Lindela Unni

Sapņu ķērājs

Unni Lindela

SAPŅU ĶĒRĀJS

Ja es nebūtu izprovocēts, skatoties uz jums pa logu, šī spēle jums būtu gājusi secen. Un man tā būtu gājusi secen. Un policijai būtu bijis mazāk darāmā.

Bet man nepietiek saprāta likt jūs mierā. Mēs visi esam nonākuši pie krustcelēm, kur mēs satiekamies un kur noteicējs esmu es.

Es satieku jūs pilsētā, pagrabā un mežā. Es tam nepiešķiru nekādu nozīmi. Es jūs novēroju, bet jūs to nezināt. Tomēr beigās jums būs gods mani satikt.

Es Vēlos, lai tu dod sev svešu Vārdu. Tas tāpēc, lai tev pašam pret sevi būtu citāda attieksme.

Šī daudzu gadu garumā attīstītā metode ir devusi ļoti labus rezultātus. Es esmu devis sev Vārdu Nulle Nāle.

Es gribu pierādīt, ka cilvēciskā līmenī pasaule nevirzās uz priekšu. Un ko mums ir jāiemācās sadzīvot ar sevi tādiem, kādi esam.

Kaut gan maiju svētajā pilsētā Palenkē ir atrakti tikai trīsdesmit četri no Vairākiem simtiem tempļu un citu celtņu, tai ir ārkārtīgi liels pievilkšanas spēks.

Viņi tur ieradās, uzcēla savas krāšņās pilsētas ar piramīdām un pilīm un pēc tam pazuda. Neviens nezina, no kurienes viņi ieradās, un neviens nezina, uz kurieni viņi aizgāja. Tūkstoš gadus vecā mistērija nebūt nav atrisināta. Gan viņu izcelsme, gan nozušana ir tītas vienlīdz lielā miglā.

Stāsta, ka šie cilvēki, kas bija astronomijas lietpratēji, dzīvojuši starp trīspadsmit debesīm un deviņām pazemēm. Pie debesīm bija saule, mēness, zvaigznes un mākoņi. Pazemē mājoja šausmīgi Valdnieki.

Gads bija sadalīts astoņos mēnešos, l(atr s mēnesis sastāvēja no divdesmit dienām un vēl piecām nelaimi vēstījošām dienām. Sajās piecās dienās bija jāievēro liela piesardzība pret grēku nožēlošanu, arī - pret gavēni.

Pasauli nemitīgi apdraudēja bojāeja. Pirms viņiem bija pastāvējušas četras pasaules. Viņi dzīvoja piektajā.

Pirmo iznīcināja medītkāri jaguāri, otro - Vētras, trešo - vulkānu izvirdumi un ceturto - plūdi. Arī piektā pasaule reiz ies bojā zemestrīcē.

Pasaule bija cikliska, un nāves un atdzimšanas atkārtošanās attiecās tiklab uz cilvēkiem, kā uz dieviem. Ik nakti saule iekrita pazemē, un viņai bija jācīnās, lai dzemdētu jaunu dienu.

Pirms dažiem gadiem tika sākti izrakumi kādā mazākā piramīdā, kas atrodas pie paša Pakala kapa pieminekļa. Un tur tika atrasts sievietes skelets. Viņai līdzi kapā bija vairāk nekā desmit akmens plākšņu. Plāksnes vēstīja par to, ka viņai bijis daudz bērnu, bet ka viņa bijusi slikta māte.

Ar šo stāstu es gribu parādīt, ka pasaule īstenībā nav virzījusies uz priekšu. Patlaban mums ir tādas pašas problēmas un prieki, kādi cilvēkiem bija tolaik■ Ia m ēs kaut ko nedarīsim, arī mēs aiziesim bojā.

Ar to es gribu izgaismot sāpes - un tikšanu ar tām galā. Es gribu, lai tu saprastu, ka visās tavās privātajās pasaulēs sāpes dzīvo pašas savu dzīvi.

Tev nebūs nogalināt sāpes, bet uzmundrināt, lai tās Var iznākt gaismā. Tikai tad tu spēsi noķert savus sapņus un izlietot tos pozitīvi. Es gribu, lai tu esi drosmīgs. Tu būsi pats savu sapņu Ķērājs.

Tas, ka jūti riebumu, stāvot virtuvē un cepot gaļu, nenozīmē, ka tev tā ir jājūtas mūžīgi.

Tas, ka tu šodien jūti - tavs Ķermenis ir tavs ienaidnieks, nenozīmē, ka tu reiz ar to nesamierināsies.

Es gribu, lai tu noliektos Nulles Nāles un viņa izpratnes priekšā.

Un viņa zināšanu un labestības priekšā. Nulle Nāle alias Sāpes vēlas ieiet tavā dvēselē. Palīdzēt tev tajā, ko tu nesaproti. Viņš grib, lai tu viņā iztukšotu savu tukšumu. Tikai tā tu atradīsi spēku.

Nakama gada februāris

Viņš stāvēja tumsā, pie koka stumbra, un pa lielo, apgaismoto logu viņu novēroja.

Gaisma no iekšienes krita uz baltā sniega kā dzeltens četrstūra paklājs. Ara spuldze pie sienas meta ēnu no koka. la ieklājās dzeltenajā četrstūrī, uz kailās zemes izveidodama jaunu, plakanu koku.

Bezlapu koku galotnes viegli šalca. Pūta ass, ledains vējš. Bija trešdiena, septiņpadsmitais februāris. Viņš te bija stāvējis arī iepriekšējā dienā. Un arī dienu pirms tās.

Drīz viss būs beidzies. Un ar to viņš domāja pilnīgi visu. Sapnis viņai būs pieejams. Sapnis par dzīvi mierā.

Viņš ciešāk savilka brūno ādas jaku. Seja bija nopietna un koncentrējusies. Viņš stāvēja tikai piecpadsmit metru no viņas. Abus šķīra vienīgi koka siena un vienas durvis. Varbūt drīz viņa tās atvērs, lai ielaistu mazliet svaiga gaisa. Varbūt viņa atvērs durvis, lai izlaistu kaķi. Laika viņam bija pietiekami. Viņa nezināja, ka viņš stāv un viņu gaida. Viņa nezināja, ka pēdējās dienās viņš bija sekojis viņai. Viņa pat nezināja, kas viņš ir. Ledains vējš skāra viņa seju. Tad viņam kabatā iezvanījās mobilais telefons.

PIEPEŠI TERĒSE GĒBERE PARĀDĪJĀS KĀPŅU AUGŠGALĀ. Pa gabalu viņa līdzinājās marionetei. Viņā bija kaut kas stings un nedabisks. Tas bija gandrīz smieklīgi - vajadzēja ari notikt tā, ka viņa iznāks ārā viena, tieši tā, kā viņš bija iedomājies. Tieši tā, kā viņš bija cerējis.

Viņš bija gaidījis viņu. Par to viņš bija sapņojis ilgi. Sapņojis, ka viņi satiksies un ka viņa tiks nogalināta. Terēse nebija piemērota dzīvošanai, un tāpēc viņš vēlējās kaut ko darīt. Viņš viņu iznīcinās.

Un nu viņa patiešam naca viņam pretī. Viņa ievietojās viņa acu skatienā. Terēse piepildīja viņa galvu, krūtis un vēderu. Viņas tēls kļuva par vienu vienīgu lielu teātra ainu.

Laternu blāvajā gaismā sijājās viegls lietutiņš. Pa gaisu lejup viņam pretī virpuļoja rudens iekrāsotās lapas.

Viņas kājas žigli skrēja lejup pa akmens kāpnēm. Kustības pēdējo reizi bija kustības. Viņa nekad vairs neskries lejup pa kāpnēm. Dažās sekundēs viņa bija lejā. Viņai mugurā nebija virsdrēbju. Lai nesaltu, džempera piedurknes viņa bija pārvilkusi pār rokām.

Pa lipīgo asfaltu garām brauca automašīnas. Viņš stāvēja, paslēpies aiz novietoto auto rindas, un īstenībā neko nejuta. Viņš stāvēja pilnīgi mierā un gaidīja. Vii nu tagad, vai nekad.

Viņa paskatījās pa labi un pa kreisi, tad skrēja pāri ielai. Mati plīvoja viņai uz pleciem.

Viņš bija izdomājis šo bridi līdz vismazākajam sīkumam. Šādi viņš bija stāvējis vairākas reizes — dažādās vietās — un viņu gaidījis. Bet īstenībā nekad nebija radusies iespēja. Vienīgi tagad.

Viņš uzmeta ašu mirkli Cafe Arcimboldo. Pa lielo logu viņš redzēja viņas draudzenes, redzēja vienu pieceļamies un ejam pie letes. Tad viņš pagriezās un paskatījās gaisā un uz abām ietves pusēm. Iela bija tukša. Viņš cerēja, ka spēs saglabāt mieru, zināja, ka šis tagad ir izšķirošais brīdis.

īsu mirkli viņa atmiņā uzplaiksnīja ainas par viņu tādu, kāda viņa izskatīsies pēc tam. Viņas ķermenis, nedzīvs. Seja bez elpas. Nāves maska varbūt būs ieguvusi stipru baiļu vaibstus. Viņš nolēma, ka šī būs viņas pēdējā izteiksme.

Izvilcis rokas no kabatas, viņš sagatavojās.

Terēse Gēbere ieslīdēja starp atstātajām automašīnām. Ieraudzījusi vīrieti, viņa satrūkās. Terēse uzreiz viņu pazina.

Viņš stāvēja pilnīgi mierā, un Pils parks ar vairākām lielām zemes kaudzēm, ekskavatoru un kravas auto smagi un tumši gulēja viņam aiz muguras. Viņš it kā atspiedās pret tumsu. Zināja, ka tā ir viņa sabiedrotā.

Vispirms viņa izskatījās pārsteigta, bet ātri atguvās un centās neņemt viņu vērā un izlikties, ka tas viņai vienalga.

Viņš redzēja, ka viņa grasās kaut ko teikt. Viņš ievēroja, ka viņai rokā karājas un spīd auto atslēgas. Metāls bija uztvēris gaismu no laternas.

—Hallo, — viņš klusi sacīja.

Viņa neatbildēja, tikai ātri pasmaidīja, bet tad pārdomāja un tomēr pateica - sveiki.

Viņš vēlreiz aši palūkojās apkārt. Neviens nebija redzams, tikai garām ātri aizšalca automašīnas, kuru lakojumu apspīdēja laternu gaisma.

Ielikusi atslēgu slēdzenē, viņa atvēra automašīnas durvis. Viņa jau grasījās pieliekties, lai tiktu iekšā automašīnā. Tā, it kā nekas netaisītos atgadīties. ,

-      Pagaidi mazliet, - viņš teica un mierīgi piegāja pie viņas, klāt. Izslējusies viņa jautājoši blenza vīrietī.

īstenībā bija vieglāk, nekā viņš bija iedomājies. Tāpēc, ka viņš bija veikls, un tāpēc, ka viņai tas nāca negaidīti.

Nejaušības patiešām viņam palīdzēja. Ietve joprojām bija tukša.

Viņš pārsteidza pats sevi. Viens bija sēdēt gaišā istabā, plānot un fantazēt. Gluži kas cits — īstenot to dzīvē.

Viņš līdz pēdējam sasprindzināja jutekļus. Viņš atradās labirintā. Kaut kas viņu diriģēja, kā rīkoties. Vēl kāds to pateica otrajam. Trešais un ceturtais izpļāpāja to piektajam, tas uzkliedza sestajam.

Viņš nogāza viņu zemē un ar kāju aizspēra ciet automašīnas durvis. Viņam mutē iekļuva viņas matu kušķis. Ik mazāko viņas kustību pavadīja spēcīgs elpas vilciens. Viņš ievēroja, ka meiteni pārņem vēsa apskaidrība. Ar apakšdelmu viņš aizspieda viņai muti. Viņas acis no bailēm un neticības iepletās. Viņš parāva viņu aiz matiem. Izrāva lielu kušķi, ko iebāza kabatā. Iesita viņai pa seju. Uzsēdās jāteniski virsū un no visa spēka saspieda viņas kaklu, vairākas reizes dauzīdams pakausi pret asfaltu. Galvai sitoties pret ietvi, atskanēja dobji būkšķi. Viņš sita tik stipri, ka gandrīz varēja dzirdēt viņu mirstam.

Viņš atradās kaut kur citur. Viņš dejoja. Spēks nāca no iekšienes un deva viņam jaunu sparu. Viņš dzirdēja tuvojošos satiksmes dunu. Iedegās dzeltenā, tad zaļā gaisma. Viņus aizsedza novietotās automašīnas. Viņš līdz pēdējam sasprindzināja maņu orgānus. Viņš paskatījās uz leju, uz viņu. Viņš uzreiz ievēroja, ka bailes viņu ir pilnīgi paralizējušas. — Tātad tu vari būt nobijusies, ari tu, — viņš tgi šņāca.

Viņš sāka izdzēst viņu no savas apziņas. Viņš mīlēja šo izjūtu — ienīst viņu.

Viņa spēle sāka pārvērsties mākslā. Viņš aizburs viņu prom. Iesākumā viņa mēģināja atbrīvoties izlocīdamās. Aizlika rokas aiz muguras, it kā tās būtu spārni, ko viņa vēlas atbrīvot.

Viņa mēģināja kliegt, bet viņš pārkliedza viņu ar savu mierīgo runāšanu.

Viņas kliedzieni līdzinājās gaisam. Tie bija smalki un gaiši zaļi kā lietus un iestrēguši viņai kaklā.

Ap sevi viņš neko vairs neievēroja. Viņa gribēja atkal tikt augšā. Viņa negribēja tikt Debesīs. Acīmredzami viņa nāvei bija devusi drausmīgu vārdu.

Pamazām viņš juta, ka arī pats ilgojas tikt vaļā no šīs nelaimes. Viņš bija noguris. Ļaunākais bija tas, ka viņš sāka apjaust pats savas šausmas. Sī nebija nekāda nāves deja, šis bija mara- tonskrējiens.

Un viņš jau gatavojās zaudēt, jo gabaliņu tālāk uz šo pusi lēnā, vārgā solī redzēja klunkurējam kādu vecāku sievieti.

Laiks stāvēja uz vietas. Viņš pa pusei vilka, pa pusei stūma viņu kādu gabalu pa zāli. Tad brutāli rāva viņu iekšā tumsā, kur bija melni koku stumbri un ēnas, liels ekskavators, zemes kaudzes un netīrs brezents, pārvilkts pār bedri.

Laternu gaisma veidoja zālē dzeltenus plankumus, rādīja uz pussatrūdējušām lapām, bet tai tomēr nebija pietiekami garu pirkstu, lai viņus aizsniegtu. Aiz zemes kaudzes viņš no jauna piespieda viņu pie zemes.

Notupies uz ceļiem, viņš vēlreiz sažņaudza pirkstus ap viņas kaklu. Viņa gulēja ar pakausi siltajos dubļos. Meitene zem viņa rokām nodzeltēja.

Rīc tam, piecēlies un notīrījis drēbes, viņš bija aizelsies un nobijies. Šalkoņa no ielas bija apslāpējusi jebkuru citu skaņu. Viņš pamanīja, ka aizbrauc kāds taksometrs un motocikls. Garām pabrauca virkne personisko auto. Tad atkal iestājās klusums. Tālāk ielu krustojumā luksoforā dega sarkanā gaisma.

Vecā sieviete savā lēnajā gaitā bija panākusies krietnu gabalu tuvāk.

Viņš ātri pārlaida roku pār seju, nemanīdams, ka no zemes uz vaiga paliek brūna svītra. Noliecies viņš pacēla meiteni pa pusei augšā. Aplicis roku viņai ap vidukli, viņš ievilka to vēl nedaudz dziļāk Pils parkā, pie kādas mazākas kaudzes, kas pa daļai bija iežogota ar pagaidu tērauda tīkla žogu. Viņš domāja, ka varētu viņu norakt šeit, zemē, vai varbūt apklāt ar brezentu.

Viņš piecēlās un ievēroja, ka pa ietvi garām iet kāds vīrietis ar suni. Suns ošņāja, ošņāja un ošņāja, bet bija par dumju, lai vispār kaut ko pastāstītu saimniekam, un beidzot ļāva viņam aizvilkt sevi tālāk.

Pie Mākslinieku kafejnīcas kāds skaļi smējās. Viņš dzirdēja attālu mūziku un vienmērīgu ventilācijas iekārtas dūkoņu no vecās akmens ēkas sienas pāri ielai.

Sirds sitās viņam kaklā. Patiesība gatavojās viņu panākt. Piepeši viņš ieraudzīja auto atslēgas. Tas gulēja uz ietves un spīdēja. Tās būs izkritušas no durvīm, kad viņš tās bija aizspēris.

Viņš redzēja, kā atslēgu saišķī spoguļojas tenkotāja laterna. Tad Terēse Gēbere piesardzīgi sakustējās un klusu ievaidējās.

Viņš juta, ka paduses dedzina sviedri. Pagriezies viņš iespēra viņai un saniknots atkal notupās uz ceļiem. Pie velna, vai tu reiz nevari mirt? Pēdējo reizi viņš cieši sažņaudza pirkstus viņai ap kaklu un no visa spēka saspieda. Tā viņš turēja, līdz sāka sāpēt augšdelma muskuļi. Viņš lika lietā spēkus, kuru viņam īstenībā nebija. Viņš lika tos lietā vēlreiz. Un vēl reizi. Pēkšņi patiesība viņu saprata. Tad viņš beidzot dzirdēja, ka viņa nomirst.

VECĀ SIEVIETE GĀJA PA VERGELANNA IELU, IEGRIMUSI SAVĀS DOMĀS.

Viņa bija apciemojusi kādu skolas laiku draudzeni, kurai bija astoņdesmit pirmā dzimšanas diena. Pie biskvīta kūkas un pāris tējas tasēm viņas bija runājušās par senajām dienām. Viņa gāja lēnām, viegli saliekusies uz priekšu, un retumis uzmeta acis atstātajām automašīnām. Viņai bija piecus gadus vecs mazmaz- dēls, liels auto marku pazinējs. - Volvo, - viņa skaļi pie sevis nomurmināja. — Saab un Mercedes. — Viņa nomākti pasmaidīja, iedama garām diviem auto pēc kārtas, kuru markas viņa nezināja. Viņa domāja par grāmatu, ko bija uzdāvinājusi draudzenei; viņa gan pati to vispirms bija izlasījusi, bet cerēja, ka draudzene to nepamanīs. Uz pleca sieviete nesa somu.

Rīkšņi tieši viņai priekšā parādījās vīrietis. Viņa satrūkās un acumirklī cauri augumam juta izviļņojam bailes. Viņš izskatījās dusmīgs, un pār vienu vaigu viņam bija zemaina svītra. Viņam uz pieres krita slapji, piloši mati. Sieviete automātiski ar abām rokām piespieda sev klāt plecu somu.

Bet vīrietis uzgrieza viņai muguru un, žigli noliecies, kaut ko pacēla no zemes.

Vecā sieviete turpināja iet tādā pašā gaitā, it kā nekas nebūtu atgadījies. Viņa neuzdrīkstējās apstāties. Kad viņa jau bija vīrietim līdzās, viņš pagriezās pret sievieti. — Manas mašīnas atslēgas, — viņš klusu sacīja, — man tās izkrita.

Vecā sieviete pamāja ar galvu un juta, kā sirds sitas pret ribām. — Es atvainojos, — viņa teica, — es ļoti nobijos.

Vīrietis nervozi viņai uzsmaidīja. — Nekas briesmīgs, — viņš sacīja.

- Es saprotu, - viņa teica un piesardzīgi pasmaidīja pretī.

Atrāvis durvis, vīrietis krišus iekrita brūnajā automašīnā un ieslēdza aizdedzi. Strauji izgriezis auto ārā no stāvvietas kvadrāta, viņš aizbrauca lejā uz centru.

Vecā sieviete dusmojās pati uz sevi. Mirkli viņa palika stāvam un sakopojam spēkus. Tas bija idiotiski - tā nobīties. Viņa uzmeta ātru mirkli Pils parkam, kur ekskavators bija izracis zemi un savandījis skaisto zālāju. Ēnas no zemes kaudzēm uz ietves veidoja garas svītras. Vai viņi nekad nebeigs to savu neglīto rakšanu? Kā drūms, tumšs milzis tur fonā gulēja pils.

Lietus saldi garšoja uz viņas lūpām. Savilkusi ciešāk mēteļa apkakli, viņa pati sev teica, ka jāsaņemas. Viņa ievēroja kādu jaunu sievieti viegli skrienam lejup pa platajām Mākslinieku nama kāpnēm. Viņa pamanīja, ka jaunās sievietes mati plīvo vējā un ka matu cekuls daļēji aizsedz tās seju.

Vecā sieviete gāja tālāk. Viņai bija izdevies atvairīt nepatikas izjūtu. Tagad viņa domāja par mazu greznumlietiņu, ko bija redzējusi Glasmagasinet veikalā. Varbūt to varētu uzdāvināt draudzenei Ziemassvētkos?

TANJA GĒBERE VIEGLI SKRĒJA LEJUP PA KĀPNĒM. Pilsētas troksnis kā kluss, nelaimi vēstījošs apakštonis skanēja aiz blīvās septembra tumsas. Deviņpadsmitgadniecei nebija virsdrēbju, un viņa pa pakāpieniem skrēja lejup tikpat viegli, kā pirms desmit minūtēm bija skrējusi viņas dvīņumāsa. Rokas viņa turēja sakrustotas uz krūtīm, it kā lai atvairītu lietu un aukstumu.

Uzmetusi žiglu skatienu ielai, viņa izbrīnīta apstājās. Automašīna bija pazudusi. Brūnais, vecais Opel tur vairs nestāvēja. Tas bija savādi. Viņa skatījās uz tukšo autostāvvietas kvadrātu un, pagājusi pāris soļu uz priekšu, pavērās uz Vergelanna ielas abām pusēm. Bet bija pazudusi gan māsa, gan automašīna. Vēderā sāka kņudināties pretīgums, bet viņā raisījās arī satraukums. Viņa juta, ka sāk salt. Lietus lāses jau bija salipinājušas

viņas matus un iesūkušās mīkstā angoras svītera valdziņos. Viņa vēlreiz palūkojās visapkārt, iekams pagriezās un aši uzskrēja atpakaļ pa kāpnēm, rokas joprojām cieši piespiedusi pie krūtīm.

Bija trešdiena, 16. septembris, pulkstenis - 21.09. Bija dziļš un tumšs rudens vakars. Sī bija īpaši skumja diena, ko Tanja Gēbere nekad nevarēs aizmirst.

Tieši pulksten 22.07 Askerē Bēritas un Rolfa Gēberu mājās iezvanījās telefons. Klausuli pacēla meiteņu māte.

—        Mamm, — uzbudinātā balsī sacīja Tanja. Viņa zvanīja no restorāna telefona automāta.

-Jā?

—        Mēs esam pilsētā, Arcimboldo - Arcimboldo, Mākslinieku nama kafejnīcā.

—             Ak tā. Ko tad jūs tur darāt?

—Sēžam un pļāpājam.

—             Vai jūs dzerat?

—Nē, mamm, izbeidz.

Klausules viņā galā Bērita Gēbere nopūtās. — Vai jums ir jauki? — viņa jautāja.

-Jā… vai nē, es faktiski nezinu. Saproti, Terēsei tikai vajadzēja aiziet līdz automašīnai, lai paņemtu Viņai. Viņa gribēja mums kaut ko parādīt.

—Kādai viņai?

v »

—Žurnālu Viņai.

-Aktā.

—        Mēs… Ida, Hanne un es tikmēr sēdējām un gaidījām. Bet viņa neatgriezās.

Bēritas Gēberes balsī ieskanējās uztraukums.

—             Vai tu gribi teikt, ka kaut kas ir atgadījies?

—Nē, es nezinu, bet viņas auto ir pazudis.

Meitas balss bija kļuvusi maķenīt skaļāka. Bija grūti sadzirdēt, ko māte atbildēja, jo nepārtraukti šķindēja glāzes un garām gāja, sarunājās un smējās cilvēki.

-    Tu gribi teikt, ka auto ir nozagts? - Bērita Gēbere bija apsēdusies uz krēsla līdzās telefona galdiņam. Tanja Gēbere varēja dzirdēt, ka ir pienākusi mazā māsa, kas stāvēja blakus, kaut ko runāja un jautāja. Tanja dzirdēja māti viņai sakām, ka ir nozagts auto.

-     Nē! - klausulē sauca Tanja. - Auto ir pazudis un arī Terēse. Viņa būs par kaut ko saskaitusies. Tu taču zini, kāda ir Terēse, — Tanja piebilda, - bet es tikai to nesaprotu, jo viņa nebija saskaitusies. īstenībā nebija.

Māte neatbildēja.

-    Vai tu nevari palūgt papum, lai viņš aizbrauc uz Frēdbūes ielu un paskatās, vai Terēse nav aizbraukusi mājās, lai paskatās, vai auto nestāv garāžā? Mēs turp zvanījām, bet neviens neceļ klausuli.

-Jā, bet viņa nav mājās, Tanja, viņš ir Lions kluba sanāksmē, - nomākta atbildēja Bērita Gēbere. - Un man pašai nav diez kāda vēlēšanās tagad turp braukt. Es gluži vienkārši to nejaudāju. Es biju nodomājusi iet agri gulēt.

-Vai tad jūs nevarat mazliet pagaidīt un paskatīties, vai Terēse neparādās? Ja ne, tad taču jūs varat braukt mājās ar vilcienu, - teica Bērita Gēbere.

-     Okei, - drūmi atbildēja Tanja. - Laikam tā būs jādara, — viņa beidza sarunu, nolika klausuli un devās atpakaļ pie ziņkārīgajām draudzenēm.

POLICIJAS KOMISĀRU KĀTU ISAKSENU OSLO SLEPKAVĪBU IZMEKLĒŠANAS DAĻĀ UZ MIRKLI IZTRAUCĒJA SAULES ZAĶIS, KAS DANCOJA UZ DOKUMENTIEM VIŅA PRIEKŠĀ. Viņš jau gatavojās novākt divas arhīva mapes no lielās dokumentu kaudzes, kas gulēja uz rakstāmgalda. Viņš juta, ka tuvojas saaukstēšanās. Tieši pašlaik tā sparīgi centās ieperināties viņam galvā. Ar acīm viņš sekoja saules zaķim. Divas trīs reizes tas žigli nodejoja uz priekšu un atpakaļ, tad aizslīdēja augšā pa sienu un nozuda.

Viņš atliecās atpakaļ krēslā un piepeši ieraudzīja savas sejas izkropļoto un izplūdušo atspulgu tērauda lampā, kas stāvēja viņa priekšā. Tērauds bija kā āksta spogulis. Kātu Isaksens palika sēžam un blenžam uz sevi. Viņš redzēja nogurušu četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti ar plāniem, gaišiem matiem. Izkropļotais sejas atveids izplūda pāri lampai un izbeidzās pie šaurās ādas svītras.

Viņš uzmeta ašu skatienu pulkstenim. Tas rādīja bez piecām minūtēm desmit piektdienas priekšpusdienā. Kalendārs pie sienas rādīja 18. septembri.

Viņš saņēmās un piecēlās. Sanāksmei bija jāsākas pulksten desmitos.

Policijas pārvaldē Grenlannē aiz apkvēpušajām stikla rūtīm rudens saule jau bija ienesusi smagu un smacīgu siltumu. Gaisā bija jaušama tāda kā nomāktība. Kaudzes ar dokumentiem auga augumā. Divas slepkavības pēdējo dienu laikā. Viens sadurts ar nazi. Kāds jauns zēns bija nogalinājis savu klasesbiedru. Un kāds pievilts laulenis bija aizdedzinājis māju.

Tie, šie noziegumi, droši vien nekad nebeigsies. Saprotams, ka ne. Pasaule nevirzījās uz priekšu. Visādā ziņā tas neattiecās uz rupjībām un ļaunumu.

Kātu Isaksens īsi sveicināja savu priekšnieci, policijas galveno komisāri Ingeborgu Miklebusti. Viņa bija piecdesmit vienu gadu veca un gandrīz metru astoņdesmit gara. īstenībā viņa bija eleganta dāma ar sarkanīgiem matiem, kas pie pašām matu saknēm pārgāja pelēkumā. Parasti viņa valkāja vai nu svārkus, vai kleitu. Kātu Isaksenam attieksmē pret viņu jaudās tāds kā stīvums. Kādu laiku bija labāk, bet pašlaik atkal — manāmi sliktāk. Viņš īsti nezināja, no kā tas ir atkarīgs. Viņam labpatika domāt, ka tam ir sakars ar personības īpašībām. Bet viņam bija jāatzīst, ka viņu provocēja viņas dabiskā autoritāte. Pievilcis tuvāk krēslu, viņš apsēdās un skaļi nošķaudījās. — Atvainojiet, — viņš teica, meklēdamies kabatā pēc kabatlakata.

Izmeklētāji pa vienam sarunādamies ienāca komisāres darbistabā. Vispirms Prēbens Ulriksens - jauns, mazliet augstprātīgs tips, kas joprojām dzīvoja pie saviem vecākiem Stabekā. Viņš skrapstināja krēslu un droši uzsmaidīja Kātu Isaksenam. Tad pēc kārtas viņam sekoja policijas inspektors Rogers Hei- baks, Kātu Isaksena tuvākais līdzstrādnieks, Asie Tengs — dzīvespriecīgs, sirms izmeklētājs ar milzīgu pieredzi — un visbeidzot Torsens un Billingtons. Abi pēdējie gandrīz pastāvīgi strādāja kopā un veidoja teju vai mazu komandu.

Ingeborga Miklebuste bija sasaukusi izmeklētājus uz steidzamu sanāksmi pulksten desmitos. Viņa izskatījās nogurusi un nedaudz nomākta, par spīti tam, ka bija ļoti apmierināta: viņiem jau ir izdevies noskaidrot slepkavības lietu ugunsgrēkā Sāgenē.

—                 Bet, — viņa iesāka, drudžaini skatīdamās papīros sev ^ priekšā, — jūs noteikti esat dzirdējuši, ka mums jau diemžēl ir

jauna lieta, kurai dodama vislielākā priekšroka. — Viņa īsi iesmējās: — Īstenībā es biju cerējusi, ka pāris dienu būs miers.

^^ Tas mums visiem būtu bijis nepieciešams.

—                Bet tomēr. -^Noglaudusi sarkanīgos matus, galvenā komi- sāre turpināja: — Šorīt no rīta pulksten deviņos ūdenī pie Aker- briges tika atrasts jaunas sievietes līķis.

Kātu Isaksens nomākts lūkojās sev priekšā. Sajūta, ka galva ir pilna ar vati, bija kļuvusi vēl stiprāka un noslāpēja skaņas ap viņu.

—Jā, jā, — piekrita Asie Tengs, — tad atliek tikai atkal ķerties pie darba.

Rogers Heibaks nedaudz paliecās uz priekšu un no bikšu aizmugures kabatas izvilka ķemmi. Ingeborga Miklebuste ātri ielūkojās papīrā, kas viņai bija priekšā. - Slepkavība, — viņa teica. — Par to liecina sitienu pēdas uz sievietes kakla un galvas. Zvanīja Ellene Grūe. Galvas vienā pusē laikam izrauti gandrīz visi mati.

—                Ak vai, — Prēbens Ulriksens saviebās. — Pretīgi, — viņš piebilda.

Rogers Heibaks ātri izvilka ķemmi caur matiem.

Ingeborga Miklebuste pēc kārtas viņos nolūkojās. Kātu Isaksens kaut ko atzīmēja uz papīra, kas gulēja priekšā.

Telpā klusi iesteidzās policiste Randi Juhansena, kas nesen bija precējusies un pieņēmusi vīra uzvārdu. Brūnās cirtas noplī- voja vien ap viņas galvu. — Atvainojiet, — viņa teica un ātri uzsmaidīja Rogeram. — Šodien es ierodos ar nokavēšanos, - viņa klusu teica un uzsita viņam uz pleca.

Ingeborga Miklebuste ar nepacietīgu rokas kustību apklusināja viņu. - Lūdzu, esi tik laipna, — viņa sacīja. Paņēmusi krēslu, Randi Juhansena ātri apsēdās. Galvenā komisāre nopietna pagriezās pret Kātu Isaksenu.

-    So lietu izmeklēsi tu, — viņa teica.

Kātu Isaksens uz brīdi aizvēra acis un juta, kā saaukstēšanās pārņem viņu arvien vairāk. Kaklā sāpīgi kņudēja.

—Paldies tev, - viņš sarkastiski atbildēja. Rogers Heibaks skali žāvājās.

-No avīzēm jau zvana, — turpināja Ingeborga Miklebuste,

—              bet mēs vēl neko neesam teikuši par viņas personu. Mēs cenšamies sadabūt rokā vecākus. Viņai kabatā bija autovadītājas apliecība.

—       Dāma no Oslo? — jautāja Randi Juhansena un paņēma ābolu no keramikas bļodas, kas stāvēja ovālā ozolkoka galda vidū.

—       Viņa bija no Askeres. - Ingeborga Miklebuste šķirstīja savus papīrus. — Es tikko saņēmu šo faksu, — viņa atbildēja.

—              Kabatā kopā ar viņas vadītājas apliecību bija pāris simtnieku. Noslepkavoto sauc Terēse Gēbere, un viņa dzīvoja Frēdbūes ielā 57, Askerē.

Ingeborga Miklebuste paskatījās uz Kātu Isaksenu, kas pats dzīvoja vienā no Frīdendāles rindu mājām Askerē. — Vii tu kaut ko zini par viņu? — viņa jautāja.

Viņš papurināja galvu. — Nē, — viņš atbildēja. — Nekad neesmu par viņu dzirdējis. Bet Askere ir liela, — viņš piebilda.

-    Taču es zinu, kur atrodas Frēdbūes iela. Tur ir augstās daudzdzīvokļu mājas, kas atrodas tieši pie pašas šosejas. To rajonu sauc Hāgaleka.

—Nē, es nezinu, — teica Ingeborga Miklebuste, uzsverot vārdu "es". Viņa sakārtoja balto blūzi. — Es nepazīstu to apkaimi, viņa piebilda, - bet jums ar tehniskajiem ekspertiem jādodas uz Akerbrigi un tas jāpārbauda. Noslepkavotā ir aizvesta uz tiesu medicīnas nodaļu. Nozieguma vietas izmeklētāju grupa tur darbojas jau pilnā sparā. Veikalu īpašnieki droši vien ir nikni, ka slēgta visa teritorija.

—          Visa Akerbrige? — Rogers Heibaks viegli pasmīnēja, atkal izmakšķerēdams no aizmugures kabatas melno ķemmi.

—          Roger, Dieva dēļ, liec mierā to ķemmi, — nomākta sacīja Ingeborga Miklebuste un piebilda, ka, saprotams, viņi nav norobežojuši visu Akerbrigi, bet lielas tās daļas.

Kātu Isaksens atkal nošķaudījās, un Randi līdzjūtīgi nolūkojās viņa spožajās acīs. — Tu tomēr neesi gluži mundrs, - viņa sacīja.

—Nē, - atzina Kātu Isaksens, - varu tev solīt, ka neesmu vis.

—Bet tagad tu nedrīksti iet uz mājām, — stingri noteica Ingeborga Miklebuste.

—          Tāda doma man nav nākusi ne prātā, — Kātu Isaksens aizkaitināts viņā palūkojās un piecēlās. Kāds tur brīnums, ka viņa ir dabūjusi iesauku Mārgareta Tečere, viņš nodomāja.

—Ņemšu līdzi Rogeru un Randi un došos turp, — viņš īsi noteica.

—Es ari braukšu līdzi, — sacīja Prēbens Ulriksens un piecēlās.

—          Tas nav nepieciešams, — ātri ieteicās Kātu Isaksens, — pabeidz tos ziņojumus, ko es tev šorīt iedevu, — viņš piebilda un tad instruēja Asli Tengu, Torsenu un Billingtonu par to, kas viņiem darāms. Pēc tam viņš žigli izgāja no kabineta. Prēbens Ulriksens saīdzis nolūkojās viņam pakaļ.

Kamēr viņi gāja pa gaiteni uz liftu, lai dotos lejā uz garāžas ēku, viņš nošķaudījās vēl kādas pāris reizes.

—Bet, pie velna, cilvēk, — sacīja inspektors Rogers Heibaks un pasmīnēja. - Ka tevi jupis.

Kātu Isaksens stipri nošķaudījās. — Sī, velns viņu rāvis, nav nekāda parasta saaukstēšanās, — viņš teica.

-     Tev taču nav alerģija? - Rogers Heibaks jautājoši nolūkojās viņā un pamirkšķināja Randi. — Tu taču esi iegādājies kaķi. Vai tad ne?

Kātu Isaksens papurināja galvu. — Tā nav kaķa vaina, — viņš teica.

Rīc nedēļas, kad dēliem sāksies rudens brīvlaiks, viņš bija plānojis paņemt brīvdienas. Kaimiņi bija piedāvājuši noīrēt vasarnīcu. Ta atradās kaut kur Noreljellos. Bente jau bija piekritusi. Viņa par piedāvājumu bija stāvā sajūsmā. Jautājums bija vienīgi tāds, vai viņš varēs dabūt brīvdienas. Viņš nojauta, ka šī lieta būs smaga.

Viņš domāja par to, ko abi bija runājuši vakar vakarā: vai ņemt līdzi trīsgadīgo Georgu vai ne? Bente godīgi pateica, ka labprāt viņu neņemtu. Georgs bija Kātu dēls no īslaicīgiem sakariem ar citu sievieti. Kaut arī Bente pamazām bija samierinājusies ar notikušo, viņi par to tomēr nemitīgi diskutēja. Tas bija bijis ilgs ceļš. Bentei bija smags laiks, kad Kātu pirms četriem gadiem pameta viņu un divus padsmitniekus dēlus desmit gadus jaunākās Sigridas Veldes dēļ. Nu jau bija pagājuši divi gadi, kopš viņš atkal bija pārcēlies atpakaļ pie savas ģimenes. Viņam tie bija bijuši divi diezgan juceklīgi gadi. Viņš gan loloja sapni, ka viss būs kā iepriekš. Un gandrīz vai tā tas arī bija, bet kaut kas tomēr bija izpostīts uz visiem laikiem.

—Lūdzu, Juhansena kundze, — teica Rogers Heibaks un atvēra Randi civilā Opel Corsaen durvis. - Starp citu, kā ta' iet laulībā? — viņš jautāja.

-     Paldies, labi, — vina ātri atbildēja un iesēdās aizmugures sēdeklī.

Kātu Isaksens atkal nošķaudījās.

—Pastāsti taču par kaķi! — Rogers ielēca priekšējā pasažieru sēdeklī un saspringti palūkojās uz priekšnieku. Kātu Isaksens iedarbināja motoru un izbrauca no garāžas. Randi aizmugures sēdeklī pasmaidīja un savilka ciešāk ādas jaku.

Kātu nošķaudījās un papurināja galvu. — Tā nav kaķa vaina, cs taču teicu, — viņš sacīja.

-           Vai tad tam jau ir iedots vārds? — Rogers Heibaks izķeksēja 110 kabatas šokolādi un sāka plēst nost iesaiņojumu.

-Jā, — īsi atteica Kātu Isaksens.

-    Kāds tad?

Kātu Isaksens neatbildēja. Viņš koncentrējās uz braukšanu. Bet Rogers neatlaidās. Saņurcījis papīru, viņš atkārtoja jautājumu. — Kā to zvēru sauc? — viņš vaicāja, viegli iedunkādams priekšniekam sānos.

Kātu Isaksens paskatījās uz viņu un viegli pasmaidīja. - Marmelāde, - pēc nelielas pauzes viņš atbildēja.

-            Marmelāde? — Rogers Heibaks iebāza mutē mandeļu standziņu un, atliecies sēdeklī, skaļi smējās. - Marmelāde, - viņš ņirdza, — labs vārds.

Kamēr viņi brauca iekšā autostāvvietas ēkā Akerbrigē, Kātu Isaksenam iešāvās prātā, ka šajā nedēļas nogalē atkal ir jāņem Georgs. - Sasodīts, — viņš klusu pie sevis nomurmināja.

-    Kas ir? — Randi paliecās mazliet uz priekšu.

-            Nē, nekas, — Kātu Isaksens apstādināja auto. Viņš cerēja, ka gadījums ar ūdenī atrasto sievieti neaizkavēs viņu norunātajā laikā paņemt dēlu. Viņš paskatījās pulkstenī. Trīs gadus veco puiku viņš bija norunājis paņemt pēc piecām stundām, pulksten četros.

*

Puse no bruģakmens klātā laukuma bija norobežota. Obligātās sarkanbaltās lentes jau sen bija novilktas. Nozieguma pēdu saglabāšana ritēja pilnā sparā. Kātu Isaksens noliecās zem nožogojuma lentes un devās pie nozieguma vietas izmeklētājiem. Rogers un Randi darīja to pašu.

Pie lentes bija sastājies liels ziņkārīgu ļaužu pūlis. Kārtības policisti formas tērpos centās panākt, lai ļaudis atkāptos. — Esiet tik laipni, — viņi lūdza, — te nav nekā, ko redzēt.

-     Bet kas tad īsti ir noticis? - ziņkārīgi jautāja kāds pusaudzis.

-     Mēs tagad vēl neko nevaram pateikt, - atbildēja jaunais policists un vēlreiz lūdza cilvēkus iet prom. Kāda policiste ar videokameru filmēja ļaužu baru. To viņi bija sākuši darīt tikai pēdējā laikā. īpaši svarīgi tas bija ļaunprātīgas dedzināšanas gadījumā, jo noziedznieks bieži vien atgriezās notikuma vietā. Bet arī slepkavības gadījumā bija svarīgi sistemātiski izpētīt tā dēvētos apmeklētājus.

Rudens saule spoguļojās ēku stikla fasādēs. Pie restorāniem ārpusē stāvēja sakrauti soli. Desmit, piecpadsmit metrus no La Piazza notupušies kaut ko darīja trīs tehniskie eksperti. Kātu Isaksens aizgāja pie viņiem. — Vai jūs kaut ko atrodat ar'? - viņš jautāja, pamādams ar galvu vienam no viņiem.

Vietas pārmeklētāji piecēlās. - Sveiki, sveiki, - viņi pēc kārtas sasveicinājās ar izmeklēšanas vadītāju, pēc tam papurināja galvu. - To mēs nezinām, — viens no viņiem atbildēja. — Līķi atrada peldam kanālā tur tālāk. Mēs tikai provizoriski norobežojām vienu daļu, jo uz zemes atradām asins plankumus, — viņš atbildēja. - Bet mēs jau nezinām, vai tiem ir kāds sakars ar šo lietu. Mēs, protams, pārbaudām visas iespējamās pēdas.

-     Pats par sevi saprotams, - atteica Kātu Isaksens un vienlaikus juta, ka pār muguru pārskrien drebuļi. Par spīti tam, ka gaiss bija remdens, rudens gulēja un snauda saules staros, kas slīdēja pa asfaltu. Noguris viņš pārbrauca ar roku pār seju. Vienā vietā bija neliela kaudze slapju pelnu, it kā kāds būtu sadedzinājis avīzi vai kādu citu papīru.

Viņam pretī nāca Ellene Grūe, viena no nozieguma vietas izmeklētājām. Viņa bija maza auguma un tumšmataina, ar skaistu, nekrāšļotu seju. — Sveiks, — viņa teica. Viņas balsij, kā vienmēr, bija viegla skarbuma pieskaņa. Kātu Isaksenam viņa allaž šķita nepieejama. Sākumā, abiem satiekoties, viņš bija mēģinājis būt laipns un uzsākt sarunu. Rīdējā gada laikā, kad viņiem gadījās strādāt kopā, viņš bija runājis tikai pašu nepieciešamāko.

-    Atnes plastmasas zeķes, — viņa uzsauca vienam no tehniskajiem ekspertiem.

—          Vai jūs kaut ko atrodat? — Kātu Isaksens raudzījās lejā uz viņu.

—          Vel neko, — atbildēja Ellene Grūe. — Mēs ņemam asins paraugus un pārbaudām katru putekli apkārtnē. — Piepeši viņa pacēla roku un uzlika plaukstu viņam uz pieres. — Vai tu neesi formā? — viņa jautāja.

Viņš papurināja galvu. - Nē, — viņš attrauca.

—          Tev tāda pasilta piere, — viņa sacīja.

Viņš aši pasmaidīja. — Jā, — viņš atbildēja.

Viņa palika stāvam un īsu brīdi nopietni nolūkojās viņā, tad pasmaidīja. — Nabadziņš, — viņa noteica.

Kātu Isaksens pārsteigts nolūkojās viņā no augšas. Viņš joprojām juta viņas rokas vieglo pieskārienu pie pieres.

Viens kārtības policists atnāca un iedeva viņam pāri zilu plastmasas zeķu. Kātu Isaksens izklaidīgi pateicās, noliecās un uzvilka tās uz savām kurpēm. Tad īsi pamāja Ellenei Grūei un gāja pie Randi un Rogera, kas stāvēja tālāk kanāla malā kopā ar diviem pārējiem nozieguma vietas izmeklētājiem. Pret debesīm kā smaili šķēpi slējās četras tukšas karogu kārtis. Zaļais, izliektais tilts, kas stiepās pār mākslīgo kanālu, viņam atgādināja Venēciju. Tilta kreisajā pusē bija pietauvotas divas jahtas. Uz klāja bija uzkāpuši vairāki izmeklētāji.

Kātu Isaksens pagriezās pret Rogeru un Randi. - Nav jau teikts, ka viņa tika iemesta tieši šeit, - viņš sacīja.

Rogers Heibaks papurināja galvu. Garais, tumšmatainais vecpuisis izskatījās nopietns. - Iespējams, viņa atvesta uz šejieni no citurienes. Vai lai lūdzu kādu pārbaudīt tuvumā esošo apkārtni?

-Jā, - atbildēja Kātu Isaksens. - Dari to.

Pagājis mazliet nostāk, Rogers Heibaks izvilka savu mobilo telefonu.

—Es domāju, ka jūs varat doties uz Askeri jau tūlīt, — teica Kātu Isaksens un paskatījās uz Randi. Viņš veltīgi centās aizkavēt klepus lēkmi. — Jums jāpaziņo piederīgajiem, - viņš izkle- poja. — Tā kā viņai bija tikai deviņpadsmit gadu, es pieņemu, ka vispirms tie ir vecāki, — viņš piebilda un aizgriezās.

—Okei, - noteica Randi un pamāja Rogeram, kas bija beidzis telefona sarunu.

Viņi gribēja zināt, vai Kātu ari vēlāk nāks.

—          Jā, — atbildēja Kātu Isaksens, — kolīdz tikšu prom no šejienes.

Pār notikuma vietu vēdīja jūras gaiss, bet tumši oranžā saule viņu žilbināja.

—Naktī ap pieciem uznāca spēcīga lietusgāze, — teica viens no nozieguma vietas izmeklētājiem. — Tā būs aizskalojusi prom no visa kā pa druskai.

—          Jā, nekāda priekšrocība tā nav, — piekrita Kātu Isaksens un izslējās. Tālāk pie restorāna Beach Club vairāki policisti bija aizņemti ar štata darbinieku iztaujāšanu.

—Es domāju, ka braukšu atpakaļ uz pārvaldi, — viņš teica nozieguma vietas izmeklētājiem, kas tūlīt notupās un atkal sāka strādāt. — Man jāmēģina saskaņot ienākušo informāciju, - viņš pie sevis nomurmināja un lēnām gāja atpakaļ pāri lielajam laukumam. Viņš domāja par Ellenes Grūes vieglo pieskārienu. Viņš paskatījās uz viņu. Viņa bija pietupusies kopā ar kādu citu tehnisko ekspertu. Kātu Isaksens ātri pasmaidīja un turpināja gaitu.

Tieši tobrīd, kad viņš jau noliecās zem nožogojuma lentes, iezvanījās mobilais telefons. Kāds žurnālists no NRK gribēja, lai viņš sniegtu interviju. Viņš pamanīja, ka viena plastmasas zeķe tūlīt pārplīsīs. — Es nezinu, vai man ir ko stāstīt, — viņš sacīja. — Pagaidām es nezinu vairāk kā tu.

Viņu pasauca kāds nozieguma vietas izmeklētājs. Pagriezies pret to, viņš sarunu ar reportieri beidza. Te mobilais telefons iezvanījās no jauna.

JAU AP PUSDIENAS LAIKU BENTE ĪSAKSENA BIJA PIEZVANĪJUSI UZ POLICIJAS PĀRVALDI, UN VIŅAI BIJA PASTĀSTĪTS PAR SLEPKAVĪBU. Viņas vīrs nebija pieejams, jo jūras atzarā bija atrasts līķis. Patlaban Kātu atradās notikuma vietā un pēc tam droši vien dosies pie noslepkavotā ģimenes. Turklāt viņam nepieciešams ievākt pagaidu ziņas no notikuma vietas.

Bente Isaksena sastinga. Viņa par vīra darbu zināja visu. Zināja, cik neaprēķināms tas ir. Pastāvīgo vilšanās izjūtu viņa bija iemācījusies kontrolēt.

Uzvārījusi sev tasi tējas, viņa apsēdās pie virtuves galda. Ben- tei vajadzēja iet uz naktsdežūru slimo ļaužu aprūpes namā, bet ne agrāk par pulksten desmitiem. No pagājušās nakts rikšošanas viņai smeldza kāju lieli.

Viņa izklaidīgi šķirstīja nedēļas žurnālu. Kādā vietā bija tā dēvētais realitātes stāsts par kādu sievieti — pamāti. Bente to izlasīja. Secinājums bija tāds, ka, vecākiem šķiroties, zaudētājs aizvien ir bērns.

Arā aiz loga viņa redzēja pa celiņu garām ejam rudo kaķi. Bente piecēlās un izgāja priekšnamā, atvēra durvis un pasauca to. Kaķis uzreiz nāca. Tas gāja, asti augstu saslējis, it kā triumfēdams. Nākdams iekšā gaitenī, tas murrāja. - Vii tu gribi ēst? - Bente sataisīja jauku un gaišu balsi. Noliekusies viņa pakasīja dzīvniekam aiz auss. Kaķis trinās viņai gar kājām, lēnām glaudās pie viņas spēcīgajiem lieliem un skaļi ņaudēja. — Tu gan esi labs puika, — viņa maigi sacīja.

Kaķis patiešām bija darījis brīnumus. Četrpadsmit gadus vecais Vetle droši vien bija sajūsmināts visvairāk. Kopš kaķa ierašanās viņš bija kļuvis daudz mierīgāks. Vecākiem bija aizdomas, ka zēns skolā diez cik labi nejūtas. Viņš gan neko nestāstīja, bet viņam nebija daudz draugu. Tomēr viņš ļoti aktīvi darbojās futbola komandā.

Bente bija arī ievērojusi, ka dzīvnieks labvēlīgi ietekmē septiņpadsmit gadus veco Gardu. Viņš runāja un mīlinājās ar kaķi — labprātāk gan tad, kad neviens to neredzēja. Garda gandrīz nekad nebija mājās. Viņš bija nemiera pilns un izskatījās noguris, un skolas mācībām neveltīja laiku, kaut gan ģimnāzijas otrajā klasē ar sabiedrisko zinātņu ievirzi noteikti bija jāmācās ļoti cītīgi. Rīcpusdienās un vakaros viņš kopā ar draugiem klaiņoja apkārt. Vairākas reizes Bente bija redzējusi viņu Askeres centrā. Viņa raizējās par vecāko dēlu. Viņi bija saņēmuši uzaicinājumu uz vecāku sapulci Askeres ģimnāzijā. Bente bija aizmirsusi to pateikt Kātu. Gards par to gan nebija neko teicis, to pavēstīja kaimiņš no blakus rindu mājas. Viņa meita gāja tai pašā klasē.

Izlasījusi rakstu par ļauno pamāti, Bente Isaksena nolēma paņemt Georgu. Pieņemt Kātu dēlu — tā viņai joprojām bija problēma, arī satikt Sigridu viņai nebija nekādas vēlēšanās. Bet žurnāla raksts bija aizskāris viņā kādu vārīgu stīgu un izraisījis sirdsapziņas pārmetumus.

Viņai pietika iedomāties vien, ka toreiz Kātu bija atstājis viņu ar zēniem, lai viss viņai iekšā sagrieztos. Sāpes bija dziļas un melnas. Tās bija tik līdzīgas šausmām, kuru dēļ viņai laiku pa laikam bija grūti aizmigt. Bente centās sev iegalvot — svarīgākais ir tas, ka Kātu ir atgriezies. Viņa bija norijusi daudzus krupjus, bet pilnībā piedot nespēja. Kaut gan viņš bija atgriezies, juridiski viņi tomēr bija šķirti. Tas Benti nomāca, bet viņa negribēja viņam pastāvīgi atgādināt, ka būtu jāapprecas no jauna. Tas viss šķita it kā absurdi. Un zēni laikam tā īsti pat nebija aptvēruši, ka viss nav gluži kā senāk. Viņi nezināja, ka patiesībā vecāki ir šķīrušies.

Ielikusi tējas tasi trauku mazgājamā mašīnā, viņa uzkāpa augšstāvā pārģērbties. Bente pār galvu novilka svīteri. Viņai uz vēdera pēc dzemdībām bija palikušas dažas sīkas, sudrabainas strijas. Viņa uzvilka zilu blūzi un džīnas. Gaiss guļamistabā bija dzestrs, gandrīz vēss. Viņa palūkojās uz tikko saklāto divguļamo gultu. īstenībā viņa visvairāk vēlējās atkal palīst zem segas. Naktsdežūras salauza viņas apņēmību kaut ko uzsākt.

Automašīna stāvēja pie garāžas ēkas gala sienas. Pie priekšējā stikla bija pielipušas dažas rudens lapas. Savākusi tās kaudzē, viņa slapjās lapas nometa zemē. Kātu garāžā turēja savu civilo policijā piešķirto automašīnu. Bija svarīgi, lai viņš lielā ātrumā varētu tajā iemesties, ja kaut kas bija noticis. Viņa iesēdās vecajā sarkanajā Polo un brauca Oslo virzienā.

Viņa joprojām jutās nedroša attiecībā pret Sigridu, kaut gan negribēja, lai tā būtu. Kātu atkal un atkal bija apgalvojis viņai, ka nevajag baidīties. Viņš vairs nekad neiešot prom no viņas. Un Bente viņam ticēja. Viņš patiešām bija atgriezies pie viņas. Pirmajā laikā abu attiecības bija bijušas kaislīgas. Gandriz tāpat kā viņu kopdzīves sākumā. Bet ikdiena bija atkal viņus pārmā- kusi. Nu viss bija kā senāk. Vai gandriz kā senāk. Dienas pagāja darbā un ģimenē. Bet tās reizes sāpes tomēr bija iespaidojušas viņas pašpaļāvību. Un Georgs pastāvīgi būs dzīvs pierādījums viņa sānsolim. Bet viņa neienīda zēnu. Viņš bija jauks, līdzīgs kucēnam un mīļš. Tris gadus vecais puišelis gan patiešām bija mazliet nevaldāms, bet tādi jau bija bijuši arī viņas pašas dēli.

NOSLEPKAVOTĀS VECĀKI BĒRITA UN ROLFS GĒBERI DZĪVOJA DIEZGAN LIELĀ ĢIMENES MĀJĀ PIE VĀRDO- SENAS SLĒPOŠANAS CENTRA ASKERĒ. Tā atradās skaistā vietā, ar lielisku skatu uz fjordu un Oslo tālumā.

Randi Juhansena un Rogers Heibaks novietoja civilo policijas automašīnu ceļa malā un kopā iegāja pa vaļējiem vārtiņiem. Uz iebraucamā ceļa stāvēja zaļš Golf.

Kātu Isaksens bija teicies ierasties vēlāk. Viņam tikai vispirms vajadzēja "sasiet dažus pavedienus" un ievākt vēl nedaudz informācijas.

*

Viņi dzirdēja grābekļa skrapstoņu, pirms viņu ieraudzīja. Randi Juhansena nervozi sabāza rokas melnās ādas jakas kabatās un pa mājas gala sienas akmens kāpnēm lēnām kāpa augšā. Tas šai darbā bija pats ļaunākais - paziņot piederīgajiem, ka no viņu ģimenes kāds ir nogalināts.

Bērita Gēbere atradās aiz mājas, nelielā mauriņā, kurš kā maza plakankalne stiepās no mājas sienas uz meža pusi.

Viņa bija gatavojusies sagrābt lapas mitrajā mauriņā. Viņa bija pilnībā iegrimusi savā pasaulē. Domas traucās cauri galvai. Bailes par meitu, kas bija pazudusi jau pusotru diennakti, viņas smadzenēs malās pa riņķi vien. Viņa nespēja atcerēties, ka kaut kad būtu jutusies tik nobijusies.

Vfel bija agrs rudens, un vairums lapu joprojām karājās kokos, bet Bērita juta vajadzību kaut ko darīt. Viņa bija pavadījusi nomodā visu nakti un tikai pulksten sešos no rīta īekntusi smagā, nemierīgā miegā, kas ilga pāris stundu. Kad viņa pamodās, bet no dzīvesbiedra un draugiem, kas mežā meklēja Tērēsi, vēl joprojām nebija nekādu ziņu, viņa izlēma, ka jāiet dārzā, lai kaut ko darītu. Viņa nebija spējusi neko ieēst. Vēderā jautās melns caurums.

*

Randi Juhansena palika stāvam un dažus īsus mirkļus nolūkojās uz nogalinātās māti. Bērita Gēbere ap galvu bija aptinusi skotiski rūtainu šalli. Kājās viņai bija balti gumijas zābaki.

Slepkavības lietas izmeklētāja dziļi ievilka elpu un gāja

sievietei klāt, lai viņas dzīvi saraustītu lupatu lēveros.

*

Bērita Gēbere satrūkās un aši pacēla acis. Nometusi grābekli, viņa uzlūkoja policisti ādas jakā un džīnās, kura lēnām un nopietni tuvojās viņai. Aiz viņas pa kāpnēm sekoja elegants, tumšmatains vīrietis. Un tad viņa to zināja. Ka ir pienācis laiks tam acumirklim, no kā viņa vienmēr bija baidījusies. Lapas kokos nekustējās. Gaiss bija miris un vējš — rimies. Viņa stāvēja, bet tomēr nestāvēja dārzā. Piepeši viņas nebija nevienā vietā. Kopš viņa bija kļuvusi par māti, viņa bija domājusi par šo acumirkli. Viņa bija ienīduši un atvairījusi šo domu un murgojusi par to. Un uzjundījusi to, lai atgādinātu pati sev, ka tāds mirklis var pienākt. Bet sirds dziļumos viņa nekad nebija pieļāvusi domu, ka vajadzēs to piedzīvot. Uzskatīja, ka kaut kas tāds var atgadīties vienīgi ar citiem. Tā taču domāja visi.

Bet tagad tas bija šeit. Tas acumirklis. Tas urbās viņā iekšā un nogūlās aiz kliedziena. Un caurums vēdera vietā pletās vēl lielāks un vēl melnāks.

— Mēs esam no policijas, - klusi teica Randi Juhansena un sniedza roku.

Bērita Gēbere juta pa augumu traucamies nevaldāmu sarkanu karstumu. Karstums gan bija ledaini auksts, un tas tikai plūda, plūda un plūda.

Randi Juhansena redzēja, kā sievietes seja lēnām pārplīst. Viņa apzinājās, ka šī māte — kopš šī briža un uz mūžīgiem laikiem — būs iznīcināta.

Rc tam viņa sagumusi sēdēja gaišās dzīvojamās istabas skaistajā dīvānā un klusā balsī stāstīja izmeklētājiem, ka iepriekšējā vakarā dzīvesbiedrs bija atradis meitas automašīnu autostāvvietā pie Semsvannas. — Mašīna bija aizslēgta un atslēgas — pazudušas. Mēs uzreiz ziņojām policijai, — viņa raudāja, — un pateicām, ka Terēse ir pazudusi. Policisti vaicāja, vai viņai nav pašnāvības tieksmju. Bet viņai taču tādu nebija! Mēs teicām, ka viņai tādu nav, bet policija mums neticēja. — Bērita Gēbere ar rokām aizklāja seju. Viņa domāja par lietu, kas no rīta bija bungājis pa jumtu. īstenībā viņa bija zinājusi jau tad.

Piepeši viņa aptvēra, cik liels darbs ar sevi viņu gaida. Paies mēneši, varbūt gadi, iekams viņa atkal spēs just nelielu prieku. Viņa saņēmās, lai pārtrauktu šīs domas. Viņa nevarēja te sēdēt un prātuļot, cik ilgs laiks paies, līdz viņa atkal spēs dzīvot. Vairāk ir jākoncentrējas un jādomā par Dievu. Doma bija spilgti dzeltena un spēcīga, bet uzreiz apdzisa. Viņa nespēja domāt par Viņu, kam vajag būt viņas gaismai un dzīvei. Viņu, kam ir jāvada viņa cauri visdziļākajai tumsai. Bērita Gēbere ar sirdsapziņas pārmetumiem atvairīja domas par Viņu un, atrāvusi rokas, atkal pacēla seju. Viņa sastapa izmeklētāju skatienus un nervozi jautāja, vai tie nevēlas kafiju.

—Jā, paldies, — ātri atbildēja Rogers Heibaks. Bet Randi Juhansena papurināja galvu. — Es uzvārīšu kafiju tavā vietā, — viņa sacīja.

Tad Bērita Gēbere sabruka, izplūzdama nevaldāmās raudās. Randi apsēdās viņai līdzās uz dīvāna un aplika viņai ap pleciem roku.

Rogers Heibaks piegāja pie loga. No aizmugures kabatas izvilcis ķemmi, viņš dažas reizes izvilka to cauri saviem tumšajiem matiem. — Velns, — stīvām lūpām viņš pie sevis nomurmināja. Viņš ienīda šo darba daļu.

—Mans vīrs un jaunieši ir ārā un joprojām meklē, — raudāja Bērita Gēbere. - Viņus es pilnīgi biju aizmirsusi. Arī Tanja, — viņa piebilda. — Terēses dvīņumāsa. Viņi bija ārā visu nakti.

—          Tātad policija nepiedalījās meklēšanā? — mierīgi un klusā balsī jautāja Randi.

Bērita Gēbere papurināja galvu. — Viņi sacīja, ka Terēse pilnīgi noteikti atkal atradīsies, ka viņiem trūkstot cilvēku. Bet īstenībā viņi noteikti domāja, ka viņa tur ir izdarījusi pašnāvību. Manam vīram visu vajadzēja kārtot pašam. Viņš vēl neko nezina, — viņa teica. — Ak Dievs, viņš neko nezina. — Viņa piecēlās un drudžaini sāka staigāt pa dzīvojamo istabu uz priekšu un atpakaļ.

AUGSTĀ ZĀLE bija sažuvusi un DZELTENA. Pec lietusgāzes tā saķepusi gulēja pie zemes. Viņi bija meklējuši visu nakti. Viņi bija nosaluši un slapji. Lietus bija sācies ap pieciem. Tas nelija nemaz tik ilgi, toties spēcīgi. Skraidīdams apkārt un meklēdams, Rolfs Gēbers bija jutis, ka bailes aizvien pieņemas spēkā. Dzeltenais aplis no kabatas lukturīša izskatījās kā ļauna saule.

Gaiss bija mitrs. Viņi bija izbriduši mežu krustu šķērsu, bet pilnīgi uz labu laimi. Rolfs Gēbers bija vīlies policijā. Nedrīkstēja atraidīt uztrauktus piederīgos tā, kā viņi bija darījuši. Bet policijai nepietika cilvēku, lai meklētu pašnāvniekus, — tā viņi izteicās.

Terēse Gēbere bija deviņpadsmit gadus veca un bija pazudusi jau veselu diennakti. - Parasti viņi atkal atgriežas, - policists bija centies viņu mierināt. — Deviņdesmit deviņos procentos gadījumu viņi atkal atgriežas, — tika teicis dežurējošais policists. Viņš bija piebildis, ka Terēse varbūt esot kādu sastapusi.

Rolfs Gēbers bija plecīgs, ne pārāk gara auguma, laipna izskata vīrietis. Bailes atrast meitu mirušu, varbūt pa pusei iegrimušu purvā, nomainīja visļaunākā pārliecība, kad viņš pa mobilo telefonu saņēma apstiprinošo ziņu. Kā jau tika teicis Askeres un Bērumas policijas iecirkņa policists, Terēse bija kādu sastapusi. Viņa bija sastapusi slepkavu. Viņa bija mirusi. Terēse bija atrasta, un viņa bija mirusi.

Viņš policistam, kas stādījās priekšā kā Rogers Heibaks, nespēja piespiest sevi pajautāt, kur Terēse ir atrasta. Viņam jau pietika ar to, ka vajadzēja aptvert traģēdiju. Bet līdz galam viņš īsti nesaprata. Policists kaut ko bilda par to, ka Terēse esot atrasta Oslo. Viņš atteicās saprast. Bet policists bija teicis, ka viņa esot atrasta un ka viņa ir mirusi.

Rolfs Gēbers apsēdās uz akmens, kas bija vienīgi akmens. Viņš dzirdēja vājās skaņas no kokiem. Viņš dzirdēja ūdeni, kas guldzēja no strautiņa, un skaņas no kāda dzīvnieka, kas skrāpējās krūmos. Sī vieta viņa apziņā raisīja dažādas ainas. Tā čukstēja, ka nāve ir viena liela rīkle. No zemes tu esi nācis. Par zemi tev būs palikt.

Sejas muskuļi vilka lejup lūpu kaktiņus. Viņš izmisīgi cīnījās ar raudām. Kaklā bija iestrēdzis milzīgs šķebīgums.

Viņš dzirdēja balsis, kas skanēja arvien tuvāk, bet nepacēla acis. Viņš redzēja kājas gumijas zābakos un sporta kurpēs, kas bija pelēkas no ūdens un dubļiem. Viņa priekšā nostājās jaunieši, kas bija palīdzējuši meklēt.

Biezais mežs viņa galvā atvērās atkal un atkal. Biezais mežs ar asajiem zariem, tumšajiem kokiem, akačiem un augsto zāli.

Tikko saņemtā ziņa kā zibenīgas fiziskas sāpes izšāvās viņam cauri.

— Tēti? - Tanja nedroši piegāja viņam pavisam klāt, viegli noliecās un uzlika roku viņam uz pleca.

Viņš dzirdēja, ka Tanja ir nobijusies, bet viņš tomēr nespēja atbildēt.

- Teti, kas ir? - viņa skatījās uz mobilo telefonu tēva rokā un zināja, ka viņš ir saņēmis ziņu.

īsu acumirkli Tanja Gēbere stingi lūkojās tēvā, tad pagriezās un izspraucās cauri draugiem. Viņa tos neievēroja. Tikai mierīgi gāja pāri atklātajai norai, pāri dziļam, duļķainam grāvim un tālāk prom pa šauro ceļu uz automašīnu. Viņa neraudāja. Viņa satika kādu vīru, kas sportodams skrēja pretī, un kādu sievieti ar suni un bērnu lencēs uz muguras.

Viņa vienīgi gāja un koncentrējās uz elpošanu. Zaudējuma smagums kā īsi grūdieni iegūlās starp viņas sirdspukstiem un cīnījās, lai pārliecinātu prātu par to, ka patiesība patiešām ir patiesa. Terēse bija mirusi. Viņa pacēla roku pie sejas un juta, ka no acīm plūst asaras. Tad viņa sāka skriet.

NOVIETOJUSI AUTOMAŠĪNU BRĪVAJĀ VIETĀ, BENTE ĪSAKSENA IZKĀPA NO TĀS. Tas bija sen, kopš viņa te bija bijusi. Pirms diviem gadiem kādā vēlā vakarā viņa bija zagusies apkārt un pa blakusmājas kāpņu telpas logu spiegojusi Sigridu. Greizsirdība kā karsta liesma bija degusi viņā. Viņa bija pilnīgi nelīdzsvarota un pati nezināja, ko tur saredzēs. Bet skumjas tomēr bija tās jūtas, kas klājās pāri visam. Tagad viņa juta, ka atgriežas kaut kas no tās pašas skumīgās noskaņas.

Rīc tam viņa aptvēra, ka vīra mīļākās apciemojums ir kā tāds sevis mocīšanas eksperiments. Tas bija labi iedarbojies. Tas bija licis viņai ielūkoties pašās dvēseles dzīlēs.

Kātu bija stāstījis, ka Sigridai esot draugs, skolotājs, kas acīmredzot strādāja tai pašā pamatskolā, kur viņa. To bija patīkami dzirdēt. Tas visu darīja daudz vieglāku. Pārliecība par šo draugu mazināja bailes par to, ka Kātu varētu Benti atkal pamest.

Iegājusi telefona būdiņā, viņa piezvanīja Kātu pa mobilo telefonu. Viņš atbildēja uzreiz, un viņa pateica, ka ir nodomājusi paņemt Georgu. Ka patiesībā viņa jau ir pilsētā. Rēc Kātu balss viņa noprata, ka viņš ir pārsteigts. — Dikti forši, Bente, - viņš silti sacīja, - liels paldies. Es, protams, braukšu, kolīdz varēšu, bet tu jau zini, kā tas ir, — viņš piebilda.

Atvērusi brūnās ārdurvis ar grubuļaino svina rūšu logu, viņa iegāja krēslainajā kāpņu telpā. Tālāk pie pastkastītēm stāvēja trīsritenis un bērnu ratiņi. Vienā stūri bija nosviesta reklāmu kaudze, kuras neviens negribēja ņemt.

Smaržoja pēc vakariņām. Rīc vārītas zivs vai kaut kā cita. Mājas sienas liecināja par vecumu. Vairākās vietās lobījās nost krāsa.

Kad Bente uzlika roku uz kāpņu margām, viņu atkal pārņēma sāpes. Viss atgriezās. Smaka un krēslainais apgaismojums izraisīja mokošas atmiņas. Izmisīgā vientulības un pamestības izjūta jautās kā nedziedināma slimība. Tā piepeši atkal iemājoja savā vietā — pakrūtē. īsu brīdi Bente palika tā stāvam, pirms saņēmās un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Viņa īsti nesaprata, kāpēc Sigrida joprojām dzīvo pilsētā. Vai gan viņa arvien nebija runājusi par to, ka citur zēnam būtu labāk? Kaut kur ar svaigu gaisu, kādā vietā, kur viņš viens varētu rotaļāties ārā.

Piektajā stāvā pie durvīm, kas joprojām bija zaļas, viņa apstājās un mazliet saņēmās, iekams pazvanīja. Durvju plāksnīte ar uzrakstu Kātu un Sigrida, saprotams, bija noņemta. Tagad tur bija tikai divi mazi caurumi no skrūvēm. Bentes sirds sitās vienā ritmā ar soļiem, kas tuvojās otrpus durvīm. Kad Sigrida Velde atvēra, Bente tomēr satrūkās no knikšķa, kurš kā viegla atbalss aizvēlās lejup pa mūra sienām. Viņa automātiski atkāpās pusmetru atpakaļ.

— Sveika, — viņa ātri noteica un mēģināja smaidīt.

Līdz galam atvērusi durvis, Sigrida pārsteigta noraudzījās Bentē. — A, tā esi tu, — viņa sacīja, atglauzdama no sejas gaišu, no zirgastes atraisījušos matu cirtu. Viņa izskatījās nogurusi. Viņa uzmeta acis savam pulkstenim.

-    Tu nāc agri, — viņa teica.

Bente pamāja ar galvu. — Kātu izmeklē kādu lietu, — viņa sacīja. — Kā parasti, — viņa piebilda un vēlreiz ātri pasmaidīja.

Sigrida pētīgi viņā nolūkojās. Sigridas bālā seja bija pilnīgi ne- krāšļota. — Par to jau mēs abas visu zinām, — viņa nopietni sacīja.

Bente uzreiz redzēja, ka Sigrida ir stāvoklī. Viņas vēders jau bija krietni liels. Viņa varētu būt jau sestajā mēnesī. Gaišās tuni- kas kreisajā pusē pašā apakšā bija ievārījuma traips. No dzīvokļa vēdīja stiprs ēdiena smārds. Vārītās zivs smarža bija nākusi no šejienes.

Georgs izsteberēja vienās zeķbiksēs un kreklā. Rokās viņam bija liels auto un ap muti - sarkana ievārījuma paliekas.

-Viņam negaršo zivis, — sacīja Sigrida, - tāpēc viņš ēda maizi ar ievārījumu. - Viņa ātri paraustīja plecus. — Es nejaudāju nemitīgi strīdēties, — viņa atvainojās.

-           Vakariņas viņš dabūs pie mums, — teica Bente un, noliekusies pie zēna, drosmīgi sacīja: — Sveiks.

Bet zēns nelikās ne zinis. Viņš neatbildēja, tikai paskatījās uz māti un pēc tam aizgriezās un nolika mašīnu uz grīdas. Spēcīgi vilkdams mašīnu šurpu turpu pa brūni krāsoto grīdu, viņš sāka skaļi rūkt.

-            Bet nāc taču iekšā! - Sigrida pāris soļu atkāpās, un Bente iegāja iegarenajā gaitenī.

-            Es ceru — tas nekas, ka viņam pakaļ atnācu es, — Bente teica, sabāzusi rokas mēteļa kabatās. - Kātu droši vien būtu varējis atbraukt tikai vēlu vakarā.

Sigrida papurināja galvu. — Nē, — viņa nogurusi sacīja. — Bet viņš taču pārnāks pirms zēna gulētiešanas? Es ļoti vēlos, lai Georgs pēc iespējas vairāk satiekas ar tēvu.

-    Protams, — Bente atbildēja.

Sigrida palika stāvam un vērojam Benti. F^r viņas lūpām pārlaidās viegls, gurds smaids. - Tu jau pamanīji, vai ne? - Viņa uzlika roku uz vēdera. — Varbūt Kātu tev ir ko stāstījis?

Bente pamāja ar galvu. - Jā, - viņa ātri atbildēja, kaut arī tā nebija tiesa. Kātu ne vārda nebija teicis par Sigridas grūtniecību. — Cik mēnešu jau ir?

-     Mazliet vairāk nekā pieci.

-            Cik jauki, — noteica Bente, bet to pašu bridi dzirdēja, cik tas izklausās muļķīgi. - Jā, es domāju, būs taču jauki, ka Georgam būs māsa vai brālis.

Sigrida pa pusei aizgriezās. Bente par vēlu saprata, ka ir pateikusi kaut ko muļķīgu. — Jā, viņam gan ir Gards un Vetle, — viņa iesāka, — bet tie jau ir lieli. Gardam ir septiņpadsmit.

Sigrida joprojām stāvēja, pagriezusi muguru. Viņa atvēra vecās, sašķiebušās kumodes augšējo atvilktni un izņēma jaku un dūnu kombinezonu. — Viņš pārcelsies uz šejieni, — Sigrida sacīja, atkal pagriezusies pret Benti.

īsu acumirkli kā mežonīgu vilni Bente juta caur augumu izviļ- ņojam vecās bailes. Viņa pielika visus spēkus, lai saņemtos.

-    Tētis? - viņa jautāja.

Sigrida pamāja ar galvu. — Kolēģis, — viņa atbildēja.

-    Cik jauki. Kā viņu sauc — tavu draugu?

Sigrida piepeši saminstinājās. Tad viņu pārņēma tāda kā spīts. - Hamza, - viņa ātri atbildēja.

-            Ak tā, - Bente noteica un pagriezās pret Georgu, kas viņai sniedza savu lielo auto.

-            Viņš ir mātes valodas skolotājs, - Sigrida turpināja un paņēma nelielu somu. - Mēs mēdzam arī jokoties, ka viņš ir tēva valodas skolotājs, — viņa viegli pasmaidīja.

Abas sievietes lūkojās viena otrā, un piepeši Benti pārņēma ļoti siltas jūtas pret Sigridu. Bentei viņa varētu patikt. Citos apstākļos viņas varētu būt draudzenes.

-    Vakar es biju pie vīramātes, - Sigrida piepeši ierunājās.

-     Pie vīramātes? - Bente samulsusi viņā lūkojās.

-Jā, piedod, es viņu joprojām saucu par vīramāti. Kātu mammu, - Sigrida piebilda.

Bente Sigridas sejā meklēja ļauna prieka vēsti, bet nevarēja tādu saskatīt.

-            Saproti, es gribu, lai Georgam būtu sava attieksme pret vecomāti. Mani abi vecāki jau ir miruši.

Bente pamāja ar galvu. Kātu māte bija arī viņas zēnu vecāmāte, bet tas bija sen, kad viņi bija to apciemojuši slimo ļaužu

aprūpes namā. Kātu tam nebija laika, un zēniem pastāvīgi bija darāms kas cits. Bet tagad Bente uz līdzenas vietas nolēma paņemt un aizvest vīramāti uz Askeri. Varbūt jau nākamajā nedēļā. Vai varbūt labāk Ziemassvētkos. Rudens brīvlaikā uz dažām dienām viņi taču brauks projām — viņa, Kātu un zēni. Tikai viņi četri vien.

Georgs pretojās, kad Sigrida noliecās, lai uzvilktu viņam dūnu kombinezonu. Viņš gribēja ņemt līdzi savu sarkano ugunsdzēsēju auto.

—Ņemšu to līdzi pie tēta, — viņš uzsvērti sacīja un parādīja mātei mēli. Sigrida palūkojās uz Benti. — Manu draudziņ, tas varbūt ir par lielu. Un, esi tik labs, tā vairs nedari. Tai bērnudārzā viņi iemācās sazin ko, — Sigrida noteica un papurināja galvu.

—          To var, — Bente sacīja. — Ja viņš grib, lai ņem līdzi ugunsdzēsēju auto.

—          Jā, — skaļi apstiprināja Georgs, — es gribu gan. — Tad viņš sāka dungot kādu melodiju.

KĀTU ĪSAKSENS AIZBRAUCA ATPAKAĻ UZ POLICIJAS PĀRVALDI. Viņam piezvanīja Rogers Heibaks, kam viņš lūdza nozieguma vietas izmeklētājus aizsūtīt uz Semsvannu Askerē.

—Mašīnu tur atrada jau vakar vakarā, — Rogers teica, — mirušās tēvs. Tā bija aizslēgta un atslēgas — pazudušas. Turklāt tev jāaizsūta kāds uz Vergelanna ielu, uz Mākslinieku namu. Tur trešdienas vakarā bija Terēse Gēbere ar draudzenēm. Tieši tur viņa pēdējo reizi tika redzēta dzīva. Viņai gan tikai vajadzēja aiziet līdz automašīnai, lai paņemtu nedēļas žurnālu vai kaut ko tādu. Tā stāvēja turpat ārpusē, - viņš nopietni sacīja, - viņpus ielai, pie Pils parka.

—Pagaidi. — Kātu Isaksens pataustīja pieri. Deniņos pulsēja drudzis. - Te ir viens īsts juceklis. Līķi taču atrada ostas līcī, bet automašīnu — Askerē. Kā tā tur nokļuvusi? Vai tu neteici, ka pēdējo reizi dzīva viņa redzēta pie Mākslinieku nama?

-    Viņa devās pie automašīnas Vergelanna ielā trešdienas vakarā ap divdesmit vieniem vai — precīzāk — tūlīt pēc divdesmit vieniem. Viņa bija kopā ar dvīņumāsu un pāris citām draudzenēm. Vispirms viņas bija apskatījušas Rudens izstādi, pēc tam sēdēja kafejnīcā, dzēra vīnu un pļāpāja. Ģimenē neviens nesaprotot notikumu secību. Terēse Gēbere aizgāja uz mašīnu, lai kaut ko paņemtu. Rīc tam viņu neviens vairs nav redzējis.

-    Jā, jā, tas acīmredzot nevar būt tik vienkārši, — nomākti teica Kātu Isaksens. — Varbūt viņa tad ārā pie mašīnas sastapa slepkavu, kā tu domā?

-     Es nezinu, — atbildēja Rogers Heibaks. - Bet būtu labi, ja tu driz atbrauktu uz šejieni. Tēvs, māsa un draugi ir ceļā uz mājām.

Kātu Isaksens apsolīja ierasties, cik vien ātri varēs. Nolicis klausuli, viņš pa mobilo telefonu tūlīt piezvanīja Ellenei Grūei un lūdza nosūtīt pāris nozieguma vietas izmeklētājus uz Semsvannu un pāris — uz Vergelanna ielu. Pats viņš uz Semsvannu aizsūtīja divus tehniskos ekspertus un pēc tam, paņēmis līdzi Asli Tengu, nekavējoties brauca uz Mākslinieku namu.

Pa mobilo telefonu vēlreiz piezvanījis Rogeram Heibakam, viņš lūdza, vai nevar parunāt ar Terēses Gēberes dvīņumāsu. Telefonu paņēma Tanja Gēbere. Kātu Isaksens stādījās priekšā un vēlējās zināt, vai viņa nevar precīzi aprakstīt, kur automašīna īsti stāvēja. Kātu juta, ka meitenei ir grūti koncentrēties, bet viņš uzsvēra, cik svarīgi ir nekavējoties sākt izmeklēšanu.

Tanja Gēbere pūlējās paskaidrot, kur bija stāvējis auto. Kātu Isaksens pateicās un sacīja, ka driz viņš atbraukšot.

