. Toties mēs to spēsim.

Ketrīna pacēla galvu un raudzījās dēlā, redzēdama viņā savu tēvu un arī sevi. Viņa apjauta, ka strīdēties ar dēlu ir neauglīgi. Turklāt laika šā vai tā nebija.

-    Lai notiek, viņa piekrita. Ķeramies klāt.

Gabriels pieliecās un maigi noskūpstīja mati uz pieres pietiekami ilgi, lai tas paliktu atmiņā, un tik isi, lai to nevarētu noturēt par ardievu skūpstu.

-   Tā, Gabriels teica un pastiepās pēc melnās auduma somas uz furgona grīdas. Tavs uzdevums ir šāds.

129. NODALA

t

Smietus sargs lēni nolaida meiteni zemē blakus ēzei un paņēma no sienā iestiprināta āķa tievu metāla stieni. Ievietojis to ugunī, viņš sāka pūst plēšas, pildīdams telpu ar ritmisku uguns rēkoņu. Ēze iekvēlojās spožāk, mezdama dzeltenu blāzmu uz galodām tās priekšā. Abats pievirzījās pie tuvākā akmens un nopurināja no pleciem tuniku, kas nokrita uz grīdas. Kornēlijs ieraudzīja rētu tīklojumu viņam uz muguras.

-   Vai esi gatavs uzņemt zināšanas par Sakramentu? taujāja abats. Kornēlijs pamāja. Tad dari, kā es.

Abats izvilka no koka krucifiksa ceremoniālo dunci un, nospiedis pedāli, iegrieza tecīlu. Piespiedis dunci pie akmens malas, abats virzīja to turp un atpakaļ, neatraudams acis no asmens. Kornēlijs arī nokratīja tuniku un juta ādai pieglaužamies ēzes uguns raidīto siltumu. Izvilcis dunci no sava krucifiksa, viņš iegrieza otro apaļo akmeni.

Pirms ieej kapelā, cauri plēšu šņācieniem un galodu švīkstoņai nogranda abata balss, tev jāsaņem mūsu ordeņa svētās zimes. Iegrieztas tavā miesā, tās mums atgādina, kā mēs nespējām pildit zvērestu, ko mūsu senči deva Dievam. Abats atrāva asmeni no galodas un pacēla pret gaismu. Šonakt, pateicoties tavam diženajam darbam, solījums beidzot tiks izpildīts. Abats pagriezās pret Kornēliju, pacēla dunci un piespieda asmens galu sev vietā, no kuras lejup pāri ķermeņa vidum stiepās biezā, pietūkuši rēta. Pirmā… Viņš iedūra miesā un vilka asmeni lejup pāri krūtīm. Šī asins saista mus sāpēs ar Sakramentu. Kā tas cietis, tā jācieš arī mums, kamēr visas ciešanas ir galā.

Kornēlijs vēroja asmeni šķeļam rētaudus. Driz vien abata asinis sāka pilēt uz akmens grīdas. Kornēlijs pacēla savu dunci, piespieda miesai, pāršķēla ādu un vilka lejup, noslēgdams prātu sāpēm, ar gribasspēku piespiezdams roku paklausīt. Arī no viņa pirmās brūces izplūda karstas asinis. Abats atkal pacēla dunci un veica otro iegriezumu vietā, kur kreisā roka savienojās ar rumpi. Kornēlijs sekoja priekšnieka paraugam, paklausīgi veikdams šo un visus pārējos iegriezumus, līdz viņa augumu rotāja tādas pašas zīmes kā visiem brālības locekļiem, kurā viņš tagad bija uzņemts.

Pabeidzis pēdējo iegriezumu, abats ar asmens asiņaino galu nozieda pieri, novilkdams līniju no lejas uz augšu un pēc tam šķērsām, lai izveidotos sarkana Tau zīme. Kornēlijs rīkojās tāpat. Atminējies Jūhanu, viņš juta, ka pāri bālajiem, rēpuļainajiem vaigiem rit asaras. Jūhans bija gājis bojā taisnā nāvē, lai misija tiktu izpildīta. "Viņš ziedojās, lai mani pavisam drīz aplaimotu ar svētajām zināšanām par Sakramentu." Kornēlijs vēroja, kā abats ieslidina dunci atpakaļ koka krucifiksā un pieiet pie ēzes. Izņēmis no liesmām metāla stieni, abats piegāja pie Kornēlija.

-    Nebēdā, brāli, sacīja abats, pārprazdams asaru cēloni, necik ilgi, un visas tavas vainas sadzīs.

Vecais vīrs pacēla stieni, un Kornēlijs juta kvēlojošā uzgaļa sauso svelmi tuvojamies augšdelma ādai. Viņš novērsās un atcerējās sprādzienu uguni, kas reiz bija viņu apdedzinājusi. Jau atkal viņš piedzīvoja svilinošās sāpes, juzdams nokaitēto dzelzi piespiežamies ādai. Apspiezdams kliedzienu, viņš sakoda zobus un pavēlēja sev ciest, kamēr gaisā sabiezēja viņa degošās miesas smārds.

Dzelzs stienis tika atrauts, bet sāpes palika, un Kornēlijs piespieda sevi paskatīties uz roku, lai pārliecinātos, ka viss ir galā. Strauji, sekli elpodams, viņš nopētīja apogļojušos, čūlājošo laukumu, kas viņu iecēla starp izredzētajiem. Bet tad viņš ieraudzīja, kā brūce sacietē, savelkas un pamazām dzīst.

Cauri mirguļojošajai tumsai atplūda šņirksts, un Kornēlijs paskatījās turp. Turēdams aiz koka balstiem, sargs pastūma lielo apaļo akmeni pa gropēm, ko tūkstošgades bija noberzušas gludas, un aiz tā atklājās vēl viena telpa. Pirmajā acu uzmetienā tā likās tukša. Kad acis aprada ar melno tumsu, Kornēlijs pamanīja telpā spīguļojam sveču gaismu.

-    Nāc, aicināja abats, paņemdams viņu aiz rokas un vezdams turp. Aplūko pats. Tu tagad esi viens no mums.

130. NODAĻA

Atanasijs pārlūkoja Filosofijas zāles virpuļojošo tumsu, aiz sava gaismas apļa meklēdams citu gaišās auras.

Neviena neredzēja.

Viņš piesteidzās pie grāmatu plaukta aptuveni telpas vidū, un pirksti aiz Kirkegora kopotajiem rakstiem sataustīja plāno Nlčes grāmatiņu. Neuzdrīkstēdamies uz sējumu pat paskatīties, viņš ieslidināja to piedurknē un aizsteidzās pie lasāmgaldiem, kas bija izvietoti telpas nomaļākos, klusākos nostūros. Uzmeklējis pie sienas galdu starp ne tik pazīstamām un reti pieprasītām grāmatām, kambarkungs vēlreiz pārlaida skatienu telpai un nesteidzīgi novietoja grāmatu uz galda.

Kādu bridi Atanasijs vērās uz to kā uz peļu slazdu, kas kuru katru mirkli var aizcirsties. Viena pati uz tukšā galda tā izskatījās aizdomīgi, tādēļ viņš no tuvākā plaukta nocēla dažus sējumus un noguldīja tai līdzās, atvērdams katru uz labu laimi. Apmierināts ar steigšus radīto pētniecības darba iespaidu, viņš apsēdās, vēl beidzamo reizi paskatījās apkārt un tad atvēra sējumu vietā, kur bija ievietotas salocītās papira lapas. Izņēmis pirmo, Atanasijs to uzmanīgi atlocīja un ar plaukstu nogludināja uz galda virsmas.

Lapa likās tukša.

Tad viņš no tunikas kabatas izņēma ogles stieniti, ko pirmīt bija izcēlis no abata kambara degošā pavarda. Sadrupinājis to uz galda virsmas smalkā melnā pulverī, viņš pavisam piesardzīgi piespieda pirkstu sabirzušajai masai un sāka berzēt taukaino papira virsmu. Puteklīši ieslīdēja vaska iedobēs, un krēmkrāsas tukšumā sāka iezīmēties mazi melni simboli. Drīz vien lapu pildīja divas blīvas teksta slejas.

Atanasijs nekad agrāk nebija vienkop kādā dokumentā skatījis tik daudz aizliegtās maliešu valodas. Aizturējis elpu, it kā visniecīgākā dvesma varētu aizpūst vārdus no lapas, kambarkungs pieliecās tuvāk un sāka lasīt, vienlaikus tulkodams.

Iesākumā bija Pasaule

Un Pasaule bija Dievs, un Pasaule bija laba

Un Pasaule bija Saules sieva

Un visa radītāja.

Iesākumā Pasaule bija mežonīga,

Dārzs, kur ņudz dzīvība.

Un parādījās būtne, Zemes iemiesojums,

Tā, kas ieviesīs kārtību dārzā.

Un tur, kur Tā gāja, augsne uzplauka,

Un kuploja augi tur, kur agrāk nebija neviena,

Un radības ligzdoja un zēla,

Un katra saņēma no Tās savu vārdu

Un paņēma no Zemes tik, cik vajadzēja, bet ne vairāk.

Un katra sevi atdei'a Zemei,

Kad tās dzīve bija galā.

Un tā tas bija cauri lielo paparžu laikam

Un lielo ķirzaku laikam,

Pat līdz pirmā ledus laikmeta ausmai.

Tad kādā dienā parādījās cilvēks visdižākais no visiem dzīvniekiem.

Gandrīz dievs tomēr vēl pārāk tālu no tā.

Un viņš redzēja nevis savus dižos talantus,

Bet tikai tos, kuru viņam trūka.

Viņš sāka iekārot to, kas nebija viņa.

Un tas viņā radīja tukšumu.

Jo vairāk viņš ilgojās pēc tā, kas viņam nepiederēja,

Jo lielāks kļuva šis tukšums.

Viņš raudzīja piepildīt to ar lietām, ko varēja iegūt īpašumā: Ar zemi, mantu, varu pār dzīvniekiem, varu pār citiem cilvēkiem. Viņš redzēja savu līdzcilvēku un iekāroja vairāk nekā savu tiesu, Viņš alka vairāk ēdiena, vairāk ūdens, vairāk patvēruma. Taču nekas no tā visa nejaudās piepildīt plašo tukšumu. Un vairāk par visu viņš kāroja ilgāku dzīvi.

Viņš negribēja, lai viņa laiks uz Zemes

Tiek mērīts ar saules lēktu un rietu.

Viņš gribēja, lai to noteic kalnu sākotne un sabrukums.

Lai viņa laiks ir neizmērojams.

Viņš gribēja būt nemirstīgs.

Un viņš redzēja To. Staigājam pa Zemi.

Nenovecojam. Nenokalstam.

Un tapa skaudīgs.

131. NODAĻA

Gabriels ierāpās kravas lidmašīnas pilota kabīnē un pavērās pa vējstiklu tālumā, kur sarkani gailēja furgona bremžu lukturi auto brauca garām sarga mājiņai un izslīdēja uz ceļa. Viņš lēsa, ka paies apmēram pusstunda, kamēr māte tiks līdz Citadelei un novietos transportlīdzekli norunātajā vietā. Savukārt viņš ar lidmašīnu turp nokļūs nepilnu desmit minūšu laikā.

Viņš apsēdās pa kreisi pirmā pilota vietā un pārlaida skatienu vadības ierīcēm. Vairākas reizes, jau pasen, Gabriels bija pildījis otrā pilota pienākumus, bet viens viņš nekad nebija vadijis lidmašīnu. Turklāt C-123 vispār nebija paredzēta viena cilvēka apkalpei. Ar pilnu kravu tā svēra sešdesmit tūkstošus mārciņu; lai to savaldītu gaisā, vajadzēja divus spēcīgus vīrus pie abām vadības svirām. Visgrūtākais bija nosēšanās, ipaši sānvējā ar pilnu slodzi labi, ka vismaz par to viņam šoreiz nebija jāraizējas.

Prātā pārcilādams militārās apmācības laikā iekaltās darbības, Gabriels veica ašu pirmslidojuma pārbaudi, tad pastumdīja aizplākšņu un pagriezienu stūres sviras. Tās izrādījās smagākas, nekā palicis atmiņā. Pēc tam viņš nospieda bremžu pedāļus, iesūknēja degvielu un nospieda iedarbināšanas pogu. Svira plaukstā nodrebēja labās puses Double-Wasp dzinējs spēcigi novibrēja un sprauslādams ierēcās. Ieklepojās ari kreisās puses dzinējs, izpūzdams melnu dūmu joslu, un pilots, satvēris sviru, juta propelleru iegrožoto spēku, kas nepacietīgi tiecās raut lidaparātu uz priekšu. Pastūmis droseli mazliet dziļāk, viņš uzlika austiņas, iedarbināja sakaru apara turu un sazinājās ar aviodispečeru torni. Nosaucis savu pazīšanās signālu un lidojuma kursu, Gabriels lūdza atļauju nekavējoties pacelties gaisā un gaidīja.

Lidostā bija tikai divi skrejceļi. Par laimi, lielākā daļa kravas lidmašinu pacēlās un nosēdās otrajā skrejceļā tajā, kurš stiepās tuvāk angāram. Ja vēja virziens nebūs labvēlīgs, nāksies ripināt visu garo ceļu apkārt uz otru skrejceļu. Lēni ritēja sekundes.

Viņš pamanīja kustibu labajā pusē divas zilas bākugunis, kas laiski šķēla tumsu. Tātad pa asfalta ceļu gar teritorijas nožogojumu sarga mājiņas virzienā tuvojās patruļas automobilis. Tas samazināja ātrumu.

Bija laiks doties ceļā.

Gabriels pastūma augšup abas droseles sviras, lēni noņēma kājas no bremžu pedāļiem, un lidmašīna ar rāvienu uzsāka kustību, abiem propelleriem kuļot naksnīgo gaisu. Kreisajā pusē, galvenā skrejceļa galā, gaidīja liels reaktīvais pasažieru laineris, kas pavērsts tajā pašā virzienā. Tas nozīmēja, ka ir pavējš tātad, ja nāksies pacelties bez pienācīgas atļaujas, vismaz būs iespēja doties tajā pašā virzienā, kur pārējā gaisa satiksme.