Nozieguma vietas izmeklētāji jau bija ķērušies pie darba un norobežojuši teritoriju. Kātu Isaksens pagājās nedaudz dziļāk Pils parkā. Arī te bija sākti rakšanas un celtniecības darbi. Viens ekskavators jau stāvēja ar tērauda tīkla žogu norobežotajā teritorijā. Starp prāvajiem koku stumbriem kā mazi kalni pacēlās divas lielas un viena mazāka zemes kaudze. Līdzās mazākajai kaudzei gulēja salocīts, netīrs brezenta pārklājs.

Spēcīgā lietusgāze, kas bija uznākusi naktī, bija padarījusi vēl zaļo zāli mitru un glumu. Pie zemes bija pielipušas saķepušas tumši oranžas un dzeltenas rudens lapas.

Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. Bente bija aizbraukusi pakaļ Georgam. Kātu uzvilnīja sirdsapziņas pārmetumi. Bet viņš juta arī atvieglojumu. Kaut gan viņš zināja, ko Bentei maksā paņemt zēnu no Sigridas, viņš kļuva arvien mierīgāks.

Viņš stāvēja, iegrimis domās, kad viņam pieklibodams tuvojās nevīžīgs un noplucis cilvēks. Kā spoks tas parādījās kaut kur aiz zemes kaudzēm vai no citurienes. Viņš iznira it kā tieši no kokiem, bija plāni ģērbies, netīrs un ļoti izdēdējis. — Vai tev nav desmitnieks priekš kafijas? - aizsmakušā balsī jautāja gadus trīsdesmit vecais vīrietis. Kātu Isaksens raudzījās uz narkomānu. Tas traucēja viņu domāt. Vīrietis vēlreiz lūdza naudu. — Es mirstu badā, — viņš sacīja. Kātu Isaksens lūkojās viņā. — Vai trešdienas vakarā ap divdesmit vieniem tu neredzēji neko sevišķu? - Kātu jautāja. Vīrietis uzmeta viņam bailīgu skatu, pirms atbildēja, ka neko nezinot. Apgriezies viņš aizkliboja atpakaļ.

Kātu Isaksens savilka ciešāk jaku un blenza uz brūno, šauro muguru, kas nozuda uz pils pusi. Sie nožēlojamie narkovraki kaitināja Kātu. Viņš īsti nespēja just žēlumu pret viņiem. Lai vaino paši sevi, ka ir nonākuši tur, kur nonākuši.

Atgriezies uz ietves, viņš pa mobilo telefonu atkal piezvanīja Rogeram Heibakam un teica, ka brauks uz policijas pārvaldi, saskaņos pirmos ziņojumus un informēs Ingeborgu Miklebusti. Ric tam viņš brauks pie noslepkavotās vecākiem. - Vai tā būs labi? - viņš jautāja.

- Dumjš jautājums, - Rogers Heibaks īgni atteica.

Ingeborga Miklebuste nebija sastopama. Viņa bija kādā sanāksmē. Viņš atstāja viņai ziņojumu uh piezvanīja Ellenei Grūei. Viņa varēja pastāstīt, ka nekā jauna nav. Asinis no Akerbriges tomēr bija nosūtītas uz analīzi.

Tā kā viņam bija jābrauc uz Askeri, viņš plānoja izmest līkumu gar māju, jo pēc Gēberiem viņam tik un tā būs jāatgriežas policijas pārvaldē un vakarā jāturpina slepkavības izmeklēšana. Viņš no sirds cerēja, ka Bentei nebūs naktsdežūras.

Braucot viņš domāja par gaidāmo tikšanos ar Terēses Gēbe- res vecākiem. Tas bija visļaunākais - apmeklēt cietušo piederīgos. Bieži vien viņu sāpes un bailes turēja Kātu savā varā un neatlaidās visu nakti un vēl vairākas dienas pēc tam. Viņš zināja, ka pie tā nekad nevarēs pierast.

Viņš bija iemācījies izskaidrot un lasīt šos cilvēkus kā grāmatas. Gadu gaitā viņš bija sastapis neskaitāmi daudz cietušo piederīgos. Visļaunāk bija tad, ja upuris bija jauns cilvēks vai bērns. Viņš juta, kā kaklā kāpj šķebīgums. To nomainīja spēcīga klepus lēkme.

Bija sākušies piektdienas sastrēgumi, kaut gan pulkstenis bija tikai pusčetri. Ceļu no Līsakeres līdz Hēvikai pavadījis automobiļu rindas žņaugos, viņš piepeši juta, ka ir izsalcis. Viņš atcerējās, ka nav ēdis pusdienas. Viņš nolēma apstāties un kaut ko ieēst. Viņam bija nepieciešams mazliet saņemties. Pie Ram- stades līdzenuma viņš nogriezās un apstājās aiz degvielas uzpildes stacijas. Iegājis kafetērijā, viņš nopirka sviestmaizi ar karbonādi un tasi kafijas. Nopirka ari Dagbladet un apsēdās pie viena no loga galdiņiem. Ar šausmām viņš iedomājās, kāds nākamajā dienā būs avīžu galvenais jaunums.

LIELĀ GRĪDAS PULKSTEŅA TIKŠĶI AR ĪPAŠU NEŽĒLĪBU UZSVĒRA, KA LAIKS TOMĒR NAV APSTĀJIES. Laiks negāja, tas nāca zagšus melnās kurpēs.

Kātu Isaksens skatījās uz drūmajiem sanākušajiem - noslepkavotās vecākiem, dvīņumāsu un pieciem draugiem. Kad visi vienlaikus piecēlās, lai sasveicinātos ar izmeklēšanas vadītāju, uz grīdas noplīvoja kāda papīra lapa.

Viņš centās būt īpaši ieinteresēts ikvienā, jo sevišķi - sasveicinoties ar tuvākajiem ģimenes locekļiem, bet saaukstēšanās bija vājinājusi viņa koncentrēšanās spējas. Ļaunums sastāvēja no daudziem plēsīgiem zvēriem. Viņa uzdevums bija dabūt slepkavas aiz restēm. — Es zinu, ka jums visiem šī ir bezgala skumja diena, — viņš iesāka un pēc kārtas lūkojās uz noslepkavotās vecākiem, māsu un draugiem. Viņi bija meklējuši visu nakti un aizgājuši mājās vienīgi tāpēc, lai pārģērbtos. Viņš apsēdās uz krēsla, ko atnesa tumšmataina jauna sieviete ar spožu riņķi uzacī un augstām platformas kurpēm kājās.

—Dievs ir ar mums gan laimē, gan nelaimē, — drosmīgi nomurmināja Bērita Gēbere. Bet viņas izteikums neguva pārējo piekrišanu.

Kātu Isaksens pavērās apkārt gaišajā dzīvojamā istabā. Liels, puķains, ar kretonu apvilkts dīvāns. Pie sienām mākslas darbi, stikla galds, klavieru virsma pilna ar ģimenes fotogrāfijām un vecas, cienīgas ēdamistabas mēbeles.

īpaši ilgi viņš skatienu nevarēja atraut no ne visai glītas, gandrīz vai resnas meitenes. Viņas milzīgās ciskas plūda pāri krēsla sēdeklim un strupie pirksti klēpī bija savīti ciešā mezglā. Tur sēdēdama, noliekusies uz priekšu, ar brūnajiem matiem kā aizkariem priekšā sejai, viņa šķita ārkārtīgi sliktā omā.

Viņš pievērsa skatienu arī upura mātei, kura sagumusi sēdēja uz dīvāna un lūkojās uz saņurcīto papīra kabatlakatiņu, ko turēja rokās. Viņas acis bija pavisam mazas, spožas spraugas. Soks bija iesēdies ikvienā viņas sejas vaibstā. Tātad tu esi pārstājusi dzīvot jau tagad un nespēsi dzīvot vēl kādu laiku, izmeklētājs nodomāja.

-     Dievs ir ar mums, Viņš patiešām ir ar mums, — viņa ldusu atkārtoja.

Kātu Isaksens patiešām neieredzēja šos seansus. Viņš neatlaidīgi nopūlējās, lai no tiem neietekmētos. Lai šo skumjo cilvēku sejas neparādītos citās sejās. Lai to balsis neizlēktu kā trollis no kastītes, kad viņš gulēja vai atpūtās.

Noslepkavotās māsa bija gaišmataina un kalsna. Viņa sēdēja līdzās tēvam, kas izmisīgi spaidīja meitas roku. Tanja Gēbere bezpalīdzīgi lūkojās izmeklēšanas vadītājā.

Resno meiteni sauca Hanne Marfe Skāge, melnmataino draudzeni platformkurpēs - Ida Henriksena. Viņa visu laiku pastiprināti sekoja viņam ar savu stingro skatienu. Viņas draugs izskatījās mazliet vecāks nekā pārējie. Tā arī bija. Taksometra šoferis Tedijs Holms bija divdesmit četrus gadus vecs, — tā viņš stāstīja. Tanjas Gēberes draugu sauca Māriuss Berners, un viņam bija deviņpadsmit gadu. Viņš bija glīts, jauks zēns ar cirtainiem, tumši blondiem matiem.

Rdējais cilvēks istabā bija draugs, kas vienīgi bija klāt, kā viņš pats izteicās. Viņam bija septiņpadsmit gadu, un viņa vārds bija Rūdolfs Fogels, bet viņu sauca par Mongo. Viņam bija izteikti mongolisks izskats — šauras acis un melni pusgari mati ar celiņu vidū.

— Es esmu norvēģis, — viņš teica un turpināja: - Mans tēvs ir no Norvēģijas, bet māte ir dāniete, viņas vecāki bija grenlan- dieši. Bet es esmu norvēģis, - viņš vēlreiz uzsvēra. - Tas, ar kuru es tagad dzīvoju kopā, starp citu, ir tikai mans patēvs. Mans īstais tēvs pašlaik dzīvo Kanādā.

Randi Juhansena paskaidrojumus neuzkrītoši pierakstīja mazā bloknotā.

Bija skaidrs, ka Rūdolfs Fogels ir pieradis pie pastāvīgās nepieciešamības izskaidrot savu uzvārdu un izskatu.

Kātu Isaksens vērās viņā un pie sevis brīnījās par izteicienu mans īstais tēvs.

Rolfs Gēbers atlaida meitas roku, izslējās dīvānā un drūmi paskatījās uz izmeklēšanas vadītāju. — Visu interesēs taču ir, lai lieta tiktu pēc iespējas ātrāk noskaidrota, - viņš mierīgi sacīja, īsu acumirkli viņš prātoja. - Vai jūs esat kaut ko atraduši? Es domāju: vai jums ir aizdomas, kurš tas var būt?

Kātu Isaksens papurināja galvu. - Diemžēl ne, - viņš laipni atbildēja. — Vēl ir par ātru. Mums jārēķinās ar to, ka šī lieta var prasīt zināmu laiku. Ja pēkšņi kaut kas tiek atklāts, - viņš piebilda, - varbūt radīsies kāda skaidrība šai lietā. Diemžēl man jau tagad jāmoka jūs ar jautājumiem un paskaidrojumiem, —

viņš turpināja. - Rogers un Randi noteikti jums ir jautājuši jau krietni daudz, bet es ceru, ka jūs izturēsiet vēl mazliet. Sanākušie nomākti māja ar galvu.

-    Vai Terēsei bija kāds draugs? — viņš iesāka.

Māsa enerģiski purināja galvu. — Nē, - viņa noteikti atbildēja, - pašlaik nav.

-           \4i viņa tika izvarota - vai to tu mēģini teikt? - Tedijs Holms aizdedzināja cigareti.

Jautājums izraisīja klusu kunkstu upura mātē un māsā.

-            Par to mēs vēl neko nezinām, - atteica Kātu Isaksens un piecēlies aizgāja līdz klavierēm. Kāda fotogrāfija attēloja divas gaišmatainas septiņus gadus vecas meitenītes tautastērpos un karodziņiem rokā. Kāda cita rādīja trīs mazas meitenes laivā.

-            Mums ir vēl viena meita, - sacīja Rolfs Gēbers un pacēla fotogrāfiju. Viņš bija piecēlies un sekoja Kātu Isaksenam pie klavierēm. Viņš piesardzīgi nokrekstējās. — Kārena, — viņš teica.

-     Viņa ir skolā, jā, mēs likām viņai iet. Negribējām, lai viņa nāktu līdzi meklēt.

-Viņa nezina par notikušo, - klusi sacīja Bērita Gēbere.

—              Viņai ir tikai sešpadsmit gadu.

-    Vai viņas ir vienolas dvīnes? — jautāja Kātu Isaksens. Rolfi; Gēbers smagi nopūtās. - Nē, - viņš atbildēja, - viņas …

nav. Piedodiet, es gribēju teikt nebija.

-     Bet viņas bija ārkārtīgi līdzīgas, - sacīja Bērita Gēbere.

-    Ārkārtīgi, ārkārtīgi līdzīgas, — viņa atkārtoja.

-            Nē, - sparīgi iebilda Tanja. - Mamm, tu taču zini, ka nebijām. Mēs ar Tērēsi nebijām līdzīgas.

Kātu Isaksens pēc kārtas nolūkojās abās. Māte it kā vēl vairāk saguma, turpretī Tanja Gēbere iztaisnoja muguru.

-            Rogers Heibaks un Randi Juhansena jūs noteikti ir informējuši par to, kur viņa tika atrasta, — teica Kātu Isaksens, lai pārtrauktu radušos saspringumu.

-Jā, ūdenī pie Akerbriges, - neskanīgi atbildēja Rolfs Gēbers.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu un aizgāja atpakaļ pie krēsla.

—              Tas viss ir diezgan dīvaini, — viņš teica. - Mēs īsti nesaprotam,

kā automašīna ir nokļuvusi te, ārpus pilsētas. Tāpēc mēs tagad paplašinām izmeklēšanu. Mēs ceram atrast kādas organiskas pēdas un, protams, pirkstu nospiedumus, - viņš piebilda.

Jaunieši skatījās cits citā. — Jūs atradīsiet ari mūsu pirkstu nospiedumus, - sacīja Ida Henriksena. - Visi ir braukuši ar to automašīnu. Man nav vadītājas tiesību, bet es vairākas reizes esmu izmēģinājusi Feikā ar to braukt. Viņš tāpat, — viņa teica, pamājot uz Mongo pusi, kurš nolieca galvu un nosarka.

—Es arī bieži ar to braucu, — mierīgi piebilda Tedijs Holms, ap spēcīgo locītavu virpinādams resnu zelta ķēdi. - Kad man nebija pieejams taksometrs. Tas nav mans, bet man ir piešķirts, - viņš ātri paskaidroja. - Mēs Opel saucam par Veco Bēri. Tam pastāvīgi ir kaut kāda ķibele. Es esmu ņēmies ar to līdz riebumam.

—Bet tas piederēja Terēsei, — cieti noteica Tanja Gēbere. — Tas bija viņas auto. Viņa nopirka to par diviem tūkstošiem.

-     Bet ES pārbaudi tas nav izgājis, - mierīgi sacīja Rolfs Gēbers. - To tas nekad nebūtu izturējis.

-     Nē, - piekrita Tedijs Holms. - Neparko uz pasaules nebūtu izturējis.

Četras meitenes Terēse, Tanja, Ida un Hanne Marie bija apmeklējušas Rudens izstādi un pabeigušas vakaru ar patīkamu maltīti un pudeli vīna Cafe Arcimboldo. Terēse neko nebija dzērusi, tikai minerālūdeni, jo tieši viņa bija pie stūres. Neviena no zēniem nebija klāt.

-     Viņai tikai vajadzēja aiziet uz mašīnu, lai paņemtu nedēļas žurnālu, — teica Ida Henriksena, izklaidīgi plūkādama gredzenu uzacī. - Viņa mums kaut ko gribēja parādīt, kaut ko par jauno slaiduma iegūšanas metodi, kad var ēst kā parasti, tikai vairāk jādzer ūdens, vai kaut kas uz to pusi, - viņa stāstīja. - Tā viņa arī neatgriezās.

Resnā meitene joprojām sēdēja pilnīgi klusa.

—Beidzot es izgāju ārā, - teica Tanja Gēbere. — Jo bija pagājis jau ilgs laiks. Mašīna bija pazudusi. Es nodomāju, ka viņa varbūt par kaut ko ir saskaitusies un aizbraukusi mājās vai tamlīdzīgi.

—        Bet mēs taču zinājām, ka tā nav, — dedzīgi iejaucās Ida Henriksena, - jo viņa ne par ko nebija saskaitusies. Ne toreiz.

—Bet Terēse bieži skaitās, — sacīja Tedijs Holms.

Neviens neprotestēja.

—              Viņa bija tāds kā šefs, — teica Mongo.

Ida Henriksena sakrustoja rokas. — Es nepiekrītu, — viņa iebilda. — Terēse bija Terēse. Viņa nebija vairāk šefs kā mēs pārējie.

—              Varbūt ne vairāk kā tu, - piebilda Tanja Gēbere.

—              Izbeidz, — strupi noteica Māriuss Berners. - Terēse ir mirusi.

Kātu Isaksens sēdēja un pamazām centās apjēgt, ko pašpārliecinātā, gandrīz nekaunīgā Ida Henriksena ir saskatījusi laiskajā, ne sevišķi saistošajā taksometra šoferī lēdijā Holmā. Viņam jau bija pašķidri mati. Nicīgi sejas vaibsti, it kā viņš izbaudītu situāciju. Kātu Isaksens pagaidām to labprātāk izskaidroja kā nervozumu. Puisis pļāpāja, ka braucot par šoferi pie kāda drauga, kam esot divi auto. Viņš likās kā uzburts uz automobiļiem. Klāstīja visu par Mercedes un Volvo. Sacīja, ka Mercedes viņam patīkot vislabāk. Tedijs Holms atšķīrās no pārējiem. Viņš it kā neiederējās kopainā. Attēls bija stipri kontrastains.

—        īstenībā šī nav nopratināšana, — sacīja Kātu Isaksens. — Mēs labāk vēlētos, lai jūs visi ierastos pie mums kādā no tuvākajām dienām. Vislabāk jau rīt, - viņš piebilda.

—Rīt ir sestdiena, — sacīja Mongo.

—        To es saprotu, — teica Kātu Isaksens. — Bet ir svarīgi sākt strādāt uzreiz. Mūsu cilvēki veic izmeklēšanu visās trīs galvenajās vietās. Automašīna jau ir aizvilkta uz ekspertīzi. Mēs tagad uzsāksim izvērstu izmeklēšanu, — viņš skaidroja.

Tedijs Holms un Mongo saskatījās. — Vai tu gribi teikt, ka mēs tiekam turēti aizdomās? — Tedijs Holms krēslā nervozi izslējās.

Pirms noliedzoši papurināt galvu, Rogers Heibaks brīdi viņos nolūkojās.

—       Tas ir formālas lietas, - viņš paskaidroja, — tīrās formalitātes. Tomēr mēs varam piebilst, ka ainu ļoti neskaidru padara

manipulācijas ar auto. To atrada šeit, netālu, un mums nepieciešams kaut ko pasākt. Jums jāpalīdz mums.

—Pats par sevi saprotams, — piekrita Māriuss Berners.

-     Bet mēs taču nemaz tur nebijām, - Mongo nedroši ieteicās, - es domāju, nebijām Arcimboldo. - Viņš turpināja: - Ko tad, pie velna, mēs varam palīdzēt?

FORMALITĀTES. Vardi atbalsojās Bēritas Gēberes galvā kā āmura sitieni un raisīja virkni sāpīgu, dzīvniecisku kunkstu. Ūdenī pie AĶerbriges. Ūdenī pie Akerbriges. Viņa pilnīgi sabruka dīvānā. Kā viņa jebkad varēs atgūties? Nemiers par to vienu acumirkli gandriz saplosīja viņu gabalos. Kā viņa spēs šo vājprātīgo darbu - dzīvot tālāk?

Jaunieši nemierīgi sakustējās. Tanja Gēbere uzgrieza mātei muguru. — Es tikai nevaru aptvert, kā viņa varēja tur nokļūt, - iesaucās Bērita Gēbere un piecēlās. - Kā viņa nokļuva ūdenī?!

Rolfs Gēbers gribēja palīdzēt sievai ieiet guļamistabā. Tas viņā izsauca spēju niknuma lēkmi. Pagriezusies pret vīru, viņa nošņāca: - Tas biji tu, kas ļāvi meitenēm pārcelties prom! - Viņa metās viņam virsū ar dūrēm. — Es visu laiku teicu, ka tas nav pareizi, ka viņas ir par jaunu, ka tas beigsies ar katastrofu. Un vēl auto! Vai es viņai neteicu, ka to pirkt ir idiotiski. Ko viņa tagad ar to iesāks?

Policiste Randi Juhansena piecēlās un izlauzās pie Bēritas Gēberes. - Tas nekas. Lieciet viņu mierā, - pagriezusies pret Rolfu Gēberu, viņa sacīja un uzlika rokas sievietei uz pleciem.

Rolfs Gēbers no skumjām un pārguruma bālu seju atkal smagi atkrita dīvānā.

- Saproti, visam te vajadzēja būt tik perfekti. - Vārdi šļācās no Bēritas Gēberes mutes. - Pat tagad es nevaru būt es pati. - Vardu plūdus pārtrauca vairāki smagi šņuksti.

— Bet, mamm, — ieteicās Tanja Gēbere. — Tā taču esi tu, kas grib, lai viss būtu perfekti. Jā, ar Dievu, Jēzu un visu citu.

Draugi nodūra galvu vai ari skatījās projām. Hanne Marle Skāge klusu raudāja.

Piepeši durvīs stāvēja gaišmataina, labi ģērbusies meitene. Viņa bija Tanjas Gēberes jaunāka kopija. Bērita Gēbere izslējās un pacēla pie acīm papīra kabatlakatiņu. Izlaidusi no rokām skolas somu tieši uz grīdas, meitene lēnām nāca istabā. Uz viņas pleca dejoja oranžs saules zaķis. Viņas acis iesūca sevī ainu ar visiem, kas sēdēja un stāvēja istabā.

PĒC TIKŠANĀS AR TERĒSES GĒBERES ĢIMENI KĀTU ISAKSENS BRAUCA TAISNĀ CEĻĀ UZ MĀJĀM. Kad viņš novietoja automašīnu stāvvietā, viņam pretī ņaudēdams nāca rudais kaķis. Noliecies viņš sasveicinājās ar to.

Iesākumā viņam likās nepierasti, ka tas ir mājās. Lielais, rudais runcis pēkšņi vienā jaukā dienā bija stāvējis uz pakaļkājām un skatījies iekšā pa balkona durvīm. Cetrpadsmitgadīgais Vetle bija ielaidis to iekšā un pēc tam ietiepīgi apgalvojis, ka tas nevienam nepieder. Kaķis, kas izskatījās labi barots un vesels, žigli vien mierīgi saritinājās Kātu Isaksena atzveltnī.

Vetle uzskatīja, ka kaķis ir pusbadā un ievainots. Ne Bente, ne Kātu nedomāja, ka tas tā izskatās.

Iesākumā Bente katru dienu bailīgi bija pētījusi Askeres un Bērumas Budstiķke, lai redzētu, vai kaķi kāds nemeklē, bet pēc pāris nedēļām viņa nomierinājās.

Bet septiņpadsmitgadīgais Gards, kas pašlaik vispār ne par ko neinteresējās, izrādīja par dzīvnieku nepārprotamu interesi — 1 tas visu izšķīra, un viņi nolēma kaķi paturēt. Gards glaudīja tam muguru un pa nakti ļāva tam gulēt savas gultas kājgalī.

Kātu un Bentei tikai vajadzēja uzmest acis viens otram, lai abi zinātu: kaķim jāpaliek.

Izdomāt rudajam kaķim piemērotu vārdu nebija tik vienkārši. Kātu ierosināja vārdu Brants — pēc Ibsena lugas, bet Vetle labāk gribēja, lai tas sauktos Branns — ugunsgrēks.

Bentei likās, ka tas ir elegants vārds. Kaķis taču bija ruds kā ugunsgrēks, bet Gards tam nepiekrita. Gan Bente, gan Kātu ar interesi nolūkojās vecākajā dēlā. Tas nenotika bieži, ka viņš vispār izteica savas domas. Gards gribēja, lai kaķi sauktu Marmelāde. Tāpēc tā arī palika.

Gards ignorēja tēvu. Bente sacīja, ka Kātu to nevajag ņemt tik ļoti pie sirds. - Tas ir tāds vecums, - viņa sacīja. - Ja nebūtu tas, tad būtu kaut kas cits.

Bet Kātu Isaksens ņēma pie sirds. Kaut kas bija izpostīts. Dažreiz viņš varēja tā saniknoties uz dēla klusēšanu un izklaidību, ka par katru sīkumu iekaisa dusmās.

Gards otro gadu gāja Askeres ģimnāzijā, bet nejutās tur labi. Atzīmes nebija tādas, lai aiz sajūsmas lēktu gaisā, un labākas jau arī diez vai būs.

- KĀPĒC TU NEKO NETEICI, KA SIGRIDA IR STĀVOKLĪ? - Bente uzmeta viņam īsu mirkli, pirms turpināja likt viņa šķīvī gaļas sautējumu.

-     Sēdēt pie tēta, - teica Georgs un rāpās, lai tiktu augšā. Kātu Isaksens uzcēla dēlu uz ceļiem, piespieda sev klāt un noskūpstīja viņa pakausi. Viņš smaržoja pēc Georga.

-     Bet kāds tam sakars ar šo lietu? - viņš jautāja.

-     Sakars ar lietu? - Bente nolika šķīvi viņam priekšā uz galda. - To ieraudzījusi, es jutos mazliet neērti. Es nezināju, vai lai izliekos, ka neko nezinu, vai ne.

Kātu Isaksens nomākts viņā nolūkojās. — Tam taču nav nekādas nozīmes, — viņš teica. — Mums nav nekāda sakara ar viņu.

Georgs bija iebāzis mutē īkšķi. - Nē, nesūkā īkšķi, - Kātu aizrādīja un izvilka to no mutes. Zēns tūdaļ sāka raudāt.

* Brann (norvēģu vai) — ugunsgrēks.

—       Vai mums nav nekāda sakara ar viņu? Nu vai zini, - uztraukta teica Bente.

—       Tu tikpat labi kā es zini, ka visu atlikušo mūžu mums būs sakars ar viņu. — Apsēdusies uz krēsla galda otrā pusē, viņa pastiepa roku pāri galdam, lai noglaudītu Georga vaigu. - Neraudi nu, - viņa sacīja, bet tas beidzās ar to, ka zēns viņai nikni sita.

Kātu Isaksens nolika dēlu uz grīdas. — Nu reiz pietiks, — viņš noguris teica, piebāza pilnu muti ar ēdienu un košļāja to, piedzerdams lielus malkus ūdens. Georgs šņukstēdams iegāja dzīvojamā istabā.

Kātu Isaksens nekomentēja Bentes teikto. - Mums taču ir apelsīnu sula? — viņš jautāja, slaucīdams degunu ar servjeti.

Georgs turpināja raudāt. Viņš atkal iedrāzās virtuvē. — Es sūkāšu ikuci, — viņš sacīja un sita kāju pie zemes.

—       Tā gan, tā gan, - Bente noteica un atvēra ledusskapja durvis. — "C vitamīna šoks", jā, var gadīties, ka tas palīdz.

—Mamma, - piepeši šņukstēja Georgs. — Gribu pie mammas.

Bente nolika uz galda sulas paku. - Zēni lej to iekšā tā, it kā

tas būtu ūdens, - viņa teica un atkal apsēdās.

—       Gribu pie mammas, - apbēdināts atsāka Georgs un skumji pavērās tēvā. — Tūlīt, — viņš sacīja.

—       Driz, - teica Kātu Isaksens un uzsita sev pa gurnu, lai zēns atkal apsēstos viņam uz ceļiem.

—       Pec tam? - Georgs iejautājās un mitējās raudāt. — Vai pēc tam es iešu pie mammas?

-Jā, - atbildēja tēvs un atkal uzcēla viņu uz ceļiem. - Tu pār- gulēsi te vienu nakti un tad vēl vienu nakti. Pēc tam tu iesi pie mammas.

-Jā, - atteica Georgs un paskatījās uz Benti. Pa apaļo vaigu noritēja asara. — Tad es iešu pie mammas. Un pie Hamzas, - viņš piebilda.

Tēvs neatbildēja. Viņam nepatika Hamza.

—        Es nezināju, ka šis Sigridas draugs nav norvēģis. Par to tu ari neko neesi teicis, — sacīja Bente.

Kātu Isaksens skaļi nopūtās. No augšstāva lejup plūda dārdoša mūzika. — Tas ir Vetle, - sacīja Bente. — Viņš gatavo stundas.

-    Esi tik laba un palūdz viņam, lai pieklusina skaļumu, - Kātu Isaksens iedzēra vēl vienu malku apelsīnu sulas.

Bente piecēlās un aizgāja līdz kāpnēm. — Vetle! Esi tik labs un pieklusini skaļumu!

Pēc tam viņa piegāja pie ledusskapja un izņēma nelielu vīnogu ķekaru. - Paskaties, Georg, — viņa teica, - te tev būs. - Noskalojusi vīnogas zem krāna, viņa ielika tās Georga lielā ugunsdzēsēju auto kravas kastē.

Zēns pasmaidīja un nolēca tēvam no ceļiem. — Vīnogas, — viņš noteica. — Vīnogas ir ugunsdzēsēju mašīnā.

Vēlāk, pēc tam kad Vetle bija izgājis ārā un viņi katrs ar savu kafijas tasi sēdēja dzīvojamā istabā, Bente viņam uzdeva jautājumu vēlreiz. - Kāpēc tu man nepateici, ka viņa ir stāvoklī?

-     Bet, Bente, - viņš nepārprotami bija aizkaitināts, - vai tev nemitīgi par to jādīc? Kāds tam īsti sakars ar šo lietu? Viņa taču negaida manu bērnu. - Viņš aizkaitināts palūkojās Bentē. - "Kāpēc tu man neesi teicis šo, un kāpēc tu man neesi teicis to." Es stāstu tev tās lietas, ko uzskatu par svarīgām, — viņš pabeidza.

Bente ar blīkšķi nolika kafijas tasi uz galda. — Par kādām svarīgām lietām tu runā? Kātu, viss nav lietas. Tu varēji man to pateikt. Man gribas zināt to, kas notiek. Viņa ir Georga māte, un Georgs ir tavs dēls. Tagad viņš būs lielais brālis, un man šķiet, ka patiesībā tas attiecas arī uz mani. Mums vienmēr būs kāds sakars ar Sigridu, viņa patiesībā attiecas uz mums, - Bente teica un juta, kā viņu dedzina niknums. - Turklāt viņa ir apciemojusi tavu māti, — Bente piebilda.

Kātu Isaksens dziļi ievilka elpu un nomākts paraustīja plecus.

Nu un tad? - viņš jautāja. - Vai tad arī tas tagad nav labi, ka viņa apciemo manu māti?

-     Kad tu pēdējo reizi viņu apciemoji?

-     Tas īstenībā nav nemaz tik sen, — viņš ātri attrauca.

-     Bet kāpēc tu par to neteici? Tu taču vismaz varēji pastāstīt.

Kātu Isaksens juta, kā galvu plosa galvassāpes. Saaukstēšanās pieņēmusies spēkā. - Mīlā Bente… — viņš teica, — ne tagad. Man ir drausmīga lieta, kas jāizmeklē. - Viņš izpurināja no piedurknes pulksteni. - Man driz atkal būs jāiet, - viņš teica.

—   Tagad? - Bente nomākta palūkojās viņā. Viņa juta lavā- mies klāt bezcerību. - Ir taču piektdienas vakars un Georga vakars, - viņa teica un pati juta, cik muļķīgi tas skan, kad ir šādi pateikts. It kā viņa būtu maza skolniece, kas nevar panākt, ko vēlas. — Bet es ceru — tu neesi aizmirsis, ka man jāiet uz nakts- dežūru, — viņa teica.

—  Bet man jābrauc atkal uz turieni, — viņš sacīja. — Es centīšos ap pusvienpadsmitiem būt atpakaļ.

To pašu mirkli pie balkona durvīm skrāpējās rudais kaķis.

—  Skaties, — Bente teica un aizgāja pie durvīm. — Georg, skaties, kaķis!

—  Minc, — ierunājās Georgs un piecēlās no grīdas, kur bija sēdējis un braukājis ar savu ugunsdzēsēju auto. — Minc, — viņš noteica, sarauca degunu un izspļāva uz grīdas vīnogu. — Kauliņš, — viņš noteica.

Bente atvēra stikla durvis, un kaķis ienāca dzīvojamā istabā — augsti paceltu galvu un asti stāvus gaisā.

—  Marmelāde, nāc šurp! — aicināja Kātu, paceldams no grīdas pusēsto vīnogu.

Bente aizvēra durvis un pasmaidīja. Kaķis jau bija panācis gan šo, gan to. Viņa nolēma neturpināt sarunu. Kātu bija pārguris. Viņš bija saaukstējies un nāca tieši no briesmīgas tikšanās ar mirušās pusaudzes vecākiem.

—Kur ir Gards? — Kātu Isaksens piecēlās.

—  Nejautā tik dumji, — Bente atbildēja, — protams, ārā. Pašlaik viņš vienmēr ir ārā.

—Un Vetle?

—Futbola treniņā.

Iezvanījās mobilais telefons. Kātu Isaksens tūlīt arī atbildēja. -Jā, — viņš teica, nomāktu skatienu vērdamies Bentē. — Jā, jā, — viņš atkārtoja, - es jau esmu ceļā.

Piegājis pie Bentes, viņš uz mirkli uzlika roku uz viņas delma, pirms turpināja iet uz gaiteņa pusi.

- Mēs taču driz brauksim rudens brīvdienās. Tikai tu, es un zēni, — viņš teica, vilkdams virsjaku. — Vetle taču varēs pāris stundu pieskatīt Georgu. Viņš jau rit ir brīvs.

Bente neatbildēja. Iegājusi virtuvē, viņa sāka skalot zilos vakariņu šķīvjus. Viņa ievēroja, ka raksts uz tiem atgādina mazus, sakrustotus zobenus. — Es jau nesākšu dežūru ātrāk par pulksten desmitiem, — viņa sacīja. — Es ielikšu Georgu gultā ap septiņiem astoņiem. Gan jau nu vienreiz viss izies labi, — viņa sacīja, noslaucīdama rokas virtuves dvielī.

gards Isaksens kopā ar draugiem sēdēja veca

VOLVO aizmugures sēdeklī un gaidīja. Ieraudzījis zilajā Opel Corsaen garām braucam tēvu, viņš ātri pieliecās. Velns, - viņš pie sevis nomurmināja, - daudz netrūka.

-     Kas daudz? - Jautājoši viņā palūkojās Mortens.

-     Nekas.

-    Kas tas bija? - Mongo pagriezās un paskatījās aiz muguras sēdošajos draugos.

-    Kāds idiots, — Gards atbildēja un noskatījās nopakaļ auto sarkanajiem aizmugures lukturiem, kurš nozuda satiksmes lokā. - Viņš laikam, kā parasti, dodas atpakaļ uz darbu, - Gards pie sevis nomurmināja un nervozi izbrauca roku caur matiem.

Joprojām viņš juta kaut ko no vecajām bailēm par to, ka viss beigsies. Visu laiku viņam augumā bija šī "viss beigsies" sajūta. Gards nepaļāvās uz tēvu. Viņš joprojām bija svešs un citāds. Gards domāja par to, cik ļoti viņam agrāk bija paticis tēvs, bet kaut kas bija sagandēts toreiz, kad tēvs viņu pameta. Tagad viņš bija nolēmis par visu nošķaudīties. Lai tad viņiem labi klājas. Kaut kā taču viņam vajadzēja izpaust savu agresiju.

Kad pēc četrām stundām Gards atslēdza durvis un ienāca mājā, Georgs stāvēja viesistabas bērnu gultiņā un raudāja. Uz kumodes Gards atrada zīmīti no mātes, kurā bija rakstīts, ka viņa ir aizgājusi uz naktsdežūru un ka tēvs ir darbā. Viņa rakstīja, ka viņam ir jāpieskata zēns, līdz atgriezīsies tēvs. Gards nošņācās un paklupa uz Vetles mālainajām futbola kurpēm, un aizmirsa aizslēgt durvis. Viņš juta vieglu nelabumu un reiboni. Viņš sāka kāpt augšup pa kāpnēm uz augšējo stāvu. Kopš pulksten četriem viņš nebija neko ēdis. Bērna raudas izprovocēja viņā labi pazīstamo niknumu.

Rudais kaķis bija pamodies un nolēcis no atzveltņa. Tagad tas ziņkārīgi nāca Gardam nopakaļ augšā pa kāpnēm.

Gards pagriezās, pakāpa pāris pakāpienu lejā un apsēdās. Viņš turēja atvērtas plaukstas par zīmi, lai kaķis nāktu klāt. Bērna raudas uz mirkli apklusa, bet tūlīt nenogurstoši atkal turpinājās. Dzīvnieks trinās uz priekšu un atpakaļ viņam gar cisku un celi. Kaķis skaļi murrāja, puspievērtām acīm lūkodamies Gardā. Viņš pacēla to un piespieda pie auguma. Viņš cieši iespieda seju kaķa mīkstajā kakla bedrītē.

Piepeši Gards juta, cik noguris ir. Pacēlis delmu, viņš paostīja savu jaku. Audumā bija saglabājusies saldenā hašiša smaka.

-      Velns, - viņš nomurmināja un, palaidis vaļā kaķi, piecēlās un uzkāpa pa pēdējiem pakāpieniem.

Viņš atvēra durvis uz Vetles istabu. Brālis atkal bija aizmirsis atvērt istabas vēdlodziņu. Gaiss bija smags un tumšs. Brāļa vienmērīgā elpa cēlās un krita.

-     Mamma? — no viesistabas jautājoši šņukstēja Georgs.

Gards paskatījās uz puspievērtajām durvīm.

-     Mamma?

Gards sadusmots aizgāja, atvēra viesistabas durvis un uzmeta pusbrālim niknu skatienu.

No raudāšanas Georga seja bija uzpampusi. — Mamma? - viņš ieteicās vēlreiz.

-    Tavas mātes te nav, - Gards cieti noteica.

-    Tētis? - kā izmēģinādams sacīja zēns.

-    Viņa te nav. — Gards spēra soli istabā, un Georgs ātri iemetas gultā un uzvilka segu pāri galvai. No tās apakšas skanēja skaļi šņuksti.

-    Tagad tu turēsi muti, — noteica Gards un īsu mirkli pagaidīja, pirms atkal izgāja ārā un aizcirta durvis. Vannas istabā viņš no krāna iedzēra lielu malku ūdens. Viņš uzmeta acis savai atbaidošajai sejai spogulī, tad ievilkās savā nesakārtotajā istabā un noģērba jaku un džīnas. Kapzeķes un 1 kreklu viņš atstāja mugurā. Iemeties nesaklātajā gultā, viņš īsu brīdi palika guļam un blenžam pa logu uz dažām mierīgām zvaigznēm. Viņš nejaudāja piecelties vēlreiz, lai aizvilktu aizkarus. Viņš gandrīz tūlīt pat aizmiga.

*

Georgs stāvēja bērnu gultā tumšajā istabā un klausījās. Pretī viņam draudīgi auga klusums. Viņš bija pilns aizturētu raudu. Viņš to negribēja. Negribēja būt viens šai istabā. Viņš šeit nepatika it nekam - ne gultai, ne segai. Pat savam ugunsdzēsēju auto ne. Tas stāvēja tālāk uz zilā rakstāmgalda un blenza viņā ar divām baltām, drūmām acīm. Georgam bija bail. Tad durvis atslīdēja vaļā un iekšā ienāca kaķis.

-     Mincis, — noteica Georgs un notupās gultā, abas rokas izstiepis pret rudo dzīvnieku. Kaķis palēcās gaisā, itin kā spētu lidot, un, ticis siltajā bērnu gultā, uzreiz neatlaidīgi sāka mazgāties. Pastiepis roku, zēns to uzlika uz kaķa mīkstās muguras.

IZMEKLĒTĀJI STRĀDĀJA PIE LIETAS LĪDZ VĒLAI NAKTIJ. Viņi bija sanākuši, lai apkopotu dienas darba rezultātus. Tur bija visi, nebija tikai Ingeborgas Miklebustes, kurai vajadzēja ierasties vēlāk, un Randi Juhansenas, kas jutās slikti un bija piezvanījusi un teikusi, ka paliks mājās.

Slepkavības izmeklētājiem nebija daudz konkrētu faktu par Terēses Gēberes slepkavību. Pagaidām it nekas nesaskanēja.

Visa lieta šķita ļoti juceklīga, un slavenie sarkanie pavedieni pagaidām vēl nekur nebija redzami.

-     Bet Pils parkā mēs esam atraduši vairākas pēdas, - dedzīgi sacīja Ellene Grūe un iedzēra malku stiprās kafijas. - Mēs nekavējoties likām pārtraukt rakšanas darbus un esam izķemmējuši visu teritoriju. Tai trešdienas vakarā ir notikusi cīņa. Mēs gan nezinām, vai tam ir kāds sakars ar mūsu lietu, — viņa sacīja.

-     Bet vienā zemes kaudzē ir acīmredzamas pēdas. Akurāt tā, it kā kāds vai kaut kas būtu vilkts pa zemi. Piedevām tur vēl ir daži apavu nospiedumi. Pazīmes pa daļai ir iznīcinātas, bet mums ir vairākas fotogrāfijas, kas rāda četrdesmit otrā vai četrdesmit trešā lieluma kurpes nospiedumu. Diemžēl lielāko daļu no kurpju pazoles raksta ir noskalojis lietus. Tomēr mums izdevās palielināt vienu daļu, kas skaidri rāda zoles raksta rievas un apļus. Bet zālē arī ir apavu nospiedumi, un tie liecina, ka tur ir notikusi cīņa, — viņa stāstījaL

-     Bravo, - sacīja Kātu Isaksens un paņēma ziņojumu, ko viņa pabīdīja pa galdu.

-    Tas vēl nav īsti gatavs, - viņa piebilda. - Mums priekšā vēl ir vairākas dienas darba. Tie ir tikai daži pieturas punkti.

-     Lieliski, — noteica izmeklēšanas vadītājs. — Protams, tie var būt arī citu cilvēku apavu nospiedumi, — viņš teica. — Tieši tobrīd, kad es stāvēju pie tām zemes kaudzēm, pie manis pienāca viens narkomāns.

-     Es ceru, ka tu nestāvēji tajā kaudzē, - teica Ellene Grūe. Viņa aizkaitināta palūkojās Kātu Isaksenā. - Tad varbūt mēs esam atraduši tavu apavu nospiedumus, - viņa sacīja. - Man mazliet žēl, ka es jums piesienos, - viņa pavērās ap galdu sēdošajos. -Jums nav jābradā apkārt un jāizposta pēdas, pirms esam ieradušies mēs.

-     Es nēsāju četrdesmit trešo lielumu, - teica Kātu Isaksens.

-     Bet, protams, es nekāpu kaudzē, es gāju pa zāli.

Rogers Heibaks ņirdza. - Vai tad mēs nevaram uzreiz ņemt ciet šefu? Un būsim galā ar šo lietu, — viņš ierosināja.

-     Un asinis laukumā pie Akerbriges? - Kātu Isaksens nespēja smaidīt par kolēģa asprātībām. Vakara gaitā drudzis bija pastiprinājies. Luminiscences spuldzes pie griestiem pār nogurušajiem izmeklētājiem meta nežēlīgu, vēsu gaismu.

-    Šodien man vajadzēja iet uz trīsdesmit gadu svinībām, - ierunājās Prēbens Ulriksens, — nopirku jaunu uzvalku un tamlīdzT gi. Un šampanieti. - Kolēģi izlikās viņu nedzirdam. Prēbenam Ulriksenam vienmēr vajadzēja iet uz kādām viesībām.

-    Asinis ir nodotas analīzei, — turpināja Ellene Grūe.

-     Bet te nav nekāda kopsakara, — sacīja Asie Tengs un noliecās pār galdu. - Iesākumā šķita, ka šī slepkavība ir izdarīta afekta stāvoklī, ka tas bijis nejaušs garāmgājējs. Bet nē. - Viņš ātri papurināja galvu. — Automašīna tika atrasta prom Askerē. Te kaut kas noteikti nav kārtībā. Pasaulīt mīļo, kā līķis atkal ir nokļuvis atpakaļ pilsētā un jūras atzarā?

-    Nav jau teikts, ka viņa bija mirusi, kad atstāja auto tur prom, — sacīja Prēbens Ulriksens un iedzēra pāris lielu malku no minerālūdens pudeles, ko turēja rokā.

Ellene Grūe pavērās viņā. - Ir taču iespējams, ka viņu noslepkavoja pie Akerbriges? - viņa jautāja. - Vai tās tuvumā. \&rbūt slepkava aizveda automašīnu uz Askeri pēc tam, lai mums sajauktu galvu? - Viņa papurināja galvu. - Mani tas kaitina, - viņa sacīja, — patiešām kaitina.

-     Priekš motivācijas tas ir labi, — noguris sacīja policijas inspektors Bjerns Torsens un noglauda viļņotos, brūnos matus. Savā kartona krūzītē viņš ielēja siltu kafiju no spožās TV termosa kannas. — Tas var būt kāds, ko viņa pazina, — viņš turpināja. - Varbūt viņi kāvās vai strīdējās, pirms viņš ievilka meiteni automašīnā. Vai viņai bija draugs?

Rogers Heibaks papurināja galvu. - Cik mums zināms, ne, - viņš atbildēja. — Bet mēs, protams, to tuvāk pārbaudīsim, kad formāli būsim nopratinājuši ģimeni un draugus, - viņš sacīja.

Steins Billingtons, kas pirms neilga laika bija paaugstināts amatā par nodaļas vadītāju, noliecās pār papīru, ko Ellene Grūe nupat katram bija izdalījusi. - Obdukcijas ziņojumi, protams, vēl nav ienākuši, — viņš mierīgi konstatēja, — bet mēs taču pieņemam, ka nāves cēlonis ir nevis noslīkšana, bet nožņaugšana, vai ne?

Ellene Grūe pamāja ar galvu. — Droši vien, - viņa teica.

Kātu Isaksens aplūkoja Billingtona kailo galvvirsu. — Vai mums ir kaut kas zināms par to, vai viņa ir izvarota vai seksuāli izmantota? — viņš jautāja un paskatījās uz Elleni Grūi.

—        Es šovakar runāju ar patologu, viņš minēja, ka neesot, — viņa atbildēja. — Tomēr rīt agri viņš mums apsolīja nolikt uz galda pagaidu ziņojumu.

Atvērās durvis, un telpā ienāca Ingeborga Miklebuste. Vēl neapsēdusies, viņa jau sāka runāt. - Vai jums neliekas, ka esam dabūjuši uz kakla vēl vienu lietu? — viņa jautāja. — Es no šitā kļūšu traka. — Paņēmusi krēslu, viņa smagi noslīga uz tā. — Man rit uz kādām stundām vajadzēs paņemt dažus no jums tai otrai lietai, - viņa teica, pamājusi uz Torsenu un Billingtonu, kas nomākti saskatījās.

—       Kā tad šeit sokas? - galvenā komisāre vaicāja, jautājoši raudzīdamās uz Kātu Isaksenu. — Vai esat tikuši uz priekšu?

—īstenībā neesam, — viņš atbildēja un izvilka kabadakatu.

—       Patologiem to noskaidrot taču nevarētu būt nekas sevišķs, - Ingeborga Miklebuste sacīja un paskatījās uz Elleni Grūi, it kā tā būtu viņas vaina.

—        Es tikai savācu tehniskos pierādījumus, — viņa atteica. - Tie tur lejā obducē vaiga sviedros. Ziņojums varbūt būs jau šonakt, — viņa pabeidza sakāmo.

—       Meitenei ir arī smagi ievainojumi galvā, — Kātu Isaksens turpināja domu.

—       Tu runāji ar vecākiem? — Ingeborga Miklebuste pa vecam paradumam rakņājās somā pēc cigaretēm.

—      Jā, - atbildēja Kātu Isaksens un skaļi nošķaudījās, — mēs bijām tur visi trīs. Es tev atstāju ziņojumu.

—              Es biju Arcimboldo, — teica Asie Tengs.

—       Un mums visu dienu strādāja piecpadsmit vīri, — piebilda Kātu Isaksens, — gan Askerē, gan Vergelanna ielā, gan Aker- brigē.

—       Vai mums nav neviena aizdomās turamā? — Ingeborga Miklebuste nolūkojās visos pēc kārtas.

-     Nē, - atbildēja Kātu Isaksens, - pagaidām nav.

-            Bet mēs ari nedrīkstam izslēgt, ka mums var būt darīšana ar nejaušu noziedznieku. — Asie Tengs piecēlās.

Ingeborga Miklebuste ielika cigaretes atpakaļ somā.

-            Kā viņas auto nokļuva Askerē? Tas ir galvenais jautājums, - teica Kātu Isaksens. - Ja saņemsim atbildi uz to, tad būsim spēruši lielu soli uz priekšu.

-            Es domāju, ka te nav nekādas nejaušības, - sacīja Rogers Heibaks. - Es domāju, te patiešām ir nogalināšana.

Piecēlies viņš paņēma TV termosa kannu un izgāja no telpas. Tieši tobrīd iezvanījās telefons.

Kātu Isaksens piegāja pie sava rakstāmgalda un pacēla klausuli.

-            Hallo, — viņš teica, un kolēģi pie galda ar acīm sekoja viņa kustībām.

Klausulē viņš dzirdēja Vedes izmisušo balsi: - Tēt, Georgs brēc.

-    Vai tu zvanīji mammai?

-     Nē, viņai ir naktsdežūra.

-            Piezvani mammai, — viņš sacīja un piebilda: — Bet Gards, vai viņa nav mājās?

-    Viņš guļ, es mēģināju viņu pamodināt.

Pārējie atkal bija noliekušies pār papīriem un pilnā sparā apmainījās idejām un domām. Bet Ellene Grūe viņu vēroja.

-            Mēs parunāsim par to, kad es pārbraukšu mājās, — nomākts sacīja Kātu Isaksens.

-     Bet kad tad tu pārbrauksi?

-     Diezgan drīz, - viņš noteica un nolika klausuli.

Rogers Heibaks, kas bija atgriezies ar tikko uzvārītu kafiju, vīpsnāja. - Tu taču ari vari uzteikt darbu un dzīvot no pabalsta, - viņš pačukstēja un ielēja vina tasē vēl kafiju.

-            Mūsu teorijai pagaidām jābūt tādai, ka tā ir nejauša slepkavība, — kad Kātu Isaksens atkal bija savā vietā, sacīja Steins Billingtons. Viņš piebilda, ka citu pazīmju nav.

-           Visgrūtākajām lietām bieži vien ir vienkāršs atrisinājums, - teica Asie Tengs, piekrizdams Billingtonam.

Kātu Isaksens nopūtās. — Tā izskatās pēc nejaušas slepkavības, — viņš konstatēja, — bet es gribu izsaukt uz nopratināšanu meitenes draugus un negribu šai lietā zaudēt laiku. Es gribu, lai mēs nekavējoties saņemtu pēdējos spēkus.

—Pats par sevi saprotams, — teica Ingeborga Miklebuste, — mēs taču nevaram izdarīt secinājumus, pirms vispār esam kaut ko uzzinājuši.

Tūlīt pēc tam zvanīja no jauna. Tas atkal bija Vetle.

Fonā skanēja Georga raudas. - Vetle, - nopietni teica Kātu Isaksens, — paņem Georgu savā gultā. Piezvani mammai, ja tas nelīdz. Tu rīt no manis dabūsi piecdesmitnieku, okei?

-    Okei, — zēns atbildēja un nolika klausuli.

ACS BIJA SVARĪGS INSTRUMENTS. Apkārtne bija naidīga. Acs bija klaidonis un tenku vācele. Absolūtā intelekta vieta. Viņš paļāvās uz saviem instinktiem un savu intuīciju. Viņš paļāvās uz to, ko viņam stāstīja acs.

Simtiem logu nikni spīdēja viņam pretī lejā daudzdzīvokļu mājā. Vakars bija auksts un dzidrs. Debesis bija melnas un sašūtas kopā ar zvaigznēm. Cauri stiklam viņš dzirdēja automobiļu dunoņu. Troksnis nedaudz traucēja uztvert šo ainu. Ari sarkano un dzelteno automobiļu lukturu kustības, kuri kā spīdīgas pērles slīdēja garām pa šoseju. Viņa acis koncentrējās uz ainu abos logos. Uz lielo dzīvojamās istabas logu un mazo guļamistabas logu. Viņš koncentrējās uz lielo logu. Viņš skatījās uz jaunajām sievietēm, kas staigāja šurpu turpu, apsēdās un atkal piecēlās. Bija skaidri redzams, ka nelielo bariņu ir pārņēmis nemiers. Viņš stāvēja tumsā pilnīgi nekustīgi, piespiedis pieri pie aukstā stikla.

Uzreiz pēc slepkavības viņš bija jutis, it kā viņam uz acīm būtu sinepju duļķu plēve - kā migla. Viņš juta reiboni. Tas viņu biedēja.

Kamēr viņš brauca prom no Mākslinieku nama viņas automašīnā, viņam izdevās saņemties un izdomāt, kā rikoties turpmāk. Bet, lai atgrieztos un paņemtu līķi, bija vajadzīga liela piepūle. Vislabprātāk viņš vēlējās vienīgi bēgt. Aizbraukt tālu prom. Bet viņam bija izdevies saņemties.

Viņš bija aptvēris, ka viņam jāizdara kaut kas negaidīts. Jārīkojas pēc modeļa, kas īstenībā nav nekāds modelis. Vienīgi tā viņš varēja būt drošs, ka tie viņu neatradīs. Jo viņš negribēja, lai viņu atrod. Tas bija vienīgais, par ko viņš bija pilnīgi pārliecināts.

Viņš bija noslepkavojis to vienā vietā. Viņam no tās jātiek vaļā otrā vietā un auto pēc tam jāatstāj trešajā. Tad visam it kā nebūs nekāda kopsakara. Nekādas loģikas, pēc kuras tie varētu vadīties. Viņš nebija tik dumjš, lai atstātu vienkāršus atrisinājumus, līdzīgus ķēdei, ko tiem vienīgi vajadzētu atritināt.

Viņš nebija plānojis mest viņu ūdenī. Tā vienkārši iznāca. Vispirms viņš ar tādu kā panikas izjūtu tikai braukāja apkārt. FЈc briža, pēc tam kad bija pārliecinājies, ka pārējās meitenes ir aizgājušas uz vilcienu, viņš aizbrauca atpakaļ un paņēma līķi. Izdevās lieliski. Bija vēls un ārā maz cilvēku. Viņš izraka viņu no zemes zem brezenta. Meiteni bija smagi nest.

Viņš braukāja apkārt ar līķi aizmugures sēdeklī. Bagāžas nodalījumā viņš bija atradis atkritumu maisu, ar ko viņu pārklāja. Viņš braukāja kādu stundu, līdz aizbrauca garām Akerbrigei. Viņš pabrauca garām jaunajai Storebrand celtnei. Ceļš veda līdz pašam ūdenim. Novietojis automobili, viņš izpētīja apkārtni. Neviens nebija redzams. Atgriezies pie automašīnas, viņš izcēla viņu ārā un iemeta ūdenī. Plunkšķis radīja apļus ari viņa nervu sistēmā. Viņš piespieda sevi īsu bridi palikt stāvam un ieklausīties. Bet nekas nenotika.

Rīc tam viņš brauca atpakaļ — pa satiksmes loku un ārā uz šosejA$, Aizbrauca līdz Askeres stacijai un novietoja veco Opel tur. Ar taksometru atgriezies pilsētā, viņš paņēma savu automašīnu, kas joprojām stāvēja uz Vergelanna ielas. No taksometra viņš izkāpa pie SAS viesnīcas. Izlikās, ka viņš tur dzīvo. Iegāja vestibilā, bet, kolīdz taksometrs nozuda, viņš tūdaļ apgriezās un aizgāja to mazo ceļa gabalu līdz Mākslinieku namam un paņēma savu automašīnu.

Viņš aizbrauca atkal atpakaļ uz Askeri un novietoja savu automašīnu līdzās Terēses Opel. Tad viņš aizbrauca uz Semsvannu. Pēc tam kājām aizgāja atpakaļ uz Askeres centru, paņēma savu automašīnu un aizbrauca līdz daudzdzīvokļu namiem, un novietoja to garāžā. It kā nekas nebūtu noticis.

Tad gan viņš bija galīgi nomocījies. Viņš jutās kā pie zemes piespiests cīkstonis. Viņš bija pārsalis un ielaida vannā siltu ūdeni. Uz kāda zara viņš bija saskrāpējis celi. Terēse Gēbere bija iekodusi viņam rokā. To viņš pamanīja tikai tagad.

Ģērbdamies viņš nolika sānis Nulli Nāli. Viņam Nulle Nāle bija apnicis. Viņam no tā bija bail. Tagad viņam jātiek atpakaļ sevī.

*

Viņš stāvēja pie loga un īsti nezināja, ko jūt. Vienīgi to, ka pāris reižu viņu bija pārņēmusi visvarenības izjūta. Viņš bija pieradinājis dievišķo. Uz īsu bridi pakļāvis pasauli savai hronoloģijai. Viņa galvā pa riņķi griezās vārds parēze. Viņš patiešām jutās paralizēts. Bija atgriezusies tā vieglā, brūnā izjūta, kas viņu tik bieži piemeklēja bērnībā.

Saprotams, viņš zināja, ka būs reakcija. Tas ir veselīgi, ka būs reakcija. Tā bija ne vien garīga, bet arī fiziska. Viņam smeldza pleci un augšdelma muskuļi. Viņš patiešām bija cīkstonis, kas nospiests uz grīdas. Tomēr maču viņš bija uzvarējis.

Viņš piespieda seju pie vēsā stikla. Piere piekļāvās pie stikla. Stikls smaržoja pēc stikla.

Viņš stāvēja tumsā un blenza uz logu dzīvoklī, kur dzīvoja Tanja un Ida. Terēses nebija. Viņš cerēja, ka Tanja nepārcelsies pie vecākiem. Tas viņu dziļi sāpinātu.

BENTE BIJA PĀRSKAITUSIES. Kā gan Kātu atbildību par saviem sānsoļiem varēja uzvelt četrpadsmit gadus vecam zēnam? Kā viņš varēja būt tik nekaunīgs un aiziet, kad mājās paliek

Georgs, turklāt viņš zināja, ka viņai jāiet uz darbu. - Tev ir labāk jāplāno laiks, — viņa sacīja, — kad tev ir Georgs, liec pārējos pie svarīgiem darbiem. Es tajā vairs negribu piedalīties. Pie joda, tas nav mans bērns, ari zēnu bērns tas nav, — viņa piebilda.

Bija sestdienas pēcpusdiena. Kātu Isaksens nejaudāja atbildēt.

Ārpusē pie virtuves loga bija pelēkdzeltens un slapjš septembris. Saulei, kas pa pusei bija paslēpusies aiz mākoņa, bija izveidojusies pelēka, skumja mala. Dzīvžogs bija brūns. Viņš skatījās uz visām pretīgajām krāsām, kas vīdēja ārā nelielajā dārzā. Dārza mēbeles stāvēja sakrautas cita uz citas, pārklātas ar zaļu brezentu. Tā stūris vienā pusē bija atpūsts vaļā.

Georgs sēdēja smilšu kastē pie virtuves loga un trallināja. Viņš bija ģērbies sarkanā, diezgan novalkātā dūnu kombinezonā un dzeltenā vilnas cepurē. Viņam bija sarkani vaigi, un viņš skaļi sarunājās ar savu ugunsdzēsēju auto. Pie smilšu kastes pienāca kāds cits zēns, aptuveni tai pašā vecumā. Iesākumā viņš neko neteica, tikai stāvēja un raudzījās uz auto. Georgs turpināja braukāt ar to šurpu turpu, kravas kastē iekraudams vairākas lāpstiņas ar smiltīm.

—          Šitāda man arī ir, — sacīja svešais zēns, — bet es negribu to nest ārā.

—Es gan gribu, — smaidot atteica Georgs.

Kātu Isaksens turpināja sēdēt pie virtuves galda un raudzīties uz mazajiem zēniem, un dzert kafiju. Pa nakti deguns bija pilnībā aizgājis ciet. Kaklā bija jūtams iekaisums, un tas sāpēja. Viņam jānopērk kāds aerosols degunam.

Viņš zināja, ka Bentei ir taisnība, bet nespēja problēmām atrast nekādu risinājumu. Bentes pārmetumi viņu kaitināja. Viņš jutās nelaimīgs. No kāpnēm sauca Vetle un lūdza apsolīto piecdesmitnieku.

Gards joprojām bija savā istabā un gulēja.

—Vai tu apsolīji viņam arī naudu? — Ienākusi virtuvē, Bente noliecās pie ledusskapja, lai izņemtu paku ar apelsīnu sulu. Viņa izskatījās nogurusi.

-Jā, - viņš īgni atteica.

—       Tev jāiegādājas profesionāla bērnaukle, — Bente sacīja un, ielējusi sulu mazā glāzē, to izdzēra.

—          Nu gan tu mazliet pārspīlē, — viņš sacīja. — Tu taču zini, ka vienmēr tā nav. Mums ir bijušas daudzas jaukas nedēļas nogales ar Georgu. Kad gribēji, lai es pārceļos atpakaļ, tu taču zināji, - viņš teica un palūkojās Bentē, - ka palaikam būs haoss.

-            Protams, zināju, - viņa sacīja. - Ne jau par to ir runa. Runa ir par to, ka tev labāk jāplāno, kaut kas jāupurē. Varbūt pat jāpakāpjas soli zemāk karjerā. — Viņa paraustīja plecus.

—              Vai es zinu, bet kaut kas ir jādara, lai tu vari veltīt laiku saviem bērniem. Un es runāju ne tikai par Georgu, — viņa piebilda, uzsverot "ne tikai".

-            Vai tad es dabūšu to piecdesmitnieku? - Vetle stāvēja durvīs, nogurušām acīm lūkodamies tēvā.

-           Tad atnes manu kabatas portfeli, — teica Kātu Isaksens un pūlējās uzsmaidīt dēlam.

Bente izgāja mazgājamā telpā un spēcīgām kustībām sāka stūķēt netīrās drēbes veļas mazgājamā mašīnā.

Vetle atnesa kabatas portfeli, un tēvs izņēma divas divdesmit- kronu monētas un vienu desmitnieku. - Te būs, - viņš teica.

—              Kā tad vakar gāja, ko?

-           Jā, beigās viņš aizmiga, - Vetle teica un nožāvājās. - Manā gultā, - viņš piebilda un atkal kāpa augšā pa kāpnēm.

-            Vel nemodini Gardu, - tēvs nosauca pakaļ dēlam. - Lai viņš mazliet paguļ.

Tēvam likās, ka vecākais dēls pašlaik izskatās noguris un izmocīts.

*

Bente bija izmisusi un pārskaitusies. Visvairāk viņu kaitināja tas, ka pašu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Slepkavību izmeklētājs un medmāsa nebija veiksmīga kombinācija. Vismaz ne tik ilgi, kamēr katru otro nedēļas nogali un katru trešdienu Kātu būs jārūpējas par Georgu. Un ne tik ilgi, kamēr viņai būs naktsdežūras.

Šodien bija sestdiena, un viņa zināja, ka Kātu tikai sēž un ilgojas tikt atpakaļ darbā. Viņš sacīja, ka naktī esot pārnācis ap diviem, bet viņai bija aizdomas, ka viņš pārnāca vēl vēlāk.

Bet nu viņai ir jāpaguļ. No noguruma pēc garās nakts baltajos gaiteņos viņa juta nelabumu. Bija nogurdinoši un mokoši strādāt ar veciem, pa pusei mirstošiem cilvēkiem.

- Es iešu pagulēt, - viņa sacīja un, ātri noslaucījusi virtuves galdu pie izlietnes, ielika atpakaļ ledusskapī sulas paku.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu, bet nelūkojās sievā. Augšā uz garāžas jumta parādījās kaut kas ruds. Pirms nozust, tas vēl nokustējās gar malu. Viņš pasmaidīja.

AFTENPOSTEN bija rakstīts, ka brutālā slepkavība, iespējams, izdarīta afekta stāvoklī. To izlasījis, viņš saniknojās. Tiem tikai vajadzētu zināt, cik rūpīgi viņš to bija izplānojis.

Galvenā izmeklētāja Kātu Isaksena fotogrāfijā bija kaut kas pazīstams. Ne pārāk stiprs vīrs, viņš apmierināts nodomāja. Izmeklēšanas vadītājs izteicās, ka vēl ir par ātru, lai nāktu klajā ar konkrētām ziņām. Policijai bija vajadzīgas liecinieku liecības gan no Akerbriges, Vergelanna ielas, gan Semsvannas Askerē, kur tika atrasta noslepkavotās automašīna.

Viņš atliecās atpakaļ krēslā, aizvēra acis un noguris novilka ar roku pār pieri. Tas, ka par to varēja izlasīt avīzē, atstāja spēcīgu iespaidu. Patiesība kļuva patiesa. Pretī plūda iztēles aina par viņu. Tā spīdēja melnbalta. Tas bija spēcīgi. Viņam bija izdevies to īstenot.

Naids bija audzis daudzu mēnešu laikā. Un viņam likās, ka viņš meiteni jau pazīst. Sī doma pirmo reizi viņam ienāca prātā maijā. Bija gaišs, silts un putekļains. Bet tikai rudenī viņš saprata, ka varētu būt kaut kas cits nekā tikai doma vien, — viņas pašas labad. Viss viņas labad. Tas bija gandrīz tāpat kā burt. Hokus, pokus, filiokus - prom. Spogulis melo, acs redz.

Viņš izgāja no istabas un aizvēra durvis. Noņēmis no sienas sapņu ķērāju, viņš apsēdās uz grīdas dzīvojamās istabas vidū. Viņš bija atpakaļ. Viņš atkal bija Nulle Nāle.

Viņš nolika sev priekšā sapņu ķērāju. Tajā kopā ar pērlēm un spalvām viņš bija iesējis kušķi no Terēses Gēberes matiem. Rezultāts bija skaists un atstāja spēcīgu iespaidu. Sapņu ķērāja izteiksme bija it kā mainījusies. Viņam patika pārmaiņas.

Slepkavību viņš bija iedomājies vienkāršu. Un tā bija vienkārša. Ta bija priekšrocība, ka izmeklētāji nesaprata Terēses Gēberes nāves iemeslu, tomēr vienlaikus viņu bezgalīgi kaitināja tas, ka tie uzskatīja viņas nāvi par nejaušu. Tikai vienu reizi senāk viņš bija nogalinājis cilvēku. Bet tas bija sen, un viņam nepatika par to domāt. Viņš bija pastrādājis ari ko citu, kas tā arī netika atklāts. Pirms dažiem gadiem viņš bija nositis suni. Viņš bija nogalinājis to tāpēc, ka tas skrēja pakaļ stirnai. Viņš visu bija redzējis - bija redzējis, kā suns norauj stirnu zemē un ar saviem spēcīgajiem žokļiem metas tai virsū. Viņš bija izskrējis ārā. Viņš bija basām kājām. Viņš bija paņēmis lāpstu un sacirtis suni gabalos. Cirtis un cirtis, līdz tas bija beigts. Viņam nebija ne jausmas, ka sunī var būt tik daudz asiņu. Sniegs pēc tam bija pilnīgi sarkans.

Bet stirna piecēlās un lēnām atkal aizgāja uz mežu. Mežmalā tā pagriezās un paskatījās viņā ar savām brūnajām acīm. Viņš sastapa tās skatienu. Tā bija pietiekama alga — viņam. Nullēm Nālem. Ledus un sērsna bija sagraizījusi viņa kājas, bet to viņš nebija pamanījis.

Pēc tam par to bija rakstīts Askeres un Bērumas Budstikke. Izgriezumu viņš bija saglabājis. Virsraksts bija "Dzīvnieku mocītājs Askerē".

Viņš sēdēja uz grīdas un lūkojās apkārt istabā. Brūnajā grāmatplauktā nebija gandriz nekādu grāmatu, tikai pāris mapes un dažas tukšas vāzes. Uz rakstāmgalda tālāk pie sienas stāvēja dators. Dzīvokli kopā ar tukšajām vāzēm viņš bija noīrējis jau mēbelētu. Toties dators piederēja viņam pašam.

Par viņu nevienam nebija nekādu aizdomu. Policija nekad agrāk nebija viņu meklējusi. Pasaulīt mīļo, kā gan policija varētu lūrēt viņu aizdomās par saistību ar šo noziegumu?! Viņš viegli pasmaidīja, bet tai pašā mirklī viņam ienāca prātā vecā, trauslā sieviete, kas bija gājusi garām, kad viņš nogalināja meiteni, ladas sievietes varēja būt bīstamas. Viņš negribēja par viņu domāt.

Viņš palūkojās uz nobružāto dīvāna galdiņu. Uz tā gulēja divas atslēgas. Viena bija no Terēses Gēberes automašīnas. Otra bija durvju atslēga ar zaļu plastmasas riņķi. Uz tā bija rakstīts Terēse. To viņš bija atradis vecā Opel cimdu nodalījumā. Viņš uzreiz saprata, ka tā ir meiteņu dzīvokļa atslēga. Un viņš zināja, ka to izmantos.

Viņš bija iegājis labirintā. Labirints atgādināja smadzenes. Viņš bija radniecīgs visam — labirintam, smadzenēm un medībām.

Piepeši viņš nezināja, vai ir mednieks vai laupījums. Par spīti savām tumšajām dziņām, viņam bija žilbinoši skaidrs, ka šai situācijā viņš ir arī vājš un ievainojams.

Viņš domāja par gājienu cauri tumsai, pēc tam kad bija novietojis automobili. Pa ceļam atpakaļ no Semsvannas viņam uznāca mežonīgas bailes. Viņš domāja par visām pie loga pavadītajām stundām. Viņš nedrīkstēja tērēt laiku līdzjūtībai. Viņam jābūt stipram. Viņa acu zīlītes satumsa. Tieši šobrīd viņš juta, it kā dzīvokļa sienas taisītos gāzties viņam virsū.

galvenā komisāre ingeborga miklebuste palūkojās uz kātu Isaksenu un jautāja, kā ir ar saaukstēšanos. — Labi, - viņš atbildēja un tā arī domāja. Viņš bija apstājies pie aptiekas un nopircis aerosolu degunam. Pa ceļam uz pilsētu, braucot automašīnā, viņš pēkšņi juta, ka atkal spēj elpot caur degunu. Ja viņam paveiksies, saaukstēšanās pāries, tā īsti nemaz nesākusies.

Galvā viņam joprojām skanēja Bentes balss. Es neesmu Georga tēvs. Ta ir tava atbildība - nodarboties ar Georgu. Bet ko tad lai viņš iesāk? Tieši pašlaik slepkavības izmeklēšana ritēja pilnā sparā. Tomēr viņš zināja, ka Bentei ir taisnība. īstenībā tā bija viņa atbildība — nodarboties ar savu dēlu.

Nu viņš bija lūdzis kaimiņienes palīdzību. Viņš bija pieklauvējis pie durvīm, kur dzīvoja tā zēna māte, ar ko Georgs bija rotaļājies smilšu kastē, un jautājis, vai viņa nevarētu pieskatīt Georgu kādas divas trīs stundas. Viņš bija tai paskaidrojis, ka pēc naktsdežūras Bente guļ un ka pats nodarbojas ar slepkavības izmeklēšanu.

Sieviete ar interesi bija noraudzījusies viņā. — Nav nekādu problēmu, — viņa bija teikusi.

—        Rc pāris stundām noteikti piecelsies mans vecākais dēls. Tad viņš zēnu paņems.

Sieviete bija atkārtojusi, ka tas ir patiešām lieliski un ka kādu citu reizi viņi varbūt varēs pieskatīt Andreasu — viņas mazo zēnu.

Kātu Isaksens bija savaldījies, lai nesaviebtu seju. — Protams, — viņš bija atbildējis un lavījies prom uz automašīnu, lai

Georgs nepamanītu, ka viņš nozūd.

*

—       Vai tu esi saaicinājis šurp visus? — jautāja Ingeborga Miklebuste, ar rāvienu atsaukdama viņu atpakaļ īstenībā.

—      Jā, — viņš atbildēja tieši tobrīd, kad pa durvīm ienāca Randi un Asie Tengs.

-            Sēdieties, - viņš teica un savāca dokumentus, kas gulēja uz viņa rakstāmgalda.

Izmeklētāji sasēdās ap ovālo tīkkoka galdu.

-           Vai gribēsiet kafiju? - Randi jautāja un saņēma apstiprinošu atbildi no Ingeborgas Miklebustes un Asles Tenga. Kātu sev no pusdienu telpas jau bija atnesis vienu tasi. Kafija garšoja rūgti un plāni.

-           Vki Rogers nāks? - jautāja Ingeborga Miklebuste, ar roku noglauzdama balto blūzi. Viņai mugurā bija zili, atturīga piegriezuma svārki un kājās melnas kurpes ar sprādzi.

—      Viņš nāks, — atbildēja Kātu Isaksens, nolikdams dokumentus sev priekšā uz galda.

Randi atgriezās, uz nelielas paplātes nesdama kafijas tases un trauku ar graudu cukuru.

—       Es tomēr vienu uzsmēķēšu, — sacīja galvenā komisāre, taustīdamās savā somā. Kātu raidīja viņai aizkaitinātu skatienu.

Vai tad smēķēšanas aizliegums uz tevi neattiecas? — viņš saīdzis jautāja.

Viņa aizrādījumu Ingeborga Miklebuste laida gar ausīm un ar savām spožajām šķiltavām aizdedzināja cigareti.

—       Torsens un Billingtons visu dienu būs aizņemti ar to otro lietu, — viņa sacīja. — Bet es ceru, ka no pirmdienas viņi atkal būs atpakaļ.

-Jā, viņiem gluži vienkārši ir jābūt atpakaļ, - Kātu Isaksens konstatēja.

Piecas minūtes gaidījis Rogeru Heibaku, Kātu Isaksens nolēma, ka būs vien jāsāk bez vina.

V '

—       So viņa nosebošanos es patiešām atzīmēšu, - aizkaitināta sacīja Ingeborga Miklebuste un, ievilkusi no cigaretes pāris dūmu, nospieda to kafijas tasītē.

Asie Tengs izslējās. — Kopš nakts taču nav nekādi lielie jaunumi? - viņš iesāka.

—        Diemžēl nav, — atbildēja Kātu Isaksens. - Vēl nav saņemts pagaidu obdukcijas slēdziens, bet es runāju ar patologu, kas vismaz apstiprināja, ka nogalinātajai plaušās neesot bijis ūdens un tāpēc viņa acīmredzot bija mirusi, kad viņu iemeta ūdenī. Atrastie materiāli no trim iespējamām nozieguma vietām arī vēl nav pilnībā izanalizēti. Starp citu, mēs gaidām Akerbrigē atrasto asiņu analīzi.

—       Bet, — Ingeborga Miklebuste viņu pārtrauca un izņēma no somas brilles, - vai tad nav ticamāk, ka viņa ir nogalināta pie zemes kaudzēm Pils parkā?

—       Man ir sajūta, ka tas noticis citā vietā, — Asiem Tengam pierē iegūla domīga grumba. — Viņa taču varētu būt aizbraukusi uz Askeri, lai ar kādu satiktos.

—        Es domāju, kāds būs ielēcis automašīnā, kamēr viņa meklēja to nedēļas žurnālu… — Randi pašķielēja uz viņiem.

Atvērās durvis, un ienāca Rogers Heibaks. Ingeborga Miklebuste noraudzījās viņā un bargi norādīja uz savu pulksteni.

Rogers pamāja ar galvu. — Sapratu mājienu, — viņš noteica un apsēdās.

—       Labāk paklausies, — Ingeborga Miklebuste aizkaitināta iesāka.

—       Netērē lieki laiku, — sacīja Kātu Isaksens un pasvieda Ro- geram pēdējā ziņojuma kopiju.

—              Paldies, — viņš teica un pasmaidīja.

Tomēr Ingeborga Miklebuste negribēja padoties.

—       Laika nav, bet pulksteņu ir vai cik, — aizelsies sacīja Rogers Heibaks, bet ātri piebilda, ka sasparosies.

Kātu Isaksens juta, ka aizkaitinājums aizvien pieaug. Viņš ienīda šīs mūžīgās sanāksmes. Bija ierosinājis, ka viņi varētu tās rīkot retāk.

—Nu jau te būs mazliet par daudz minējumu, — viņš sacīja.

—              Es domāju, ka, pirms sākam spriedelēt, sagaidīsim ziņojumus. Pulksten pusdivpadsmitos es pie Mākslinieku nama tikšos ar Idu Henriksenu un Hannu Marii Skāgi. Mēs pārrunāsim notikušo,

—              viņš teica.

meitenes uz mākslinieku namu aizveda tedijs holms. Kad viņi ieradās, Rogers Heibaks un Kātu Isaksens jau bija tur.

Kātu Isaksens stāvēja Mākslinieku kafejnīcā pie loga un . skatījās, kā Tedijs Holms novieto Mercedes ar taksometra uzrakstu uz jumta. Viņš iebrauca to apmēram turpat, kur pirms trim dienām bija stāvējis Terēses brūnais Opel. Tedijs un Ida aizdedzināja cigaretes, laizdami ilgus skatienus pāri ielai. Hanne Marfe Skāge stāvēja gabaliņu nostāk, sabāzusi rokas kabatās. Viņas ķermeņa valoda bija noraidoša un uz iekšu vērsta.

Viņa bija ģērbusies lielā, vīnsarkanā dūnu jakā. Viņa blenza Irotuārā, ar vienu kāju to viegli skrāpēdama.

Ārzemnieciskas izcelsmes pusmūža viesmīlis norādīja uz garo galdu tālāk pie viena no lielajiem logiem un pastāstīja, ka tovakar, kad pazuda Terēse Gēbere, meitenes esot sēdējušas tur. Uz «alda bija uzraksts "Rezervēts".

—       Neviens no darbiniekiem draudzenes nebija īpaši ievērojis, — viņš sacīja. — Viņas uzvedās pilnīgi normāli.

Restorānam jeb kafejnīcai — kā viņam labāk patika to saukt — tas bija parasts vakars. Apmeklētāji piepildīja lielāko daļu zāles. Apskatījuši Rudens izstādi, daudzi - tāpat kā meitenes — palika te sēžam.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu un lūdza Rogeru Heibaku iziet un sagaidīt trīs jauniešus.

Rogers nozuda ārā pa durvīm.

—       Vai viņu patiešām nogalināja te, laukā? - viesmīlis noraizējies lūkojās izmeklētājā.

—       Par to mēs neko nezinām, — atbildēja Kātu Isaksens, — to mēs tagad izmeklējam. Tu runājies ar manu kolēģi Asli Tengu, vai ne? — Viesmīlis pamāja ar galvu.

—              Vai tu iedevi viņam sarakstu par tiem, kas tovakar strādāja?

—      Jā, — viņš ātri atbildēja, — to viņš saņēma. - Viesmīlis izskatījās nobijies. — Bet jūs taču nedomājat, ka to ir izdarījis kāds mūsējais.

—       Nē, — atteica Kātu Isaksens, — mums tikai formāli jāpārbauda visi šai lietā iesaistītie, — viņš pasmaidīja. — Tā ir tīrā rutīna.

—              Es saprotu, — viesmīlis sacīja.

—       Sī te ir jauka vietiņa, — Kātu Isaksens nomierinoši piebilda. Ļaudis plūda iekšā, lai apskatītu Rudens izstādi. Vietas pie galdiņiem pildījās, un kafijas tasīšu un galda piederumu šķindoņa sajaucās ar balsu murdoņu telpā.

Kātu Isaksens nespēja atcerēties, kad pēdējoreiz bija uzaicinājis Benti kaut kur aiziet. Viņam tiešām nopietni par to jādomā. Bentei šeit patiktu. Telpa bija iekārtota minimālisma stilā, bet tai tomēr piemita mājīga un īpaši atraisīta gaisotne. Un ēdiens — cik viņš noprata - bija kaut kas sevišķs. Viesmīlis lepni stāstīja, ka pavārs esot ungārs. - Un cenas te ir zemas, — viņš turpinājumā noteica un nozuda aiz letes.

Kopā ar trim draugiem ienāca Rogers Heibaks. Viņi apsēdās ap rezervēto galdu, kur bija sēdējušas četras meitenes. Tedijs Holms izskatījās noguris un saspringts. Viņš bija ģērbies taksometra šofera formas tērpā. — Tātad te tas bija, — viņš raiti sacīja, pamādams ar galvu uz galdu.

Ida Henriksena, šī gadījuma dēļ ģērbusies melnā, īsi pamāja ar galvu un apsēdās.

Kātu Isaksens īstenībā bija vēlējies satikt tikai abas meitenes, bet nevarēja tā gluži vienkārši lūgt taksometra šoferi iet prom. Tedijs Holms atvilka krēslu no galda un smagi apsēdās uz tā. Rogers Heibaks aizgāja pie letes, lai pasūtītu kafiju, minerālūdeni un ābolkūkas.

Hanne Marie Skāge - ar zināmām grūtībām - apsēdās pie paša loga pretī Kātu Isaksenam.