Viegli šūpodamās, lidmašīna arvien straujākā gaitā dārdināja uz otrā skrejceļa sākumu. Patruļas auto bija apstājies, un no šofera puses izkāpa cilvēks formastērpā.

No pārdomām Gabrielu izrāva čerkstoša balss.

Romeo, deviņi, astoņi, viens, nulle, Kvebeka, dispečers spalgi nokrāca cauri fona sprakšķiem un dzinēju rēkoņai. Dota atļauja pacelties no otrā skrejceļa. Nostājieties galā un gaidiet. Beidzu.

Gabriels manīja, ka plaukstas, kas bija saspringti pieķērušās stūres svirai, pamazām atslābst. Viņš apstiprināja, ka dzirdējis rīkojumu, un atvilka droseli, lēnām vadīdams lidmašīnu prom no vietas, kur risinājušies tik dramatiski notikumi, kas drīzumā nāks gaismā.

Pasažieru lidmašīna kreisajā pusē uzņēma ātrumu uz galvenā skrejceļa. Gabriels saprata, ka būs rindā nākamais. Inspektoru viņš bija atstājis guļam pie noliktavas durvīm, un uz krūtīm novietojis policista žetonu. Viņam nebija ne jausmas, cik daudz ketamīna inspektoram iešļircināts, un bažījās, ka deva izrādīsies pārāk liela. Vismazāk viņam gribējās uz savas sirdsapziņas vēl inspektora nāvi.

Austiņās skaļi iekrakšķēja metāliska balss.

-    Romeo, deviņi, astoņi, viens, nulle, Kvebeka. Tobrīd pasažieru reaktīvais laineris pacēlās gaisā un ievilka šasijas. Dota atļauja nekavējoties pacelties. Beidzu.

-    Sapratu, Gabriels atbildēja. Atlaidis šasiju bremzes, viņš pastūma droseli gandrīz līdz galam. Pēkšņais rāviens iespieda viņu sēdekli, un lidaparāta priekšgals pacēlās, bet riteņi ar skaļu būkšķi atrāvās no skrejceļa. Pasniedzies pie šasiju vadības sviras, viņš tomēr pārdomāja un atstāja riteņus neievilktus. Pie Citadeles viņš ieradīsies pirmais, un papildu gaisa pretestība noteikti mazinās ātrumu.

Ticis ārpus teritorijas nožogojuma, Gabriels grieza pa kreisi. Tālumā varēja redzēt Taura kalnus. Virs tiem gozējās mākoņi, kuru apakšdaļā atspīguļoja blāzma, norādot uz Ruinas atrašanās vietu. Lidmašīna turpināja celties augstāk, mezdama platu loku pāri kalniem un tuvodamās senajai pilsētai no ziemeļu puses. Viņš turēja lidmašīnu stingri, spītējot vējiem, kas pūta no kalnu virsotnēm, kuras drīz palika aiz muguras. Acīm pavērās sekla, apaļa ieleja ar seno pilsētu vidū; lielais ziemeļu bulvāris taisnā līnijā aizstiepās tieši uz robaino tumsas plankumu pilsētas centrā. Viņš ievadīja autopilotā kursu, kas aizvedīs lidaparātu tieši pāri Citadelei uz krasta pusi. Degvielas pietika četrdesmit piecām lidojuma minūtēm ar to bus gana, lai lidaparāts nokļūtu krietni tālu jūrā.

Vēl reizi pārbaudījis kursu, Gabriels ieslēdza autopilotu un atlaida stūres sviru. Vadību pārņēma neredzamas rokas, kas pieregulēja aizplākšņus, droseli un pagrieziena stūri, kas liegtu lidmašīnai novirzīties no kursa. Gabriels ļāva, lai autopilots vairākas minūtes pastrādā, vēroja, kā tumšais plankums pamazām slīd arvien tuvāk un nozūd zem lidaparāta priekšgala. Visbeidzot pārliecinājies, ka autopilots darbojas nevainojami un kurss ir stabils, viņš atsprādzēja drošības jostu, izslīdēja no pilota krēsla un devās uz kravas telpu gatavoties savai misijai.

132. NODAĻA

Pa akmens durvīm Kornēlijs iegāja Sakramenta kapelā.

Pēc ēzes rēcošā spožuma šķita, ka te valda nedabiski melna tumsa, kas necaurredzama ietin visus noslēpumus. Sveču puduris, kas mirguļoja pie durvīm, ar pUlēm apgaismoja plauktu, uz kura tās bija novietotas, un brīdī, kad Sanctus sargs pagāja tām garām un ienira tumsā, liesmiņas salīgojās un vasks notecēja. Kornēlijs pārlaida skatienu tumsai un ieraudzīja kādu apveidu kapelas vidū uz grīdas. Piegājis tam klāt, gvards palēnināja soli, uzmanīgi noslidināja meiteni sev no pleca un noguldīja tam blakus. Tās bija brāļa Semjuela miesas kājas pavērstas pret telpas tumšāko pusi un rokas izstieptas uz sāniem, veidojot Tau zīmi.

Sargs satvēra Semjuelu aiz rokām un aizvilka pie tālās sienas, nevērigi pamezdams mirušo tur un no jauna pievērsdamies meitenei. Mūks pagrieza viņu tā, lai kājas būtu vērstas pret tumsā grimstošo kapelas otru galu, un izstiepa viņas rokas uz sāniem. Nu gulošās augums veidoja tādu pašu zīmi, kā nupat viņas brālis.

Pateicos, Sept, abats uzslavēja. Vari iet. Taču uzkavējies tepat tuvumā.

Mūks palocīja galvu un, iziedams no kapelas, lika sveču liesmiņām atkal sašūpoties.

Kornēlijs juta, ka abats satver viņu aiz rokas un ved uz priekšu. -Nāc tuvāk.

Piekalis skatienu tumsai vietā aiz meitenes stāva, kur sāka iezīmēties kāds apveids, Kornēlijs ļāvās sevi vadit. Paspēris vēl vienu soli, viņš juta brūces iekņudamies, it kā gar pāršķeltās ādas malām ložņātu skudras. Viņš nodūra galvu un ieraudzīja, ka āda aizveras, sakļaudamās kā tāds karsts vasks. Viņš atkal pacēla skatienu ik pēc soļa tumsā grimstošās kontūras telpas otrā galā tapa skaidrākas, un altārī pavīdēja vienlaikus pazīstams un svešāds apveids. Tad Kornēlijs ieraudzīja vēl kaut ko tas bija tik negaidīti, ka viņš satriekts sagrīļojās un atkāpās.

Abats ciešāk satvēra mūku aiz elkoņa, pieturēja un tad pieliecās tuvāk.

Jā, viņš čukstēja. Tagad tu redzi. Tas ir Sakraments. Mūsu ordeņa diženākais noslēpums un musu diženākais kauns. Šonakt tu savām acīm skatisi tā galu.

133. NODAĻA

Ketrīna iegrieza šķērsielā, un daudzstāvu autostāvvietas pelēkajai betona sienai pārslidēja spoži lukturu gaismas kūļi. Nedaudz tālāk varēja redzēt viduslaikos mūrēto sienu, kas nosprauda vecpilsētas robežas un slējās pāri vēlākos laikos būvētajām ēkām.

Viņa apstājās pie smagajām tērauda durvīm, pasniedzās pa atvērto logu un cauri reģistrācijas ierīcei izvilka elektronisko atslēgkarti, kuru Gabriels bija paņēmis no mirušā mūka. Viņa pagaidīja, klausīdamās klusajā furgona dzinēja pukšķināšanā, kas atbalsojās nakts melni iekrāsotajās šķērsielas sienās. Nekas nenotika.

Viņa pacēla galvu un paraudzījās uz gareno debesu taisnstūri, ko ieskāva daudzstāvu autostāvvietas augstās sienas. "Dēls lidmašīnā šobrīd jau tuvojas kalnam." Acu priekšā pazibēja Oskara sakropļotā auguma tēls, un Ketrina cieši aizmiedza acis, lai to atvairītu. "Tagad nav piemērots bridis sērām." Viņa apzinājās, ka atrodas šoka stāvokli un gan jau drīz viss pārdzīvotais sabruks viņai pāri, taču tagad viņai jābūt stiprai dēla labad. "Es palīdzēšu Gabrielam izdzīvot. Viņam ir jādzīvo. Es negribu zaudēt arī dēlu."

Atskanēja skaļš klaudziens, un Ketrina satrūkās. Tērauda durvis sāka celties augšup un vērās vaļā gluži kā kapličas vārti. Sasniedzot augstāko punktu, plāksne klabēdama aprima, un trokšņa atbalss aizvēlās, uz bridi nomākdama dzinēja kluso rūkoņu.

Vēl reizi uzmetusi skatienu tumšajām debesim, Ketrina pārslēdza ātrumu, un furgons ieripoja tunelī.

134. NODALA

f

Lidmašīnas tukšā kravas telpa grabēja tā, ka šķita tā drīz sabruks pa sastāvdaļām. Turēdamies pie lidaparāta ribām, Gabriels virzījās uz aizmuguri, kur grīda krasi slējās stāvus. Nonācis tur, viņš ieāķējās ar labo kāju un roku kravas tiklā, kas bija nostiepts gar fizelāžu, sagatavojās spēcīgai gaisa plūsmai un nospieda lielo sarkano pogu, lai atvērtu kravas trapu.

Dzinēju pērkonīgo dārdoņu uz bridi pārtrauca skaļš klaudziens, lidmašīnas pakaļgalā parādījās tieva horizontāla plaisa, kas izsūca gaisu no fizelāžas, un kravas traps sāka lēnām vērties vaļā. Gabriels turējās un juta, ka vējš kaukdams pluina viņa kombinezona spārnus. Drīz otrs klaudziens pavēstīja, ka kravas lūka pilnībā atvērta. Uz lidaparāta astes atspoguļojās pilsētas uguņu atblāzma. Uzlicis izpletņlēcēja brilles, viņš pierāpoja pie malas un ledainā gaisa pūsmā paraudzījās pāri tai. Zemāk, gandrīz divu jūdžu attālumā, pletās Ruinas pilsēta, un no tumsas tās pašā vidū kā optiskā tēmēkļa līnijas uz četrām debespusēm aizstiepās taisnie bulvāri.

Vēl nekad Gabriels nebija lēcis ar izpletni nakt! un no tāda augstuma. Tas bija noderīgs paņēmiens, kā apiet birokrātiskus šķēršļus, kad varas iestādes novilcināja vīzas jautājumus, bet cilvēkiem uz zemes bija izmisīgi nepieciešama palīdzība.

Atsvabinājis kāju no tīkla, viņš pagriezās otrādi un nogūlās kravas trapa vidū, ar kājām pret gaudojošo nakts tumsu. Vēl beidzamo reizi pārbaudījis somas, kas bija piesprādzētas gan uz krūtīm, gan uz muguras, viņš stingri ieķērās kravas telpas tīklā, lai neļautos gaisa strūklas pārspēkam, un sāka sprīdi pa sprīdim līst uz lūkas malu.

Kājas izslīdēja pāri lūkas malai, un viņš pamazām šļūca tālāk, līdz vienigi rokas saistīja viņu ar lidmašīnu. Gabriels atradās stindzinošajā gaisā, visā augumā izstiepies ārā no lidmašīnas pakaļgala, un to horizontāli noturēja nerimtīgās, rēcošās naksnīgā gaisa strūklas. Viņš cieši turējās, palūkojās taisni lejup uz pilsētu un vēroja, kā tumšais plankums gausi slīd aizvien tuvāk. Viņš aizvēra labo aci, it kā tēmēdams ar šauteni.

Un tad atlaida rokas.

Brīdī, kad viņš iekrita propelleru sakultajā, saltajā gaisa plūsmā, lidmašīnas ātrums bija mazliet virs astoņdesmit jūdzēm stundā. Kad turbulence rimās, viņš izpleta kājas un rokas, un kombinezonā iestrādātās plēves piepūtās kā spārni. Ātrums un īpaši veidotais kombinezons momentāni parāva viņu augšup. Gabriels pavērsa rokas te uz vienu, te uz otru pusi un ne uz mirkli neizlaida no redzesloka savu tumstošo mērķi.

Lēkšanu ar šādu spārnotu kombinezonu viņš apguva pēdējā apmācību kursa pirms demobilizēšanās. Tas bija nesens jaunievedums lēcienos no liela augstuma, kad izpletņlēcējs ir spiests atvērt izpletni zemu. Tagad slepenajās operācijās tas tika plaši lietots karaspēka izvietošanas laikā. Teorētiskais pamatojums bija tāds, ka šādā augstumā lidaparāts atrodas drošā attālumā no "zeme-gaiss" raķešu darbibas rādiusa, un, atverot izpletni ļoti tuvu zemei, samazinās risks, ka lēcēju pamana bruņotie spēki uz zemes. Turklāt radari nespēj uztvert tik sīku objektu kā cilvēks brīvā kritienā. Tas ir ideāls paņēmiens ātri un slepeni nogādāt labi apmācītas vienības ienaidnieka teritorija. Turklāt bija kā radīts, lai iekļūtu kalnu cietoksni, kuru vēl neviens nekad nav ieņēmis.

Gabriels ieskatījās altimetrā, kas bija piestiprināts pie rokas kā pulkstenis. Viņš atradās nepilnu četru tūkstošu pēdu augstumā un krita ar ātrumu astoņdesmit pēdas sekundē. Viņš paliecās sāniski un sāka lēni griezties it kā spirālē, vērodams, kā tumsa izplešas, un ar acīm meklēdams tās melnajā vidū dārzu, kuram tur katrā ziņā bija jābūt.

135. NODAĻA

Tuneļa tālumā Ketrīna pamanija gaismas atblāzmu, un pirksti stūri sažņaudza ciešāk. Viņa ieslidināja roku melnajā auduma somā, kas bija novietota uz blakus sēdekļa, un izvilka ieroci.

Viņa aizdomājās par īso kavēšanos šķērsielā starp bridi, kad reģistrēja atslēgkarti, un tērauda aizvara pacelšanos. "Iespējams, mani kāds tur gaida. Nav izslēgts, ka es dodos taisnā ceļā slēpni, ja tā, tad nav jēgas apstāties. Tunelis ir tik šaurs, ka apgriezties nav iespējams, un braukt atpakaļgaitā butu pārāk grūti. Piedevām bēgšana Gabrielam nekādi nepalīdzēs." Tālab viņa nenoņēma kāju no akseleratora un neizlaida no acīm gaišo punktu, kas furgona starmešu gaismā palēnām vērtās aizvien spožāks. Kad automobilis pārvarēja kāpuma malu, Ketrina izstiepa pistoli sev priekšā virs vadibas paneļa. Starmešu kūļi ielauzās tumsā, atklājot skatienam paplatu alu un automašīnu ar ieslēgtiem lukturiem. Abas priekšējās durvis bija vaļā, bet cilvēkus nemanīja.

Ketrina strauji sagrieza stūri, lai pēdējā bridi izvairītos no stāvošās policijas patruļmašīnas pakaļējā bufera, un spēji nospieda bremzes. Furgons krakšķēdams apstājās. Ketrīna pavērsa ieroci pret alu un uzmanīgi pārlaida tai skatienu. Sienā vidēja aizvērtas tērauda durvis, taču neko citu alā neredzēja.

Izslēgusi automobiļa dzinēju, Ketrīna tomēr atstāja starmešus degam. Piepešais klusums bija gluži vai smacējošs. Viņa paņēma melno somu no blakus sēdekļa, atvēra durvis, izkāpa un, izstiepusi ieroci, gāja ar loku apkārt vieglajai automašīnai, lai pārbaudītu, vai kāds nav aiz tās paslēpies. Neviena nebija. Ketrīna piegāja pie furgona un atrāva vaļā aizmugures durvis.

Kravas telpas saturs pa ceļam bija mazliet nobīdījies, taču mēslojuma, cukura un viegli uzliesmojošā un dūmojošā materiāla kaudze visumā nebija skarta.

"Viena milzu dūmu bumba," bija stāstījis Gabriels. "Sprādziena spēks būs tik varens, ka izgāzīs visas durvis kalna apakšējā daļā."

Ketrīna piesardzīgi novietoja melno auduma somu uz metāla grīdas līdzās lielai kartona kastei, kas bija piespiesta pie pakaļējā riteņa arkas. Kastē atradās petrolejas lampa un divi plānie guļammaisi, kādus organizācija izmantoja karstajās zemēs. Lampu viņa nolika uz grīdas un abus guļammaisus sasēja kopā, izveidojot garu baltu kokvilnas virvi. Vienu tās galu viņa ievietoja kastē un otru aizstūma uz benzīna tvertnes pusi.

Apiedama furgonu no aizmugures, Ketrina pamanīja tuvākajā sienā pie griestiem novērošanas kameru, un blakus objektīvam spīdēja sarkana lampiņa. Viņa iegrūda benzīna tvertnes vāciņā atslēgu, noskrūvēja vāciņu un, uzgriezusi kamerai muguru, uzmanīgi ievadīja virves vienu galu tvertnē. Vidusdaļa palika guļam uz zemes, bet otrs gals kravas nodalījumā. Tad viņa pieliekusies aizgāja furgona aizmugurē, paņēma petrolejas lampu un noskrūvēja tilpnes korķīti tās apakšējā daļā. Samitrinājusi visu kokvilnas virvi ar petroleju, viņa izlaistīja labu tiesu ap virves vidusdaļu, izveidojot platu peļķi.

"Tas ir tavs deglis," skaidroja Gabriels.

Izšļakstījusi atlikušo petroleju kastē furgona kravas telpā, Ketrina izņēma no somas divas granātas, kuru tumši zaļās virsmas bija ieslēptas zem daudzkrāsainām gumijas kārtām. Šo apvalku veidoja visas elastīgās lentes, kuras viņai bija izdevies atrast noliktavas kabinetā. Abas granātas viņa uzmanīgi novietoja ar petroleju pielaistītās kartona kastes vidū.

"Tie ir tavi detonatori. Tos pielādēt drikst tikai pašā pēdējā brīdī."

Ketrina izņēma pirmo granātu, iemauca pirkstu drošības gredzenā, bet attapās, ka ir mazliet pasteigusies. Nolikusi granātu, viņa satvēra pēdējo priekšmetu, ko Gabriels pirms atvadām bija ievietojis furgonā.

Vieglais triāla motocikls izripoja no automobiļa un atsperīgi palēcās uz akmens grīdas. Aizsargķivere bija uzmaukta uz ragiem, bet Ketrīna, sargādamās no novērošanas kamerām un neaizmirsdama par laika ritumu, pagaidām atstāja to turpat.

Atbalstījusi motociklu pret furgona pakaļējo bortu, viņa atkal paņēma granātu. Kluss klikšķis, drošinātājtapa palika pirkstos, un viņa uzmanīgi ievietoja granātu kartona kastē, kas bija piesūcināta ar petroleju.

"Ja, izraujot drošinātājtapu, atbrīvosies palaidēja svira, tev būs sešas sekundes, lai aizbēgtu," Gabriels bildināja.

Piekalusi skatienu palaidēja svirai, viņa lēni atlieca pirkstus.

Svira nekustējās. Elastīgās lentes to noturēja vietā.

Ilgi, gari nopūtusies, Ketrīna paņēma otro granātu un apņēmīgi bīdamās, ka drosme var viņu pamest, izvilka drošinātājtapu. Viņa novietoja granātu blakus pirmajai un iestūma visu kasti dziļāk furgonā, kamēr tā atdūrās pret degvielas kannām un mēslojuma maisiem. Tad viņa no melnās auduma somas izņēma pēdējo spridzekļa sastāvdaļu lielu sērkociņu kasti.

Uzkāpusi uz motocikla, Ketrīna izvilka no kabatas atslēgkarti un satvēra to zobos. Tad viņa uzšvirkstināja sērkociņu un ielika to atvērtajā kastītē. Bridi, kad uzliesmoja visi sērkociņi, viņa nometa kasti petrolejas lāmā, kas ar švīkstu aizdegās, un gaiši dzeltenas liesmas sāka rāpties pa samērcēto kokvilnas virvi gan uz degvielas tvertnes, gan uz granātu pusi.

"No brīža, kad tu būsi aizdedzinājusi degli, tev būs apmēram minūte laika," Gabriels bija piekodinājis. "Varbūt pat mazāk."

Ketrīna pavērsa motocikla priekšējo riteni pret tuneļa tumšo eju, pagrieza droseli un spēcīgi nospieda starteri.

Taču dzinējs klusēja.

Dzeltenās liesmas pieņēmās spēkā, alā kļuva aizvien gaišāks, un Ketrīna grozīja rokturi, sūknēdama degvielu motorā. Tad vēlreiz sparīgi nospieda starteri.

Atkal klusums.

Viņa atlaida rokturi, jo baidījās pārpludināt karburatoru, dzirdēja aiz muguras kluso uguns rukoņu, stingri atspērās ar kājām un pagrūda motociklu tālāk no liesmām tuneļa tumsā. Motocikls sāka ceļu lejup, un gar ausīm aizšalca tunelī iesprostotais gaiss. Ieslēgusi starmeti, viņa redzēja, ka desmit pēdu attalumā slīpums izlīdzinās. Tā bija vienīgā iespēja otras vairs nebūs.

Ar roku pievilkusi sajūga sviru, Ketrīna divreiz nospieda pedāli, ieliekot otrajā ātrumā nobrauciena pakāje tuvojās. Kad viņa atlaida sajūgu, motocikls noraustījās, dzinējs nokrekstējās, un viņa ielika ātrumā. Motociklam ripojot lejup, inerce iedarbināja dzinēju, tas nosprauslājās un ierēcās. Viņa pagrieza droseles rokturi un ar otro roku satvēra sajūga sviru, lai motors piepeši nenoslāptu. Tuneli pildīja motorzāģim līdzīga rēkoņa Ketrīna ik pa laikam pagrieza droseles rokturi, lai attīrītu degvielas caurulītes, pēc tam lēnām atlaida sajūgu un juta motociklu spēji raujamies uz priekšu. Riteņi pa nelīdzeno akmens grīdu žēlsirdīgi veda Ketrinu aizvien tālāk no degošā furgona.

136. NODALA

r

Tumsa Gabriela acu priekšā aizvien pieauga, plešoties kā tintes traips uz spožā pilsētas paklāja viņš krita virs Citadeles.

Visapkārt tumšajam laukumam varēja saskatīt atsevišķas laternas vecpilsētas tukšajās ielās; tās apgaismoja veikalu fasādes, aizslēģotos suvenīru veikalus un izkārtnes, kas, vēja šūpotas, karājās zem smailo jumtu slīpajām malām. Lēnām iezimējās ari kalna aprises. Gabriels tagad redzēja visaugstāko smaili, no kuras bija nolēcis Semjuels; vienā pusē nogāze bija pilnīgi stāva, otrā mazliet lēzenāka. Taču dārzs joprojām nekur nebija redzams.

Viņš krita lejup spirālveidīgi, mērķēdams tumšā laukuma pašā vidū uz vietu, kur atcerējās satelītattēlā redzējis dārzu. Kad likās, ka pienācis īstais brīdis, viņš spēcīgi pavilka auklu. No somas izšāvās vadības izpletnis, un tad sekoja krietni spēcīgāks rāviens, jo atvērās galvenais izpletnis. Viņš ieāķēja rokas virziena maiņas cilpās un vadīja kritienu cauri tumsai.

Vēja rēkoņai apklustot, Gabriels saklausīja pilsētas trokšņus automobiļu riepu švīkstoņu uz loka ceļa un mūziku no bāriem aiz dienvidu puses mūra, tāpat sarunas un smieklus. Tad troksnis un lielākā daļa gaismas aprāvās viņš atradās zemāk par augsto krauju, nonācis tumšajā krāterī kalna pašā sirdī.

Gaisma izdzisa, un Gabriels nekavējoties aizvēra aci un atvēra otru nakts redzamības spēja, kas bija pietaupīta labajai acij, uzreiz ļāva saskatit visus melnējošos apveidus. Viņš redzēja gan plaisas kalna sienās, gan apaļīgās, viegli robotās aprises, kas slējās no neskaidriem puduriem lielā laukumā, kur bija gaišāks nekā pārējā kalna daļā. Tas bija dārzs. Daudz tuvāk nekā domāts. Un tas strauji tuvojās.

Gabriels spēcigi pavilka abas vadības virves. Kuņģis sarāvās, jo kupols rāva viņu augstāk. Viņš pacēla kājas, lai tās neieķertos no tumsas iznirušā koka mīkstajā lapotnē. Apavi skaļi nošvīkstēja gar koka tievajiem zariem. Gabriels stingri parāva labo cilpu, lai attālinātos no koka, un juta kaju ieķeramies resnākā zarā. Viņš atspērās, atbrīvojās un pacēla galvu no tumsas pretī traucās nākamais koks.

Mūks atrāva skatienu no kamīna un ieklausījās.

Pieslējies kājās, viņš piegāja pie durvīm viņa sarkanā tunika bija vienīgais krāsas traips melnbaltajā prelāta privāto apartamentu apakšējā gaiteni. Viņš piespieda ausi pie durvim, kas veda uz dārzu, un izdzirdēja to pašu troksni, tikai šoreiz klusāku. Izklausījās, ka liels putns ir iepinies kokā vai arī kāds spraucas cauri krūmiem. Mūks sarauca pieri. Pēc tumsas iestāšanās dārzā uzturēties bija noliegts. Viņš izņēma no piedurknes Beretas sistēmas pistoli, izslēdza lampas un atvēra durvis.

Mēness bija gaidāms tikai pēc dažām stundām, un dārza biezajā tumsā mūka acis nejaudāja neko saskatit. Viņš izgāja dārzā, klusi aizvēra durvis un pārlaida skatienu tumsai, grozīdams galvu kā pūce, kas lūko dzirdēt kādu kustību.

Klusumu piepeši pārtrauca ass krakšķis. Viņš spēji pagrieza galvu uz to pusi un ieklausījās ciešāk. Kaut kas nošvīkstēja vai nošūpojās, un atkal iestājās klusums. Skaņas nāca no augļu dārza puses. Mūks zagās lejup pa akmens pakāpieniem, pārkāpa pāri grantētajai takai un nostājās uz mauriņa. Zāle teju nedzirdami čukstēja zem steidzīgajiem soļiem, un sargs slīdēja uz koku birzītes pusi. Acis pamazām pielāgojās naktij, un tumsa sāka iezīmēties saskatāmi apveidi.

Augļu dārza vidū vidēja kāds gaišāks punkts tas virzījās cauri tumsai kā rēgs. Sargs pavērsa ieroci un devās turp, slēpdamies aiz koku stumbriem. Drīz viņš atskārta, ka no baltā plankuma malām karājas virves un siksnas, kas vilkās pa zemi. Beidzot sargs saprata, uz ko skatās, taču jau nākamajā bridi viņš saņēma spēcīgu triecienu pa galvu. Apdullinoša krakšķa pavadīts, acīm priekšā noplaiksnīja žilbinošs baltums. Mūks vēl mēģināja pagriezties un vērst ieroci pret to, kas bija viņu satvēris, taču pārlauztā spranda dēļ ķermenis vairs neklausīja. Viņš saļima zemē, ievilka nāsis piesātināto, valgano tumšās augsnes sadugušo aromātu, kas sajaucās ar pērno lapu trūdošās mulčas smārdu un juta, ka viņam atraisa ap vidu apsieto virvi un velk nost tuniku. Tad plakstiņi notrīsēja, acis aizvērās, un sargu apņēma tumsa.

137. NODAĻA

Motocikla luktura stars pārslīdēja pāri tuneļa grumbuļainajām sienām, kas veda augšup pie vertikālas tērauda plāksnes, kura noslēdza izeju.