Izmeklētājs viņu slepus vēroja. Viņam bija grūti skatīties meitenei acīs. Viņš domāja, ka viņiem neradās tāds īsts kontakts. Meitene atbildēja tikai tad, kad viņai jautāja, un arī tad vien- zilbīgi.

Ida Henriksena nervozi smēķēja. Viņa izskatījās nogurusi, un ap acīm viņai bija tumši loki. Viņa nopietni klāstīja, kur katra meitene bija sēdējusi. - Terēse sēdēja tur, - viņa sacīja, norādīdama uz vietu, kur bija apsēdies Kātu Isaksens. — Es sēdēju te, kur sēžu tagad, un Hanne Marie sēdēja tur galā. - Viņa īsi pamāja ar galvu. — Tanja sēdēja tur, kur tagad sēž Hanne Marie, — viņa beidza runāt.

Kātu Isaksens pameta skatienu ārā pa logu. Te Terēse Gēbere bija sēdējusi. Te viņai bija labi pārredzams Pils parks un automašīnu stāvvietas kvadrāts, kur bija novietots vecais Opel. Tieši tāpat Terēse Gēbere bija labi redzama no ārpuses, viņš domāja.

Rogers Heibaks atgriezās ar pilnu paplāti tasīšu, pudeļu un šķīvīšu. Lai atnestu visu, viņam vajadzēja iet divas reizes.

Viņš nolika tasītes, glāzes un šķīvjus uz galda. Kātu Isaksens ātri pārskatīja pēdējo sarakstu ar jautājumiem. — Es labprāt vēlos, lai jūs pastāstītu par attiecībām savā starpā, — viņš ierunājās un paskatījās uz Idu Henriksenu, kas sēdēja un ar dakšiņu bakstīja ābolkūku. — Jūs dzīvojāt kopā.

Viņa ātri pamāja ar galvu. — Terēse, Tanja un es, - viņa teica un nospieda cigareti kafijas tasē. — Hanne Marie ne.

Resnā meitene jau bija metusies virsū ābolkūkai. Viņa sadalīja to trijos lielos gabalos un, nepacēlusi seju no šķīvja, pēc kārtas bāza tos mutē un drudžaini košļāja. Viņas ēšanā bija kaut kas dzīvniecisks.

—       Kur tad tu dzīvo? — Kātu Isaksens vērsās pie Hannes Ma- ries Skāges, kas pacēla galvu un skumji viņā palūkojās.

—      Viņa dzīvo kopā ar saviem vecākiem, — atbildēja Ida Henriksena. — Tieši pie Askeres baznīcas, — viņa piebilda. — Lielā mājā.

—              Bet brīvajā laikā jūs bieži satiekaties?

—       Hanne Marie iet Tanjas un Terēses klasē. - Nosarkums pārklāja Idas seju, kad viņa saprata, ko ir pateikusi. Viņas mute it kā savilkās uz iekšu. — Terēse taču tur vairs neiet! — Viņa smagi atspieda galvu rokās. Pāris reižu dziļi ievilkusi elpu, viņa centās saņemties. - Piedod, - viņa sacīja un pastiepās pēc glāzes ar minerālūdeni, un iedzēra pāris lielu malku.

Tedijs Holms, kas joprojām sēdēja gabaliņu nostāk no galda ar kūku šķīvi rokā, pievilka krēslu tuvāk draudzenei aiz muguras. — Kā iet? — viņš jautāja.

Ida Henriksena atvairījās no viņa. - Mēs bieži satiekamies vakaros, - viņa turpināja. - Hanne atnāk pie mums, un tā.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. — Vai tur jūs sanākat kopā?

—              Lielākoties. Dažreiz mēs esam arī pie lēdija.

Viesmīlis pienāca pie galda ar to darbinieku sarakstu, kas

strādājuši trešdienas vakarā. — Tavs kolēģis ari dabūja šo, — viņš sacīja.

Kātu Isaksens pateicās, paņēma sarakstu un iedeva to Ro- geram Heibakam. — Paņem tu to, — viņš teica.

Rogers Heibaks paņēma sarakstu un, uzmetis tam ātru mirkli, iebāza kabatā.

—Tu saki, ka jūs esat arī pie Tedija. — Kātu Isaksens atkal uztvēra sarunas pavedienu. Viņš pagriezās pret taksometra šoferi. — Kur tu dzīvo? — viņš jautāja.

Tedijs Holms nepaguva atbildēt.

—Viņš dzīvo turpat līdzās, — īsi atbildēja Ida Henriksena. — Viņš dzīvo augšējā mājā.

atkorķējusi vīna pudeli, bente nolika to uz galda starp salātu bļodu un rīsiem. Viņa baidījās, ka ikdiena aprīs jauno sākumu, kas īstenībā vairs nebija jauns. Viņa it nemaz negribēja, lai tas notiktu. Bente juta, ka viņi jau taisās krist atpakaļ tai pašā bezdibenī. Tam viņa bija nodomājusi aktīvi pretoties. Bente gribēja satikt viņu no jauna un no jauna, kā viņi bija nolēmuši toreiz, kad viņš atgriezās.

Viņa bija nopirkusi jau sagrieztu rostbifu un pie tā sacepusi arī sēnes ar šķiņķa gabaliem. Georgs gulēja. īsu brīdi viņa gandrīz vai bija aizmirsusi, ka šī ir Georga nedēļas nogale. Bet viņa piesargājās to pieminēt. Reiz viņa - bez apdomāšanās - bija pateikusi, cik, viņasprāt, tas ir brīnišķīgi, ka Georgs ir pie savas mātes. Tikai to izteikusi, viņa Kātu sejā ieraudzīja sāpju izteiksmi. Viņai laikam nekad neizdosies saprast to, kā viņš var mīlēt Georgu tāpat kā abus pārējos dēlus. Viņa zināja, ka ir jāiemācās to saprast, bet vienlaikus juta, ka savā ziņā tā ir nodevība. Nodevība pret Gardu un Vetli. Saprāts gan teica, ka viņa kļūdās. Ir taču pietiekami daudz tēvu, kas par saviem dēliem neliekas ne zinis. Tā bija nodevība. Viņai vajadzēja būt pateicīgai par to, ka viņš tik skaidri izrāda mīlestību pret Georgu.

Viņa bija uzklājusi galdu dzīvojamā istabā. Kātu bija noguris un saaukstējies, deguna aerosolam bija tikai īslaicīga iedarbība. Viņi apsēdās pie galda mazliet svinīgi. Viņš bija apliecinājis

Bentei, ka nevajadzēs iet atpakaļ uz darbu. — Tikai rit, — tā viņš teica.

Vispirms viņi nedaudz parunāja par lietu, ko viņš izmeklē. Izrādījās, ka kaimiņi Ingere un Bents, kas rudens brīvdienās viņiem bija piedāvājušies izīrēt savu vasaras mājiņu, ir pazīstami ar Bēritu un Rolfu Gēberiem. — Viņi pazīstas no Lions, - Bente sacīja. — Rolfs Gēbers un Bents noteikti abi ir Askeres Lions klubā.

Ric tam viņi sēdēja un runāja par Gardu, par ko abi bija noraizējušies. Viņi gan nevarēja aptvert, kas īsti ar viņu notiek. Piemēram, šovakar viņš bija diezgan laipns. Viņš bija paēdis vakariņas kopā ar Vetli, kam vajadzēja iet uz klases vakaru, un Kātu bija iedevis viņam divsimt kronu. Aizejot viņš bija uzsaucis: "Sveiki." Viņš sacīja, ka satikšoties ar Mortenu - dēlu vienai no Bentes kolēģēm slimo ļaužu aprūpes mājā.

-    Mēs nedrīkstam aizmirst par vecāku sapulci nākamceturt- dien, - viņa sacīja. - Es domāju, ka iesim turp abi.

Kātu izklaidīgi pamāja ar galvu.

-     Īstenībā, - teica Bente, — es gandriz vairāk esmu noraizējusies par Vetli. Viņam ir četrpadsmit gadu, bet viņš šķiet nenobriedis un bērnišķīgs. Ja nenotiek pēc viņa gribas, viņš var sākt pinkšķēt kā bērns. Viņš, ko pavasarī iesvētīs!

Kātu nopūtās: viņš laikam nekad nebeigs domāt, ka tā ir viņa vaina. Ja vien toreiz viņš nebūtu aizgājis no viņiem prom. — Tam noteikti ir kāds sakars ar mani, - viņš sacīja.

-     Nē, - Bente iebilda, - tā nav. Kātu, tas ir pārāk vienkārši. Tu pats zini, - viņa teica un īsu mirkli uzlika savu roku uz viņējās.

Kātu nopūtās. Viņš zināja, cik daudz Bente viņam pārmet, bet šovakar viņa nebija tādā noskaņojumā. Šovakar viņi abi cīnījās, lai būtu tie cilvēki, kas reiz bija. - Es attaisīšu vēl vienu vīna pudeli, - viņa sacīja, piecēlās un izgāja virtuvē.

Kātu Isaksens stingi lūkojās savā šķīvī. Uz tā malas viņš bija nobīdījis sarkanus gaļas gabalus. Piepeši viņš juta, cik noguris ir. Alkohols bija sajaucies ar apsaldēšanos. Viņa galvu it kā pārplūdināja notikumā iesaistīto sejas. Ida Henriksena ar ogļu melnajiem matiem un bālo seju. Hanne Marie Skāge un Terēses māsa Tanja. Mazā, kustīgā māte Bērita Gēbere. Viņa bija ļoti kristīga. Bet Dievs varbūt bija devies atvaļinājumā vai gulēja. Vii varbūt gluži vienkārši bija nomiris, nevienam to nezinot. Kātu Isaksens viegli sevī pasmaidīja.

- še ieņem vienu priekš noreibuma! - Mongo atvēra plaukstu un iedeva viņam mazo tableti.

Gards Isaksens viegli pasmaidīja. Bija sestdienas vakars. Viņi bija atnākuši uz mājas ballīti kādā vecā dzīvoklī Bisletē. Tas jau bija piebāzts ar jauniešiem. Viņš juta, kā skumjas sāk attālināties. Mongo bija jautājis, vai viņa tēvs ir atradis slepkavu. Mūzikas dēļ viņiem vajadzēja runāt ļoti skaļi. Gards noliedzoši bija papurinājis galvu un smējies. - Site ir superīgi, - viņš teica un atglauda atpakaļ garos matus. - Vai te visi ir ieņēmuši, vai?

—Uzmini, — Mongo atteica un viegli iesmējās.

—Un tu? - Gards jautājoši lūkojās draugā.

—Ak Jēziņ, jā, - viņš atbildēja, — es drīz būšu viens velna pulveris. Bet man jāatdod Karlosam kādas preces, lai varu justies mazliet mierīgāks.

Gards skatījās uz mazo tableti rokā. Tajā bija iespiests tēvoča Skrūves attēls. Tēvocis Skrūve bija bagāts, veiksmīgs un līksms.

Pie viņiem smiedamās nāca divas meitenes. Vienai nāsī bija liels gredzens. Abām kājās bija melnas platformkurpes. Meitenes bija apskāvušās. Meiteņu acis tumsā mirdzēja uz viņu. Gards tika pie cieša apskāviena un dažiem meitenes matiem mutē. Viņam patika, ka mutē ir meitenes mati. - Nu, kā klājas? - viņas smiedamās jautāja, bet atbildi negaidīja.

Gards iegāja vienā no tualetēm un norija mazo tableti, uzdzerot divus malkus ūdens. No skarbās, zilganās gaismas sāpēja acis. Mongo stāvēja tieši aiz muguras. — Tev jāuzdzer vairāk ūdens, — viņš sacīja.

Gards noliecās pie krāna un iedzēra vēl piecus lielus malkus.

-    Ir pienācis kaut kas jauns, — Mongo sacīja. Griezīgajā gaismā viņa acis izskatījās dzīvnieciskas. — Nexus vai DOB, - viņš teica. — Ja gribam, mēs varam pamēģināt. To sauc par pasūtījuma dopingu. - Mongo ātri pasmaidīja. — Tas it nemaz nav bīstams. Lielākajā daļā Eiropas tas ir atļauts.

Gards atspiedās pret sienu. īsu acumirkli viņš pūlējās atvairīt vieglo baiļu un sirdsapziņas pārmetumu izjūtu. Sī bija septītā reize. Pagaidām viņš kontrolēja to, cik daudz reižu ir bijis, bet viņš zināja, ka ir robeža, pēc kuras viņš nespēs paturēt prātā rēķinu. Taču nemiers jau pamazām gaisa. Driz viss būs pazudis. Patiesais Gards pieņēmās spēkā, vecais pazuda.

Viņi izgāja no tualetes kopā. Gards kādu pusstundu pagaidīja. Sēdēja stūri uz zaļa koka sola kopā ar Mortenu un Mongo. Viela jau taisījās ieņemt viņa augumu. Viņš sāka justies labi. Iesākums it kā nekad nebeidzās.

Trīs zēni uz sola neskatījās cits citā. Gards juta, kā pazūd naids pret vecākiem, pazūd aizkaitinājums pret pusbrāli. Skolotājs, kas viņu bija izlamājis un grūdis pret sienu, izplēnēja. Skola smaidīdama aizpeldēja garām, pazuda lejā un noslīka skaņās. Gards vienmēr bija apzinājies indes labo iedarbību uz sevi. Bet viņš neuzskatīja to par indi. Viņš domāja par to kā par nepieciešamu atbrivošanos.

Telpas kļuva citādas. Tehnomūzika, kas ritmiski dārdēja ap viņu, vispirms ieņēma vēdera rajonu, tad kaklu. Tā dārdēja un dzīvoja. No nabas uz augšu - caur krūtīm uz galvu - plūda gaisma. Kāda nepazīstama meitene bija saņēmusi viņa roku. Gards piecēlās. Viņš meitenei draudzīgi uzsmaidīja. Viņš redzēja to tādu, kāda tā bija īstenībā. - Es mīlu tevi, - viņa smaidot teica. Tad Gards Isaksens atgāza galvu un smējās.

Turēdams rokas gar sāniem_, viņš griezās riņķī, riņķī. Zem delmiem viņš juta silto gaisu. īstenība jau taisījās izkūpēt. īsu mirkli viņš atcerējās Tūni Berneri no savas klases. Ko tā viņam bija teikusi? — Es gribu ar tevi parunāt, — viņa bija sacījusi. - Man liekas, ka tas, ko tu dari, ir dumji.

-    Ha, ha, ha! — viņš smējās. Viņai likās, ka tas, ko viņš dara, ir dumji. Mīļā Tūne Bernere. Viņam it nemaz nebija bail no viņas. Viņa bija kā muša sārtā dūnu jakā. Viņas mati bija kā migla un acis kā mandeles. Un viņa ne pēc kā nesmaržoja.

Tang, dink, čukā, čukā. Zibeņi, gaiši zibeņi un zili, un zaļi. Svītras. Sarkana gaisma priekam un zila - dzīvei. No visām pusēm uz viņu plūda ķermeņu jūra. No viņa un viņā iekšā. Uz viņu, no viņa, uz priekšu un atpakaļ. Prieks sirdī bija kā dzeltens dzīvnieks. Gards pastiepa rokas pret griestiem. Viņš gribēja tikt tālāk, uz augšu, uz augšu. Gards smējās un smējās. Tang, dink, čukā, čukā. Vīlējas acis, sīki soļi aplī. Apkārt un apkārt. Kaķis, Tūne, debesis, gaisma un siltums. Sīki soļi apkārt un apkārt.

Viņš bija kļuvis lielāks. Vieta viņa krūtīs bija kļuvusi lielāka, tās bija izpletušās. Atvērušās spēkam, priekam un cerībai.

Pagāja mūžība, iekams cilvēks nomira un atkal atgriezās īstenībā. Sajā ķermeņu, skaņu un viegluma trimdā viņš jutās drošs. Kustības bija tas pats, kas nemirt. Bija sajūta kā vasarā. Šalca kā vasarā. Un kā vējš. Smiekli izplūda augumā, it kā radīja savu atbalsi. Viņš bija cilvēks. Viņš bija cilvēks, īsts cilvēks. Viņš valdīja pār visu. Būs labi. Viņš valdīja pār sevi atkal, atkal un atkal. Viņš bija beidzis agrāk, bet ne šoreiz. Ne tagad. Ne tieši tagad, kad tauriņu ritmi kā gaisma mīksti piekļāvās pie vaiga.

pirmdienas rītā tika atsūtīts pagaidu obduk- cuas ziņojums ar slēdzienu, ka terēse gēbere ir nožņaugta, nevis noslīkusi. Tika pieņemts, ka nāve ir iestājusies trešdien, 16. septembri, laikā no divdesmit vieniem līdz divdesmit trijiem. Tomēr asinis laukumā pie La Piazza nebija viņas asinis. Izrādījās, ka tās radušās no kautiņa starp diviem marokāņu brāļiem, kas bija saķildojušies par to, kurš būs galvenais atbildīgais par veco, slimo tēvu, kas atradās aprūpes namā Stovnerā.

Medījot pēdas, kautiņa vieta bija pamatīgi pārmeklēta. Starp tām organiskajām daļiņām, kas joprojām tika pētītas laboratorijā, pagaidām nebija atrasta neviena šķiedra no Terēses Gēberes apģērba.

-    Tātad pagaidām nekādu pēdu, — nomākts secināja Kātu Isaksens un palūkojās pārējos izmeklētājos. — Automašīna ir pamatīgi pārmeklēta. Ir atrasti daži mati, kas nepieder Terēsei Gē- berei, un, protams, vairāki pirkstu nospiedumi. Piedevām aizmugures sēdeklī un uz grīdas ir atrastas zemes pikas. Tas, ka uz aizmugures sēdekļa ir zeme, var nozīmēt to, ka Terēse Gēbere pēc nogalināšanas ir aizvesta prom automašīnā. Vēl nav saņemti nekādi rezultāti, bet no Pils parka un autostāvvietas Semsvannā salīdzināšanai ir paņemti zemes paraugi.

-    Tātad atkrīt teorija, ka viņa pati ar mašīnu ir aizbraukusi uz Askeri? - jautāja Randi Juhansena. - Es domāju: ja izrādīsies, ka zeme ir tā pati, kas Pils parkā?

-     Redzēsim, - atteica Kātu Isaksens, - mums jāpagaida analīžu rezultāti.

-    Cik noprotu, tad viņa mašīnā bieži braukāja kopā ar draugiem, - sacīja Rogers Heibaks. - Un kompānija ir diezgan liela, tā ka tas prasīs mazliet laika. Var jau būt, ka kāds no draugu kompānijas gaidīja viņu pie Mākslinieku nama.

-     īstenībā diezgan neiespējami, bet vai tu domā kādu konkrēti? — jautāja Kātu Isaksens.

Rogers Heibaks papurināja galvu. — īstenībā ne, - viņš atbildēja. - Mēs jau vēl neesam sastādījuši visas draugu kompānijas sarakstu. Tikai iekšējo kodolu. Ir noteikti vēl kādi, ne tikai tie pieci, ar kuriem esam tikušies, - viņš sacīja, mētādams rokās papīra bumbiņu. Tas bija uzvārdu saraksts no Arcimboldo. - Es pārbaudīju Mākslinieku kafejnīcas darbiniekus, - viņš teica un sāka gludināt papīra bumbiņu. - Darbā bija gandrīz vienīgi meitenes, izņemot to pusmūža viesmīli, ar ko mēs runājām sestdien, un pavārs. Citādi, kā jau teicu, darbā bija tikai sievietes. Visas studentes. Es esmu uzzinājis dažu citu apmeklētāju vārdus. Viņiem ir vairāki pastāvīgie apmeklētāji, kas acīmredzot piestaigā uz turieni pāris reižu nedēļā. Mēs ar Torsenu aiziesim tur pēcpusdienā ar dažiem satikties.

-     Labi, - piekrita Kātu Isaksens.

-     Un laivas pie Akerbriges? — jautāja Randi Juhansena. — Es zinu, ka pāris vīru ir izmetuši līkumu apkārtnē, bet varbūt mums vajag uzkāpt uz klāja un pārmeklēt pamatīgi. Ienākušie ziņojumi neko daudz neizsaka, un līķis, par spīti visam, tika atrasts tieši pie vienas no jahtārm

-     Noteikti, - apgalvoja Kātu Isaksens.

-     Paklausieties, — viņus pārtrauca Asie Tengs, — es ņemšu līdzi Prēbenu un pārbaudīšu laivas. Bet to, kas mums jānovēro, mēs zināsim tikai tad, kad saņemsim galīgos ziņojumus no šīm trim vietām.

-     Prēbenam jau patīk jahtas, — smaidīja Rogers Heibaks, iebukņīdams jaunajam kolēģim plecā. Prēbens Ulriksens aši pa- ' smaidīja.

-     Mēs nekur tālāk netiksim, iekams nezināsim notikumu secību, — sacīja Bjerns Torsens. - Bet mēs tomēr zinām, ka asinis pie Akerbriges restorāna nav Terēses asinis. Un tas jau ir kaut kas, — viņš piebilda.

-     Es domāju, ka tas bija kāds nejaušs garāmgājējs, - teica Randi Juhansena un iedzēra malku no kafijas tases. — Es nezinu, kāpēc, bet man tā šķiet.

-     Lieliski, Randi, - sacīja Rogers Heibaks un viņai pamirkšķināja. - Mums nepieciešami vairāki tādi kā tu.

Randi nomākta nopūtās. — Ir svarīgi pateikt, ko jūt, — viņa palika pie sava, - tu zini, ka man agrāk ir bijusi taisnība.

-    Tas ir diezgan slikts sākuma punkts, — sprieda Kātu Isaksens.

-     Es zinu, - Randi asi noteica, - bet tomēr es tā domāju. Tas ir visloģiskākais.

-     Ir ārkārtīgi maz informācijas no cilvēkiem, kas kaut ko ir redzējuši, — Kātu Isaksens kaut ko atzīmēja uz savu papīra lapu malām. — Tiesa gan, ir rudens un bija vakars un slikts laiks. Bet tomēr. Es piekrītu Asiem, ka mums neadiek nekas cits, kā gaidīt galīgos ziņojumus. Bet var paiet ilgs laiks. Tikmēr mums jāievēro rutīna un pamatīgi jāpārbauda ģimene un draugi.

Randi Juhansena piecēlās un ātri devās uz durvīm. — Atvainojiet, - viņa sacīja un nozuda gaitenī.

[-•ārējie žigli saskatijas. - Ak tu tētīt, - nomākts teica Rogers I leibaks. — Es nezināju, ka viņa ir tik jūtīga.

īstenībā nemaz nebija nepieciešams, lai vecāki meitu identificētu. Rolfs Gēbers uzskatīja, ka pietiek, ja to dara viņš. Bet policija bija viņu informējusi, ka arī tas nav vajadzīgs. Šādos savādos gadījumos viņi varēja lietot citas metodes. Pietiktu ar zobārsta kartīti un kaut kādu personas apliecības fotogrāfiju.

Bet Bērita Gēbere nespēja paciest domu, ka nekad vairs neredzēs meitu. Nemiers bija kā griezīga gaisma. Lai kur viņa gāja, šī gaisma spiedās viņai augumā. Viņa ilgojās pēc tumsas, lai varētu izgulēties. Pazust. Bet gaisma dzinās pakaļ, notvēra un ieskāva viņu. Gaismā bija pārliecība, ka pēc neilga laika meitas augums būs prom pavisam.

Tā bija pārliecība par šo augumu, kura dēļ viņa nolēma meitu redzēt. īstenībā viņai nebija izvēles. Viens bija tikpat ļauns kā otrs.

Viņi bija saņēmuši ziņu, ka meitu nevarēs kremēt. Viņiem to ļoti saudzīgi bija pastāstījusi Randi Juhansena. Bēritai bija radusies paļāvība uz mierīgo un patīkamo policisti. — Es zinu, ka tas šķiet brutāli, - policiste bija sacījusi, - bet, kamēr lieta nebūs noskaidrota, mums ir nepieciešams viņas ķermenis.

- Viņa tik un tā netiks kremēta, - Bērita Gēbere bija teikusi. — Es neizturētu, ka viņu sadedzina. Viņa tiks apbedīta.

Viņa neko neteica Tanjai un Kārenai par identificēšanu. Un arī par kremēšanu ne. Rīc pāris mājās pavadītām dienām meitenes jau bija atpakaļ katra savā skolā. Vecāki bija mudinājuši

viņas pēc iespējas ātrāk atkal atgriezties ikdienas gaitās.

*

Gaitenis bija tikpat balts, kāds viņai bija rādījies sapņos. Pie griestiem mirgoja viena luminiscences spuldze. Par smaku viņa nebija domājusi. Smaka bija attēls, kas ielogoja bēdas. Tas bija gaiši dzeltenas kā vasks un pilnīgi neko neizteica. Tas bija savādi.

Viņa bija uzvilkusi gaišzilo kostīmu un ap kaklu apsējusi neitrālas krāsas zīda šalli. īstenībā tas bija pavasara kostīms, bet Terēse reiz bija teikusi, ka tajā viņa labi izskatoties. Viņa uz vienas rokas pirkstiem varēja saskaitīt tās reizes, kad Terēse bija sacījusi viņai kaut ko laipnu. Tāpēc viņa bija uzvilkusi zilo kostīmu.

Bērita Gēbere gāja pa gaiteni kopā ar vīru un izmeklēšanas vadītāju Kātu Isaksenu smalkjūtīgi aizmugurē. Viņiem pa priekšu gāja ārsts. Ejot pa gaiteni, viņas augumu caurstrāvoja vāja sākotnes izjūta. Viņa domāja par sākotni, kas bija tikai šūnas un ūdens. Sūnas un ūdens. Dzīvība bija trausla. Tā sastāvēja no visa kā, bet aiz tās nebija nekā.

Terēsei viss bija beidzies. Viņa bija mirusi. Cerams, viņa ir pie Dieva. Bet arī Dieva attēls it kā bija savāds. Viņa nebija ticējusi, ka var šaubīties par Debesīm, bet nu viņa šaubījās. Vai Terēse bija pie Dieva? Vai varbūt viņa tikai bija prom? īsu acumirkli priekšā viņas acīm aizslīdēja dūmakaina plēve. Viņai

vajadzēja cīnīties, lai tiktu atpakaļ.

*

Rolfs Gēbers smagi elpoja. Viņš nekad nebija domājis, ka viņu - ka viņus - piemeklēs kaut kas tāds. Ka viņiem vajadzēs piedzīvot dzīves visnežēlīgāko tumsu. Viņš nezināja, vai tiks ar to galā.

-     Tā nav Terēse, - viņš sacīja, kad viņi stāvēja pie durvīm. Viņš stingri satvēra sievas delmu. - Atceries to, tas ir tikai viņas ķermenis. Tā nav Terēse.

-     Es gribu redzēt viņas ķermeni, - teica Bērita Gēbere un izgrozījās no viņa tvēriena. - Esi tik labs un nepiesienies man, - viņa noteica un pa pusei pagriezās pret vīru, - driz es to vairs neizturēšu.

*

Kātu Isaksens stāvēja tieši aiz vecākiem. Pierē viņš juta smel- dzam saaukstēšanos. Jau no paša rīta viņam bija vēdergraizes. Bet viņš zināja, ka nespēj darīt neko citu, kā vien tēlot savu lomu. Viņš bija centies domāt par atvaļinājumu, kurā viņi dosies. Par braucienu uz vasaras māju. Bet apziņa, ka viņam jāiet līdzi Terēses Gēberes vecākiem uz morgu, neļāva viņam brokas- lis ieēst nevienu kumosu.

Augstu sienā bija neliels logs. Kā četrstūraina vērojoša acs. I ,ogs iezīmēja atšķirību starp dzīvi tur ārā un nāvi te iekšā. Telpa smaržoja pēc ziemas. Klusums atgādināja ļaunu kukaini, kas san pie griestiem.

Terēse Gēbere gulēja ietīta tīros, stīvos palagos. Tie ap viņu izskatījās kā mākoņi. It kā viņa būtu mākonī iesalis eņģelis. Viņa bija citāda. Seja bija it kā iegrimusi sevī. Vaibsti bija tādi kā izdzēsti. Melnos un zilos plankumus uz kakla slēpa balta zīda šalle.

—Tas ir no ūdens, - klusu teica Kātu Isaksens. — Viņa ir gulējusi ūdenī vismaz diennakti, un tad… jā… cilvēks it kā piepampst.

—          Tas ir pilnīgi neaptverami, — klusu sacīja Bērita Gēbere, noliecās pār meitu un mierīgi uzlika roku uz ledusaukstās pieres, pārvilkdama ar pirkstiem pār stīvajām bezasiņu lūpām.

No Rolfa Gēbera atskanēja aizžņaugtas elsas. Viņš cieši pieķērās sievai un piespieda seju pie viņas pleca. Viņš ar lielām grūtībām noturējās taisni.

Bērita Gēbere uzmanīgi atbīdīja vīru no sevis un aizgāja otrā pusē. Viņa papurināja galvu. Starp uzacīm viņai bija iegūlusi dziļa rieva. Meita bija kā skulptūra — no papīra vai vaska. Nepazīstama un tāla. Viņa joprojām bija skaista, bet viņas nāves maska tomēr bija ari pretstats skaistumam. Pretstats dzīvei. Māte vēroja Skumjas. Tās sauca: tagad-es-esmu-šeit. Viņa domāja par visām tām reizēm, kad bija izņēmusi skumjas avansā. Gaidījusi uz tām, bet tās nebija atnākušas. No tām viņai nebija nekāda prieka - tikai tagad, kad tās patiešām bija šeit. Tagad tās bija šeit. Turpmāk bailes viņai neko nespēs nodarīt. Tagad beidzot viņa bija droša. Ļaunāk vairs nevarēja būt. Viņai vairs nebija no kā baidīties.

Kātu Isaksens nespēja nedomāt par citiem mirušiem cilvēkiem, ko bija redzējis. Rīc visiem šiem gadiem, uzlūkojot mirušos, viņam pār muguru joprojām noskrēja auksti šermuļi. Visvairāk viņu satrieca prombūtne. Visu aprijošā prombūtne mirušā ķermenī, sejā un vientuļajās rokās. So ainu vēl pastiprināja spožā gaisma. Piepeši viņš sajuta nelabumu un sāka svīst aukstus sviedrus.

*

Viņa pavilka balto palagu mazliet uz leju. Terēse bija ieģērbta baltā virsvalkā. Māte lūkojās uz viņas roku. Uz to, kas bija sa- melnējusi un glīti gulēja uz otras. Rokas vairs nebija rokas, bet kaut kas nepazīstams. Padomā: ja nu viņa piepeši pieceltos sēdus un nolaistu kailās kājas uz aukstās gridas, pieceltos un sāktu staigāt. Tas nemaz nebūtu tik neiespējami. Bērita Gēbere iedomājās meitas kustības. Nāvi nevar atdzīvināt. Tomēr viņai radās vēlēšanās paņemt Tērēsi līdzi uz mājām, lai viņa to nepazaudētu. Bērita nespēja paciest domu, ka meitu nekad vairs neredzēs.

*

Rolfs Gēbers nevarīgs stāvēja telpā, rokas nolaidis gar sāniem. Viņš zināja, ka tur ārā, aiz mazās četrstūra acs sienā atrodas īstenība. Bet te iekšā esošais bija vienīgi pasaka. Kaut kas tāds, ko kāds stāstīja atkal un atkal, bet kas īstenībā bija sadomāts. Par vilku, kas apēda Sarkangalvītes vecmāmiņu, un par mednieku, kas uzšķērda tam vēderu un izlaida viņu laukā. Rīc septiņdesmit gadiem Terēse tik un tā būtu mirusi. Tad

pasaka būtu patiesa. Sī doma viņam mazliet palīdzēja.

*

Bērita Gēbere aizgāja atpakaļ otrā pusē. Viņa domāja par Terēses veco gultu mājās. Galvgalī viņa bija iegriezusi nelielu puķi. Viņas atvilktnēs joprojām gulēja dažas grāmatas no pamatskolas laikiem. Un uz rakstāmgalda joprojām stāvēja mazā, sarkanā lampa, ko viņi nopirka /fcea, kad viņai bija septiņi gadi un vajadzēja sākt iet skolā.

- Es tev nepiekrītu, - Terēse mēdza teikt■ - Mamm, tev nav taisnība, tam nu gan es neticu. Draņķa vecene. Stulbene. Tu taču esi jukusi.

Bērita Gēbere dzirdēja istabā plivināmies viņas balsi. Rīc tam viņa izdzirdēja meitas smieklus. Satrakoti tie cēlās un grima. Atsitās pret sienām kā maza, melna bumba. Ha, ha, ha, ha, hi, hi, hi, hi, hiiii, ha.

Piepeši viņa vairs nejaudāja. Viņa pagriezās un gāja ārā no telpas. Lēnām aiz viņas nāca pārējie.

Viņa gāja pa priekšu. Kaut kur aiz stikla durvīm viņa manīja kādu kustamies. Viņa dzirdēja balsi, kas runāja ar kādu citu. Viņa cīnījās, lai nedzirdētu balsi, kas nerunāja. Viņa domāja par ziemu, kas nāks. Par visiem vakariem, kuros viņa uz priekšdienām eksistēs. Viņa domāja par Ziemassvētkiem, kuri kā sarkana pika gulēja tepat aiz stūra. Un viņa centās atsaukt atmiņā šķebīgo egļu skuju un mandarīnu smaržu.

pārcelšanās prom no mājām bija tāda kā pārmaina. Tāpat kā apgriezt sev melnos spārnus. Spārni bija simbols tai brīvībai, kuras viņai tomēr nebija. No sevis viņa nespēja aizbēgt.

Bet Tanja Gēbere gandrīz uzreiz bija manījusi, ka viņas destruktīvā uzvedība pamazām ir mainījusies uz labo pusi. Atvieglojums par to nelika ilgi gaidīt. Tomēr no sava vecā ķermeņa piedzīvojuma viņa pilnībā nespēja atbrīvoties - tam būs vajadzīgs laiks. Bet apziņa par to visu bija ievērojami mazinājusies.

Viņa lieliski zināja, ka pašas izvēlētā badošanās bija simptoms kaut kam citam. Bet viņa tomēr negribēja iedziļināties tajā līdz galam. Drošāk bija nest to sev līdzi kā tādu bagāžu. Viņai bija grūti par to runāt, pat ar psihiatru, ko viņa apmeklēja. Ar psihiatru, ko tēvs bija iepazinis Askeres Lions klubā un ko māte uzskatīja par tādu kā draugu. Ari ārsts, kas viņu bija ārstējis, bija kluba biedrs. Viņš joprojām cieši uzmanīja Tanju. Dažreiz pat pārāk cieši.

Pārcelties prom nozīmēja atbrivošanos. Mātei pār viņu bija savāda vara. Viņa pastāvīgi runāja par to, ka vēl meitai tikai labu, bet apbrīnojami spēja atrast viņas vājās vietas. Un māte tās izmantoja. Varbūt ne apzināti, bet māte tomēr tās izmantoja pret viņu tāpat, kā bija izmantojusi pret Tērēsi un kā izmantoja pret Kārenu un tēvu. Bērita Gēbere gribēja valdīt. Viņa un Dievs. Tā bija teicama komanda.

Tanja pastāvīgi bija tā mīļā. Padevīgā. Spējīgā, jaukā. Bet arī slimākā. Turpretī Terēse pa savam bija aizdrāzusies prom, stipra un neuzvarama. Gandriz vai neievainojama.

Māte bija izlējusi pār viņām savu Dieva mīlestību. Vismaz viņa sacīja, ka tā esot. Viņa pastāvīgi atrada kādus īsus citātus no Bībeles. Stāstīja meitām, kas tām jādara un kas nav jādara.

Terēse saniknojās. Tanjai sametās bail.

Viņai bija kāds zīmējums no bērnības. Tajā viņa bija uzzīmējusi Dievu kleitā un sarkanās kurpēs. Bet māte bija viņu izlabojusi, teikusi, ka Dievs ir vīrietis. Pēc tam viņa līdzās vecajam bija uzzīmējusi jaunu Dievu. Šoreiz varenu vīru ar tik lielu aci kā melna futbola bumba.

*

Trīs meitenes par trim tūkstošiem kronu mēnesī bija noīrējušas dzīvokli Frēdbūes ielā. Viņas tur varēja dzīvot tik lēti tāpēc, ka dzīvoklis piederēja Idas Henriksenas pusbrālim Karlosam de Silvām. Viņš studēja Spānijā, no kurienes bija nācis viņa mirušais tēvs. Karloss būs prom vismaz vēl pāris gadu un bija atstājis dzīvokli Idai ar draudzenēm, lai viņas to pieskatītu. Viņš paļāvās uz māsu, kas šai semestrī bija nolēmusi kārtot filozofijas eksāmenu sagatavošanas kursos. Draudzenes Tanja ar Tērēsi trešo gadu mācījās Askeres ģimnāzijā un pavasari gatavojās to beigt.

Vispirms Bērita un Rolfs Gēberi bija pateikuši stingru "nē" šīm muļķībām, kā viņi tās sauca. Viņi uzskatīja, ka līdz skolas beigšanai meitenes var dzīvot mājās. Turklāt daudzdzīvokļu ēka atradās tikai pāris kilometru no ģimenes privātmājas. Tas visas gluži vienkārši bija tīrās muļķības. Un kā ar mācībām? Viņām līdz pat vēlam vakaram ciemos noteikti nāks draugi. Un kā ar ēšanu? Kurš uzmanīs Tanju ar viņas ēst negribēšanu? Turklāt noteikti tiks ēstas vienīgi picas un spageti. Bet Terēse nebija padevusies.

Idas māte nebija saskatījusi nekādas problēmas. — Tikt galā pašām ar sevi viņām nāks vienīgi par labu, — viņa bija teikusi. Bērita Gēbere uzskatīja, ka Idas māte ir gluži citas dabas cilvēks nekā viņi paši. Viņa vispār neuzņēmās nekādu atbildību par meitu. Viņa bija tikai apkopēja bez izglītības. Viņa nepārtraukti smēķēja, krāsoja matus un gāja uz bingo.

Idai ar brāli Karlosu nebija viens tēvs. Karloss, kam bija divdesmit seši gadi, 1993. gadā bija ieguvis mantojumu no tēva un investējis to, nopērkot dzīvokli.

Terēse vienkārši bija sasaiņojusi mantas un pārcēlusies. Māte bija niknojusies, raudājusi un draudējusi. Tomēr beidzot tēvs viņu bija aizvedis no mājas ar automašīnu, kurā bija apģērbs, gultas drēbes, matracis un spilvens.

Rīc nedēļas ieradās Tanja.

Viņas bija jauki iekārtojušas dzīvokli, kurā bija trīs guļamistabas — katrai sava. Viņas bija vilkušas lozes, kurai tiks lielākā istaba — tā, kas izgāja uz rotaļlaukumu un aizmugures ēku. Tanja vinnēja, bet Ida un Terēse dabūja divas mazākās istabas — tās, kas izgāja uz šoseju. Terēse bija paņēmusi līdzi savu pīto krēslu, toties Idas istabā nebija tik daudz vietas. No Karlosa bija palikusi slēdzama kumode. Tā bija vienīgā mēbele, par kuru viņš bija lūdzis, lai tā te stāvētu. Iesākumā neparasts likās satiksmes radītais troksnis, bet driz viņas pierada. Terēsei gan nebija paticis, ka no rīta guļamistabā ož pēc izplūdes gāzēm, bet pamazām viņa pierada ari pie tām.

Bērita Gēbere vairākus mēnešus pēc tam tēloja mocekli. Meitenēm šķita, ka sāpes viņas sejā izraisa vēmienu.

Viņas bija apņēmušās pildīt skolas uzdevumus un saglabāt tikpat labas sekmes. Tanja bija visspējīgākā no viņām, Terēse saņēma pieklājīgas atzīmes, un Ida uz to visu nošķaudījās. — Es tikšu galā, — viņa sacīja. — Tagad es iešu sagatavošanas kursos, pēc tam jau redzēs.

Sestdienās viņas strādāja dažādos veikaliņos Askeres centrā un nopelnīja naudu īrei, bet naudu, ko samaksāt par ēdienu, elektrību un apģērbu, deva vecāki, taču meiteņu arguments bija tāds, ka tas neiznāk dārgāk kā tad, ja viņas dzīvotu mājās.

uzzinājuši par terēses nāvi, vecāki tūlīt sāka dīkt, ka tanjai atkal jāpārceļas uz mājām. - Tev tas ir jādara, — teica māte. — Meitiņ manu, tagad mums jāturas kopā. Esi tik laba. — Bet, to iedomājoties vien, Tanjai jau metās nelabi. Mājas viņai vairs nebija pie vecākiem. Viņas mājas bija dzīvoklis daudzdzīvokļu ēkā. Viņa domāja par māti, kas dīca, un Dievu ar futbola bumbas aci un zināja, ka atkal pārcelties mājās būs bīstami. Viņa ēdīs vēl mazāk, nekā ēda tagad. Tievā- Nesaprātīgā atkal pilnīgi aizžņaugs viņai kaklu. Tanja ienīda Tievo-Nesaprātīgo, bet arī mīlēja to. Tai bija dubulta seja ar lielu muti, kas smaidīja, un pirms dažiem gadiem tā bija iemājojusi viņas augumā.

Tanja jutās pieaugusi un brīva. Vienlaikus viņa bija mazā dūniņa.

Pārcelšanās vezumā Dievs nebija braucis līdzi. Viņas ar Tērēsi bija jokojušās par to, ka Dievs ir palicis mājās pie mātes, ka tagad Viņam ir vairāk vietas un lielāka vara. - Tagad nav neviena, kas Viņu izrīko, — Terēse bija smējusies.

Kad Tanja bija dzīvoklī kopā ar Idu un Tērēsi, viņa varēja ēst, ko gribēja. Viņa varēja iet gulēt, kad gribēja. Viņa varēja pat ģērbties, kā gribēja. Attālums starp bērnības mājām un daudzstāvu nama dzīvokli īstenībā nebija tik liels. Tikai stundas ceturksnis, ko iet. Bet tomēr tas bija pietiekami liels. Bērita šo ceļu mēroja bieži. Dažreiz viņa pat uzkāpa pa kāpnēm un piezvanīja pie durvīm, bet bieži tikai nostājās uz nelielās nogāzes līdzās augšējai majai un skatījās logos. Tanja mati reiz bija redzejusi un nobijusies.

*

Par šīm vakara pastaigām Bērita Gēbere nevarēja stāstīt meitām. To nezināja pat viņas vīrs. Bēritai šķita, ka viņam noteikti ir aizdomas. Bet viņa darbs bija tāds, ka viņš daudz ceļoja, bieži bija prom četras piecas dienas pēc kārtas. Vienu reizi viņa bija pārliecināta, ka Tanja viņu ir redzējusi. Kad viņa nogriezās ap augšējās mājas stūri, Tanja stāvēja pie loga.

Bēritai Gēberei nepatika Tedijs Holms. Protams, bija skaidrs, ka viņai par to nav nekādas daļas. Viņš jau nebija kopā ar viņas meitu. Bet viņa nesaprata, ko Ida viņā ir saskatījusi. Ida varbūt pati nemaz nebija diez kāda labā — staigāja ar gredzenu uzacī.

Par visu vairāk Bērita Gēbere vēlējās, lai meitu dzīvē savu vietu ieņemtu Dievs. Un viņa bija nodomājusi parūpēties par to, lai viņas Viņu sastaptu. Viņai šķita: nevar padoties tikai tāpēc vien, ka meitenes ir pārcēlušās prom no mājām.

Bet tagad, kad Terēse bija mirusi, viņas vislielākā vēlēšanās bija, lai Tanja atkal atgrieztos mājās. Viņa spēlēja uz jūtām, apzināti tās izmantoja. Viņa zināja, ka vadīt Tanju ir vieglāk, nekā tas bija ar Tērēsi.

Tanja bija runājusi ar Idu un lūgusi palīdzību. Tagad, kad Terēse bija mirusi, Ida bija kļuvusi tuvāka. īstenībā Ida bija Terēses draudzene. Iepriekš Tanja bija Terēses māsa. Tagad viņa bija tikai Tanja.

-     Es nespēju atkal pārcelties mājās, - viņa bija teikusi. - Ja es to izdarīšu, mani salauzīs. Bet drīz es vairs nejaudāšu teikt

ne .

—          Tu nepārcelsies mājās, — Ida atbildēja. — Mēs ar tevi dzīvosim šeit. Tagad mums jāturas kopā. — Tanja bija sākusi raudāt. Viņa nebija gaidījusi, ka Ida viņai palīdzēs. Sākumā taču viņa Idai bija kritusi uz nerviem. Ida gribēja būt kopā ar Tērēsi, nevis ar viņu. Bet tieši tagad viņa gribēja vienīgi aizmirst. Aizmirst visu to dumjo, ko slimošanas laikā Ida viņai bija teikusi. To, ka tā ir viņas pašas vaina, un tā. Ka viņai jābeidz spēlēt teātri un postīt visu ap sevi.

terēses gēberes draugi un ģimenes locekļi pēc kārtas tika izsaukti uz nopratināšanu policijas pārvaldē. Bija ceturtdiena, divdesmit ceturtais septembris. Viņiem bija darīts zināms, ka bēres būs nākamajā pirmdienā.

Draudzenes ieradās kopā. Vispirms Hanne Marīe Skāge un Ida Henriksena. Mongo atnāca kopā ar Māriusu Berneru. Tedijs Holms atbrauks vēlāk dienas gaitā. Rogers Heibaks no tālākā gaiteņa gala automāta atnesa minerālūdeni. Jaunieši nervozi stāvēja un gaidīja pie kabineta durvīm. Vini bija klusi un bāli.

Kātu Isaksenu tikko bija sazvanījusi Bente, kas viņam atgādināja par šīvakara vecāku sapulci. — Ir svarīgi, lai mēs ietu kopā, - Bente teica. Viņš apsolīja izrauties.

Nu viņš apsvēra, vai varbūt labāk aicināt tos iekšā pa vienam, tomēr beigās nolēma runāt ar abām meitenēm vienlaikus. Pec tam viņš runās ar katru atsevišķi. Rogers Heibaks ņems sev Mongo un Māriusu.

Ida Henriksena, kā parasti, šķita bravūrīga un vēsa. Melnie mati bija spīdīgi, un gredzens uzacī piešķīra viņai bardzību. Viņa izskatījās tā, it kā būtu radījusi pati savu tēlu. Viņai bija piegulošas, melnas džīnas un gaišzaļa dūnu jaka.

Hanne Marīe Skāge ejot šūpojās. Viņas augums apkārtējiem pastāvīgi lika pievērst uzmanību. Meitene apsēdās. Runāja Ida Henriksena. Viņa atkārtoja, ka viņas - viņa, Tanja un Terēse — ir dzīvojušas kopā dzīvoklī, kas īstenībā pieder viņas brālim, bet ko viņas varēja lēti noīrēt.

— Hanne Marīe dzīvo mājās pie saviem vecākiem, — Ida sacīja. — Kāpēc mums atkal un atkal jāstāsta viens un tas pats? —

Viņa kaitinoši žestikulēja ar rokām, un Kātu Isaksens ievēroja melno nagu laku.

-           Tā mēs strādājam, — viņš atbildēja. — Ari mums tas šķiet apnicīgi. Kāpēc Hanne Marie nedzīvo kopā ar jums? - jautāja Kātu Isaksens.

Ida Henriksena ātri paraustīja plecus. — Es nezinu. Nav vietas. Es gribēju teikt — nebija vietas. — Viņa paskatījās uz draudzeni. — Turklāt tu droši vien negribi?

Hanne Marie Skāge lēnām papurināja galvu. — Man vienalga, — viņa sacīja.

Ida Henriksena šķita atvieglota. Kātu Isaksens lūdza viņas vēlreiz atkārtot notikumu secību trešdien, sešpadsmitajā septembri, tajā vakarā, kad Terēse pazuda.

-           Viņai tikai vajadzēja aiziet līdz automašīnai, lai paņemtu nedēļas žurnālu ar rakstu par kādu jaunu nodēvēšanas metodi, - iesāka Ida Henriksena.

-    Tātad jūs interesē notievēšana? - pārtrauca Kātu Isaksens.

-            Nē. - Ida Henriksena paraustīja plecus. - Mūs ne, - viņa sacīja, - ne mūs ar Tērēsi, bet Tanju un Hanni Marii interesē. — Viņa piesardzīgi iedunkāja draudzenei plecā. — Vai ne? — viņa jautāja.

Hanne Marie Skāge nomākta pamāja ar galvu. - Nu mazliet, — viņa noteica.

-            Mēs dzērām vīnu, - Ida turpināja. - Terēse vadīja auto, tāpēc viņa nedzēra. Cik daudz reižu man vajadzēs šito stāstīt? — viņa asi jautāja. — Sī noteikti ir piektā reize.

Kātu Isaksens labprāt gribēja zināt, vai Terēsei ir bijuši draugi vai biedri, kurus, viņuprāt, ir svarīgi minēt. Meitenes saskatījās. - Es īsti nezinu, - atbildēja Ida. - Viņa faktiski reiz bija kopā ar Māriusu, bet tas bija sen.

-    Cik sen?

-            Njā, viņiem bija kādi piecpadsmit gadi vai tā. Tas noteikti neko nenozīmēja nevienam no viņiem, — teica Ida Henriksena.

Kad Kātu Isaksens pēc tam runāja viens ar Hanni Marii, šķita, it kā viņa uzdrošinātos runāt citādi. Viņa kārtīgāk apsēdās krēslā, saspringta lūkojās izmeklētājā un ātri atbildēja uz visiem viņa jautājumiem. — Es tikai zinu, ka Terēse vienmēr bija dusmīga uz Tanju, - viņa klusi un monotoni sacīja. Balss bija dziļa un skumji saderējās ar viņas izskatu.

-    \4i tu zini, kāpēc?

Viņa smagi paraustīja plecus. - Varbūt tāpēc, ka viņai bija bail… un viņa bija it kā noskumusi, — meitene atbildēja.

—Tanjai daudz ko bija grūti paciest. Viņa taču bija bijusi dikti slima. Anorektiska, tā laikam to sauc.

-           Jā, to es esmu sapratis, — teica Kātu Isaksens, uzlūkodams krēslā sēdošo resno meiteni. — Vai tev patika Terēse? — viņš jautāja.

-Jā, diezgan labi, bet Tanja man patīk labāk.

-     Kāpēc tā?

-    Nu, es īsti nezinu, bet mēs esam līdzīgākas.

Kātu Isaksens nespēja iedomāties kādu, kas būtu mazāk līdzīgs nekā Tanja ar Hanni Marii. - Vai šo izteikumu tu varētu paskaidrot mazliet tuvāk? — viņš jautāja.

-           Jā… - viņa vilcinājās. - Ida un Terēse bija tā kā sirdsdraudzenes. Viņas savā ziņā bija dikti bravūrīgas un ne no kā nebaidījās. Viņas neko īpaši neņēma galvā. Agrāk, kad mēs gājām pamatskolas pēdējās klasēs, un tā, tad viņas diezgan daudzus mocīja. Ida jau joprojām ir tāda, - viņa piebilda. - Ida savā ziņā ir vadonis.

-Ak tā. — Katu Isaksens piezvanīja Randi un lūdza viņu atnākt un pierakstīt runāto. — Tūlīt pat, — viņš piebilda. - Tās ir tikai dažas formalitātes, — viņš uzsmaidīja Hannei Mariei, kas jau gatavojās atkal iegrimt sevī. Meitene saīgusi lūkojās viņā.

Atvērās durvis, un Randi mierīgi ienāca un apsēdās.

-    Sveika, - viņa smaidīja.

-           Vai tu nevari sīkāk paskaidrot teikto, kāpēc Tanja ar Tērēsi nedzīvoja pa draugam? - Kātu Isaksens centās būt draudzīgs.

-            Kā — nedzīvoja pa draugam? To es nekad neesmu teikusi. — Hanne Marīe paraustīja plecus. - Tas laikam bija tāpēc, ka Tanja bija slima. Viņa taču it kā bija atteikusies ēst vai kā to sauc. Anoreksija, es nezinu… Bet viņai vajadzēja braukt uz slimnīcu.

Viņa bija tik tieva, uz delmiem bija matiņi, tādi, kādus jau tādi dabū, tu zini. Gandriz kā pūkas, — sacīja Hanne Marīe Skāge un savilka lūpas čokurā. Bija skaidrs, ka viņa uzskata: ir nepatīkami par to runāt.

Kātu Isaksens ļāva viņai runāt.

-    Terēsei tas likās idiotiski. Jā, es gribēju teikt — tas, ka Tanja nespēja saņemties. Viņai tas viss bija apnicis. Tanja jau arī nebija resna. — Resnajā vasarraibumainajā sejā ieplūda nosarkums. — Es gribēju teikt — ne tāda kā es, — viņa piebilda un it kā mazliet dziļāk sakņupa krēslā. Atglaudusi kādu matu šķipsnu no acīm, viņa turpināja runāt, pati lūkodamās uz neredzamu plankumu sienā. - Ida ar Tērēsi ne vienmēr bija laipnas. īstenībā arī pret mani ne. Bija tā, it kā no vienas puses būtu Ida ar Tērēsi un no otras — es un Tanja. Bet mēs tātad bijām draudzenes, - viņa piebilda. - Tas viss bija vairāk tā kā pa jokam, un tomēr.

-    Vki tu domā, ka starp Tanju un Tērēsi bija greizsirdība Mā- riusa dēļ?

-     Nē, - viņa ātri atbildēja, - tā es absolūti nedomāju.

-     Un par pārējiem zēniem?

-     Māriuss ir patīkams, — viņa ātri sacīja. — Tedijs Holms man diez ko nepatīk. Viņš, viņš tā kā… nē, es nezinu, bet ar mani viņš neko daudz nerunā. Viņš mani it kā vispār neredz. Bet… reiz, kad viņš bija piedzēries… tad…

-Jā?

-    Nē. - Hanne Marie Skāge žigli papurināja galvu. — Viņš muļķodamies mani nobučoja. Rīc tam pretīgi smējās, bet man tas nepatika. Es jutos kā dumja.

-     Un Mongo?

-     Mongo. Nē, viņš ir tikai viens draņķa puika, - viņa cieti sacīja. - Viņš it kā vispār nav mūsējais. Viņš mēdz būt kopā ar dažiem citiem, bet noteikti diezgan labi pazīst Karlosu. Karloss uzskata, ka Mongo ir pilnīgi pieņemams.

blakusistaba rogers heibaks nopratināja tan- jas draugu māriusu berneru. Māriuss izskatījās pēc nopietna zēna. Sim deviņpadsmitgadniekam noteikti bija galva uz pleciem.

—       Es īsti nezinu, ko tu vari man pastāstīt, — iesāka Rogers Heibaks, uzlikdams roku uz galda. Telpā ienāca Asie Tengs, apsēdās uz brīvā krēsla un sāka pierakstīt.

—        Ko tad jūs gribat zināt? — Māriuss Berners ar lielajām, zilajām acīm lūkojās tieši izmeklētājā.

—       To mēs faktiski nezinām, — atbildēja Rogers Heibaks, — mēs vienīgi vēlamies zināt, kur tu biji trešdien, sešpadsmitajā, pulksten deviņos vakarā.

—        Tad es sēdēju mājās un rakstīju uzdevumu angļu valodā, — viņš ātri atteica. — Mani vecāki un mana māsa ari bija mājās. Man likās jauki, ka meitenēm kaut kur ir jāiet un es varu veltīt mazliet laika skolas darbiem. Bet vispār mēs satiekamies katru vakaru. Dažreiz gan ir mazliet par daudz, - viņš sacīja.

Rogers Heibaks palūkojās viņā un pamāja ar galvu. — Vai ir vēl kas cits, ko tu vari pastāstīt?

—       Nē, — zēns vilcinājās, — attiecības ar vecākiem varbūt bija mazliet saspringtas.

—              Ar Terēses vecākiem?

Māriuss Berners pamāja ar galvu.

—Kādā veidā?

—        Nu, Tanjai ir tādas pašas problēmas, kādas bija Terēsei. Māte ir nedaudz kristīga un viegli histēriska. Tevs ir mazliet atturīgs. Turklāt starp viņām šis tas bija, — viņš piebilda.

—Starp ko? — Rogers Heibaks paliecās mazliet uz priekšu.

—       Starp Tanju un Tērēsi, - turpināja Māriuss Berners. Viņš bija ģērbies zilā svīterī, džīnās, zaļām zamšādas Globe kurpēm ar baltām auklām kājās. — Jā, es īsti nezinu, kas tur bija, - viņš mazliet nedroši turpināja. - Bet Tanjai ir bijušas diezgan lielas problēmas. Es nezinu, cik daudz jūs par tām zināt.

—       Mums ir nācis zināms, ka viņai ir krietnas ēšanas problēmas, ja to tu domā.

—Atteikšanās ēst, — nopietni paskaidroja Māriuss Berners. — Viņa, nabadzīte, īsti labi nesatiek ar sevi.

—          Cik ilgi jūs jau esat kopā?

—          Trīs gadus.

—          Trīs gadus? Tas ir ilgi. Tagad taču jums ir tikai deviņpadsmit gadu, vai ne?

Māriuss Berners pamāja ar galvu. — Pie visa tā ar Tanju es lielākoties esmu bijis klāt, — viņš sacīja. — Pirms diviem gadiem viņu ielika slimnīcā. Bet viņa saņēma ļoti lielu palīdzību.

—No kā tad?

—Nu, no sava ārsta Torkela Brū un no sava psihiatra. Starp citu, Torkels Brū ir diezgan piekasīgs. Viņš pastāvīgi zvana un jautā, kā klājas un tamlīdzīgi. Tanjai viņš ir drausmīgi apnicis.

Māriuss Berners piecēlās un aizgāja pie loga. Mirkli viņš palika stāvam un raugāmies lejā uz laukumu pie policijas ēkas. Viņš bija izsalcis, jo brokastīs nebija paguvis sevišķi daudz ieēst. Viņš bija piezvanījis uz skolu un saņēmis atļauju būt prom dažas stundas, bet domāja par matemātiku. Tagad viņi noteikti rēķināja jaunos uzdevumus. Viņš pagriezās pret izmeklētājiem.

—Man pavasari jābeidz skola, - viņš teica, - un es mazliet nervozēju, ka esmu šeit. Tagad mums ir matene, — viņš sacīja, demonstratīvi paskatīdamies pulkstenī. - Es šogad neesmu nokavējis nevienu pašu stundu. Tikai šo reizi, - viņš piebilda.

Rogers Heibaks palūkojās zēnā. — Ja tev tā šķiet labāk, mēs varam izrunāties pēcpusdienā, — viņš sacīja.

—          Taču nē, — Māriuss Berners atkal apsēdās krēslā. - Es tikai notikušā dēļ pašlaik gandrīz nevaru gulēt, - viņš sacīja. — Un Tanjai, viņai ir bail, ka kāds var nogalināt ari viņu.

—          Ak tā. - Rogers Heibaks uzmeta ašu mirkli Asiem Ten- gam. - Vai tad viņai ir pamats tā domāt?

Māriuss Berners papurināja galvu. - Es tikko teicu, ka viņai palīdzēja, kad viņa bija slima. īstenībā viņai palīdzēju arī es. Es visu laiku biju klāt. Viņa pati daudzas reizes ir teikusi, ka atveseļošanās ir mans nopelns. Es gribēju teikt, ka man ir pie vienas vietas, vai viņai uz gurniem ir mazliet vairāk vai mazāk tauku. —

Viņš ātri paraustīja plecus un savieba seju. — Tas ir tik bezcerīgi, bet ne jau par to īsti ir runa.

—Par ko tad ir runa?

—Tas ir kaut kas cits, — teica Māriuss Berners. — Viņa taču nav resna, un īstenībā viņa pati to arī labi zina. Viņa nav dumja. Viņa ir… viņa ir it kā izmisusi. Ne jau visu laiku, bet diezgan bieži. Ir tā, it kā viņa pret kaut ko cīnītos.

Rogers Heibaks atliecās atpakaļ krēslā. Viņš bija lūdzis zēnu stāstīt visu, ko tas zina. Paskaidrojis viņam, ka arī tas, kam nav nekāda sakara ar lietu, tomēr var būt svarīgs. - Nekad nevar zināt, - viņš bija teicis. - Tā mēs strādājam.

Tāpēc deviņpadsmitgadnieks tagad sēdēja un stāstīja par iekšējām un privātām attiecībām starp draugiem - trim meitenēm, kas dzīvoja kopā, un vēl draudzeni Hanni Marii Skāgi un draugiem Māriusu un Tediju, kā ari daudz attālākiem draugiem — Mongo un vēl pāris.

— Mongo visiem stāstīja, ka viņam jāiet uz pratināšanu policijā, — piesardzīgi pasmaidīja Māriuss. — Viņam laikam tas šķiet aizraujoši. — Pec īsas pauzes viņš turpināja: — Mēs ļoti daudz uzturējāmies dzīvoklī. Savā ziņā tas kļuva par satikšanās vietu. Jo mēs gandriz visi dzīvojam vecāku mājās, izņemot, protams, Tediju, — viņš teica.

— Ko tu domā par Tediju Holmu?

—Nu, — zēns vilcinājās. — Viņš nav gluži mans tips, bet nedara neko traku, un Ida taču ir kopā ar viņu.

—Bet vai tev patika Terēse?

Māriuss pēc kārtas paskatījās abos izmeklētājos. - Jēziņ, jā, - viņš teica. — Viņa bija lieliska — savā ziņā, — viņš piebilda. — Vienīgais, ka viņa varbūt bija mazliet par bravūrīgu. Apmēram tā kā Ida.

rūdolfs fogels šķita esam savā elementā. Kātu Isaksens lūkojās viņā. Zēns atkrita uz krēsla un pārmeta kāju pār kāju. Tad viņš mirkli košļāja košļājamo gumiju, pirms pajautāja, vai te ir papīrgrozs. Kātu Isaksens ar kāju viņam to pastūma un vēroja zēnu, kad tas izspļāva gumiju spīdīgajā grozā.

Viņš gribēja, lai ari te viņu sauktu par Mongo. Viņš sacīja, ka neciešot savu īsto vārdu. Kātu Isaksens vēroja septiņpadsmit gadus veco zēnu. Viņam bija melni mati ar vidū pāršķirtu celiņu un diezgan apaļa seja. Viņš atgādināja vjetnamieti, bet paskaidroja, ka izskatās pēc mātes, kas esot no Grenlandes.

-            Es nemaz dikti labi nepazinu Tērēsi, — viņš teica. — Viņa bija daudz vecāka par mani.

-    Cik daudz?

-     Divus gadus.

-     Bet tu palīdzēji viņu meklēt.

-Jēziņ, jā. Viņi tak domāja, ka Terēse ir izdarījusi pašnāvību.

-     Kas tā domāja?

-            Tēvs… jā, un māsas. Tanja domāja, ka viņa ir izdarījusi pašnāvību.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu.

Telpā ienāca Rogers Heibaks. - Atvainojos, - viņš sacīja un apsēdās brīvajā krēslā. — Tas aizņēma mazliet vairāk laika.

-            Mēs tikko kā sākām, — teica Kātu Isaksens un pastūma kolēģim piezīmju bloku.

-            Vislabāk es pazīstu Tediju. Un arī Karlosu. - Mongo ņurcīja cigarešu paciņu melnās ādas jakas kabatā. — Jā, un vēl Idu, — viņš piebilda. Kātu Isaksens aši papurināja galvu.

-    Te smēķēt aizliegts, — viņš paskaidroja.

Zēns iebāza cigarešu paciņu atpakaļ un pāris reižu izbrauca ar pirkstiem cauri matiem, iekams izņēma košļājamās gumijas paciņu un iebāza mutē jaunu gumiju. - Tedijs ir Idas brāļa Kar- losa draugs.

-     Man likās, tu teici, ka īstenībā pazīsti Tediju.

-Jā, bet caur Karlosu.

Rogers Heibaks pierakstīja.

Kātu Isaksens lūkojās zēnā. - Viņi taču ir daudz vecāki par tevi.

—       īstenībā vislabāk es pazīstu Idu, - viņš ātri izlaboja. — Viņa taču ir tikai pāris gadu vecāka par mani.

—            Cik redzu, tad viņai ir divdesmit, - teica Kātu Isaksens.

—            Gadu vecāka par dvīņumāsām.

-Jā, kaut kas uz to pusi, - Mongo pamāja ar galvu, drudžaini košļādams gumiju.

—            Kur tu dzīvo?

—Kur es dzīvoju? — Viņš nopietni palūkojās izmeklētājā.

—            Lielākoties pie savas mātes, — viņš atbildēja. — \4i pie Tedija.

—            Pie Tedija?

Zēns pamāja ar galvu. — Dažreiz, — viņš sacīja, — kad esmu sastrīdējies ar māti.

—            Tu ej skolā?

Mongo īsi pamāja ar galvu. — Jēziņ, jā, — viņš atteica.

—Kur tad dzīvo tava māte?

—       Borgenā, — viņš atbildēja, — pagrabstāva dzīvoklī. Tur ir tikai divas guļamistabas. Tā kā drusku par šauru.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. — Vai tu vēl kaut ko vari mums pastāstīt — ko tādu, kas, tavuprāt, var būt nozīmīgs?

—        Nē. — Viņš nopietni palūkojās izmeklētājā. — Nezinu vis. Vai tu domā ko sevišķu?

—            Mēs labprāt vēlētos zināt, kur tu biji trešdienas vakarā.

—       Trešdienas vakarā? — Rūdolfs Fogels izslējās krēslā. — To es neatceros, — viņš ātri atbildēja. - Jā, starp citu, es biju izmetis līkumu gar Tediju, bet pēc tam viņam vajadzēja strādāt, tāpēc es kātoju uz Askeri un satikos ar citiem.

—            Citiem?

—            Jā, ar dažiem draugiem. -Ak ta. Ko tad jus darijat?

—        Nu, pabraukājām mazliet apkārt, un tā, Mortena autiņā. Viņš aizņemas to no sava brāļa. Tu taču zini, kas ir Mortens?

Kātu Isaksens mirkli samulsis raudzījās viņā.

—            Tava dēla labākais draugs.

—Labākais draugs… ?

-Jā.

—            Tatad tu pazīsti Gardu?

-    Skaidra lieta, — Mongo it kā triumfēdams atbildēja. Izmeklētājs domīgs viņu nopētīja. Sajā septiņpadsmitgad-

niekā bija kaut kas nesimpātisks. Kātu Isaksens nezināja, kāpēc, bet viņš uz to nepaļāvās. Ne jau tāpēc, ka, viņaprāt, zēnam būtu kāds sakars ar šo lietu, bet viņu darīja bažīgu atziņa, ka viņš ir viens no Garda draugiem.

—          Vai varu dabūt šī Mortena uzvārdu un adresi? — jautāja Kātu Isaksens.

Rūdolfa Fogela seja satumsa. Acis šaudījās no galda lampas uz aizvērtajām durvīm un atkal atpakaļ.

Viņš īsi iesmējās. — Tikai nestāsti man, ka mani tur aizdomās, — viņš ātri sacīja. — Tas savā ziņā būtu tā kā par daudz.

par to, ka sejas izteiksme pielīp, kātu nešaubījās. Viņš kaut kur bija lasījis, ka muskuļi parasti reaģējot uz smaidu vai uz sarunbiedra saīgušu seju. Mīmika iespaidojot jūtas.

Viņš sēdēja aci pret aci ar Ingeborgu Miklebusti un vairāk vai mazāk apzināti ar mikrokustībām atdarināja viņas sejas izteiksmi. Caur briļļu stikliem viņa nomākta lūkojās uz Kātu.

—          Tas nav iespējams, — viņa sacīja.

—Es braukšu, — viņš noteikti sacīja, — vai tu gribi vai ne. Es tā esmu nolēmis. Es nevaru vēlreiz piemānīt savu ģimeni, ne tagad. Piemēram, šovakar pulksten sešos man vajadzēja būt uz vecākā dēla klases vecāku sapulci. Es Bentei apsolīju aiziet, bet es taču zinu, ka netikšu. Man ir vēl viena nopratināšana. Rēc stundas ieradīsies Tedijs Holms, - viņš teica, paskatīdamies pulkstenī.

Ingeborga Miklebuste savu labi kopto roku ar sarkanajiem nagiem nolika uz galda viņam priekšā. Viņš lūkojās tajā. Pirkstus greznoja divi lieli briljanta gredzeni un viens vienkāršs, gluds gredzens. Viņa trīsdesmit gadus bija precējusies ar vienu un to pašu vīrieti.

—          Tu nevari aizbraukt atvaļinājumā, kad esi atbildīgs par tik savādu slepkavības lietu. Tu neesi tik dumjš, lai to nesaprastu, - viņa palika pie sava. Viņa saspringti lūkojās uz Kātu. — Tu zini, cik svarīgs ir izmeklēšanas sākums. Piemēram, kā ir ar alibi visiem šiem Terēses Gēberes draugiem? Un viss cits izsekošanas darbs?

—Rogers ar Randi nopratinās draugus, — noguris atteica Kātu Isaksens. - Pārējo es varēšu vadīt pa mobilo telefonu.

Ingeborga Miklebuste nosprauslojās.

—Paklausies, lai visi domā, ka tas ir vājprāts, - viņš aizkaitināts turpināja, - bet man ir jārūpējas ari par ģimeni.

Galvenā komisāre demonstratīvi atmeta galvu.

—Kātu, ak Dievs, — viņa teica un noņēma brilles. Viņa palika sēžam un svārstām tās rokā. — Tu nevari braukt, tagad ne, - viņa cieti konstatēja.

—Mana ģimene driz izjuks. Sādi es nebūšu nekāds labais izmeklētājs. — Kātu Isaksens stingi lūkojās tumšajā loga rūtī, kas atspoguļoja viņa seju. Tā izskatījās drūma.

—Nē, nebūsi vis, — stingri noteica Ingeborga Miklebuste. — Tu tāds būsi, ja vien darīsi savu darbu.

—Es daru savu darbu, — viņš atteica. — Es tikai uz dažām dienām deleģēju uzdevumus. Runa ir par dažām dienām.

—Man žēl, bet tas nav iespējams, — viņa noteikti sacīja un piecēlās. Aizgājusi līdz durvīm, viņa apstājās un pagriezās pret Kātu. - Es gaidu ziņojumus, — viņa noteica un, atvērusi durvis, izgāja laukā.

Rīc pāris minūtēm telpā ienāca Asie Tengs. - Mēs esam saņēmuši augsnes analīžu atbildes, — viņš sacīja un nolika aploksni viņam priekšā uz rakstāmgalda. — Tā ir tā pati augsne, kas Pils parkā. Mēs esam tikuši par soli tālāk.

bentei vajadzēja nopirkt jaunu dunu jaku braucienam uz kalniem. Vecā, gaiši zilā bija gan netīra, gan novalkāta. Viņa stāvēja G sporta veikalā uz gājēju ielas Askerē un pārlūkoja statīvu ar jakām. Georgs skraidīja šurpu turpu pa telpu, atdarinādams auto skaņas, nepārtraukti strauji bremzējot. Bente bija nolēmusi izvēlēties mazliet tumšāku jaku. Varbūt tumši zilu vai zaļu.

Tas bija Georgs, kas pa logu ieraudzīja Gardu.

—          Tur, — viņš sauca, — Gards. Paskat, tur. - Viņš piespieda seju pie stikla.

Bente pakarināja jaku atpakaļ statīvā un, ātri piegājusi pie loga, paskatījās ārā. Viņa uzlika roku Georgam uz galvas. — Tev taisnība, — viņa sacīja. Gards žigli gāja pa ietvi ielas otrā pusē kopā ar svešādas izcelsmes maza auguma tumšmatainu zēnu. Bente nezināja, kas ir tas otrais zēns. Viņa nekad iepriekš nebija viņu redzējusi. Abi divi bez apstājas smēķēja. Ievilka dziļus dūmus no cigaretēm un gāja, mazliet saliekušies uz priekšu, lai it kā pasargātu sevi no aukstuma. Viņi nesarunājās, tikai mērķtiecīgi gāja līdzās viens otram.

Bente paskatījās pulkstenī. Tad jau vajadzēja būt starpbrīdim. Noteikti tāpēc viņi gāja tik ātri, lai pagūtu atpakaļ uz stundu skolā.

Viņa redzēja zēnu muguras nozūdam ap stūri. Bentei nepavisam nepatika, ka dēls smēķē, bet viņa jau bija jutusi smaku zēna drēbēs, kad viņš bija atgriezies no āra. Bente nopūtās un turpināja aplūkot jakas. Viņa baiļojās no vecāku sapulces šajā vakarā. Intuitīvi juta, ka uzzinās ko tādu, kas viņai nepatiks. To iedomājoties, viņa sajuta pakrūtē dūrienu. Piepeši viņa juta, ka ir ārkārtīgi nogurusi. Viņas acs tīklenē joprojām dejoja aina ar diviem zēniem. Nianses attēlā bija brūnas. Viņa negribēja pilnībā ļaut vaļu jūtām. Viņa nezināja, kas tas ir. Bet viņas dvēseles dzīlēs dūca tumsa.

Noņēmusi no statīva vienu jaku, viņa aplūkoja to rūpīgāk. Bet jakā mita dēla attēls, piešķirdams tai svešādu smagumu.

-    Vai varu tev kā palīdzēt? — pārdevējs bija ģērbies sportiskā svīterī un zilās biksēs. Kājās viņam bija baltas krosa kurpes.

Bente nolūkojās viņā. Tad vēlreiz paskatījās uz jaku un zināja, ka viņa nejaudās to nopirkt. - Es domāju, ka mazliet pagaidīšu, — viņa teica un pakarināja jaku atpakaļ statīvā. — Es vēl nespēju īsti izlemt, — viņa ātri noteica un, paņēmusi Georgu pie rokas, izgāja no veikala. Pulksten četros dzelzceļa stacijā viņai vajadzēja satikties ar Hamzu. Viņš paņems Georgu.

tedus holms ieradās ar divdesmit minūšu nokavēšanos. - Es atvainojos, - viņš sacīja un novilka taksometra šofera žaketi. Pelēkzilā krekla padusēs bija redzami sviedru plankumi. Viņš noslīga Kātu norādītajā krēslā.

Rogers Heibaks ātri ienāca telpā un paņēma krēslu, kas atradās pie ovālā galda. Viņš apsēdās līdzās Kātu Isaksenam.

Tedijs Holms nemierīgi sagrozījās. — Ceru, ka tas neprasīs pārāk ilgu laiku, — viņš sacīja, — jo pulksten septiņos man ir pasūtījuma brauciens. — Viņš izpurināja no piedurknes savu rokas pulksteni un demonstratīvi tajā ielūkojās.

Kātu Isaksens un Rogers Heibaks viņu vēroja. Viņš šķita nervozs un nedrošs. Bija skaidrs, ka viņš nejūtas savā ādā.

Telpā ienāca Asie Tengs un izmeklētājiem priekšā uz galda nolika dažus papīrus. Tas bija saraksts ar vecajā Opel atrasto mantu uzskaitījumu. Kātu Isaksens uzmeta žiglu mirkli ziņojumam. Pirkstu nospiedumu skaits bija palielinājies vēl par diviem. Viņš nožāvājās. Naktī bija gulēts minimāli. Georgs bija pieprasījis gulēt starp viņu un Benti divguļamajā gultā. Bija grūd viņam to liegt. — Es negribu būt viens, — tika teicis Georgs.

Zēns visu nakti bija gulējis nemierigi, un mazie, asie ceļgali nepārtraukti bija bakstījuši viņam vēderu un pavēderi. Par laimi, Bentei bija brīvdiena un viņa šodien varēja ar zēnu nodarboties. Viņai vajadzēja nopirkt kādas drēbes braucienam uz vasaras mājiņu, bet viņa bija piekritusi Georgu ņemt līdzi.

Tedijs Holms sākumā ieminējās, ka pēc Mongo teiktā esot jutis, — nopratināšana esot bijusi nepatīkama.

- Ak tā. Kāpēc?

-            Nu. — Tedijs Holms papurināja galvu. — Ir tā, it kā jūs mestos mums virsū. Mēs esam viņas draugi. Neviens negribēja aizskart pat matu uz viņas galvas. Terēse bija tāda kā karaliene.

Kātu Isaksens uzreiz iedomājās par matiem, kas bija izrauti no Terēses Gēberes galvas. Karaliene bez matiem, viņš nodomāja. — Mēs gan tieši neesam neko teikuši par to, ka no jums kāds tiktu turēts aizdomās, — viņš mierīgi turpināja. - Bet es pieņemu, ka ari jūs vēlaties, lai mēs atrastu slepkavu.

Tedijs Holms smagi nopūtās. - Pats par sevi saprotams, — viņš atbildēja. — Tikai tas, ka…

-            Tad jūs noteikti saprotat, ka mums ir jāapzina viņas paziņu loks, — viņu skarbi pārtrauca Kātu Isaksens. — Ja ne citādi, tad lai svītrotu jūs no šīs lietas. Tā ir parasta taktika, formalitāte.

Tedijs Holms sabozies pamāja.

-            Mēs pārbaudām ne tikai jūs, - ierunājās Rogers Heibaks. — Mums ir cilvēki, kas ir bijuši viņas skolā un runājušies ar skolotājiem un skolēniem. Mums ir cilvēki, kas runājas ar kaimiņiem mājā, kur viņa dzīvoja. Tiks nopratināta viņas ģimene. Itin visi, vai saproti?

Tedijs Holms ievilka elpu. Viņa sejas izteiksme mainījās. Viņš uzreiz it kā atslāba un izskatījās ziņkārīgs. — Skaidrs, ka jums jādara savs darbs, - viņš sacīja. - Tikai tas ir pārāk velnišķīgi. Turklāt ir taču iespējams, ka tas bija kāds trakais, kam pēkšņi prātiņš sašķiebies, - viņš teica.

-            Par to mēs visi varam būt vienisprātis, — Kātu Isaksens noteica. - Bet to mēs nezinām, tur jau tas āķis.

-           Tu esi divdesmit četrus gadus vecs, — nepacietīgi iejaucās Rogers Heibaks. - Tu esi krietni vien vecāks nekā pārējie un jau iekārtojies dzīvē.

-            Nu, nezinu, vai iekārtojies. Es tikai īrēju dzīvokli, man tas nepieder.

-    Ak tā.

-    Es to īrēju no Idas brāļa, — viņš sacīja.

-            No Karlosa de Silvas. Vai tā viņu sauc? - Rogers Heibaks šķirstīja priekšā esošos dokumentus.

-Jā, — Tedijs Holms īsi pamāja.

—       Tātad viņam pieder vēl viens dzīvoklis? — Kātu Isaksens acumirklī satrūkās.

—       Viņam ir mantojums, - atbildēja Tedijs Holms. — Viņa tēvam bija diezgan daudz naudas. Karloss ir uzņēmējs, viņš ir ieguldījis naudu dzīvokļos.

—              Cik daudz dzīvokļu tad viņam ir?

—Nu, es domāju, tikai šie divi.

Kātu Isaksens lūkojās sev pretī sēdošajā vīrietī. Viņš šķita nesimpātisks, bet bija grūti pateikt, kāpēc. - Rūdolfs Fogels dažreiz dzīvo pie tevis, tā viņš stāstīja.

—        Njā, ne jau tik bieži. Bet viņam diez ko nepatīk patēvs. Viņš laikam velnišķīgi piekasās. Turklāt viņiem ir tikai viena vai divas guļamistabas un Mongo ir divas mazās māsas, tāpēc… Viņš dažreiz pārguļ. Bieži vien tad, kad es braucu pa nakti. Kas tad man — lai zēns tur nosnaužas! — viņš pasmaidīja. — Viņš ir okei. Mongo ir okei.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. — Tu zini, ka mēs esam runājuši ar pārējiem, - viņš tuipināja. Tedijs Holms ātri pamāja ar galvu.

—Hanne Marīe Skāge man kaut ko pateica.

-Ak tā?

—              Viņa minēja, ka tu viņai kaut kā esot uzmācies.

lēdija Holma seja stipri piesarka. — Nē, pie velna, lai viņa neiedomājas nezin ko, - viņš ātri sacīja. - Tas taču bija tikai pa jokam. Kāds tam sakars ar šo lietu?

—        īstenībā nekāds, — atbildēja Kātu Isaksens, — bet mēs tomēr labprāt vēlētos dzirdēt tavu atbildi.

—       Mēs bijām iedzēruši. Jā, ne jau viņa. Viņa jau neko pat ne- pagaršo. Viņa ir garlaicīga kā ūdens spainis. Es tikai pa jokam mazliet koķetēju. Viņa jau nav no īpaši pievilcīgajām. Bet tas bija tikai pa jokam. Rīrējie smējās, un tā. Bet viņa pēc vella pārskaitās.

Kātu Isaksens un Rogers Heibaks viņu pētīja.

—       Viņa ir tik kautrīga, ka bail. Noteikti nekad nevienu nav dabūjusi, es tā domāju, ar tādu izskatu kā viņai.

-    Kur tu biji trešdien, sešpadsmitajā, pulksten divdesmit vienos? — jautāja Kātu Isaksens.