Tikko stara gaismā pavīdēja biezā vienlaidus plātne, Ketrīna spēcīgi nospieda bremzes pedāli. Riteņi ieķllējās un aizslīdēja pa betona grīdu, līdz priekšējais ritenis atsitās pret durvīm. Skaļais klaudziens atbalsojās tunelī, un motocikls spēji apstājās un noslāpa. Viņa pameta savu transportlīdzekli, izņēma no mutes atslēgkarti un pasniedzās izvilkt to cauri elektroniskajai rievai. Cauri tunelim no tāluma atlidoja uguns sprakšķu atbalsis, un Ketrina nokrita zemē blakus motociklam, gatava izsprukt ārpusē, tiklīdz aizvars atrausies no zemes.

Taču nekas nenotika.

Viņa aplūkoja atslēgkarti, kas bija mazliet ieliekusies vietā, kur viņa to turēja zobos. Arī iztaisnota karte tomēr nedarbojās.

Ketrīna paraudzījās apkārt, meklēdama citu slēdzeni vai izeju un ieraudzīja novērošanas kameru, kas pie griestiem atgādināja kraukli ar lielu stikla aci. Sarkanā lampiņa kameras priekšpusē pamirkšķināja. Panikai augot, Ketrina apjauta, ka durvis neatvērsies.

Viņa bija iesprostota.

Kreisā roka Gabrielam dega kā ugunīs viņš ievēla izģērbto mūku izpletņa audumā un aizvilka pa mitro zāli uz žagaru kaudzi. Roku viņš bija spēcīgi sasitis pret koka zaru, un tagad, kad brīvā kritiena izraisītie adrenalīna uzplūdi noplaka, uzbrāzās mokošas sāpes. Viņš varēja vien pakustināt pirkstus, taču satvert saujā neko nespēja. Varbūt roka bija lauzta.

Viņš piespieda to pie krūtīm, ar veselo roku uzmeta mūkam vairākus zarus un tad devās pie mugursomas, ko bija noslēpis zem ābeles. Virs galvas sausi sačukstējās lapas, un tālumā klusi murdēja pilsēta, taču Gabriels tā arī nedzirdēja klusinātu rībienu, kas satricinātu zemi zem kājām. "Iespējams, kaut kas ir nogājis greizi."

Iegrūdis roku somā, viņš ieslēdza plaukstdatoru tad aizmiedza labo aci, lai spētu redzēt naktī saglabātos, pieliecās pie atvērtās somas un ieskatījās tajā.

Plaukstdatora displeja augšdaļā pulsēdams sarāvās un izpletās balts punktiņš. Citas informācijas ekrānā nebija. Neredzēja skeletam lidzigu ielu pavedienu tīklu. Viņš bija teritorijā, kas kartē nav iezīmēta. Neatrodot nekādu atskaites punktu, vajadzēs izmantot plaukstdatoru par parastu virzienu meklētāju un sekot signālam, ko sūta Semjuela rīklē ievietotais raidītājs. Gabriels bija diezgan drošs, ka Līva atrodas apmēram turpat, kur Semjuela

līķis.

f

Viņš aizvēra somu un, sāpēs nošņirkstinājis zobus, pārvilka rūsganās tunikas kapuci pāri rokām un galvai. Cauri lapotnēm pavīdēja vāri gaišs mirdzums, kas plūda no augstu sienā izcirsta loga. To vērodams, Gabriels izņēma no somas pistoli un plaukstdatoru un gaidīja, kad noblīkšķēs sprādziens. Tas bija krietni iekavējies. Viņš bija paļāvies, ka eksplozijas izraisītais satricinājums un saceltie dūmi radīs vispārēju sajukumu, kas ļaus viņam droši iejukt starp kalna iemītniekiem. Bet mūžību gaidīt nedrīkstēja. Kāds varēja iedomāties meklēt nupat nonāvēto mūku un iedarbināt trauksmes signālu, saceļot kājās visu kalnu, ja tā notiks, zudīs cerības izpestīt Līvu. Prātā cita aiz citas radās nojausmas, kāds liktenis piemeklējis māti, taču Gabriels tās aši atvairīja no apceres vien darbs uz priekšu nekustēs.

Aizritēja vēl daži mirkļi. Gabriels saspieda un atslābināja stīvo kreiso roku, pārbaudīdams, cik ļoti tā cietusi. Sāpēja neganti, taču neko darit. Gaisma logā sakustējās kāds bija pagājis tam garām. Gabriels piecēlās no zemes un iebāza plaukstas tunikas piedurknēs. Ar veselo roku satvēris ieroci, otrā viņš, kā vien spēja, turēja plaukstdatoru un pāri mauriņam soļoja pa taku, kas veda uz Citadeles durvju pusi.

Panika spiedās dvēselē gluži kā verdošs tvaiks.

Ketrlnai bija zudis laika pavediens, un viņa nesaprata, cik ilgi palicis lidz eksplozijai. Dzīvotgribas pārņemtais prāts kliedza, un viņa drudžaini meklēja citu izeju.

"Domā, nolādēts! Tunelis ir ieliekts. Iespējams, tas mani pasargās no sprādziena tiešas iedarbības." Ketrina iztēlojās, kā triecienvilnis izbrāžas cauri šaurajai ejai un līdzīgi veserim aizsviež viņu pret dzelzs durvīm. Bija jāpieplok pie zemes, jāpiespiežas pie sienas, cik vien cieši iespējams, lai pavērstu pret sprādziena spēku iespējami mazāku ķermeņa virsmu. Pārlēkusi pāri motociklam un nogūlusies zeme, Ketrina pamanīja aizsargķiveri, kas joprojām karājās uz ragiem. Viņa aši uzlika to galvā un aizvēlās uz kreiso pusi, kur tuneļa ieliekums varētu daļēji novirzīt sprādziena spēku. Atsitusies pret stāvo, gludeno sienu, viņa iespiedās spraugā starp sienu un grīdu un nemitīgi prātoja, kas vēl būtu darāms. Šķita, ka aizsargķiverē elpas vilcieni atbalsojas apdullinoši skaļi.

Viņa aši ieelpoja.

Ieknieba sev deguna.

Smagi izelpoja caur nāsīm.

138. NODAĻA

Sprādzienā atbalss izvēlās cauri kalnam kā pērkona dārds. Lielās bibliotēkas tumsā grāmatas izkrita no plauktiem, un no velvētajiem griestiem nobira putekļu plēksnītes. Atanasijs apmulsis pacēla acis. Šķita, ka milzīgais kalns ir nolasījis vārdus viņam pāri plecam un atklāsmē nodrebējis.

Viņš salocīja vaskainās lapas, ielika tās Nīčes grāmatā un piecēlās no krēsla. Bija jānoskaidro, vai mirušās valodas vārdos slēpjas patiesības grauds. No tā bija atkarīga viņa ticība. No tā bija atkarīga visu cilvēku ticība. Viņš devās pa eju uz vidējo gaiteni, kāpdams pāri grāmatām, kuras nogāzušās uz grīdas, un pat nemanīdams apkārt valdošo jūkli un skaļās balsis, kas netālu no ieejas bibliotēkā caururba nāves klusumu. Atanasijam šķita, ka viņš raugās uz sevi no malas un ir pārtapis šķīstā, fiziskās čaulas nesavažotā garā. No ieejas vestibilā viņš devās pa gaiteni uz hermētiski noslēdzamo starpkabīni, gandrīz nemanīdams bibliotekārus, kas žēlabās vaimanāja, plēsa sev matus un pārlūkoja izpostīto grāmatu krātuvi.

Kad viņš no no starpkabīnes izgāja gaitenī, nāsis uzreiz iesitās dūmu smārds. Tas šķita kodīgs, rūgts līdzīgs sēram un jaucās ar apjukuma un izbīļa piesātinātajām klaigām, kas atbalsodamās atlidoja no zemāk izvietotajiem gaiteņiem. Garām pasteidzās divi amatnieku ģildes mūki brūnajās tunikās tie skriešus devās dziļāk kalnā, turp, no kurienes plūda dūmi. Atanasijs iztēlojās, kā tie traucas pie plaisas klintī, no kuras izplūst nelabi smirdošie dūmi, uguns un sērs.

Viņš pagriezās un soļoja pretējā virzienā, uz kalna augšējo daļu, kur cerēja nonākt pie kāda svarīga atklājuma. Lai arī apzinādamies, ka šāds gājiens ir aizliegts un, iespējams, novedīs viņu nāvē, Atanasijs baiļu nez kāpēc nejuta. Viņš nespetu dzīvot nule lasīto vārdu mestajā saltajā ēnā. "Labāk mirt, zinot, cik šīs rindas melīgas, nekā dzīvot aizdomās, ka tās ir patiesas."

Noliecis galvu, kambarkungs sāka ceļu augšup. Nonācis kāpņu laukumā, viņš iegriezās šaurā gaitenī, no kura aizstiepās vairākas citas ejas. Galā pie durvīm, kas veda kalna augšējā daļā, varēja redzēt sargu sarkanā tunikā. Atanasijam nebija ne jausmas, kā tikt sargam garām, taču dziļi sirdī viņš nojauta, ka tas izdosies.

Tai brīdi kambarkungs attapa, ka joprojām tur rokā grāmatu, kas glabā nozagtās Herētiķu Bībeles lapas, un piespieda to pie krūtīm kā talismanu. Viņš spēra pāris soļu sarga virzienā, redzēja, kā tas uzlūko nācēju. Laukumiņā skatienam atklājās cita durvju aila, no kuras šaurajā gaitenī ienira vēl viens sargs, pārvilcis kapuci zemu pār seju.

Tajā brīdī gaismas izdzisa, ietinot gaiteni pilnīgā, necaurskatāmā tumsā.

139. NODALA

*

Atgūdamās Līva iedomājās par pērkonu.

Viņa atvēra acis.

Ņirbošajā tumsā zaigodami trīsuļoja simtiem gaišu punktiņu. Viņa sasprindzināja redzi. Augums juta vēso, cieto zemi nodrebam. Sveču liesmiņas atspoguļojās asmeņu spoguļvirsmās, kas sašūpojās un aprima uz tumšas akmens sienas fona. Un tad viņa ieraudzīja kādu guļam uz grīdas. Puskailu cilvēka ķermeni, uz kura viegli mirdzošās ādas virsmas tik lepni un groteski izcēlās pazīstamas līnijas.

Līva pastiepa roku, nelikdamās zinis par galvassāpēm, kuras šī kustība sagādāja. Pirksti noglāstīja seju, saltu kā kalns. No rīk-

Ies viņai izlauzās kluss, dzīvniecisks vaids. Par spīti varmācīgajiem nāves apstākļiem un baismīgajai tiesmedicinas sekcijai, Semjuela vaibsti izskatījās kā apskaidroti. Karstām asarām dzalkstot acīs, Līva pierausās tuvāk brālim un juta dziļi sirdī mostamies aizkustinājumu. Bet tad pasaule salīgojās kāds sagrāba viņu no mugurpuses un rupji atrāva no brāļa.

Gabriels paguva saskatīt sargu, taču jau pēc dažām sekundes desmitdaļām nodzisa visas gaismas.

Pēkšņi iestājās tumsa. Viņš nometās zemē, satricinādams roku, un ķermeni caururba ārdoša sāpju šautra. Apvaldījis kliedzienu, viņš piespieda sevi nedzirdami līst prom pa melno gaiteni un izstieptajā veselajā rokā turēja ieroci tā, lai tas, sasniedzot sienu, nenoklaudzētu pret akmeni. Kreisā roka palika ieslēpta piedurknē un sāpīgi pulsēja, taču neizlaida no pirkstiem plaukstdatoru. Mirkli pirms iziešanas gaiteni viņš bija pazagšus ieskatījies ekrānā. Retranslatora signāla avots atradās aiz durvīm gaiteņa galā, un pie tām sardzē stāvēja mūks.

Plaukstas virspuse uzgrūdās vēsa akmens sienai, un viņš noslīga zemāk, tēmēdams ieroci uz vietu tumsā, kur sargu bija redzējis pēdējo reizi. Tālumā aiz muguras no Citadeles dzīlēm atbalsojās aizvien skaļāks balsu jūklis vieni sauca pēc apgaismojuma, daži pēc palīdzības, vēl citi pēc šļūtenēm, lai nogādātu ūdeni zemākajās alās un tuneļos, kur dega kalns. Balsīs jautās panika. Nekas cilvēkus tā nebiedēja kā dūmu smaka.

Turēdams ieroci stingri, Gabriels ar ievainoto roku pastiepa plaukstdatoru uz gaiteņa vidu sev mazliet priekšā. Roka mežonīgi sāpēja, taču viņš ar īkšķi uzmeklēja podziņu, lai ieslēgtu displeju. Gaitenī ielija displeja vēsais apgaismojums, bet plaukstdators nokrita uz grīdas. Sarga pie durvīm nebija. Viņš izrādījās pietupies kreisajā pusē un divreiz izšāva, mērķēdams tieši virs gaismas avota droši vien cerēja, ka lode trāpīs svešiniekam galva. Šauraja gaiteni apdullinoši nodārdēja šāvienu

bllkški.

/

Gabriels izšāva no ieroča ar skaņas slāpētāju un redzēja, kā sargs noraustās un saļimst pie durvīm, bet ierocis klaudzēdams nokrīt uz gridas. Izmantodams plaukstdatora ekrāna mesto gaismu, Gabriels traucās uz priekšu un paspēra ieroci tālāk no sarga plaukstas. Ar veselo roku viņš mēģināja sataustīt pulsu, taču savu pistoli no rokas neizlaida. Pulsa nebija. Izvairoties no siltā mitruma, kas izplūda no brūces sarga krūtīs, Gabriels viegli pārslidināja pirkstus tunikas raupjajai virsmai un atrada meklēto.

Pagājies atpakaļ un paņēmis nokritušo plaukstdatoru, viņš to iespieda savainotās rokas plaukstā starp īkšķi un rādītājpirkstu un pavērsa gaismu uz durvīm, kas nosētas ar kniežu stiprinājumiem. Atslēgas caurums bija pašā vidū. Gabriels iegrūda tajā sarga tunikā atrasto atslēgu, pagrieza un piespiedās pie durvīm. Aiz tām atklājās pakāpieni, kas stiepās augšup kalna tumsā.