-     Es strādāju, — ātri atbildēja Tedijs Holms. Bija skaidrs, ka jautājumu viņš ir gaidījis. — Jūs to varat pārbaudīt. Man bija brauciens uz Smēstādi un pēc tam brauciens uz Bēruma fabriku. Pēc tam es iztaisīju dažus braucienus no Sannvīkas un atkal uz Askeri un uz Borgenu. Es biju mājās tikai pirms pulksten divpadsmitiem. Tad es saņēmu ziņu, ka ir pazudusi Terēse un auto. Zvanīja Ida. Pārējo tu jau zini. Nākamās dienas pēcpusdienā mēs sākām viņu meklēt un turpinājām visu nakti, līdz pat nākamajai priekšpusdienai. Līdz tēvs pa mobilo saņēma ziņu.

kātu isaksens lūdza randi juhansenu piezvanīt bentei un pateikt ka viņš netiks uz vecāku sapulci. Izmeklētāji sanāca vienā brīvajā konferenču telpā. Viņi izskatīja saņemtās augsnes analīzes. Informēja Ellene Grūe.

—          Tagad mēs esam pārliecināti, ka Pils parkā ir notikusi cīņa un ka Terēse Gēbere ir bijusi tajā iesaistīta, — viņa sacīja. -Augsne automašīnā ir no zemes kaudzēm, un tās pašas augsnes sīksīkas daļiņas ir atrastas arī aiz viņas nagiem. Jūs esat teorētiķi, bet mēs varam izdarīt slēdzienu, ka viņa vai nu ir tikusi noslepkavota, vai arī piekauta tieši blakus mašīnai un pēc tam no turienes aizvesta.

-    Tas būs noticis milzīgā ātrumā, — bilda Asie Tengs. — Tanja Gēbere taču apgalvo, ka pēc desmit minūtēm ir izgājusi laukā meklēt māsu. Tad gan viņa, gan automašīna bija prom.

—          Tātad šai īsajā laika sprīdī slepkavam bija jāpaspēj viņu iekaustīt un iedabūt automašīnā. - Randi Juhansena skeptiski lūkojās apkārt.

-    Svarīgākais ir tas, ka mēs esam konstatējuši: pirms auto nozušanas ir notikusi pamatīga cīņa, - dedzīgi pārtrauca Kātu Isaksens. — Un desmit minūtēs var notikt daudz kas.

—Slepkava meiteni no turienes ir aizvedis automašīnā, — konstatēja Randi, — vedis viņu uz Akerbrigi vai tās apkārtni un iesviedis ūdenī. Rēc tam viņš turpināja ceļu uz Askeri.

—          Varbūt mums vajag koncentrēties uz Askeres apkaimi, — ierosināja Prēbens Ulriksens.

Telpā ienāca Ingeborga Miklebuste. Viņai tika iedotas ziņojumu kopijas.

—Alibi ir pārbaudīti, — sacīja Randi. — Attiecībā uz Māriusu Berneru nav nekādu problēmu. Turpretī uz šo Mongo un viņa draugu Mortenu es pilnībā nepaļaujos. Bet pagaidām mums par viņiem nekā nav.

Kātu Isaksens juta augumā briestam nemieru.

—Sīs nopratināšanas mums varbūt vajadzētu izvērst. Iespēja, ka slepkava ir no Askeres, ir diezgan liela, — sacīja Asie Tengs.

—Viņš, iespējams, ir redzējis viņas autovadītājas tiesības un vēlējās mūs maldināt, — mierīgi sacīja Bjerns Torsens un pastāstīja, ka ir dabūjis sarakstu par cietumniekiem ar noslieci uz vardarbību, kuri atrodas uz brivām kājām. — Es pārbaudīšu alibi arī pāris agrāk tiesātajiem, — viņš sacīja.

R§c sanāksmes Ellene Grūe aizgāja līdzi Kātu Isaksenam uz viņa kabinetu.

—Cerēsim, ka tagad tiksim tālāk, - viņa sacīja un apsēdās uz viena no zilajiem krēsliem. — Kā ar tavu saaukstēšanos?

—          Tā ir cauri, — viņš atbildēja.

Viņa bija tik tikko metru un sešdesmit centimetru gara. Viņas kustībās, viņas bardzībā bija kaut kas īpašs. Viņš sēdēja un raudzījās viņā. Viņš nebija aizmirsis sajūtu, kad tā pieskārās viņa pierei, lai pataustītu, vai viņam nav drudzis.

Kātu Isaksens jutās noguris un noskumis. Viņš bija izmisis, jo nebija ticis uz vecāku sapulci. Viņš baiļojās no tikšanās ar Benti. Un tad vēl šis mudžeklis ar atvaļinājumu un Ingeborga Miklebuste, kas uzskatīja, ka viņam vajadzētu to atlikt. Ellene Grūe piekrita viņam, ka jābrauc atvaļinājumā. — Dažas dienas taču var iztikt, — viņa sacīja.

Viņš paskatījās viņā. Viņa nekrāsojās, bet tik un tā līdzinājās mīļai, mazai lellei. Bet viņš zināja, ka viņa tāda nav. īstenībā viņš agrāk nebija viņu ievērojis. Vai varbūt bija? Viņam vienmēr bija paticis strādāt kopā ar viņu. Viņš gandrīz vienmēr zināja, ko un kā viņa teiks. Viņam likās, ka viņš to pazīst. Vismaz daļēji. Cik ilgi viņi bija strādājuši kopā? Četrus gadus vai varbūt piecus?

-    Vai kaut kas atgadījies? — viņa piepeši jautāja.

—          Nē, nē, — viņš noguris atbildēja. — Piedod, es tikai par kaut ko domāju. — Viņš uz labu laimi sāka rakņāties papīru kaudzē sev priekšā.

Ellene Grūe mirkli viņu nopētīja, tad vaicāja: — Vai tev ir vēlēšanās pēc manis?

Kātu Isaksens žigli pacēla skatu no papīriem. Viņam iekšā draudīgi sāka vibrēt burvīgs, tumšs tonis. Protams, viņam bija vēlēšanās pēc viņas, bet, lai velns viņu rauj, ka viņa to jautā šādi. Viņš stingi lūkojās viņā. Kas ar tām sievietēm ir? Tās viņam uzbruka negaidīti, nolika pie vietas un pastāvīgi izraisīja viņā sirdsapziņas pārmetumus. Drīz viņš vairs nejaudās. Viņš jutās noguris un visiem spēkiem centās saņemties, lai noslēptu to, kādu iespaidu uz viņu bija atstājis Ellenes jautājums.

Viņš nolika rokas sev priekšā uz rakstāmgalda. - Protams, ir, — viņš vīrišķīgi atbildēja. - Vai tu gaidīji ko citu?

Viņa drūmi pasmaidīja, pamāja ar galvu un pārmeta kāju pār kāju. — īstenībā man ir trakoti apnicis šis sūda darbs, - viņa sacīja. - Sasodītie vella vīrišķi, kas nogalina, izvaro un iznīcina citus cilvēkus.

-     Patīkami, ka tu mūs visus met pār vienu kārti, - viņš teica.

—Bet visur taču ir vienīgi mēsli, — viņa sacīja. — Un man pēc tam viss ir jāsatīra. - Viņa stingri sakrustoja rokas, lai uzsvērtu savus uzskatus. — Salīdzinājumā ar to tavs darbs ir vienkāršs. Iu atnāc pie klāta galda. Tā esmu es, kas mēslus vispirms satīra. — Viņa pa pusei aizgriezās. - Esmu prātojusi, vai nevarētu atrast ko citu, — viņa sacīja. — Varbūt sākšu strādāt veikalā. — Viņa paraustīja plecus. - Varbūt pārdošu aizkarus, audumus un mežģīnes. - Viņa smējās cietus, rejošus smieklus. - Es un mežģīnes, - viņa sacīja. — Mērīšu preces un ieteikšu krāsas un rakstus vecām, mīļām dāmām pelēkos mēteļos. - Re maza brīža viņa turpināja. — Zini, kad mēs atradām to mazo zēnu, to, kam tēvs bija atņēmis dzīvību.

—          Jā, — sacīja Kātu Isaksens un dzirdēja pie sienas lēnām tikšķam pulksteni.

—Pie velna, - teica Ellene Grūe. Viņš redzēja pretīgumu pārklājam viņas seju. - Tā mazā roka… Es pēc tam piecas stundas pinkšķēju.

Viņam bija grūti iedomāties Elleni Grūi raudam.

Pa paklāju uz grīdas rāpoja nogurums. Pie griestiem klusu sīca luminiscences lampa. Kātu palūkojās viņā. Viņa bija skaistāka, nekā viņš būtu vēlējies. — Es labi saprotu, ko tu domā, — Kātu sacīja. — Dažreiz man šķiet, ka mēs atrodamies uz citas planētas. Aiz priekškara vai kaut kā cita, vietā, par kuras esamību parastiem ļaudīm nav ne jausmas.

—          Tāpēc man var ienākt prātā pārgulēt ar tevi, — viņa mierīgi sacīja. Paliekusies uz priekšu, viņa uzlika rokas uz galda. — Tā sacīt, aiz priekškara, vai, — viņa piebilda un pamirkšķināja Kātu. Ellene piecēlās, bet joprojām cieši viņā lūkojās.

Viņš juta, kā no augšdelmiem tek sviedri. Runādama tik tieši, Ellene viņu mulsināja.

—Es atnesīšu mums mazliet kafijas, — viņa viegli noteica un nozuda ārā pa durvīm.

Viņš dziļi ievilka elpu, zem jostasvietas juzdams velkošu sajūtu. Juta nelabumu pulsējam aiz ādamābola. Juta, kā mainās sejas krāsa. Sakārtojis dokumentus uz rakstāmgalda, viņš piecēlās. Tad telpā ienāca Randi Juhansena un Rogers Heibaks.

—Ko tad mēs tagad darīsim? - Rogers Heibaks atkrita krēslā, kur tikko bija sēdējusi Ellene Grūe. — Cik ilgi tu būsi prom?

—Ne ilgāk kā trīs dienas, — viņš atbildēja. — Es braukšu pirmdien, tieši pēc bērēm.

—Gan jau būs labi, tev nepieciešams būt kopā ar ģimeni, — Randi smaidīja. — Kātu, es tevi par to apbrīnoju. Tikai nepadodies.

Ellene Grūe atgriezās ar kafijas tasītēm.

—          Viņš nupat saķemmēja matus, — jokoja Randi, ar galvu pamādama uz Rogeru. Paņēmusi krēslu no ovālā konferenču galda, viņa apsēdās līdzās Rogeram.

—          Es atnesīšu vēl divas, — sacīja Ellene Grūe, nolikdama tasītes uz rakstāmgalda.

DAGSREVYEN PĀRRAIDĪJA SIŽETU PAR TO, KA PĒDĒJO 39 GADU LAIKĀ DEBESIS IR KĻUVUŠAS PAR ASTOŅIEM KILOMETRIEM ZEMĀKAS. Kātu Isaksens atspieda galvu atzveltnes krēslā. Viņam uz ceļiem gulēja rudais kaķis un murrāja. Viņš baiļojās no brīža, kad Bente pārnāks no vecāku sapulces.

Ziņu lasītāja turpināja stāstīt par šo fenomenu. Angļu zinātnieki, izpētot klimatu Antarktikā, bija atklājuši, ka debesis ir kļuvušas zemākas.

Viņš pa pusei gulēja, ļaudams informācijai par debesīm iegrimt apziņā. Viņu traucēja kāda cita doma. Doma vibrēja kaut kur dziļi smadzenēs. Tā bija Ellenes Grūes balss, kas runāja ar viņu, bet viņa teica kaut ko citu, nevis to, ko viņš vēlējās dzirdēt. Viņas vārdiem nebija sakara ne ar vienu no viņiem. Viņa murmināja kaut ko par zemē izkaisītām, nogrieztām rokām. Zilām rokām ar nogrieztām, asiņainām locītavām. Ellenei vajadzēja visu satīrīt, un viņa jautāja, vai viņš negribētu palīdzēt rokas uzlasīt.

Ziņu lasītāja nenoguruši turpināja runāt par debesu pētījumu. .. pie šīs iedarbības ir novedusi cilvēku izplūdinātā siltumnīcu gāze - oglekļa dioksīds. Tas ļoti efektīvi izstaro siltumu, k° molekulas uzņem no saules. Projekts, Јurā tiek mērīts tas, kā atmosfēra sarūk, ir sākts jau 1958. gadā.

Televizora ekrāns izbeidzās, un sākās debesis. Viņš sapņoja. Viņš redzēja, ka tumšpelēkās debesis krīt lejā un nolaižas uz augstceltņu jumtiem. Debesis stāstīja par debesīm. Un tūkstošiem logos viņš redzēja simtiem roku, kas viņam māja. Nāc šurp, tās sacīja. Nāc šurp… Viņš jau taisījās nosalt, pirms par to iedomājās. Debesīm bija izveidojusies melna saules mala.

Te iezvanījās telefons. Tas atgādināja grīdas pulksteni Gēberu ģimenes dzīvojamā istabā. Tas bija laiks ar melnajām kurpēm kājās. Tas bija tas, kas zvanīja, zvanīja un zvanīja. Kātu Isaksens spēji pamodās, pastiepa roku un nocēla klausuli.

Tas bija Hamza, kas stostīdamies un atvainodamies lūdza, vai Kātu nevarētu pieskatīt Georgu. — Kaut kas ir atgadījies ar Sigridu, — viņš satraukts sacīja. — Viņu tūlīt liks slimnīcā uz pārbaudi.

Kātu Isaksens piecēlās un pūlējās pamosties. — Liks slimnīcā, kur tad? — viņš jautāja.

—        Kaut kas nav labi ar grūtniecību, — Hamza turpināja, — un man jābūt pie viņas. Mēs brauksim uz Valsts slimnīcu.

—              Vai es varu parunāt ar viņu?

—        Nē, viņas te nav, - Hamza drudžaini sacīja. — Viņa jau ir slimnīcā. Es tagad braucu un ņemu līdzi Georgu. Vai tu vari viņam atbraukt pakaļ uz turieni?

—Kura slimnīca tad tā ir?

—        Es jau teicu, ka \41sts slimnīca. — Hamza bija sašutis. — Tā ir vienīgā vieta ar tik labu priekšdzemdību nodaļu.

—Okei, — noteica Kātu Isaksens un nopūtās, — es būšu.

Viņš dzirdēja atveramies ārdurvis un ienākam Benti.

— Hallo, - viņš uzsauca. Viņa neatbildēja.

—        Man žēl, — viņš sacīja un izskatījās patiesi noskumis. — Es gluži vienkārši netiku.

Bente palūkojās viņā ar nelaimīgu skatienu.

—Kas ir? — viņš vaicāja.

Viņa papurināja galvu, nejaudāja strīdēties. Tikai izgāja virtuvē un smagi apsēdās pie virtuves galda. - Tas nebija nekas sevišķi pacilājošs, - viņa iesāka. - Viņš, protams, ārkārtīgi daudz nav bijis skolā un nav nodevis gandrīz nekādus uzdevumus. Viņu jau taisās izslēgt no skolas.

—              Taču nē?

—Jā, — Bente mierīgi sacīja. — Man nav ne jausmas, kur viņš ir.

-    Vai sapulcē viņa nebija?

Viņa skumji papurināja galvu.

Kātu Isaksens smagi nopūtās. — Ļaunākais ir tas, ka esmu spiests braukt pakaļ Georgam. Sigrida acīmredzot jau ir ielikta slimnīcā. Kaut kas ir atgadījies.

Bente nomākta viņā palūkojās. — Ai, nē, — viņa ierunājās. - Es vairs nejaudāju. — Viņa sāka raudāt. - Pēdējā laikā viņš pie manis ir bijis jau tik bieži. Hamza taču tikko viņu paņēma.

-     Ellē, — sacīja Kātu un uzsita ar dūri pa galdu. — Bente, es apsolu, ka tev to atlīdzināšu.

—          Adīdzināsi — kā tad?

—Es tev apsolu, meiten manu, — viņš sacīja, piegāja pie viņas, piespieda sev klāt un noskūpstīja viņas galvu.

Automašīnā pa ceļam uz pilsētu viņš patiešām nolēma braukt uz vasaras mājiņu, lai ko teiktu Ingeborga Miklebuste. Viņš gandrīz juta, ka runa ir par dzīvību. Tagad dažas dienas viņiem nepieciešams pabūt kopā. Viņam jāparunājas ar Gardu. Jārunā ar viņu divatā un jāuzzina, ar ko viņš īstenībā nodarbojas. Doma par Sigridu ņēma virsroku. Viņš cerēja, ka viss būs labi gan ar bērnu, gan ar viņu. Viņš atcerējās tuvību, kāda viņu starpā bija sākumā. Drošību, kādu viņa tam sniedza. Pavirši viņš centās iedomāties, kādā stāvoklī tagad atrodas Sigrida.

Visa situācija bija bezcerīga. Abi Sigridas vecāki bija miruši, un viņai nebija brāļu un māsu, kas varētu palīdzēt. Hamza jau noteikd bija pieņemams, bet jāatzīst, ka viņš nebija īsti drošs par to, kā ieceļotāji izturas pret bērniem. Vai tie nav pārāk stingri? Atpakaļskata spogulī viņš paskatījās uz sevi. Būtu bijis gandrīz vienkāršāk, ja Georgs dzīvotu pie viņiem visu laiku. Bet viņš zināja, ka Bente to nejaudās. Tas nebija viņas bērns. Turklāt Sigrida nekad tam nepiekritīs. Viņa bija laba māte, par to nebija nekādu šaubu. Vienīgi viņam bija kaut kāda vaina. Tas bija viņš, kas tā vai citādi bija pievīlis viņus visus.

Viņš novietoja automašīnu pie pašas ieejas, pie Valsts slimnīcas sieviešu klīnikas augstā stiepļu žoga. Viņš iegāja pa maziem dzelzs vārtiņiem. Aizkrizdami aiz viņa, tie nočīkstēja. Viņš paskatījās augšup uz veco ķieģeļu ēku un savilka ciešāk jaku. Situācija bija derdzīga.

Viņš kāpa augšā pa platajām akmens kāpnēm. Tur iekšā bija stikla būris ar mazu lodziņu. "Zvanīt šeit" bija rakstīts uz kartona gabala, kas bija pielīmēts virs balta zvana.

Viņš pazvanīja un gaidīja. Viņš pazvanīja vēlreiz. Beidzot pa durvīm iznāca nervoza medmāsa. Viņai kājās bija gaiši zilas kapzeķes un masīvas, baltas kurpes.

—Sigrida Velde, — viņš teica un izskaidroja situāciju. Viņa ziņkārīgi pašķielēja uz Kātu. — \4i tu esi tētis?

Viņš papurināja galvu. - Bet šeit ir mans dēls kopā ar Sigridas jauno vīru. Es tikai paņemšu zēnu.

—          Vienu acumirkli, — teica steidzīgā medmāsa, pazuda no stikla būra un iegāja pa tām pašām durvīm, pa kurām bija iznākusi.

Nodaļā bija mierīgi un pavisam klusi. Gaisma no griestu lampu kupoliem spīdēja vāji dzeltena. Pie augstajiem logiem karājās smagi aizkari. Ārpusē pie rūtīm lipa tumsa. Viņš dzirdēja raudam kādu zīdaini, tad smieklus, tad atkal klusumu. Vajā ētera smaka darīja viņu nemierīgu.

Pa durvīm iznāca divi nopietni ārsti. Vienam rokās bija mape. Tie neskatījās uz viņu, tikai dedzīgi sarunājās, piespieda lifta pogu un nozuda ēkā.

Kātu Isaksens gaidīja.

Piepeši ar blīkšķi atvērās durvis un iznāca Hamza ar Georgu pie rokas. Zēns izskatījās noguris. Mutē viņš turēja īkšķi. Uz treniņbikšu ceļgala bija liels traips. Rokā viņš turēja mazu, zaļu Matchbox automašīnīti.

—          Ieti, - viņš čīkstēja.

—Sveiks, sveiks, — Kātu sacīja un pietupās.

Hamza palika stāvam un smaidīja par viņiem abiem. Kātu Isaksens pacēla zēnu, kas smagi pieplaka pie viņa kakla. — Nu, kā iet? — viņš jautāja.

—        Diezgan labi, — atbildēja Hamza un vēlreiz uzsmaidīja. — Viņi noteikti te ir zinoši.

Viņš nebija diez cik runīgs. Kātu ievēroja, ka svītrainajam džemperim, kas viņam bija mugurā, ir izdiluši elkoņi un ka viņam ir sācis veidoties vēderiņš.

—              Vai tad bērns jau tagad būs klāt?

—       Taču nē, — Hamza ātri atbildēja. — Viņiem izdevās to apturēt. Bet viņai jābūt mierīgai un jāpaliek gultā. Mēs ceram, ka viņa varēs te palikt. Mājās ir vienīgi lielas klapatas ar Georgu, es domāju.

Kātu Isaksens atstāja slimnīcu ar dēlu uz rokas. Viņš bija viegli aizkaitināts. Lielas klapatas ar Georgu, un tā, bija teicis Hamza. Kātu cerēja, ka viņi saprot: viņš nevar paturēt dēlu veselu mūžību. Viņam bija svarīga lieta, kas jāizmeklē. Zēns bija noguris un berzēja acis. — Mamma driz nāks atkal mājās, - viņš sacīja.

—      Jā, — piekrita Kātu Isaksens un sasprindzinājās, lai atvērtu mazos vārtiņus un tiktu līdz auto.

—       Mammai vēderā ir dumjš bēbis, - teica Georgs. Viņš bija pacēlis galvu no tēva pleca.

—              Jā, — piekrita Kātu Isaksens.

Piepeši dēls pievērsa uzmanību zvaigznēm pie debesīm. — Tā ir liela, — viņš teica un rādīja, — un tā arī.

—              Jā, — piekrita Kātu Isaksens.

—              Tēt, vai tas ir kosmosa kuģis?

Kātu Isaksens žigli pasmaidīja. — Nē, Georg, nedomāju vis, — viņš atbildēja un iedomājās par savādo fenomenu, ka zvaigznes pie debesīm īstenībā ir mirušas. Ka tās ir nomirušas jau sen.

-Jā, — sacīja dēls, - tas ir kosmosa kuģis.

Tēvs pasmaidīja. - Tad jau tā būs, - viņš noteica un taustījās kabatā pēc auto atslēgas. Sejā viņš sajuta skarbo rudens gaisu. Viņš domāja par Ellenes Grūes pirkstu pieskārienu. Viņas pirksti bija mazi un balti, ar īsiem, labi koptiem nagiem. Viņas acis bija tumšas.

VIŅAM BIJA SKAIDRS, KA VIŅŠ CIEŠ NO KAUT KĀDIEM PERSONĪBAS TRAUCĒJUMIEM. Bet tas tomēr nebija vājprāts. Viņš bija novācis meiteni no ceļa, tas arī viss. Jēdzienus nevajag jaukt. Savu destruktīvo "es" viņam bija izdevies pārradīt par kaut ko pozitīvu. Ne tikai pašam sev. īstenībā ne jau vispār sev, bet citiem. Tas bija tāds kā uzkopšanas darbs. Tā viņš izvēlējās to nosaukt. Dažiem cilvēkiem nemaz nevajadzēja piedzimt. To ķermeņus viņš iedomājās kā ķīmiskus savienojumus. Smadzeņu aktivitāte bija apzinātās dzīves dzinējspēks. Empātija, mīlestība un naids. Tieši tie virzīja pasauli. Ķermenis īstenībā bija pakārtots. Tas sastāvēja no ūdens un šūnām, no miesas un asinīm. Nu un tad? īstenībā cilvēks bija trausla būtne. Galējā izpratnē nelietojams.

Viņa galvā vibrēja dažas atmiņas… Bet viņš nekad nevēlējās pakļauties. Tas nebija izdevies. Cilvēkus var definēt nevis pēc tā, kas viņi ir, bet pēc tā, ko viņi dara. Viņš zināja visus psihopādjas likumus. Visos cilvēkos ir kaut kas no tumšajiem spēkiem. Pašam viņam bija skaidrs, ka viņš ir ekstrēmi egocentrisks. Viņam bija tieksme uz sacensību un agresivitāte. Un, protams, viņam patika pazemot. Bet viņš to labprātāk uzlūkoja kā spēku, ko vēlējās izmantot. Un viņš pilnīgi noteikti nenovedīs to pārāk tālu. Viņš to uzlūkoja kā projektu. Viņš gribēja redzēt, vai tas nenesīs sev līdzi tādu kā gaismu.

Viņš zināja, ka ir psihopāts. Bet viņš bija psihopāts ar pašnovērtējumu. Tāpēc aina nesaskanēja, jo, ja psihopātiem kaut kā trūkst, tad tas ir tieši pašnovērtējums.

Viņš iedziļinājās tekstā, pie kura pašlaik strādāja. Viņš strādāja garus, intensīvus periodus, bet juta pastāvīgu, nepazītu nogurumu, kas draudēja viņu pieveikt. Tas varbūt nebija tik dīvaini. Viņam bija darāmi arī citi darbi. Dažreiz sanāca pārāk daudz.

Atliecies krēslā, viņš aplūkoja istabu, kurā sēdēja. Viņš prātoja, kā no notikušā gūt sev vēlamu labumu.

Spēcīgas un skaidras viņa galvā vīdēja ainas. Tās saskaldīja domas un dzina cauri augumam melnu nemieru. Viņu pastāvīgi apmeklēja nāve.

Viņš centās nelasīt pārāk daudz laikrakstu. Vairākas dienas pēc kārtas slepkavība bija galvenais jaunums gan VG, gan Dag- bladet. Ar mulsinošo notikumu ķēdi viņš bija tos kārtīgi piemānījis. Nekas nesaskanēja. Slepkavības vieta, automašīna citā vietā, līķis ūdenī.

Tomēr pamazām viņš bija sācis domāt, ka varbūt, par spīti visam, tas tomēr nemaz nebija tik viltīgi. Sīs sarežģītības dēļ policija izmeklēšanā iesaistīs vēl vairāk papildspēku. Varbūt viņam tomēr vajadzēja atstāt automašīnu kaut kur pilsētā. Varbūt, visu tā sarežģījot, viņš tos bija tikai vēl vairāk pamudinājis. Viņi jau nebija muļķi. To atšifrēt nemaz nebija tik sarežģīti. Izmeklētāju apjukums liks viņiem maksimāli sasprindzināties.

Viņš sevī viegli pasmaidīja. Tie viņu nekad neatradīs. Viņš paņēma atvērto grāmatu, kas gulēja priekšā uz galda, un sāka lasīt. Smadzeņu vizuālā valoda ir ārkārtīgi komplicēta procesos, kas noskaņo, salīdzina, analizē un kam piemīt lielas, radošas sintēzes spējas.

Sūnas darbojas loģiski, apmēram tāpat kā burti, kas veidojas par nervu vārdiem, kuri savukārt sakārtojas tik tikko jaušamos teikumos.

Ikoiens cilvēks ir sensorisks speciālists, un komplicētākie acīmredzot operē ar prasmīgu iekšējo programmu palīdzību. Jebkurš indivīds vēlas dzīvot pēc iespējas tuvāk savam ego. Katra esamību būtībā veido patība.

Viņš nezināja, vai tā ir panika, ko viņš jūt, bet tās dažas stundas pēc slepkavības bija dziļi nogrimušas viņa zemapziņā. Tomēr viņā it kā tinās filma par viņas cīņu ar nāvi un viņš pilnībā nespēja atbrīvoties no tās. Seja, mute un acis. Sāpju un baiļu bezdibenis.

Viņš bija spiests vēlreiz pārdzīvot sīkumus. Tas, ka domas malās viņa galvā, bija veselības pazīme. Tomēr notikumus klāja tukša tumsa.

Viņš iedomājās par veco sievied. Naktī sapņos tā bija nākusi viņam pretī, šūpodamās kā liela, melna sivēnmāte. Viņas gaita bija piesardzīga, ritmiska un līgana. Viņa iemiesoja visniknākos draudus. Viņa būtu piespiedusi viņu pārtraukt rīkoties. Vecā sieviete bija murgs.

Arī iepriekš viņš gandrīz bija pieķerts. Tas gan neattiecās uz slepkavību, tikai uz to reizi, kad viņš grieza riepas kādai automašīnai. Viņš gribēja izrādīt savu pretīgumu pret veidu, kā auto īpašnieks apietas ar savu sievu.

Domu virkne bija viens krāsains karuselis. Atkal un atkal. Viņš nebija pārliecināts, vai iesviest meiteni jūras atzarā tomēr bija tik viltīgi. Viņu ļoti ātri atrada. Bet viņš domāja, ka tā tiks noskalotas pēdas uz līķa. Viņš domāja par saviem pirkstu nospiedumiem uz viņas kakla. Varbūt starp viņas svītera diegiem bija noslēpies kāds izkritis mats. Viņa siekalas. Un zeme uz viņas drēbēm. Varbūt viņam vajadzēja meiteni izģērbt, bet tas viņam likās derdzīgi.

Viņš juta izsalkumu skrubinām vēderu, bet nolēma uzrakstīt vēl vismaz vienu lappusi. Vienkāršus lēmumus — vai viņam, piemēram, gribētos ēst gaļas ragū vai picu — bija grūtāk pieņemt. Viņš par to varēja prātot vai veselu stundu, pirms izlēma. Un, ja bija izvēlējies ko vienu, tad bieži gudroja, vai tomēr nevajadzēja izvēlēties otru. Sī svārstīšanās radīja nemieru, kas aizvien palielinājās. Viņš nespēja atcerēties, kad pēdējoreiz bija ēdis. Tas ari nebija sevišķi svarīgi.

BĒRITA GĒBERE APMEKLĒJA RUDENS IZSTĀDI DIVAS DIENAS PIRMS MEITAS BĒRĒM. Viņa ātri izgāja cauri restorāna telpām, bet bija nolēmusi pēc tam piespiest sevi izdzert tasi kafijas. Tam viņai gluži vienkārši bija jāiet cauri. Visapkārt bija cilvēki. Cilvēki, kas neko nezināja, kas smējās, sarunājās un uzvedās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tas viņu neizsakāmi skumdināja.

Nopirkusi biļeti, viņa gāja pa izstādes telpām. Vispirms pa garo, šauro telpu, pēc tam - pa mazo vidējo telpu ar gaismas instalācijām un tad otrajā stāvā. Gleznas pie sienas sagaidīja viņu ar pelēkām, zaļām un zilām sāpēm. Un ar sarkanām krasam Li asinis. Citi darbi bija klusi kā domas un balti kā neizteikli vārdi. Viņa iegāja vienā no zālēm, kur viņas skatienu piesaistīja krēsls ar daudziem piepūstiem vienreizējas lietošanas cimdiem.

Rokas uz krēsla. Otrajā stāvā bija vairāk gaisa. Viņa palika stāvam pie baltas gleznas ar mazmazītiņu sarkanu ausu rakstu. Viņa blenza un blenza uz gleznu. Blenza, līdz ausis sāka dejot. Sarkanas, asiņu pilnas ausis, kas klausās.

Bērita Gēbere atsēdās uz krēsla. Vienu mirkli viņa šaubījās, vai arī krēsls nav kaut kāda instalācija. Bet viņa apsēdās tik un tā, juzdama reiboni.

Kāda māte ar divām mazām meitenēm noliecās pie izšūta paklāja ar komiksu attēliem. — Skatieties, meitenes, - māte teica. - Mikipele un Minnija.

Ric tam Bērita Gēbere aizbrauca uz Hēvikodenu. Šeit viņi pirms divdesmit viena gada bija svinējuši savas kāzas. Viņa novietoja automašīnu, bet negāja iekšā. Viņa piegāja pie ūdens malas. Zeme bija klāta ar dzeltenām un brūnām lapām. Zaļā zāle bija nežēlīgi pārklājusies ar plānu ledus plēvi, kas visvairāk atgādināja līķautu.

Viņa gāja gar krastmalu un ļāva, lai viļņi apskalo kurpes un potītes. Neievēroja to, vienīgi juta aukstumu no ūdens kā kaut ko drošu. Viņa palūkojās uz dažām laivām, kas joprojām atradās ūdenī. Tās izskatījās tik bēdīgas, itin kā būtu aizmirstas.

Tāpat kā es, viņa nodomāja un apstājās. Viņa stāvēja mierigi, aizvērtām acīm un centās sajust, kā skumjas graužas caur augumu. Arī pagājušo nakti viņa gandriz nebija gulējusi. Miegs bija vēlies pa viņas augumu kā kaut kas gluds, kas it kā nespēja pieķerties.

Sāpju punkti bija ieķērušies krūtīs, vēderā un kaklā. Tā viņa tos iedomājās. Delmos, kājās un pēdās sāpju nebija. Viņa vairs nesastāvēja no pēdām un delmiem, bet no sāpju punktiem.

Viņa bija noskumusi un vīlusies, jo juta, ka no Dieva nav nekāda palīga. Viļņu skaņas spiedās cauri domām un kļuva par daļu no skumju ritma. Galvā dunēja vārds nekad. Nekad, nekad, nekad. Visļaunākās tomēr bija domas par to, ko bija jutusi meita: vispirms bailes, pēc tam sāpes. Vispirms bailes, pēc tam sāpes.

Acīs veidojās ainas. Acu priekšā gulēja ūdens un kustējās šurpu turpu. Viņa iedomājās par bada katastrofu upuriem. Televīzijas filmu kadrus ar novārgušiem, pelēkmelniem augumiem. Bērnus ar asarām uz vaigiem un mušām acīs. Viņa iedomājās, cik daudzi pasaulē cieš. Viņa tikai bija viena no šiem visiem. Pasaule bija viena sāpju māja.

TANJA GĒBERE SAJUTA NEPRĀTĪGU NIKNUMU. Svešais vīrietis atkal bija viņai zvanījis. Tas viņā izraisīja drausmīgu sašutumu. Sevišķi tagad, pēc visa notikušā. Pirmie zvani bija atskanējuši ilgi pirms Terēses nāves. Viņa neatcerējās, kad īsti.

Tagad viņš atkal bija telefonā. Viņš neko nesacīja. Tanja nevarēja dzirdēt viņa elpu, viņš tikai klausījās. Bet viņa instinktīvi zināja, ka tas ir vīrietis.

Pirms dažām dienām Ida bija runājusi par viņu. - Viņš, tas trakais, kas zvanīja, tu zini, - viņa bija teikusi, - vai tu domā, ka tas ir svarīgi?

Ianja bija papurinājusi galvu. — Tērēsi noslepkavoja kāds garāmgājējs, bet mēs jau vienmēr varam to pateikt policijai.

— Es esmu pārliecināta, ka viņa^ izmeta viņam kaut kādu piezīmi, kā jau viņa to mēdza darīt. Cālis noteikti pārskaitās. Viņš gluži vienkārši to necieta.

Tanja Gēbere klausījās klausulē. Kaut kas vāji šalca. Bet tikai klusums. Viņa nosvieda klausuli. Bija tik daudz traucēkļu. Visvairāk jau sirdsapziņas pārmetumi par to, ka viņa nepārcēlās atpakaļ uz mājām pie vecākiem. Bet viņa nespēja to izdarīt. Jau doma vien par to darīja viņu slimu. Un priekšā stāvošās bēres. Viņa nezināja, kā to pārdzīvos. Tas gulēja un gaidīja uz viņu, un pārbiedēja viņu, un nāca aizvien tuvāk.

Telefons iezvanījās gandrīz tai pašā brīdī, kad viņa bija nolikusi klausuli. Tanja norāva klausuli un iekliedzās, ka nu reiz pietiek. — Policija zina, kas tu esi, — viņa histēriski kliedza.

Balss otrā galā bija mierīga. Viņa uzreiz to pazina. Tas bija Torkels Brū. — Dievs atpestī, — sacīja ārsts. — Tas gan ir spēcīgs veids, kā atbildēt. Kā īstenībā ar tevi ir? — viņš turpināja.

Tanja ienīda viņa balsi. Gara acu priekšā redzēja viņu ar smieklīgo vaigubārdu un biezajām brillēm.

-     Labi, — viņa atbildēja gaišā balsī un apsēdās uz ķebļa, kas stāvēja pie televizora.

-     Labi?

-     Nē, — viņa sacīja, — īstenībā ne. Es… tas ar Tērēsi, tas…

-     Es saprotu. Tas, kas noticis, ir nežēlīgi, — turpināja ārsts. — Tagad mums jāuzmanās, lai tu atkal nesaslimtu, — viņš sacīja.

Mums, viņš teica. Viņš pastāvīgi runāja ar viņu tā, it kā viņa sastāvētu no vairākiem cilvēkiem. It kā viņiem visiem — ārstam, psihiatram un mātei - piederētu daļa no viņas. Tanja ienīda to, kā viņš tagad ar viņu runā.

-     Bet es labi tieku galā, — viņa sacīja un saņēmās. Tanja zināja, ka viņai jārunā parastā balsī, lai viņš vai pārējie atkal negūtu virsroku. Lai viņai nebūtu jāpārceļas atpakaļ uz mājām veli atkal jāiet slimnīcā. - Es, saprotams, esmu noskumusi, bet es tieku galā labi. Es ēdu, — viņa sacīja un mežģīja smadzenes, lai izdomātu kaut ko konkrēti pasakāmu, ko ir ēdusi. Varbūt baltmaizi vai kartupeļu biezputru, vai gaļu. Bet nevarēja to viņam pateikt. Viņa patiešām bija ēdusi, bet tikai dažus tomātus un pāris cieti novārītu olu. Tas nebija tāds ēdiens, ko Torkels Brū vēlētos, lai viņa ēstu.

KĀTU ISAKSENS AR LIFTU NOBRAUCA UZ ELLENES GRŪES DARBA KABINETU. Viņam gluži vienkārši vajadzēja ar viņu parunāties. Viņš nespēja atvairīt domas par Elleni. Tas, ko tā viņam bija teikusi. Vai viņa tā domāja?

Ellene Grūe gatavojās savākt savas mantas. Viņa sarunājās ar kādu policijas komisāri no citas nodaļas. Uzmanīgi pieklauvējis, Kātu Isaksens iegāja telpā.

—Sveiki, — viņš sacīja. Atbildes vieta viņa īsi pamāja, un policijas komisāre nozuda ārā pa durvīm.

—īstenībā es biju nodomājis ar tevi par kaut ko aprunāties, — viņš iesāka, — bet tev varbūt nav laika?

Ellene Grūe paraustīja plecus. - Ne gluži pašlaik, varbūt vēlāk, — viņa noraidoši teica.

Viņš atkal aizgāja atpakaļ. Viņš jutās pazemots. Doma par Elleni mita kā sāpes augumā. Viņš bija nemierīgs. Nejaudāja uzreiz doties mājās. Iepriekšējā vakarā viņš bija ņēmis priekšā Gardu, bet tas beidzās ar to, ka dēlam uznāca niknuma izvirdums un viņš izmetās ārā pa durvīm, kliegdams, ka nebrauks līdzi uz vasaras mājiņu. Ka viņi var visu šo lietu aizmirst.

Kātu Isaksens savāca savas mantas. Viņš nolēma izmest līkumu līdz slimnīcai, lai apklausītos, kā klājas Sigridai. Bente bija lūgusi viņu sazināties ar Sigridu, lai noskaidrotu situāciju ar Georgu. Viņa ne par kādu cenu nevēlējās atvaļinājuma laikā ņemt viņu līdzi.

*

Sigrida gulēja slimnīcas gultā gaiši zilā flaneļa naktskreklā. Tas bija diezgan novalkāts. Viņš to labi atcerējās.

Viņa bija aizmigusi. Sega bija uzvilkta tikai pa pusei. Tā slēpa vēderu. No tās rēgojās ārā viena pēda. Kātu redzēja, cik tā ir balta. Pavēries viņas sejā, Kātu viegli pie sevis pasmaidīja. Tas maigums, ko viņš pazina, viņu pieveica. Sigrida izskatījās nogurusi. Gaišie, sīki cirtotie mati bija izplūduši spilvena vienā pusē. Viņš palika stāvam un vērojam viņu un piepeši jutās tuvu asarām. Kātu piegāja tuvāk un redzēja, ka no viena pleca naktskrekls ir nedaudz noslīdējis. Pa pusei bija redzams atslēgas kauls un viena krūts. Kātu atcerējās, kā viņas mazās krūtis bija piebriedušas, kad viņa bija stāvoklī ar Georgu. Atcerējās, kā krūšu galiņi bija kļuvuši tumšāki un lielāki. Kātu atcerējās viņas piena un ādas smaržu. Sirds sitās straujāk. Savā ziņā viņam Sigridas pietrūka.

Tad viņa pēkšņi atvēra acis un palūkojās uz Kātu. Viņa ar pūlēm piecēlās sēdus un samulsusi pārbrauca ar roku pār matiem. — Kātu, — viņa ieteicās, — ko tu te dari? — Un, pirms viņš paguva atbildēt, piebilda: — Ar Georgu taču nekas nav noticis?

—          Taču nē, — viņš ātri papurināja galvu. — Es tikai braucu garām, — viņš atbildēja, — nodomāju, ka uznākšu augšā.

Atvērās palātas durvis, un kāda sieviete, liela kā zilonis, aizlī- gojās uz gultu pie loga.

—          Ārsti baidās, ka viņa var piedzimt pārāk ātri, — sacīja Sigrida. — Viņai taču vēl ir tikai piecaipus mēneši.

—          Viņai?

—Jā, — Sigrida atbildēja, un pār viņas lūpām pārslīdēja viegls smaids. — Tā ir meitene, — viņa smaidīja. — Es to vakar uzzināju.

—          Apsveicu, - viņš sacīja un tajā pašā mirklī dzirdēja, cik muļķīgi tas izklausās. Viņš bija apmulsis. Viņš visu bija iedomājies citādi.

—Tā ir liela priekšrocība, — viņa dedzīgi turpināja. - Būdamas embriji, meitenes ir stiprākas nekā zēni. Savā attīstībā viņas ir tikušas tālāk. Ārsts teica, ka viņa noteikti tiks galā. — Sigrida viņam viegli uzsmaidīja.

Kātu redzēja, ka, par spīti visam, Sigridai klājas labi. Tas bija jauki, ka viņai klājas labi, tad viņam vairs nevajadzēs just sirdsapziņas pārmetumus par to, ka viņš Sigridu pameta.

—          Tas ir jauki, ka tev klājas labi, — Kātu sacīja, bet tūdaļ saprata, ka tā nav tiesa. Viņu mulsināja tas, ka Sigrida jūtas labi.

NEMIERS DZINA VIŅU KAUT KUR DOTIES. Viņš nebija varējis sevi piespiest runāt par problēmu ar Georgu. Ko gan Sigrida tagad varētu darīt? Viņš taču negribēja, lai Hamza viens pārāk bieži būtu kopā ar zēnu.

Kātu Isaksens brauca tālāk uz augšu pa Vītolu ielu. Slimnīcas ēka kā smagums spieda viņa augumu. Viņas kailais plecs un balss, spīdīgās linoleja grīdas un augstie logi. Skaņa no mazajiem dzelzs vārtiņiem, kas aizvērās aiz viņa, — viss vērta viņa nemieru vēl lielāku. Bija sestdienas pēcpusdiena. Pilsēta jau taisījās nodzist. Ielās valdīja klusums. īdzīgs vējš noslaucīja ietves tīras no lapām. Viņš redzēja sievieti melnā mētelī un kaķi, kas sēdēja uz kādām kāpnēm un sala. Viņš domāja par Gardu. Pagājušā naktī viņš nebija pārnācis mājās. Kātu nejaudāja domāt par to, kur dēls varētu būt bijis.

Ticis līdz satiksmes lokam, viņš atkal brauca atpakaļ uz centru. Viņš domāja par gaidāmajām bērēm.

Pie luksofora sarkanās gaismas viņš apstājās. Gājēju pāreju šķērsoja trīs jaunieši, kas smējās. Iedegās zaļā gaisma, viņš pārbrauca pāri krustojumam un, uzbraucis uz ietves, apstājās. Pa mobilo telefonu viņš piezvanīja izziņu birojam un lūdza Ellenes Grūes adresi.

Durvis atvēra Ellene Grūe. Mirkli Ellene raudzījās viņā ar savu tumšo skatienu. Viņas domas slīdēja pār jauko seju. Kātu nezināja, vai viņa ir pārsteigta.

— Hallo, — viņš sacīja, atspiedies pret durvju stenderi. Viņš nelaida vaļā Ellenes skatienu.

Ellene Grūe neatbildēja, vienīgi pagriezās un iegāja atpakaļ dzīvoklī. Viņa atstāja durvis aiz sevis vaļā, it kā viņam būtu jāizlemj, kas no tā iznāks. Vienu acumirkli viņš jutās nedrošs, bet, uzmanīgi piestūmis durvis ciet, sekoja viņai dzīvoklī.

Dzīvojamā istaba bija vienkārši iekārtota. Vienā stūrī izcēlās liels, melns ādas dīvāns ar stikla galdiņu priekšā. Baltās sienas greznoja divas lielas, ielogotas melnbaltas fotogrāfijas un viena glezna ar nejaukiem ķeburiem dzeltenā, koši sārtā un zilā krāsā.

Interjers Kātu pārsteidza, kaut arī varbūt tam nevajadzēja pārsteigt. Tas vienlaikus bija feminīns un maskulīns, vienkāršs un spēcīgs. Tada jau Ellene laikam arī ir, viņš nodomāja.

Viņš dzirdēja to saimniekojam virtuvē. Viņš nebija novilcis kurpes. Bez tām viņš justos gandriz kads, it kā jau būtu sācis izģērbties.

Ellene ienāca ar divām tasītēm uz paplātes un nelielu cepumu trauku. Viņa atnesa kannu ar kafiju.

Viņa lūdza Kātu apsēsties un salēja tasēs kafiju. Viņš apsēdās uz dīvāna. Klusums bija nomācošs. Ārpusē taurēja kāda automašīna. Viņš sāka stāstīt par Sigridu un bērnu, ko viņa gaidīja no ieceļotāja. Viņš sacīja, ka esot satraukts pēc viņas apciemojuma slimnīcā. Stāstīja par Georgu un Benti, un par Gardu, kas naktī nebija pārnācis mājās. Viņš runāja un runāja. Ellene Grūe, atliekusies atpakaļ, klausījās.

Piepeši viņam iešāvās prātā, cik tukšs ir šis monologs — kā vientuļš, caurspīdīgs spārns.

Ellene Grūe raudzījās viņā. — Klau, — viņa sacīja, — tu esi diezgan bezcerīgs. Visas savas sievietes tu acīmredzot nīsti un mīli, un viņas tevi pilnībā mulsina. Kā ar tavu māti? - viņa jautāja, lūpās raisoties vieglam smaidam.

Viņš paskatījās viņā un piecēlās. Juta, it kā būtu saņēmis sitienu pa vēderu.

—Ko tu īstenībā gribi? — viņa jautāja. — Lai tevi žēloju?

—Nē, vai zini, - viņš atbildēja un sāka iet uz durvīm.

Ellene gāja viņam pakaļ un uzlika roku uz viņa delma. — Tu

esi atnācis, lai mīlētos, vai tad ne? Tūlīt mēs noģērbsimies un kopīgi iesim vannā. Ric tam tu turēsi muti par savām dāmām. Es vairs negribu par viņām klausīties. Viņas mani neinteresē.

Kātu Isaksens juta, kā atgriežas tumšais, bīstamais tonis. Loceklis sāka piebriest. Vienlaikus viņš bija nobijies. Ellene Grūe biedēja viņu pēc traka. Viņš nezināja, vai viņam vispār Ellene patīk. Vienu acumirkli viņš domāja, ka viņš Elleni ienīst, ka patiešām ienīst.

Iegājusi vannas istabā, viņa sāk laist vannā ūdeni. Ūdens skaņa dārdēdama nāca viņam virsū.

Kamēr tecēja ūdens, Ellene viņa acu priekšā izģērbās — nometa apģērba gabalus citu pēc cita, līdz stāvēja viņa priekšā bez nekā mugurā. Ellene bija maza auguma un brūna. Saules iedegums vēl nebija nozudis no viņas auguma. Krūtis bija mazas ar tumšiem, cietiem galiņiem.

Ellene pienāca pie viņa un sāka viņam vilkt nost jaku.

Viņš domāja par to, ko viņa bija teikusi par naidu. Laikam jau viņš ienīda nevis Elleni, bet māti, Sigridu un Ingeborgu Miklebusti. Kāds viņš bija sasodīts idiots, ka stāvēja šeit un ļāva, lai viņu noved līdz šādam stāvoklim. Viņš nožēloja, ka bija uzmeklējis Elleni. Viņš bija nolēmis vairs nebūt neuzticīgs.

Ellene Grūe palūkojās uz viņu. - Vai tu neuzdrošinies? — viņa jautāja.

Viņš lūkojās Ellenē. Uzbudināja viņas izturēšanās. Viņš saņēma tās roku. Atbrivojusies Ellene pasmaidīja. — Kātu, īstenībā jau es negribu tevi, - viņa sacīja. — Vai tu saproti?

Viņš neatbildēja.

— Ne jau tevi, — viņa atkārtoja un noliekusies paraudzīja ūdeni vannā. — Tu esi vīrietis, tas ari viss. — Viņa izslējās un viegli pasmaidīja. Viņš pasmaidīja pretī. Viņš juta, ka patiešām to grib, tieši pašlaik. Viņa gribēja mīlēties. Nevis iegūt viņu savā īpašumā. Tas viņam derēja. Bet kāpēc tad viņš jutās ari mazliet aizvainots?

TĀ BIJA TIK ABSURDA JUŠANA - NO IT VISA. Nakts un diena, un pavasaris, un elle. Kātu Isaksens vēl juta mutē cāļa garšu. Viņš bija uztraukts, noguris un pamodies. Bente lēja glāzēs vīnu. Viņa acīmredzot juta atvieglojumu par to, ka Gards ir atgriezies. Bet viņa bija noskumusi, jo Georgs laikam būs jāņem līdzi braucienā. Draudzīgie kaimiņi bija izstāstījuši ceļu uz vasaras mājiņu.

Kātu Isaksens neko nejuta. Pēc notikušā bija gandrīz paralizēts. Tā, it kā viņš, rokas kabatās sabāzis, mazliet saliecies uz priekšu, stāvētu un skatītos iekšā pa logu. Ūdens ar putām. Mute pret krūšu galiņiem. Ellenes mute pret viņējo. Mute pret muti. Viņam virsū, ap viņa locekli.

— Es tikai nespēju aptvert, ka meitene noslepkavota tik drausmīgi. Tas ir gaužām briesmīgi, — sacīja Ingere Krafte. - Bet, mūsuprāt, ir ārkārtīgi jauki, ka jūs gribat aizņemties mājiņu. — Viņa tik pļāpāja un pļāpāja. Bet viņas runāšana neietekmēja viņa uzmanības centru, kas atradās nemainīgā attālumā attiecībā pret istabā esošajiem cilvēkiem un priekšmetiem. - Mēs paši rudens brivdienu laikā nevaram tur aizbraukt, jo mums ir jāstrādā, — viņa turpināja. Mājiņu viņi bija nopirkuši pirms diviem gadiem par naudu, ko bija mantojuši no Ingeres vecākiem.

-Jums vienīgi jāpaņem līdzi ūdens, — Bents Krafts dedzīgi turpināja. — Ja jums pašiem nav kannu, jūs varat tās aizņemties no mums_.

Kātu Isaksens lēnām kustējās virs, zem un apkārt domām. Viņš iegrima tajās un caur domām iegrima Ellenē. Viņas elpa pret viņa vaigu. Ilgs, savāds acumirklis. Kā burvju triks, iesaiņots, lai būtu noslēpts.

NOCĒLIS SAPŅU ĶĒRĀJU NO SIENAS, VIŅŠ PASVĀRSTĪJA TO ROKĀ. Tas bija viegls. Tas sastāvēja no maza, pīta ādas riteņa, kas atgādināja zirnekļa tīkla kodolu. Ļaunie sapņi tika izkāsti starp diegiem. No riteņa nokarājās garas, cieši sasietas ādas strēmeles ar iepītām pērlēm un putnu spalvām. Cilvēku mati bija iepīti apakšējā strēmelē - apakšā pērles un augšā spalvas.

Viņš piegāja pie loga. Daudzdzīvokļu nams sauca uz viņu. Gaisā viņš redzēja viipuļojam rudens krāsainās lapas, un divi mazi bērni dūnu kombinezonos rāpaļāja pa rotaļlaukuma spilgto rotaļu vilcienu.

Viņš jau agri zināja, ka ir svešinieks. īstenībā tā bija biedējoša apziņa, bet viņš centās šo izjūtu apslāpēt, spēlējot dažādas lomas. Par laimi, domas nebija saredzamas. No cilvēka ārienes neviens nevarēja pateikt, kāda ir viņa iekšiene. Tādu acu nebija.

Un tagad viņš sēdēja šai pieticīgi mēbelētajā dzīvoklī un pūlējās sakopot savas radīšanas spējas. Viņš gribēja atgriezties lietainajā, slapjajā ceļojumā, uz austrumiem no Palenkes. Kukaiņi bija bijuši lieli. Mitrums un karstums — gandrīz neizturams. Dzīvoklī viņš bija nodzēsis gandrīz visas lampas, lai spētu turp atgriezties. Viņu traucēja tas, ka augšstāvā sāka kliegt bērns. Viņš dzirdēja pa gridu vecāku skrejošos soļus. Klusināti soļi, tālu projām un tomēr ārkārtīgi tuvu. Bērna raudas viņu kaitināja. Viņš izgāja no istabas un, aizgājis līdz dīvānam, apgūlās. Viņš mēģināja gulēt. Aizmiga, bet pēc dažām stundām pamodās un jutās savādi atpūties. Viņš piecēlās. Dzīvoklī bija vēss. Valdīja pilnīgs klusums. Varbūt bija nakts vidus. Viņš īsti nezināja. Bet ārā bija sākusi aust gaisma.

Iegājis vannas istabā, viņš ielaida vannā siltu ūdeni. Viņš iegūlās tajā un juta siltumu izplūstam pa augumu. Viņš nolēma pagatavot kakao, ne kārtīgu kakao, bet to pa pusei gatavo, ko ieber tasē un vienīgi sajauc ar verdošu ūdeni. Pēc tam viņam jāuzsāk darbs. Vakar viņam bija slikta diena. Viņš nebija izdarījis ne pusi no tā, ko bija nodomājis. Pāris lietu bija nācies atlikt. Nākamajā dienā viņam bija jāiet uz Terēses Gēberes bērēm.

TĒRĒSI GĒBERI GLABĀJA DIVDESMIT ASTOTAJĀ SEPTEMBRĪ. Tā bija rudens brīvdienu pirmā diena. Kātu Isaksens bija nolēmis braukt uz vasaras mājiņu tieši pēc bērēm. Bente bija paņēmusi brīvu veselu nedēļu. Viņš pats Gēberes lietas dēļ bija nolēmis braukt atpakaļ jau trešdienas vakarā . Gards atteicās doties līdzi. Viņš uzskatīja par patvaļu to, ka tie ir gājuši uz vecāku sapulci. Viņš gribēja, lai tie neliekas zinis par viņu.

Bēru ceremonija tika noturēta Askeres kapelā, četrstūra ķieģeļu ēkā tieši pie pašas baznīcas.

Rogers Heibaks un Kātu Isaksens nemanāmi ieslīdēja un apsēdās uz viena no aizmugurējiem soliem. Kapela bija stāvgrūdām pilna ar ģimenes locekļiem, draugiem, kaimiņiem, skolas biedriem un skolotājiem.

Izmeklētāji novēroja cilvēkus visapkārt. Kātu Isaksenam sala. Bija auksts. Viņš domāja par to, ko viņam bija stāstījusi Tanja Gēbere, — par telefona zvaniem. Tam noteikti nav nekāda sakara ar šo lietu, viņa bija teikusi, bet tomēr.

Viņš pieliecās pie Rogera Heibaka un lūdza, lai viņš atzīmē to vienā no ziņojumiem. - Es to celšu gaismā, kad atgriezīšos no kalniem, — viņš sacīja.

Kreisajā pusē pašā priekšā - tai pašā pusē, kur izmeklētāji, — cieši cits pie cita sēdēja Bērita un Rolfs Gēberi, meitas Tanja un Kārena. Viņi visi bija ģērbušies melnā. Viņiem bija pievērstas visu acis, un savās bēdās viņi bija tā kā paaugstināti. Viņiem līdzās sēdēja pāris vecāku cilvēku un daži, kam vajadzēja būt tēvočiem un tantēm. Pāris cilvēku arī ejas otrā pusē. Nākamajā solā aiz muguras sēdēja Ida Henriksena, Hanne Marīe Skāge, Mongo un Māriuss.

Kātu Isaksens piepeši satrūkās. Vai deši aiz Idas Henriksenas viņš neredzēja Garda muguru? Viņam bija tāda pati jaka un matu krāsa. Tagad viņš pa pusei pagriezās. Tas bija Gards. Viņš sēdēja kopā ar jauniešu grupu. Kātu Isaksens juta augam nepatiku. Sī izjūta pastiprinājās un viesa viņā bailes, tomēr saprāts teica, ka dēls ir tikai viens no daudzajiem attālajiem draugiem. Viņi bija runājuši par to pie vakariņu galda. Gards bija teicis, ka zina, kas bija Terēse Gēbere, bet ka īpaši labi neesot viņu pazinis.

Divi nopietni baznīcas kalpotāji — vīrietis un sieviete — izdalīja psalmu grāmatas. Pie ieejas visiem tika iedotas baltas iespiestas lapiņas ar mirušās vārdu un fotogrāfiju. Kātu Isaksens lūkojās uz melnbalto Terēses Gēberes fotogrāfiju. Viņas acīs bija laimīga izteiksme. Mute sastingusi starojošā smaidā.

Rogers Heibaks sēdēja un lūkojās taisni sev priekšā. Kad savā pelēkzilajā taksometra šofera formas tērpā garām gāja Tedijs Holms, viņš pagriezās un viegli pamāja ar galvu.

Sākās ceremonija. Soli bija gandriz pilni. Bija tā, it kā kapela aizturētu elpu un ik stūri slēptu kaut ko no klusuma.

Mācītājs sāka runāt. Viņš izšļāca šausmas pār sanākušajiem, runādams par notikušo. Viņa vārdus pavadīja sīkas, mokošas atbalsis.

Viņš runāja par Jēzu. Ka sekošana viņam ietver prieku, laimi, nopietnību un mīlestību. — Šodien ir runa par nopietnību, - viņš sacīja. — Bet tādā gadījumā kā šis, — viņš teica, — īpaši svarīgi ir turēties pie ticības, kaut ari var likties, ka dzīve un nākotne ir aptumšotas.

Mācītājs runāja, runāja un runāja, to pārtrauca vienīgi psalmi, kas savā ziņā pacēla un izkliedēja klusumu. Uz zārka gulēja balti un sarkani ziedi, atgādinādami sniegu un asinis. Cauri visam citam nepārtraukti izlauzās sāpīgi šņuksti.

Kātu Isaksens un Rogers Heibaks vēroja cilvēkus solu rindās. Noliektas galvas un sagumuši pleci.

Bērita Gēbere domāja par šiem deviņpadsmit gadiem. Viņa neraudāja. Pirms nākšanas viņa bija iedzērusi divas nomierinošas tabletes.

Viņa domāja par Terēses drēbēm. Šķita neīsti, ka viņa nekad vairs tās nevalkās. Dažas no tām joprojām karājās skapī aiz durvīm. Pavedieni noteikti glabāja viņas smaržu. Viņa gan nekad nespēs drēbes aizmest. Domāja par meitu savstarpējo tuvību un atšķirtību. Terēse bija vispatstāvīgākā no viņām. Tanja nekad nebija gribējusi atteikties no simbiozes ar māsu.

VIŅIEM NEIZDEVĀS PIESPIEST GARDU BRAUKT LĪDZI UZ KALNIEM. Kātu Isaksens vairs nespēja strīdēties. Viņš centās turēties nomodā. — Ja tu nespēj braukt, tad braukšu es, — noraizējusies sacīja Bente. — Taču nē, - viņš atteica, atvairīdams sievu.

Aizmugurē sēdēja Vetle ar Georgu un sarunājās par govīm un kūtīm.

— Daži ir šķūņi, un dažas ir kūtis, — stāstīja Vetle.

Gards nebija gribējis runāt par bērēm. Viņš bija atkārtojis, ka īstenībā nav pazinis Tērēsi, bet ka Tanjas draugs ir brālis kādai viņa klases meitenei.

Auto ēdās uz priekšu cauri garlaicīgajai ainavai. Kātu Isaksens domāja par Tērēsi Gēberi, kas bija mirusi, un par bērnu Sigridas vēderā. Pasaule bija melnbalta. Viņš domāja par Elleni Grūi. Viņa bija panākusi, ka viņš atslābinās. Viņš domāja par silto ūdeni viņas vannā. Tieši piemēroti remdens pret augumu, uz ādas, pie ādas. Domāja par viņas mutes garšu un vannas putām, kas klāja vienu viņas vaigu. Viņa bija panākusi, ka viņš nedaudz atbrīvojas no tumšā stresa, kas pēdējā laikā viņā bija sakrājies. Tas bija atvieglojums. Viņam tas bija nepieciešams. Viņš zināja, ka apciemos Elleni atkal. Viņš nespētu to nedarīt. Nekādu nožēlu viņš nejuta. Tam nebija nekāda sakara ar Benti.

-     Paskades, - sacīja Georgs, norādīdams uz lielu šķūni, - tur dzīvo govis.

Bente atlieca galvu pret kakla balstu. Viņa bažījās par Gardu, kas pēc daudziem par un pret bija palicis mājās. Nevarēja jau arī tā vienkārši paņemt septiņpadsmit gadus vecu zēnu aiz rokas. Garda vēlēšanos, lai liek mieru, Bente jau pazina pēc sevis. Gan jau būs labi. Ar Georgu viņam noteikti būtu bijušas pārāk lielas klapatas.

*

No autostāvvietas bija jāiet desmit minūtes. Vasaras mājiņa atradās gandriz 950 metru augstumā. Snau Ijelli slējās gluži pie mājas sienas. Nogāzē uz leju cieši līdzās auga pundurbērzi un pusauga egles.

Bente iemīlējās šai vietā. - Padomā: ja mēs reiz varētu iegādāties kaut ko tādu, - viņa smaidīja un aizgāja uz klētiņu ar kalumiem brūnajās durvīs. — Tas gan būtu pavisam prīmā.

—          Skaidrs, ka mēs to varam, ja gribam, - teica Kātu Isaksens, nolikdams verandā smago mugursomu.

Vetle uz muguras nesa Georgu. - Viņš ir smags, - Vetle teica, nolaizdams viņu zemē. Cepure noslīdēja zēnam uz acīm. - Es gribu sulu, — noguris berzēdams acis, sacīja Georgs.

Kātu Isaksens atslēdza durvis. Liels kamīns, mājīgs dīvānu stūris, sīkrūšu logi, virtuves stūris un divas mazas guļamistabas. — Patiešām jauka vieta, — viņš piekrita.

TAI PAŠĀ PĒCPUSDIENĀ PAZUDA PIECUS GADUS VECĀ ' STlNE MARLĒNA NO BORGENAS ASKERĒ. Viss bija vairāku nejaušību sakritība. Viņas māte gatavoja ēdienu. Viņa strādāja apģērbu veikalā Trckanten Senter Askeres centrā un tikko bija teikusi, lai meita nekur neiet, jo drīz būs jāēd. Viņa nu vienreiz bija piekritusi strādāt vēlu, jo vienai no pārējām sievietēm ar saviem mazbērniem vajadzēja iet uz operu skatīties "Riekst- kodi". Viņa tik tikko paspēja atnākt mājās pagatavot vakariņas, pirms atkal bija jāskrien uz centru un jāstrādā tur līdz veikala slēgšanai pulksten astoņos. Parasti viņa darbu beidza pulksten četros. Kā vientuļajai mātei viņai īstenībā nebija iespēju strādāt vakaros.

Stīne Marlēna bija teikusi, ka grib salasīt rudens lapas un uzlīmēt tās uz kartona, kā bija darijusi to bērnudārzā. Ne tagad, bija teikusi māte. Beidzot Stīne Marlēna bija piekritusi ārā ro- taļlaukumā lēkt ar auklu kopā ar divām citām meitenēm.

Kad pēc stundas ceturkšņa māte izgāja uz balkona, lai sauktu viņu iekšā, meitene bija nozudusi. Viena no meitenēm teica, ka Stīne Marlēna esot aizgājusi lasīt lapas.

Anita Kvārme juta, kā viņā vārās niknums. Sie sasodītie bērni, kas nekad neklausa. Astoņus gadus vecais Tomass tika aizsūtīts meklēt māsu. - Saki, ka ir jāēd ēdiens, kas stāv galdā, - māte teica. - Man jāskrien. Un nekaujieties, - viņa drošības labad piebilda. — Lai Dievs tev žēlīgs, ja jūs kausieties. Ja būsiet draugi, jūs katrs dabūsiet desmit kronas. Okei?

Tomass pamāja ar galvu. — Jā, mamm, — viņš atbildēja.

Anita Kvārme bija atkal mājās bez desmit minūtēm pusdeviņos. Viņa bija skrējusi mājās pa tumsu. Viņai nepatika

tumšais gājēju ceļš, ko apgaismoja dažas vājas laternas. Ceļš sākās lejā pie upes un stiepās garām dzelzceļa autostāvvietai un cauri rūpniecības rajonam. Lejpus daudzdzīvokļu namiem Hā- galekā tas iegriezās klajumā un turpinājās augšā cauri mežam līdz Borgenas rajonam, kur arī bija daudzdzīvokļu nami, tikai piecus stāvus augsti.

Kad viņa atslēdza durvis, iekšā nebija ne Tomasa, ne Stīnes Marlēnas. Šķīvis ar auksto zupu stāvēja uz galda neskarts kopā ar divām maizes šķēlēm un pusābolu.

Nomākta viņa izgāja uz balkona un sāka saukt bērnus. Kāda jauniešu kompānija samāksloti gaišās balsīs atbildēja. -Jāaaa, — tie atsaucās.

Rudens vakars aiz balkona margām gulēja tumšs un auksts, un pilns atbalšu. Blīvajā tumsā skaņas pieņēmās spēkā.

-     Sātana bērni! — Anita Kvārme aizcirta verandas durvis. Tad viņa aizgāja pie telefona un sāka zvanīt. Bet neviens nebija redzējis Stīni Marlēnu. Turpretī Tomass bija spēlējis futbolu ar saviem draugiem tieši pie laukuma, līdz viņi pirms pusstundas nozuda, - tā viņa dzirdēja no kādas dēla klasesbiedra mātes. — Pārējie gāja iekšā, bet Tomass ar Kennetu laikam bija izdomājuši kaut ko citu, - viņa ar piepūli sacīja.

Anita Kvārme īsi pateicās un saniknota nolika klausuli. "Sātana bērni," viņa pie sevis atkārtoja. Ja nebija viens, tad bija kas cits.

Vēl viņu nebija pārņēmušas bailes. Bija tikai niknums, kas izlauzās, kad deviņos Tomass rībinādamies nāca augšā pa kāpnēm kopā ar savu labāko draugu Kennetu. Viņi jokojās un smējās, un bija bez virsdrēbēm. Tomass nometa bumbu tā, ka tā atsizdamās lēkāja apkārt pa mazo gaiteni.

-    Vii tu zini, cik ir pulkstenis? - nikni jautāja māte. Zēni pārbijušies lūkojās viņā un papurināja galvu.

-     Ir gandrīz deviņi, - viņa bļāva un jautāja, kur viņš ir licis Stīni Marlēnu.

-     Nav ne jausmas, - Tomasa seja kļuva nopietna. Viņš pavisam bija aizmirsis par mazo māsu. — Te viņas nekur nebija, — viņš atbildēja.

— Ko tu ar to gribi teikt? — māte piegāja klāt un cieši saņēma viņu aiz delma. Kennets ātri pateica: "Sveiki," — un izlavījās pa durvīm. Tās ar blīkšķi aizcirtās aiz viņa. Varēja dzirdēt viņa žiglās kājas skrienam lejā pa pakāpieniem.

—Es viņu neesmu redzējis, — zēns atkārtoja.

—          Tu neesi viņu redzējis?!

Anita Kvārme atlaida vaļā zēna delmu. Viņa juta reiboni. Kaut kas jau līda iekšā viņas smadzenēs. Klusu viņa izgāja virtuvē un apsēdās. — Vii tu neesi redzējis viņu, kopš es aizgāju? - viņa klusu jautāja. - Vai to tu gribi teikt?

Zēns pamāja ar galvu. Viņš bija gājis mātei nopakaļ virtuvē. No viņa futbola kurpēm krita lieli māla pikuči.

Tad Anita Kvārme piecēlās. Viņas skatiens satumsa. Viņa metās virsū zēnam un purināja to, kliegdama, ka viņš ir viens bezatbildīgs idiots, ka ir tieši tāds pats kā tēvs, ka māsai ir tikai pieci gadi, ka viņai ir apnicis, jo nevar uz viņu paļauties, ka veselu nedēļu viņš dzīvos mājas arestā, ka divas nedēļas viņš nespēlēs datorspēles. Lai viņš pagaida. Lai tik viņš pagaida!

Tomass raudādams noslīga uz grīdas. — Jā, bet es viņu neatradu. Viņas taču nekur nebija, - viņš elsoja.

NĀKAMAJĀ DIENĀ, KAD VIŅI SĒDĒJA UN ĒDA SVIESTMAIZES PIE MAZA EZERIŅA NETĀLU NO TEMPELSETE- RAS, KĀTU ĪSAKSENS PA MOBILO TELEFONU SAŅĒMA ZIŅU.

Viņš sastapa Bentes skatienu. Tas bija pilns niknuma, bažu un kaut kā cita — varbūt baiļu. Lai viņu nomierinātu, Kātu Isaksens viegli papurināja galvu. - Atslābinies, - viņš sacīja, uzlicis roku uz mikrofona.

—          Atbrauc labāk šurp, — viņš teica Rogeram Heibakam, - un pasveicini no manis Edlandu. Jo viņš taču nodarbojas ar šo lietu.

—          Jā, — atbildēja Rogers Heibaks, - tā ir.

Bente sarkanajās plastmasas krūzītēs lēja kakao Vetlem un Georgam.

-    Kurš tas ir? - viņa jautāja. Georgs kliedza no sajūsmas par to, ka ir izbraukumā. Viņš ēda aknu pastētes sviestmaizes un dzēra kakao. Viņam bija sarkani vaigi. Bente atraisīja vaļīgāk lenti viņam zem zoda. Tā šķita savilkta mazliet par ciešu.

-    Ir pazudis kāds bērns, — lēnām atbildēja Kātu Isaksens, tālskatī cenzdamies notvert putnu. Viņš piecēlās un piegāja pie inazā ezeriņa. Rokā viņš joprojām turēja mobilo telefonu. Sai situācijā viņš jutās ļoti neomulīgi.

Zeme bija sarkanā un okera tonī. Virši dzirkstīja mirdzošās krāsās. Debesis bija dzidri zilas un spoguļojās mazajā ezeriņā. Lieli laukakmeņi izklaidus gulēja visapkārt un liecināja par dabas spēkiem, kas ir darbojušies jau daudzus tūkstošus gadu. Sala rokas, un elpojot viņam no mutes cēlās garaiņi.

Viņš sastādīja Askeres un Bērumas policijas iecirkņa numuru un lūdza, vai var runāt ar Vīdaru Edlandu. Tas viņu žigli iepazīstināja ar situāciju. - Protams, mums šitais nepatīk, - viņš noraizējies sacīja. — Mazas, pazudušas meitenes ir visu policijas iecirkņu bieds. Bet viņa piepeši var atkal atrasties. Bērni jau izdomā sazin ko.

Kātu Isaksens sacīja, ka viņš rūpīgi uzraudzīs lietu un ka domājot atgriezties dienu iepriekš, ja līdz rītvakaram meitene vēl nebūs atradusies.

-     Droši vien tam nav sakara, - teica Vīdars Edlands, - bet ne vella jau nevar zināt. Gēberes mašīna tika atrasta Sem- svannā, tā ka šai teritorijā ir jābūt kādam noziedzniekam.

-     Droši vien nav nemaz tik vienkārši, — noteikti sacīja Kātu Isaksens. Atrašanās dk tālu projām viesa viņā tādu kā bezspēcību. Fjellu vējš pātagoja seju. Beidzis sarunu, viņš aizgāja pie Bentes un bērniem.

-Tēt, kas ir? - Vetle nedroši viņam uzsmaidīja. - Vai tev jābrauc? - Bailes zēna sejā lika aukstām skudriņām noskriet pār muguru.

-     Nē taču. - Kātu Isaksens ātri papurināja galvu.

Bente neteica neko, tikai savāca tukšos sviestmaižu papīrus, ko vējš jau taisījās pūst prom.

—Tētis ir policists, — sacīja Georgs un tenterēja prom pie ūdens. Vetle skrēja viņam pakaļ, lai pieskatītu.

Rīc īsa brīža Rogers Heibaks zvanīja atkal. Kātu Isaksens pa telefonu saņēma VG raksta kopsavilkumu. Virsraksts bija: Vai ir kāds sakars starp Terēzes Gēberes slepkavību un Stīnes Marlēnas nozušanu. Iekšā pa visu atvērumu bija reportāža. Tur bija rakstīts, ka meitene ir rotaļājusies pie daudzdzīvokļu mājām kopā ar vairākiem citiem bērniem. Piepeši viņa bija pazudusi. Neviens neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Policija lūdza informāciju no iedzīvotājiem.

—Ko saka Miklebuste? — jautāja Kātu Isaksens, skatīdamies uz zēniem, kas smējās un meta akmeņus fjellu ezeriņā. Bente bija aizgājusi pie viņiem. Viņš raudzījās uz viņas muguru. īsie, dzeltenblondie mati plandījās vējā.

—Tev gandrīz vai vajag braukt šurp, - nopietni teica Rogers Heibaks. Kātu Isaksens nopūtās un sacīja, ka braukšot nākamajā dienā. - Šo vakaru es pavadīšu te augšā, - viņš sacīja, — Bentes un zēnu dēļ.

Bente pienāca pie viņa. - Mums ir paveicies ar laiku, - viņa sacīja.

Viņš viegli pamāja ar galvu un blenza uz vienmuļo ainavu. Virši, akmeņi un sūnas. Un aiz tās fjelli, un šur tur vairāki ezeriņi.

Georgs sauca, ka gribot uzmest ūdeni līdz debesīm. — To es gribu, — viņš sacīja, - tūlīt pat!

Bente smaidīja. — Es domāju, ka tas nav tik viegli, — viņa sauca.

—Ir gan, — attrauca Georgs. - Vede tā teica.

Pie viņiem viegliem soļiem pieskrēja Vetle. — Ne jau tā es teicu, — viņš sauca. Viņš iesmējās. — Georgs tic visam, ko stāsta. Viņš ir neaptēsts. Es teicu, ka debesis atspīd ūdenī un ka mēs uz tām varētu mest akmeņus.

TANJA GĒBERE PAMODĀS. Bija nakts vidus. Viņa nespēja ripot. Kaut kas bija iesprūdis kaklā. Iekšā mutē, lejā mutes dobumā. Tā bija zeme. Mute bija pilna ar zemi. Tieši tā, it kā viņas mutē būtu kāda skaņa.

Nemiers pārņēma, tikko viņa modās. Viņa nezināja, kas tas ir, bet tā bija kāda skaņa. Tieši tā, it kā dzīvojamā istabā kāds kustētos. Viņa nespēja to izskaidrot. Viņa palika guļam un klausāmies. Cauri klusumam viņa dzirdēja kaut ko tādu, kas, jo vairāk ieklausījās, jo vājāks un vājāks kļuva. Viņa īsti nezināja, vai skaņa nāk no dzīvojamās istabas vai no viņas pašas. Skaņa ausī pārvērtās lielā, tumšā ezerā.

Viņa pa pusei piecēlās, atbalstījās uz elkoņa. Viņa redzēja, ka ārā aiz loga ir nakts. Aizkaru raksts izzuda tumsā. Viņa domāja par zemes sajūtu un uzreiz saprata, ka tai ir tieša saistība ar māsas bērēm. Kā atbalsi sevī viņa dzirdēja skaņas no kapelas.

Atmetusi sānis segu, viņa piecēlās. Piegājusi pie loga, viņa parāva vaļā aizkarus.

Viņas uzmanību saistīja piepeša kustība. Tumšā logā iepretim stāvēja kāds tēls. Tanja sdngi lūkojās uz viņu, bet tomēr viņu neredzēja un tūlīt pat aizmirsa.

Izgājusi no guļamistabas, viņa iegāja dzīvojamā istabā. Viņai pretī plūda nepazīstama smarža. It kā tur tikko kāds būtu bijis. Smarža drīzāk bija kā neskaidra sajūta. Atmiņa pūlējās to noteikt.

Tanja augšup pa muguru juta plūstam bailes. Viņa domāja par Tērēsi, kas gulēja zārkā — iekšā zemē. Doma par to spiedās viņas augumā. Terēse gulēja zārkā un līdzinājās pati sev. Aukstums viņu saglabās tādu līdz pat vēlam pavasarim. Viņas matus, ādu, acis.

Tanja juta stipru šķebīgumu kā vilni veļamies virsū. Viņa apgriezās un ieskrēja tualetē, lai izvemtos. Acis kļuva spožas no mitruma. Veders izgriezās uz āru — atkal un atkal. Nebija nekā daudz, ko vemt. Pēdējās dienās viņa gandrīz neko nebija ēdusi. Garām pazibēja aša kaut kā pozitīva izjūta šai visā. Ēšanas kāre bija pazudusi pavisam.

Sakņupuši vannas istabā uz grīdas, viņa sāka raudāt. Šīs minūtes viņa atcerēsies vienmēr. Tieši šo acumirkli uz grīdas. Uz ceļiem pie tualetes poda un minūtes pirms tam — zem sasvīdušās segas. Bailes no zemes, kas bija pilna ar tārpiem. No Terēses, kas gulēja viena un nekad vairs nepamodīsies.

Tanja mēģināja piecelties, bet nespēja. Viss ap viņu pazuda. Sinepju dzeltenā krāsa uz sienām viņai atgādināja zemesriekstu sviestu. Dvieļi, kas karājās rindā viņai tieši virs galvas, izšķīda un pārvērtās par sienu. Pati viņa kļuva par grīdu. Un griesti virs viņas bija baltas debesis.

Viņa nespēja paelpot. Sāpes krūtīs pieņēmās spēkā. Tad viņa dzirdēja skaņu. Skaņu no itin visa. Lielu un dārdošu - kā brūnu dzīvnieku. Tad Tanja saprata, ka viņa dzird skumjas un bailes.

NULLE NĀLE STĀVĒJA PIE LOGA UN STINGI SKATĪJĀS UZ DAUDZDZĪVOKĻU NAMU LEJĀ. Viņš bija pārliecināts, ka tieši viņš bija licis viņai piecelties. Pulkstenis bija trīs naktī. Vurāk nekā pirms stundas viņš bija noliecies pār meiteni. Bija aplūkojis viņas vaibstus un jutis viņas elpu pie auss kā miglu, kā jautru vēju.

Iebāzis roku kabatā, viņš aptaustīja aukstās atslēgas. Viņa bija reaģējusi tikai tagad. Šis fenomens viņam bija pazīstams. Ka ir vajadzīgs laiks, iekams notikumi nogulsnējas cilvēka dvēselē. Iekams maņu orgāni ir saslēgušies savā starpā un reaģējuši.

Viņa bija atvilkusi vaļā aizkarus un raudzījušies uz augšu, tieši uz viņu. Blāvā laternas spīduma dēļ ārpusē viņš ar pūlēm varēja samanīt viņas balto seju. Viņš zināja, ka meitene viņu redz. Viņš palika stāvam pilnīgi mierā, nekustējās, gaidīja, ka viņa nozudīs. Ric maza brīža viņa arī nozuda — iekšā dzīvoklī. Viņš palika stāvam vēl pāris minūšu, pirms atkāpās, izgāja no istabas un aizslēdza aiz sevis durvis.

Viņam augumā mājoja šī ekstātiskā, tumšā sajūta. Notupies uz ceļa pie televizora, viņš ielika videoatskaņotājā filmu. Tad, paņēmis aliņu, apsēdās nobružātajā dīvānā. Viņš zināja, ka tik un tā nespēs gulēt.

Reiz viņš bija redzējis fdmu par lūriķi; tā tas īstenībā arī bija sācies. Filma viņu bija stipri uzbudinājusi. Viņš tik daudz ko tajā pazina. Tajā bija lielas skumjas. Viņš nebija tik dumjš, lai nespētu pats sevi analizēt. Viņš nolēma izdzīvot savas esības tumšo pusi. Domāja, ka tas atņems tai spēku uzbrukt. Bet nu viņš jutās vienīgi noskumis. Tieši pašlaik viņa dzīve nebija nekā vērta.

Viņš bija pārskaities par avīzēs lasīto. Viņam nebija nekāda sakara ar pazudušo skuķēnu. No bērniem viņš izvairījās. Viņu bezgalīgi kaitināja tas, ka žurnālisti jauca kārtis. Vii varbūt to darīja policija? Viņš nezināja. Viņš vienīgi zināja, ka tam nav nekāda sakara ar viņu.

Viņš nospieda pogu, un aparātā sāka dūkt videofilma. Viņam pretī lidinājās melni tauriņi. Viņa priekšā attēlā dzīvoja šauras sieviešu rokas un dziļas mutes. Uz viņu smējās šausmu katedrāle. Viņš sēdēja tumšajā istabā. Un viņa acīs ieplūda spožā gaisma no televizora ekrāna.