140. NODAĻA

Semjuela augums pēkšņi pazuda Līvas skatienam. Jau nākamajā mirkli viņa tika uzrauta kājās un spēji pagriezta ar seju pret kādu šausminošu stāvu ar biezu bārdu un spīdīgi pelēkām acīm. Ķermeņa augšdaļā tumši vizuļoja asins, kas plūda no svaigām un vienlaikus pazīstamām brūcēm.

-    Mūsu ziedošanās zīmes, abats pavēstīja, ievērojis meitenes skatienu. Tavs brālis arī tādas valkāja, taču mūsu noslēpums viņam izrādījās pārāk smaga nasta.

Viņš pameta ar galvu uz alas tumšāko daļu, un kāds Līvu rupji pavērsa ar seju pret to. Viņa pagrieza galvu, cerēdama kaut ar acs kaktiņu palūkoties uz brāli, taču kada roka sagrāba viņu aiz matiem un piespieda raudzīties uz priekšu.

-    Pārlūko tumsu, abats pavēlēja. Meklē pati.

Līva skatījās, bet redzēja vien ēnu. Negaidīti viņai šķita, ka augumu caurauž viegls vējiņš, un kāds apveids tumsā ieguva arvien skaidrākas aprises.

Tas bija Tau krusts, aptuveni viņas augumā un tikpat plats. Kamēr acis raudzīja pielāgoties tumsai, gaisa pūsma pieņēmās spēka un atnesa līdzi savādus čukstus, it kā vējiņš čabinātu koku lapas. Līva juta, kā gaiss plūst viņai cauri un maigi aizskalo sāpes.

-    Tas ir mūsu ordeņa diženais noslēpums, kāds ierunājās viņai aiz muguras. Visu cilvēku pazudinātājs.

Svešās rokas stūma viņu tuvāk, un tagad Līva varēja labi saskatīt krustu. Vertikalais stabs bija apmēram tikpat plats kā neliela koka stumbrs, lai ari tā virsma bija gludāka un gatavota no kāda tumšāka materiāla, nevis no koka. Pakājē atradās paplatas restes; caur tām akmens grīdā iedobtajās gropēs sūcās kāds biezs šķidrums. Tas viņai atgādināja sulu, kas tecēja no mirstošā koka pie Ņuarkas slimnīcas. Lipīgā šķidruma tērcē saknes bija izdzinuši tievi vīnogulāji, un stīgas aizvijās augšup pa dīvaino, nelidzeno Tau krustu. Acu skatiens slīdēja līdzi vijām, garām krusta virsmā izceltajiem savienojumiem, kur kopā sametinātas, raupji apstrādātas dzelzs plātnes veidoja centrālo balstu. Vējš puta aizvien spēcīgāk un nesa līdzi siltu, mierinošu saules apdedzinātas zāles smaržu. Vietā, kur vertikālais stabs satikās ar tievākā horizontālā šķērskoka rokām, Līva ieraudzīja vēl kaut ko, un no neaptveramā pārsteiguma viņai aizcirtās elpa.

-   Lūk! abats nočukstēja.

Līva neatņemdamās lūkojās šaurajā spraugā, kas bija iecirsta Tau krusta nespodrajā virsmā, un pretī viņai vērās gaiši zaļas acis.

-    Mūsu ordeņa noslēpums. Cilvēces vislielākais noziedznieks, notiesāts uz nāvi par noziegumiem pret cilvēci. Taču nav nogalināms. Vismaz līdz šai dienai. -Abats iznira no tumsas un norādīja uz grīdu, kur, nomests un neviena neievērots, gulēja Semjuela līķis. "Krusts kritīs", viņš skaitīja un pavērsa pirkstu pret Līvu, "Krusts celsies"… Pirksts norādīja uz Tau. …"lai atslēgtu Sakramentu un nestu jaunu laikmetu caur tā žēlsirdīgo nāvi". Pāri kapelai aizvēlās asa klikšķa atbalss abats bija atdarījis skavu krusta sānos. Tā, kas reiz laupīja cilvēkam dievišķumu, nu to atjaunos.

Kapelā atskanēja vēl vairāki asi klikšķi. Konstrukcijas priekšdaļa sakustējās un lēni pavērās un sieviete, kas tajā atradās, izplūda mokpilnā, dzīvnieciski spalgā kliedzienā.

Tau nebija krusts; tas bija metāla zārks, kā nosēts adatām, un katras galā tumši lāsoja šķidrums, kuru Līva bija noturējusi par koka sulu. Tagad pār viņu nāca šaušalīga atklāsme tā bija nevis sula, bet asinis, kas pa simtiem durtu brūču vienādos attālumos plūda no trauslās, kailās sievietes auguma. Viņa bija jauna, drīzāk meitene nekā sieviete. Garie mati balti mirdzēja tumsā, un biezas cirtas lipa pie asinīm notrieptā un rituālos iegūto brūču izvagotā ķermeņa un ikviena rēta bija briesmīga un ļoti pazīstama.

Mūsu rētas ir atgādinājumi par to, ka mēs reiz nespējām atbrīvot pasauli no tās ļaunuma, abats skandēja, it kā iegrimis lūgšanā. Mūsu rīkotie rituāli laupa tai spēkus un asinis, un beidzot tiks spriesta taisna tiesa.

Līva ieskatījās sievietei acīs zaļās kā ezers, ieplestās kā bērnam, tomēr dzelmainās un sāpju piesātinātās. Pat šādos baisos apstākļos Līva piedzīvoja kopības sajūtas uzplūdus, it kā kapela būtu parasta istaba un meitene viņas priekšā tikai sen neredzēta bērnības draudzene. Veroties nomocītajā sievietē, Līvai šķita, ka pretī lūkojas viņai ļoti līdzīga būtne, gluži kā atspulgs no dziļas akas. Tā vien likās, ka abas būtu saistījusi maigā vēsmiņa, kas plūda no neparastās būtnes, nesdama līdzi zāles smaržu. Zaļās acis cieši, dziļi ielūkojās Līvā, un viņa jutās atkailināta un atzita ieraudzīta, bet nenotiesāta. Un arī Līvai tika ļauts paskatīties it kā pa logu. Viņa redzēja meitenē visu un meiteni visā. Tā iemiesoja pamestību, kas pārņem katru sievieti, kura, lai kā alkdama, nespēj kļūt par māti. Viņa bija Līvas māte, lielās mokās kliegdama un atdodama savu dzīvību, lai laistu pasaulē divus bērnus. Viņa iedzīvināja visas jebkad salauztās sirdis un it visas jebkad noritējušās asaras. Viņa bija sieviete, un sieviete bija viņa. Visu pasaules sieviešu sāpes bija viņas sāpes, un viņas sāpes bija neiedomājamas. Līva visu to redzēja un ilgojās pastiept roku un pieskarties, sniedzot mierinājumu, it kā viņa būtu māte un nomocītais bērns, kurš durstīts ļaunajā krustā, būtu viņas atvase, kas reiz zudusi neizmērojami ilgā murgā. Taču neredzamais gūstītājs turēja Līvu pārāk cieši, un viņa nebija noteicēja pār savu roku, tālab mēģināja mierināt meiteni ar vārdiem, kādi tai bridi nāca prātā.

-    Viss būs labi, Līva nočukstēja, samiegdama acis. Asaras nevaidami ritēja pār vaigiem. Kuš. Viss būs labi.

Ievas skaidrās zaļās acis mirkli lūkojās Livā, tad viņa tikko jaušami pasmaidīja un tadā kā atvieglojumā nopūtās. Līva juta, ka plaukstā ieglaužas kāds priekšmets. Izrādījās, ka tas ir plāns, smails asmens.

-   Piepildi savu likteni, abats pamācīja, stingri turēdams Līvas roku. Atbrīvo cilvēci no lielās nodevējas.

Kā sastingusi Līva lūkojās uz tievo asmeni, un saltajā smailē piepeši atspoguļojās šausminošais iemesls, kādēļ viņa šurp atvesta. Juzdama riebumu pret tādu nolūku, viņa raudzīja to nosviest zemē, mēģināja izlocīties, taču gūstītāja rokas bija pārāk spēcīgas. Pretojoties vīriem, kas viņu turēja, drudžainajā prātā atmodās Semjuela vārdi: "Ja kads cits mirst tavā labā, tad Dievs tevi saudzējis kāda iemesla dēļ."

Lai arī visnotaļ bieži prātojusi, kāda ir viņas dzīves jēga, Līva apzinājās, ka tā noteikti nav šāda. ŠI smalkā, nomocītā sieviete nedrīkstēja mirt. Un nekādā ziņā no viņas rokas. Līva palūkojās uz bālo, elfai līdzīgo meiteni. Gaiss strāvoja cauri, saules apdedzinātās zāles smarža pieņēmās spēkā, un vēja nestā skaņa pārvērtās, tagad atgādinot sīku vilnīšu čaloņu krastā, un tie šķita skalojamies viscaur, uzjundot neparastu mieru un atmiņas.

Līva redzēja sevi sēžam ezera krastā, bērnibas saules izbalinātajā zālē, un kopā ar Semjuelu klausāmies vecmāmiņas stāstītās skandināvu teikas.

"Varbūt tas citiem paliek nesaprotams," bija teicis Arkadians par vēsti, kas ieskrāpēta uz sēkliņām, "jo domāts tikai jūsu acīm."

Smaržas un atmiņas tagad viesa šausmīgu apskaidrību. "Ask" nav rīkojums pajautāt. Tā ir atsauce uz leģendu par pirmcilvēkiem Asku un Emblu. Semjuela sūtītā ziņa bija šāda:

Ask + ?

Mala T

Tau un jautājuma zime bija pasvītroti tādēļ, ka tie apzīmēja vienu un to pašu. Malas krusts Tau bija Embla. Un Sakraments bija Ieva.

141. NODAĻA

Ieraugot Tau krusta spraugā zaļās acis, Kornēlijs vienu satricinājuma pilnu mirkli to bija noturējis par hidžābā tērpto sievieti, kura apbrīnojamā kārtā atgādāta Citadelē. Tikai tad, kad abats atklāja, kas ir šī meitene, Kornēlijs bija pilnībā aptvēris Sakramenta patieso brīnumu. Tā nebija tikai sieviete hidžābā vai māte, kas pametusi jaundzimušo bēniu; tas bija visu sieviešu nodevības avots.

Ievai bija jāmirst par noziegumiem, kas pastrādāti pret cilvēku un pret Dievu; tikai šādi iespējams atbrīvot pasauli no viņas indes un šī meitene, kas locījās Kornēlija rokās, šķita esam tik nepieciešamā atslēga. Meitene pretojās un novērsa dunci no viņa ienaida simbola, kas iesprostots krustā. Neapdomadams savas rīcības sekas, Kornēlijs no visa spēka uzgrūda viņu virsū Ievai.

No trieciena Līva noelsās un ievilka plaušās sensenu aromātu, kas vēstīja par auglīgu zemi un lietus gaidām. Tā smaržoja Ieva, un Līvai tas sniedza mierinājumu. Duncis bija iespiests starp jauno sieviešu augumiem, un abu apskāviens padarīja to nekaitīgu, taču vienlaikus Līvai iedzēla dedzinošas sāpes. Tās plūda no laba pleca un vietas kaklā, kur pēc grūdiena bija iedūrušies Tau krusta dzelkšņi.

Liva dzirdēja aiz muguras niknus rīkojumus un juta, kā viņu atrauj atpakaļ tikpat spēji kā pirms brīža pagrūda. Augumu cauršāva pārsteidzošas, plosošas sāpes, Livai aizrāvās elpa, un viņa juta no kakla izšļācamies siltu straumīti, kas aizplūda pār krūtīm. Kājas saļodzījās, un viņa saļima uz akmens grīdas.

Abats vēroja meiteni nokritām un saprata, ka viņa sapņi sabrūk tai līdzi.

Viņš pacēla slepkavnieciski spidošās acis pret Kornēliju un pasniedzās pēc krucifiksā ieslēptā dunča. Un sastinga.

Tas bija klusa skaņa, kāda rodas, viļņiem apskalojot gliemežvākus, un to izdvesa Ieva. Abats pagriezās pret meiteni. Viņa elsodama raudāja. Bezdibenīgi zaļās acis bija pievērstas uz grīdas sabrukušajai Līvai, un viņas trauslie pleci raustījās. Tumsā nopilējusi asara pazuda lēni izplūstošajā meitenes asiņu lāmā.

Tad kapelā ielauzās cits troksnis tik spēcīgs kliedziens, ka abats un Kornēlijs bija spiesti cieši aizklāt plaukstām ausis.

Ar tādu troksni pāršķeļas milzīgs koks, tā sadalās dreifējošs ledājs. Tā bija sēru un dusmu pārņemta sirēnas dziesma.

Kamēr sienās dunēja baismīgais kliedziens, abats neatrāva acu no Ievas, gluži kā izaicinādams tās niknumu. Kad šausminošais kauciens pamazām noplaka, no mocekles brūcēm piepeši sāka ritēt asinis. Iesākumā kā sīkas tērcītes, bet drīz tās neapturami pieņēmās straujumā, tecēja no dziļākajām ceremonijās cirstajām brūcēm uz kājām un rokām. Viņš izbrīnīts vēroja, cik bagātīgi tās šļācas ārā no ķermeņa un saplūda akmens gropēs, sajaucoties ar Līvas asinīm. Vēl ne reizi abats kaut ko tādu nebija redzējis.

"Viņa mirst," abats cerēja uzvaras prieka uzplūdos.

Tad Ieva ierunājās balsī, kas vairāk līdzinājās netveramai gaisa plūsmai, nevis skaņai.

Kushikaam, viņa sacīja gulošajai meitenei. Kushikaam.

Meitene pacēla galvu no grīdas, kā bērns uzlūkodams māti, tad pasmaidīja un lēni aizvēra acis. Un tajā brīdi slēdzās arī Ievas plaksti.