NĀKAMAJĀ DIENĀ VG VARĒJA LASĪT: PIECUS GADUS VECĀ MEITENE JOPROJĀM IR PAZUDUSI. tur bija rakstīts par to, cik ļoti savāda ir sakritība, ka Terēses Gēberes māsa strādā kopā ar Stīnes Marlēnas māti veikalā Cubus Askerē. Vai tam visam varētu būt kāds sakars?

Tika intervēts policijas inspektors Vīdars Edlands no Askeres un Bērumas policijas, un viņš noliedza, ka abām lietām varētu būt kāds sakars, bet drošības labad viņš tomēr ir sazinājies ar Oslo policiju, kas izmeklē Terēses Gēberes slepkavības lietu.

Arī policijas inspektors Rogers Heibaks no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas centās tam visam nepiešķirt tādu nozīmi.

— Tās ir divas pilnīgi atšķirīgas lietas, — viņš izteicās. Viņš bija pārliecināts, ka bērna pazušanai ir dabisks izskaidrojums. Bet viņš nevēlējās tuvāk precizēt, ko ar to domā.

Stīnes Marlēnas tēva fotogrāfija aizņēma pusi laikraksta atvēruma. Viņš stāvēja ar meitas lācēnu rokās. Viņš nedzīvoja kopā ar bērna māti. Viņš bija pārliecināts, ka meita ir cietusi kādā noziegumā. Anita Kvārme nevēlējās šo lietu komentēt. Tomēr fotogrāfiem bija izdevies noknipsēt viņu ar dēlu kāpjam iekšā automašīnā.

ATCEĻĀ NO VASARAS MĀJIŅAS KĀTU ĪSAKSENS PABRAUCA GARĀM AUTOAVĀRIJAI UZ CEĻA. īsu acumirkli viņa seju apspīdēja tikko piebraukušās neatliekamās palīdzības automašīnas zilās bākugunis. Kad viņš beidzot tika garām norobežotajai vietai, sirds krūtīs stipri sitās. Viņam nepatika domāt par to, kas varētu būt noticis - varbūt dzīvību bija zaudējis kāds bērns vai jauns cilvēks. Viņu pārņēma šķebīga priekšnojauta, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Sī izjūta darīja viņu nervozu un pavadīja gandriz visu atlikušo mājupceļu. Viņš nemēdza ļaut intuīcijai sevi vadīt, bet šoreiz - pirms turpināja ceļu uz policijas pārvaldi — nolēma aizbraukt uz mājām un uzmest acis Gardam.

Automašīnu viņš atstāja pie garāžas. Pa labu gabalu viņš redzēja, ka aizkari ir aizvilkti. No piedurknes viņš izpurināja pulksteni. 1as rādīja piecas minūtes pāri pusčetriem. Viņš bija izbraucis no mājiņas vienos. Bentei ar zēniem, protams, ļoti nepatika, ka viņš aizbrauc, bet viņš bija apsolījis pēc pāris dienām atkal atbraukt. Tomēr Bente saprata situāciju. Viņa bija ārkārtīgi satriekta, izdzirdusi par pazudušo bērnu.

Velreiz palūkojies pulkstenī, viņš iedomājās Rogera muļķīgo izteicienu - šķita, it kā pat dzirdētu viņa balsi: Laika nav, bet pulksteņu ir, cik uziet.

Ielicis atslēgu slēdzenē, viņš to pagrieza. Viņš atvēra durvis un iegāja nelielajā priekšnamā. Nospārdīja no kājām kurpes un gāja tālāk gaitenī. — Hallo, — viņš sauca. — Gard?

Mājā valdīja sasmacis un ļauns klusums. Klusumā mājoja kaut kas cits.

Gards sēdēja dzīvojamā istabā uz dīvāna. Viņš bija atliecis galvu atpakaļ — pret sienu. Kad durvīs parādījās tēvs, viņš tūlīt piecēlās un sāka nesakarīgi runāt. Viens lūpu kaktiņš krampjaini nostiepās lejup. Zēnam nepārprotami bija problēmas.

Biezie dzīvojamās istabas aizkari bija cieši aizvilkti, un dienas gaisma no ārpuses svītru rakstu rādīja gluži citādu. Raksts skraidīja šurpu turpu. Dažās vietās tas bija biezs kā dēlis. Kātu Isak- senam šķita, ka kaut kas atraisās, ka dēļi krīt ārā no aizkariem. Ka tie ar mežonīgu brīkšķi novelsies uz grīdas. Viņš lūkojās dēlā. Gards pavilka lejup svīteri un sakārtoja savu āra jaku, kas viņam joprojām bija mugurā. Viņš izbrauca pirkstus cauri matiem. Viņa sejas vaibsti šķita kā izšķīduši.

Kātu Isaksens paskatījās uz Gardu, tad žigli piegāja pie loga, atrāva vaļā aizkarus un atkal pagriezās pret dēlu.

—          Velns, ar ko tu nodarbojies? — viņš uzkliedza.

—          Tā, velns, nav mana vaina! — Gards kliedza pretī, vienlaikus paceldams roku, lai aizsargātos. Kalsnajā, bālajā sejā viņa skatiens šaudījās šurp turp. Tāds viņš palika stāvam un izmisīgi šūpojās uz priekšu un atpakaļ, naidīgi blenzdams uz tēvu.

Smadzenēs kaut kas plūda iekšā - kaut kas auksts un nepārvarams kā tumša gaisma. Situācija bija neskaidra. Tā bija tumša, ļauna un iesprostota. Dzīslās šalca asinis. Viņš sakoda žokļus, un viņam kaut kā izdevās nomierināties un pajautāt dēlam, ko tad viņš īsti ir lietojis.

Gards, noņēmis rokas no sejas, mitējās šūpoties. Viņš pagājās gabaliņu pa istabu. Reibumam bija pašam sava valoda. Nemiers sūtīja refleksus muskuļiem. Viņš nemierīgi staigāja šurpu turpu. Ballīte bija ilgusi daudzas stundas. No sienām ārā bija lidojušas dāmas. Draugi bija vai miruši no smiekliem par visiem viņa izteicieniem. Augļu grozi, ko nēsāja apkārt punduri, bija dzelteni un zaļi. Viņš bija pārskaities par to, ka ticis pārtraukts. To darīja kaķis, kas skatījās iekšā pa verandas durvīm. To darīja tēvs, kas kliedza uz viņu. To darīja viņa dvēsele, kas bija ieturējusi ilgu pārtraukumu. To darīja atspulgs mirušajā televizora ekrānā, kur tieši pašlaik viņš uzstājās brūnā un gaišā apģērbā.

Kātu Isaksens atkārtoja jautājumu. — Ko tu esi lietojis? - viņš īsi jautāja.

—Kāda, velns, tev tur daļa? Es lietoju to, ko pats gribu.

Kātu Isaksens juta, kā viņa ķermenis palielinās un kļūst par

durvīm. Logs karājās pie sienas un bija glezna. Putni ārpusē bija atrāvušies no debesīm. Viņš nolika uz gridas mugursomu, ko joprojām turēja rokā. - Ko tu esi ieņēmis? — viņš jautāja mazliet mierīgāk.

—              Visu, - Gards atbildēja.

—              Visu?

—       Amfetamīnu, — Gards viegli atteica un, aizgājis līdz grāmatplauktam, atnāca atpakaļ. Viņš apsēdās uz dīvāna un atkal piecēlās. Aizgāja līdz verandas durvīm un ielaida kaķi. Krampji sejas apakšdaļā pieņēmās spēkā. Bija skaidrs, ka viņš vairs sevi nekontrolē.

—              Apsēdies! — Kātu Isaksens uzbļāva, norādīdams uz dīvānu.

Dēls nicinoši uz viņu paskatījās. — Idiots, — viņš apslāpēti

noteica. — Velns, tev ar mani nav nekāda sakara. Es aizeju, — viņš cieti noteica. Kaķis bija kā rūsas sarkana svītra uz sienas.

Tad Kātu Isaksens eksplodēja ārprātīgā niknumā. Viņš gāja dēlam virsū, pacēlis gaisā abas rokas un gatavs viņam uzklupt ari ar acīm, ausīm un muti. Viņš satvēra dēla plecus, nospieda viņu uz gridas, uzsēdās virsū, satvēra aiz kakla un purināja viņa galvu uz priekšu un atpakaļ. Dēls kliedza kā traks.

—              Elle! - viņš kliedza atkal un atkal. - Ellllleeee!

Gards redzēja tēva seju kā tulznu virs sevis. Viņš sita un sita. Gribēja vienīgi, lai tā pārsprāgtu un pazustu. Viņš gribēja tēvu nosist. Viņš redzēja tā acis, zobus. Viņš juta, kā naids izšķīst neskaidrā, pelēkā kliedzienā. Viņš gribēja dabūt to nost no sevis. Viņš gribēja darīt sazin ko, lai tiktu vaļā no šī cūkas, šī sasodītā elles dadža.

Kātu Isaksens juta, kā no naida viņa bailes kļūst vēl lielākas. Viņu pārņēma akūts, izprovocēts kurlums. Ainām trūka skaņu.

I 'rct pieri dauzījās kustības. Pretīgums izauga balts kā ledus Ijells. Viņš spēji piecēlās, izdrāzās virtuvē un drudžaini pēc kārtas rāva vaļā atvilktnes. Viņam vajadzēja izraut gandrīz visu atvilktņu rindu, iekams viņš atrada auklu gabalus.

Dēls bija pie verandas durvīm, gatavs skriet ārā. Viņš tikko paguva satvert viņu aiz pleciem un atkal nogāzt uz grīdas. Ar zobiem viņš atraisīja auklas mezglu. Ar profesionālām kustībām apsēja auklu cieši ap dēla locītavām. Sasēja viņa rokas un pie- saitēja pie ēdamistabas galda kājas. Rīc tam viņš to pašu izdarīja ar zēna potītēm. Viņš savilka, cik cieši vien jaudāja. I ik cieši, ka dēls locījās sāpēs.

Rēc tam viņš uzskrēja dēla istabā. Apgrieza visu ar kājām gaisā. Izvilka ar papīriem pilnās atvilktnes un izbēra tās uz grīdas. Izrāva drēbes no skapja plauktiem, grāmatas no grāmatplaukta. Noņēma no sienām gleznas un paraudzījās aiz tām, vai tur kaut kas nav cieši pielīmēts. Vienas atvilktnes pašā apakšā gulēja tējkarote ar dedzināšanas zīmēm. Tas bija vienīgais, ko viņš atrada.

Viņš atkal noskrēja lejā. Viņš vēl tā īsti nebija aptvēris situāciju. Dēls gulēja zem galda. Viņa seja bija pelēka. Uz vienas staras bikšu audumā rēgojās liels, tumšs plankums.

Kātu Isaksens lūkojās uz bezpalīdzīgo zēnu un raudādams sabruka uz apakšējā pakāpiena. Ne jau Gardu viņš bija sitis, bet sevi. Viņš bija sitis arī iepriekš. Viņš bija sitis Sigridu. Par atbildi viņa bija saskrāpējusi viņam seju.

Piecēlies viņš aizgāja pie dēla. Viņš lūkojās lejā uz to. Gards bija aizvēris acis. Viņa lūpu kaktiņos bija saplūdušas spožas asaras. Tēvs nometās uz ceļa dēlam līdzās un sāka atraisīt auklas mezglus. Viss bija izpostīts. Tai pēcpusdienā viņi abi kopā bija nomiruši. Viņš bija nomiris. Viņš juta, kā dauzās sirds, kā pa muti un degunu iekšā un ārā plūst gaiss. Kā viņu vada muskuļi. Bet tukšuma izjūta bija ņēmusi virsroku. Viņš bija zaudējis visu. Viņš bija nokritis savas dvēseles visdziļākajās dzīlēs. Kopš šī brīža viss būs citādi. Kopš šī briža viņa rokas allaž nesīs smagas ēnas. Smadzenēs klusi auga domas. Viņš paraudzījās uz savām rokām. Tās atgādināja lapas, kas dodas sagaidīt pašas savu rudeni.

INGEBORGA MIKLEBUSTE BIJA APMIERINĀTA PAR KĀTU ISAKSENA ATGRIEŠANOS. Viņš bija spējīgākais izmeklētājs, kāds viņai bija. Viņam bija daudzpusīgs intelekts. Viņš vienlaikus bija spēcīga rakstura, nervozs un viltīgs. Viņš bija uzņēmīgs, stūrgalvīgs un uzdrošinājās domāt citādi. Tas gan prasīja laiku, bet reizi pa reizei bija izrādījies, ka, sasaistot kopā nejaušības un saliekot mozaīkas gabaliņus savās vietās, viņam bija izdevies radīt modeli, kas lēnām, bet noteikti iegāza slepkavu. Viņa atzina, ka varbūt nav pratusi viņu uzslavēt. Bet viņu kaitināja tas, ka ģimene no Kātu prasīja tik daudz. Viņai gan nenāca ne prātā šai ziņā Kātu uzmundrināt. Pāris reižu viņa bija satikusi Kātu sievu. Viņa izskatījās patīkama, bet par policijas izmeklēšanas darbu neizrādīja diez kādu interesi. Tas bija nepārprotams trūkums. Būt slepkavības lietu izmeklētājam nebija profesija, bet dzīvesveids. Visiem jāpiedalās vezuma vilkšanā. Ģimenei patiešām jābūt gatavai no kaut kā atteikties. Gadu gaitā viņas pašas vīrs bija atteicies no milzum daudz kā. Bet viņa jau arī bija tālu tikusi. Viņas viedoklis bija tāds, ka darbam jābūt pirmajā vietā. Nevienam sevi cienošam izmeklētājam nevar būt citas prioritātes. Iznāca pat pārkāpt likuma un kārtības robežas. Dažreiz tas varēja būt dzīvības vai nāves jautājums. Pat tad, kad pašas meita bija maza, viņa uzskatīja, ka ir pareizi dot priekšroku darbam. Tāpēc viņa tagad ieņēma vadošu amatu. Tas bija prasījis laiku, bet pacietības viņai nebija trūcis. Sievietēm ir jāiemācās izvirzīt prioritātes. Viņām jāņem dzīve savās rokās un jāuzdrošinās pastāvēt par savu izvēli. Tas, ka ar meitu viss nebija izveidojies tik ļoti labi, bija cits stāsts. Viņa gan domāja, ka nekas nebūtu bijis citādi, ja viņa būtu ziedojusies ģimenei.

*

Kātu Isaksens kā transā gāja no vienas sanāksmes uz otru. Viņa seja bija tāda, it kā tai būtu uzlikta maska. Viņš izturējās normāli. Sacīja to, kas sakāms, un darīja to, kas darāms. Kad zvanīja telefons, pacēla klausuli. Šķita, ka neviens neko nemana. Bet dvēselē valdīja viens vienīgs haoss. Uz dīvāna sēdošais ap- reibušais dēls. Sasmakušais gaiss dzīvojamā istabā. Tumšpelēkā dienas gaisma istabā. Skumju izjūta par neveiksmi. Patiešām pilnīgu neveiksmi. Sāpes bija vājprātīgas. Viņam likās, ka viņš sajuks prātā.

Viņš bija piezvanījis Bentei un lūdzis, lai viņa brauc šurp ar autobusu. Sākumā viņš bija domājis viņu pasaudzēt, ļaut viņai palikt ljellos ar abiem pārējiem bērniem. Bet viņš nespēja. Viņš neuzdrošinājās atstāt Gardu vienu. Baidījās, ka dēls aizbēgs vai izdarīs pašnāvību. Pašlaik viņš bija mājās un gulēja.

Kātu Isaksens visu laiku nemierīgi skatījās pulkstenī. Agrāk viņš nebija domājis par to, cik apdraudēta ir vecāku dzīvība, ja ir bērni. Par bērnu esamību viņš bija domājis kā par kaut ko pozitīvu un drošu. Viņš bija domājis par mīlestību un intimitāti, vienprātību. Bet bērni ir bīstamāki nekā vilki. Tie ķērās ap kaklu un tad atraisījās, un tiem bija pašiem sava griba un griezās pašu dzīves rats. Tie varēja izvēlēties pareizu vai nepareizu ceļu pilnīgi neatkarīgi no vecākiem. Viņš bija jutis bailes no nāves, ko viņš redz ikdienā. Kaut kur bija lasījis, ka starp tumsu un tumsu visgarākais posms esot diena. Un visbīstamākais. Viņš kaunējās. Nožēloja. Bija dusmīgs uz sevi. Sašutis. Viņš bija nikns. Viņš bija noskumis. Viņš bija nobijies. Viņu caurstrāvoja sals, kas nebeidzās.

BENTE ĪSAKSENA SĒDĒJA AUTOBUSĀ AR ABIEM ZĒNIEM, KAS DĪDljĀS LĪDZĀS UZ SĒDEKĻA. Viņas acu priekšā bija pelēka aina, kas negribēja pazust. Viņa nespēja atturēt raudas. Tās spiedās virsū. Viņa sēdēja autobusā un juta, ka dzīve atkal ir beigusies. Viņā uzvilnīja tās pašas sāpīgās izjūtas. Viņa atkal pazina jūtu krāsas. Tās pašas skumjās krāsas, kas mājoja viņas augumā toreiz, kad Kātu viņu pameta.

Nu bailes atgriezās — šoreiz vēl bīstamākas. Viņa domāja par šīm izjūtām, it kā viņas augums būtu pieradis pie tām, it kā tas pastāvīgi gaidītu jaunas bēdas. Viņa pacēla galvu. Sastindzināja sevī tēraudcieti visu — žokli, muti un acis. Pieri. Rokas. Viņa aizturēja asaras. Noslēpa tās dziļi tur, no kurienes tās nāca.

Vetle stāstīja Georgam par visām automašīnu markām, kuras brauca garām pretējā braukšanas joslā. Viņa vēroja kādu vecu sievieti, kas sēdēja gabaliņu tālāk priekšā. Viņas nekoptos pelēkos matus. Tievo kaklu.

Sirds dziļumos viņa visu laiku bija zinājusi, ka kaut kas ir aplam. Jau ilgu laiku viņā bija briedis nemiers. Bija mokoši, ka tev piemīt šī īpašība — atsaukt atmiņā ainu un atmiņu fragmentus. Nostādīt tos citus pret citu un izsvērt tos, salīdzinot ar tagadni. Tas bija ainas, kas viņā pastāvīgi cīnījās par varu. Kas sagatavoja viņu katastrofām. Kas nesa tās viņai vai nu mazās, vai lielās devās.

Ko viņa bija izdarījusi aplam? Kā un kad notikumi bija attīstījušies nepareizā virzienā?

Viņa iedomājās Gardu toreiz, kad viņš bija apmaldījies un pārnācis mājās, par veselu stundu nokavēdams bērnu raidījumu televīzijā. Viņam bija pieci gadi. Kad viņa pārnāca no darba, Gards raudāja un bija nobijies. Kaimiņienei vajadzēja viņu pieskatīt. Bente atcerējās, kad viņš sāka iet skolā un negribēja piedalīties Ziemassvētku lugā. Bente bija piespiedusi Gardu piedalīties. Viņa bija vilkusi tam pāri galvai vardes kostīmu. Gards raudāja, un viņa dusmojās.

Viņam bija bail. Gardam vienmēr bija bail. Tās nebija redzamas bailes. Tas bija citādas bailes. Dusmīgas meža zvēra bailes, kas izpaudās muļķīgi. Baiļu dēļ viņš sita citus bērnus, skaļi smējās, grūstījās, spļaudījās un lamājās. Viņai bieži bija nācies dusmoties uz Gardu. Bieži viņa iegāja pie dēla pēc tam, kad viņš bija aizmidzis, notupās uz ceļiem pie viņa gultas un lūdza piedošanu par to, ka bija dusmojusies. Arī viņai bija bail. Viņai bija bail par nākotni. Un nu tā bija šeit. Atkal sāka plūst asaras. Viņa piespieda sevi skatīties ārā pa logu. Garām dārdēja ainava. Autobusa logā peldēja viņas sejas atspulgs. Tajā garām aizdancoja koki, Ijelli un akmeņi. Brūni, sarkani un pelēki. Pār degunu, acīm un muti. Aizvien jauni atspulgi, kas graizīja viņas ādu un sadalīja sejas vaibstus daudzās apjukušās šķautnēs.

IEKŠĒJĀ BALSS VIŅAM TEICA, KA JĀIZSEKO IDA IIEN- KIKSENA. Viņš atkal kļuva par Nulli Nāli. Īstenībā viņš tā nebija plānojis. Viņš domāja, ka vēl ir par ātru. Bet, kaut kādas vājprātīgas vajadzības spiests, viņš nespēja gaidīt.

Viņš nolēma nedefinēt viņu kā upuri. Vēl ne. Laiks rādīs, kas no tā iznāks. Upuris bija Tanja - ne Terēse un ne Ida Henriksena.

Vakar viņš nejauši bija redzējis, kā viņas izkāpj no vilciena. Tanja, Ida un Hanne Marie. Viņas bija bijušas Sannvīkā un pirkušas apģērbu. Viņš pazina Sannvīkas Lielcentra iepirkumu somas. Viņš sēdēja automašīnā un redzēja viņas izkāpjam no vilciena. Viņš tur gadījās pilnīgi nejauši. Bija apstājies pie stacijas, lai nopirktu avīzi. Viņš sekoja meitenēm ar acīm, kamēr viņas runādamās gāja līdzās pa gājēju tiltu virs sliedēm un lejā pa kāpnēm. Meitenes nebija viņu pamanījušas.

Nākamajā rītā viņš sekoja Idai uz vilcienu. Viņš īsi pamāja kādai sievietei, kas viņu pazina, un, mierīgi apsēdies, atvēra šīsdienas VG. Viņš sēdēja vagonā aiz Idas Henriksenas, bet, kad vilciens tuvojās Oslo, piecēlās un palika stāvam vidus ejā, un sekoja viņai ar acīm.

Ida Henriksena izkāpa Nacionālā teātra stacijā. Viņa gāja prom pa peronu, itin kā gluži parastā dienā. Kamēr viņa spiedās cauri cilvēku jūrai uz izeju, viņš neatlaidīgi pavadīja viņu ar acīm. Uz eskalatora kāpnēm viņš nostājās tieši viņai aiz muguras. Viņš zināja, ka viņa brauks uz Blindernu. Viņš zināja daudz ko par viņu — ka viņa mācās sagatavošanas kursos, ka nevar ciest lišķīgus cilvēkus, ka mīl lielo brāli Karlosu.

Viņš iegāja auditorijā pēc viņas un apsēdās uz krēsla priekšpēdējā rindā. Viņš bija pārsteigts, ka jūtas tik labā garastāvoklī. Pa durvīm lēnām nāca iekšā studenti - pa vienam vai pa diviem. Bija acīmredzams, ka tie cits citu tik labi vēl nepazīst. Viena no jaunajām sievietēm bija stāvoklī. Viņa izskatījās vientuļa un atnākusi aplamā vietā.

Ida sēdēja vienā no pirmajām solu rindām. Viņš varēja redzēt viņas ogļu melnos matus. Viņa ne ar vienu nesarunājās, tikiii izņēma savas grāmatas un piezīmju bloku no nonēsātās pelēkās plecu somas. Sī soma bija raksturīga Idai. Tā izstaroja nevērību un pašpārliecinātību. Viņa apzināti provocēja. Eksperimentēja ar absolūtām vērtībām. Viņai vajadzētu piesargāties. Viņš ienīda tās pīrsingu. Viņa bija definējusi sevi. Izcēlusies ekstrēmās nokrāsās, it kā slēptu sevī diez kādu baigo meiteni.

Viņai vajadzētu piesargāties. Viņš bija nakts cilvēks. Viņš krāja tādas kā viņa. Tādas kā viņa bija vadījušas lielāko daļu viņa mūža. Viņa varētu kļūt par vienu no viņa noslēpumiem. Viņam bija daudz noslēpumu. Tie bija tumši kā nakts. Piemēram, pelēkais kaķis. Viņš bija nogalinājis to, jo tas viņam atgādināja dzelzi. Jo tas bija pelēks. Viņš bija piebēris žurku indi pie pelēko zvirbuļu ēdiena, jo tie bija pelēki. Viņš aši sevī pasmaidīja. Citiem viņa modeļi bija pilnīgi nepieejami.

Ienāca profesors un nostājās katedrā. Mazs, tievs vīriņš zaļā velveta uzvalkā. Viņam bija nāvīgas bailes no saviem studentiem. Sanākušie pieklusa. Mazā auguma profesors nervozi no- krekstējās. Pirms sākt runāt, viņš mirkli lūkojās uz auditoriju. — Kā jau mēs runājām iepriekšējā reizē, — viņš sacīja, - filozofijas eksāmens daudziem var šķist vienkāršs un interesants projekts. Turpretī citiem gan saturs, gan mācīšanās veids var būt sastapšanās ar jaunu pasauli. Citāds veids, kā kaut ko iemācīties. Citāds veids, kā domāt konstruktīvi. Te ir jādomā pašam. Neviens nestāv tev klāt un neuzrauga. Tāpēc ir ļoti

svarīgi, lai jūs kaut ko nepalaistu garām.

*

Tai pašā vakarā ciemos atnāca Tanjas māte ar mazo māsu. Viņš redzēja tās pa logu. Māte runādama līgojās šurpu turpu pa istabu, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Viņa runāja, runāja un runāja. Viņš tā pārskaitās, ka nolēma piezvanīt lejā un pārtraukt viņas vārdu plūdus. Viņš zināja, ka nevajag tā darīt. Bet pie- upiedu domas varēja pārņemt viņu tik stipri, ka paņēma visus viņa spēkus. Viņš zināja, cik tas ir bīstami. Viņām tikai vajadzētu pārslēgt telefonu uz mobilo, tad viņa numurs parādītos kā hpīdoša, atmaskojoša rinda. Vai arī viņas varētu lūgt telefonu < nitrālei sadzīt viņam pēdas. Bet viņš domāja, ka viņām tas neienāks prātā. Viņš piezvanīs pēdējo reizi. Viņš saprata, kad Hcvi jāierobežo. Viņš bija kā lapsa. — Skuķēni, sievietes. Hā! — Viņš pateica to skaļi un loga rūtī sastapa savu seju. Tie nepagūs viņam sadzīt pēdas.

Stāvēdams pie loga, viņš sastādīja numuru mobilajā telefonā. Viņš redzēja Idu pieceļamies no dīvāna un nozūdam no redzesloka. Bērita Gēbere smagi apsēdās krēslā. Zvana skaņa īstenībā l>ija akmens, ar ko viņš tai gribēja mest.

-Jā? — Ida Henriksena teica klausulē. Telefons uzlika filtru viņas balsij. Viņš ātri nospieda sarkano podziņu un redzēja to nākam atpakaļ un apsēžamies tai pašā vietā uz dīvāna. Viņa ar kādu runāja — noteikti ar Tanju, kas neredzama sēdēja krēslā. Aizkari bija pa pusei aizvilkti.

Viņš izgaršoja savu niknumu. Telefonā viņš bija bijis pārāk īsu laiku. Ida pat nezināja, kas viņš ir. Viņa bija uz mata tāds pats tips, kāda bija Terēse.

Viņš bija aizmirsis aizvērt dzīvojamās istabas durvis. Gaisma ka tieva, dzeltena svītra spiedās istabā. Pret rūti sāka sisties lielus. Cietas, aukstas lāses. Viņam patika rudens, viss ar to saistītais. Aukstums, tumsa ārā un gaisma iekšā. Viņš atspieda vaiga kaulu pret stiklu. Stikls smaržoja pēc stikla. Vēsā smarža, ko viņš tik labi pazina un kas viņam atgādināja kaut ko citu.

Pēc tam kad māte bija aizgājusi, Ida iegāja Tanjas istabā un sāka rakņāties viņas skapjos. Tanja stāvēja un skatījās. Ida nesakarīgi raustījās uz priekšu un atpakaļ, par spoguli izmantodama logu. Viņa turēja apģērba gabalus sev priekšā, itin kā tie būtu dejas partneri. Atmeta atpakaļ galvu. Viņš ātri pasmaidīja par domu, ka viņa nezina, kas atrodas aiz spoguļa. Viņš juta, ka spēj redzēt viņas skaņas un dzirdēt viņas balsi. Tagad viņa draiski iespieda rokas sānos. Viņai bija tāda drosmīga stāja te-nu-es- csmu, ko viņš nespēja paciest. Viņš saprata, ka pie viņām skan mūzika. Tās dejoja, ķircinājās un svaidīja ap sevi drēbes. Viņš rūca uz šo logu. Viņa mūzika bija citāda. Tā bija lēna, loģiska un brutāla. Tā bija kamerspēle minorā un tumsā.

ELLENE GRŪE KLAUSĪJĀS, VIŅU NEPĀRTRAUCOT. Viņš cirta vārdus kā ar cirvi. Tieši zem virskārtas gulēja niknums un skumjas. Viņa bailes peldēja virs un zem vārdiem. Teikumi nevirzījās uz priekšu ne par sprīdi. Kamēr viņš runāja, acis apsarka. — Mēs ne vella nezinām, ko lai iesākam, — viņš teica un palūkojās Ellenē.

—          Jums uzreiz jāsaņem pēdējie spēki, neko negaidot, - noteikti sacīja Ellene Grūe. Viņa piecēlās un atkal aizbīdīja ciet durvis. Pie durvīm tūlīt klauvēja. Kāda aspirante gribēja atstāt papīrus. Ellene tos paņēma un vēlreiz rūpīgi aizvēra durvis.

-Jums jāsāk ņemt urīna analīzes, — viņa sacīja. — Mēģini ar labu, bet, ja neizdodas, tad liec lietā stingrākus paņēmienus.

—          \4i tu daudz ko zini par padsmitniekiem? — Kātu Isaksens izslējās un izstiepa kājas.

-Jā, — viņa atbildēja, — zinu. Es esmu vecākā no pieciem bērniem. Man ir četri jaunāki brāļi. Jaunākajam ir divdesmit. Pie velna, tu vari gan iedomāties, ka es zinu, ko nozīmē, ja ir padsmitnieki.

—          Vai kāds no viņiem… ?

—Jā, trešais, - viņa strauji sacīja. — Viņš sēž cietumā. Viņš ir viens draņķis. Man vairs nav cerību saistībā ar viņu. Savu dzīvi viņš beigs uz ielas. Man ar viņu pietiek. Viņš nedrīkst samaitāt dzīvi mums pārējiem. Pārējie trīs un es turamies kopā. Mēs esam labi draugi. Es esmu tante diviem brāļu bērniem, — viņa sacīja un aizgāja pie loga. Viņa nostājās ar muguru pret to un sakrustoja rokas. Pleci maķenīt tā kā saguma. — Nedariet tādu pašu muļķību, kādu izdarīja mani vecāki, — viņa klusu sacīja. - Viņi viņam licēja. Tas viņus noveda kapā. Vecāki vēlējās, kaut viņš būtu citāds. Tik ārkārtīgi to vēlējās. Viņš manipulēja ar

viņiem un desmit gadus viņus izmantoja, līdz viņi nomira no bēdām un pārguruma.

—        Es saprotu, ka tu esi sarūgtināta, — sacīja Kātu Isaksens. - Es esmu neizdevies, arī es, - viņš teica. - Bente un es, mēs… kaut kad būsim izdarījuši kaut ko aplam.

—       Tas neiztur kritiku, — viņa sacīja. — Vecāki mūs visus audzināja vienādi. Tikai viņš zaudēja paškontroli.

—       Bet labu tiesu mēs esam darījuši aplam. Sevišķi es, - Kātu Isaksens nopūtās.

—       Bērni to pacieš, — sacīja Ellene Grūe. — Nevieni vecāki nav perfekti. Es domāju, ka tam nav nekāda sakara ar šo lietu.

—Bet tu nezini visu.

-Ak nē?

—Es situ viņu, piesēju pie ēdamgalda.

—Tad, kad to atklāji?

Viņš pamāja ar galvu.

—        Sit viņu vēlreiz, — apņēmīgi noteica Ellene Grūe. - Dari to. Sit viņu tik ilgi, līdz viņš saprot, ka tu viņu mīli. Izseko viņu. Aizliedz satikties ar vecajiem draugiem. Ja viņš tev rūp, tad dari to. Vai zini, ko teicis Paskāls?

Viņš ātri papurināja galvu. Viņš pat nezināja, kas Paskāls tāds ir.

—Ja nemīl pārāk stipri, tad nemīl pietiekami, — viņa sacīja.

Viņš nopūtās. — Tu taču to nestāstīsi nevienam?

—       Vari būt drošs, ka nestāstīšu. Es tev palīdzēšu, — viņa sacīja, — ja tu gribi. Bet mēs nevaram turpināt, - viņa teica. - Ar to otro lietu.

—Kāpēc ne?

—       Tas būtu aplam. Tagad, kad esmu tev vajadzīga, tas būtu aplam.

—       Bet īstenībā tu man neesi vajadzīga, - sacīja Kātu Isaksens un jutās dziļi aizvainots.

—Nē, nē, — viņa teica, — tieši tas tev ir vajadzīgs.

—Un tu ar to netiksi galā?

—       Nē, - viņa noteikti sacīja. - To es negribu. Mana morāle protestē. — Viņa ātri pasmaidīja. — Tev ir ģimene, uz ko tev

jakoncentrejas. Un tev ir viens velna slepkava, kas tev jānoķer. Tas ir vairāk nekā pietiekami — vai tev tā nešķiet?

TANJA GĒBERE STĀVĒJA AIZ LETES UN PIE KASES APARĀTA IZSITA PREČU CENAS. Apģērbu veikalā bija cilvēku ka biezs. Bija jau izliktas dažas Ziemassvētku izkārtnes ar eņģeļiem virsū. Daudzi nāca pie viņas un taujāja pēc citiem lielumiem un krāsām. Viņa pasauca citu pārdevēju, kas palīdzēja sestdienās, un lūdza, lai tā apkalpo. Bija ļaužu pilns un tīrais haoss.

Vairāki zināja, kas viņa tāda ir. Dažs labs ienāca veikalā tikai tāpēc, lai paskatītos uz viņu. Anita Kvārme, protams, bija paņēmusi slimības lapu. Viņa gan bija strādājusi tikai vienu sestdienu mēnesī, tāpēc Tanja reti viņu satika. Bet viņa labi zināja, kura tā ir. Gaišmataina, mazliet tukla dāma. Spējīga un čakla. Riris reižu viņas kopā bija ēdušas pusdienas. Ko nu ēdušas — Tanjai līdzi uz darbu bija tikai ābols.

Ida laikam joprojām guļ. Sī sestdiena viņai bija brīva. Iedama prom, Tanja bija jutusi izsalkumu. Viņa bija centusies to aizmirst, bet visu nakti jutās izsalkusi un noskumusi. Ledusskapis bija stāvējis virtuvē un saucis viņu. Pat savā guļamistabā viņa bija dzirdējusi tā dūkoņu. Tas bija murminājis kaut ko par aknu pastēti un sviestu. Tas bija pļāpājis par rīsiem, vistas sautējumu un ananasu salātiem.

Viņas dvēselē pilnā sparā bija ievēlusies Terēse. Tanja viņu nekad neredzēs. Māte teica, ka viņas tikšoties Debesīs. Bet Tanja nedosies uz Debesīm. Ja viņa kaut ko bija nolēmusi, tad to, ka nedosies uz Debesīm. Viņa domāja, ka arī Terēses tur nav. Viņa neticēja Debesīm. Tanja nezināja, kam viņa tic. Var-būt vienai dimensijai. Kaut kam. Dzīvē reizēm atgadījās savādi acumirkļi, las bija viss, ko viņa zināja. Bet naktīs viņa tomēr nebija īsti pārliecināta. Kad viņa bija jaunāka, māte bieži bija runājusi par Velnu. Stāstījusi par visu, ko tas var izdaiīt ar viņu, ja viņa nebūs paklausīga. Viņai bija jāatzīst, ka no Velna viņa bija pārbijusies.

ROGERAM HEIBAKAM PIEMITA ĪPAŠS TALANTS IZVI. LĒTIES NEPATĪKAMAS SARUNAS TĒMAS. Aiz viņa simpa tiskās izturēšanās slēpās kaut kas cits — varbūt intuīcija, skar bums, kas bija ielikts apkārt klaiņojošā un nekaitīgā būtnē. Kāļu Isaksens īsti nezināja, kāpēc, bet viņš nepaļāvās uz Rogeru, nekad nebija paļāvies.

Abi izmeklētāji sēdēja automašīnā un bija ceļā uz Askeri. Viņiem vajadzēja sadkdes ar Vīdaru Edlandu un Anitu Kvārmi, piecus gadus vecās meklējamās meitenes māti.

-   Viņa ir tāds tips, - sacīja Rogers Heibaks. — Vientuļā māte un totāli nederīga. Tu taču pazīsti šo tipu?

Kātu Isaksens koncentrējās, lai pagūtu nobremzēt pirms priekšā braucošā auto.

Kolēģis neapnicis turpināja. - Kāpēc šādiem tipiem vienmēr pazūd bērni? — Viņš noliecās uz priekšu un, atvēris cimdu nodalījumu, izzvejoja mandeļu standziņu.

Kātu Isaksens ieslēdza auto piektajā ātrumā un iegriezās ārējā joslā. - Vai tev manā cimdu nodalījumā ir noliktava, vai? - viņš jautāja.

Rogers Heibaks smējās. - Pārtikas trūkuma gadījumā, - viņš atbildēja un, pagriezies pret Kātu, pavicināja šokolādi.

-    Es esmu pārliecināts, ka puišelis - pazudušās meitenes brālis — būs vai nu kriminālnoziedznieks, vai narkomāns, vai vēl kas tāds, — viņš teica. - To cilvēks vienkārši zina. Bērni no šādas vides, pie velna, tātad… Tā ir vecāku vaina. — Viņš negaidīja atbildi, tikai iebāza mutē visu šokolādi un pacēla no grīdas VG. Šķirstīja, līdz atrada meklēto. - Paklausies! - Viņš runāja: - Ir dabiski, ka sabiedrība ir sagājusi ragos ar jauniešiem. Bet, ja jaunieši ir sagājuši ragos paši ar sevi un pārvēršas par sev piedodošu pašmocītāju flagelantu sēru gājienu, tad kaut Јur ir nopietna kļūda.

Kātu Isaksens sažņaudza pirkstus ap stūri tik cieši, ka pirkstu kauliņi nobāla. Delmi sāpēja. Ļaunā izjūta atkal mita savā vietā. Gards reizi nedēļā bija piekritis nodot urīna analīzes, šodien pirms braukšanas uz darbu Kātu Isaksens ar pirmo urīna porciju bija ieradies pie ārsta. Ārsta sekretāre, kas bija viņu pieņēmusi, nepagodināja viņu pat ar skatienu. Viņš piespieda sevi izlikties mierīgs. Viņš ieslēdza signāluguni un iebrauca atpakaļ labajā braukšanas joslā.

Rogers Heibaks turpināja: — Princis ir dzimis Pakistānā un Norvēģijā ieradās četru gadu vecumā. Viņam ir astoņi brāļi un māsas, kārtīgi un uzvedīgi. Vecāki ir stingri, reliģiozi musulmaņi. Viņus pārņēma šoks, ka d dēls tika arestēts, izvirzot apsūdzību par plašu vardarbību un noziegumiem pret īpašumu pusotra gada laikā, kopš viņam apritēja piecpadsmit gadu.

Rogers Heibaks turpināja pļāpāt. - Viņus pārņēma šoks, vecākus pārņēma šoks. Kungs Jēzu, - viņš teica un turpināja klāstīt par visiem iespējamiem idiotiskiem vecākiem, ar kuriem ir sastapies. - Nenāc un nestāsti man, ka vecāki nedabū tādus bērnus, kādus ir pelnījuši.

— Izbeidz! — Kātu Isaksens cieti uzsita pa stūri. Viņš nobremzēja un ieslēdza pagrieziena rādītāju, nogriežoties uz As- keri. - Tu man sāc atgādināt Prēbenu, — viņš īsi noteica. — Es nejaudāju klausīties šitādas blēņas.

ANITA KVĀRME LŪKOJĀS UZ TRIM IZMEKLĒTĀJIEM, KAS SĒDĒJA AP VIŅAS VIRTUVES GALDU. Viņa tiem vairs neticēja. Bija pagājušas pārāk daudzas dienas. Naktis turpinājās un turpinājās bezgalīgi. Sāpes bija kā viens gigantisks zilonis. Viņa tās jutīs augumā visu atlikušo mūžu. — Viņa ir mirusi, - Anita Kvārme monotoni sacīja. — Es to zinu.

Vīdars Edlands raidīja Kātu Isaksenam izmisušu skatienu. — Mēs pilnībā neesam zaudējuši cerību, — viņš sacīja.

—Bet es gan esmu. — Māte aizdedzināja cigareti. Viņas seja bija pilnīgi bez grima. Mati bija nekopti, uz svītera apkaklītes stūra vīdēja kafijas traipi. Šo dienu laikā viņa no vitālas sievietes bija pārvērtusies par gluži citu cilvēku.

—          Tavu bijušo vīru mēs esam izslēguši no lietas, — Vīdars Edlands mierīgi sacīja.

Anita Kvārme gurdi iesmējās. — Ak Dievs, - viņa noteica, - jūs taču nedomājāt, ka viņam ar to ir kāds sakars?! Viņš gan ir neģēlis un slaists. Bet viņš taču neko nedaris saviem bērniem.

Pie durvīm zvanīja. — Ienāciet! — viņa sauca. Durvis atvērās, un ienāca kāda kaimiņiene. Viņa īsi pamāja ar galvu izmeklētājiem. - Es domāju, ka tev nepieciešams mazliet ieēst vakariņas. Es pagatavoju gaļas sautējumu.

— Liels paldies, — teica Anita Kvārme un sāka raudāt. - Tomass, viņš ir atstāts novārtā. Viņš ir pārbijies. Viņš ir pārliecināts, ka tā ir viņa vaina, ka māsa ir pazudusi. Drīz es vairs nejaudāšu, — viņa sacīja.

Kaimiņiene piegāja pie viņas un aplika viņai roku. Trīs izmeklētāji bezpalīdzīgi lūkojās cits citā.

Kad kaimiņiene bija aizgājusi, Vīdars Edlands pastāstīja sīkāk par to, kā turpināsies izmeklēšana. Viņš ari īsi izklāstīja to, ko viņi līdz šim ir paveikuši. - Mēs pagaidām nespējam saskatīt nekādu sakarību ar to, ka tu strādā kopā ar Tanju Gēberi, — viņš sacīja. - Tā droši vien ir tīrā sakritība.

-     Protams. Es zinu, ka jūs esat darījuši visu, — sacīja Anita Kvārme. - Es tikai esmu ļoti nogurusi. Galvā nepārtraukti dūc un maļas ainas par to, kas ar viņu ir noticis. Es no tā sajukšu prātā. Man nav spēka interesēties par izmeklēšanas darbu. Vai es varu no tā izvairīties?

- RA RIP, RA RIP, RA RIP, RA RIP, - KLIEDZA ZALĀ ĶIRZAKA NO CAURUMA SIENĀ.

Kaut kur dziļi smadzeņu dzīlēs viņš saprata, ka tā ir halucinācija. Bet ķirzakas acis spieda viņu blenzt caurumā mūra sienā tieši pie sporta veikala, kur dzīvnieks sēdēja, gatavs uzbrukumam. Gards bija ceļā no skolas uz mājām. Pa gājēju ielu viņam garām steidzās ļaudis. Ķirzaka, kas kļuva aizvien tievāka un pārvērtās čūskā, nu jau bija gandriz caurspīdīga. Ta bija ļauna un žigla.

- Neesi dumjš, - viņš pie sevis nomurmināja un nemanīja, ka cilvēki uz ietves apstājas un noskatās viņā.

"Ķirzaka ir tikai attēls uz sienas," viņš nodomāja. Bet tas nelīdzēja. Smadzenes negribēja uzņemt signālus no īstenības. Ne pašlaik. Attēls ēdās viņam virsū. Košļāja cauri gaisam. Pacēlis rokas, viņš kāpās atpakaļ. Neuzdrīkstējās uzgriezt muguru zvēram, zinādams, ka tas pārstāv velnu. Velnam neviens negriež muguru. Tas vēlāk varēja atriebties. Gards bija pārbijies no atriebības, kas bija melnāka un dziļāka nekā jūra. Viņš zināja, ka ir pdnīgi viens ar to.

Viņu pamodināja kāda spīdums. Spīdums bija ciets un darīja augumam sāpes. Tas bija kāds mazs zēns, kas gāja ar iedegtu kabatas lukturīti, kaut arī vēl nebija pilnīgi tumšs. Viņš gāja kopā ar savu māti. Gards juta, ka viņam salst. Viņš savilka jaku ciešāk ap augumu. Garām lēni pabrauca policijas auto. Kāds vīrietis sarkanā dūnu jakā iznāca no sporta veikala ar lielām ragavām padusē.

ĪDA HENRIKSENA AR VISU AUGUMU JUTA, KA PAGRABA KAUT KAS NAV KĀRTĪBĀ. Viņa bija stūmusi velosipēdu sev līdzās augšup pa tumšo ietvi. Tikko ienākusi pa pagraba durvīm, viņa palika stāvam un klausāmies. No gaismas slēdža atskanēja tikai kluss, viegls knikšķis. Kāds atkal bija izskrūvējis spuldzi. Rīdējā laikā tas bija noticis jau vairākas reizes. Viņa prātoja: diez kurš izklaidējas, to izskrūvēdams? Viņa turēja aizdomās kādu pusauga zēnu no trešā stāva. Viņa bridi pagaidīja, bet tad nopurināja nepatiku un apņēmīgi stūma velosipēdu iekšā tumsā. Viņa bija dusmīga pati uz sevi. Tās bija vienīgi blēņas.

Ar vienu roku viņa taustījās uz priekšu gar nodalījumu rindām. Piepeši viņa satrūkās. Pie viņas ādas pieskārās kaut kas mīksts. Bet tas bija tikai cimds, ko kāds bija uzkarinājis uz vienas piekaramās slēdzenes. Viņa taustīdamās gāja uz priekšu un beidzot atrada īsto piekaramo slēdzeni. Atslējusi velosipēdu pret nodalījuma durvīm, viņa iebāza roku kabatā, izņēma mazo atslēgu, iebāza to slēdzenē un atslēdza durvis. Viņa stūma velo sipēdu iekšā un nolika to turpat, kur parasd. Nodalījuma durvis aiz viņas lēnām aizslīdēja ciet. Iečirkstējās eņģes. Klusais klakšķis radīja atbalsi viņas augumā. Sirds dauzījās kaklā.

Viņa nekad nebija bijusi mīkstčaulīga, bet pēc Terēses nāves laikam būs pārvērtusies. Nu viņa juta laužamies ārā raudas. Viņai jāsaņemas. īstenībā viņai nepatika turēt velosipēdu pagrabā. Bet citas izejas nebija. Ja viņa pieslēgtu to ārā velosipēdu statīvā, tad nākamajā rītā tur stāvētu tikai korpuss vien. Viņa varēja nest to augšā uz dzīvokli. Bet kurš gan gribēs iekšā dubļainu velosipēdu? Turklāt lifts bija tik mazs, ka velosipēds būtu jāsagriež stāvus, lai dabūtu to tajā iekšā.

Piepeša, sveša skaņa lika viņai sastingt. Skaņa bija klusa jo klusa un citāda. īstenībā tas bija tikai šķitums. Viņa nespēja īsti pateikt, no kurienes tā bija nākusi. Norijusi kaklā iestrēgušo kamolu, viņa piegāja pie pretējās sienas. Pielika ausi cieši pie tās un klausījās. Klusums nelīdzenajā koka sienā bija cieši pie viņas auss. Bet klusumā kaut kas bija. Viņu pārņēma stipra sajūta, ka viņpus sienas kāds ir. Kāds, kas klusu elpo. Sī sajūta viņu paralizēja. Viņa zināja, ka tieši pašlaik iztēle ar viņu spēlē pingpongu. Kurš gan lai tur stāvētu viņpus sienas un viņā klausītos? Lēnām viņa atkal atkāpās. Bet bailes kā mētelis jau bija ietinušas viņu. Viņa sastinga, juta, kā tumsa laužas cauri augumam. Kā vi na spēs tikt ārā no nodalījuma, cauri pagraba ejai un prom līdz durvīm? Ja viņai uzbruks un būs jākliedz, viņa to neizturēs. Balss saruks līdz skaņai, ko neviens nesadzirdēs. Par šādām situācijām viņa bija sapņojusi. Viņa zināja, ka dzīvē tās ir vēl ļaunākas.

VIŅŠ ATKAL BIJA LAVĪJIES PAGRABĀ UZ MEDĪBĀM. Tas bija ekstātisks pārdzīvojums. Viņa kaut ko bija nojautusi. To viņš saprata, kad viņa piegāja pie sienas un klausījās. Ida Henriksena bija sākusi uzmanīties. Sevišķi ilgi viņš nevarēja gaidīt.

Iebāzis atslēgu slēdzenē, viņš to pagrieza. Vieglais knikšķis pamazām izplatījās augšup kāpņu telpā. Brīdi viņš palika stāvam un klausāmies uz visām pusēm. Guļošajam daudzdzīvokļu namam piemita kaut kas ārkārtīgi vientuļš. Gandrīz simt cilvēku, kas gulēja un elpoja aiz šīm astoņpadsmit durvīm dkai šai vienā kāpņu telpā. Guļoši cilvēki neapzinājās ne to, kas viņi ir, ne to, kur viņi ir. Guļoši cilvēki sniedza viņam varas izjūtu. Viņš pagāja garām zaļu pastkastīšu rindai. Astoņpadsmit pastkastītes divās rindās cita virs citas.

Viņš sāka kāpt augšup pa kāpnēm. Klusums sitās vienā ritmā ar viņa sirdspukstiem.

Pie meiteņu dzīvokļa durvīm viņš mirkli apstājās, pirms iebāza atslēgu slēdzenē. Viņam jābūt ārkārtīgi klusam un piesardzīgam. Viņš mierīgi iegāja mazajā priekšnamā un aizvēra aiz sevis durvis. No dzīvojamās istabas viņam pretī plūda klusums. Vienīgi maza lampiņa televizorā piesardzīgi spīdēja cauri zaļajam ekrāna aizsargam. Bija tik kluss, ka viņš dzirdēja krūtīs dauzāmies savus dobjos sirdspukstus. Viņš atvēra durvis uz Idas Henriksenas guļamistabu. Tās laipni atslīdēja vaļā, vēl vairāk paplašinādamas tumsu. Viņš centās uztvert viņas elpu, bet tas nebija tik viegli. Ida Henriksena bija cilvēks, kas elpo viegli.

REc tam viņš iegāja pie Tanjas. Viņa gulēja, sarāvusies čokurā kā mazs zvēriņš, pa pusei apsegusies ar segu. Viņa elpoja. Plecs bija kails. Viņam pretī spīdēja tās kakls. Viņš piegāja meitenei cieši klāt un noliecās pār viņu.

TANJA GĒBERE GUĻ TIKPAT CAURA MIEGĀ KĀ ŪDENS PLŪDUMS. Bet cauri ūdens miegam viņa sajūt nemieru. Tas sākas kādā nepazīstamā vietā. Pašā apakšā, apziņas dzīlēs. Nemieram ir konkrēta smarža vai ari konkrētas smaržas fragmenti. Tas plūst cauri ūdenim. Viņas prāts nespēj to identificēt. Jo viņa guļ. Bet viņas smadzenes visu reģistrē un nosūta to tālāk viņas nerviem. Tā tas ir. Viņa vēl to nezina. Bet viņas augums zina. Viņas augums ir instruments. Smalks instruments.

Tanja sapņo, ka viņa kaut ko dzird. Dzīves robustās skaņas.

Trokšņus no cilvēkiem, kas raud un smejas. Brēcošus bērnus, lā viņa domā. Bet to visu viņa dzird kā klusumu.

Bailes ir masa, kas barojas no cilvēkiem. Tām ir spēcīgas tieksmes un vēlēšanās apēst visu, kas ir pie rokas.

Tanja Gēbere pamostas. Viņa uzvelk sev virsū segu, bet tūlīt pat to nomet. Viņa pieceļas, iziet no istabas un iet cauri dzīvojamai istabai. Viņa iet uz Idas istabu. Bet iekšā viņa neiet. Pa- dzērusies ūdeni no krāna, viņa ieiet Terēses istabā. Viņa ielien Terēses gultā. Izvelk viņas naktskreklu, kas ir saņurcīts zem spilvena. Tanja piespiež to pie sejas. Cik stundu ir pagājis, kopš Terēse bija dzīva? Tanja sāk rēķināt. Viņa zina, ka ar katru aizejošo minūti aizvien grūtāk būs dabūt Tērēsi atpakaļ.

PSIHIATRS BIJA LŪDZIS VIŅU APRAKSTĪT BĒDAS UN TUMSU PĒC MĀSAS NĀVES. Tas nebija grūti. Tanja Gēbere zināja, ko viņa stāstīs. Viņa stāstīja par savām domām un sapņiem. Rīc tam viņš lūdza Tanju uzrakstīt vēstuli savai labākajai draudzenei.

-     Nu reiz pietiek, — viņa nomākta sacīja. — Man klājas labi, man vairs nav vajadzīga palīdzība. Tā ir mamma - vai ne? -, tā ir viņa, kas saka, ka man joprojām ir nepieciešama palīdzība.

-     Lietas ir mainījušās, — viņš atbildēja. - Ir radusies krīzes situācija. Es nezinu, vai tu tiec ar to galā.

-    Tu domā to, ka Terēse ir mirusi?

Viņš īsi pamāja ar galvu. - Ir svarīgi, lai tu atkal nesāktu flirtēt ar Tievo-Nesaprātīgo.

-     Beidz lietot šo idiotisko vārdu! - Tanja sadusmota pavērās viņā. Viņa saguma krēslā. Juta, kā viņai klāt zogas bezcerība. Bija jau pagājušas dažas nedēļas, kopš viņa te bija pēdējoreiz.

Svens Vangbergs lūkojās savā pacientē. Vienā ziņā viņa bija citāda. Kaut kas no nepieejamības un sāpēm bija pazudis. — Viņi saka, ka pēc māsas nāves nu ir kļuvis vieglāk, — viņš teica.

Tanja Gēbere papurināja galvu un stingi lūkojās uz savām rokām.

—Nē, - viņa sacīja, — tik labi vis neiet.

—Bet tu tiec galā ar to?

—             Vai man ir izeja?

—             \4i tu ēd?

Viņa pamāja ar galvu. - Jā, es ēdu, bet ne tik daudz, cik man vajadzētu.

—Kāpēc ne? - Viņš atliecās krēslā un pavērās Tanjā.

Tanja Gēbere atkal pacēla galvu un nopūtās. Viņai šie apmeklējumi patiešām bija apnikuši. Juta, ka ļaunākajam ir tikusi pāri. - Es vairs nebūšu slima, - viņa noteikti apgalvoja un pameta skatu uz psihiatra ģimenes fotogrāfiju. Tā bija uzņemta zālienā baltās savrupmājas priekšā. Tanjai uzsmaidīja viņa skaistā, tumšmatainā sieva. Dēls sēdēja viņai klēpī. Meita stāvēja aizmugurē.

—             Ak nē, - viņš sacīja, - tas ir labi, ka tu esi tā nolēmusi.

—Cik veci ir tavi bērni? — Tanja jautāja.

Viņa seja pārmainījās, kļuva ne tik nopietna. — Viņiem ir septiņi un deviņi gadi, — viņš atbildēja.

—Kā viņus sauc?

Svens Vangbergs ātri pasmaidīja. — Tanja, - viņš sacīja, — tagad mēs nerunāsim par manu ģimeni, mēs runāsim par tevi.

—        Kāpēc tad tev darbistabā ir viņu fotogrāfijas, ja tu negribi par viņiem runāt? Tev taču jārēķinās ar to, ka ļaudis kļūst ziņkārīgi.

—Tur tev taisnība.

—       Tu taču viņus redzi katru dienu, tev tāpēc nevajag te sēdēt un visu dienu blenzt uz viņiem.

—             Arī tur tev ir taisnība. - Viņš pasmaidīja.

Tanja manīja, ka fotogrāfija viņai nepatīk. Viņai nepatika, ka Svenam Vangbergam ir ģimene. Tanja gribēja viņu sev. Ģimene darīja viņu svešu.

Uz rakstāmgalda iezvanījās telefons. Viņš nocēla klausuli, un fanja skaidri varēja dzirdēt, ka otrā galā skan sievietes balss. No viņa atbildēm Tanja saprata, ka zvanītāja ir sieva.

—       Labi, - viņš sacīja un centās pabeigt sarunu. - Nīta, es pašlaik esmu aizņemts, — viņš nobeidza. — Labi, jauki, — viņš pateica un nolika klausuli.

Tanja it kā saguma pati sevī.

—       Nu tu atkal iztaisies maziņa, — viņš teica. — Es domāju, mēs vienojāmies, ka tu tāda vairs neesi.

Tanja izslējās krēslā un saķēra galvu, juzdama pierē vieglas, sāpīgas trīsas. — Es šodien vairs nespēju, — viņa sacīja.

—              Nu labi, — viņš atbildēja.

Tanja raudzījās uz pelēkajiem aizkariem ar neizteiksmīgo rakstu. — Cik tev garlaicīgi aizkari, — Tanja sacīja. — Vai tas ir tāpēc, lai cilvēki, atrazdamies šeit, justos drūmi? Vai varbūt tāpēc, lai priecīgās krāsas nenovērstu viņu uzmanību?

Svens Vangbergs liegi pasmaidīja. — Tos izvēlējās mana sieva, —

viņš atbildēja. — Tie noteikti bija visdārgākie, kurus viņa atrada.

*

Tai pašā vakarā Tanja rakstīja vēstuli.

Mīļā Tievā-Nesaprātīgā!

Es zinu, ka tu vēlies, lai es kļūtu par gaisu. Lai mēs abas divas būtu tik tievas, ka pazustu gandrīz vai pazustu pavisam. Un es zinu, ko tu to vēlies, jo es tev patīku. Par to es esmu pateicīga. Mums, tev un man, ir tik daudz kopēju domu. Mēs pastāvīgi gribam vienu un to pašu. Man ir bail tevi zaudēt. Es jūtu, ka viena pati es nekas neesmu, bet kopā ar tevi es kļūstu stipra.

Mēs dalām Ķermeni. Skeletu, muskuļus, miesu un taukus. Asinsvadus un sirdi. Tagad, kad Terēse ir mirusi, kļūs vēl ļaunāk■ Es nespēju pieļaut domu, ka pazaudēšu arī tevi. Es nespēju iedomāties dzīvi bez tevis. Tu manī esi tieva kā svītra. Tu esi skaista kā tilla audums. Tu dejo, dzīvo un smejies. Ar mani kopā tu sadedzini kalorijas. Es gribu tevi. Ta tas ir. Es domāju, ka kopā mēs varam atrast līdzsvaru. Tu un es. Es un tu.

IDA SMEJAS UZ LOGU. Viņa stāvēja Tanjas istabā un atkal izmantoja logu par spoguli. Stikls bija spogulis.

Viņai mugurā bija sarkans svīteris. Tajā krūtis izskatījās lielākas. Viņai bija tievs viduklis. Viņai bija melnas garās bikses un basas kājas. — Es domāju, ka vilkšu melnās kurpes, — viņa sacīja un nopētīja augstās, smagnējās kurpes, kas gulēja pa pusei iesviestas pagultē.

— Es īsti nezinu, varbūt labāk vilkt svārkus, — viņa sauca Tanjai, kas sēdēja dzīvojamā istabā un gaidīja.

Piepeši Tanja stāvēja durvīs. — Ida, man liekas, ka šādi tu izskaties labi, - viņa sacīja. — Bet aizvelc taču aizkarus, visi var tevi redzēt.

Ida smējās uz Tanju. — Es izmantoju logu par spoguli, — viņa sacīja. — Man nospļauties, ja uz mani lūr kāds vecs vecis.

Viņa piegāja pie pašas rūts un piespieda pie tās seju. — Arā ir auksts, - viņa sacīja. - Tanja, tagad ir rudens.

Tad Tanja ieraudājās. Aizlikusi rokas cieši priekšā sejai, viņa šņukstēja. — Ir rudens, un driz būs ziema, un Terēses šeit nebūs, — viņa šņukstēja. — Man nav spēka iet.

Ida piegāja pie viņas. — Nu izbeidz, — viņa sacīja. — Tas par to rudeni bija muļķīgi teikts. Es nemaz nepadomāju. Bet tev nāks par labu kaut kur mazliet iziet. Māriuss būs vīlies, ja tu neiesi uz svinībām.

Tanja mitējās raudāt un dziļi ievilka elpu. — Nabaga Māriuss, — viņa teica. — Pēdējā laikā es reti esmu bijusi jautra. Gandriz tikai raudājusi. Man viņa pietrūkst. Man patiešām viņa pietrūkst, — Tanja sacīja. — Viņš dara visu, ko spēj, lai man palīdzētu, bet es it kā nespēju to pieņemt.

-    \4i tev nešķiet, ka šī lūpu krāsa ir pārāk tumša? - Ida pagriezās pret Tanju. — Tā taču ir gandrīz melna.

Tanja paraustīja plecus. — Tev tā ir all right , - viņa sacīja.

Pie durvīm zvanīja. Tā bija Hanne Marie. Viņa bija ģērbusies lielās, bezveidīgās džīnās un tādā kā tunikā. Viņas mati izskatījās tikpat bēdīgi kā parasti, kaut ari bija tikko izmazgāti.

Seit: tieši laikā (no angļu vai.).

- Sveiki, — viņa nedroši pasmaidīja un nospārdīja no kājām apavus.

Lifts atkal aizdūca lejā. — Tie noteikti ir Tedijs un Māriuss, - sacīja Ida un, piegājusi pie margām, paskatījās lejā. Viņa nevarēja neko saredzēt, bet dzirdēja, kā atveras lifta durvis un kāds iekāpj tajā.

Tas bija Tedijs. Viņš ievilka dziļu dūmu no cigaretes un nospieda to uz grīdas pie durvīm. — Smēķēšanas aizliegums jau laikam joprojām ir spēkā, — viņš smīnēja.

Ida kailām kājām stāvēja kāpņu telpā. — Tu taču vispār neesi uzposies, — viņa secināja.

—              Vai tad nav vienalga, — Tedijs aizkaitināts sacīja.

—              Kā tev šķiet? - Ida savilka lūpas čokurā. - Jauna lūpu krāsa.

Tedijs maigi pabīdīja viņu sānis. — Lūpu krāsa ir all right, —

viņš teica. — Bet citādi tu pēc sejas izskaties kā sātaniste. Ar melnajiem matiem tu kļūsti tik velnišķīgi bāla.

Atmetusi galvu, Ida smējās. — Tu laikam gribētu, lai es būtu dumja blondīne vai varbūt rudmate?

Tedijs šķībi pasmaidīja. — Sarkana krāsa ir all right, — viņš teica. - Bet dumjāka, nekā tu esi, tu jau nekļūsi, — viņš sacīja un draudzīgi uzplikšķināja viņai pa dibenu. — Un Māriuss? — viņa jautāja.

—              Viņš nāks, — Tanja atbildēja.

Bērita Gēbere izšķīrās pa kāpnēm kāpt kājām. Viņa juta zināmu pretīgumu pret liftiem un aizvien baidījās, ka tie apstāsies starp stāviem.

Viņa bija devusies pēcpusdienas pastaigā. Viņai vajadzēja vienīgi tikt ārā no mājas. Viņa pastāvīgi jutās nemierīga un nomākta. It kā nespēja atbrīvoties no sevis. Zināja, ka drīz jāsāk domāt par Ziemassvētkiem, bet jau no domas vien viņai metās nelabi. Bet viņai jātiek ar to galā Tanjas, Kārenas un Rolfa dēļ. Viņš pats ari mocījās, bet viņa nejuta, ka abi būtu kļuvuši tuvāki viens otram, drizāk pretēji. Tieši pašlaik viņš tris dienas bija Bergenā.

Viņai pašai bija brīži, kad viņa juta, ka ir viena ar Dievu, ka Viņš patiešām paņēma visas viņas bēdas un izkliedēja tās, līdz viņā vairs nebija palikusi neviena vienīga skumju kripatiņa. Bet šie acumirkļi nekad nevilkās ilgi. Viņa domāja par vietām Bībelē, kuras mēdza lasīt atkal un atkal, lai rastu atbildi, lai remdētu tumšās sāpes. No Salamana pamācībām. Naids rada savstarpējas nesaskaņas, bet mīlestība nosedz un izlīdzina visus pārkāpumus.

Kāpņu telpā smaržoja pēc ēdiena. Viņa dzirdēja kādu bērnu, kas kliedza kaut kur augšā. Viņa satrūkās, kad bērns acīmredzot iespēra pa kāpņu margām. Dzelzs skaņa izplatījās arvien zemāk. Pēc tam viņa izdzirda dusmīgu sievietes balsi. Viņa domāja par saviem bērniem, par savām trim meitenēm. Viņas acs tīklenē parādījās aina. Vasara pie ūdens. Mazās, kailās meitenes rindā ar muguru pret viņu. Viņa sēdēja un sauļojās uz segas nedaudz augstāk krastmalā. Kārenai divi gadi, Tanjai un Terēsei - pieci. Viņa atcerējās nepatiku par to, ka ir aizmirsusi mājās fotoaparātu. So acumirkli viņa nekad neaizmirsīs. Ar sauli, debesīm, jūru un bērniem.

Ārpusē pie durvīm stāvēja daudzi kurpju pāri. Viņa piezvanīja. Atvēra Tanja. Ieraudzījusi māti, viņa bija pārsteigta.

-    Tā esi tu? - viņa jautāja. Bērita Gēbere stāvēja tur savās skotiski rūtainajās garajās biksēs, elegantajā jakā un labi safrizētiem matiem.

Bērita Gēbere lūkojās meitā. - Es tikai izgāju pastaigāties, — viņa sacīja. Tanja bija uzposusies. Bija skaidri redzams, ka viņa grasās kaut kur iet. Māte dzirdēja balsis un smieklus no istabas un skanu no ieslēgtā televizora.

-Tu taču netaisies kaut kur iet? — māte jautaja.

Meita viņā nolūkojās. — Jā gan, - viņa atbildēja, — tikai uz īsu brīdi.

-     Ir pagājušas tikai dažas nedēļas kopš Terēses nāves, tu taču nevari tā…

-     Mamm, es iziešu tikai uz īsu bridi, - Tanja teica un nolādēja asaras, kas spiedās acīs. Gaitenī iesteidzās Ida. — Sveika, Bērit, - viņa ātri sacīja un turpināja ceļu uz virtuvi.

Bērita Gēbere neatbildēja. Neviena no viņām nebija dzirdējusi liftu, kad tā durvis pēkšņi atvērās un pa tām iznāca Māriuss

Berners. — Sveiki, - viņš laipni sacīja, atvilkdams jakas rāvējslēdzēju.

Tanja nelaimīga pavērās viņā, pirms aizcirta durvis un cauri vannas istabai ieskrēja savā istabā.

- TĀ BIJA LIELISKA VĒSTULE, KO TU UZRAKSTĪJI SAVAI LABĀKAJAI DRAUDZENEI TIEVAJAI-NESAPRĀTĪGAJAI, - TEICA PSIHIATRS UN SILTI VIŅĀ NOLŪKOJĀS. - Tagad es gribu, lai tu uzrakstītu vēl vienu vēstuli.

-    Kuram tad? - Tanja nogurusi lūkojās uz Svenu Vangbergu.

-    Savai ienaidniecei Tievajai-Nesaprātīgajai.

Tanja Gēbere pārgrieza acis. - Ek, izbeidz, - viņa aizkaitināta sacīja. - Manai ienaidniecei? Tas taču ir bērnišķīgi.

Viņš papurināja galvu. — Nav vis, — viņš iebilda.

-            Bet Tievā-Nesaprātīgā nav mana ienaidniece, un tu to zini! Iepriekšējā reizē tu teici, ka tā ir mana labākā draudzene.

Viņš vēlreiz papurināja galvu. — Nu tu melo, Tanja. Tu ienīsti Tievo-Nesaprātīgo. Tu pati teici, ka gribi viņu nogalināt.

-            Nogalināt viņu — ak Dievs! Nogalināt ēšanas traucēkli. Nu reiz pietiek!

Svens Vangbergs piecēlās. — Tu uzrakstīsi šādu vēstuli, — viņš mierīgi teica un piegāja pie viņas. — Tas ietilpst ārstēšanā. — Viņš uzlika roku viņai uz pleca. Viņa steidzās to nopurināt nost.

-           Turklāt tev vēlreiz būs jāaiziet pie Torkela Brū. Viņš ir noraizējies par tevi.

-    Ne vella, - dusmīgi iebilda Tanja, — tur nu es neiešu.

-Jā, tu iesi. Man šķiet, ka tu atkal izskaties tievāka. - Viņš

lūdza Tanju uzrotīt piedurknes. - Tu vari izvēlēties - vai dosies pie ārsta brīvprātīgi vai arī es atkal sazināšos ar tavu māti.

-            Nē, - Tanja pārbiedēta viņā pavērās. - Tu nesazināsies ar manu māti. To tu nedrīksti darīt. Man jau ir astoņpadsmit gadu, es esmu pilngadīga. Es pati nosaku par sevi. Neviens nevar piespiest mani iet ne pie tevis, ne pie tā idiotiskā ārsta.

Psihiatrs nopūtās. — Es zinu, — viņš sacīja un pētīja viņas delmu. — Bet te nav runa tikai par likumiem un priekšrakstiem, — viņš teica.

—Es iešu brīvprātīgi, — Tanja nopūtās un juta, ka no šīs domas vien viņai metas nelabi. Viņa zināja, kādu aparātu māte iedarbinās, ja viņa atteiksies. Viņas bija gājušas pie šī ārsta, kopš viņa bija maza. Māte bija saukusi viņu par tēvoci Brū. Tanja jau toreiz ienīda iešanu pie viņa. Katru reizi, kad vajadzēja turp iet, bija gaidāmas vai nu asins analīzes, vai klepus mikstūras, vai šļirces. Arī ārsta izskats Tanjai nepatika. Viņš bija riebīgs un vēl plikpauris. Un smieklīgā vaigubārda Tanju kaitināja. Turklāt viņš oda pēc sviedriem. Ārstam nav jāož pēc sviedriem.

Pirms četriem gadiem, kad viņā iemitinājās Tievā-Nesa- prātīgā, viņš bija sācis viņas abas svērt.

-     Es pieteikšu tevi pie viņa. Un to vēstuli tu uzrakstīsi, - apņēmīgi noteica Svens Vangbergs.

*

Viņa nolika pildspalvu. Seja bija mitra no asarām. Paslēpusi galvu rokās, viņa raudāja. Dzīvoklī valdīja klusums. Ida bija darbā Cubus veikalā. Veikalu slēdza pulksten astoņos. Tagad bija bez desmit astoņi.

Sāpes bija atgriezušās, lai viņu sodītu. Visi pastāvīgi gribēja viņu sodīt. Viņa vēlējās to saprast, lai arī cik sāpīga būtu patiesība.

Mīļā Tievā-Nesaprātīgā, mana ienaidniece!

Es esmu spiesta Tev rakstīt. Tad jau labāk darīt to kārtīgi uzreiz, citādi man tas būs jādara atkal, atkal un atkal.

Es ienīstu tevi. Tu nepārtraukti seko man. Tu nekad neliec mani mierā. Tu taču vari atrast kādu citu Ķermeni, kurā iemitināties. Tu esi papagailis, pērtiķis. Tu esi krupis■ Tu esi dzeltena un indīga. Tu aizstāvi mani pret mani pašu, tā ka es nekad nespēju sastapt īsto Tanju. Tu esi gļēva, greizsirdīga un smieklīga. Es ienīstu Tevi.

R=c tam Tanja aizgāja līdz gultai un apgūlās. Viņa pagriezās uz sāniem. Tad viņa domāja: Es Varētu nogalināt viņus visus. Psihiatru, ārstu un mammu. Un Tievo-Nesaprātīgo.

īda HENRIKSENA STŪMA VELOSIPĒDU augšup PA IETVI. Oktobra debesis bija melnas un dzidras, un viņai šķita, ka ap mēnesi redz gaišu apli. Mēness bija pilns ēnu. Smaržoja arī pēc aukstuma. Varbūt drīz uzsnigs sniegs. Viņa ilgojās pēc sniega. Ilgojās, lai ainava būtu balta un citāda. Viņai pietrūka Terēses. Bet viņa to joprojām īsti neaptvēra — ka Terēse ir mirusi, ka viņa patiešām nekad vairs neatgriezīsies. Sāpes noteikti nekad neizzudīs. Terēse bija viņas labākā draudzene. Ar Tanju nekad tā nebūs.

Tanja bija bijusi greizsirdīga. Viņa sāka raudāt, ja kāds viņai pretojās. Viņa ēda jocīgus ēdienus. Dažreiz tikai cepumus un burkānus. Terēse vairākas reizes bija par to jokojusies. Reiz viņa teica, ka skeletiem netiekot rīkoti skaistuma konkursi. — Un ar to es domāju skeletus. Tanja, nevienu taču neinteresē, cik tev ir skaists skelets.

Terēse bija tik līdzīga Idai. Viņas neuztvēra lietas tik nopietni. Ida domāja, ka nekad neatradīs nevienu tādu kā Terēse. Iespējams, tikpat labi viņas varētu jautāt Hannei Mariei, vai viņa negrib pārcelties uz dzīvokli. Ida nespēja iedomāties nevienu labāku, kuram to jautāt, bet viņām bija nepieciešams kāds, ar kuru dalīt dzīvokli.

BAILĒM PIEMĪT KAUT KAS PIRMATNĒJS. Tās ir kā brūns audums pie lūpām. Tās smacē, bet vispirms tās glāsta. Beržas pret ādu un viegli ieķeras nervu šķiedrās. Bailēm ir intīma daba. Tās, tāpat kā slepens mīļākais, tevi izģērbj kailu. Un pēc tam bailes tevi apēd. Kā ugunsgrēks, kā liesmas, kas aprij savu upuri. Itin kā tu būtu veidots no papīra vai koka.

Par to viņš domāja, kad dzirdēja viņu atveram pagraba durvis. Viņš zināja, ka tā ir viņa. Viņš zināja visu par viņas velosipēda skaņām.

Vienu acumirkli Ida palika stāvam durvīs. Viņa zināja, ka spuldze ir izskrūvēta. Viņa ienīda to cilvēku, kas tā rīkojās. Tas it nemaz nebija jautri.

Viņa stūma velosipēdu prom uz pagraba nodalījumu. Kā parasti, taustījās uz priekšu ar rokām. Juta, ka, vienu roku virzot gar nodalījumu rindu, pirkstā ieduras skabarga.

Viņa atrada piekaramo slēdzeni. Iztina mazo atslēgu un iebāza to atslēgas caurumā. Slēdzene atsprāga vaļā, un viņa iegāja iekšā un nolika velosipēdu tā, kā mēdza to parasti darīt. Vienu acumirkli viņa palika klusu stāvam un klausāmies. Viņas galvā šalca klusums. Sīka, pēkšņa skaņa izraisīja augumā aukstas trīsas. Viņa juta bailes kā zibeni šaujamies augšā kaklā. Tās bija mežonīgas sāpes. Žigli viņa piegāja pie nodalījuma durvīm, kas atkal bija aizslīdējušas ciet. Tās atvērusi, viņa sāka skriet prom uz pagraba eju. Viņa neuzdrīkstējās tērēt laiku, lai nodalījumu aizslēgtu.

Tad viņa dzirdēja daudzas īstas skaņas. Viņa nezināja, no kurienes tās nāk. Viņa negaidīja liftu, bet skrēja augšup pa kāpnēm. Viņa nemitīgi atskatījās un laiku pa laikam apstājās un

pāri margām palūkojās lejā uz pagrabu.

*

Tanja, kas bija sēdējusi istabā un rakstījusi vēstuli ienaidniecei, piecēlās no gultas un cauri vannas istabai izsteidzās mazajā priekšnamā. - Ida, kas noticis? - Tanja sauca un notupās viņai līdzās. — Kas noticis?

Bet Ida, kas bija noslīgusi turpat pie durvīm, smagi elpodama, izmisusi palūkojās Tanjā.

— Kāds ir, — viņa cieti sacīja. — Es nezinu… bet kāds ir pagrabā. Es to vienīgi zinu.

Tanja viņā lūkojās. Viņa bija bāla un nospiesta. Bravūrīgo Idu nevarēja ne pazīt.

- Okei, - teica Tanja. - Tad mēs zvanīsim Kātu Isakse- nam. - Naida vēstule Tievajai-Nesaprātīgajai jau bija atraisījusi viņā spēku. Tagad tā bija viņa, kas deva rīkojumus.

RANDI JUHANSENA STĀVĒJA TĀLĀK PIE LOGA. Ārā sniga. Vējā šurpu turpu dejoja baltas eņģeļu galviņas. Kātu Isak- sens raudzījās viņā. Viņa šķita citāda. Viņa neizskatījās diez cik moža.

-            Es esmu stāvoklī, — viņa piepeši sacīja un nāca, un apsēdās uz krēsla viņam līdzās.

Viņš pārsteigts viņā nolūkojās. — Jēziņ, — viņš teica. — Apsveicu!

-           Vel jau ir tikai dažas nedēļas, — viņa sacīja. — Mildebuste to nezina, ari Rogers ne.

-     Es neko neteikšu, - ieteicās Kātu Isaksens.

-            Labi, — viņa sacīja. — Es viņiem to ar laiku pateikšu, bet tu jau pazīsti Miklebusti. Viņa būs sadusmota1

-            Nevis sadusmota, - pasmaidīja Kātu Isaksens, — Mārga- reta Tečere būs pārskaitusies.

-     Saproti, man ir nelabi. Man vienā laidā jāskrien vemt.

-           Vki manu dieniņ, - novilka Kātu Isaksens. — Diez cik labi neizklausās.

-     Nebūtu jau tik briesmīgi,Ja vien es nebūtu stresaina.

-            Nē, nē, kur nu, — Kātu Isaksens sarkastiski sacīja. — Sajā darbā tu absolūti nebūsi stresaina. - Viņš ātri pasmaidīja.

Atvērās durvis un ienāca pārējie. Miklebuste gāja priekšgalā. Kad visi bija sasēdušies ap ovālo galdu, viņa uzreiz iesāka runāt. Bija acīmredzams, ka viņa ir dusmīga. - Nu manai pacietībai ir gals, — viņa paziņoja. — Jūs neesat tikuši tālāk ne par mata tiesu. Mūs nepārtraukti vajā prese. Tā patiešām ir sakāve, ka mēs nespējam neko pateikt. Kātu, - viņa pa pusei pagriezās

pret viņu, — vai jums nekā nav? - Atbildi viņa negaidīja. - Jums ir simtiem sarkano pavedienu, bet nekas nerimējas.

—Mēs visi patiešām esam ņēmušies dienu un nakti, — sacīja Kātu Isaksens. — Sī lieta kaitina mani vairāk nekā tevi, — viņš cieti noteica. - Es gribu to izpētīt līdz pamatiem. To gribam mēs visi.

—Kā ar piecgadīgo?

—Mēs katru dienu sazināmies ar Edlandu un Askeres iecirkni. Arī viņi nepārtraukti strādā. Bet rezultāti ne vienmēr tiek pasniegti uz paplātes. To tev gan vajadzētu zināt, — viņš aizkaitināts sacīja.

Pārējie ap galdu enerģiski māja ar galvu. Randi Juhansena atvainojās un steigšus izgāja no telpas.

Rogers Heibaks nervozi izvilka savu ķemmi no aizmugures kabatas. Asie Tengs nomierinošā žestā pacēla gaisā rokas.

—Mēs šo lietu izmeklēsim līdz pašiem pamatiem, — teica Kātu Isaksens, palūkodamies uz Ingeborgu Miklebusti. — Tas, kurš nogalināja Tērēsi Gēberi, tiks saņemts ciet.

—Esmu ar mieru saderēt, ka tas ir kāds ieceļotājs, - noteikti sacīja Prēbens Ulriksens. — Mums ir jāmaina fokuss, jāpalūkojas citā virzienā. Jaunais ziņojums par ieceļotāju vardarbību izsaka visu. Astoņas no deviņām laupīšanām pastrādā ieceļotāji. Un septiņas no desmit slepkavībām Oslo.

Kātu Isaksens izlikās viņu nedzirdam. — Vakar man piezvanīja, — viņš turpināja, — Tanja Gēbere un Ida Henriksena. Viņām joprojām zvana kāds plānprātiņš, kas neko nerunā. Viņām ir bail, ka tam ir kāds sakars ar šo lietu. Mums varbūt vajadzētu to tuvāk pārbaudīt. Viņas arī domā, ka kāds ložņā pa pagrabu un viņas izspiego. Es turp aizsūtīju pāris vīru pārbaudīt. Iespējams gan, tie ir tikai nervi, kas viņas izjoko.

TEDIJS HOLMS ĪDU HENRIKSENU BIJA PAVADĪJIS LĪDZ DURVĪM. Viņš pāris reižu viņu bija cieši noskūpstījis un tagad ķircināja, ka viņai ir bail vienai iet lejā pagrabā.

-    Vai lai eju tev līdzi? — viņš jautāja un viegli iebukņīja pa plecu. — Vai lai eju?

-    Nē, — viņa viegli atgrūda Tediju. — Nejokojies. Es zinu, ka esmu dumja. - Viņa drebinājās vēsajā gaisā. Ida aptvēra ciešāk ar rokām velosipēda stūri, pacēla galvu un blenza augšup uz sienu ar visiem logiem. - Tanja noteikti sen jau guļ, - viņa sacīja, uzmetusi skatienu rokas pulkstenim. - Ak Dievs, ir jau pusviens, un rīt pulksten deviņos man ir lekcija.

-    Okei, - noteica Tedijs, savilkdams ciešāk ādas jaku. - Paliec sveika, — viņš pasmaidīja un devās prom.

-     Paliec sveiks, — teica Ida un nosauca viņam pakaļ, ka nākamajā dienā viņi sazvanīsies. — Es būšu mājās ap četriem, — viņa sacīja un iestūma velosipēdu kāpņu telpā. Tedijs Holms apstājās, pagriezās un noskatījās viņai nopakaļ.

Viņa vilka velosipēdu sev līdzi uz durvīm un pa pusei nesa, pa pusei brauca to lejup pa kāpnēm uz pagrabstāvu. Riteņi lēkāja uz augšu un leju pa pakāpieniem.

Viņa taustīja kabatā atslēgu. Rokas no aukstuma bija stīvas. Iebāzusi atslēgu slēdzenē, viņa to pagrieza. Viņa pastiepās un nospieda slēdzi. Viņa satrūkās, kad dzeltenā gaisma pārplūdināja mūra grīdu un pagraba nodalījumu rindu. Viņa ātri pasmaidīja.

-    Ak Dievs, — viņa teica, — kāda es esmu idiote.

NULLE NĀLE GAIDĪJA VIŅU PAGRABĀ. Viņš uzskatīja, ka ir pienācis laiks. Viņš dzirdēja viņu nākam lejup pa kāpnēm ar velosipēdu.

Pagrabā runāja dzirde. Auss bija kā kompass. Visas skaņas tas mērija, šķiroja un arhivēja smadzenēs. Viņš bija iemācījies tulkot skaņas. Plēsoņu skaņas dārdēja cauri viņa augumam. Viņš bija dzīvnieks. Vēsais gaiss glāstīja pieri. Viņš piespieda sevi pēc iespējas ilgāk saglabāt mieru.

Manevrs ar gaismu bija darīts apzināti. Viņam bija stipra vēlēšanās, lai viņa beidzot varētu viņu sastapt. Viņš ar prieku gaidīja to acumirkli, kad viņi stāvēs vaigu vaigā. Dažas sekundes — sastopoties viņu acīm —, līdz viņa aptvers. Viņš stāvēja ar muguru pie dažiem maisiem ar vecām kleitām. Viņš dzirdēja pa cauruli plūstošā ūdens skaņas. Pulksteņa cipari spīdēja viņam pretī. Viņš uzvilka jakas piedurkni pār rokas locītavu.

Viņš zināja, ka viņai ir bail, kaut arī ir gaišs. Viņš arī zināja, ka būs riskanti, ja ievilks rotaļu pārāk ilgi, — tad viņš pats varētu kļūt par upun.

Viņam patika viņas čuksts. Tagad viņš dzirdēja viņu runājam pie sevis, kā mierinot. Viņš savilka lūpas skūpstā, ļāva mēlei šurpu turpu viegli slīdēt pār lūpām. Zobi niezēja. Viņš vēlējās viņai iekost, bet zināja, ka ir jāsavaldās. Viņš zināja visu par kodumiem ķermenī. Zināja, ka tie ir kā pirkstu nospiedumi. Viņš izraus viņai matu kušķi, ko pēc tam varēs iepīt savā sapņu ķērājā.

Piepeši bija tā, it kā viņa iekšienē viss eksplodētu. Viņš mīlēja šo kaķa un peles rotaļu. Dzīves un nāves rotaļu. Viņš bija uzlādējies - tāpat kā iepriekšējā reizē.

Viņš visos sīkumos pazina viņas smaržu. Tā sajaucās ar smago, pelēko putekļu smaržu, kas plūda pagrabā.

ĪDAS HENRIKSENAS SMADZENES UZTVĒRA SĪKSĪKAS, NESKAIDRAS AINAS. Viņa salika tās kopā, pārbaudīja, salīdzināja un analizēja. Smaržai ir maz sakara ar elementārdaļiņām un ķīmiskām vielām. Smarža ir tikai skābekļa līdzsvara traucējums.

Turpretī kustība ir kaut kas tāds, ko acs uzreiz var izmērīt. Viņa ciešāk satvēra velosipēda stūri. Bailes un kustība. Viņas instinkts sajuta spēcīgu skaņu - velkošu skaņu, it kā kāds nāktu viņai pretī. It kā kāds būtu atvēris durvis. Nelīdzēja tas, ka bija gaišs, nevis tumšs. Jo viņa neko neredzēja. Bailes bija bloķējušas redzi. Viņas acu priekšā dejoja sarkani punktiņi. Viņa apjauta kādu, kam bija cilvēka veidols, bet negribēja to redzēt. Viņa nodūra acis un juta, kā viņas iekšienē viss sastingst. Rokas bija pieķērušās pie velosipēda. Viņai bija jaunas, spēcīgas kājas, bet tās negribēja viņu klausīt. Viņa vēlējās skriet prom, bet sāpīga baiļu bremze cīnījās ar smadzeņu radītiem impulsiem. Kājas nekustējās. Viņa stāvēja kā piekalta pie grīdas. Viss sazvērējās un viņu paralizēja. Viņas nervi izlādējās, bet tas izpaudās vienīgi tā, ka viņa atlaida vaļā velosipēdu. Viņa pūlējās saņemties, bet dzirdēja vienīgi aplausus, kas dārdēja viņai pretī, un skaņas pēc tam, kad bija nokritis velosipēds.

Kad viņa beidzot spēja pakustēties, bija jau par vēlu. Viņa skrēja. Bet viņa nekur netika. Viņa skrēja atpakaļ, uz sāniem, uz priekšu, bet visu laiku atdūrās pret viņu. Viņa tika aizsviesta prom, it kā būtu lupatu lelle. Viena kāja iesprūda starp velosipēda riteņa spieķiem. Viņa juta stipras sāpes potītē. Tas bija viss. Pēc tam viņa nejuta vairs neko. Viņu apņēma melns caurums, kas nepārtraukti palielinājās, kļūdams par daudziem caurumiem. Saplūstot cits ar citu, tie kļuva aizvien lielāki.

TĀ IESĀKĀS KĀ GLUŽI PARASTA DIENA. Bija otrdiena, divdesmit septītais oktobris. No guļamistabas Tanja taisnā ceļā devās uz vannas istabu. Pāri galvai viņa novilka naktskreklu. Spogulī viņai pretī spīdēja atslēgas kauli. Viņai tie patika, tie bija skaisti. Spogulis bija spožs kā tikko nospodrināts sudrabs vai plāns, caurspīdīgs ledus. Bet virsmu saduļķoja daudzie sīkie zobu pastas punktiņi, kas bija uzsmidzināti kā baltas zvaigznes. Izskatījās, it kā tās būtu piestiprinātas viņai pie sejas. Pa pusei aizgriezusies, viņa atgrieza dušas krānu. Viņa turpināja aplūkot spogulī savu seju. Drīz viņas vaibsti pazuda aiz pelēkajiem tvaika plankumiem. Acis, deguns un mute, vaigu kauli. Redzētais viņai nepatika. Viņa ienīda savu seju.

Viņa juta, cik brīnišķīgs augumam ir siltais ūdens. Viņa ļāva ziepēm slīdēt pār gurniem, zem ādas juta kaulus. Viņa bija tieva, varbūt diezgan tieva. Viņa bija diezgan tieva. Varbūt pārējiem bija taisnība, kuri teica, ka viņa ir pārāk tieva. Kā parasts, viņa palika stāvam dušā dažas minūtes par ilgu.

Paskatījusies pulkstenī, viņa saprata, ka arī šodien nepagūs paēst brokastis. Par to viņa nebija noskumusi. Iepriekšējā vakarā viņa taču bija apēdusi divas sviestmaizes. Viņa nejutās atpūtusies. Visu vakaru bija rakstījusi franču valodas uzdevumu. Viņa bija gulējusi un klausījusies pēc Idas, bet aizmiga, viņu nesagaidījusi. Laikam Ida būs pārnākusi vēlu.

Slaucīdamās viņa domāja, cik tas ir savādi, ka dienas nāk un iet tieši tāpat kā senāk. It kā nekas nebūtu noticis. Vienu acumirkli viņai arī izdevās iztēloties, ka nekas nav noticis, ka viss patiešām ir kā agrāk.

Kamēr Tanja slaucījās frotē dvielī, viņa atvēra durvis. Tvaiki izvēlās gaitenī. Viņa uzsauca Idai: - Esmu beigusi. Tev jāceļas.

Bet Ida neatbildēja, un viņa aizgāja un atvēra viņas istabas durvis. Tā bija tukša. Mirkli Tanja Gēbere palika stāvam un blenžam uz nesaklāto gultu. Vai viņa jau būtu aizgājusi? Tik agri? Vai arī pārnakšņojusi pie Tedija? Tā viņa nemēdza darīt. Ida vienmēr gribēja gulēt mājās, savā gultā.

Tanja izgāja virtuvē un no skapja paņēma glāzi. Ielēja tajā krāna ūdeni. Dzēra. Domāja, ka šī — ūdens dzeršana — ir laika nosišana. Viņa nejuta nekādu izsalkumu, bet zināja, ka kaut kas ir jāēd. Augums likās slābans. Varbūt kaut kas ar viņu notiks. Varbūt viņa saslims. Ielikusi glāzi izlietnē, viņa piegāja pie loga. Viņai pretī dārdēja šoseja. Viņa lūkojās uz lielajām daudzdzīvokļu ēkām centrā. Lūkojās uz baznīcu, redzēja smailo torni, kas atgādināja pret debesīm vērstu šķēpu. Tieši aiz torņa viņa samanīja mākoni. Tas līdzinājās suņa galvai.

PĒC SKOLAS TANJA DEVĀS TIEŠI PIE VECĀKIEM. Viņi bija uzaicinājuši meitu uz vakariņām. Viņa uzskatīja, ka tas prasa piepūli. īpaši tāpēc, ka māte joprojām pārmeta, ka viņa nav pārcēlusies atpakaļ uz mājām.

Kad viņa slēdza durvis, pa gaiteni skrēja Kārena. Viņa staigāja zeķēs. — Sveika, — viņa sacīja, piesardzīgi pasmaidīja un viegli, ātri apskāva māsu. Viņa sabāza rokas bikšu kabatās.

—              Kā iet? - viņa jautāja.

—              Diezgan labi, — Tanja atbildēja. — Un tev?

Kārena ātri paraustīja plecus. - Mcm liekas, te kļūst vientuļi, — viņa ātri sacīja. — Mamma guļ gultā un vairākas stundas dienā raud.

—       Vai patiešām? — Tanja juta, ka sirdsapziņa ir tumša un netīra. — Vai tu domā, ka būtu līdzēts, ja es pārceltos atpakaļ mājās?

Kārena nopietni palūkojās māsā. Tad ātri paraustīja plecus.

—       īstenībā ne, — viņa atbildēja. - Iii taču zini, kāda ir mamma.

Tanja pamāja ar galvu. — Jā, - viņa noteica. — Es domāju, ja pārcelšos atpakaļ, es atkal palikšu slima.

—       To tu nedrīksti, — sacīja Kārena un acīm ātri nomērīja viņu no galvas līdz kājām. Abas māsas nopietni lūkojās viena otrā.

-    Tas ir dīvaini, — Tanja teica, - ka mamma neredz to, ko pati dara.

—        Viņa neredz neko citu kā Dievu, — Kārena sacīja. — Bet jautājums ir — vai Viņš redz māti?

BENTE iSAKSENA CEPA ABOLKŪKU. Viņa ar visu savu skumjo sirdi mēģināja ģimenei izdarīt ko patīkamu. Viņa jutās diezgan bezspēcīga. Neticami, bet Gards bija nomierinājies. Gandrīz vai šķita — viņš jūt atvieglojumu par to, ka vecāki ir atklājuši, ar ko viņš nodarbojas. Bet pēc tam - nākamajā acumirklī — viņš saniknojās, bija agresīvs un atkal metās ārā pa durvīm. Viņš patiešām bija piekritis nodot urīna analīzes. Līdz šim visas pārbaudes bija labas. Ne miņas no haša, amfetamīna, ne ari no kaut kā cita.

Ik reizi, kad Bente zvanīja, lai uzzinātu analīžu rezultātus, viņa bija vienlīdz nervoza.

Zvanīja telefons. Klausuli pacēla Vetle. Bente dzirdēja viņu sakām, ka tēvs vēl neesot pārnācis mājās. — Kad tētis atnāks? — viņš jautāja.

Bente uzmeta ātru mirkli pulkstenim. — Es domāju, pēc pusstundas, — viņa atbildēja.

—Rīc pusstundas, — viņa dzirdēja Vetli sakām klausulē.

—              Jā, — viņš teica, - labi, es pateikšu.

—Kurš tas bija? — ziņkārīgi jautāja Bente.

Vetle paraustīja plecus. — Kaut kāda Tanja, - viņš atbildēja.

—              Tētim tūlīt jāzvana, kolīdz viņš pārnāks mājās.

—       Ak tā, — novilka Bente. — Kāpēc tu nelūdzi zvanīt uz viņa mobilo?

—       Es aizmirsu, — Vetle atteica un devās atpakaļ pie drauga, kas bija atnācis viņam līdzi uz mājām.

Telefons zvanīja vēlreiz. Vetle atkal atbildēja. Šoreiz zvanīja Gardam, kas sēdēja augšā savā istabā un klausījās mūziku. Vetle uzskrēja pa kāpnēm un atvēra durvis. Brālis žigli noskrēja lejā dzīvojamā istabā. Izdzirdis, kurš zvana, viņš pasmaidīja.

—        Kurš tas bija? — Bente ziņkārīgi pavērās Vetlē, kas iznāca virtuvē, lai paņemtu pāris ābolu.

—              Ta bija Tūne Bernere, - Vetle atbildēja.

—              Ak tā, — noteica māte. — Kas viņa ir?

—              Nezinu, — Vetle atbildēja.

Piegājusi pie durvīm, Bente klausījās. Viņai bija nāves bailes no telefona zvaniem Gardam. Nekad nebija zināms, kurš zvana. Mortens vairs nekad nezvanīja. Par to viņa priecājās. Viņa bija mēģinājusi runāt par šo problēmu ar savu kolēģi, Mortena māti. Bet viņa par to i dzirdēt negribēja. Neticēja, ka viņas dēls nodarbojas ar kaut ko tādu. Lai Gardu varētu atturēt no narkotiku lietošanas, bija svarīgi arī mainīt draugus. Tāpēc Mortens vairs nebija svarīgs. No pieliekamā viņa izņēma mazu bļodu. Pārbaudīja tās malas. Domādama viņa pārbrauca ar pirkstiem pār gludo virsmu.

Gards bija piekritis nesatikties ar Mortenu. Viņš bija piekritis visam. Tas Benti izbrīnīja. Viņa nezināja, vai var uz to paļauties vai varbūt tas ir tikai maldinošs manevrs.

Viņa atgriezās pie kūkas mīklas. Ēdiena gatavošana jau sāka izslīdēt no prāta. Viņa visu darīja mehāniski. Viss bija mainījies. Lielāko daļu aizēnoja bailes par nākotni.

Gards ienāca virtuvē un apsēdās uz krēsla. Bente pa pusei pagriezās pret viņu. Viņš teica, ka gribot iziet pastaigāties.

—       Esi tik labs, — viņa ātri teica, — ne tagad. Ir piektdiena. Es cepu ābolkūku. Gard, esi tik labs.

—       Es vairs nejaudāju, — viņš nomākts sacīja. — Jūs izturaties pret mani kā pret kriminālnoziedznieku. Mamm, es neesmu narkomāns, es tikai mazliet pamēģināju. Es neesmu atkarīgs. Jūs tik sasodīti pārspīlējat.

—Kurš tev zvanīja? — Bente jautāja.

Viņš palūkojās mātē. Uzreiz neatbildēja. Pēc tam teica, ka tas neesot bijis tas, kuru viņa domā.

—       Es neko nedomāju, - Bente sacīja, - es tev jautāju, kurš zvanīja.

—              Tā bija Tūne, — viņš ātri atbildēja.

—Kas Tūne tāda ir? - viņa jautāja.

—              Mamm, esi tik laba, — viņš dusmīgs teica.

Bente palūkojās dēlā. Viņam bija septiņpadsmit gadu. Tā runāt bija aplam. Viss it kā iznāca aplam. - Kad tu atkal būsi mājās? — viņa jautāja.

—              Ne vēlu, - viņš atteica, izgāja gaitenī un apģērbās.

KĀTU ĪSAKSENS UZGRIEZA TANJAS TELEFONA NUMURU UZREIZ, TIKLĪDZ BIJA SAŅĒMIS ZIŅU. Viņš pat ne- novilka virsdrēbes. Pirms nolikt klausuli, viņš pāris minūšu nopietni runāja ar viņu. Viņš piecēlās. Vēders no izsalkuma kurkstēja. Viņš palūkojās pulkstenī. Bija piecas minūtes pāri pus- septiņiem.

- Es tagad lieku krāsnī picu, — sacīja Bente un jautājoši pavērās viņā, kad viņš ienāca virtuvē.

-            Man atkal jādodas prom, — viņš izklaidīgi noteica un jautāja, kur ir Gards.

-    Viņš izgāja ārā.

Kātu Isaksens noguris atspiedās pret durvju stenderi.

-    Kas tad nu noticis? — Bente nomākta uz viņu paskatījās.

-            Ir pazudusi Ida Henriksena, — viņš atbildēja. — Viņa ir pazudusi jau veselu diennakti.

Bente plītij uzgrieza muguru. — Ak Dievs, — viņa noteica, - kas te īsti notiek? Kas, tavuprāt, ir atgadījies? — viņa jautāja.

-            Es nezinu, — viņš atbildēja. — Cerēsim, ka tam ir dabisks izskaidrojums.

-            Askere ir kļuvusi tīri vai par Mežonīgajiem Rietumiem, - viņa noraizējusies sacīja.

*

Tanja bija sarāvusies čokurā uz dīvāna. Viņa bija apzvanījusi visus. Vispirms piezvanīja Tedijam. Viņš teica, ka neesot redzējis Idu kopš brīža, kad vakar naktī desmit minūtes pāri divpadsmitiem viņi bija šķīrušies. Idas māte, Angnese Hansena, kas dzīvoja desmit minūšu gājiena attālumā no dzīvokļa, nebija neko par viņu dzirdējusi vairāk nekā divas nedēļas.

-     Es biju nodomājusi tuvākajās dienās zvanīt, - viņa sacīja.

Tanja Gēbere analizēja un domāja. Kad tad īsti viņa Idu bija

redzējusi pēdējo reizi? Tas bija iepriekšējās dienas pēcpusdienā. Viņa stāvēja virtuvē un lēja sev tasē zupu. Viņai vajadzēja iet uz darbu un pēc tam satikties ar Tediju, lai dotos uz kino.

Uz televizora ekrāna mirdzinājās zilas bildes. Viņas nebija samaksājušas par licenci. Pirms pāris dienām Ida kaut ko bija murminājusi par to, ka varbūt drīz vajadzēs paziņot, ka viņām ir televizors. Tanjai šķita, ka ir redzējusi automašīnu ar pei- lēšanas ierīci uz jumta.

Tanja atkal jutās kā dūniņa. Tāda, kāda bija jutusies toreiz, kad viņu ielika slimnīcā. Viņa vēlējās, kaut viņai būtu čaula, kurā paslēpties. Ida nakti nebija bijusi mājās. Viņa vispār nebija pārnākusi mājās.

Tanja piecēlās un piegāja pie viņas istabas durvīm. Piesardzīgi tās pagrūda. Iekšā valdīja haoss. Viņa blenza uz savandīto gultas drēbju krunkām. Uz pusaizvilktajiem aizkariem. Uz grāmatām, kas gulēja izsvaidītas uz grīdas. Uz aizslēgto kumodi. Uz melnajām biksēm un svīteri, kas karājās uz krēsla atzveltnes. Uz skapja durvīm, kas bija pusvirus.

Tanja piegāja pie aizslēgtās kumodes, kas piederēja Karlo- sam. Uzlika roku uz aukstās virsmas. īstenībā viņa to bija zinājusi jau vakar no rīta. Viņa to bija zinājusi jau tad, kad stāvēja dušā. Viņa to bija zinājusi, iekams viņa to zināja.

VIŅIEM IZDEVĀS TO NOTURĒT SLEPENĪBĀ NO PRESES VIENU DIENNAKTI. Kāds jau bija nopratis un informējis Dagbladet. Ceturtdien, 29. oktobrī, pa visu pirmo lappusi bija viena no gaisa uzņemta Askeres apvidus fotogrāfija. Trekniem burtiem pa visu lappusi bija rakstīts Šausmas Askerē. Trīs nelielas Terēses, Stīnes Marlēnas un Idas fotogrāfijas bija ierāmētas labā stūra pašā apakšā. Kas šīm trim ir kopējs? — bija viens no uzdotajiem jautājumiem. Rakstā bija stāstīts par Terēses Gēberes slepkavību un par abu — piecgadīgās Stīnes Marlēnas Kvārmes un divdesmitgadīgās studentes Idas Henriksenas pazušanu. Viens no mazākajiem virsrakstiem bija Ar ķo policija īsti nodarbojas? Bija intervēti arī vairāki Askeres iedzīvotāji. Un viņi visi kā viens atzinās, ka ir nobijušies. Vienā iegarenā slejā lappuses augšmalā bija rakstīts: Sāciet plānot Ziemassvētkus jau tagad!

TANJA GĒBERE BIJA PĀRCĒLUSIES ATPAKAĻ PIE VECĀKIEM. Viņai nebija izejas. Dzīvoklī viņa nevarēja dzīvot viena. Bet viņa nespēja pieļaut domu, ka ar Idu kaut kas būtu atgadījies. Viņas bailes bloķēja domas. Viņa vairs nebija apātiska - gluži pretēji -, viņa kļuva nemierīga un enerģiska.

—          Viņa noteikti atgriezīsies, — Tanja apņēmīgi sacīja.

Vfccāki viņai visā pakļāvās. Bērita Gēbere ne par ko nepie-

sējās. Kārena bija laimīga, ka māsa ir atgriezusies. Tēvs staigāja apkārt, ne vārda nerunādams. Randi Juhansena katru dienu aizveda viņu uz skolu un atveda mājās.

Viņiem bija slepens telefona numurs un desā līnija ar Askeres policiju. Ja nu kaut kas atgadās.

Pie viņas katru vakaru nāca Māriuss Berners. Vairākas reizes dienā pie durvīm zvanīja žurnālisti un fotogrāfi. Tie noteikti tika atraidīti un beidzot atmeta cerību saņemt komentārus.

Par Hanni Marii Skāgi rūpējās tieši tāpat. Viņu aizveda uz skolu un atveda mājās, un katru nakti pie viņas mājas stāvēja civils policijas auto ar diviem policistiem.

Dzīvoklis Frēdbūes ceļā, pagrabs un pagraba nodalījumi tika pamatīgi pārmeklēti. Policija nezināja, ko īsti meklē. Velosipēds stāvēja kārtīgi novietots, un nodalījums bija aizslēgts ar mazo piekaramo atslēgu. Tad jau kaut kas būs atgadījies pa ceļam augšā uz dzīvokli. Bet kas? Neviens nebija ne ko redzējis, ne dzirdējis. Tedijs Holms bija pēdējais, kurš viņu bija redzējis. Viņš pastāstīja, ka Ida esot šķitusi tāda pati kā parasti.

Dzīvoklis tika pārmeklēts — istaba pēc istabas. Policija nezināja, ko īsti meklē. Vienīgais, ko viņi nevarēja pārmeklēt, bija kumode Idas istabā. Tā bija aizslēgta. Pagaidām viņi atstāja to mierā.

Tanjai Gēberei vajadzēja ierasties uz formālu nopratināšanu policijas pārvaldē. Kātu Isaksens izteica nožēlu par radušos situāciju un jautāja, vai viņš kaut ko var darīt viņas labā. Tanja spēcīgi papurināja galvu. — Es vienīgi nespēju izturēt dzīvi mājās, — viņa sacīja. - Cik ilgi man tur būs jādzīvo?

Kātu Isaksens nopūtās. — Kas tad tur īsti ir tik šausmīgs?

—Nu tā, — viņa paraustīja plecus. — Viss un nekas, — viņa atbildēja.

—          Vii tu tiec galā ar skolas darbiem?

-    Nē, — viņa sacīja. — Es nespēju koncentrēties.

-    To nav grūti saprast.

-            Bet man ar to gluži vienkārši ir jātiek galā. — Ianjas Gē- l>eres seja ieguva spītīgu izteiksmi. - Es taču nevaru palikt u/. otru gadu.

Kātu Isaksens viņu uzlūkoja. Viņš ātri pasmaidīja. — Tanja, lu izskaties neparasti stipra.

-    Vai patiešām?

Viņš pamāja ar galvu. - Vai tev nav bail?

-    Tu domā tāpēc, ka ar mani kaut kas var notikt?

-Jā.

-            Es nezinu, - viņa sacīja un aizgriezās. - Tas šķiet tik neiespējami. - Tanja atkal pagriezās pret viņu. - Vai tu domā, ka man jābaidās?

-            Godīgi runājot, es nezinu. Mēs taču esam pārbaudījuši visu. Vai Ida nav aizbēgusi ar lidmašīnu, vilcienu vai autobusu. \4i viņa nav aizbraukusi pie kāda, ko pazīst. Es gribu teikt, ka mēs taču neko nezinām. Un mēs neesam saņēmuši ticamus aculiecinieku novērojumus. Bet viņa nav izmantojusi savu bankas kontu. Ir ārkārtīgi svarīgi, lai tu pakustinātu savas smadzenes un atcerētos — vienalga, ko, varbūt tu to nemaz neuzskati par svarīgu. Kādu sīkumu, kaut ko tādu, par ko jūs ar Idu varbūt esat runājušas.

Tanja Gēbere nogurusi lūkojās viņā. — Bet es nezinu, kas tas varētu būt, - vina noskumusi teica. - Nekā taču nav. Nav tacu noticis nekas īpašs. Es taču pastāstīju par telefona zvaniem un pagrabu, ka viņai bija bail no pagraba.

-    Viņas velosipēds taču stāv pagrabā, — sacīja Kātu Isaksens,

-    kārtīgi novietots. Nodalījums aizslēgts. Viņa būs pazudusi pēc tam. Gājusi augšā no pagraba un ārā. - Viņš paraustīja plecus.

-    Savādi gan. Tātad neviens ar jums nav sazinājies, nav runājies ar jums?

-    Tikai tas tips, kas zvanīja, — atbildēja Tanja.

-     Un viņš neko nesacīja?

-    Nē, — viņa atteica.

-     Kad viņš pēdējoreiz zvanīja?

—Nav nemaz tik sen.

—            Cik reizes viņš ir zvanījis?

—       Nav ne jausmas. Pavisam varbūt… septiņas astoņas reizes, apmēram tā.

—       Tanja, kas, tavuprāt, īsti varētu būt noticis? Vispirms ar Tērēsi un pēc tam ar Idu?

Tanjai Gēberei bija grūti apvaldīt jūtas. Piepeši viņai acis pieplūda ar asarām. — Man nav ne jausmas… Es taču neko nezinu, — viņa raudāja.

—            Vii tu domā, ka varētu būt iejaukts kāds, ko tu pazīsti?

—Kuru tad tu domā?

—        īpaši nevienu, — atbildēja Kātu Isaksens, — bet mums ir jāprāto un jāanalizē. Es domāju: ,vai mums ir pamats baidīties ari par tevi?

—       Es to gandrīz izjūtu otrādi — it kā būtu kāds, kas mani sargātu. Es nezinu. Tas noteikti nav pareizi, bet es tā jūtu.

—            Tanja, vai tev patīk uzmanība?

—            Uzmanība?

-Jā.

—            Es nesaprotu — ka tu to domā?

Kātu Isaksens mierīgi viņu vēroja. — Tu vienreiz gandriz nomiri, vai ne?

Tanja Gēbere sastapa viņa skatienu. Asaru vairs nebija. Viņa bija pilnīgi mierīga. — Godīgi runājot, es nezinu, vai tas bija tik nopietni, — viņa sacīja.

—            Esmu dzirdējis, ka bija tik nopietni.

—       Tādas sajūtas nebija, — viņa iebilda. — Es domāju, man nekad nav bijis bail nomirt.

—Bet tev veltīja daudz uzmanības?

-Visi mani apciemoja, ja tu domā to, — Tanja nedroši viņā lūkojās.

-Ja kāds mirst vai arī taisās mirt, vai tikai pazūd, tad tādam pievērš lielu uzmanību, — teica Kātu Isaksens.

Pār Tanjas Gēberes seju pārlaidās tumša ēna. - Es nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

Viņš neatbildēja uzreiz. Meitenes balss skaņas noklusa.

Šķiet, it kā tu meklētu sāpes, — viņš brutāli sacīja, lanja papurināja galvu.

-Jā, - viņš cieti noteica. — Tu konstruē lietas. Atteikšanos cst, attieksmi pret savu māti. Skumjas par savu māsu.

- Es taču neesmu konstruējusi skumjas par savu māsu? — lanja kā paralizēta lūkojās viņā.

Tanja Gēbere atkal sāka raudāt. Iesākumā viegli un klusu, lad spēcīgāk. Viņa pūlējās kaut ko teikt, bet vārdi noslīka asaru plūdos.

KARLOSS DE SILVA, ĪDAS HENRIKSENAS PUSBRĀLIS, BIJA PĀRBRAUCIS MĀJĀS NO SPĀNIJAS, KUR MĀCĪJĀS. Viņš ieradās jau divas dienas pēc tam, kad bija saņēmis ziņu par māsas pazušanu. Kātu Isaksens un Rogers Heibaks apciemoja viņu 'ikiJ māti viņas mazajā dzīvoklī sarkani krāsotā četrdzīvokļu mājā pie pašas Gullhēlas. Bija pirmdiena, otrais novembris. Ceļa segums bija slidens no plānas sasalušā ledus kārtas. Dzīvoklis atradās mājā tieši pie pašas Reikena ielas, kur pa slideno ceļu garām lēni brauca automašīnas.

Māti sauca Angnese Hansena. Bez Karlosa un Idas viņai bija dēls, kas, pēc pašas izteikuma, ir atpalicis. Viņa nelietoja vārdu "slims". Pašlaik dēls dzīvoja Blakstades slimnīcā. - Viņš nav slims, - sacīja māte, - tikai nedaudz atpalicis. Laikiem viņš dzīvo Blakstadē, bet vēl pirms dažām nedēļām viņš dzīvoja mājās pie manis, — viņa sacīja, atvērdama dēla istabas durvis.

- īstenībā viņš nav arī atpalicis, - māte nervozi turpināja. - Es tikai šo tā saucu. īstenībā viņš ir spējīgs, tikai šim nervos reizēm rodas klikšķis. Viņš ir līdzīgs man, - viņa nopūtās, un seja ieguva skumju izteiksmi. Viņu acīmredzot bija satriekusi meitas pazušana. — Es šito gluži vienkārši nesaprotu, - viņa sacīja, asaru smacēta. - Ko tad Ida īsti ir pastrādājusi?

Angnese Hansena, tāpat kā meita, matus bija nokrāsojusi melnus, bet tie bija plāni, sapinkājušies un pie saknēm - gaiši brūni. Viņai bija nedaudz pāri par piecdesmit, bet viņa izskatījās ļoti krunkaina un nogurusi. Lūpas bija koši rozā un uzacis - iezīmētas ar melnu kontūrzīmuli. Viņas kāju ikri bija tievi un rokas — sarkanas un klātas sīkiem savainojumiem. — Atvainojiet, ka man tādas rokas, - viņa sacīja, — es uzkopju veco ļaužu aprūpes māju, tur prom. - Viņa rādīja pa logu. — Līdz turienei tikai piecdesmit metru ko iet, — viņa stāstīja. — Vai jūs zināt kaut ko vairāk, kurš to ir izdarījis? — Sieviete visu laiku runāja ātri un nesakarīgi. Viņa bija ģērbusies sārtos ieloču svārkos, kas bija mazliet par īsiem, un zilā, puķainā blūzē. Milzīgs pretstats dēlam Karlosam, kas bija gara auguma un spēcīgs.

—       Vai varam apsēsties? — jautāja Rogers Heibaks, norādīdams uz mazu, brūni rūtotu dīvānu, kas stāvēja tālāk stūrī.

—       Jā, jā, jā, - Angnese Hansena pasvieda gaisā rokas. — Apsēdieties, apsēdieties, - viņa sacīja.

—        Mamm, — Karloss savā dobjajā balsī iejaucās, — maķenīt nomierinies. Vini taču nevar tikt pie varda, — viņš teica un aizveda māti uz nobružātu atzveltnes krēslu, kas stāvēja aiz tīkkoka galda.

—Es no šitā neko nesaprotu, - turpināja Angnese Hansena.

—Pa šiem gadiem esmu izdarījusi daudzas kļūdas, bet vai esmu to pelnījusi? — Viņa pasvieda gaisā vājās rokas.

—               Vai vēlaties kafiju? — iejaucās Karloss.

—Labprāt, — sacīja Kātu Isaksens, un Rogers Heibaks piekrita.

—Idas tēvs, - ātri ierunājās Rogers Heibaks, - vai viņš ir dzīvs?

—       Viņš, jā, o, jā, viņš ir dzīvs un pie labas veselības. Bet es šo neesmu dabūjusi rokā, tāpēc viņš par šito neko nezina. Viņš ir precējies no jauna, apprecējās dažus mēnešus pēc Idas piedzimšanas. Viņš dzīvo kaut kur Lambertseterā. Strādā komūnā, man liekas, izved atkritumus. Bet varbūt viņš ir izlasījis avīzēs. Tas viņam ir raksturīgi — nemaz neinteresēties.

Karloss atgriezās no virtuves ar tasītēm un citiem traukiem.

—        Mums, visiem trim bērniem, katram ir savs tēvs, - viņš mierīgi sacīja. - Tas varbūt ir mazliet īpaši.

—Nu īpaši, īpaši, — aizkaitināta teica Angnese Hansena.

-    Tā vienīgi iznāca. Mana dzīve nemaz nav bijusi tik viegla.

—       Mans tēvs bija spānis, - turpināja Karloss de Silva. — Viņš nomira pirms sešiem gadiem.

—Un tagad tu studē? Vii ne? - jautāja Kātu Isaksens.

-Jā, Spānijā.

—Ko tad tu studē?

—Ekonomiku, — viņš žigli atbildēja.

Kātu Isaksens sastapa Rogera Heibaka skatienu. Viņš zināja, ka abi domā vienu un to pašu. Karloss de Silva neizskatījās pēc lāda, kas studē ekonomiku. Neizskatījās pēc tāda, kas vispār studē. Viņš vairāk izskatījās pēc kādas mafijas locekļa. Viņš bija gara auguma, tumšs un spēcīgs, ar dienu veciem bārdas rugājiem.

—Kā sauc vietu, kur tu studē?

Karloss de Silva kaut ko neskaidri nobēra.

—       Vii jūs domājat, ka viņa ir mirusi? — Angnese Hansena bija apsēdusies uz pašas krēsla malas.

—Nē jau, mamm, — dēls ātri teica. — Ida noteikti atgriezīsies.

Angnese Hansena atkal atliecās atpakaļ.

Kātu Isaksens un Rogers Heibaks vēroja spēli starp māti un dēlu. — Tavs otrais dēls, — Kātu Isaksens mainīja tēmu. — Vai vari pastāstīt mazliet vairāk par viņu?

—       Ivars, jā, viņu sauc Hansens, tāpat kā mani, — viņa pamāja ar galvu, ņurcīdama cigarešu paciņu. Trīcošām rokām viņa aizdedzināja cigareti. — No Ivara tēva neesmu saņēmusi ne tik daudz kā vienu kronu. Viņš noliedza, ka tas ir viņa bērns.

Rogers Heibaks aizmugures kabatā meklēja ķemmi.

—       Viņš, Ivars, ir tikai mazliet nervozs, — atkārtoja Angnese Hansena.

—        Ivars nav nervozs, viņš ir vardarbīgs, — veikli teica Karloss de Silva. - Viņš sit muteri.

—       Ne vienmēr, — māte aizkaitināta sacīja. - Viņš, Ivars, ir labs zēns, bet dažreiz šim sašķobās prāts.

-Jā, tu jau vari tā domāt, — ironiski noteica Karloss de Silva. - Ivaram ir trīsdesmit trīs gadi. Man ir divdesmit seši, un Idai ir… divdesmit. - Karlosa de Silvas seja ieguva cietu izteiksmi. - Velns lai parauj notikušo! — viņš teica un klusu uzsita dūri uz galda.

—       Viņa ir… bija visjaunākā. Es kļuvu tik priecīga, ka piedzima meitene. - Angnese Hansena piecēlās.

—       Kad piedzima Ida, Ivars bija dikti greizsirdīgs, - teica Karloss un iedzēra lielu kafijas malku.

Māte nomākta palūkojās dēlā. — Tas taču bija pirms divdesmit gadiem. Viņam, Ivaram, re, patīk māsa. Gadās, ka viņš iet ciemos pie meitenēm. Viņam patīk meitenes. Ida studē, — viņa lepni sacīja un atkal apsēdās. Viņas acīs sariesās asaras un sāka ritēt lejā pa krunkainajiem vaigiem. Viņa ievilka pāris dziļu dūmu no cigaretes, kas augšdaļā bija nokrāsojusies koši rozā no lūpu pomādes, un tad nospieda cigareti pārpildītajā pelnu traukā.

—       Vai varam uzzināt Idas tēva vārdu? - jautāja Kātu Isaksens, izvilcis piezīmju bloku.

—Roars Henriksens, - ātri pateica Angnese Hansena.

-    Četrdesmit sešus gadus vecs, piecus gadus jaunāks par mani, - viņa piebilda. — Ņemiet un piezvaniet šim un pastāstiet, kas noticis. Tagad šis var nožēlot, ka nav licies zinis par savu meitu.

—       Mamm, viņš ir gan licies zinis, — teica Karloss un sāka liet kafiju baltās tasēs.

Rogers Heibaks raidīja Kātu Isaksenam nomāktu skatienu. Viņi abi bija vienisprātis, ka Karloss de Silva ir jādabū uz policijas pārvaldi. Te viņš diez ko netika pie vārda.

—       Vki viņa bija ienaidā ar kādu? - iesprauda Kātu Isaksens un iedzēra malku kafijas.

—        Nē, - atbildēja Angnese Hansena un izņēma no paciņas jaunu cigareti.

Karloss nemierīgi sagrozījās, sēdēdams uz ļodzīga ēdamistabas krēsla mazliet nostāk istabā. — Tas atkarīgs no tā, ko jūs domājat ar vārdu "ienaidā", — viņš teica.

—       Vienalga, ko, — atteica Kātu Isaksens, - vismazākais sīkums var būt svarīgs.

—              Tu domā to Tediju, — ātri ieteicās māte.

Karloss papurināja galvu. — Nē, ne Tediju, — viņš sacīja.

-    Visi dažreiz saķildojas. Es domāju par to ģimeni, kurā viņa pieskatīja bērnus.

—              A, tos, jā, — ātri piekrita Angnese Hansena.

Kātu Isaksens un Rogers Heibaks gaidīja turpinājumu.

—          Viņi domāja, ka viņa čiepj mantas, — Karloss stāstīja, - rotaslietas un tamlīdzīgi. Es tam neticu, bet viņi draudēja pieteikt zādzību.

—Kur tad dzīvo šī ģimene? — jautāja Kātu Isaksens.

—Kaut kur Borgenā, - viņš sacīja. - Es neatceros, kā viņus sauca, bet Tanja noteikti zina.

ĢIMENE, KURĀ ĪDA BIJA PIESKATĪJUSI BĒRNUS, DZĪVOJA PRIVĀTMĀJĀ RĒDHETES IELĀ BORGENĀ. Randi Juhan- sena uzmeklēja viņus pēc tam, kad nākamajā dienā bija aizvedusi Tanju uz skolu. Namamāte bija mājās. Viņa bija ģērbusies dārgās firmas drēbēs, un uz viena pirksta viņai bija divi briljanta gredzeni. Ģimenē bija trīs zēni, divus līdz septiņus gadus veci, un viena deviņus gadus veca meitene. Sieviete noteikti apgalvoja, ka dažas mantas esot pazudušas.

—Es tik precīzi nevaru pateikt, — viņa teica, — vienīgi to, ka man ir pazudis zelta gredzens un stikla vāze, kas man bija diezgan īpaša. Turklāt man nepatika viņas draugs, — viņa sacīja. — Pāris reižu viņš bija atnācis viņai līdzi. Man liekas, viņš zvanīja ari pa telefonu. Viņš laikam nezināja, ka mēs saņemam atšifrētu rēķinu. Reiz viņa pusstundu bija runājusi ar kādu Spānijā.

Pa ceļam no skolas Randi Juhansena runāja ar Tanju par šo ģimeni. — Vai tu domā, ka Ida zaga? — viņa jautāja.

Tanja noteikti papurināja galvu. - Tās ir tīrās muļķības, to es zinu, - viņa teica un paskatījās uz izmeklētāju. - Es gan ticu, ka viņa ir zvanījusi pa telefonu. Tādas lietas gan Ida varētu darit.

Randi Juhansena uzbrauca pa iebrauktuvi un novietoja automašīnu.

—Ko tu šovakar darīsi? — viņa jautāja.

—          Māriuss atnāks man pakaļ. Viņš varēja aizņemties sava tēva mašīnu. Tas nenotiek tik bieži, jo viņam ir diezgan smalka mašīna.

—Uz kurieni tad jūs brauksiet?

—          Tikai uz kino.

—Raugies tik, lai tu nekur neietu viena, — nopietni sacīja Randi Juhansena. — Pat uz tualeti ne.

—Es zinu. - Tanja Gēbere pagriezās pret viņu. - Randi, cik ilgi, tavuprāt, tas vilksies?

—          Kurš to var pateikt. Mēs darām visu, ko spējam. Un mēs neliksimies mierā — vismaz to es varu tev apsolīt. Piezvani man, kad atkal būsi mājās, — viņa sacīja. — Tev ir mans personīgais numurs.

Tanja Gēbere pamāja ar galvu un izkāpa no automašīnas.

TEDUS HOLMS ATVĒRA DURVIS, ĢĒRBIES SAVA TAKSOMETRA ŠOFERA FORMAS TĒRPA. Pelēkzilā žaketē, biksēs un gaišzilā kreklā ar kaklasaiti. Kātu Isaksens sniedza viņam roku un jautāja, kā klājas. Šoreiz viņam līdzi bija atbraucis Asie Tengs. Tedijs saņēma roku, nopūtās un lūdza viņus ienākt. - īstenībā man vajadzēja doties uz centrāli, — viņš sacīja. — Mani izsauca aizvietot, bet tam nav nozīmes.

-    Tātad tu spēj strādāt? - Kātu Isaksens pētoši lūkojās viņā.

—          Ko, ellē, tad es citu lai daru? — Tedijs Holms nomākts jautāja. - Es taču sajukšu prātā, sēžot te un domājot. Pie velna, es neko nesaprotu. Kas ar viņu ir noticis? Sasodīts, viņa taču neko nav izdarījusi.

-Jā_, tieši par to mēs labprāt gribētu mazliet parunāt, — teica Kātu Isaksens un apsēdās vienā no diviem atzveltnes krēsliem pieticīgi iekārtotajā istabā. Pie pretējās sienas stāvēja zems grāmatplaukts. Tas bija pilns ar brošūrām, mapēm, dažiem ceļvežiem un sīkiem nieciņiem. Virs plaukta pie sienas karājās savāds modernās mākslas darbs.

Asie Tengs ziņkārīgi lūkojās apkārt. Viņš izgāja virtuvē. Uz galda gulēja bieza grāmata ar lielu tauku traipu uz apvāka. Piegājis pie netīrā loga, viņš pavērās uz daudzdzīvokļu māju lejā.

Tedijs Holms paskatījās Kātu Isaksenā un atkrita otrā krēslā.

—        Cik ilgi jūs jau esat kopā? - izņēmis savu piezīmju bloku, jautāja Kātu Isaksens.

—        Divus gadus, - Tedijs Holms drūmi teica. - Uz to jau es esmu atbildējis.

—Kopš viņai palika septiņpadsmit.

Viņš īdzīgi pamāja ar galvu.

—             Vai priekš viņas tu neesi tā kā mazliet par vecu?

Tedijs Holms skaļi nošņācās. - Vecumam ar to nav nekāda sakara. Frankam taču ir pāri trīsdesmit. Viņš taču ir bijis kopā ar Tērēsi.

—Kas ir Franks?

—        Pārvaldnieks, — teica Tedijs Holms un nedroši paskatījās uz viņu. — Vai tad es pateicu kaut ko aplam? - viņš jautāja.

Kātu Isaksens papurināja galvu. — īstenībā mēs gribam, lai tu ierastos uz jaunu formālu nopratināšanu.

-Jau atkal?

Izmeklētājs pamāja ar galvu.

—             Askeres iecirknī?

—        Nē, policijas pārvaldē, - sacīja Kātu Isaksens, - tai pašā vietā, kur iepriekšējā reizē. Tagad šo lietu izmeklējam mēs sadarbībā ar Askeres un Bērumas policiju, — viņš piebilda, — bet, tā kā viss sākās ar Terēses nāvi Oslo, jā, tu saproti…

—       Jūs domājat, ka ir kāds kopsakars, vai ne? — Tedijs Holms uzmeta viņam baiļpilnu skatienu.

Kātu Isaksens paraustīja plecus. — Mēs nezinām, - viņš sacīja, — bet liekas, ka tā nav nejaušība.

—        Tas, ka mēs bijām strīdējušies, - Tedijs Holms nopūtās, — es ceru, ka jūs tam nepiešķirsiet nozīmi.

Kātu Isaksens un Asie Tengs nogaidoši viņu vēroja. - Mēs neesam dzirdējuši ne par kādu strīdu. Vai tas bija tai vakarā, kad viņa pazuda?

—        Nē, pie velna, tad jau mēs atkal bijām draugi. Tāpēc jau mēs gājām uz kino.

—       Tu biji strīdējies ari ar Tērēsi, pirms viņu nogalināja, vai tad ne?

— Ne vella, — Tedijs Holms piecēlās. — Mums ar Tērēsi lielākoties par visu bija atšķirīgas domas, — viņš nomākts sacīja. — Terēse nepārtraukti ar visiem strīdējās.

PSIHIATRS SVENS VANGBERGS BIJA APMĒRAM ČETRDESMIT PIECUS GADUS VECS PATĪKAMS VĪRIETIS. Viņš bija ģērbies tumši zilā svīteri, džīnās un rupja auduma tvīda žaketē. Viņam bija brilles un pusgari, dzeltenblondi mati. Superīgi, nodomāja Kātu Isaksens, neapšaubāmi superīgi.

Kabinets, kas atradās Askeres centrā, ēkā gājēju ielas vidus- posmā, bija vienkārši, bet dārgi mēbelēts ar ādas un tērauda mēbelēm. Sienas bija gaišas, aizkari pelēki ar vieglu rakstu zaļā un zilā krāsā. Uz rakstāmgalda stāvēja viņa ģimenes fotogrāfija.

Svens Vangbergs bija cienījams vīrs. Viņš pastāstīja, ka trīs dienas nedēļā nodarbojas ar privātpraksi, bet strādā ari vienā no ilgstošas ārstēšanas ļoti smagi slimo nodaļām'Blakstades slimnīcā.

Izmeklētājs pateicās psihiatram, ka viņš ir veltījis laiku, lai satiktos ar viņu. — Es domāju, ka tev pieņemšanas grafiks kalendārā jau ir pilns.

Svens Vangbergs ātri pasmaidīja: — Jā, tas gan nav nekāds noslēpums, — viņš teica un pārlika kāju pār kāju.

Kātu Isaksens pateica sava nāciena iemeslu. — Tā ir šī Gē- beru lieta, — viņš iesāka.

—Jā, es jau tā domāju, — psihiatrs sacīja savā dziļajā, patīkamajā balsī. - Drausmīgi, - piebilda Vangbergs un papurināja galvu.

-    Vēl tas nav nācis zināms atklātībai, — Isaksens turpināja, — bet mēs esam diezgan pārliecināti, ka starp Terēses Gēberes slepkavību un Idas Henriksenas pazušanu ir kāds sakars.

-     Par to taču es lasīju avīzēs.

-     Tās ir tikai spekulācijas, - sacīja Kātu Isaksens, - mēs tās neesam apstiprinājuši. Bet tik ilgi, kamēr mēs nezināsim kaut ko vairāk, mums ir jāizmeklē lietas, vadoties pēc šīs teorijas.

-    Un tā otra lieta, tā ar to mazo, pazudušo meiteni?

-            Protams, ērtāk ir domāt, ka varētu būt sakars, — teica Kātu Isaksens. Viņš juta, kā augumu caurstrāvo vilšanās. Tikai doma vien par mazo meiteni viesa viņā nelabumu. Viņš bija pārguris, pārguris līdz nāvei. Notikums ar Gardu viņu gandrīz salauza. - Tanja Gēbere ir tava paciente, vai ne?

Psihiatrs pamāja ar galvu.

-            Mums tikai ir jāpārbauda visi apstākļi, kas saistās ar šīm meitenēm. Ar kādiem cilvēkiem tu īsti strādā?

Svens Vangbergs viņā palūkojās: — Vai tu domā - ar kādām problēmām?

Kātu Isaksens pamāja ar galvu.

-            Tjā, tās var būt visvisādas, bet tu, protams, saproti, ka Tanja Gēbere nāk pie manis ēšanas traucējumu dēļ.

-Jā, — sacīja Kātu Isaksens, - jā, tas man ir stāstīts.

-           Vienu brīdi bija diezgan slikti, - psihiatrs stāstīja. - Pirms pāris gadiem viņu ielika Bērumas slimnīcā pa daļai ar nopietniem simptomiem. To lika darīt viņas ārsts Torkels Brū. Mēs cieši sadarbojāmies, lai meiteni atkal dabūtu uz kājām. Torkels Brū man vakar zvanīja. Viņš ir noraizējies par to, kā viņa tiks galā ar šo situāciju.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. - Vai Tanja Gēbere joprojām ir tava paciente?

-           Jā, - atbildēja Svens Vangbergs. - Bet brīvprātīgi tas ir tikai daļēji. Viņai pašai liekas, ka tas nav nepieciešams. - Viņš ātri pasmaidīja. — Tā notiek bieži, — viņš piebilda. — Viņai pašai liekas, ka nav nekādu problēmu. Vismaz tagad vairs ne. Tie ir vecāki, sevišķi māte, kas viņu uzrauga. Tanjai jau ir pāri astoņpadsmit, un viņa ir pilngadīga. Bet viņai tomēr ir jāklausa savai mātei.

-Kā tad?

-    Nu, viņa taču joprojām nāk uz šejieni.

-    Un kā tad Tanjai klājas?

-            Tagad viņa jūtas diezgan labi, bet viņai joprojām ir vajadzīga palīdzība. Jo īpaši, ja ņem vērā šo radušos absurdo situāciju. Es pilnībā uz viņu nepaļaujos. Viņa ir ļoti viegli ievainojama.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. — Tu taču neārstē tikai ēšanas traucējumus?

Svens Vangbergs ātri pasmaidīja. - Nē, - viņš atbildēja, — absolūti nē. Taču man jāatzīst, ka ēšanas traucējumi mani interesē. Bet man ir ari pacienti, kas tikuši seksuāli izmantoti, un cilvēki, kas bijuši vai ir narkotiku lietotāji. Un man ir arī šizo- frēniķi un robežpersonības.

Kātu Isaksens viņu vēroja. — Narkotiku lietotāji, — viņš iesāka. - Vai tu vari kaut ko izdarit viņu labā?

-     Pats par sevi saprotams, - atbildēja Svens Vangbergs.

Kātu Isaksens saņēmās, lai turētos pie lietas.

Psihiatrs viņu vēroja.

-            Vai ir vēl kaut kas īpašs, ko tu vari pateikt par Tanju Gē- beri, kas varētu dot zināmu skaidrību par triju meiteņu attiecībām?

Svens Vangbergs nopūtās. Viņš pagrieza krēslu apkārt tā, ka palika sēžam un skatāmies ārā pa logu. — Tu taču zini, ka informācija, ko es drīkstu stāstīt par pacientu ārstēšanu un prognozēm, ir stipri ierobežota, - viņš iesāka. — Bet kaut ko es jau esmu pateicis. - Viņš piecēlās un aizgāja līdz zaļajai metāla kumodei pie durvīm. Atvēris vidējo atvilktni, viņš meklēja, līdz atrada kādu mapi, un izņēma to. - Man, protams, daļa ir arī datorā, - viņš teica, - bet es dodu priekšroku šīm vecmodīgajām mapēm.

Kātu Isaksens nemierīgi grozījās krēslā, kamēr psihiatrs šķirstīja papīrus.

-            Es varu teikt, ka ēšanas traucējumi bieži vien — vai gandrīz visos gadījumos — ir simptomi kaut kam citam.

Kātu Isaksens kaut ko pierakstīja savā blokā.

-           Jauniešiem ar ēšanas traucējumiem ir problēmas. Bieži vien cita veida problēmas nekā tās, ko domā. Tie bieži vien ir ļoti spējīgi bērni. Anorektiķi ir veiksmīgie. Viņi ir stipri, un viņiem izdodas.

Kātu Isaksens pacēla skatienu. — Jā, tas vismaz attiecas uz Tanju. Viņa taču ir gan centīga skolā, gan apķērīga.

-Jā, - psihiatrs viņu pārtrauca. - Tā jau ir viņas problēma, jo viņas spējīgums ir diezgan izmisīgs.

—Kādā veidā?

—          Nu, - psihiatrs novilka, - starp citu, viņai bija lielas problēmas ar māsu. Attiecības ar māsu viņai nozīmēja ārkārtīgi daudz. Viņa uzlūkoja Tērēsi kā augstprātīgu, vēsu un pa daļai… - viņš mazliet vilcinājās, - ļaunu, ja drīkstu atļauties tā teikt. Es zinu, ka tas ir spēcīgi teikts, un tāpēc ari nevajag to uztvert kā sazin ko. Vairums mūsdienu jauniešu pārspīlē un runā skaļus vārdus. Bet viņa pati māsu tā aprakstīja. Terēse Gēbere laikam aizēnoja savu māsu, ja drīkstu tā izteikties. Bet, — viņš piebilda, — šie ir tikai vispārīgi vērojumi, un pēc tiem ari jāvadās.

Kātu Isaksens nopietni māja ar galvu. Viņam bija radies pretīgums.

—          Tanja lieliski prot visu noslēpt, viņa ir skaista, aktīva, pozitīvi noskaņota, vai saproti? Bet būtībā viņai ir lielas psihiskas problēmas.

Kātu Isaksens nemierīgi sagrozījās krēslā. — Viņas vecāki, — viņš teica, — vai viņiem tas viss ir skaidrs?

Svens Vangbergs viegli pasmaidīja. - Viņas vecāki taču ir tie, kas meiteni pazīst vislabāk, ja reiz tu jautā, - viņš piebilda. - Māte ir histēriski pieķērusies savai ticībai. Es uzdrošinos apgalvot, ka viņai ir psihopātiskas pazīmes. Tēvs ir atturīgs un pilns kompleksu. Vaļsirdīgi runājot, es domāju, ka viņš labprāt būtu vēlējies dēlus. Vai vismaz vienu dēlu. Reiz Tanja man kaut ko par to stāstīja. - Psihiatrs pētīja izmeklētāja reakciju. - Nu gan es varbūt esmu pateicis mazliet par daudz, - viņš sacīja.

—Bet izmeklēšanas labā tas ir ārkārtīgi svarīgi, - pateicīgi sacīja Kātu Isaksens.

Svens Vangbergs nopūtās. - Vispārīgi es varu teikt, ka visus šos gadus Tanja ir centusies ekstrēmi izcelties. Varbūt tāpēc, ka viņa ir dvīne un visu mūžu ir jutusies salīdzināta ar māsu vai ari pati sevi ir salīdzinājusi. Viņa grib būt spējīgākā, skaistākā un tievākā.

—Un viņai tas ir izdevies?

»

—          Varbūt viņai tas ir izdevies, bet par kādu cenu? Tagad māsas vairs nav. - Viņš aši papurināja galvu un paņēma no rakstāmgalda pildspalvu. - Viņai ir izdevies arī kaut kas cits. Viņai ir izdevies kļūt ievainojamai, vientuļai un skumjai. Saproti, viņa flirtē ar visādām galējībām. Tas viņai ir kļuvis par veidu, kā izbaudīt dzīvi. Viņas dzīve savā ziņā ir melnbalta, ja tu saproti, ko es ar to domāju, — viņa izvairās no krāsām. Viņu interesēja nāve, bet_ tikai kā ideja.

Kātu Isaksens vēroja psihiatru. — Vai tu man kaut ko mēģini pateikt? — viņš jautāja.

Svens Vangbergs papurināja galvu. - Gluži pretēji, - viņš sacīja. — Es gribu, lai tev būtu skaidrs, ka visas šīs piespiedu domas ir iesviedušas viņu bezdibenī. Tā sakot, domas kļuva par īstenību. Tu saproti? Es nezinu, vai viņa par to ir runājusi ar kādu citu. Bet jums jābūt piesardzīgiem. Tanja Gēbere nav stipra, un sevišķi daudz viņa nepanes. Ja tā ir tiesa, ka ar Idu ir kaut kas atgadījies, Tanja ir jāpasargā, jo sevišķi — no pašas.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-    Viņa ir tādā stāvoklī, ka var zaudēt līdzsvaru, - psihiatrs mierigi teica. — Tas viņai var būt pārāk daudz.

Kātu Isaksens ļāva psihiatra uztraucošajiem vārdiem iegrimt apziņā. Viņš jutās apjucis. Viņš pamanīja, ka psihiatrs ieskatās pulkstenī. — Vai, tavuprāt, ir vēl kas tāds, kas var palīdzēt noskaidrot Terēses slepkavību un Idas Henriksenas pazušanu? — viņš vēl pavaicāja.

Svens Vangbergs lūkojās tieši viņā, pirms viegli papurināja galvu. — īstenībā nav, - viņš sacīja.

Kātu Isaksens piecēlās, bet jau pie durvīm atkal pagriezās un jautāja: - Tu pastāstīji man vairāk, nekā tev varbūt ir ļauts, - viņš sacīja, - bet principā tev ir pienākums klusēt, vai ne?

Svens Vangbergs pamāja ar galvu. - Pats par sevi saprotams, - viņš atbildēja.

Izmeklētājs iebāza piezīmju bloku un pildspalvu jakas kabatā. Viņam bija grūti runāt mierīgā balsī, kad viņš teica: — Mans dēls… viņš… viņš… mēs esam atklājuši, ka viņš lieto narkotikas. Vai arī ir lietojis narkotikas.

Svens Vangbergs, kas arī bija piecēlies, mirkli vēroja izmeklētāju, pirms aptvēra situāciju. - Apsēdies, - viņš laipni, bet noteikti teica.

Psihiatrs brīdi mierīgi lūkojās viņā, tad sāka runāt: — Cik ilgi tas ir vilcies?

—       Es nezinu, varbūt kādu gadu, — atbildēja Kātu Isaksens un manīja, ka nespēj apvaldīt jūtas.

—              Par kurām narkotikām ir runa?

—              Hašs, amfetamīns, ekstazī.

Psihiatrs pamāja ar galvu. - Sitais ir labs sajaukums, — viņš sacīja. - Un tagad tu kā tēvs jūties pilnīgs neveiksminieks, vai ne?

Kātu Isaksens pamāja ar galvu un nolādēja nodevīgās asaras, kas riesās acīs. - Tā ir elle. Es nekad agrāk neesmu bijis tādā ellē, kaut gan mūžā esmu šo to piedzīvojis. Kopdzīves iziršanu, jaunu bērnu… un visu šļuru.

Viņš sniedza psihiatram īsu ieskatu visā savā neveiksmīgajā dzīvē, bet izlaida par attiecībām ar Elleni Grūi. Viņš domāja par Benti. Viņš zināja, ka viņa ir gatava darīt visu, lai saturētu ģimeni kopā, bet visam ir ari robeža. To viņš jau daudzas reizes bija pārkāpis. Viņš sev bija laupījis pašcieņu. Viņš bija vājš. Bente bija sieviete ar lielu pašcieņu. Bente bija pieņēmusi viņu atpakaļ, kaut gan viņš nebija to pelnījis. Viņa nebija vāja, nekad tāda nebija bijusi. Viņa bija stiprāka par viņu. Sīs domas viņu ārkārtīgi biedēja.

—              Cik vecs ir tavs dēls?

—              Septiņpadsmit gadu, — atbildēja Kātu Isaksens.

—       Un tu domā, ka tā ir ja ne pilnībā, tad vismaz daļēji tava vaina?

Kātu Isaksens pārsteigts palūkojās psihiatrā. - Tjā… - viņš pamāja ar galvu.

—       Es domāju, ka vainas izjūtu tev nevajadzētu uztvert tik dramatiski. Ne mazāk liela nozīme ir videi un draugiem. Un gēniem, — piebilda Svens Vangbergs. — Man liekas, ka jūs abi — gan tu, gan tavs dēls — ļoti viegli ļaujaties kaunam. Varbūt viņš gluži vienkārši ir līdzīgs tev.

—Ko tu ar to gribi teikt?

-Jā, kauns ir kaut kas īpašs, ir daudzi, kas to meklē. Es to saucu par aktīvu kaunu. Runa varbūt, piemēram, par narkotiku lietošanu, varas izmantošanu, neuzticību, pazemojošu seksualitāti.

-Ak ta, — Kātu Isaksens rija kakla iesprūdušo kamolu un juta, ka seja piesarkst.

— Kauns savā ārkārtējā izpausmē ir vientulība, — teica psihiatrs, — un tas ir augstākā mērā personīgs vai vismaz var tāds būt, - viņš piebilda. - Vainas izjūta tik un tā ir slikts sākuma punkts.

Kātu Isaksens devās lejup pa kāpnēm ar mazu cerību stariņu sirdī. Psihiatrs bija licis viņam palūkoties uz visu mazliet citādi. Viņš juta tādu kā atvieglojumu. Dažas nedēļas viss bija izskatījies kā viena vienīga melna nakts. Viņš bija Gardu pieteicis pie Svena Vangberga. Dēls varēja nākt jau nākamajā trešdienā. - Tas būs izņēmums, - bija teicis psihiatrs, - jo īstenībā uz mani gaida daudzus mēnešus.

Kātu Isaksens bija viņam jo silti pateicies.

KĀTU ISAKSENS SAVILKA JAKU CIEŠĀK. Pa gājēju ielu Askeres centrā pūta pelēks vējš. Iedams uz automašīnu, viņš domāja, ka ar zēnu ir jābūt pacietīgam un nav jāforsē. Tas var novest viņu vēl dziļākā tumsā. Tas uz visiem laikiem varētu aizslēgt visas durvis.

Viņš vēroja bērna seju, kurš nāca pretī pa ietvi. Mazais zēns pamanīja viņa skatienu. Tas bija svešs zēns, kas turējās mātei pie rokas. Pasaule griezās uz riņķi, uz riņķi. Viņš sadzirdēja sīku balstiņu. Garda bērna balsi sen, sen. 7et, paskat te. Iet, paskat te. 7et, paskat te.

Viņš gāja pari stavvietai, kur bija atstajis automašīnu. Viņam sala. Viņš sabāza rokas kabatās. Pagāja garām Sigernes kafejnīcai krāsainajā paviljonā. Viņš negāja uz gājēju tuneli, bet turpināja iet pāri stāvvietai un prom uz grāvi, ko klāja sasalusi zāle. Viņš nokļuva uz ceļa un pagāja garām Rimi veikalam, kur ļaudis uz savām automašīnām ripināja ar precēm piekrautus iepirkumu ratiņus.

Plānā sniega sega, kas bija uzkritusi, atkal bija izkususi. Bija jau pienācis novembris. Viņš gāja gar grāvi un lūkojās uz lapām, kas gulēja ceļa malā. Tās bija bez asinīm un izbālējušas. Tās bija mirušas savā nāvē - ilgi pirms tās apzīmogoja plānā ledus plēve, kas vēl kādas dienas nežēlīgi ļāva tām paturēt savas krāsas.

Viņš juta, ka viņam ir slapjas kājas. Ziemas vējš pūta cauri augumam un darīja viņu neredzamu. Viņš domāja par savu tēvu, kas pastāvīgi mājoja viņā. Gadu gaitā viņš to par daudz ko bija apsūdzējis. Bet vai viņam bija iemesls to darīt? Nē, nebija iemesla. Un tagad tēvs bija miris.

Turpretī Gardam bija iemesls viņu apsūdzēt. Ejot viņš analizēja psihiatra teikto. Viņam bija izdevies novelt no viņa pleciem nedaudz vainas izjūtas, ko tādu, kas pilnīgi noteikti atvieglos turpmāko darbu ar dēlu. Jo tā viņš to iedomājās - kā darbu. Bet psihiatrs nezināja visu.

Tomēr tas bija vairāk nekā pietiekami.

Viņš bija atnācis gandrīz līdz mājām. Viņš gāja garām pastkastītēm un prom uz rindēku. Tad viņš attapās, ka ir aizgājis prom no automašīnas. Viņa galva bija kā bungas. Domas mežonīgi traucās šurpu turpu. Bija auksts kā ziemā. Viss bija miris. Pat mājas krāsa bija citāda. Skumjāka.

Viņš domāja par Sigridu un bērnu, ko viņa gaidīja. Nevajadzēja dzemdēt bērnus. Ar tiem varēja atgadīties sazin kas. Viņš domāja par Sigridas kailo plecu. Par krūtīm un lielo vēderu. Par seju un acīm. Viņš domāja par Elleni. Viņš bija kā izsalcis pēc viņas. Viņš tikai mazliet bija sajutis viņas garšu. Bet tik un tā viss bija par vēlu.

Kauns savā ārkārtējā izpausmē ir vientulība. Un tas ir augstākā mērā personīgs.

Viņa dzīves tvēriens jau taisījās atslābt. Viņš meklējās kabatā pēc atslēgām. Atrada tās un iebāza slēdzenē. Asaras taisījās viņu nosmacēt.

Viņš smagi noslīga tūlīt aiz durvīm. Apsēdās uz mazās, ar sarkano audumu apvilktās taburetes. Viņš nenoģērba virsjaku.

Asaras dedzināja acis. Atspiedis galvu pret sienu, viņš dziļi elpoja. Melnbaltās ģimenes fotogrāfijas vecajos, ovālajos rāmjos pie sienas līdzinājās tumšām, apsūdzošām acīm. Klusumu mājā pārtrauca balta skaņa. No dzīvojamās istabas izlavījās kaķis. Apmetis pāris loku pa gaiteni, tas apsēdās un miegains mirkšķināja dzeltenbrūnās acis. Tad, pavērsis caururbjošo skatienu pret viņu, kaķis nožāvājās. Tā zobi atgādināja atsperu nažus.

GARDS PAMODĀS NO DRAUSMĪGĀM SKAŅĀM. Paris reižu samirkšķinājis acis, viņš pārbijies piecēlās nesaklātajā gultā. Viņš bija gulējis virs gultas drēbēm. Skaņas nāca no aplamās puses — augšup pa kāpnēm, cauri durvīm un iekšā viņa galvā. Raupjās skaņas nebija nekas cits kā raudas. Un tās nepārprotami bija līdzīgas parastai raudāšanai, bet tāda tā tomēr nebija. Raudas bija citādas, tās skanēja kā dzelzs instruments. Ar asiem dzelkšņiem.

Apstulbis viņš piecēlās. Viņam sametās te karsti, te auksti. Logs karājās pie sienas un bija pelēka bilde.

Izgājis no istabas, viņš palika stāvam kāpņu augšā un klausāmies. Tomēr neizklausījās pēc raudām, bet pēc smiekliem. Viņš gaidīja. No augšējā pakāpiena viņš varēja palūkoties lejā, dzīvojamā istabā. Uz stikla galda viņš redzēja roku atspulgu. Uz mirkli iestājās klusums. Smiekli tomēr nebija smiekli.

Viņš centās atšifrēt skaņas. Šķita, ka tās nekad nebeigsies. Noliecies viņš paskatījās caur margām. Bet skaņas nāca no gaiteņa.

»

Kā pārbaudot viņš zeķēm kājās nokāpa pāris pakāpienu zemāk. Viņam pretī nepārtraukti cirtās skarbās raudas. Viņā pieauga bailes.

Ar savu gaišo skaņu virtuves pulkstenis nosita četrpadsmit reižu. Viņam garām pagāja kaķis. Tas nepagodināja viņu ne ar vienu vienīgu skatienu, tikai paceltu galvu iegāja dzīvojamā istabā un bez spārniem nolaidās uz palodzes. Tur tas iekārtojās slarp divām istabas puķēm un blenza uz vēju, kas ārpusē purināja koku.

Gards izgāja gaitenī. Tēvs sēdēja, saliecies uz priekšu, galvu atspiedis rokās. Viņam mugurā joprojām bija virsdrēbes. Viņa mugura raustījās. Dēls palika stāvam un blenžam uz viņu. Svešādo raudu dobjās skaņas lika bailēm kā indei izplūst pa viņa augumu._

Kātu Isaksens pacēla galvu un sastapa dēla skatienu. Šoreiz viņi nevarēja skatīties viens otram garām.

Viņš piecēlās. Viņa galvu piepildīja mežonīgs troksnis. Neviens neteica ne vārda. Dēla seja likās pilnīgi sadalījusies. Tikai tagad Kātu Isaksens apjauta, cik zēna skumjas īstenībā ir dziļas. Tās bija dziļākas nekā viņa paša. Tās bija melnākas. Piepeši viņš visu saprata. Kāpēc kaut kas tāds vispār varēja notikt. Niknums. Bēdas. Sāpes. Vientulība. Naids. Bezspēcība. Riebums.

Gards apsēdās tēva atzveltnī. Viņš stingi skatījās uz tumšo televizora ekrānu. Un spožajā atspulgā redzēja pats sevi.

Tēvs apsēdās dīvānā. — Es biju pie psihiatra, — viņš klusu sacīja. — Viņš visu manī atkal uzplēsa. To, kas darīja sāpes. Arī manas attiecības ar tevi. Tas bija tāpēc.

Gards mēmi pamāja ar galvu.

-    Tās ir sāpes, vientulība un vainas izjūta.

-    Tam nav nekāda sakara ne ar tevi, ne ar mammu, - teica Gards. — Tas esmu es, — viņš neskanīgi teica. — Tas esmu es, kas tikai esmu tāds.

Pēc tam viņi bija uzsildījuši picu un dzēruši apelsīnu sulu. Tā viņi nebija runājušies daudzus gadus. Bet ar to vien bija par maz. To viņi saprata - abi divi. Ršc tam viņi kopā bija aizgājuši atpakaļ uz Askeri, lai paņemtu automašīnu. Gards piedāvājās iet viņam līdzi. Iesākumā viņš bija domājis teikt, lai dēls nenāk, bet, par laimi, laikus saprata, ka ir svarīgi piekrist.

-     Es neaptvēru, kā es varēju to aizmirst, - viņš sacīja, paskatīdamies uz dēlu. Viņš bija garāks par tēvu. Kātu biedēja tas, ka viņš bija aizmirsis auto. Viņam būs bijis tāds kā melnais caurums — viņam, kas ar lielu neuzticību klausījās cilvēkos, kad tie

stāstīja par šādiem atgadījumiem.

*

Bente Isaksena brauca sarkanajā Polo. Automašīnas radio mala jaunākās ziņas. Automašīnas siltuma sistēma bija sabojājusies. Rikšņi viņa tos ieraudzīja. Vīru un dēlu ejam pa ceļa malu un runājamies. Viņa pameta skatienu pulkstenī. Tas rādīja pusčetri. Viņa neko nesaprata, vispirms nobijās, bet tad pabrauca abiem garām, un tie viņu pat nepamanīja.

KĀTU ISAKSENS DZIRDĒJA AIZ LOGA ŽVADZINĀMIES ATKRITUMU SAVĀCĒJU AUTOMAŠĪNU. Viņš piecēlās un atvilka aizkarus. No garāžas jumta, spārnus plīkšķinot, gaisā pacēlās dažas vārnas.

Divguļamā gulta bija tukša. Bente bija aizgājusi uz agro dežūru pulksten septiņos. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija piecas pāri pusastoņiem. Vannas istabā viņš dzirdēja zēnus.

Uz mirkli viņš apsēdās uz gultas malas. Viņš juta, ka smeldz muskuļi, it kā viņš būtu nodarbojies ar fizisku treniņu.

Viņa augumu dedzināja vakardienas notikums. Tas bija ieperinājies viņa galvā kā noir filma. Jebkuru brīdi viņš varēja

atsaukt atmiņā notikuma skaņas. Atkal un atkal.

*

Varnas bija atgriezušās uz garāžas jumta. Melnie putni bažīgi sekoja viņam ar acīm, kad viņš atvēra logu, lai ielaistu mazliet svaiga gaisa. Viņš bija noguris, bet jutās apbrīnojami attīrījies. Dēls nebija vēlējies iet pie psihiatra. Viņš uzskatīja, ka viņam tikai vajag mazliet laika. Tēvam tas bija jārespektē. Kātu Isak-

* Melns (franču vai).

sens aizvēra logu. Viņam jāatceras piezvanīt Svenam Vangber- gam, lai atteiktu vizīti.

Vakardienas izlādēšanās bija darījusi skaidrākas viņa pēdējās domas. Svens Vangbergs tika teicis, ka Tanja Gēbere ir runājusi par slepkavību. Vai varēja būt tā, ka, sadarbojoties ar kādu citu, viņa būtu novākusi no ceļa māsu un draudzeni? Doma bija mežonīga un satraucoša. Viņš negribēja, lai tā būtu. Bet kā ar mazo Stīni Marlēnu Kvārmi? Kuri mozaīkas gabaliņi saderēja kopā un kuri — ne?

TANJA GĒBERE DOMĀJA, KA VIŅA VARBŪT KĻŪST VESELA. Viņa stāvēja vecāku mājās pie loga un skatījās uz kailajiem kokiem. Cauri stumbriem spiedās aukstā ainava. Viņa atcerējās lapsu migas un papardes vasarā. Mežrozīšu krūmus un melleņu cerus.

v '

Sī bija pirmā reize, kad viņa priecājās, to atkal redzot, - visu kopā. Sī apziņa bija plūdusi viņā krietnu bridi. Arvien vairāk un vairāk viņa pārliecinājās, ka tā ir taisnība, ko visi bija teikuši. Ka no slimības viņa varētu izveseļoties. So skaidrību viņā pavadīja mežonīgs izsalkums. Viņas domas bija kā bez ādas, kā brūce. Piepeši viņa aptvēra, ko bija taisījusies sev nodarīt. Viņa negribēja novīst, viņa gribēja dzīvot. Bet viņa arī zināja, ka Tievā- Nesaprātīgā ir uzticama draudzene, kas bez cīņas viņu nepametīs.

Kad viņa tagad bija kopā ar cilvēkiem — ar Kārenu, vecākiem, Randi un Māriusu, viņas pašas identitāte izplēnēja. Viņa vairs nebija vissvarīgākā. Patiesās bailes un patiesās skumjas bija noārdījušas viņā kaut kādas robežas, ieplūdušas viņā un nobīdījušas malā kaut ko no neīstā. Viņa bija jutusies pilnīgi atstāta, tagad viņa tā vairs nejutās. Viņi rūpējās par viņu - itin visi.

Viņa ļāva Māriusam izpētīt savu augumu pa jaunam. Viņi darīja to viņa tēva automašīnas aizmugures sēdeklī. Vai ari viņa istabā aiz slēgtām durvīm. Viņas izsalkums vienīgi palielinājās.

Viņas augums bija bijis kluss. Zem tā smaguma viņa jau gandrīz bija gatava salūzt.

Vakar, pēc kino noskatīšanās un pēc mīlēšanās automašīnā, viņi bija iegājuši Makdonaldā. Tanja bija apēdusi hamburgeru un vienu porciju pommes friltes un izdzērusi mazo glāzi kolas. Ric tam viņa nebija jutusies bēdīga. Viņa bija jutusies nogurusi. Viņa bija jutusies tā, it kā jau rāptos ārā no tumša bezdibeņa. Viņa elpoja.

kātu Isaksens atslēdza tukšo dzīvokli frēdbūes ielā piecdesmit septiņi. Bija pēcpusdiena, divdesmit trešais novembris. Klusumu dzīvoklī pārtrauca vienīgi elektrisko radiatoru knikšķi. Viņš aizvēra durvis aiz sevis un brīdi palika stāvam un klausāmies. Liftā, braucot augšup, viņš bija sastapis māti ar trim puņķainiem un slapjiem bērniem. Vienam bija zils spainis, ko viņš sita pret gurnu.

Rīkšņa doma lika viņam atnākt uz šo dzīvokli. Te slēpās visas atbildes. Nepilnīgas un tikpat kā bez jebkādas saskaņotības tās glūnēja šai tukšumā.

Viņš neiededza gaismu. Tikai iegāja Tanjas Gēberes guļamistabā. Viņš piegāja pie loga. Rotaļlaukumu starp mājām apgaismoja trīs āra laternas. Viena rāpšanās ierīce no koka bija izveidota kā vilciens. Tas bija nokrāsots spilgtās krāsās. Sarkanā, zilā, dzeltenā un melnā. Milzīga smilšu kaste, ziņojumu dēlis un divas nelielas šūpoles - vienas no tām kā putns, kas stāv uz spirāles, — darīja šo vietu pievilcīgu bērniem.

Pa kreisi no augšējā daudzdzīvokļu nama bija slēpošanas kalns, kur divi vienpadsmit divpadsmit gadus veci zēni taisījās slidināties uz diviem lieliem atkritumu maisiem.

Vīrietis dzeltenajā logā nekustējās. Viņš stāvēja, abas rokas piespiedis pie rūts, itin kā koncentrējies, lai kaut ko saskatītu.

* Fiī kartupeļi (franču vai).

Itin kā viņš būtu atspiedies nevis pret stiklu, bet pret kaut ko citu.

Kātu Isaksens stingi lūkojās uz vīrieti. Viņš stāvēja nedabiski mierīgi. Izmeklētājs saprata, ka tumšajā istabā neviens nevar viņu redzēt. Tomēr viņš atkāpās pusmetru atpakaļ, lai no laternas gaismas ārpusē nebūtu redzama viņa seja.

Viņam kabatā iezvanījās mobilais telefons. Izklaidīgi viņš to izņēma un runāja ar Elleni Grūi, kas gribēja zināt, vai nav kas jauns. - Mani tikai māc ziņkāre, — viņa sacīja.

Runādams viņš visu laiku nenovērsa skatienu no vīrieša logā. Viņš skaitīja uz augšu un izskaitīja, ka vīrietis stāv sestajā vai septītajā stāvā vistālākajā kāpņu telpā, dzīvoklī pa kreisi.

-    Tu izklausies sevī iegrimis, - sacīja Ellene Grūe. - Vai esi sanervozējies?

—          Taču nē, — viņš īsi atbildēja.

Viņš beidza sarunu un uz rokas virspusē uzrakstīja skaitli seši un septiņi. Uz ko vīrietis skatījās? Viņš nevarēja redzēt zēnus, kas slidinājās līdzās namam. Protams, viņš varēja redzēt Dram- menes ceļu un visu garāmbraucošo auto starmešu gaismu. Viņš varēja redzēt gaismas no centra un varbūt arī neskaidras galvaspilsētas kontūras. Viņš sāka domāt par to, ko psihiatrs bija teicis par Tanju — ka viņa salīdzina sevi ar citiem. Viņa bija salīdzinājusi sevi ar māsu. Vai viņa bija uzvarējusi vai zaudējusi? Vai viņa tāpat bija konkurējusi ar Idu Henriksenu?

Pēc stundas ceturkšņa vīrietis joprojām stāvēja pie loga un blenza ārā. Kātu Isaksens sašuta aizvien vairāk. Vīrietis līdzinājās sastingušam tēlam. Tā varētu būt lelle, bet tas bija vīrietis.

Policijas komisārs teica sev, ka stāvēt pie sava loga un blenzt ārā nav aizliegts. Bet viņam bija nepārvarama vēlēšanās, kaut cilvēks mazliet pakustētos. Pagrieztu galvu vai nolaistu rokas. Bet vīrietis nepakustējās. Pierē sāka vibrēt kāda atmiņa. Kātu Isaksenam piepeši ienāca prātā, ka reiz viņš, būdams bērns, bija palicis stāvam un aplūkojam mazu, izbāztu putnu skolas stikla vitrīnā. Putns uz viņu bija atstājis savādu iespaidu. Tas viņu bija satriecis. Raugoties uz mirušajiem, putekļainajiem spārniem, viņš bija jutis lielas skumjas. Pie koka virsmas, uz kuras tas stāvēja, bija piestiprināta misiņa plāksnīte. Uz tās bija rakstīts, kā putnu sauc. Putns bija miris, bet izskatījās dzīvs. Tas nesa sevī visus zudušos gadus, kas jau sen bija pagājuši.