142. NODAĻA

Šaušalīgi griezīgais kliedziens pāršķēla tumsu brīdī, kad Gabriels spēra kāju uz augšējā akmens pakāpiena. Viņš vairs nekavējās un baismā trokšņa aizsegā metās skriešus. Pieliecis galvu un pastiepis uz priekšu ieroci, viņš ienira trūcīgi apgaismotajā tunelī, no kura bija nācis kliedziens, un raudzīja saskatit kādu kustību. Roka sāpēja teju neizturami, un šoks pamazām uzdzina nelabumu.

Kad Gabriels nonāca tuneļa galā, kliedziens piepeši aprāvās. Viņš pieplaka sienai, palūkojās gar stūri un ieraudzīja tālumā kvēlojošo ēzi, apaļās galodas tās priekšā un pie telpas pretējās sienas lielo, apaļo akmeni ar iegrebto Tau simbolu. Blakus tam stāvēja mūks, kurš lūkojās tumsā aiz pavērtām durvīm, no kurienes, pēc Gabriela domām, bija nācis troksnis. Tur atradās Līva un arī Sakraments. Viņš iegāja telpā.

Mūks pagriezās, ieraudzīja Gabrielu un izrāva ieroci, ko turēja piedurknē, taču nepaguva izšaut. Krūtīs mūkam ieurbās divas lodes, triekdamas viņu ar muguru pret lielajām akmens durvīm. Mūka pirksts instinktīvi sarāvās un nospieda mēlīti, bet lode savā ceļā sastapa tikai klinti.

Noslīgdams zemē, viņš jau bija miris.

Izdzirdot pēkšņos šāvienu dārdus, abats un Kornēlijs apsviedās apkārt. Tie bija skanējuši tuvu. Turpat aiz durvīm.

Ej. Pārbaudi, kas tur notiek, abats pavēlēja, bet pats pievērsās Ievai, kura teju mirdzēja bālumā, mūžīgajam dzīves spēkam to pametot. Jo vārgāka viņa tapa, jo lielākā spēkā pieauga abats. Pravietojums tomēr piepildījās. "Tagad es būšu nemirstīgs. Nogalinādams vienu dievu, es pats par tādu kļuvu." Taču bridi, kad ši ekstātiskā doma sasildīja dvēseli, viņu pārņēma dzeļoša sajūta vairākās vietās uz ādas. Paraudzījies uz dziļo ceremoniālo vāti, kas aplieca loku ap kreiso plecu, abats ievēroja, ka nesen aizvērusies brūce palēnām raisās vaļā. Viņš piespieda plaukstu pie griezuma un pēkšņi sataustīja zem tās milztam siltu asiņu vilni, kas lauzās cauri pirkstiem. Viņš apskatīja citas rētas, un ari tās vērās vaļā kādu bridi abats lūkojās uz tām it kā no malas, gluži kā liecinieks drausmīgam notikumam, kurā pats nav iesaistīts. Tad veco viru pārņēma vājums, it kā pirmītējā triumfa raditais spars un aizgrābtība izplūstu no ķermeņa vienlaikus ar asinīm, kas jau pilēja uz grīdas. Viņš pastiepa roku, lai atbalstītos pret Tau krusta malu, un pirmo reizi kopš atrašanās Sakramenta klātbūtnē viņu pārņēma bailes.

Miegdams acis, lai atkal spētu redzēt naktī, Gabriels nonāca pie durvīm, piespiedās ar muguru pie apaļā akmens un lēni slīdēja gar to. Tie, kuri atradās dziļākajā alā, noteikti ir dzirdējuši šāviena troksni, tādēļ bija jārīkojas strauji un nedrīkstēja kļūdīties. Gabriels dziļi ieelpoja, lai nomierinātu nervus, un juta neparastu kņudēšanu zem lauztās rokas ādas. Viņš piesardzīgi pakustināja pirkstus, gaidīdams apdullinošu sāpju lēkmi, taču sajuta vienīgi smeldzi dziļi kaulos. Pirksti, kas vēl pirms brīža nebija pakustināmi, tagad bez pūlēm sažņaudzās dūrē. Tā stipri smeldza vēl joprojām un tvēriens nebija tik ciešs, lai brīvi rīkotos, taču neticamā kārtā tā vairs nešķita lauzta. Jaunatklājuma pārņemts, viņš tumsā nozibam asmeni pamanīja tikai tad, kad tas ieurbās augstu krūtīs, gaužām sāpīgi noslīdot gar ribu. Gabriels instinktīvi izlocijās, un asmens atšķēla ādu no kauliem. Tad viņš pacēla kreiso roku, lai atgrūstu dunci sāņus. Ievainotajā rokā atmodās jaunas skaudras sāpes, un viņš neviļus izgrūda mokpilnu kliedzienu. Tikai tad viņš ieraudzīja uzbrucēju līdz jostasvietai kailu un asinīm klātu. Liesmu apgaismojumā mirdzēja vaskam līdzīgie plankumi uz sejas. Gabriels pazina ļaunumu savā priekšā. Atmiņā atausa kliedziens, kas bija atvedis viņu šurp, un vectēva sadragātais augums uz noliktavas gridas. Dēmona acLs pazibēja atklāsme, ieraugot Gabrielu saudzējam ievainoto roku tā lūkojas plēsoņa, pētīdams laupījuma vājās vietas.

Nazis noplaiksnīja vēlreiz. Kornēlijs uzbruka, mērķēdams uz Gabriela veselo roku. Gabriels streipuļodams atkāpās un pacēla ieroci, taču murgainā vīzija neatlaidīgi tuvojās, cirta vēlreiz, un šoreiz asmens nešķēla tukšu gaisu. Trieciens bija kā belziens pa plaukstas locītavu, taču sāpes Gabriels nejuta. Viņš pavērsa pistoli pret Kornēliju, ieraudzīja virs tēmēkļa dēmona acis un nospieda mēlīti.

Šāviens nesekoja. Tad viņš ievēroja no plaukstas locītavas platā tērcītē irdzam asinis un kaujas apstākļos pierastajā palēninātajā apskaidrībā atskārta, kas gadijies. Asmens acimredzami bija pārcirtis plaukstas liecējmuskuļus. Tā tagad izrādījās tikpat nelietojama kā otra. Gabriels saprata, ka ir neaizsargāts. Viņš nokrita zemē un aizvēlās, auklēdams pie krūtīm ieroci un izvairīdamies no dēmona, kas atkal metās uzbrukumā.

Gabriels aizvēlās tālāk, pūlēdamies attālināties no uzbrucēja, un atslējās turpat pie atklātās uguns. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja Kornēliju stāvam līdzās. Rokā tas turēja resnu metāla stieni, līdzīgu tādam, kādu lieto, lai iesvilinātu ādā degzīmi. Viņš lūkojās Gabrielā un smaidīja, kamēr pretinieka ļenganās rokas pūlējās satvert ieroci.

Taču tad dēmona uzmanība tika novērsta, un viņš nodūra galvu, jo likās, ka asinis riešas un izplūst no visiem iegriezumiem viņa augumā. Gabriels atspērās ar kājām, slīdēdams atmuguriski pār smilšaino grīdu un pūlēdamies attālināties kaut dažus jardus, un izgrūda lauztās rokas pirkstu cauri pistoles mēlītes sargam.

šāda kustiba no jauna piesaistīja Kornēlija skatienu. Viņš pacēla stieni augstu virs galvas, maniakāli smīnēdams, spēra soli uz priekšu un noliecās pāri neaizsargātajam upurim. Gabriels stingri satvēra ieroci sāpes piepeši bija izgaisušas, un rokā atgriezās agrākais spēks. Pavērsis augšup pistoli, viņš citu pēc citas raidija trīs lodes.

Kornēlijs brīdi stāvēja, šokēts un nekustīgs, un nolūkojās uz caurumiem, kas bija parādījušies viņa ķermenī. Viņš vērās asins urdziņās, kas izplūda no tiem un pievienojās sarkanajām straumēm, kas pirms brīža bija sākušas gāzties ka lavīna. Pēc tam viņš paskatījās uz Gabrielu, spēra vēl soli un bez dzīvības nogāzās zemē.

143. NODAĻA

Līvai šķita, ka viņa dziļi grimst siltā ūdenī, kurā ņudz atmiņas un dzīves ainas, kas uzplaiksni un nozūd kā saules staros mirguļojošas šaudīgas zivis. Vējiņš, kas vēl pavisam nesen viegli caurstrāvoja viņas augumu, tagad bija pārvērties straumē, kas nes aizmirstu balsu čukstus un tāltālu atmiņu drumstalas. Viņa slīga aizvien dziļāk, un tēli pamazām kļuva retāki, uzpeldēja augstāk un talu prom, bet no apakšas tuvojās aizvien spožāka gaisma.

"Tā ir nāve," Līva secināja, vērodama, kā gaisma ceļas viņai pretī. Tā viņu apņēma no visām pusēm, un acu priekšā rindojās jauni tēli.

Zaļš un lekns dārzs, kuram cauri iet vīrietis; spīd saule vai kaut kas līdzīgs tai. Tad koka ēna aizsedz gaismas avotu, un meiteni kalna alā ielenc vīrieši ar ienaidu acis.

Tad modās sāpes.

Bezgalīgas sāpes un tumsa; viņas miesu plosīja un graizīja asi naži, dedzināja uguns un verdošas eļļas.

Tad radās asiņu smarža.

Un nebeidzamas, izmisīgas ilgas pēc saules, alkas just tās starus pieglaužamies ādai un lēni staigāt pa vēso zemi.

Un sāpes bija visur, tās atplaiksnīja no tumsas, ieslodzīja un pievārēja viņu mūžīgi mūžos.

Tad Liva ieraudzīja cilvēku ar bēdu un līdzcietības pilnām acīm.

Semjuels.

Lai kā Līvai negribējās laist šo ainu prom, lai kā gribējās tai pieķerties, tā tomēr izplēnēja.

Acu priekšā tomēr pavīdēja brāļa augums līdz jostasvietai kails, asinīm noplūdis, dziļi grieztu brūču izvagots. Tad viņa redzēja alu, kurā drūzmējas vīri, kas visi kā viens paceļ rokas un ar uzasinātiem dunčiem griež asiņainas zīmes sev kreisajā plecā. Un alā atbalsojās klusi vārdi senā valodā, kuru viņa nez kāpēc saprata.

-   Pirmais, viņi deklamēja, atkārtodami šo vārdu vēl un vēlreiz. Pirmais. Pirmais.

No tumsas izzibsnlja sāpes Līvai kreisajā sānā. Un skanīgi iekliedzās pirmīt nedzirdēta, sāpju izmocīta balss.

-   Kur te ir Dievs? Semjuels izmisīgi sauca. Kur te ir Dievs?

Pēc tam tēli aizbēga. Uz bridi visu apkārtni pārņēma klusums un tumsa.

Tad Liva juta, ka pamazām ceļas uz augšu.

144. NODAĻA

Līvas plaksti notrīsēja un atvērās.

Viņa atradās turpat kapelā, gulēja tajā pašā vietā, kur pirmīt nokritusi. Acu skatienam noskaidrojoties, viņa ieraudzīja smaidošo Gabrielu. Līva smaidīja pretī un domāja, ka nav vēl atguvusies no sapņa, bet tad Gabriels pieglauda delnu viņai pie vaiga. Sajutusi no tās plūstam siltumu, Līva atģida, ka Gabriels patiešām stāv viņas priekšā.

Tūdaļ viņa paraudzījās uz Tau. Vienīgā pazīme par to, ka reiz tur atradusies Ieva, bija asinis uz dzelkšņiem. Līva ar skatienu izsekoja asiņu tērcītes plūdumam uz grīdas un pilnajām gropēm, kur tās sajaucās ar viņas asinīm. Tajā brīdī aiz dzelzs krusta pacēlās kāds viscaur asinīm noplūdis stāvs, vāji apgaismotajā kapelā izskatīdamies pēc dēmona. Viņš pacēla augstu degošu lāpu, un liesmas meta spokainu gaismu pāri viņa ienaidā izķēmotajai sejai. Gabriels redzēja šo uzbrukumu un jau sakustējās, taču smagā lāpa, liesmām ierēcoties, jau tuvojās viņa galvai. Negaidot kapelu sadrebināja pērkonīgs grāviens, kas aizsvieda dēmonu prom uz altāra pusi.

Līva pagrieza galvu pret ieeju kapelā, no kuras bija atskanējis rībiens. Durvju ailā stāvēja kalsnas miesasbūves mūks. Rokās viņam bija ierocis, un Līvai šķita, ka viņa gludo galvvidu sveču gaismā apņem nimbs.

Atanasijs pārlaida skatienu asiņainajai ainai, kura nupat bija pavērusies acīm. Šāviena spēks bija atsviedis abatu atpakaļ, uzdurot ķermeni uz briesmīgajām adatām tukšajā sarkofāgā. Joprojām mērķēdams uz sava agrākā priekšnieka asiņaino stāvu, mūks spēra soli kapelā. Bet abats nekustējās.

Kambarkungs uzlūkoja abus pārējos, kas atradās telpā, vīrieti un sievieti. Abi mazliet nobijušies ienācēju uzlūkoja. Viņš nolaida ieroci un pagājās tuvāk. Vīrietim mugura bija mūka tunika, bet Atanasijs viņu nepazina. Sānos tam bija griezta brūce, un, spriežot pēc asinīm uz pāršķeltā auduma, rokā vajadzēja būt līdzīgam ievainojumam.

Meitene bija cietusi krietni vairāk. Dziļa šķelta brūce stiepās pāri kaklam, no tās tecēja asinis un ieplūda grīdas gropēs. Atanasijs pieliecās, lai to apskatītu, un sastinga, jo brūce sāka vērties ciet. Klusuciezdams muks vēroja, kā acu priekšā norisinās brīnums. Nepagāja ilgs laiks, un asinis, kas vēl nupat bija plūdušas straumēm, pārvērtās sikā tērcltē, un arī tā pēc brīža apsīka pavisam. Ieskatījies meitenei sejā, Atanasijs ieraudzīja viņas acīs kaut ko pārlaidgu un atcerējās Herētiķu Bībelē lasītos vārdus.