Tagad atkal atgriezās izjūtas, kādas bija toreiz, kad viņš stāvēja pie stikla vitrīnas. Viņš nezināja, kāpēc tā. Viņš stāvēja un skatījās uz nelgu pie loga un juta nemieru. Tas viņu kaitināja.

Beidzot viņš izgāja no dzīvojamās istabas un, atvēris balkona durvis, žigli izgāja aukstajā gaisā. Viņš paskatījās augšup uz logu. Vīrietis bija nozudis. Logs bija tumšs.

KĀDS BIJA ATNESIS IZSPŪRUŠU ZIEMASSVĒTKU ZVAIGZNI ZAĻĀ PLASTMASAS PUĶU PODĀ UN NOLICIS TO KONFERENČU ZĀLĒ UZ GALDA. - Ko tad te kāds ir mēģinājis parādīt? - jautāja Rogers Heibaks un atkrita uz kāda briva krēsla. Viņš plati uzsmaidīja Ingeborgai Miklebustei, kuras blūzi rotāja maza zelta Ziemassvētku egle.

-     Redzu, ka ir sākusies Ziemassvētku svinēšana, - viņš ņirdza.

Ingeborga Miklebuste izskatījās nogurusi. - Man jāsāk ar

informāciju, - viņa teica un nopietni visos nolūkojās. - Randi taču ir Askerē pie Gēberiem?

-     Tieši pašlaik viņa ir šeit, — atbildēja Asie Tengs. Viņš izpurināja no piedurknes savu pulksteni. — Tanja Gēbere ir skolā līdz pusčetriem, - viņš sacīja.

Tad sāka runāt Kātu Isaksens un pastāstīja, ka Randi ir lūgusi, lai viņu uz neilgu laiku kāds nomaina. - Viņai tikai ir nepieciešama neliela atelpa, — viņš sacīja.

-      Es piesakos, — teica Prēbens Ulriksens un noliecās pār galdu.

-     Nu nē, - žigli iebilda Rogers Heibaks, - vientuļai meitenei nomaļā lauku apvidū mums nebūs nekāda brunču mednieka.

-      Es domāju, mums jāatrod kāda sieviete, - teica Kātu Isaksens.

-           Vai tā nav dzimumu diskriminācija? - ierunājās Rogers Heibaks.

-            Tanja Gēbere ir ļoti jūtīga, — teica Kātu Isaksens, bet pats dzirdēja, ka tie nav īstie vārdi. Viņš patiesībā nezināja, cik jūtīga viņa ir. Viņi bijā pārrunājuši teoriju par to, ka viņa tā vai citādi varētu būt iesaistīta — kopā ar kādu, bet tas viss izkūpēja minējumos.

Rogers un Randi bija apmeklējuši pārvaldnieku, lai pārrunātu Tedija Holma teikto par to, ka viņam bijis sakars ar Tērēsi. Viņš bija to atzinis, bet pirms gada tas esot beidzies. Viņš piekrita, ka viņa ir ļoti jauna, bet sacīja, ka izskatījusies vismaz trīs četrus gadus vecāka nekā īstenībā. Toreiz meitenes vēl nemaz nebija dzīvojušas dzīvoklī. Viņš bija stāstījis, ka viņas vecāki esot atnākuši pie viņa un draudējuši, lai turoties tālāk no viņu meitas.

Izmeklētāji pielika ziņojumu pie pārējiem.

-            Tad es sākšu ar informāciju. - Ingeborga Miklebuste sāka lasīt liecību no kādas sievietes Eustagderē, kura domāja, ka ir kaut ko redzējusi. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka ir redzējusi viņas abas — gan Idu Henriksenu, gan mazo Stīni Marlēnu. Viņa bija braukusi viņām garām, atgriežoties no veikala.

Kātu Isaksens kaut ko pierakstīja savā piezīmju blokā.

-            Turklāt kāds jauns cilvēks apgalvo, ka pirms pāris dienām ir redzējis Idu Henriksenu uz dāņu kuģa. Viņa acīmredzot esot ceļojusi viena.

Rogers Heibaks skaļi nožāvājās. Telpā ienāca Randi Juhansena. Viņa izskatījās bāla un nogurusi. Bet par grūtniecību zināja tikai Kātu Isaksens. Viņš palūkojās Randi.

-    Viss kārtībā, - viņš sacīja, - paņem pāris dienas brīvas.

-Jauki, - sacīja Randi Juhansena un atmuguriski atkal gāja

ārā. - Es tad uzreiz došos prom, - viņa atvieglota teica.

-    Viņa nu gan bija steidzīga, - sacīja Rogers Heibaks.

Ingeborga Miklebuste nolasīja vēl vairākas no vēstulēm, kas

viņus bija pārplūdinājušas. - Uz cilvēkiem nevar paļauties, - viņa konstatēja. — Ida Henriksena vienlaikus nevar atrasties uz dāņu kuģa, Eustagderē un Ziemeļnorvēģijā.

BEIDZOT ĪDU HENRIKSENU ATRADA PĀRVALDNIEKS. Bija pirmdiena, trīsdesmitais novembris, gandriz tieši piecas nedēļas pēc viņas pazušanas. Kad ieradās tehniskie eksperti, Frēdbūes ielā piecdesmit septiņi jau ritēja darbs. Nozieguma vietas izmeklētāji strādāja pilnā sparā. Līķis jau bija aizvests prom slimnīcas automašīnā. Mudžēja kārtības policisti formas tēipos. Pāris no viņiem nodarbojās ar ziņkārīgajiem, kas bija salasījušies. Jau bija ieradies kāds gara auguma fotogrāfs no Askeres un Bērumas Budstikke - Tāpat arī žurnālists no VG.

Kātu Isaksens atbrauca kopā ar Randi Juhansenu un Rogeru Heibaku.

- Kaut kas tā kā smirdēja, - pārvaldnieks paskaidroja un stādījās priekšā. — Franks Vergelanns Halvošens, — viņš teica. Viņš nebija sevišķi spēcīgs, bet diezgan garš. Blondie mati un gaišās skropstas un uzacis vērta viņu gandrīz bezkrāsainu. — Piepeši man tā kā ienāca prātā, ka jāpārbauda lifta šahta, - viņš sacīja. — Par to es biju domājis jau vairākas dienas, ka varbūt vajadzētu pārbaudīt. Bet tad no tā nekas neiznāca. Līdz šim rītam, kad smaka bija daudz stiprāka. Viņa tur varēja nogulēt tik ilgi aukstuma dēļ. Smaka bija gandrīz nemanāma, — turpināja pārvaldnieks. — Man jau bija bail, ka reiz notiks kāda nelaime, bet jāsaka, biju domājis, ka tas notiks ar kādiem maziem bērniem. Viņi vienmēr blēņojas ar liftu.

Franks Vergelanns Halvošens parādīja, cik vienkārši ir nospiest "stop" pogu tieši pirms lifta apstāšanās kādā no stāviem. Rc tam durvis tomēr varēja atvērt un izlēkt ārā. Sprauga starp liftu un kāpņu laukumiņu bija pietiekami liela, lai pa to varētu izkrist cilvēks.

Ellene Grūe stāvēja iekšā pie pastkastītēm un gaidīja Kātu Isaksenu. — Sveiks, - viņa sacīja un īsi viņam pamāja.

Viņš atņēma sveicienu. — Nu ta' ir atkal laiks, — viņš nomākts sacīja.

Ellene Grūe pamāja ar galvu. — Tu izskaties pārāk velnišķīgi.

Iu esi pārguris, — viņa konstatēja.

—Pateicos, esmu gan, — viņš atteica.

—       Kā iet tavam dēlam? — viņa pieklusināja balsi, lai to nedzirdētu neviens no pārējiem.

—       Es domāju, ka labi, — viņš sacīja, bet pārdomāja. — Patiesībā es nezinu. Kārdinājumu jau netrūkst. Nekad nevar būt drošs.

Uz kāpnēm tika sūkti putekļi un pārbaudītas citas pēdas kāpņu telpā.

Pie viņiem pienāca Rogers Heibaks. — Tad nu atliek paskatīties, - viņš sacīja, - vai viņa nomira no kritiena šahtā vai ari tad jau bija mirusi?

—       Viņai uz kakla ir lieli plankumi, — teica Ellene Grūe, — tāpat kā Terēsei Gēberei.

—       Velns, - klusu noteica Kātu Isaksens. — Nu mēs esam sākuši pa īstam, — viņš nomurmināja un sasveicinājās ar Vīdaru Edlandu, kas nāca lejup pa kāpnēm ar kaitinoši zilām plastmasas kapzeķēm uz kurpēm.

-Jā, jā, - viņš teica, — tad nu mums tomēr vēl kādu laiku būs darbs.

—       Nav nekādu jaunumu par mazo meiteni? - Kātu Isaksens manīja aizkaitinājuma vaibstu Edlanda sejā.

—       Nē, — viņš atbildēja. — Mums ir jānosaka katram sava loma turpmākajā izmeklēšanā.

-Jā, — piekrita Kātu Isaksens, — tas mums noteikti ir jādara.

—        Esi tik labs, neej vairs iekšā, — sacīja Ellene Grūe un dusmīgi satvēra viņu aiz delma. Viņas balsij piemita tas pats skarbums, pret ko viņam iepriekš bija tik liels respekts. Viņš laipni atbrīvojās no viņas tvēriena.

Vergelanns Halvošens pastāstīja, ka pusotru gadu ir divu augšējo daudzdzīvokļu namu pārvaldnieks. Viņš bija trīsdesmit četrus gadus vecs, neprecējies un dzīvoja pārvaldnieka dzīvoklī, kas atradās augšējā mājā. Pārvaldnieka darbs viņam labi derēja.

Viņš vēl arī studēja, apgūdams priekšmetus pēc kārtas pa vienam. Tā viņam gan bija vajadzīgs ilgāks laiks, bet priekšrocība bija tāda, ka viņam nebija jāņem studiju aizdevums. Arī pavasarī viņš kārtos eksāmenu un neatlaidīgi gatavojās galvenajam pārbaudījumam.

Viņš bija acīmredzami satriekts. — īstenībā es neko nesaprotu,

—                 viņš teica. — Sis ir mierīgs rajons. Te lielākoties dzīvo ģimenes ar bērniem. Tieši šeit daudzi ir labi iekārtojušies uz dzīvi. Dzīvokļi nav tik dārgi, tāpēc vienkāršiem ļaudīm rocības pietiek. Citādi jau Askere ir kļuvusi par tīro Holmenkolleni.

-    Vki cilvēkiem dzīvokļos ir paziņots, lai neiet ārā? - Garām pagāja viens no tehniskajiem ekspertiem.

-     Es tā domāju, - atbildēja Kātu Isaksens. - Bet kopš notikušā jau ir pagājušas vairākas nedēļas, tā ka mēs neko lielu nedabūsim. Kopš tās reizes kāpnes ir mazgātas jau četras piecas reizes.

Ida Henriksena vēl nebija formāli identificēta, bet pārvaldnieks garantēja, ka tā ir viņa. — Es pazīstu viņas brāli, — viņš sacīja, pamādams Kātu Isaksenam. — Tā bija Ida Henriksena, — viņš nosprieda.

-     Okei, mēs parunāsimies vakarā, — teica Kātu Isaksens un pagriezās pret vienu no pārējiem izmeklētājiem.

Lai atturētu nepiederošos, tika nostiepta sarkanbaltā lente. Ļaudis augšējā mājā stāvēja pie logiem un blenza uz haosu lejā. Rogeram Heibakam bija ļoti grūti aizkavēt VG pārstāvi, lai neiet kāpņu telpā. - Es tikai nofotografēšu liftu, - teica tikko ieradies fotogrāfs. Viņš bija ne mazāk sadrūmis kā Heibaks.

-    Tad tu vari iet kādā citā kāpņu telpā, - noteikti sacīja Rogers Heibaks. — Sī ir aizplombēta.

Piebrauca un pie ļaužu pūļa spēji apstājās tumši zils Mercedes ar taksometra izkārtni uz jumta. Arā izlēca Tedijs Holms.

* Holmenkollene — dārgu privātmāju rajons 9 km uz ziemeļiem no Oslo, starptautiski pazīstams ziemas sporta centrs un ļaužu iecienīta apmeklējuma vieta, kurā valda īpaši patīkama gaisotne. (Tullļ. piez.)

Mirkli viņš palika stāvam un blenžam uz sieviešu, bērnu un jauniešu bariņu, kuri bija sapulcējušies pie piecdesmit septītā numura. VG žurnālists un jaunais vīrietis no Budstikke vērīgi lūkojās un dažas reizes nofotografēja. Tedijs Holms piegāja pie Rogera Heibaka. - Es dzirdēju paziņojumu pa radio, ka Hāga- lekā esot atrasts mins cilvēks, — viņš sacīja. Viņš lauzīja rokas. Acīs viņam bija asaras. — Tā taču nav Ida? Pie velna, tā taču nav Ida?!

—          Mēs nezinām, — atbildēja Rogers Heibaks un laipni saņēma viņu aiz delma un izvadīja cauri nožogojumam.

—          Vii jūs domājat, ka tā ir Ida? - Tedijs Holms neatlaidās.

—Ir pamats tā domāt, - mierīgi sacīja Rogers Heibaks.

Tedijs Holms reaģēja acumirklī. Viņu pārņēma neprātīgs niknums. Izrāvies viņš metās uz ļaužu baru, vēcinājās ar rokām un kliedza, lai viņi lasās prom. Kādu jaunieti viņš pagrūda tā, ka tas nokrita atmuguriski. Pēc tam viņš aizskrēja pie sava taksometra un no visa spēka sāka spārdīt to kājām, vienlaikus izkliegdams nesaprotamas frāzes.

-TAGAD MUMS VAIRS NAV LAIKA TE ROTAĻĀTIES, - Kātu Isaksens sev priekšā uz galda nosvieda mapi ar ziņojumiem par Terēses Gēberes slepkavību. No pusdienu telpas kafijas automāta viņš bija atnesis tasi kafijas. Viņš noraudzījās izmeklētāju komandā, kas nu jau bija astoņpadsmit cilvēku liela. — Es saprotu, ka jūs visi jau esat to dzirdējuši, bet es tomēr atkārtošu. Ida Henriksena, Terēses Gēberes draudzene, šodien tika atrasta mirusi lifta šahtā tajā daudzdzīvokļu mājā, kur dzīvoja trīs meitenes.

Izmeklētāji nemierīgi sagrozījās. Jaunpienācējiem bija iedoti dokumenti, un viņi jau bija sākuši iepazīties ar lietu. Rogers Heibaks bija acīmredzami satriekts. Viņš piecēlās no krēsla un izgāja pēc kafijas.

Kātu Isaksens paskatījās pulkstenī. — Randi, pasauc vēlreiz Miklebusti, - viņš lūdza. Bet tai pašā bridī pa durvīm ienāca galvenā komisāre Ingeborga Miklebuste. Viņa ne tuvu neizskatījās laimīga. — Tagad es uzsmēķēšu, — viņa sacīja, — vai jūs to gribat vai ne. Sis ir nepieciešamības gadījums. - Viņa rakņājās somā pēc cigarešu paciņas un šķiltavām.

Kātu Isaksens dārdināja tālāk. - Tagad mums ir trīs lietas, - viņš sacīja. — Terēse Gēbere, Stīne Marlēna un Ida Henriksena. - Rogers Heibaks atgriezās un atkal apsēdās savā vietā.

-     Mēs cieši sadarbojamies ar Askeri un Bērumu, - turpināja Kātu Isaksens. - Vīdars Edlands pats vēlas aktīvi piedalīties turpmākajā izmeklēšanā. Pašlaik viņš ir ceļā uz šejieni. Viņš ieradīsies kuru katru mirkli.

-     Ļaunākais ir tas, — teica Randi Juhansena, - ka Tanja Gēbere patlaban būtībā atrodas lielās briesmās. Tas mums ir jāuztver nopietni. - Viņa paskatījās uz Asli Tengu, kas, šķirstīdams savus papīrus, lēnām māja ar galvu. — Mums viņai ir jāatrod slēptuve, - viņš ierosināja.

-    Arī Hannei Mariei Skāgei, - piebilda Prēbens Ulriksens.

Ingeborga Miklebuste nospieda cigareti kartona krūzītē. Rogers Heibaks demonstratīvi piecēlās un atvēra logu.

-     Nu es drīz par tevi ziņošu policijai, — viņš sacīja.

-     Tanja un Hanne Mariei ir jāpasargā, - Kātu Isaksens bija nopietns. — Mums taču nav ne jausmas, kā šis vājprātīgais rīkosies. Pirmajā vakarā Arcimboldo viņas bija četras. Pirms neilga brīža zvanīja Hannes Maries Skāges māte. Tur jau ir izcēlusies panika. Mums jācenšas to mazināt, bet vienlaikus mēs ari nevaram riskēt. Ko jūs ierosināt?

Viņš lūkojās uz nopietno operatīvo grupu. — Lūdzu, — viņš aizkaitināts piebilda, - sakiet taču kaut ko!

Arā bija sācis līt. Tas piešķīra istabai tumšu un drūmu iespaidu, kaut ari bija iedegtas visas spuldzes.

-     Kas mums ir? — iesāka Kātu Isaksens.

-    Nekas, - viegli atbildēja Rogers, - pilnīgi nekas.

-     Mums ir pirkstu nospiedumi no Terēses automašīnas, - teica Prēbens Ulriksens. - Mums ir daži mati un neprātīgs draugs, kas novedīs mūs līdz trakumam. - Viņš domāja par lēdiju Holmu, kam bija uznākusi niknuma lēkme. Viņš bija meties virsū visiem pēc kārtas un draudējis pakārties, ja viņi drīz neatradīs slepkavu.

-     Es nezinu, vai viņš tēlo, - teica Asie Tengs. - Pirkstu nospiedumi automašīnā ir identificēti. Tie pieder draugiem Rūdolfam Fogelam alias Mongo, Tedijam Holmam, Hannei Marīei Skāgei, Māriusam Berneram, jā, visai kompānijai.

-    Tomēr citi atradumi nav identificēti. Mats un šķiedras no kāda apģērba. Bet tie jau var piederēt jebkuram. - Kātu Isaksens nopietni nolūkojās sanākušajos.

Turpināja Steins Billingtons. - Kas attiecas uz pēdu nospiedumiem Pils parkā, - viņš iesāka runāt, - mēs neizslēdzam nevienu no šiem draugiem. Kurpju lielums atbilst vairāk vai mazāk visiem. Bet kurpes mums nav izdevies uziet. Mums nav arī formālas atļaujas izdarīt kratīšanu ģimenēs un pie draugiem, - viņš sacīja. - Mums taču nav nekādu konkrētu aizdomu. Mums nav iemesla kādu apcietināt.

-     Kaut kas apšaubāms ir meiteņu ģimenēs vai draugu lokā, - teica Kātu Isaksens. - Bet es nezinu, kas. — Viņš papurināja galvu. — Kaut ko mēs esam palaiduši garām.

-     Māte ir īpašs tips, — teica Randi.

-    Ari tēvs, — piebilda Rogers Heibaks.

-     Un draugi, - turpināja Kātu Isaksens. - Es gribu visus no jauna pamatīgi nopratināt. Draugus un īpaši Idas Henriksenas brāli. - Viņš drudžaini šķirstīja savus papīrus. - Karlosu, kā viņu sauc. Viņš jau ir nopratināts, bet tagad mums tas jādara pamatīgāk.

-    Vai tu domā ko sevišķu? - ziņkārīgi jautāja Randi.

-     Nē, īstenībā ne, - atbildēja Kātu Isaksens.

-    Visu tās un augšējās mājas iedzīvotāju nopratināšana — tas ir elles darbs. Katrā kāpņu telpā ir deviņi stāvi, - teica Rogers Heibaks.

-     Un ir jāizšķiro cilvēku sniegtā informācija.

—Ziemassvētku brīvdienas karājas mata galā, - teica Ingeborga Miklebuste un nolūkojās izmeklētājos.

Kātu Isaksens iedomājās par kompaktdisku atskaņotāju, ko bija solījis Bentei nopirkt Ziemassvētku dāvanā Gardam. Viņai patika, ja dāvanas ir iegādātas jau laikus. To viņš bija aizmirsis. Šodien pa ceļam uz mājām viņam tas ir jāizdara.

—Bet kādi tagad ir turpmākie plāni? — Ingeborga lūkojās no cita uz citu. — Vai jums vajag vēl cilvēkus? — viņa jautāja.

—Ņemot vērā notikumu attīstību, man šķiet, ka vēl daži cilvēki palīgos attaisnotos, — pateicīgi atbildēja Kātu Isaksens. — Mums jau ir seši Stīnes Marlēnas lietā. Un tagad nepieciešams manāmi paātrināt tempu.

-Jā, mums tas jādara, - nopietni teica Ingeborga Miklebuste. — Es izlemšu, kuri un cik daudz to būs, — viņa teica, piecēlās un izgāja no telpas.

TANJA GĒBERE SĒDĒJA AIZMUGURES SĒDEKLĪ KOPĀ AR RANDI JUHANSENU. Viņa atspieda galvu pret kakla balstu un jutās kā paralizēta. Kātu Isaksens bija pie stūres, bet Asie Tengs sēdēja viņam līdzās un rādīja ceļu. Novembri bija nomainījis decembris.

Tika nolemts, ka pagaidām Tanju noslēps. Asie Tengs bija ierosinājis, ka viņi varētu izmantot viņa dēla dzīvokli Odenā, Slemmestadē. Dēls bija devies kādā uzdevumā no firmas, kurā strādāja. Pašlaik viņš uzturējās ASV un nezināja, kad darbu pabeigs.

Tanjai bija bail. Galvā šalca. Viņa to nesaprata. Viņa bija sakravājusi čemodānu ar drēbēm un tualetes piederumiem. Randi Juhansena viņai uzsmaidīja. Viņa centās pasmaidīt pretī. Randi bija uzticējusi Tanjai savu noslēpumu. Viņa bija teikusi, ka neviens cits to nezinot, tikai viņas vīrs un Kātu Isaksens. Randi bija stāvoklī - jau ceturtajā grūtniecības mēnesī. Tāpēc dažreiz viņai bija nelabi.

Tanjai viņa patika. Viņa domāja par bērnu, kas auga Randi vēderā.

Randi dzīvos dzīvoklī Slemmestadē kopā ar viņu. Laiku pa laikam viņu nomainīs cita policiste. Bet Tanja ar to bija mierā. Ļaunākais bija tas, ka viņai bija aizliegts stāstīt kādam par to, kur viņa dzīvos. Neviens nedrīkstēja zināt, kur tas ir. Arī Mā- riuss ne. Arī ne vecāki, ne māsa, ne Hanne Marīe. Tas viss bija neīsti un biedējoši. Bet policisti vairākas reizes bija atkārtojuši, ka neviens, pilnīgi neviens nedrīkst zināt, kur viņa uzturas.

Policiste aizvedīs Tanju no rīta uz skolu un pēcpusdienā atbrauks pakal. Un nevienu pašu acumirkli viņa nedrīkst palikt viena.

v

Vecais Slemmestades centrs sastāvēja no maziem, dzelteniem strādnieku mājokļiem, kas bija būvēti no ķieģeļiem un apšūti ar azbesta cementa plāksnēm. Laukums starp mājām, kurās tagad bija mazi veikaliņi un solārija centrs, bija bedrains un noplucis. Fonā slējās lielā likvidētā cementa fabrika. Vieta bija nomācoša un skumja. Dzīvoklis, kurā Tanjai vajadzēja dzīvot, tomēr atradās jaunā dzīvojamo namu rajonā skaistā vietā pašā krastmalā.

BĒRITA GĒBERE BIJA PĀRSKAITUSIES UN HISTĒRIJĀ PAR TO, KA VIŅA NEDRĪKST ZINĀT, KUR UZTURAS MEITA. Tanja Gēbere bija dzīvojusi Slemmestadē trīs dienas. Mātei tas bija par daudz. Viņa domāja, ka to neizturēs.

Kātu Isaksens pēc iespējas mierīgāk paskaidroja, ka runa ir tikai par neilgu laiku un ka tas ir visu labā.

-     Bet es gribu zināt, kas notiek, — paslēpusi seju rokās, Bērita Gēbere raudāja. Laulātais draugs mēģināja viņu mierināt, bet Kārena izmisusi sēdēja un klausījās.

Rogers Heibaks staigāja šurp un turp pa istabu. Viņš acīmredzami bija nokaitināts. — Tas taču ir viņas drošības dēļ, — viņš sacīja. — Jūs taču gribat, lai viņa būtu drošībā?

—Drošībā — no kā? — sauca Bērita Gēbere.

Rolfs Gēbers piecēlās. — Man šķiet, es zvanīšu Torkelam Brū, — viņš sacīja. Bērita Gēbere neprotestēja.

—       Pats par sevi saprotams, — teica Kātu Isaksens. — Vai viņš ir jūsu draugs?

Rolfs Gēbers papurināja galvu. - Viņš ir mūsu ģimenes ārsts. Viņš mums palīdzēja - palīdzēja Tanjai, kad viņa saslima. Mēs abi esam Lions klubā, - skaidroja Rolfs Gēbers.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu.

—        Bet es taču tikai gribu zināt, kur viņa ir, — neatlaidās Bērita Gēbere. — Es gribu zināt, ka viņai klājas labi. Man liekas, ka ar viņu ir atgadījies kaut kas, ko jūs gribat slēpt no manis. — Viņa saslējās un nobijusies stingi lūkojās izmeklētājā.

Kātu Isaksens nolēma teikt tā, kā ir. — Tanjai klājas labi, — viņš sacīja. — Es patiesībā domāju, viņa jūtas labi, ka viņu liek mierā.

Kārena aizgāja un apsēdās līdzās mātei uz dīvāna.

—Būs taču labi, mamm, — viņa teica.

Kātu Isaksens lūkojās viņā. Viņš nolēma uzaicināt uz formālu nopratināšanu ari Kārenu Gēberi.

Zvanīja mobilais telefons. Tas gulēja viņam priekšā uz galda. Paņēmis to, Kātu Isaksens piecēlās. Tā bija Bente, kas zvanīja, lai atgādinātu, ka pa ceļam uz māju jānopērk ribiņas. — Esi tik labs un raugies, lai uz tām nav pārāk daudz speķa, — viņa sacīja. — Un vēl nopērc ari četras kārbiņas ar sarkanajiem kāpostiem. Un ar radio vadāmu auto, ko mēs norunājām dāvināt Georgam. Es kļūšu nervoza, ja tas driz nebūs izdarīts, — Bente sacīja, — līdz Ziemassvētkiem ir palikušas mazāk nekā trīs nedēļas.

—              Viss būs labi, — viņš sadusmots sacīja.

—              Treķanten ir vaļā līdz desmitiem, — viņa pabeidza sarunu.

Bērita Gēbere naidīgi viņā palūkojās. — Jūs — jūs svinēsiet Ziemassvētkus, — viņa teica. — Kā tu domā: kādi mums būs Ziemassvētki?

Rogers Heibaks apsēdās uz pašas krēsla malas. Rolfs Gēbers klusu runāja pa telefonu ar Iorkelu Brū.

-     Mamm, būs taču Ziemassvētki, — Kārena mierigi sacīja.

—          Tanja, protams, Ziemassvētkos pārnāks mājās. īo mēs nokārtosim, — mierinoši sacīja Kātu Isaksens. Bet viņš saprata, ko viņa ar to domā.

TIRDZNIECĪBAS CENTRĀ NO SKAĻRUŅIEM PLŪDA ZIEMASSVĒTKU MŪZIKA. Trekanien bija stāvgrūdām pilns ar cilvēkiem. Tas nebija gluži tas, kas tagad bija vajadzīgs, nodomāja Kātu Isaksens, lauzdams ceļu ar iepirkumu ratiņiem. Visur viņš uzdūrās cilvēkiem. Viņš izspraucās līdz gaļas letei un paņēma ribiņas. Viņš nopirka skābos kāpostus un obligāto marmelādes kasti, marinēto siļķi, kaķu barību, pienu, sulu un četrus klaipus maizes. Bente krita histērijā, ja netika pārnests Ziemassvētku ēdiens. Ribiņas tiks ieliktas saldētavā un pārējais — pieliekamajā. Izskatījās, ka ir daudzi tādi, kas spriež tāpat kā viņa.

Ziemassvētku rūķis staigāja apkārt, sizdams pa grīdu ar lielu kūju.

Lai varētu samaksāt, viņam divdesmit minūtes vajadzēja stāvēt rindā. Kad viņš beidzot bija salicis pirkumus plastikāta maisiņos, viņš bija viscaur nosvīdis. Viņš neieredzēja iepirkšanos. Kāds bērns ratiņos sirdi plosoši kliedza. Kad viņš stāvēja uz eskalatora ar iepirkumu somām rokās, ļaužu pūlī apakšstāvā viņš piepeši ieraudzīja Tediju Holmu un Mongo. Viņi klīda apkārt šķietami bez jebkāda īpaša nolūka. Viņus redzēt nebija patīkami. Tas griezās sirdī. Tedijs Holms, kas vēl pirms dažām dienām bija izturējies gluži histēriski un bija zvanījis izmeklētājiem ik mīļu brīdi, tagad klīda apkārt, rokas kabatās sabāzis, it kā nekas nebūtu noticis.

kātu Isaksens jau bija ceļā uz policijas pārvaldi, kad pārdomāja un iebrauca satiksmes lokā, nevis nogriezās pa kreisi prom pa dram- menes ceļu. Viņš pabrauca garām Askeres hallei uz Vetres pusi. Pie Fīnas degvielas uzpildes stacijas nogriezās pa labi un turpināja braukt pa Slemmestades ceļu. Viņš brauca uz Blak- stades slimnīcu. Viņš gribēja paskatīties uz Ivaru Hansenu, īdas Henriksenas un Karlosa de Silvas pusbrāli.

Viņš piezvanīja Randi Juhansenai un pateica, ka ieradīsies mazliet vēlāk, pastāstīdams viņai, uz kurieni brauc.

—Protams, — atteica Randi, — bet šodien kaut kad vēlāk, es domāju — ap diviem, Miklebuste ir lūgusi atbraukt šurp Tenne- senu, tā ka pacenties tad būt šeit. Diemžēl es nevarēšu būt klāt. Tai laikā es braukšu pakaļ Tanjai.

—          Ak Dievs, — Kātu Isaksens sadusmots sacīja, - es domāju, ka izmeklēšanu vadu es, nevis Miklebuste.

—          Jā, - atteica Randi un nopūtās, — ari mēs tā domājām.

Karstens Tennesens bija psihiatrs un tika izsaukts tad, ja vajadzēja tikt galā ar psiholoģiskiem aspektiem sarežģītās lietās. Viņš bija palīdzējis arī senāk. Pat ja no tā nebija nekāda konkrēta rezultāta, tad vismaz viņam bija metodes, kas laiku pa laikam lika izmeklētājiem ievirzīt domas jaunā gultnē. Pašlaik nebija nekā konkrēta, kam pieķerties. Pie velna, ko tad viņš tagad analizēs?! Kātu Isaksens saniknots papurināja galvu.

—Starp citu, — ierunājās Randi, - mēs ar Rogeru šorīt agri bijām pie Torkela Brū, ārsta, tu jau zini.

-Jā?

—          Velak tev pastāstīšu vairak, bet viņš bija mazliet… savads.

—Savāds?

—Viņš bija aizkaitināts, ka atnākuši esam mēs, nevis tu — galvenais izmeklētājs. Viņš zināja, ka tu esi bijis pie Vangberga. Viņš gribēja zināt, kāpēc viņš ir mazāk svarīgs.

Kātu Isaksens nomākts nopūtās. Viņš pabrauca garām Obi- jas mājai, kur Bente vasarā mēdza lasīt zemenes. Aiz mājas pletās skaista ainava. Plaši tīrumi lejup līdz krastmalai un

Blakstades psihiatriskā slimnīca ar visām mazajām un lielajām mūra un koka celtnēm, kas šķita izvietotas uz labu laimi.

-            Randi, es esmu atbraucis, — viņš sacīja. — Parunāsimies vēlāk.

Viņš brauca iekšā pa melno, bezlapu koku aleju un atstāja automašīnu stāvvietā pie galvenās ēkas. Viņš izkāpa no automašīnas. Gaisā bija jaušams drēgnums.

Reģistratūrā neviena nebija. Viņš pavērās apkārt. Eka liecināja par sabrukumu. Aizkari pie logiem bija izbālējuši, bet veseli. Sienas bija gaiši zaļas. Pie vienas sienas spožā rāmī karājās divi akvareļi. Pa labi no ieejas durvīm bija novietots sols sēdēšanai un galds. Bet apzeltītā podā uz galda dižojās pus- vītusi puansetija.

Stikla durvis veda uz vienu no nodaļām. Citas durvis veda uz administrāciju. Pazvanījis viņš palika stāvam un gaidām.

No administrācijas nodaļas iznāca ap piecdesmit gadu veca sieviete. Viņas baltajam svīterim bija nesakarīgs violets raksts.

-    Brīt, - viņa sacīja un jautāja, vai var viņam kaut kā palīdzēt.

Kātu Isaksens īsi paskaidroja, kāpēc ir ieradies.

-    Tātad tev nav norunāts laiks? — sieviete jautāja.

Viņš noteikti papurināja galvu.

Sieviete meklēja, līdz datora ekrānā atrada uzvārdu. - Problēma ir tāda, ka dežūrā mūsu ir tik maz un es īsti nezinu, kur viņš ir, - viņa kā atvainodamās sacīja.

-            Vai viņš ir pacients, kas uzturas ilgstoši? — jautāja Kātu Isaksens un sameklēja savu identifikācijas karti.

-Jā, - atbildēja sieviete, ātri paskatīdamās uz karti, ko viņš turēja viņai priekšā.

-     Es tikai piezvanīšu, — viņa sacīja.

Izmeklētājs aizgāja līdz dīvānu stūrim un apsēdās. Šādās vietās vienmēr valdīja kaut kas grūtsirdīgs. Pat gaiss bija citāds — tā kā smagāks, pelēkāks. No spoži vaskotās grīdas cēlās šķebīga smaka.

Sieviete nāca pie viņa ar papīriņu rokā. — Viņš ir radošajā darbnīcā, — viņa sacīja. — Ja tu iesi šeit šķērsām pāri laukumam

un mazliet lejā uz ezeru, tad nonāksi pa labi pie lielas mūra ēkas. Tur lejā pagrabā, — viņa sacīja. — Parunā ar Tūvi Kārl- senu.

Kātu Isaksens pateicās un atkal izgāja aukstumā.

Atradis ēku, viņš devās lejā nelielajā pagrabtelpā. Durvis stāvēja vaļā. Ap galdu sēdēja četri vīrieši un viena sieviete. Pacienti ar ūdenskrāsām zīmēja uz biezām kartona plāksnēm un beigās uzlīmēja uz tām akmeņus un gliemežvākus. Neviens nesarunājās. Pacientu darbu vadīja gara auguma gaišmataina sieviete.

Kātu Isaksens ikreiz bija izbrīnīts par to, kā psihiskās slimības iespaido cilvēkus. Pastāv uzskats, ka slimība it kā ir ieperinājusies galvā un jūtās, bet ka fiziskais ķermenis ir pilnīgi normāls. Tomēr šajos pacientos, kas te ārstējās ilgi, slimība izpaudās acīmredzami. Četri no tiem patiešām izskatījās citādi. Veids, kādā viņi sēdēja, tukšais skatiens, neveiklās rokas. Viss viņu izskats. Turpretī piektā — gara, spēcīga vīrieša - skatiens sastapās ar izmeklētāja skatienu. Kātu Isaksens intuitīvi zināja, ka tas ir Ivars Hansens.

Gaišmatainā sieviete — ap gadiem četrdesmit - pārsteigta pagriezās pret izmeklētāju. Pienākusi pie Kātu, viņa jautāja, vai var kaut kā palīdzēt. Viņš klusu pastāstīja, kāpēc ir ieradies.

Sieviete pamāja ar galvu un atkal pagriezās pret pacientiem. - Vajadzētu būt labi, — viņa klusu teica. — Bet tev viņš ir jāuzrauga, — sieviete ātri pasmaidīja, knibinādamās ap trauksmes pogu, kas viņai bija ap kaklu. — Tu taču esi policists, tad jau esi pieradis, bet viņš ir ārkārtīgi… uzņēmīgs. Viņš agrāk pāris reižu ir izbēdzis. Es prātoju, vai tu nevarētu uzvest viņu augšstāvā uz kafetēriju? — viņa sacīja.

— Kā tad viņam izdevās aizbēgt? — Kātu Isaksens ziņkārīgi jautāja.

—          Viņš lūdz atļauju aiziet pastaigāties, — sieviete mierīgi atbildēja. — Protams, viņam katru reizi līdzi ir sargs, bet viņš… pāris reižu tos ir piekāvis.

Kātu Isaksens īsi pamāja viņam, un Ivars Hansens uzreiz piecēlās un laipni sveicināja. Viņam bija ļoti skaidrs skatiens, un viņš bija gandriz tikpat garš kā pusbrālis Karloss, bet gaišākiem matiem un sagumušākiem pleciem. Viņam bija biezas uzacis, kas pie deguna gandrīz bija saaugušas kopā.

Kafetērija bija gandrīz tukša. Vienīgi sevī iegrimusi ārzemnieciska izskata sieviete bikšu kostīmā sēdēja un ēda smalkmaizīti. Kātu Isaksens nopirka katram pa kafijas tasei un izvēlējās galdu tālāk pie loga. Telpas galā bija liela, tukša skatuve. Ivars Hansensjoprojām klusēja.

Kātu Isaksens nosēdās pie galda tieši viņam pretī. - Kāpēc tu esi šeit? — viņš bez aplinkiem jautāja un nolika viņam priekšā tasi.

Ivars Hansens iedzēra malku siltās kafijas un atliecās atpakaļ cietajā koka krēslā. - Vii tu vēlies, lai es saku kaut ko sevišķu? - viņš jautāja.

Kātu Isaksens viņu pētīja. - Nē, - viņš atbildēja, - nevēlos vis.

Ivars Hansens knibinājās gar tases osu. - Tjā… viņi saka, ka dažreiz es šaujot pār strīpu, ka es pārspīlējot.

-    Kā tad tu pārspīlē?

-            Nu… dažas reizes es zvanīju premjerministram un karalim, — viņš piebilda un viegli pasmaidīja, — bet man neļāva ar viņiem runāt.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. Viņš saspringti vēroja vīrieti viņpus galda. Viņš centās izprast, kas īsti ir ar viņu. Viņš pētīja tā seju. \4i šis ir vīrietis, kas spējīgs nogalināt?

-     Kad tu bēdz, — viņš jautāja, - uz kurieni tu dodies?

-            Uz dažādām vietām, - vīrietis vienaldzīgi nomurmināja. - Uz mājām pie muteres, Reikenes ielā simt septiņdesmit deviņi. Vai uz pilsētu, vai… dažas reizes pie Idas. Bet viņa kļūst traka, — viņš sacīja. — Taču man tur patīk.

-    Vai tu esi bijis triju meiteņu dzīvoklī?

-    Jēziņ, jā, — viņš atbildēja.

-    Vai sen tu tur biji?

-            Njā, varbūt pirms dažām nedēļām. Piecām sešām, es neatceros.

-            Bet tu zini, ka viņa ir mirusi, ka Ida ir mirusi, - Kātu Isaksens ar interesi vēroja vīrieti.

—      Jā… vai ari nē, — Ivars Hansens ar roku nobrauca pār divas dienas vecajiem bārdas rugājiem. — Karloss bija šeit, bet viņš runā dk daudz muļķību, tāpēc es īsti nezinu. Var jau gadīties, ka tā ir tiesa.

—              Tā ir tiesa, — apstiprināja Kātu Isaksens.

—       Man dod zāles, — vienaldzīgi stāstīja Ivars Hansens. — Tādas, lai es būtu mierīgs. Tās mazina arī bailes. Pagājušajā vasarā es ēdu puķes, — viņš provocējoši turpināja. — Pirms tam es gultā ņēmu līdzi piena pakas. Es tās slēpu. Tas bija manas. Bet nu es to vairs nedaru. Kāds cits te pāris reižu nedēļā sadauza savu naktsgaldiņu, bet ar to es vairs nenodarbojos.

Viņa runasveidā bija kaut kas uztraucošs, it kā viņš kaut ko slēptu. It kā viņš izliktos dumjāks, nekā ir.

—              Ar ko tad tu tagad nodarbojies?

—        Nu… — viņš vilcinājās, — var teikt, ka es pētu lietas un parādības. Piemēram, savu situāciju. Es daudz lasu, cenšos sevi analizēt, tā var sacīt. Zini, ne jau manam intelektam ir kāda vaina. Dažreiz neizdodas savienojumi. Cik tev augsts ir IQ?

Kātu Isaksens pārsteigts viņā nolūkojās. - To es nezinu, — viņš atbildēja.

Ivars Hansens pamāja ar galvu. - Es sevi pārbaudīšu, — viņš teica. — Esmu te runājis ar vienu no psihiatriem. Viņš uzskata, ka es gluži vienkārši esmu par gudru. — Pār viņa lūpām pārslīdēja savāds smaids.

—       Vki tu zini, ka Terēse Gēbere ir mirusi? — Kātu Isaksens stingri lūkojās viņā.

—      Jā, — viņš īsi atbildēja. — Bet ne Tanja, — viņš teica un, izņēmis kabatlakatu, noslaucīja muti. — Tanja ir dzīva.

—              Vai tev patīk Tanja?

Viņš ātri paraustīja plecus, pagriezās un blenza ārā pa logu.

—       Esmu dzirdējis, ka tu kaujies, ka tu esi varmācīgs, — sacīja Kātu Isaksens.

—      Jā, - piekrita Ivars Hansens, — dažreiz. Bet man dod zāles. Es neesmu domājis te pavadīt atlikušo mūžu — kopā ar visiem šiem vājprātīgajiem. - Viņš smējās bērnišķīgus smieklus un vēlreiz ar kabatlakatu noslaucīja muti.

Pēc tam Kātu Isaksens izgāja cauri reģistratūrai un atstāja ziņu virsārstam ar lūgumu, lai viņš ir tik laipns un viņam piezvana. Viņam jāpārbauda Ivara Hansena alibi. Kātu šai cilvēkā kaut kas uztrauca. Viņš bija naivs, bērnišķīgs, skarbs un nepatīkams vienlaikus. Bet laikam jau tādi viņi ir — tie, šeit ievietotie. Taču viņš to nezināja, par laimi, ar psihiatrijas pacientiem viņam nebija tik lielas pieredzes. Viņam vajadzēs Ivaru Hansenu pārbaudīt labāk, lai varētu svītrot no šīs lietas.

Viņš brauca atpakaļ pa aleju ar melnajiem kokiem. Pirms viņš nonāca pie krustojuma, kur vajadzēja nogriezties pa labi uz Slemmestades ceļa, slimnīcas teritorijā iegriezās liela, tumša automašīna. Tieši tobrīd, kad automašīnas brauca viena otrai garām, Kātu Isaksens ieraudzīja, ka pie stūres sēž psihiatrs Svens Vangbergs.

- NABAGA TANJA GĒBERE, - TEICA RANDI JUHANSENA UN NOLAIDA ŽALŪZIJAS. Tomēr svarīgajā sanāksmē viņai vajadzēja būt klāt. Viņa bija izkārtojusi tā, ka Tanju no skolas atvedīs kāds cits.

Aukstā ziemas saule kāri laizīja logus, lai tiktu iekšā telpā, kur ap ovālo konferenču galdu bija sasēdušies izmeklētāji. Dienas skrēja vienā laidā. Nodaļai reti bija bijis tik daudz darba. Bija ieradušies ari Vīdars Edlands un divi pārējie operatīvie darbinieki no Askeres un Bērumas policijas.

Viņu priekšā uz galda gulēja Idas Henriksenas līķa fotogrāfijas. Tās bija pretīgas. Viņas sejas izteiksme bija groteska. Plankumi uz viņas auguma bija melni un zili. Fotogrāfijas rādīja patiesību.

Psihiatrs Karstens Tennesens ar savām šaurajām acīm uzlūkoja nelielo sanākušo bariņu. Nolaistās žalūzijas vērta telpu tumšu un nepatīkamu.

—Es esmu saņēmis ziņojumu par šo lietu, — Tennesens sausi iesāka runāt, — un labi saprotu, ka jums ir grūts darbs, jo nav daudz konkrētu pieturas punktu.

Prēbens Ulriksens nožāvājās, un Ingeborga Miklebuste piecēlās un piebīdīja savu krēslu pie loga. Viņa atvēra to spraugā, atkal apsēdās un aizdedzināja cigareti.

—          Cik saprotu, tad jūs strādājat, vadoties pēc teorijas, ka abas meitenes ir nogalinājis viens un tas pats slepkava, vai ne?

Kātu Isaksens pamāja ar galvu un piebilda, ka ir jāņem vērā arī piecus gadus vecā meitene no Borgenas, kura pazuda tajā pašā laikā. Viņš izmantoja izdevību, lai iepazīstinātu psihiatru ar Vīdaru Edlandu un viņa kolēģiem.

Karstens Tennesens kaut ko atzīmēja savos papīros. Tad viņš turpināja: — Es domāju, ir bīstami ieciklēties uz teoriju, ka runa ir par vienu un to pašu slepkavu, — viņš teica. — Sevišķi attiecībā uz meiteni no Borgenas. Te kaut kas nerīmējas. Bet okei, iesim vienu soli tālāk.

Terēse Gēbere tika noslepkavota sešpadsmitajā septembrī un iesviesta kaut kur Oslo fjordā, iespējams, Akerbriges tuvumā. Kuriem cilvēkiem ir kāda saistība ar viņu? Esmu lasījis visus ziņojumus un aiī runājis pa telefonu ar savu labu kolēģi Askerē - Svenu Vangbergu. Es redzu, ka viņš ir ārstējis Tanju Gēberi — māsu vienai no noslepkavotajām.

Psihiatrs sakārtoja savas mazās brilles.

—          Viņš, iespējams, ārstē arī Idas Henriksenas brāli, — pārtrauca Kātu Isaksens. — Es tikko kā atbraucu no Blakstades.

-Ak ta, — atteica Karstens Tennesens un gāja pie tāfeles. — Tas varbūt nemaz nav tik savādi, — viņš teica. — Psihiatri kokos neaug, un Askere nav tik liela. Bet paskatīsimies, kas mums ir, — viņš turpināja un aizgāja pie baltās tāfeles. Ar melnu rakstāmo viņš uz tās uzrakstīja dažus vārdus. — Es rakstu visus vārdus, kas ir parādījušies ziņojumos. Es aprobežošos ar vīriešiem, - viņš noteikti sacīja un sāka rakstīt. Kad viņš bija beidzis, uz baltās tāfeles bija seši vārdi. Karloss de Silva, Tedijs Holms, Māriuss Berners, Rūdolfs Fogels alias Mongo, Rolfs Gēbers un pārvaldnieks Franks Vergelanns Halvošens.

—Kāpēc tu uzrakstīji tēva vārdu? - Randi Juhansena šķita sašutusi.

—Sis nav aizdomās turamo saraksts, — ātri atbildēja psihiatrs. — Sis ir to vīriešu saraksts, kam ir bijis kaut kāds sakars ar meitenēm.

—          Tad jau tikpat labi tu vari rakstīt arī Ivaru Hansenu, — teica Kātu Isaksens. — Viņš vairākas reizes ir bijis ciemos pie meitenēm un tiek uzskatīts par varmācīgu. Vairākas reizes viņš ir bēdzis.

Karstens Tennesens uzrakstīja Ivara Hansena vārdu aiz citiem.

—          Kāds tad viņš bija? - tālāk no loga puses jautāja Ingeborga Miklebuste.

—Es vēl nezinu, - atbildēja Kātu Isaksens. — īstenībā viņš bija citāds, nekā es biju gaidījis.

Karstens Tennesens beigās pierakstīja lielu jautājuma zīmi. Zem tās viņš pavilka treknu svītru.

—Tad iesim mazliet tālāk, - viņš sacīja un nolika rakstāmo. Viņš joprojām stāvēja pie tāfeles. - Kopumā man liekas, ka pēdējā gadā slepkavības ir kļuvušas nežēlīgākas. Un es, protams, izsaku nožēlu par to, bet man ir jāuzsver, ka te, Oslo teritorijā, vairākumā ir ārzemju izcelsmes slepkavas. Tagad es runāju vispārigi par visu veidu slepkavībām. Savā ziņā noziedznieki un viņu upuri ir kļuvuši par negatīviem elkiem sabiedrībā, kas pa- raugtēlus ir nomainījusi pret šausmu ainām. Jūs varbūt atceraties slepkavību Zviedrijā pirms četriem gadiem, kad astoņpadsmit gadus vecs zēns nogalināja divas sava vecuma meitenes? Viņš bija uzzīmējis slepkavības zīmējumu, kur visi trīs apmierināti smaida. Viņš vispār nesaprata izdarītā nopietnību un tika atzīts par pieskaitāmu. Tomēr viņš sacīja, ka viņi tris dalot kādu noslēpumu. Vai jūs atceraties, ka par slepkavībām tika izdota grāmata? Ta saucās "Smaidošais slepkava".

—Es vēlos, — turpināja psihiatrs, — akcentēt vienaldzību. Ļaunumu, kas tiek attēlots kā jauns teorētisks atklājums.

Kātu Isaksens juta, kā klāt zogas aizkaitinājums. Viņam bija apnikušas teorijas. — To visu mēs jau zinām no agrākiem laikiem, — viņš sacīja. Prēbens Ulriksens piekrītoši māja ar galvu.

Te atvērās durvis un telpā, kā parasti, ieslāja Rogers Heibaks. — Vai esat atraduši vainīgo? - viņš pasmaidīja un paņēma krēslu.

Ingeborga Miklebuste nospieda jau otro cigareti unv aizvēra logu. Viņa aiznesa savu krēslu atpakaļ pie galda. — So te es paturēšu prātā, — viņa sacīja. - Ir taču jāzina robežas.

—Piekrītu, - teica Rogers Heibaks, - es atvainojos.

Šķita, ka pauze Karstenu Tennesenu neskar. Viegli uzsmaidījis sanākušajiem, viņš nepaguris turpināja no tās vietas, kur bija pārtraukts.

-     Mums jāuzdrīkstas runāt par ļaunumu, - viņš teica. - Jo tas pastāv. Un es uzdrošinos apgalvot, ka no visgrūtākiem sociāliem apstākļiem un vissmagākām bērnības traumām tomēr ir metafiziski kvantitatīvs lēciens līdz zvērībām, ko cilvēki ir spējīgi pastrādāt. Prombūtne, — viņš turpināja, — vai tukšums, mazvērtības jūtas — nekas nevar attaisnot zvērības. Ņemot vērā visas pagājušajā gadā izdarītās slepkavības, mums ir jāpiesargās un presei ir jāpiesargās. Mēs iebrauksim grāvī, ja notrulinātu slepkavu uzlūkosim kā sabiedrības stāvokļa simptomu. Vai saprotat?

-     Tu runā par politiku, - sacīja Rogers Heibaks, iztaisnodamies krēslā. - Par to mēs visu zinām.

Karstens Tennesens pamāja ar galvu. — Bet ievērojiet, — viņš sacīja, — ka es koncentrējos uz jaunajiem. Tieši par tiem es runāju. Nicinājums, — viņš sacīja, — nemiers, narkotiku lietošana. Vai esat pārbaudījuši, vai kāds no šiem jauniešiem nelieto narkotikas? \4i esat par to domājuši?

Kātu Isaksens juta asinis saplūstam galvā.

—Es īsti nesaprotu, uz ko tu mērķē, - nopietni sacīja Ingeborga Miklebuste, - vai tu domā, ka mēs kaut ko būtu palaiduši garām?

Karstens Tennesens demonstratīvi paraustīja plecus. - Nav ne jausmas, - viņš sacīja. - Narkotikas, bailes, nauda, vīrišķie dzimumhormoni… es nezinu… - viņš atsāka, — bet, turpinot darbu, turiet acis un ausis vaļā. Jaunības gados cilvēks atbrīvojas no apgrūtinošām rūpēm. Kāpēc tās trīs meitenes pārcēlās prom no mājām? — Atbildi viņš negaidīja. — Labi, es jūs vairs nenogurdināšu, bet neaizmirstiet, ka slepkavas bieži vien ir ģēniji. Ka viņos var pastāvēt pretrunas, kas tā dēvētajos normālajos cilvēkos cita citu izslēdz. Bieži vien ir redzams, ka slepkava nav viena persona, bet tajā mīt daudzas personības. Ģēnijiem, lai dzīvotu, nevajag sevī apspiest savas personības tumšās puses, kā tas ir jādara mums — pārējiem mirstīgajiem.

-            Es gribu, lai tu ierakstītu sarakstā ari Bēritu Gēberi, - sacīja Kātu Isaksens, - ne kā aizdomās turēto, bet kaut kas ar viņu ir. Viņa rādās mums kā eņģelis, bet starp rindām es lasu "ragana", — viņš teica.

-           To jau tu saskati lielākajā daļā sieviešu, — nomurmināja Ingeborga Miklebuste.

-    Ko tu teici? — Kātu Isaksens nikni viņā palūkojās.

-     Nē, paklausies, - Randi Juhansena nomākta pasmaidīja.

-    Nekļūsim taču pavisam paranojāli, - viņa sacīja.

-    Jā, — teica Prēbens Ulriksens un nolika viņu pie vietas,

—              būsim paranojāli.

-            Okei, — teica Randi, — ja tā, tad tā. Arī ar to ārstu kaut kas ir.

-            Ar kuru ārstu? - Karstens Tennesens ziņkārīgi viņā palūkojās.

-           Ar Torkelu Brū, - atbildēja Randi Juhansena. - Es nedomāju, ka viņam ir kāds sakars ar slepkavībām, bet, tā kā mēs runājam par… tjā, plānprātīgiem cilvēkiem. Viņš likās tāds maķenīt glums.

-            Glums? - Karstens Tennesens viņai uzsmaidīja. — Vai tu vari paskaidrot to tuvāk?

-            Nē, - atteica Randi Juhansena un nosarka. - Es nezinu, ir tikai tādajzjūta. Mēs ar Rogeru bijām pie viņa un runājām.

-            Okei, - atteica Karstens Tennesens, - jūtas ne vienmēr ir tas ļaunākais.

TREŠDIEN, DEVĪTAJĀ DECEMBRĪ, ĪDU HENRIKSENU GULDĪJA ZEMES KLĒPĪ. Tas bija gandriz kā Terēses Gēberes bēru atkārtojums. Tāds pats balts zārks uz samta klāta katafalka, tādu pašu krāsu puķes, tādas pašas skaņas. Tādas pašas bēdas. Daudzi tie paši cilvēki.

Kapela lēnām pildījās ar cilvēkiem. Angnese Hansena, Idas māte, ieradās kopā ar kādu piecdesmit gadus vecu sievieti. Viņai kājās bija augstpapēžu kurpes un melns mētelis ar lielu, satriecošu melnas un sudrabkrāsas leoparda ādas apkakli. Kātu Isaksens nodomāja, ka abas sievietes noteikti ir māsas. Izklaidīgi viņš ļaužu pūlī meklēja Gardu, tomēr šoreiz nespēja viņu saskatīt. Vienu acumirkli viņa galvai cauri noplaiksnīja šausmu vīzija. Gards zārkā, miris no pārdozēšanas.

Arī Mongo un Mortena prombūtni nevarēja nepamanīt. Karloss de Silva, ģērbies tumšā, drēbnieka šūtā uzvalkā un garā, pelēkā mētelī ieradās kopā ar pusbrāli. Ivars Hansens ziņkārīgi lūkojās apkārt. Virs uzvalka viņam mugurā bija pārāk maza, zila dūnu jaka. Viņi apsēdās pirmajā solā. Tanja Gēbere un Hanne Marie Skāge atnāca kopā un apsēdās otrpus vidus ejai, pašā priekšā līdzās Tedijam Holmam un Māriusam Ber- neram. Tā paša sola galā sēdēja tievs vīrietis ar kārnu seju. Tam vajadzēja būt Idas Henriksenas tēvam.

Solus pildīja vecie klasesbiedri, kaimiņi un kolēģi. Tanjas Gēberes vecāki nebija atnākuši. Kāds fotogrāfs ar Se og Hor uzlīmi uz fotosomas klusu noslīga uz aizmugurējā sola.

Kātu Isaksens sēdēja līdzās Randi Juhansenai un Vīdaram Edlandam. Izmeklētāji nesarunājās. Viņi sēdēja nopietnu, sa- drūmušu seju un pētīja sanākušos.

Kātu Isaksens vēroja cilvēkus kapelā. Kāds vīrietis ar kuplu, gaiši brūnu vaigubārdu, nedaudz garlaicīgām tērauda ietvaru brillēm un vējjakai līdzīgā mētelī, kas tam slikti piestāvēja, apsēdās priekšpēdējā solā kā viens no pēdējiem.

Randi Juhansena noliecās pie Kātu. — Tas ir Torkels Brū, — viņa čukstēja. — Tev ir iemesls baiļoties no tikšanās ar viņu. Tu pēcpusdienā ar viņu satiksies, vai ne?

Katu Isaksens pamaja ar galvu. — Jā, — viņš atbildēja, - pulksten puspiecos.

TAI PAŠA PĒCPUSDIENĀ KĀTU ISAKSENS SAŅĒMA ZIŅU, KA SIGRIDAI IR PIEDZIMUSI MEITENE. Tā bija Bente, kas piezvanīja uz viņa mobilo telefonu.

—        Es gan nezinu, vai esmu īstā, kurai tev tas jādara zināms, — vina iesāka, - bet Georgam ir māsa.

-Ak tā. — Kātu Isaksens sedeja automašīnā pa ceļam pie Torkela Brū.

—       Viņi, protams, labprāt gribēja, lai mēs ar Georgu uzreiz nāktu, — Bente sacīja, - lai viņš var viņu apskatīt. Zvanīja Hamza. Tagad laikam ir apmeklēšanas laiks.

—       Pie velna. Bente, tā taču nav mūsu darīšana. Vai tev tā nešķiet?

—        Njā, es nezinu, Kātu, bet būtu bijis jauki drīz atdot Georgu. Es vairs nejaudāju. Es gribu nodarboties ar Gardu, nevis ar Georgu.

Kātu Isaksens pacēla vienu roku un noguris paberzēja pieri.

—Tad tu domā, ka man ar viņu vajadzētu doties turp? Man te šai apkaimē apkārt skraida nezināms slepkava. Kas, tavuprāt, ir svarīgāks?

Otrā galā iestājās acumirklīgs klusums, tad viņa teica: — Manuprāt, Georgs patiesībā ir svarīgāks.

Viņš varēja dzirdēt, ka Bente pirms turpināšanas apdomājās:

—               Jo tu taču nedomā, ka man jāved tavs bērns uz slimnīcu, lai viņš apciemo tavu bijušo sievu, kurai ir piedzimis vēl viens bērns? To taču tu nemēģini man teikt?

Kātu Isaksens skaļi nolamājās, kad priekšā braucošā automašīna spēji apstājās. Viņš ātri paskatījās pulkstenī. Tas rādīja puspieci. Viņš zināja, ka viņam nav izejas. — Man tagad ir viena tikšanās, tūlīt puspiecos. Es būšu mājās pēc stundas. Tad es Georgu aizvedīšu, - viņš sacīja.

-Jauki, — noteica Bente. - Paklau, starp citu, kā šodien noritēja bēres?

— Tas nebija nekāds patīkamais pasākums, - viņš atbildēja, lūkodamies pēc brīvas vietas, kur novietot automašīnu.

TORKELS BRŪ PATIEŠĀM BIJA SADUSMOTS PAR TO, KA KĀTU ĪSAKSENS NAV SAZINĀJIES AR VIŅU ĀTRĀK.

—Es taču zinu, ka tu biji pie Svena Vangberga, - viņš iesāka. — Viņš man to pastāstīja iepriekšējā Lions sanāksmē.

Kātu Isaksens lūkojās ārstā. Tātad Svens Vangbergs arī bija Lions kluba biedrs. — Jā, bet tevi taču apciemoja pāris citu izmeklētāju, — viņš sacīja, lūkodamies uz pieticīgi iekārtoto kabinetu. — Mēs esam sadalījuši darbus, — viņš turpināja. — Es viens pats nevaru visu pagūt.

—          Tas ir saprotams, - ārsts īsi atteica, - bet es domāju, ka tu sazināsies ar mani, jo es biju Terēses Gēberes ārsts.

— Iapēc jau es atsūtīju divus izmeklētājus, — skaidroja Kātu Isaksens.

—Nūjā, — ārsts sakrustoja rokas klēpī. - Būtība ir tikai tāda, ka man patīk runāt ar īsto cilvēku, ja drīkstu tā izteikties.

— Drīksti, — piekrita Kātu Isaksens un juta, ka viņam līdz kaklam ir apnicis atkal un atkal klausīties vienu un to pašu. Tāds jau ir izmeklētāja darbs — klausīties vienu un to pašu no dažādiem cilvēkiem. Viņš bija pārliecināts, ka Torkelam Brū nav sakāms nekas jauns. — Tu taču zini, — viņš turpināja, — ka, pirms Ida Henriksena tika atrasta nogalināta, mēs strādājām, vadoties pēc teorijas, ka Tērēsi Gēberi būtu varējis noslepkavot nejaušs cilvēks. — Viņš paraustīja plecus. — Bet nu piepeši aina ir cita, ja drīkstu tā izteikties.

Ārsts domīgi māja ar galvu. — Ida Henriksena jau arī bija mana paciente, — viņš sacīja.

Torkelam Brū bija aptuveni piecdesmit gadu. Bez vaigubār- das viņam bija ari maza, plāna ķlļbārdiņa. Viņa acis aiz briļļu stikliem bija mazas un bargas. Kājās viņam bija nonēsātas, biezas kurpes, kas no šķīdoņa bija saslapušas.

Viena loga vidū bija ievietots balts ventilators. Vienu īsāko sienu klāja planšete par ķermeņa anatomiju, citādi telpa bija nobružāta un vecmodīgi iekārtota, ar melnu izmeklēšanas kušeti un aizslietni.

-     Es patiesībā šodien biju uz bērēm. — Vidējā auguma vīrietis baltajā uzsvārcī tik runāja vien. — Jā, jāsaka gan, ka, manuprāt, tas ir ļoti groteski. Tev jāzina, ka viņas visas četras ir manas pacientes. Visi, par kuriem rakstīts avīzēs. Arī tā resnā. Jā… es precīzi neatceros viņas vārdu.

-     Hanne Marie Skāge, - sacīja Kātu Isaksens.

Ārsts pamāja ar galvu. — Askerē jau nav tik daudz ārstu, tāpēc tas nav nekas savāds. Starp citu, es uzskatu, ka man ir bijusi darīšana arī ar tavu pēcteciL

-     Diemžēl jā, — piekrita Kātu Isaksens.

-     Gan jau būs labi, - ārsts centās viņu mierināt. - Tev nav ne jausmas, cik daudzi jaunieši nāk pie manis nodot urīna analīzes. Narkotiku lietošana Askerē ir eksplodējusi pa īstam. Man ir divpadsmit trīspadsmit gadus veci bērni, - viņš sacīja. - Un tiem nopakaļ izmisuši un nomocījušies vecāki. Es taču īsti nezinu vai ari - es gribu teikt - nevaru iedomāties, ko nozīmīgu īstenībā es varētu pastāstīt. Bet nekad jau nevar zināt.

-     Nē? — Kātu Isaksens ziņkārīgi viņā nolūkojās. — Tu taču mazliet runājies ar diviem maniem kolēģiem, kas te bija.

-     Kā tad, tā bija kārtīga saruna, - sacīja Torkels Brū.

-     Es nezinu, varbūt tu vari pastāstīt man kaut ko par… jā, piemēram, par attiecībām starp meitenēm. Vai kaut ko citu, kas, tavuprāt, var būt īpaši interesants.

Torkels Brū skeptiski viņā palūkojās un sakrustoja rokas uz krūtīm. — Man ir vairāki tūkstoši pacientu, - viņš teica, — un priekš manis šīs meitenes vispār nav nekas īpašs. Man pret viņām ir diezgan bezpersoniska attieksme, vienīgi pret Tanju ne — viņa ir viena no smagāk slimajām pacientēm, kādas man ir bijušas.

—          Tu domā viņas ēšanas problēmas?

—          Jā, - ārsts īsi atteica. — Iesākumā gāja smagi. Bet izskatās, ka tagad viņa jūtas labāk. Es domāju, viņa vairs nav tik slimīgi tieva. Tagad neviens viņai nepievērš īpašu uzmanību. Šodien taču ir tik daudz jaunu meiteņu, kas ir tievas kā skali. — Viņš īsi pasmējās. — Man gan jāsaka, ka man labāk patīk dāmas ar mazliet. .. sacīsim - pilnīgas. Protams, ne jau tik pilnīgas kā nabaga Skāges jaunkundze, — viņš nopietni sacīja. — Nē, meitenes te nāca ikdienišķu lietu dēļ, piemēram, kad bija saaukstējušās vai vajadzēja receptes kontracepcijas tabletēm un tamlīdzīgi. Bet es viņas nepazinu. Idu Henriksenu pēc izskata es pat neatcerētos, ja nebūtu fotogrāfijas avīzēs. Attiecībā uz Tanju par viņas problēmu es labprāt runātu vispārigi, - viņš teica. — Par spīd visam, viņa nav mirusi.

—Nē, vēl nav, — piekrita Kātu Isaksens un stingri viņā palūkojās. — Mums maz pamazām nepieciešams izveidot ainu no sīkiem mozaīkas gabaliņiem, un mēs vācam informāciju pilnīgi no visiem sastaptajiem, kam ir kas sakāms. Tāpēc tev nevajag uzskatīt šo par formālu nopratināšanu. Kā tu zini, mēs esam runājuši arī ar Svenu Vangbergu un ar meiteņu skolotājiem, kaimiņiem, draugiem, vecākiem un… jā — visiem.

Torkels Brū piecēlās un novilka balto uzsvārci. Zem tā viņam bija negludināts, rūtains krekls un pelēkas bikses. Viņš salocīja uzsvārci un, pirms apsēsties, uzlika to uz krēsla paroča. īsu brīdi viņš sēdēja, iegrimis savās domās, iekams sāka runāt. - Tanju Gēberi aptuveni pirms diviem gadiem pie manis atsūtīja viņas vecāki, — viņš iesāka. - Viņa dažas reizes bija pie manis bijusi arī iepriekš ar gluži citām, nesvarīgām lietām, tāpat kā citas meitenes. Toreiz, pirms diviem gadiem, viņa bija tik nobadojusies un vāja, ka es nekavējoties nosūtīju viņu uz Bērumas slimnīcu. Viņa pilnīgi nepārprotami slimoja ar nopietniem ēšanas traucējumiem. Es sazinājos arī ar Svenu Vangbergu, kas ir mans labs kolēģis un draugs un kas, starp citu, ir speciālists šai jomā. Kopš tā laika mēs kopa esam strādājuši ar Tanju, un man jāsaka, ka viņai ir kļuvis labāk, bet joprojām nav tā, ka es varētu viņu saukt par pilnīgi veselu. Un varbūt īpaši tagad, šādā stresa situācijā, ir svarīgi viņu atbalstīt.

—       Vai tu vari pateikt kaut ko par viņas ēšanas traucējumu iemesliem?

—      Jā, par to ir daudz kas sakāms. Tanja ir pašpaļāvīga, spējīga meitene. Viņai ir divi ļoti spēcīga rakstura vecāki un māsa. Jā, piedod, bija māsa.

—Kādā ziņā?

—      Jā, te manā priekšā ir dilemma, — sacīja ārsts un nomākts palūkojās uz izmeklētāju. — Kur ir robeža tam, ko es īstenībā drīkstu stāstīt?

Kātu Isaksens juta pierē vieglu aizkaitinājuma dūrienu. Viņš apsvēra, kā vistaktiskāk panākt, lai šis vīrs atraisās.

—       Var jau gadīties, - viņš iesāka, - ka tas, kas tev ir stāstāms mums, šai situācijā var viest jaunu skaidrību. Un es pieņemu, ka ari tu vēlies, lai nežēlīgais slepkava tiktu notverts.

Torkels Brū nogaidoši lūkojās viņā, tad nolieca galvu.

—Jums laikam ir ari ienācis prātā, ka nākamais upuris var būt Tanja Gēbere, — viņš sacīja.

—              Ir gan, — Kātu Isaksens īsi atbildēja.

Torkels Brū paraustīja plecus. — Es palīdzēšu, cik varēšu, — viņš sacīja.

Kātu Isaksens viņā nolūkojās. - Nebija lielas jēgas paglābt Tanju Gēberi no bada nāves, ja jau viņu tik un tā pārsteigs aukstasinīgs slepkava.

—              Nē, tur tev taisnība.

Torkels Brū piecēlās un, paņēmis uzsvārci, nolika to uz cita krēsla. R:c tam viņš atkal apsēdās. - Skaidrs, es saprotu, - viņš teica un, pirms turpināt, saskatījās ar Kātu Isaksenu. — Tanja pastāvīgi ir bijusi tā, kura ģimenē tiek knābāta, — viņš stāstīja. — īpaši māte ir klupuši viņai virsū. Bet viņa uzskata, ka tas ir Tanjas pašas labā. Un tam es būtībā piekritu. Kad viņas bija mazas, viņas darīja tā, kā māte teica, bet tagad? — Viņš papurināja galvu. — Cik saprotu, viņai daļēji ir izdevies piedabūt Kārenu, jaunāko māsu, meklēt un godāt ticību. Turpretī Terēse bija ļoti stipra un viņai bija pilnīgi skaidrs, ka viņa nekad neiesaistīsies nekur, kam ir kāds sakars ar reliģiju. Viņa nerroja māti un labprāt ķircināja viņu ar asprātībām par Dievu un tamlīdzīgi.

—Kā tu to visu zini? Man liekas, tu teici, ka viņas tik labi nepazini?

Vienu acumirkli ārsts izskatījās nedrošs. — Daudz ko esmu dzirdējis no Tanjas, — viņš sacīja. — Bet ari no pašas Bēritas. — Viņš ieturēja nelielu pauzi un apdomājās. — Es pats bieži eju baznīcā. Gandrīz katru svētdienu es satieku Gēberes kundzi.

Kātu Isaksens ar interesi viņu vēroja.

—Turklāt, manuprāt, es varu teikt, ka man ir labi attīstīta intuīcija, — sacīja Torkels Brū. — Zini, negatīvas domas un psihiski pārdzīvojumi bieži vien izpaužas fiziski. Sie procesi ir rūpīgi jāuzrauga. Tanja skolā ir ļod spējīga un kārtīga, - viņš turpināja, — un laikam ir uzņēmusies pārāk daudz atbildības, lai visiem ģimenē veiktos un būtu labi. Viņai pastāvīgi ir bijis jāizjūt mātes vieglais spiediens un tēva prombūtne. Te, protams, runa ir par neapzinātu lomu, un iesākumā viņa to stipri noliedza. — Kātu Isaksens uzmanīgi klausījās. Kaut kas lēnām rāpoja viņam pa muguru. Ārstam, kas bija viņa priekšā, piemita mulsinošs šarms, un viņš neuzvedās kā parasts ierindas ārsts. Bija pilnīgi skaidrs, ka Tanjas Gēberes gadījuma psiholoģiskos aspektus viņš pārzina lieliski.

Torkels Brū nenoguris turpināja: — Rolfs Gēbers daudzējādā ziņā ir atteicies no tēva lomas. Viņš bieži ceļo, viņam ir daudz darījumu. Jā, es viņu mazliet pazīstu no Lions. Tanjai nemitīgi ir vajadzējis klausīties, ka viņa ir nepateicīga, neietekmējama un ar smagu raksturu. Bet uz āru māte vienmēr ir lielījusies ar visām trim meitām, ka tās ir uzvedīgas un ar augstu morāli. Terēse raksturā bija stiprākā no māsām, bet, vai viņa bija ar tik augstu morāli, to es gribētu apšaubīt. Viņai ir bijušais dažas slimības, pret kurām mēs viņai devām penicilīnu. Viņa bija noteicēja. Tā bija viņa, kas gribēja pārcelties prom no mājām, un es, starp citu, to uzskatu par pilnīgu aplamību. Terēse izrīkoja arī Tanju. Terēse bija skaistāka, un viņa bija raksturā stiprāka.

—Ida Henriksena un Hanne Marie Skāge - kādas bija viņu attiecības ar Tanju?

—Idai Henriksenai bija kaut kas no tā, kas piemita Terasei. Ceturtā draudzene Hanne Marie Skāge jau nedzīvoja kopā ar viņām, bet es domāju, ka viņu ar Tanju kaut kas stipri saista. Viņa varbūt neko daudz nesaka. Bet viņa apbrīno Tanju un labprāt vēlas būt tāda kā viņa. - Viņš īsi iesmējās. — Par tādu, saprotams, viņa nekad nevar kļūt.

—          Vii tu pazīsti arī viņu draugus?

—Njā, nedaudz, Māriuss… kaut kāds. Tanja saka, ka viņš viņai daudz nozīmējot. Viņš ir laipns, iecietīgs un ļauj Tanjai būt viņai pašai. No tā, ko es zinu, viņam ir bijusi tikai laba ietekme uz Tanju. Bet Bēritai Gēberei nepatīk, ka meita tik agri ir sasaistījusies. Un to es varu arī saprast. Bērita ir ļoti pozitīvi noskaņota un pašpārliecināta sieviete. Un, cik man zināms, nekait mazliet pagaidīt ar… jā, tu jau zini.

Zvanīja telefons, un ārsts pāris minūtes sēdēja un runāja, un tad kaut ko pierakstīja savā kalendārā un nolika klausuli.

—Starp citu, bija vēl kāda epizode. - Viņš tūlīt atkal uztvēra sarunas pavedienu. — Tanja stāstīja, ka Idas brālis Karls… kā viņu sauc, iemīlējās viņā un reiz mēģināja viņu izvarot.

—          Ak tā. — Kātu Isaksens apsēdās tuvāk uz krēsla malas. — Tu domā Karlosu?

-Jā, tā jau laikam viņu sauc. - Torkels Brū pārlika kāju pār kāju un ar rokām aptvēra ceļgalus. Viņa kustībās jautās kaut kas sievišķīgs.

—          Tas ir diezgan tipiski, - sacīja Torkels Brū. - Tanjā ir kaut kas upurim līdzīgs. Mēs ar Svenu par to daudz esam runājuši. Sīs meitenes, kas nāk pie mums ārstēties, bieži vien ārēji ir stipras un apburošas, bet iekšēji ir mazas un nožēlojamas. Viņas gluži vienkārši neuzdrīkstas būt pašas. Tāpēc viņu šarms šķiet mulsinošs. Un bieži vien citos cilvēkos tas izraisa vēlēšanos viņas izmantot. Tanja pēc tam man stāstīja, ka viņa nav spējusi atraidīt Idas brāli un jutusi: gandrīz vai ir jāizpilda viņa vēlēšanās. Tāpēc viņa pati to neuzskatīja par izvarošanas mēģinājumu. Ida un Terēse pārnāca mājās tieši īstajā laikā, lai tas nenotiktu. Protams, iznāca vesela izrāde un viņš draudēja izsviest meitenes no dzīvokļa.

ISTABĀ BIJA JŪTAMA SALDENA UN SILTA SMARŽA. Paneļradiatori sildīja, cik jaudas. Aizkari bija pa pusei aizvilkti. Sigrida gulēja starodama. Georgs bija noguris un čīkstīgs. Viņš iemetās gultā pie mātes un pasmaidīja, kad ieraudzīja mazo bēbi — māsu, kas gulēja caurspīdīgā plastmasas gultiņā tieši līdzās.

-     Šodien viņš ļoti daudz ir bijis ārā, - teica Kātu.

-     Cik auksts ir ārā? - Sigrida noraizējusies vaicāja un pielika lūpas pie Georga galvas.

-     Nu, es nezinu, — Kātu atbildēja, — varbūt trīs četrus grādus auksts.

Viņš nevarēja nepamanīt vārgo rožu pušķi, kas stāvēja spožajā slimnīcas vāzē uz naktsgaldiņa. Sigrida vēroja viņu. — No Hamzas, — viņa pasmaidīja.

-    Tātad viss ir labi? — viņš jautāja.

-     Iesākumā jau būs mazliet pagrūd. Viņa taču piedzima gandrīz četras nedēļas par agru. Bet viņa ir labā formā. Sver mazliet vairāk par diviem kilogramiem.

Kātu palūkojās uz bērnu un bija priecīgs, ka tas nav viņa. Meitenei bija biezi, melni mati.

Bija tā, it kā Sigrida būtu nolasījusi viņa domas. - Vai tu mani apskaud? — viņa jautāja.

Viņš sparīgi papurināja galvu. - Varu tev zvērēt, ka neapskaužu, — viņš teica. Viņš domāja par tiem trim bērniem, kas viņam jau bija. Ar to bija vairāk nekā pietiekami. Bērnu augšana bija tāds process, ko viņš ne saprata, ne arī bija pār to kungs. Viņš neko nespēja vadīt. Viss, ko viņš iepriekš bija izdomājis, izvērtās citādi. Domājot par tēva lomu, viņš juta dziļu bezspēcību. Viņš gluži vienkārši netika ar to galā.

Zem slimnīcas krekla bija izspiedušās Sigridas piebriedušās krūtis. Viņš domāja par viņas saplēsto vēdera lejasdaļu.

-            Viņa man atgādina Georgu, — Sigrida turpināja, — tikai viņa, protams, ir mazliet tumsnējāka. Tas ir tik saviļņojoši. - Viņa skatījās augšup uz viņu. Acs kaktiņā pamirdzēja kaut kas mitrs. — Es biju aizmirsusi, kādas ir šīs izjūtas. Kaut gan ir pagājuši tikai trīs gadi, kopš piedzima Georgs. Dzemdēt bērnus ir vesela ainava, - viņa sacīja. — Dažas krāsas es biju aizmirsusi.

Georgs bija aizmidzis ar seju pret segu. — Nabaga mazais, — viņa sacīja un uzmanīgi noglauda viņa galvu. — Kā tu domā: vai varēsi pēc tam aizvest viņu uz mājām pie Hamzas? Lai viņš rit var aizvest Georgu uz bērnudārzu. Saproti, Hamza aizgāja tieši pirms jūsu atnākšanas.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu.

-     Kātu, tu esi labs tēvs, — viņa sacīja.

Tad viņš spēji aizgriezās. Sāka trīcēt zods.

-     Kātu?

-            Nē, - viņš atteica, - nekas. - Viņš papurināja galvu un nopūtās. Lēnām atkal pagriezās pret Sigridu. - Tas ir Gards, — viņš neskanīgi sacīja. - Viņš jau gadu lieto narkotikas.

-            Ai nē, Kātu, - viņa skumji sacīja. - Ai, es esmu tik bēdīga. — Viņa izstiepās gultā.

Viņš tūlīt pat nožēloja, ka bija to pastāstījis.

-            Es esmu tik priecīga, ka tu man to pastāstīji, — viņa nopietni sacīja. - Es tev palīdzēšu, cik vien spēšu.

Viņš papurināja galvu. - To tu nevari, - viņš teica un piebilda, ka viņi — abi ar Benti — cīnās kopā. — Mēs ceram, ka būs labi.

-     Es varu tev palīdzēt, - viņa teica.

-     Kā tad?

-            Labāk saprotot, — viņa sacīja, — piemēram, kad tev būs problēmas laikā atnākt pēc Georga. Hamza varbūt ar vilcienu var aizbraukt līdz Askerei, lai atdotu viņu. Arī es, kad bēbis būs mazliet lielāks.

-     Es negribu, lai tu to stāstītu Hamzam, — viņš cieti noteica.

-            Nē taču, — viņa sacīja. - Bet viņš ir jauks cilvēks, viņš nevienu nenosoda.

—Es noteikti negribu, lai viņš to zinātu, — atkārtoja Kātu.

-     Labi, — teica Sigrida. — Tad tas paliks starp mums.

Atvērās durvis, un ienāca sieviete, kuras gulta atradās līdzās.

Viņa bija ģērbusies gaišā tirkīza krāsas frotē mētelī. Viņa ātri pamāja Kātu Isaksenam. — Es tikai kaut ko paņemšu, — viņa teica, vēršoties pie Sigridas, aizgriezās prom un sāka rakāties lielā somā, kas stāvēja pie viņas naktsgaldiņa.

Kad viņa atkal bija izgājusi, Sigrida notvēra viņa skatienu. — Kātu, paldies.

—Par ko tad? — viņš palūkojās Sigridā.