"Dieva gaisma, aizzīmogota tumsā."

Viņš pastiepa roku, gribēdams pieskarties šai sejai, taču tad pie altāra kaut kas nočabēja, un visi strauji pagriezās.

Abats bija sakustējies. Viņi nolūkojās, ka abata galva salīgojas un nozvalstās, bet ads pievēršas tieši Atanasijam. Lāpa gulēja turpat, kur nomesta, un gruzdēja pie tunikas, ietidama viņu dūmos.

-   Kādēļ? viņš vaicāja ar neizpratni un vilšanos sejā. Kādēļ tu esi mani nodevis? Kādēļ tu nodevi savu Dievu?

Atanasijs paraudzīja augšup uz baismīgo Tau krustu un roku važām, kas šūpojās šķērskokam abos galos.

"Ne svēts kalns, bet nolādēts rietums."

Viņš no jauna pievērsās meitenei, kuras slaidais kakls jau bija pilnībā sadziedēts un bezdibenigās zaļās acis liesmoja dzīvības spēkā.

-    Es neesmu nodevis savu Dievu, Atanasijs atbildēja, ar smaidu uzlūkodams brīnumaino sievieti. Es izglābu Viņu.

Un viņš redzēja To. Staigājam pa Zemi. Nenovecojam. Nenokalstam. Un tapa skaudīgs.

Viņš iekāroja viņas spējas un gribēja tās iemantot. Viņš domāja ja sagūstīs To,

Tad varēs uzzināt viņas mūžīgās dzīves noslēpumu un iegūt to sev. Tāpēc viņš saka izplatīt apmelojošu stāstu par To, kuru pats nodevēja par Ievu.

Nepatiesu leģendu ar nodomu vērst visus vīrus pret viņu.

Tā vēstīja, kā iesākumā bijis vīrietis.

Vīrietis, kas bijis viņai vienlīdzīgs pat pārāks par viņu.

Vīrietis, vārdā Ādams.

Ādams bija staigājis kā Dievs zemes dārzā,

Liekot dzīvībai uzplaukt, tapat kā to darīja Ieva;

Un stāstījums pauda, kā Ievai radās skaudība uz viņu.

Viņa nīda vīra raupjo ķermeni un spalvas uz tā.

Un turēja viņu par līdzīgāku zvēriem neka dievībai.

Tālab viņa lika izaugt neparastam kokam.

Un pierunāja viņu ēst tā augļus.

Apsolot, ka tas sniegs viņam dižas, varenas zināšanas.

Taču auglis bija inde un padarīja viņu vāju.

Laupot viņam dievišķās spējas.

Un pildot prātu dusmām un bailēm.

Šo leģendu stāstīja un pārstāstīja,

Līdz visi skaudīgie vīri uzskatīja Ievu par savu ienaidnieci

Un viņas nāvi par vienīgo ceļu atpakaļ uz dievišķumu.

Kādudien, kad Ieva pienāca tuvu pie alām, kur mita vīri,

Viņa dzirdēja taja zvēru kaucam sāpēs.

Viņa gāja dziļi kalna saltajā dzelmē, klausīdamās gaudās.

Un atrada meža suni piesietu pie zemes,

Sagraizītu un asiņojošu sāpēs kaucam.

Kad Ieva tam tuvojās, no tumsas iznāca cilts.

Tie sita viņu ar rungām un graizīja ar asmeņiem. Bet viņa nenomira.

Viņā no Mātes Zemes ieplūda dzīvība, Dziedinot viņu un padarot stipru.

Baiļu un apjukuma pārņemti, vīri iekūra ugunskuru un iegrūda taIevu.

Bet asinis izplūda no viņas čūlām un apdzēsa liesmas,

Un viņas ķermenis atkal tapa vesels.

Daži vīri izgāja pasaulē

Savākt zemes indes,

Kuras piespieda viņu ēst,

Tomēr viņa nemira.

Tālab viņu turēja vārgu.

Dieva gaisma, aizzīmogota tumsā.

]o viņi neuzdrošinājās viņu atbrīvot, baidīdamies par to, kas notiks,

Arī nokaut to nespēja, jo nezināja kā.

Un, laikam ritot, vīri tapa pašu vainas apziņas savažoti,

Un viņu nams kļuva viņu cietoksnis.

Glabādams vienīgās zināšanas par vīru pastrādāto darbu.

Ne svēts kalns, bet nolādēts cietums.

ieva vēl ir sagūstīta,

Svēts noslēpums Sakraments,

Līdz pienāks noliktais laiks, un viņas ciešanas beigsies.

Zemes virsū parādīsies vienīgais īstais krusts

Visi to ieraudzīs vienā mirklī-un brīnīsies.

Krusts kritīs

Krusts celsies

Atslēgt Sakramentu

Un atnest jaunu laikmetu

Caur tā žēlsirdīgo nāvi.

Jaunā Izcelšanās grāmata

Herētiķu Bībele

Pārtulkojis brālis Marks Atanasijs

145. NODAĻA

Arkadiana prāta miglaino nejutīgumu mazpamazām caururba attāli trokšņi steidzīgu balsu klusinātie saucieni, gumijas zoļu švīkstoņa uz cietās grīdas. Vispirms viņš mēģināja atvērt acis, taču plaksti bija pārāk smagi, tāpēc viņš mierigi gulēja un klausījās, ļaudams, lai maņas atgūstas. Trulā smeldzoņa krūtis un plecā pārauga milzīgās sāpēs.

Inspektors dziļi ieelpoja un sakopoja visus spēkus, lai atvērtu acis. Plaksti uz sekundes desmitdaļu atdarījās, un viņš tos no jauna saspieda kopā.

Apkārt viss bija spožs, sāpīgi spožs. Tīklenē šķita iededzināts nule redzētā negatīvs attēls rūtainais iekarināto griestu zīmējums, vienā pusē horizontāls stienis, pie kura pland aizkars. Viņš apjauta, ka atrodas slimnīcā.

Un tad atcerējās, kāpēc tur nonācis.

Viņš slējās augšup, pūloties piecelties sēdus, taču stingra roka viņu atturēja.

-    Paga, paga! uzsauca virietis. Viss būs labi, es tikai apskatu brūci. Kas ar jums atgadījies?

Arkadians pielika pūliņus, lai atcerētos. Pavalstīja pa muti sauso mēli.

-    Man ielaida… viņš izbeidzot izmocīja.

-   Tas nu būtu skaidrs.

-   Nē. Arkadians papurināja galvu un tūdaļ to nožēloja. Viņš vēl pāris reižu ievilka elpu, un tikai tad pasaule pārstāja grīļoties. Man ielaida šļirci… ar… Nezinu, ar ko.

-    Skaidrs. Veiksim asins analīzes. Varbūt nāksies jus vēlreiz aizmidzināt, kad būs jālāpa.

-    Nē! Arkadians atkal papurināja galvu, un šoreiz pasaule sazvārojās mazāk. Man jāpiezvana uz darbu. Viņš ar pūlēm pavēra plakstus un vairākreiz samiedza, slēpdamies no traumatoloģijas punkta spilgtā apgaismojuma. Man viņi jābrīdina.

Aizkari švīkstēdami pavērās, pie gultas piesoļoja neliela, trauslas miesasbuves sieviete baltā uzsvārcī. Viņa paķēra no ratiņu gala planšeti.

-    Dusošais skaistulis ir pamodies, sieviete uzsauca, un pelnu pelēkie mati noslīga pār seju, kamēr viņa lasīja feldšeru veiktās piezīmes. Pie uzsvārča kabatas piestiprināta plāksnīte vēstīja, ka tā ir daktere Kulina. Viņa apskatīja brūci.

-    Kā tur izskatās?

-    Iztīrīts, medicīnas māsa pavēstīja. Vēl asiņo, bet nav skarts nekas svarīgs. Lode izskrējusi cauri.

-    Tas ir labi. Ārste pakarināja piezīmes atpakaļ uz turētāja. Uzlieciet spiedošu pārsēju un vediet viņu prom. Kuru katru mirkli mums var aptrūkties vietas.

-    Kāpēc? taujāja Arkadians.

Ārste mazliet apmulsa. Kāpēc vajag spiedošu pārsēju? Tādēļ, ka jums ir šauta brūce, kas joprojām asiņo.

-   Nē. Kāpēc jums var aptrūkties vietas?

Daktere Kulina uzmeta skatienu policijas žetonam, ko sanitāri bija aizbāzuši Arkadianam aiz jostas. Tā bija pieņemts. Tādējādi asiņainas sadursmes laikā cietušie, kas nonāk vienā un tai pašā slimnīcā, tiek sašķiroti, un labos zēnus izmeklē vispirms.

-    Noticis sprādziens. Šurp ved neskaitāmus ievainotos. Cik man zināms, viņu stāvoklis ir daudz bīstamāks par jūsu šauto brūci, inspektor.

-    Kur? Arkadians jautāja, lai gan atbildi jau zināja.

Mediķu uzmanību piesaistīja jezga aiz durvīm.

-    Pie vecpilsētas mūra. Viņa atrāva vaļā aizkaru. Netālu no Citadeles.

Arkadians paguva saskatīt garām strauji paripinām ratiņus. Uz tiem gulēja asinīm noplūdis vīrietis, ģērbts tieši tāpat, kā tas, kuru viņš pirms divām dienām bija apskatījis morgā.

Arkadians aizvēra acis un ieelpoja asiņu un dezinficējoša līdzekļa smārdu. Piepeši uzmācās tāds nogurums, kādu viņš nekad agrāk nebija piedzīvojis. Viss, ko viņš centās novērst, jau ir noticis. Bija neizsakāma vēlēšanās piezvanīt sievai un klausīties viņas maigajā balsī, nevis šajā jūkli visapkārt. Viņš gribēja vēlreiz apliecināt savu mīlestību un dzirdēt tādus pašu vārdus no sievas. Viņš alka pavēstīt, ka nav smagi ievainots un viņai nav jāuztraucas, jo viņš driz atgriezīsies. Bet tad inspektors atcerējās Līvu Adamsenu, Gabrielu un sievieti noliktavā un gudroja, vai kāds no tiem ir palicis dzivs.

146. NODAĻA

Doktore Kulina iegāja apskates telpā tūdaļ aiz ratiņiem, kuros gulēja pirmais pacients, un apstājas kā iemieta. Vairāk nekā desmit gadus strādājusi uzņemšanas nodaļā, tādu ainu viņa redzēja pirmo reizi. Vīrieša ķermenis bija kā noklāts ar taisniem, tīši izdarītiem iegriezumiem, no kuriem nepārtraukti ritēja asinis un sūcās saņurcītajā zaļajā tunikā. Tā vien šķita, ka cietušais tikko iemērkts asiņu baļļā.

Viņa pagriezās pret sanitāru, kas bija iestūmis ratiņus palātā. Es biju domājusi, ka noticis sprādziens.

-Tā ir. Izrāva caurumu kalna pamatnē. Šis ir atvests no pašas Citadeles.

-    Vai tu smejies?

-    Pats savām rokām izvilku ārā.

Ārste piesardzīgi pieliecās un iespīdināja mūkam acīs tievā lukturīša staru.

-   Sveicināti! Vai jūs mani dzirdat?

Vīrietis sāpēs mētāja galvu, un dziļā brūce ap kaklu te pavērās, te aizvērās gluži kā baisa mute.

-    Vai varat nosaukt savu vārdu?

Pacients čukstus atbildēja, taču ārste to nesaklausīja. Viņa pieliecās tuvāk un izdzirdēja mūku čukstam ko līdzīgu vārdiem Ego Sanctus… Doktore nosprieda, ka nabaga vīru acīmredzot pārņēmis neprāts.

-   Vai jūs mēģinājāt apturēt asiņošanu? viņa tincināja, izsliedamās stāvus.

-   Likām lietā spiedošos pārsējus un intravenozās plazmas infūzijas, lai nepieļautu dehidratāciju. Bet apturēt nekādi neizdodas.

-    Asinsspiediens?

-   Simt četrdesmit uz sešdesmit divi, un krītas.

"Tas nav bīstami zemu, taču gana bēdīgi."

Iepīkstējās sirds monitors medicīnas māsa pievienoja pacienta krūtīm elektrodus. Arī sirds pukstēja pārāk lēni. Ārste atkal apskatīja brūces. Nemanīja nekādas asins sarecēšanas pazīmes. "Varbūt hemofilijas slimnieks." Jaunu pacientu pievedums paskubināja lēmumu.

-    Dodiet piecsimt vienības protrombma un divdesmit miligramus K vitamīna. Ātri noskaidrojiet asinsgrupu, lai varam pārliet. Ja nepasteigsimies, viņš noasiņos.

Pavērusi aizkaru, viņa izgāja galvenajā gaitenī. Garām lielā ātrumā uz nodaļas otro galu aizveda vēl trīs mūkus, un visiem asinis straumēm gāzās no brūcēm, kuras mats matā līdzinājās nupat redzētajām.

-   Kurp vest šo? no pārdomām ārsti izrāva sanitāra balss. Viņa paskatījās lejup un ar atvieglojumu konstatēja, ka uz ratiņiem neguļ mūks.

-   Šeit. Viņa norādīja uz vienu gaiteņa malu. Apskates kabīnes pildījās strauji, un šis pacients vismaz nešķita spēcīgi asiņojam. Sanitārs aizstūrēja ratiņus malā un nospieda riteņu bremzi.

-   Kas mums šeit ir? doktore Kulina taujāja, uzmanīgi pavērdama motobraucēja ķiveres ieplaisājušo, nomelnējušo aizsargstiklu un iespīdinādama gaismiņu sievietei kreisajā acī.

-   Viņu mēs atradām tuneli, feldšeris stāstīja. Dzīvībai svarīgie rādītāji ir stabili, taču viņa bija bez samaņas un šurpbraucot nekas nemainījās.

Doktore Kulina pavērsa tievo lukturīti pret pacientes kreiso aci. Zīlīte bija mazliet vairāk paplašināta nekā labās. Viņa pagriezās pret māsu.

-   Taisnā ceļā uz rentgenu, viņa izrīkoja. Iespējams galvaskausa lūzums. Nenoņemiet ķiveri, iekams noskaidrojam, kas viņai kaiš.

Medicīnas māsa pasauca feldšeri un stūma ratiņus prom, kad ieejas durvis atsprāga vajā un tika ievesti vēl divi asinīm klāti mūki ar tādiem pašiem ievainojumiem.

"Ko tas, velns parāvis, nozīmē?"

Ārste iegāja līdzi pirmajiem ratiņiem nodalījumā un pēc ašas apskates nozīmēja tādu pašu asins sarecēšanas līdzekļu devu. Kāds cits ārsts gabaliņu tālāk skaļā balsī sauca pēc pieciem litriem pirmās grupas rēzus pozitīvs asiņu. Apjukumā virzīdamās uz blakus nodalījumu, ārste strauji parāva sāņus aizkarus, un aiz tiem viņu gaidīja vēl viens pārsteigums. Arī tur atradās mūks, tikai tas neasiņoja; viņš stāvēja pie ratiņiem, apskāvis jaunu sievieti, un strīdējās ar medicīnas māsu.

-    Es viņu neatstāšu, jaunais vīrietis neatlaidās.

Arī viņa tunika bija notriepta asinīm, lai gan krietni mazāk nekā citiem. Meitene, kas gulēja uz ratiņiem, mirka asinīs, un viss tecējums liecināja par dziļu traumu kaklā. Doktore Kulina piegāja klāt un pavilka zemāk meitenes tenisa krekla apkakli. Krekls bija izmircis tumši sarkans, taču brūci neredzēja.

-    Kas rakstīts ātrās palīdzības piezīmēs? viņa ieprasījās, meklēdama asiņu plūsmas avotu.

-   Svarīgākie rādītāji zemi, bet stabili, medicīnas māsa atteica. Asinsspiediens piecdesmit uz astoņdesmit.

Doktore Kulina sarauca pieri. Tik zems asinsspiediens norādīja uz lielu asiņu zudumu, taču viņai tā arī nebija izdevies atrast brūci. Iespējams, meitene bija notraipīta ar cita cilvēka asinīm.

-    Pievienojiet viņu sistēmai un uzraugiet asinsspiedienu. Ārste uzsmaidīja meitenei, pirmo reizi pienācīgi uzlūkodama viņu. Citādā ziņā jums, šķiet, nekas nekaiš.

Gandrīz pārdabiskais gaišums zaļajās acīs, kas vērās pretī, uz bridi sagrāba ārsti savā varā. Tad viņa saņēmās un paskatījās uz mūku.

Tas atrāva roku. Nudien, es neesmu savainots…

-   Tad jau jums nebūs iebildumu, ja jūs izmeklēšu. Doktore pašķīra pāršķelto tunikas piedurkni un aplūkoja asiņaino roku. Uzreiz bija redzama nejauka griezta brūce pāri plaukstas locītavai, neapšaubāmi, krietni dziļa. Spriežot pēc sadzīšanas stadijas, tā varēja but vairākas dienas veca, tomēr asinis bija svaigas.

-    Kā tas gadījās? doktore Kulina taujāja.

-   Sanāca nokrist, viņš attrauca. Gan izdzīvošu. Bet, lūdzu, sakiet, vai pie jums ir ievesta kāda sieviete. Apmēram četrdesmit gadus veca. Tumši mati, piecas pēdas un sešas collas gara.

Doktore Kulina atcerējās pacienti motociklista ķiverē.

-   Viņu aizveda uz rentgenu. Netālu aiz muguras griezīgi ieskanējās sirdsdarbības monitora trauksmes signāls. Arī viņa ir nedaudz cietusi. Bet neuztraucieties; domāju, ka viņa izveseļosies.

147. NODAĻA

Cauri trokšņu jūklim iečīkstējās apavu zoles. Ārste un medicīnas māsa aizsteidzās prom. Bet Līva uztvēra vēl tūkstošiem citu skaņu.

Kopš brīža, kad Gabriels bija viņu iznesis no Citadeles, ikviena krāsa, ikviena skaņa un smarža sauca viņu, it kā tās būtu dzīvas, it kā viņa visu pieredzētu pirmoreiz.

Kad viņi no nebeidzamā, dūmu pārpildītā tuneļa iznira nakts tumsā un Gabriels viņu saudzīgi noguldīja uz nestuvēm, Līva bija paraudzljusies uz jauno mēnesi debesīs. Ieraugot to, viņai uznāca raudiens mēness bija tik skaists un trausls, un brīvs. Tomēr asarās jautās ne tikai kūsājošs prieks, bet arī dzeļošas sēras. Līva bija meklējusi savu brāli; lai arī atklājumi kalna alā viņas atmiņā palikuši visai miglaini, tomēr bija skaidrs, ka Semjuela vairs nav.

Tagad viņa atradās kādā spilgti apgaismotā, trokšņu pārpilnā vidē vienlaikus pazīstamā un tomēr svešā. Tuvumā gulošo cilvēku drebelīgajā elpā un asiņu pilēšanā jautās nāves pieskaņa.

Jūtot viņas sirdssāpes, Gabriels cieši viņu apskāva. Līvu apņēma no jaunā vīrieša plūstošais citrusa aromāts, kas atvairīja traumatoloģijas punkta antiseptiskā līdzekļa smārdu un asiņu un baiļu metālisko piegaršu. Līva aizvēra acis un iegrima smaržā un Gabriela sirds ritmiskajos pukstos, kas apslāpēja visu citu. Šī sirds pukstēja vienigi viņai, un aiz prieka Līvai acīs sariesās asaras.

Tad apziņā iezagās kāda cita, klusa un neatlaidīga skaņa.

Līva atvēra acis.

Uz šaurā plaukta starp termometru turētājiem un vates tamponu ligzdām gulēja celofānā ietīta ceriņu buķete, iepriekšējā pacienta aizmirsta dāvana. Ceriņi simbolizēja Ņūdžersijas pavalsti. Līva atcerējās mājas un savu dzīvi vēl pirms dažām dienām un apjuta to, cik tā tagad šķiet sveša. Kaut kas atkal iezumējās un sakustējās starp ziedlapiņām. No kāda zieda samtainajiem dziļumiem izrapoja bite, mirkli uzkavējās un iegrima citā.

-    Kas tur īsti notika? vaicāja Gabriels, un viņa balss viegli sadrebināja Līvas ķermeni vietā, kur viņu augumi saskārās.

-   Es nezinu, Līva atbildēja, apbrīnodama pati savu balsi. Viņa centās paturēt jautājumu prātā, taču atvējoja citas, sadrumstalotas un nepilnīgas, atmiņas. Viņa atcerējās savas bailes tumsā, garo, smailo dunci un dūrienam paredzēto mērķi, no kura viņa novērsusies. Atmiņā atausa zaļās acis, kas bija ielūkojušās viņas dvēseles dzīlēs un dievišķoja viņas dzīves jēgu. Aizplīvojis prom, šo atmiņu tēls deva vietu citam. Tas čukstēja, pulsējot asinīs vīrietim, kurš viņu tobrīd turēja skavās. Tas klusītiņām šalkoja ausī un remdināja nemieru gluži tapat kā vīrieša roku spēks sniedza drošības sajūtu.

Ku…Shi… kaamm…

Čuksti sasniedza dvēseli, dzemdinot citus aizlaiku vārdus, kas plūda un pulsēja līdz ar Gabriela sirdspukstiem.

KuShikaaM…

Clavis…

Namzāqu…

KuShikaaM…

Clavis…

Namzāqu….

Lai arī neprazdama noteikt valodas, Līva saprata visus vārdus, it kā zinātu tos kopš dzimšanas, it kā ikviens būtu fundamentāla daļiņa no viņas.

Viņa piespiedās Gabrielam ciešāk, un vārdi pildīja prātu, nomākdami pat vīrieša sirdspukstus. Tie sadrūzmējās vienkop, prātā veidojot tēlu, kas visbeidzot Līvai parādīja to, kāda viņa ir kas viņa ir.

Kushikaam… Tā viņu bija nodēvējis Sakraments.

Kushikaam.. Atslēga…

Pateicība

Rakstnieku pirmās grāmatas ir dīvaina parādība. Tās līdzinās plašām viesībām, kuras rūpīgi plāno gadiem ilgi, lai gan nav paredzams, vai ieradīsies kaut viens ciemiņš.

Tomēr ir zināms, ka viesības apmeklēs tavi ģimenes locekļi, jo tie ir iesaistīti sagatavošanas darbos un tiek skubināti vairākkārt pārlasīt ielūgumu. To vidū vissvarīgākā loma bijusi manai neticami izpalīdzīgajai un gudrajai sievai Ketrlnai, kuras dedzlgums un lāgiem godīgais skarbums mani allaž mudināja censties vēl sparīgāk. Jāmin arī abi mani bērni Roksija un Stens, kuri iespruka darbistabā ikreiz, kad man bija nepieciešams novērst domas, un vecvecāki Džons Toins, Arina Toina, Ross Vorkmens un Liza Vorkmena gan par to, ka izlasīja manuskriptu, gan par to, ka pieskatīja bērnus, kamēr mēs abi strādājām, un ne reizi nelika manīt iespējamās bažas par to, ka es atteicos no labi atalgota, stabila darba televīzijā un pārgalvīgi uzņēmos rakstīt romānu.

Tāpat es vēlētos pateikties savai māsai Bekijai Toinai par iedrošinājumu, ievadīšanu grāmatniecības nozarē un veselu sarakstu ar aģentiem, kam būtu vērts piezvanīt, lai arī mani pūliņi ilgi bija velti. Viena no šīm aģentūrām bija LAW, kuras darbiniece Alise Sandersa, pretēji visām cerībām, izcēla manu darbu no iesūtīto manuskriptu fragmentu kaudzes un pēc tam lūdza nogādāt birojā visu manuskriptu. Un pavisam negaidīti es sāku cerēt, ka galu galā kāds varbūt manas viesības apmeklēs. Savā ringa stūri iedabūjis biedinošo trio Alisi, Petu Naitingeilu un Marku Lūkasu -, es sapratu, kā grāmata pamazām top daudz īsāka un daudz labaka. Līdzi viņi sev atveda vienlīdz jauku un spīdošu darbinieku vienību, kas palīdzēja izsūtīt ielūgumus. To vidū bija Džordžs Lūkass no Itikivell un Sems Idenboro, Nikija Kenedija, Katerīna Vesta un Dženija Robsone no ILA.

Pēc tam sāka ierasties viesi. Vispirms izdevniecības, kas vienā mēlē slavināja manuskriptu, liekot man šaubīties, vai runa nav par kādu citu grāmatu, un tagad jūs, dārgie lasītāji. Jūs esat mīļi gaidīti viesībās, un es vēlos jums visiem pateikties par to, ka atnācāt.

Saimons Toins

SANCTUS

Redaktore Liene Akmens

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

S. Toins

To 520 Sanctus/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. Rv "Apgāds "Kontinents"". 416 Ipp.

Saimons Toins radījis izcilu nākamās paaudzes trilleri. "Sanctus" sazvērestības un spriedzes romāns, kuram nav līdzinieku. Šajā romānā apokalipse iegūst mūsdienīgus apveidus.

Autors satricina literatūras pasauli ar romānu, pārpilnu fantastiskiem novērojumiem, savdabīgu faktu atspoguļojumu un pārsteidzoši oriģinālu valodu. Spraigi savīts sižets aizved lasītāju cilvēces rītausmā, meklējot sena noslēpuma atšifrējumu.

ISBN 978-9984-35-573-3

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Toins Saimons Sanctus

I

1. NODALA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODALA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODALA

20. NODAĻA

21. NODALA

22. NODALA

23. NODAĻA

24. NODALA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODALA

29. NODAĻA

II

30. NODALA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODALA

36. NODALA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODALA

43. NODAĻA

44. NODALA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODALA

III

50. NODAĻA

51. NODALA

52. NODAĻA

53. NODAĻA

54. NODALA

55. NODAĻA

56. NODAĻA

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

60. NODAĻA

61. NODALA

62. NODAĻA

63. NODAĻA

64. NODAĻA

65. NODAĻA

66. NODAĻA

67. NODAĻA

68. NODAĻA

IV

69. NODALA

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

73. NODAĻA

74. NODALA

75. NODAĻA

76. NODAĻA

77. NODAĻA

78. NODAĻA

79. NODAĻA

80. NODAĻA

81. NODAĻA

82. NODAĻA

83. NODAĻA

84. NODAĻA

85. NODAĻA

86. NODAĻA

87. NODALA

88. NODALA

89. NODAĻA

90. NODAĻA

91. NODAĻA

92. NODAĻA

93. NODAĻA

94. NODAĻA

95. NODAĻA

96. NODALA

97. NODALA

98. NODAĻA

99. NODALA

V

101. NODAĻA

102. NODALA

103. NODAĻA

104. NODAĻA

105. NODAĻA

106. NODALA

107. NODAĻA

108. NODAĻA

109. NODAĻA

110. NODAĻA

111. NODALA

112. NODAĻA

113. NODAĻA

114. NODAĻA

115. NODAĻA

116. NODAĻA

117. NODAĻA

118. NODALA

119. NODAĻA

120. NODAĻA

121. NODAĻA

VI

122. NODAĻA

123. NODAĻA

124. NODAĻA

125. NODALA

126. NODAĻA

127. NODAĻA

128. NODAĻA

129. NODALA

130. NODAĻA

131. NODAĻA

132. NODAĻA

133. NODAĻA

134. NODALA

135. NODAĻA

136. NODALA

137. NODAĻA

138. NODAĻA

139. NODALA

140. NODAĻA

141. NODAĻA

142. NODAĻA

143. NODAĻA

144. NODAĻA

145. NODAĻA

146. NODAĻA

147. NODAĻA

Pateicība