-     Par to, ka… - viņa mazliet vilcinājās, - par to, ka tu man pastāstīji par Gardu. - Viņa norija kamolu, lai atturētu asaras. Viņa izskatījās samulsusi. — Piedod, - viņa sacīja, — bet man ir svarīgi to pateikt. To pastāstot, tu parādīji man uzticību. Mans tēvs vienmēr teica, ka sava rakstura otrā puse ir jāizsver uz zelta svariem un jārāda tikai tam, kas ir cienīgs to redzēt. — Viņa pasmaidīja. — Man liekas, ka mums diviem ir izdevies to nokārtot, — viņa turpināja. - Iesākumā viss likās drūmi, bet nu es domāju, ka mēs esam nonākuši tur, kur mums jābūt. Tas nāks par labu Georgam, — viņa sacīja.

ZIEMĪGI VIĻŅI VĒLĀS UZ PRIEKŠU UN ATPAKAĻ PRET KLINŠU NOGĀZĒM. Tanja Gēbere stāvēja, piespiedusi pieri pie stikla. Decembra vakars bija piekļāvis savu seju cieši pie rūts. Atspiedusi galvu pret auksto stiklu, viņa jutās melna no vientulības. Jau taisījās pazust izjūta, ka viņu kāds sargā. Viņa nesaprata, kas ap viņu notiek. Viss it kā bija apmainījies vietām. Labais, kreisais, augša, apakša. It kā bija saaudies kopā ar kaut ko citu. Viss bija citādi. Viņa domāja par to, ko psihiatrs bija teicis par sāpēm, ka viņa tās uzmeklējot. Bet Tanja nesaprata, ko viņš ar to domā. Viņa savukārt uzskatīja, ka sāpes uzmeklē viņu. Tās viņu paralizēja, aptumšoja viņas dzīvi un darīja visu, ko spēja, lai viņu iekarotu.

Tanja pagriezās un nolūkojās uz Randi Juhansenu, kas bija aizmigusi uz dīvāna. Viņa bija bijusi tualetē un vēmusi. Viņa it nemaz nejutās labi.

Otra policiste bija aizgājusi uz Rortunes centru iepirkties. Tas bija tikai dažu minūšu attālumā.

Bija pēcpusdiena. Pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri sešiem.

Sastingums grauza viņu. Nekas nenotika. Viņa ieklausījās: šķita, ka no pārējām istabām dzird čukstus. Atrāvusies no loga, viņa pēc kārtas iegāja pārējās istabās. Guļamistabā ritmiski tikšķēja modinātājpulkstenis. Viņa prātoja: diez kam pieder dzīvoklis? Pie durvīm bija plāksnīte Tengs un Mūens. Tanja nezināja, kas ir šie cilvēki. Kātu Isaksens bija teicis, ka viņai tas arī nav jāzina. — Tu vienīgi atslābinies, - viņš tika teicis. — Mēs par tevi parūpēsimies.

Tanja Gēbere piegāja pie Randi Juhansenas. Viņa saklausīja vienmērīgo elpu, pētīja viņas mierīgo seju. Tanja ātri pasmaidīja un nolūkojās uz viņas vēderu. Rīc tam atkal piegāja pie lielā loga. Viņai nebija pieteikts, lai neiet pie loga.

Mazmazītiņā līcīša otrā pusē atradās likvidētā cementa fabrika. Tā slējās kā pelēks milzis. Pret debesīm stiepās liels skurstenis. Vecais fabrikas gigants neglīti izcēlās pāri visam. Tas krietni vien sabojāja skatu uz jaunajām mājām. Laiks bija skaidrs; tālumā viņa varēja redzēt gaismas no Oslo.

Tanja domāja par māsu un Idu. Viņa domāja par Tievo-Ne- saprātīgo. Viņa nezināja, kuras viņai pietrūkst vairāk. Viņa domāja par Hannu Marīi. Juta, ka viņai tās pietrūkst. Hanne Marie saprata viņu.

Tomēr visļaunākā bija atšķirtība no Māriusa. Tanja juta spēcīgu izsalkumu pēc zēna. Viņas augums bija attīstījies kaut kā nezināmi. Pirmo reizi pa ilgiem laikiem viņa manīja klātbūtnes sajūtu. Tas viņu vienlaikus gan atviegloja, gan saniknoja. Kājas bija kājās, krūtis — krūtīs, un skumju plankumi mājoja galvā, taisīdamies kļūt par daļu no viņas. Tanja dzīvos tālāk. Uz to viņu piespieda pelēkā sirdsapziņa. Gaismas un tumsas izjūta izcīnīja bargu cīņu. Viņa juta, ka lietas un parādības viņā jau noklust. Varbūt klusums ir vienīgi zīme tam, cik izmisusi viņa reiz bijusi.

Jo viss bija absurdi. Sajā situācijā viņai iekšā vajadzēja būt vienam vienīgam haosam. Tanja nezināja, cik ilgi spēs būt prom no Māriusa. Tanja viņu mīlēja. Bet bija apsolījusies policijai nevienam nestāstīt, kur viņa atrodas.

Viņa juta savā apziņā urdāmies nemieru. Elpa kļuva par pelēku mākoni uz loga rūts. Viņai nepatika domāt par to, kāpēc jāuzturas šai dzīvoklī, pie šīs decembra jūras. Viņa saprata, ka neviens nevar paredzēt, kā tas beigsies. Raudzīdamās uz viļņojošo nemieru ūdenī, Tanja juta, kā viņā mīt kustības — gandrīz kā regulārs pulss.

SKATS UZ SIGRIDU GULTĀ AR MAZO BĒRNU BIJA VIŅU STIPRI AIZKUSTINĀJIS. Viņš domāja par īdu Henriksenu un Tērēsi Gēberi, kas bija mirušas, un par mazo bērnu, kas tikko bija sācis dzīvot. Dzīve auda ar zīda un dzelzs diegiem. Tās bija varmācīgas galējības. Viņš kāpa lejup pa kāpnēm, jutās nemierīgs. Nespēja braukt tieši uz mājām. Nejaudāja braukt uz darbu.

Viņu bažīgu darīja Torkela Brū stāstītais par to, ka Karloss de Silva ir mēģinājis izvarot Tanju. Vajadzēs izsaukt viņu uz vēl vienu nopratināšanu un diezgan ātri.

Aizgājis pie automašīnas, viņš iesēdās tajā un iedarbināja motoru. īsu brīdi palika sēžam un domāja, iekams nolēma apciemot Elleni Grūi. Vienīgi lai mazliet parunātos. Varbūt arī kaut ko vairāk - viņš nezināja. Viņš jutās iztukšots un nemierīgs. Nobremzēja sievietes priekšā, kas skrēja pāri ielai. Viņš domāja par laiku. Tas darbojās pretī it visam. Nepārtraukti ritēja tālāk un tālāk prom — kopā ar mirušo cilvēku. Viņš bija redzējis piederīgos sēžam salīkušus no bēdām pie upura, kas vēl nesen bija dzīvs cilvēks. Visļaunāk bija tad, ja tas bija bērns vai jauns cilvēks. Daži piederīgie kliedza un bļāva, it kā būtu ievainoti. Viņš notrīsēja, zināja, ka arī paša mūžā agrāk vai vēlāk reiz kāds būs jāzaudē.

Atvērusi durvis, Ellene Grūe izbrīnīta lūkojās viņā. Ellene bija saposusies, melnu, īsu kleitu mugurā un uzkrāsotām lūpām.

—Kātu, — viņa sacīja, — kas noticis?

—              Tu kaut kur iesi, - viņš konstatēja.

Viņa pamāja ar galvu. — Uz teātri, — viņa sacīja.

—Sigridai ir piedzimis bērns.

—       Nāc un piesēdi uz brīdi. — Ellene Grūe ieveda viņu gaišajā dzīvojamā istabā. — Kā iet ar Gardu? — viņa jautāja.

Kātu Isaksens apsēdās aprikožu krāsas krēslā. - īstenībā es nezinu, - viņš atbildēja.

Viņa izgāja virtuvē un atgriezās ar glāzi rokā.

Kātu palūkojās Ellenē. — Ar ko tu iesi? — viņš jautāja.

—       Ar Henningu Egelannu no pirkstu nospiedumu nodaļas. — Viņa viegli pasmaidīja. — Vai zini, kurš tas ir?

Kātu Isaksens papurināja galvu.

Ellene Grūe paskatījās pulkstenī. - Piedod, - viņa sacīja, - bet man gandrīz vai jāiet.

Viņš izdzēra glāzi minerālūdens. — Man jādodas mājās, — viņš noteica. — Es nezinu, kāpēc es nācu. Piedod. — Viņš savilka ciešāk mēteli un izspieda smaidu.

—Saredzēsimies, — viņa sacīja un klusu aizvēra aiz viņa durvis.

Kad viņš atkal izgāja ārā, bija sācis snigt. No melnajām debesīm krita lielas, slapjas pārslas. Pa ielām šurpu turpu steidzās ļaudis ar Ziemassvētku dāvanu pilnām iepirkumu somām. No kāda veikaliņa skanēja "Klusa nakts", no kāda cita — viegla popmelodija.

Kātu Isaksens noguris noglauda pieri un, pirms iesēdās auto, piezvanīja Rogeram Heibakam, un pastāstīja par Tanjas Gēberes izvarošanas mēģinājumu. Viņš lūdza pārbaudīt, vai Karloss de Silva joprojām atrodas valstī. Ja tā, tad viņam pēc iespējas ātrāk nepieciešams ierasties uz jaunu nopratināšanu. Ja viņš ir atgriezies Spānijā, tad jānopratina pa telefonu.

Automašīnā, braucot uz mājām, viņš domāja par slepkavu. Smadzenēs viņš izvilināja neskaidru iztēles ainu. Izmeklēdams kādu lietu, viņš allaž sevi tā mocīja. Kaut kur slēpās atbilde. Bija tā, it kā skrietu pa dzelzs kāpnēm. Slepkava staigāja apkārt, it kā nekas nebūtu noticis. Apkārtējiem nebija nekādu iespēju redzēt cauri meliem. Slepkavas varēja noturēt par parastiem cilvēkiem. Vai vēl ļaunāk — tie bija parasti cilvēki.

DIENU PIRMS ZIEMASSVĒTKU VAKARA KĀTU ISAKSENS PAŅĒMA LĪDZI GARDU UN VETLI UN APCIEMOJA SAVU MATI FRONGNERES APRŪPES NAMĀ. Tas atradās Erlinga Salgonsgātē Frongnerē. Slimo aprūpes nams bija diezgan parasta mūra ēka. Bet no visām pusēm to apjoza vecas, skaistas celtnes. Gards tur nebija bijis divus gadus. Viņš turēja ārdurvis atvērtas tēvam un brālim. Lifts uzveda viņus līdz trešajam stāvam. Viņi nesarunājās.

Mazie galdiņi, kas stāvēja gaitenī, bija apklāti ar sarkaniem Ziemassvētku galdautiem, un uz tiem bija uzliktas baltas sveces.

Jīda Isaksena savā siltajā istabā pa pusei gulēja atzveltnes krēslā tālāk pie loga. Uz palodzes stāvēja divi puķu podi ar sarkaniem ziediem.

Ieraudzījusi vecāko mazbērnu, vecā sieviete ieraudājās. — Bet, manu zēn, - viņa teica trīcošā balsī, - cik mīļi, ka tu atnāci. Jau daudzas nedēļas pagājušas, kopš pēdējoreiz tu te biji.

Gards saņēma viņas pastieptās rokas. Viņš ievēroja neglītos asinsvadus, kuri kā tievas, gaišzilas auklas stiepās zem ādas. Viņas rokas šķita kā divi mazi putnēni. No viņas plūda vājš un patīkams siltums.

Pasmīnējis Vetle paskatījās uz tēvu. - Nedēļas pagājušas, ko? — viņš teica un apsēdās uz gultas malas, gaidīdams savu kārtu.

Kātu Isaksens lūkojās vecākajā dēlā. īstenībā viņš nedomāja, ka vecāmāte dēlam tik daudz nozīmē. Kāpēc lai Gards būtu citāds nekā viņš pats?

Klusumu istabā pārtrauca neliels troksnis gaitenī. Izklausījās, it kā kādam būtu izkritusi paplāte. Blīkšķim sekoja gaiša smieklu šalts.

Istaba bija mēbelēta ar mātes mēbelēm, tikai gulta bija slimnīcas. Lielu daļu sienas klāja melnbaltas, ierāmētas ģimenes fotogrāfijas. Kātu tās aplūkoja — kā vienmēr, kad bija šeit. Fotogrāfijās bija redzams viņš pats bērnībā, tur bija arī vecāku kāzu bilde, vecvecāki, vecvecvecāki. Un zēni. Gards četru gadu vecumā — foto bija uzņemts parkā. Vetle četru gadu vecumā — arī parkā. Un jauna fotogrāfija — Georgs. To viņai būs iedevusi Sigrida. Tā bija lielāka nekā pārējās fotogrāfijas un krāsaina.

Vetle piegāja pie vecāsmātes. Viņam ļoti nepatika to apskaut. Nevarēja ciest viņas vecās ādas saldeno smaržu. Vecāmāte gribēja viņu apskaut. Vetle viņu apskāva.

Kātu Isaksens aizgāja pie loga. Viņš stāvēja un blenza uz kailo koku ārpusē.

—       Mēs tev atvedām Ziemassvētku dāvanas, — sacīja Vetle un čabinājās ap iepirkumu maisiņiem, kas viņam bija rokā.

—       Pasaulīt mīļo, - teica Jīda Isaksena. - Vai tad šodien ir Ziemassvētku vakars?

Neviens no viņiem neatbildēja.

—       Tev ir labi un silti, — sacīja Kātu Isaksens un uzsmaidīja mātei.

—Jā, un tad es dzirdu, ka esot atskrējusi maza meitene, — trīcošā balsī sacīja Jīda Isaksena.

Kātu spēji pagriezās. - Kurs tev to pastāstīja?

Māte palūkojās viņā ar savām miglainajām acīm. - Jā, kā tak nu viņu sauca… jā, viņš te bija ar Georgu.

—Hamza? — skaļi sacīja Vetle.

—Jā, patiesībā es tā domāju.

—Māt, tas nav tavs mazbērns, — teica Kātu Isaksens.

—              Vai Georgs nav?

—              Jā, Georgs ir, bet bēbis nav. Tā taču ir Sigridas meita.

—Jā… bet tas taču ir… mans mazbērns.

Kātu Isaksens dusmīgi viņā nolūkojās. — Tā tas nav, — viņš sacīja.

Vecā sieviete apjukusi raudzījās viņā. - Nē, nē… ak tā, — viņa skumji noteica. Bet tad viņa atplauka. - Viņi visādā ziņā apsolīja, ka es dabūšu viņas bildi, ko pielikt pie sienas.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens, un sanitāre ienesa paplāti ar divām kafijas tasēm, divām glāzēm ar sarkanu sulu un mazu cepumu trauku. - Es domāju, jums varbūt būs vēlēšanās iedzert kādu tasi kafijas, kā jau dienu pirms Ziemassvētku vakara, — viņa smaidīja.

-Jā, liels paldies, - teica Kātu un paņēma paplāti.

-           Jīda, vai tev atnesa dāvanas? — skaļi sacīja sanitāre, pamādama uz iepirkumu maisiņiem, kas gulēja uz grīdas.

Vecā sieviete viegli paliecās uz priekšu. — Vai rit ir Ziemassvētku vakars? — viņa jautāja.

-Jā, māt, - atbildēja Kātu Isaksens, - tā ir.

-    Ak tā, — viņa noteica un atliecās atpakaļ krēslā.

Kātu saskatījās ar dēliem. — Zini, māt, tev jau nav nemaz tik viegli atbraukt pie mums, — viņš ātri sacīja un palūkojās uz sanitāri, kas noliecās un pacēla maisiņus. - Es paglabāšu tos līdz ritam, - viņa sacīja. - Pulksten piecos mums lejā būs kopēja dāvanu dalīšana.

Viņi dzēra kafiju un sulu. Māte košļāja un košļāja cepumu. Viņa neko nerunāja.

-            Cik tev jaukas Ziemassvētku puķes, - teica Kātu, pamādams uz palodzes pusi.

Māte pasmaidīja. - Jā, - viņa atbildēja, - tās atnesa pirms dažām dienām. Acīmredzot no Sigridas. Viņa vienmēr mani atceras.

Kātu Isaksens juta, kā dusmas kļūst arvien negantākas. Sigridai nebija tiesību šādi iekarot mātes simpātijas. Un vēl Hamza — kāda vella pēc viņam te bija jānāk ciemos?

Viņš nolēma pārrunāt to ar viņiem, lai darītu tam galu.

tanja GĒBERE BIJA ATGRIEZUSIES MAjĀS, LAI ZIEMASSVĒTKOS BŪTU KOPĀ AR ĢIMENI. Vairāki policisti mainījās, nodrošinot apsardzi. Randi Juhansena bija pieteikusies ņemt

dienu pirms Ziemassvētku vakara. Bet Ziemassvētku vakaru viņa gribēja svinēt kopā ar savu vīru, jo šie bija viņu pirmie kopīgie Ziemassvētki.

Hanne Marie Skāge un viņas vecāki bija noraidījuši jebkādu apsardzi. Viņi noliedza, ka meitai vispār ir kāds sakars ar trim meitenēm tajā dzīvoklī. Tēvs apgalvoja, ka viņa meitenes pazīstot tikai no skolas. Un ka tās vispār neesot viņas tips. Viņš uzskatīja, ka slepkavībām nav nekāda sakara ar viņa meitu.

Pagājušā naktī Tanja bija sapņojusi par Ziemassvētku ēdienu. Tas bija sācies kā murgs. Skaņas galvā, kad viņa košļāja. Ļaunā mistērija, nolobīta un kaila. Garša, kas nebija laba un nebija ļauna. Bet tas bija dīvains sapnis. Pamazām tas bija kļuvis Humoristisks. Skābie kāposti runāja, un gaļa dejoja. Kartupeļi garā rindā bija bēguši prom pa ceļu. Lai tos noķertu, viņa bija skrējusi kartupeļiem pakaļ. Viņa bija smējusies. Kartupeļi vairojās - to skaits arvien palielinājās. Tos uzlasot, viņa smējās un smējās. Tanja bija apsolījusies ēst Ziemassvētku ēdienu. Viņa domāja, ka māte viņai to ir lūgusi, bet viņa nebija pārliecināta. Varbūt

viņa tikai bija sapņojusi, ka māte to ir lūgusi.

*

Ziemassvētku egle bija izpušķota. No tās plūda spēcīga un nepatīkama smarža. Tā stāvēja tur kā simbols kādam attālam, zaļam priekam. Bērita Gēbere centās saņemties. Svens Vangbergs bija iedevis viņai kaut kādas zāles. Viņa manīja, ka tās nomierina. Tās viņa dzēra ar tīru sirdsapziņu. Bet viņas lūgšanas - ari tās - kļuva laiskas. Viņa nespēja koncentrēties uz īsto Dievu. Viņa klātbūtne bija tikai minimāla. Tas Bēritu stipri uztrauca.

*

Kārena un Tanja aizgāja nostāk. Sēdēja, rokas un kājas savijušas kopā, un klusu sarunājās. - Būs labi, - Kārena sacīja, — es zinu.

—        Es ari, - piekrita Tanja. - Bet es jūtos galīgi beigta. — Viņa īsi iesmējās. - Vai saproti?

Paskatījusies viņā, Kārena sāka smieties, arī viņa. — Pastāsti par Māriusu, — viņa lūdza, — par visu.

Māriuss Tanjai bija uzdāvinājis gredzenu ar baltu pērli. Viņš nebija varējis sagaidīt Ziemassvētku vakaru.

—             Vii tas ir saderināšanās gredzens? — Kārena jautāja.

—Nē taču, tas ir tikai parasts gredzens.

—             \4i jūs esat darījuši to?

—Ko tādu?

—             Tu zini, ko es domāju.

—Tu domā — vai es guļu ar viņu?

Kārena pamāja ar galvu.

Tanja pasmaidīja. — Tas ir brīnišķīgi, — viņa atbildēja. -Viņš… ir. Kad viņš guļ man cieši līdzās, tad es jūtu, ka patiesībā atrodos tur iekšā, kaut kur iekšā savā augumā.

—             Vai viņam neliekas, ka tu esi par tievu?

—Jā, viņš tā saka.

—        Kā tas ir, tieši tad, kad viņš… nu, tu zini, — Kārena nosarka.

Tanja atmeta galvu un smējās. Viņa pielika muti māsai pie pašas auss. - Es ņemu to arī mutē, - viņa čukstēja. — Es daru visu.

Kārena piesardzīgi pagrūda māsu nost. Viņa centās izlikties vienaldzīga. — Tu taču zini, ka no sēklas var uzbaroties. — Viņa saknieba lūpas, lai nepaspruktu smiekli.

—Bet es neriju to nost, — smējās Tanja.

Tad atvērās durvis. Bērita Gēbere palika stāvam un lūkojamies uz meitām, kas sēdēja cieši līdzās viena otrai gultā un smējās vienādi gaišus smieklus.

Tanja un Kārena. Aina bija aplama. Viņai tā nepatika, bet ar prātu viņa zināja, ka ir jāpatīk. Agrāk bija Tanja un Terēse un Kārena - viena.

Viņa pasmaidīja ātru, vieglu smaidu. — Jūs te sēžat, — viņa sacīja. Tas nebija jautājums, tikai konstatējums.

Paskatījusies uz māti, Tanja piesardzīgi pasmaidīja. Viņa nebija pārliecināta, vai, tā sēžot un smejoties, viņas nedara kaut ko aplamu. Mātei mugurā bija tumši zilas bikses un blūze ar sīku ziedu rakstu. Viņas gurni un ciskas bija spēcīgas. Tanja tāda nedrīkstēja būt. Māte nopūtās. - Drīz atbrauks mana māte, - viņa sacīja.

—          Jauki, — reizē ieteicās Tanja un Kārena. Bet viņas visas zināja, ka tik jauki nemaz nebūs. Vecāsmātes klātbūtnē māte pārvērtās, kļuva vēl saspringtāka.

—  Kad vecāmāte atbrauks, mums būs omulīgi, — viņa sacīja. — Jums man jāpalīdz.

-Jā, - abas pamāja ar galvu.

Māte lūkojās viņās un zināja, ka ir zaudējusi meitas. Ne tagad, bet jau sen. Viņas bija atsvešinājušās. Viņa nezināja nedz, kad tas bija noticis, nedz arī — kā. I ikai to, ka tas bija noticis. Viņas sēdēja viena otrai līdzās, četras acis pievērsušas mātei kaut kur virs galvas. Viņas uzlūkoja māti, it kā viņa būtu viņām nesaprotama glezna. Viņa dzirdēja svešādo šalkoņu no meitām. Viņas līdzinājās lielam gliemežvākam. Divas māsas vienā. Tas māti biedēja. Gliemežvāks bija gluds un vēss. Tam bija marmora šķautnes, kas griezās spirālēs arvien vairāk uz iekšu, uz lielo šalkoņu.

OTRAJOS ZIEMASSVĒTKOS KĀTU ISAKSENS UZZINĀJA, KA ZIEMASSVĒTKU VAKARĀ MĀTE BIJUSI PIE SIGRIDAS UN HAMZAS. Sigrida piezvanīja un to pastāstīja. Kātu Isaksens piecēlās un uzgrieza muguru Asiem Tengam. Uz šo ziņu viņš reaģēja nikni. Uzskatīja, ka viņi ir nekaunīgi.

—Bet viņa jutās omulīgi, - Sigrida noskumusi sacīja, pārsteigta par bijušā vīra spēcīgo reakciju.

—Hamza ir musulmanis, viņš nesvin Ziemassvētkus, — viņš cieti teica klausulē.

—          Svin, - viņa iebilda, - to viņš dara Georga dēļ. Tā bija viņa ideja — atvest Jīdu. — Protams, viņš droši vien uzskatīja, ka ir ļoti slikti, ja viņai tik daudz jāsēž vienai. — Es domāju, ka tu priecāsies. Lai tev nevajadzētu par viņu tik daudz rūpēties, — Sigrida teica.

Ingeborga Miklebuste bija nomākta, ka lietā nav gūti panākumi. - Kaut ko taču jums vajadzēja izdarīt, — viņa sacīja un skatījās uz Kātu Isaksenu, it kā viņš būtu skolnieks. — Ir gandriz tā, ka mani pārņem vēlēšanās pašai ķerties klāt, — viņa sacīja, demonstratīvi uzrotīdama tumšzaļā svītera piedurknes. — Kā ar Karlosu de Silvu un to izvarošanas mēģinājumu?

Kātu Isaksens, kas no pusdienu telpas kafijas automāta bija atnesis krūzi kafijas, cieti viņā palūkojās.

—  Viņš saka, ka tās ir muļķības. Tanja par to negrib runāt. Vispār negrib. — Viņš paraustīja plecus. — Kāds, tavuprāt, tam ir sakars ar lietu? Karlosam de Silvām ir alibi pirmajai slepkavībai. Tad viņš atradās Spānijā.

Ingeborga Miklebuste smagi nopūtās.

—Kas attiecas uz Ivaru Hansenu, Karlosa brāli…

—          To, kas dzīvo Blakstades slimnīcā? — Randi iejaucās.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu. — Tur ir pārbaudīts viņa alibi

un… Ijā, neviens nav pamanījis, ka viņš būtu bēdzis tieši tai laikā, kad tika noslepkavota Terēse Gēbere, bet pilnīgi noliegt viņi to tomēr nevar, - tā viņi sacīja.

—  Vai viņiem tur kārtības nemaz nav? - dusmīgi jautāja Ingeborga Miklebuste.

—  Viņiem ir milzum daudz papildu personāla, un tā, — sacīja Kātu Isaksens, - bet viņi varot galvot par astoņdesmit procentiem, ka viņš ir atradies tur.

Asie Tengs varēja pastāstīt, ka ir zvanījusi sieviete no ģimenes, kurā Ida Henriksena bijusi bērnaukle. - Viņa ārkārtīgi atvainojās, ka ir apvainojusi Idu par nozagto stikla vāzi. Izrādījās, ka vidējais dēls to ir sasitis un lauskas noslēpis kaut kur pagrabā.

Ingeborga Miklebuste izskatījās vēl nomāktāka.

—Es esmu uzmetis atsevišķus punktus, — turpināja Asie Tengs, — dažas domas un idejas.

—Bet ir svarīgi ķerties klāt pie tā, pie kā ir jāķeras klāt, - sacīja Ingeborga Miklebuste un paslavēja viņu.

Kātu Isaksens juta, ka viņu pārņem mazdūšība. Atvērās durvis, un telpā laiski ienāca Rogers Heibaks. Cauri matiem ātri izvilcis ķemmi, viņš ielika to kabatā, sasveicinājās un apsēdās.

—Es, kā parasts, atnesīšu kafiju, — sacīja Randi Juhansena un piecēlās.

—          Nē, — iebilda Ingeborga Miklebuste. — To var izdalīt Rogers.

—Es? — Rogers palūkojās viņā un smīnēja. Tad piecēlies viņš atkal laiski izgāja no telpas.

Kātu Isaksens ar kaunu apzinājās, ka viņam būtu vajadzējis uzrakstīt vispārīgu ziņojumu un to izdalīt. Ja Tengs nebūtu tik patīkams puisis, tad viņš būtu bijis īgns uz viņu. Tagad viņš tikai secināja, ka ir cietis neveiksmi.

Asles uzmetums daudz neatšķīrās no tiem ziņojumiem, kādus viņš pats bija rakstījis. Ap galdu sēdēja sašļukusi kompānija. Savācis papīrus, Kātu Isaksens ielika tos savā mapē. Viņš piecēlās un jau dzīrās iet. Kāda skaņa ārpusē pie durvīm lika viņam pagriezties. Bet skaņa atkal pazuda. Atvērās durvis, un telpā ienāca Rogers Heibaks, balansēdams paplāti ar kafijas krūzēm.

SNIEGA KUPENAS MALA IZSKATĪJĀS KĀ MEŽĢĪNE. Ivars Hansens savilka ciešāk dūnu jaku un piesardzīgi iespēra kupenai ar kāju. Bija auksts. Rotaļlaukumā izsvaidītas gulēja melnas papīra atliekas un pāris sprunguļu no Jaungada raķetēm. Bija svētdiena, trešais janvāris. Viņš stāvēja pie augstās daudzdzīvokļu mājas. Valdīja pilnīgs klusums, itin kā pasaule īsti nebūtu sapratusi, ka ir sācies jaunais gads.

Daži skaļi bērni slidinājās pa nelielo nogāzi.

Ivars Hansens bija uzgājis augšā un zvanījis pie meiteņu durvīm, bet neviena neatvēra. Durvis bija viens vienīgs liels, noraidošs klusums. Piespiedis pie tām ausi, viņš klausījās. Vkrbūt viņš domāja, ka Tanja tur dzīvo viena.

Viņš bija aizgājis no Blakstades. Gandriz katru reizi viņam izdevās tos piemānīt. Viņš izlikās, ka nekas nav noticis, bet visu laiku bija ne tik dumjš, kā viņi domāja. Viņi nevarēja viņu pieskatīt nepārtraukti. Jo viņš nebija bīstams.

Arā bija auksts. Mežā kā zili pirksti bija gulējušas ēnas. Viņš bija aizgājis ari pie mātes. Bet viņa negribēja ar viņu runāt. Negribēja pat atvērt durvis. Viņa uzsauca pa logu: - Ej atpakaļ uz iestādi!

Bet viņš vēl negribēja iet atpakaļ. Viņš bija gājis uz priekšu pa Reikena ielu, pāri tiltam, garām daudzdzīvokļu namiem Bor- genā, garām slēgtajam bērnu rotaļu parkam. Pa gājēju ceļu un atkal uz Hāgaleku. Bija krietns gabals, ko iet. Bet viņam patika iet. Kaut gan nu viņš bija noguris. Viņš bija arī izsalcis. Viņš juta niknumu, kas brieda viņā. Neviens ar viņu negribēja runāt.

Viņš vairs nespēja paciest savu istabu. Ziemassvētkus viņš bija veltījis, lai sagatavotos. Viņš bija lasījis par savu situāciju. Bija iemācījies definīciju pēc definīcijas. Bija daudzi veidi, kā aprakstīt kādu stāvokli. Viņam patika manipulēt ar ārstiem. Viņi ne vienmēr saprata, kā viņš spēj nonākt pie šādiem ieskatiem. Viņš spīdēja viņu priekšā, viņam patika pārstāstīt domas par savu ego. Par to, kā vai kāpēc viņš bija kļuvis tāds, kāds ir kļuvis. Viens psihiatrs bija nosaucis viņu par slīpētu, kāds cits vairs negribēja viņu ārstēt. Viņš pie sevis pasmaidīja. Viņi visi bija idioti.

Kāpēc Tanja neatvēra durvis?

Atliecis galvu atpakaļ, viņš sauca augšā uz balkonu un logu. Viņš sauca, ka gribot ar viņu parunāt.

Viņš pagriezās un paskatījās uz Franka logiem. Pārvaldnieks viņam bija tāds kā draugs. Viņš pazina Karlosu. Ivars ar Karlosu bija ciemojušies pie viņa. Viņam patika Franks. Ivars sevi varēja iedomāties kā pārvaldnieku. Viņš zināja, ka ar šādu darbu tiktu galā. Viņš bija stiprs kā lācis. Varēja nest mantas un palīdzēt vecām dāmām, tīrīt sniegu un apmainīt spuldzes. Tas bija darbs, ar ko spētu tikt galā jebkurš idiots.

Tanja reiz bija viņu noskūpstījusi - ne uz mutes. Uz vaiga. Viņš bija centies izlocīties tā, lai viņa noskūpstītu uz mutes, bet tad viņa bija smējusies. Un viņš bija smējies, un pārējie bija smējušies. Bet Tanja negribēja skūpstīt viņu uz mutes.

Sadusmots iespēris pa sniega valni vēl pāris reižu, viņš paraudzījās augšā uz logu. Uz Tanjas guļamistabas logu. Iedomājoties par Tanju, viņš dvēselē juta sarkanumu. Bet tūlīt pēc tam tas kļuva par melnumu.

Viņš lūkojās uz bērniem, kas spēlējās rotaļlaukumā. Zēns un meitene. Tie bija mazi. Viņam nepatika mazi bērni. Nekad it kā nevarēja zināt, ko no viņiem var sagaidīt. Dažreiz pārņēma izjūta, it kā tie būtu stiprāki par viņu. Ja kaut kas viņu provocēja, tad tā bija izjūta, ka tu jūties mazvērtīgāks. Viņš to zināja. Terapeits bija teicis, lai viņš cenšas izvairīties no šādām situācijām. To viņš arī darīja. Bet dažreiz tas bija gandrīz vai neiespējami. Dažreiz gluži vienkārši iznāca tā, ka lietas un parādības atgadījās noteiktā secībā. Ne jau visu šai dzīvē varēja vadīt.

PIRMDIEN, CETURTAJĀ JANVĀRĪ, KĀRENA GĒBERE NOTEIKTAJĀ LAIKĀ IERADĀS POLICUAS PĀRVALDĒ. Viņai būtu vajadzējis atnākt ātrāk, bet viņa bija ļoti aizņemta ar Ziemassvētku pārbaudījumiem skolā. Viņa ieradās kopā ar tēvu, kam vajadzēja gaidīt uz dīvāna ārā gaitenī. - Es atvainojos, - teica Kātu Isaksens, — bet mēs gribam runāt ar viņu vienatnē.

- Jā, jā, — Rolfs Gēbers sapīcis teica. - Viss kārtībā. - Bet visa viņa stāja rādīja, ka tas viņam nepatīk.

Kārenai bija sešpadsmit gadu. Viņa bija līdzīga māsām - gan Terēsei, gan Tanjai, bet vairāk viņa līdzinājās Tanjai, kaut arī bija mazliet spēcīgāka. Viņai bija klasiski skaisti vaibsti, un viņa bija konservatīvi ģērbusies zilās garajās biksēs un elegantā dūnu jakā.

—       Varbūt te būs par siltu, — teica Kātu Isaksens, pamādams ar galvu uz jaku.

Kārena Gēbere atvilka rāvējslēdzēju.

—       Vii tu kaut ko vēlies? — jautāja policijas komisārs un pamāja ar galvu Randi, kas klusi ienāca telpā.

—Nē, liels paldies, — klusu atbildēja Kārena Gēbere.

—       Es ceru, tu saproti, ka šī ir tikai formalitāte, - Kātu Isaksens nomierinoši sacīja.

Krēslā sēdošā meitene ar kāju skrāpēja grīdu. - Kā tad, - viņa atteica.

—        Mēs labi saprotam, ka tev tas ir grūti, — sacīja Randi Juhansena, - pēc visa, ko tu esi pārdzīvojusi.

Kārena Gēbere sāka klusu raudāt.

Noplēsusi gabalu no papīra dvieļa, kas gulēja rakstāmgalda augšējā atvilktnē, Randi pasniedza to meitenei.

—            Vii tev klājas labi? — piesardzīgi iesāka Kātu Isaksens.

Kārena Gēbere uzmeta viņam ātru mirkli. — Es nesaprotu, ko

jūs gribat, lai es saku, — viņa sacīja. — Es nekā nezinu.

—            To mēs arī negaidām.

Kārena Gēbere noģērba biezo jaku un savilka pār delnām džempera piedurknes.

—            Vai tev ir labas attiecības ar māti? - jautāja Kātu Isaksens.

Kārena Gēbere ātri pasmaidīja. — Jā, man ir, - viņa atbildēja.

—            Bet ne Tanjai?

—            Nē, Tanjai nav, - drūmi atbildēja Kārena Gēbere.

—       Mēs zinām, ka Terēse bija opozīcijā lielākoties itin visam, — Kātu Isaksens nomierinoši pasmaidīja. — Mēs tam nepievēršam tik lielu uzmanību.

Kārena Gēbere neatbildēja.

—            Un tavs tēvs?

—       Viņ4 bieži nav mājās. Viņš dikti daudz braukā apkārt un visu laiku strādā. Bet… - viņa mazliet vilcinājās, — tik un tā tas ir pretīgi, ka viņš uzmana visu, ko mēs darām. Mums nekas daudz nav atļauts.

—       Nav jau nemaz viegli būt tēvam trim, piedod, es domāju, divām meitenēm, — teica Kātu Isaksens.

Kārena Gēbere pavērās viņā. — Tu esi Garda tēvs, vai ne? — viņa jautāja.

Kātu Isaksens nemierīgi sagrozījās krēslā. - Jā, — viņš ātri atbildēja. — Vai tu viņu pazīsti?

Kārena Gēbere paraustīja plecus. — Es pazīstu Mongo, — viņa sacīja, - un Tūni.

—             Tūni?

—             Viņa draudzeni.

—Mongo draudzeni?

—        Nē, Garda draudzeni. Viņa ir māsa Māriusam, kas ir kopā ar Tanju.

Kātu Isaksens jutās nokaunējies, ka neko par to nezina. Viņš izmantoja izdevību. - Kāda tad, tavuprāt, ir šī Tūne?

Kārena Gēbere palūkojās viņā. - Vai tad tu nezini, kas viņa ir? — viņa izbrinīta jautāja.

—Es labprāt vēlos zināt tavus uzskatus.

Kārena novērsa no viņa savas zilās acis. — Viņa ir kolosāla meitene, - Kārena atbildēja. - Viņa iet manā klasē. Spējīgākā no visiem.

Kātu Isaksens juta cauri augumam izplūstam sarkanu prieku. Viņš pāris reižu norija kaklā sastājušos kamolu. - Atgriezīsimies pie tava tēva, - viņš teica mazliet stingrāk, nekā bija domājis.

Kārena Gēbere nopūtās. — Viņš mūs izseko, — viņa sacīja, - kad ir svinības, un tā. Vispirms viņš zagās pakal māsām — pēc tam kad viņas bija pārcēlušās prom. Viņš uz tām bija drausmīgi pārskaities. Sevišķi uz Tērēsi, jo uzskatīja, ka tā ir viņas vaina.

—Kas tad bija viņas vaina?

—        Nu tas, ka viņas ir pārcēlušās prom, un tā. Tēvam likās, ka viņas ir pārāk jaunas. Arī mammai tā likās. Es esmu priecīga, ka tā nav Tanja.

—       Tu gribi teikt, ka tā nav viņa, kura ir mirusi? — nopietni jautāja Kātu Isaksens.

Kārena Gēbere sagrozījās krēslā. - Jā, - viņa atbildēja.

—        Kad pienāk tīņu vecums, tad jau ķildas ir diezgan parasta lieta, — teica Kātu Isaksens.

—       Protams, — atteica Kārena Gēbere, — bet daži vecāki tomēr nav tik vecmodīgi kā mūsējie. Mamma ir tā pārņemta ar Dievu, un tā, tu jau zini. Iznāk tā kā nedaudz īpaši.

—Un tavs tēvs?

—              Viņš tāds nav.

—Kāds tad viņš ir?

—        Nu, viņš diezgan daudz strādā, bet īstenībā ir foršs. Vai viņi dabūs zināt, ko es saku?

—              Tu domā — tavi vecāki?

-Jā.

—       Taču nē. — Kātu Isaksens papurinaja galvu. - Sī saruna nav tik svarīga, bet saproti, mēs cenšamies izveidot kopainu, tādu kā pārskatu.

—        Un tad vismazākais sīkums var būt ārkārtīgi svarīgs, - Randi teica un pasmaidīja, — bet mēs neko nestāstīsim taviem vecākiem.

—       Okei, — atvieglota noteica Kārena Gēbere un turpināja: - Mamma ir diezgan forša, bet dažreiz ar viņu ir grūti. Viņa vēl mums tikai labu, bet it kā liek mums justies… neveiksmīgām… sliktām… . Jā… vismaz vienā ziņā.

—              Tāpēc, ka jūs neesat kristietes?

Kārena Gēbere paraustīja plecus. - Mēs jau mazliet esam kristietes… vienā ziņā. Esam radušas iet uz baznīcu, un tā. Pagājušogad mani iesvētīja, un man tas likās jauki. Savā ziņā es ticu Dievam. Bet ir taču iespējams… tik un tā mazliet pamuļ- ķoties, un tā. Un padejot, un tā.

—              Tavai mātei tas nepatīk?

—Nē, - Kārena Gēbere papurināja galvu.

—              Vii tev ir labs kontakts ar Tanju?

—Jā, - Kārena atbildēja un piesardzīgi pasmaidīja, — dikti labs. Viņa saka, ka mēs varbūt varētu pārcelties prom kopā. Sameklēt savu dzīvokli.

Kamēr Kārena runāja, Kātu Isaksens viņu vēroja. Viņa likās atslābusi.

—Ko tad par to saka tavi vecāki?

— Ai nē, vai traks, viņiem par to nav ne jausmas. Mamma būs… jā. Man taču ir tikai sešpadsmit gadu, - Kārena pabeidza sakāmo un skumji palūkojās viņā.

DRAUGI TIKA NO JAUNA NOPRATINĀTI. Šoreiz daudz pamatīgāk. Tāds bija izmeklēšanas darbs. Atkārtošana līdz absurdam. Sai sakarībā izmeklētāji apmeklēja draugus arī viņu mājās.

Mongo dzīvoja kopā ar māti un patēvu trīsistabu pagraba dzīvoklī Borgenā. Iegarenais daudzdzīvokļu nams atradās pašā Huldres ceļa sākumā, dažus simtus metru no daudzdzīvokļu nama, kurā dzīvoja Stīne Marlēna Kvārme.

Kad Kātu Isaksens un Rogers Heibaks pa ceļam no Gullhel- las un Idas mātes, Angneses Hansenas, iebrauca pie viņiem, Mongo nebija mājās.

Mongo patēvs bija apmēram trīsdesmit gadus vecs. Tievs, pavājš vīrietis, kura seju klāja pūtīšu rētas. Viņš bija skaisti ģērbies - gaiši zilā kreklā un džīnās. Kājās viņam bija čības. Dzīvoklī smaržoja pēc svaigi ceptām kūkām, un Kātu Isaksens atvainojās, izteikdams nožēlu, ka viņi ierodas nepiemērotā laikā.

Patēvs papurināja galvu un teica, ka, protams, viņi ir gaidīti.

—Nāciet tik iekšā! - viņš laipni aicināja.

No virtuves iznāca tumša, drukna sieviete. Viņa varēja būt mazliet garāka par pusotru metru. Viņai bija tik tikko pāri četrdesmit. Slaucīdama lipīgās rokas priekšautā, viņa nopietni tos sveicināja. - Lone Fogele, - viņa sacīja ar skaidru dāņu akcentu. - Es nedošu jums roku, tās ir notraipītas ar cepumu mīklu.

Kātu Isaksens stādīja priekšā sevi un Rogeru Heibaku un pastāstīja, ka viņi ir no Oslo policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļas.

-    Tas ir šausmīgi, kas noticis ar tām meitenēm, - viņa sacīja.

-      Ari ar Stīni Marlēnu. - Viņas sejā iegūla skumji vaibsti.

-      Mēs viņu nepazinām, bet mūsu vecākā meita dažas reizes spēlējās kopā ar viņu.

-     Mēs esam pārbijušies līdz nāvei par abām mūsējām, — nikni teica patēvs. - Viņas ne mirkli nedrīkst uzturēties ārā vienas.

No virtuves izskrēja divas mazas meitenes. Viņas bija skaistas, ar brūnām, maķenīt ieslīpām acīm. Vaigi viņām ziedēja kā sarkanas rozes. Viņas nevarēja būt vairāk kā trīs četrus gadus vecas. Virs sarkanajām zeķbiksēm abām bija uzsieti puķaini priekšauti. Vecākajai uz vaiga un rokām bija cepumu mīkla. Jaunākajai cekuls uz pieres bija nosmērēts ar sviestu.

—Sīs ir Marīa un Selīne, — tēvs lepni sacīja. — Mūsu abu meitas, - viņš piebilda un pasmaidīja.

-Jā, Rūdolfs ir mans dēls, - sacīja Lone Fogele un ieveda izmeklētājus tumšajā dzīvojamā istabā. Viņa lūdza tos apsēsties uz zilā dīvāna un novāca dažas avīzes no savandītās kaudzes uz galda.

-     Rūdolfa tēvs… - iesāka Kātu Isaksens. — Tikai formalitātes dēļ, - viņš sacīja.

Lone Fogele, kas bija apsēdusies uz pašas krēsla malas, lipīgās rokas salikusi klēpī, skumji lūkojās viņā. — Jā, - viņa atbildēja, - viņš dzīvo pilsētā kaut kādā lētā pansijā. Es īsti nezinu, kur. Viņu sauc Hanss Egils Junsens. Es neesmu redzējusi viņu vismaz piecus gadus. Rūdolfs domā, ka viņš ir Kanādā. - Viņa paraustīja plecus. — Es zinu, ka man viņam vajadzēja teikt patiesību, bet tā ir labāk.

—          Viņš nav nekāds labais cilvēks, — nopūtās patēvs. — Diemžēl.

Mazās meitenes virtuvē bija sākušas plūkties. Tagad viņas par kaut ko sacentās kliegšanā, un tēvs piecēlās un atvainodamies pasmaidīja. — Bērni, — viņš nomākts teica.

Kātu Isaksens sēdēja un vēroja Loni Fogeli. Viņš vēlējās, kaut Rogers Heibaks vāktos pie velna. Viņam bija vēlēšanās viņai kaut ko pajautāt. Terēses Gēberes bērēs Mongo bija sēdējis līdzās Gardam. Varbūt viņi uzturējās vienā un tajā pašā vidē. Vai, pareizāk sakot, ir bijuši tajā pašā vidē. Viņš labprāt gribēja paļauties uz Gardu, kad dēls sacīja, ka esot pārtraucis sakarus ar vecajiem draugiem. Varbūt Mongo lietoja narkotikas.

It kā Rogers Heibaks spētu lasīt Kātu domas, viņš piepeši piecēlās un jautāja, vai drīkst izmantot tualeti.

Kad durvis aiz viņa aizvērās, Kātu Isaksens tieši jautāja mātei, vai viņai nav aizdomas, ka dēls lieto narkotikas.

Lone Fogele izskatījās tā, it kā būtu nokritusi no debesīm.

—Rūdolfs, narkotikas? — viņa nervozi pasmaidīja. - Viņš neieredz narkotikas, — viņa sacīja. — Viņš bieži par to runā. Cik notrulinoši tas ir un cik stulbi. Viņš ari gandrīz nedzer, — teica māte. - Rūdolfs ir labākais zēns pasaulē.

—Un tu paļaujies uz viņu?

—Pats par sevi saprotams, - viņa sašutusi teica.

Kātu Isaksens veltīja viņai vieglu smaidu. - Labi, - viņš noteica.

Rogers Heibaks atgriezās no tualetes. Un patēvs ar abām meitenēm iznāca no virtuves.

VIŅŠ NOSTIEPA SAPŅU ĶĒRĀJU STARP DIVIEM KRĒSLIEM. Idas matus viņš bija iepinis ādas strēmelē kopā ar piecām krāsainām pērlēm. Viņš svīda. Piepeši viņš vairs nezināja, vai sapnis ir ķērājā vai ķērājs — sapnī. Bet viņš pazina simptomus. Nemieru, kas sāpēja augumā. Viņš zināja, ka viņam jāpabeidz iesāktais darbs. Nu bija palicis tikai viens.

Pirms stundas viņš bija palīdzējis kādai vecai sievietei uznest augšā galdu. Tas bija pārāk liels, lai viņa to iedabūtu liftā. Viņa bija piezvanījusi pie durvīm un lūgusi viņa palīdzību. Viņš bija cēlis, līdz apsāpējās mugura. Viņš lādēja veco sievieti. Kad viņš gribēja atgriezties savā dzīvoklī, sieviete kā pateicību bija iedevusi viņam konfekšu kārbu. Viņš laipni to pieņēma, teikdams, ka tas ir pārlieku daudz. Viņš lūkojās uz veco sievieti durvju atverē. Viņš skatījās istabā aiz viņas muguras. Aiz vecās sievietes viņš samanīja brūnu auru. Tā bija nāve.

Viņš atcerējās indiāni, kas viņam bija pārdevis sapņu ķērāju. Viņš bija stāvējis pie sārti un dzelteni krāsotas pārdotavas. Viņš bija ģērbies džīnās, rūtainā kreklā un krosa kurpēm kājās. Galvā — balta naģene. No neliela radio plūda vienkārša popmūzika.

—Sī ir imitācija, — viņš tika teicis un pakratījis galvu. — īstos, vecos sapņu ķērājus tu vairs nedabūsi. Antīkie maksā veselu bagātību.

—Bet vai tam ir iedarbība? — viņš bija iebāzis pirkstus starp pērļu un spalvu strēmelēm. Bija turējis to pie deguna un ostījis.

—Tā ir īsta āda, — bija teicis indiānis. — Un tas darbojas, ja tu gribi, lai tas darbojas. — Viņš bija atgāzis galvu un smējies. — Tas darbojas, cilvēk, protams, ka darbojas.

Džīnās tērptais indiānis tika teicis, ka sapņu ķērājs atspoguļojot spēku dzīvē un laikā. Visam ir viens laiks, vai ne? Heppa, heppa. Viņš bija pasitis gaisā knipi un parādījis visu spožo, balto zobu rindu. Viens no priekšzobiem bija izlūzis. "If you listen to the good forces, they'll steer you in the right direction. But ifyou listen to the had forces, they'll steer you in the u)rong direction and hurt you. The spider speaķs." Indiānis bija izņēmis ķērāju viņam no rokām, izpletis to un rādījis, ka tas atgādina zirnekļa tīklu. "Looķ at this perfect centre with a hole in it. You see?" Viņš bija lepni pasmaidījis. "Buy it Mister. You won't regret.

—Sapņu ķērāja izcelsme ir rodama tik tālu pagātnē kā vārda pirmsākumos, — sacīja kāda vecāka sieviete. — Un tas ir ļod sen, — viņa teica, smiekliem plūstot pār melnajām, sausajām lūpām. Krāsu svītras sievietes sejā viņam atgādināja karti.

Viņš bija nopircis ķērāju un vēlāk arī uzzinājis, ka caurums vidū ir tāpēc, lai ļaunie sapņi izlītu tam cauri un pazustu. Un jau tad viņš bija zinājis, ka darīs muļķības. Jā, īstenībā viņš bija nolēmis tur un toreiz. Tāpēc ka pasaule ieguva gluži citu per-

* "Ja jūs ieklausīsities labajos spēkos, tie vadīs jūs pareizā virzienā. Bet, ja jūs ieklausīsities sliktajos spēkos, tie vadīs jūs nepareizā virzienā un jūs ievainos. Zirneklis runā." ** "Paskatieties uz šo nevainojamo centru ar caurumu vidū. Redzat?" *** "Mister, nopērciet to! Jūs nenožēlosit."

spektīvu. Viņš gribēja labo, bet zināja: lai līdz tam nonāktu, viņam jāiziet cauri ļaunajam.

Sapņu ķērājs bija skaists. Bet tam piemita spēks, kas viņu biedēja. Tam bija tūkstoš gadu veca vara. Rirles rādīja spēku. Un spalvās paslēpts gulēja ļaunums.

BENTE ISAKSENA NESPĒJA IZLEMT, KO LAI IESĀK. Pēc pusotras stundas viņai jāiet uz vakara dežūru, un Kātu vēl nebija pārnācis mājās, kā bija solījis. Bija sestdiena, sešpadsmitais janvāris, un pulkstenis bija pusdivi. Pirms pāris dienām pēc diezgan asas sarunas Kātu beidzot bija kapitulējis un apsolījies, ka attiecībā pret bērniem mainīs dzīves stilu. Viņš bija piekritis, ka velta pārāk maz laika visiem trim, bet visvairāk tas bija redzams saistībā ar Georgu. - Es nezinu, ko Sigrida būtu teikusi, ja zinātu, ka zēns ir pie manis, nevis pie tevis, - Bente sarkastiski bija uzsvērusi.

Viņš, protams, kā parasti, bija atrunājies, ka viņi drīz būs galā ar šo lietu — patiešām jau ir redzams gaismas stars. Runa esot tikai par īsu laiku. Tomēr Bente zināja, ka tā nav tiesa. Kad viena lieta bija pabeigta, jau gaidīja cita.

—Sīs velna slepkavības, — ģērbdama Georgu, Bente pie sevis murmināja un iedeva viņam rokā bulciņu.

—Mēs brauksim pie tēta, - viņa maigi sacīja. — Tu un es.

—Pie Hamzas? - zēns jautāja un ar savām dzidrajām acīm nopietni paskatījās Bentē. Viņš košļāja pussauso maizīti un jau bija paspējis piekaisīt ar drupačām lielāko daļu gaiteņa.

—Nē, pie tēta, - uzsvēra Bente un noglauda viņa vaigu. - Nāc, manu draudziņ! - viņa teica un sniedza viņam roku.

Viņa neveikli centās stingri piestiprināt bērnu sēdekli. Automašīnā viņi izdziedāja visas dziesmas, kas ienāca prātā. Zēnam patiešām padevās dziedāšana, un Bente smaidīga lūkojās viņā atpakaļskata spogulī. — Tu esi spējīgs, — viņa teica, — dikti spējīgs.

-Jā, - piekrita Georgs. Cepure bija noslīdējusi uz acīm, un viņš pūlējās to pastumt uz augšu.

Viņi brauca garām Sannvīkai. — Un tu vēl esi dabūjis tik jauku bēbi, — Bente turpināja.

—       Viņš varēs sēdēt lencēs mammai uz vēdera, es tā nevaru, — viņš žēlojās.

Bente smējās. — Tu taču esi jau liels, Georg, — viņa sacīja.

—        Nē, — viņš iebilda, — es nemaz neesmu tik liels. Divas laivas, - viņš teica, rādīdams uz ūdeni.

-Jā, - sacīja Bente, - vasarā te ir daudz laivu.

-Jā, - piekrita Georgs, - ar burām.

Kātu Isaksens sēdēja pārskata sanāksmē, kad viņu izsauca uz sekretariātu. Viņam ziņoja, ka pie viņa ir atnākuši.

—        Es pēc minūtes būšu atpakaļ, — teica Kātu Isaksens, dusmīgi iedams uz durvīm.

Ingeborga Miklebuste piecēlās un aizgāja galda otrā pusē, lai paskatītos uz vēstuli, ko Rogers Heibaks tikko bija saņēmis no

TV3.

—        Skaidrs, ka mums tas ir jāizmēģina, — viņa sacīja. — Mums taču nav ko zaudēt.

Pārējie piekrita, sevišķi Asie Tengs norādīja, ka vēl tikai pirms mēneša viņi bija ieguvuši daudz noderīgas informācijas, pēc tam kad bija piedalījušies programmā "Tiek meklēts". - Man šķiet, viņi ir notvēruši laupītāju. To, kas aiztransportēja naudu.

Kad viņš iznāca gaitenī, Bente stāvēja un runājās ar sekretāri. Georgs viņai līdzās lēkāja. Viņam kājās bija zili Cherroxene zābaki — mazliet par lieliem, mantoti no Vedes.

Ieraudzījusi laulāto draugu, Bente pagriezās pret viņu.

—Sveiks, — viņa teica acīmredzami maigi.

—        Sveika, — viņš sacīja un lēnām sāka nojaust, kas viņu sagaida.

—          Iu taču neatbrauci, kā bija norunāts, — viņa mieiīgi sacīja, — tāpēc es domāju, ka varbūt būs labāk atvest Georgu uz šejieni.

—       Ak tā, - viņš īsi noteica, vairīdamies no sekretāres ziņkārigā skatiena.

—      Jā. Jo man pēc trim stundas ceturkšņiem jāiet uz dežūru, Bente sacīja, - tāpēc šis bija vienkāršākais risinājums, vai ne?

Kātu Isaksens vēroja sievu. Viņš pūlējās saglabāt mieru.

—Bet es tikšu prom ne ātrāk kā pēc stundas, — viņš sacīja.

—       Nē, nē, - Bente teica un sāka vilkt rokās cimdus. — Viņš ir apēdis vienu bulciņu, - Bente sacīja, — bet pēc kādas stundas

viņš noteikti atkal būs izsalcis.

» _

Kātu Isaksens stāvēja un blenza Bentei nopakaļ, kad viņa gāja prom. Georgs, kas ar rokām bija ieķēries sekretariāta letē, pēkšņi nokrita un ar skaļu blīkšķi atsita pieri pret grīdu. Acumirklī viņš sāka bļaut.

2. '

Kātu Isaksens juta niknumu izviļņojam cauri augumam.

—       Lai velns viņu parauj par šito! — Viņš aizgāja pie Georga un piecēla dēlu. Zēns dziļi vilka elpu, lai sakopotu spēkus jaunam milzu bļāvienam.

>

Ingeborga Miklebuste pabāza galvu pa durvīm. - Kas te notiek? - viņa jautāja un ieraudzīja Kātu Isaksenu, kas bija notupies un mierināja kādu mazu zēnu.

—       Nekas, - viņš viegli sacīja. - Pilnīgi nekas, - viņš smaidīja un nāca viņai pretī ar zēnu uz rokas.

Visi blenza uz viņu, kad viņš atkal ienāca kabinetā. Zēns joprojām brēca, un viņam no deguna straumēm tecēja spoži puņķi.

Randi Juhansena atnesa papīra dvieļu rulli. Kātu Isaksens paņēma papīru un noslaucīja lielāko daļu puņķu. Bet viņam tik un tā no tiem kļuva lipīgs kakls, kad zēns pie tā kautrīgi paslēpa seju. — Es negribu, - viņš sauca.

—Ko tu negribi? — Kātu klusu jautāja. -Ko?

—       Negribu, — zēns vēlreiz teica un no visa spēka spēra ar dubļainajiem Cherroxene zābakiem. Kātu Isaksens dusmīgi nolika zēnu uz grīdas.

—              Jēziņ, - noteica Rogers Heibaks un ņirdza.

Ingeborga Miklebuste bija piegājusi pie loga un atvērusi to. Tagad viņa stāvēja un cītīgi smēķēja cigareti. Viņa bija pārskaitusies. Asie Tengs, kam mazdēls bija apmēram tādā pašā vecumā, jautāja, vai zēns negrib uzzīmēt skaistu auto, ko viņi varētu pakarināt pie sienas greznumam.

Georgs mirkli apdomājās. Viņš skeptiski lūkojās uz veco izmeklētāju un nolaizīja atlikušos puņķus, kas bija satecējuši ap muti.

Asie Tengs piecēlās un vienā Kātu Isaksena atvilktnē sameklēja papīru un zīmuli.

—              Jēziņ, - vēlreiz noteica Rogers Heibaks.

—        Un bērna māte? - Ingeborga Miklebuste bija nodzēsusi cigareti kafijas tasē.

—       Pašlaik viņas te nav, — Kātu ātri atbildēja un paskatījās uz Randi, kas bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

Georgs dabūja papīru un divus zīmuļus, un Asie Tengs viņu uzcēla uz krēsla. — Ia ja, — viņš noteica, — tagad mēs varam turpināt.

Izmeklētāji atkal sasēdās ap galdu. Un Georgs sāka zīmēt.

—              Okei, — Kātu neapmierināts teica, - pamēģināsim ar TV3.

—        Tu taču uzstāsies kā mūsu pārstāvis? — Ingeborga Miklebuste lūkojās Kātu Isaksenā. — Tu esi galvenais izmeklētājs.

—Protams, labprāt, - Kātu Isaksens sacīja.

—       Sitais nav autiņš, - Georgs teica un šķībi paskatījās uz Asli Tengu, pats turpinādams zīmēt.

-Ak nē, kas tad tas ir? — dzīvespriecīgais izmeklētājs uzsmaidīja zēnam.

—              Tā ir desa, — viņš atbildēja, — ar kečupu.

Rogers Heibaks sāka smieties. — Pie velna, - viņš noteica.

—       Bet vai viņi tik ātri pagūs nofilmēt rekonstrukciju? — jautāja Ingeborga Miklebuste.

Randi Juhansena noliecās pār galdu. — Televīzijā to rādīs tikai pēc pāris nedēļām, — viņa sacīja. — Paies nedaudz laika, kamēr uzņems abas slepkavības. Es gribēju teikt - tās rekonstruēs.

—        Nav jau sevišķi daudz ko rekonstruēt, — teica Kātu Isaksens. - īstenībā jau mēs neko nezinām.

—Ta ir liela desa, — teica Georgs, rādīdams uz savu zīmējumu. Ric tam viņš iebāza pirkstu degunā. - Ta ir Makdonalda desa, — viņš teica, nemierīgi grozīdamies krēslā.

—Sēdi mierīgi, — no galda otras puses aizrādīja Kātu Isaksens. Bet Georgs atgrūda no galda krēslu, uz kura sēdēja, nepārprotami parādīdams, ka vēlas tikt lejā. Asie Tengs smaidīdams saņēma viņu aiz delma un palīdzēja viņam tikt uz grīdas. — Tētis ir dumjš, — Georgs sacīja.

—Pie velna, — klusu teica Rogers Heibaks, vēlreiz izņemdams no kabatas ķemmi.

Izmeklētāji vienojās, ka Asie Tengs sazināsies ar televīzijas komandu un pārrunās visu sīkāk. Viņš būs atbildīgs, lai rekonstrukcija izdotos pēc iespējas īsta.

Atvērās durvis, un ienāca Prēbens Ulriksens. — Sveiki, - viņš sacīja, — es nāku tieši no…

Georgs bija piegājis pie loga. Viņš vilka sīkos pirkstus pār radiatoriem. - Silti, — viņš teica, skatīdamies uz tēvu, kas sēdēja, iedziļinājies kaut kādos papīros.

—Silti, — viņš sauca vēl skaļāk.

Prēbens Ulriksens izbrīnījies blenza uz zēnu.

—          Tas pieder Kātu, — teica Randi un iedeva viņam TV3 sižeta kopijas no "Tiek meklēts".

—          Ak tā, — noteica Prēbens Ulriksens. Apsēdies viņš iedziļinājās papīros.

Kad sanāksme bija beigusies, Ingeborga Miklebuste piegāja pie Kātu Isaksena un teica: viņasprāt, tas esot savādi, ka zēna māte atved viņu šeit tad, kad viņš izmeklē tik grūtu lietu. — Es patiešām ceru, ka viņa saprot, cik nopietnu lietu mēs izmeklējam, — viņa teica, — ka viņa respektē to, ar ko tu nodarbojies.

—          Jā, - ar piepūli teica Kātu Isaksens. — Viņa patiesībā to respektē, — viņš piebilda.

Pie viņiem pienāca Rogers Heibaks. — Vai tad puiku atgādāja zēna māte? Es domāju, ka tā bija tava sieva, — viņš ņirdza un nozuda ārā no istabas, sizdams pa bikšu aizmugures kabatu.

Tad vēlreiz pabāza galvu istabā. — Starp citu, nē, viņa varbūt vairs nav tava sieva. Vai tad jūs neesat šķīrušies?

Kātu Isaksens uztvēra Ingeborgas Miklebustes nopietno skatienu.

- Rogers ir viens draņķis, — viņš teica un pacēla zēnu, kas bija pieķēries pie vienas kājas. - Es gribu limonādi, - Georgs teica un paskatījās uz tēvu. — Tūlīt, — viņš sacīja. — Lielu, ar salmiņu. Un tādu Mikipeles rotaļlietu, kāda ir Makdonaldā. Tādu ar tievām kājām un ausīm, kuras var pagriezt uz priekšu un atpakaļ.

TĀ BIJA VECA ŠVEICIEŠU STILA SAVRUPMĀJA AR KOKA MEŽĢĪNĒM GAR DZEGĀM UN VIRS LOGIEM. Māju no Askeres baznīcas šķīra tikai ceļš un daži tīrumi. Tālumā varēja arī dzirdēt dūkoņu no šosejas.

Koka namam patiešām būtu vajadzējis pāris otas vēzienu. Zem plānās sniega segas dārzs izskatījās drīzāk pēc brikšņiem. Izspūruši krūmi un dzeltenbrūni puķu stiebri stiepās ārā no puķu dobēm gar sienu. Pagalmā pie mājas stāvēja kāds auto- vraks. So ainu papildināja pussabrukusi garāža.

Kātu Isaksens piesardzīgi gāja pa gludo virsmu. Uz rokām viņš nesa Georgu. - Ja tu tagad būsi paklausīgs, - viņš teica un noskūpstīja zēnu uz vaigu, - tad mēs pēc tam aiziesim uz Mak- donaldu, tu un es. Bet vispirms man ar dažiem jāaprunājas.

—Jā, — zēns atbildēja, - tikai tu un es, ne Vetle. Un tad es dabūšu tādu Mikipeli ar tievām kājām.

Kātu Isaksens pasmaidīja. — Jā, — viņš piekrita.

Georgs smējās un laimīgs tirināja kājas.

-     Bet tad tu nečinksti. — Kātu Isaksens noliecās un nolika zēnu uz kāpnēm. - Ja tu činkstēsi, tad nebūs nekāda Makdo- nalda, okei?

-     Okei, — Georgs drosmīgi sacīja.

Virtuves logā spīdēja gaisma, citādi māja grima tumsā. Durvju zvans radīja vāju, klusinātu skaņu. Tūlīt kaut kur mājā sāka riet suns. Georgs pastiepās, lai arī piezvanītu.

—              Nē, — sacīja Kātu Isaksens. — Pietiek ar vienu reizi.

—       Okei, — Georgs sacīja un pagriezies lūkojās uz veco auto. — Tas nevar braukt, — viņš konstatēja un, atliecis galvu, skatījās tēvā. No vienas nāss zēnam tecēja caurspīdīga puņķu svītra.

—Nē, — atteica Kātu Isaksens, — tas nevar gan.

Durvis atvēra Hanne Marie Skāge pati. Viņai starp kājām izšmauca balts kaķis. Katru reizi Kātu Isaksenu pārņēma vienāds samulsums. Ieraugot resno meiteni, viņš izjuta kaut ko nepatīkamu. Viņas skatiens bija šaudīgs. Vaibsti it kā pazuda tuklajā sejā.

Hanne Marie uzreiz pazina taktisko izmeklētāju. Spēcīgs nosarkums pārklāja vasarraibumaino seju. - Vai ir atgadījies vēl kaut kas? — viņa satraukta vaicāja.

—       Taču nē. — Kātu Isaksens pasmaidīja un atvainojās, ka viņam līdzi ir dēls. - Ceru, ka tas nekas, - viņš teica un jautāja, vai varētu tikai uzdot viņai dažus jautājumus. - Es esmu bijis ari pie pārējiem, - viņš sacīja, lai meiteni nomierinātu.

—              Tas ir vecs automobilis, — teica Georgs.

Atveroties iekšdurvīm, putnu suns laimīgs izšmauca ārā. Tam bija melnbalti plankumi. Suns kūļāja asti, griezās riņķī, visādi izrādījās un aiz laimes kauca. Nolaizīja Georgam seju. Viņš skaļi smējās un ar savām mazajām roķelēm centās aizstāvēties.

—       Kungs Jēzu, - nomākta sacīja Hanne Marie Skāge un saņēma suni aiz skausta.

Varbūt nemaz nebija tik muļķīgi ņemt līdzi Georgu. Zēna tuvumā daudz kas nešķita tik nopietns.

Georgs tik tikko spēja nostāvēt mierā aiz vēlēšanās atkal noglaudīt suni.

Hanne Marie smaidīja. Tā bija pirmā reize, kad Kātu Isaksens redzēja viņu smaidām. Smaidot viņa izskatījās diezgan jauka. Pārveidojās sejas izteiksme. - Tas nav nikns, - viņa sacīja un lika sunim skaisti sēdēt.

Lielajā, slikti apgaismotajā priekšnamā pa durvīm ienāca maza auguma sakumpis vīrs rūtainā kreklā un bikšturos. Viņš ziņkārīgi nolūkojās Kātu Isaksenā un zēnā. Izskatījās, it kā viņš būtu gulējis. Izmeklētājs stādījās priekšā un aši paskaidroja, kāpēc ir atnācis. Arī vīrietim viņš atvainojās, ka ir bijis spiests ņemt līdzi bērnu. Hannes Marīes tēvs tomēr nepagodināja zēnu ne ar skatienu, bet žigli nobēra veselu tirādi par to, cik drausmīgas ir visas šīs slepkavības. - Mēs nu ir domājuš par mūsējo, — viņš teica skanīgā Rietumnorvēģijas dialektā. — Hanne Marīe tagad tak ar nav droš — ari viņ. — Viņš skarbi palūkojās izmeklētājā. - Nu jau meitens neuzdrošinās vairs iet āraL - viņš teica.

-Jums piedāvāja apsardzi, — teica Kātu Isaksens.

—Jā, apsardz. Tas jau nu ir drusk pa dramatisk.

Suns aizvainots ņīkstēja un nebija nomierināms. Hanne Marie joprojām turēja to aiz skausta, bet viss suņa augums trīcēja no apspiestas ziņkāres. Aizslēpies aiz tēva bikšu staras, Georgs spiedza no sajūsmas, kad dzīvnieks gandriz aizsniedza viņu ar savu purnu.

-     Hanne Marie, aizved šo prom, - noteikti teica tēvs. - Ieslēdz šo kambarītī.

-      Halvor, kas tur ir? - rupja sievietes balss sauca no iekšienes, kur vajadzēja būt dzīvojamai istabai.

Hanne Marīe ieslēdza suni mazā kambaritī līdzās durvīm pie vecmodīgās, ietilpīgās virtuves.

Rupjā balss atkārtoja jautājumu: - Kas tur ir?

Halvors Skāge pabāza galvu pa dzīvojamās istabas durvīm un savā dziedošajā dialektā mierigi paziņoja, ka tā ir policija.

-     Policija? Kas tad nu? — balss bažīgi turpināja.

-     Tikai daži rutīnas jautājumi, - atkārtoja Kātu Isaksens un paskatījās uz Hanni Marii, kas acīmredzami bija sliktā omā.

-Nu tu var pateikt šai pats. - Halvors Skāge atvēra durvis pilnīgi, un Kātu Isaksens iegāja dzīvojamā istabā. Georgs bija stingri pieķēries pie viņa rokas.

Lielā auguma sieviete nelīdzinājās nekam citam, ko viņš bija redzējis iepriekš. Viņa sēdēja krēslā tālāk pie loga. Viņa bija groteska. Resnās kājas nošķiebtajās čībās līdzinājās baļķiem, un dubulto zodu bija tik daudz, ka tie saplūda ar viņas krūtīm.

Istabā gandriz nebija apgaismojuma, bet neviens neierosināja iedegt vēl kādu lampu. Georgs raustīja tēvu aiz rokas, sacīdams, ka gribot atkal ārā, bet Kātu Isaksens noliecās un sacīja, ka viņam jāuzvedas paklausīgi, un vilka zēnu tuvāk krēslā sēdošajai milzu sievietei.

Viņš sniedza roku. — Izmeklēšanas vadītājs Kātu Isaksens no Oslo Slepkavību izmeklēšanas nodaļas, — viņš teica.

Sieviete saņēma viņa roku. Izmeklētājs ievēroja, ka pulkstenis ap viņas rokas locītavu gandrīz nav redzams, jo miesa no abām pusēm vēlās pāri siksniņai.

No sievietes plūda sviedru smaka, un brūnie mati bija saņemti paviršā mezglā galvas vidū. Sieviete stādījās priekšā kā Reiduna Skāge, Hannes Maries māte.

Norādījusi uz dīvānu, tā lūdza viņu apsēsties. — Sitais taču ir vienkārši drausmīgi, — viņa iesāka. - Es tikai nesaprotu, ka viņi ļāva šitām meitenēm dzīvot dzīvoklī vienām. Visiem taču vajadzēja saprast, ka būs nepatikšanas.

-Vai tu domā kaut ko īpašu? — ziņkārīgi jautaja Katu Isaksens.

Georgs uzrāpās tēvam uz ceļiem un aplika rokas ap kaklu. Kātu Isaksens piesardzīgi atvirzīja viņu nost. Viņš nevarēja pieļaut, ka zēns karājās viņam ap kaklu kā boa.

Nolēcis zemē, Georgs nostājās tēva priekšā un pie mutes pielika rokas kā piltuvi. - Tēt, - viņš čukstēja. - Tet, vai šī dāma ir kultūriste? — Mazā bērna seju nedaudz apspīdēja gaisma no vientuļās sienas lampiņas.

Reiduna Skāge noklepojās un lūdza, lai vīrs atnes viņai kabatlakatu.

Kātu Isaksenam radās lielas problēmas. Smiekli burbuļoja viņam vēderā un kāpa augšā kaklā. Lai izkļūtu no mokošās situācijas, viņš stingri saņēma zēnu un centās panākt, lai tas nomierinās. — Vai pēc tam mēs iesim vai neiesim uz Makdo- naldu? — viņš jautāja.

Zēns saprata mājienu. - Iesim, - pēc īsa pārdomu brīža viņš atbildēja un šķelmīgi palūkojās uz tēvu. Rīc tam viņš kapitulēja, paklausīgi ierāpās dīvānā un mierigi atliecās atpakaļ, rokas salicis uz cejgaliem.

Kātu Isaksens atkal pievērsās Reidunai Skāgei. Hanne Marīe bija apsēdusies uz krēsla tālāk pie durvīm, un tēvs palika stāvam viņai līdzās, vērodams sievu un policijas izmeklētāju.

— Es domāju, — sacīja Reiduna Skāge un acīmredzami meklēja pareizos vārdus, — ka nevar ļaut tik jaunām meitenēm dzīvot vienām pašām. Visi taču zināja, kā tas beigsies. Hanne Marīe ir stāstījusi visus stāstus par zēniem tur un visu citu.

Hanne Marie sarāvās čokurā uz krēsla.

— Mums nepatīk, ka Hanne Marīe satiekas ar viņām. Pirms tas notika, mēs nemaz nezinājām, ka viņa tur uzturas.

Georgs sāka vēcināt kājas. Viņš sita kājas pret dīvāna malu. Driz Cherroxene zābaki jau ritmiski sitās pret brūnā, garlaicīgā dīvāna galdiņa apakšu. — Bum, bum, bum, — viņš smējās un meklēja piekrišanu nopietnajās sejās.

Satvēris zēna kāju, Kātu Isaksens to stingri turēja. Georgs sāka smieties. - Nē, tēt, — viņš sauca, bet mitējās, kad viņa uzmanību piesaistīja suns, kas ņīkstēja un skrāpējās kambarītī gaitenī.

Kātu Isaksens izmantoja izdevību, lai lūgtu atļauju runāt ar Hanni Marii vienatnē.

— Kāpēc tā? — māte aizdomīgi lūkojās izmeklētājā.

— Ta ir formalitāte, — noteikti apgalvoja Kātu Isaksens. — Es esmu spiests nopratināt visus, kas tā vai citādi ir iesaistīti šai lietā.

— Viņ jau ir nopratināt, un iesaistīta jau nu viņ akurāt nau, — teica tēvs, apsēdies krēslā iepretim izmeklētājam.

—Jā, viņa ir, — skarbi noteica Kātu Isaksens. — Viņa tomēr atradās Arcimboldo kopā ar Idu un Tanju, kad notika pirmā slepkavība.

Hanne Marīe piecēlās no krēsla, uz kura sēdēja. — Mēs varam piemesties virtuvē, — viņa teica, atglaudusi no pieres matu šķipsnu.

— Labi, — piekrita Kātu Isaksens un ari piecēlās. Viņš vērsās pie Halvora Skāges. — Vii tu nevarētu izvest suni no kambarīša, lai Georgs varbūt var ar to apsveicināties, kamēr es aprunāšos ar Hanni Marli? — viņš jautāja.

Mirkli tēvs nesaprotoši viņā lūkojās. Viņš acīmredzot bija aizmirsis bērnu. — Jā, jā, jā, - viņš ātri sacīja.

—       Viņš pa to laiku var palikt kopā ar mums te iekšā, - teica Reiduna Skāge.

— Nē, — skaļi paziņoja Georgs.

-Jā, - teica tēvs. - Tagad tu paliksi šeit. Un pēc tam mēs iesim uz Makdonaldu. Okei?

—       Okei, — zēns rāmi teica. Tēvam nemēdza būt tik stingra balss. Bet šie cilvēki viņam nepatika. Nepatika lielā auguma sieviete, mazais vīrietis un gandrīz tumšā istaba. Bet viņš atplauka, kad no kambarīša izlaida suni.

HANNE MARĪE SKĀGE IZSKATĪJĀS NOSKUMUSI. Viņa bija apsēdusies virtuvē pie lamināta galda. Nu viņa atspieda zodu rokās un nogaidoši un mazliet bailīgi lūkojās viņā.

—        Es gribu uzzināt mazliet vairāk par šiem draugiem, - iesāka Kātu Isaksens. No kabatas viņš bija izņēmis mazu blociņu un pildspalvu.

Hanne Marie lūkojās galdā un savieba seju grimasē. - Tad es neesmu īstā, kam jautāt, — viņa sacīja.

— Kāpēc ne?

Vina paraustīja plecus. - Es tur nepiedalījos, - viņa teica.

-Kur?

—Zēnu būšanā.

Kātu Isaksens viņā lūkojās. - Varbūt tieši tāpēc, - viņš teica, — tu esi šo to novērojusi.

—        Vai tu esi nopratinājis visus? — jaunās sievietes acīs iedegās dzirksts. _

Kātu Isaksens pamāja ar galvu: - Terēsei bija sakari ar pārvaldnieku, vai ne?

Hanne Marle piekrītoši pamāja ar galvu. — Viņam ir vairāk nekā trīsdesmit gadu, — yiņa sapīkusi sacīja.

—Jā, — piekrita Kātu Isaksens, — es to zinu. — Viņš ar objektīvu skatienu centās uzlūkot meiteni viņpus galdam. īstenībā viņas seja bija glīta. Garām skropstām un diezgan pilnīgām lūpām. — Vai tev ir bijis kāds draugs? — viņš jautāja, neizteiksmīgi vērdamies ārā pa logu, lai viņai būtu vieglāk atbildēt.

— Nē, — viņa ātri atbildēja, — bija viens, kam reiz bija neliela interese, bet… no tā nekas nesanāca.

Pirms turpināt, viņa mazliet pagaidīja. - Viņas diezgan daudz ķircinājās. Es nezinu, vai viņas tā domāja, bet man viņas stipri apnika.

—Terēse un Ida?

—Visi kopā, — viņa drūmi sacīja.

—Ari Tanja?

— Nē, Tanja tāda nav, - viņa ātri sacīja. — Tanja grib man palīdzēt. Viņa tā domā. Viņa interesējas par mani. Viņa ir runājusi ar dakteri Brū. Es sākšu iet pie viņa, lai notievētu, un tā. — Hanne Marīe nodūra acis. — Bet es taču nezinu, vai to izturēšu, - viņa teica mazliet klusināti. — Bet es netaisos kļūt slima, tāda, kāda kļuva Tanja.

Kātu Isaksens lūkojās viņā. — Tas jau nemaz nav tik viegli, - viņš teica.

— Nē, - piekrita Hanne Marie. - Tas jau ir arī mantojums. Mamma visu laiku ēd. Čipsus, bulciņas, mājas ēdienu un visu ko. Mans tēvs ēd gandriz tikpat daudz, bet viņš gluži vienkārši nekļūst resns.

-Jā, tā jau tas laikam ir, - sacīja Kātu Isaksens. - Vai tu nevari mazliet vairāk kustēties?

— Kā tad. Mēs ar Tanju iesim kopīgās pastaigās. Ņemsim līdzi Tertitu, manu suni. Mēs esam nolēmušas sākt, kolīdz būs nokusis sniegs. Mēs esam runājušas par to, ka varētu pārcelties prom kopā. Tas ir bijis tikai sapnis. Tikai Tanja un es. — Viņa apklusa. — Bet tagad Tanja ir kopā ar Māriusu, — viņa nopūtās.

—Tai resnajai dāmai bija lieli muskuļi, — teica Georgs un iebāza mutē trīs pommes frites.

Kātu Isaksens ātri uzsmaidīja zēnam. Viņš skatījās uz ēdienu un analizēja, kas īstenībā bija iegūts no sarunas ar Hanni Marīi Skāgi. Sai resnajai meitenei piemita kaut kas nevarīgs. Kaut kas nenosakāms, vājš un tā kā nevainīgs. Viņš uz viņu nepaļāvās. Ar kādiem motīviem viņa īsti uzturējās pie draugiem? Ēdiens, viņš nodomāja, vai ēdienam varētu būt kāds sakars ar lietu? Kaut kas domās bija sācis dūkt. Kaut kas tomēr šķita savādi. Divas lietas, kas berzās viena gar otru, - kā dzelzs un kokvilna. It kā nesaderējās. Vispār nesaderējās.

Kātu Isaksens lūkojās mazajā dēlā, kurš iztina plastmasas rotaļlietu, ko bija dabūjis kopā ar ēdiena Happy-Meal kārbu.

—I'm a Barbie girl, in a Barbie Wooorld , — Georgs dziedāja un dancināja Mikipeles figūru pa spožo galda virsmu.

AGRI DIVDESMIT SESTĀ JANVĀRA, OTRDIENAS, VAKARĀ VISS BIJA SAGATAVOTS FILMĒŠANAI UZ IETVES PIE MĀKSLINIEKU NAMA. Kāda jauna studente no policijas skolas spēlēja Tērēsi Gēberi. Viņa nebija tai gluži līdzīga. Bija mazāka auguma un ne tik gaišmataina, bet viņai mugurā bija tāds pats svīteris un bikses. Kātu Isaksens un Rogers Heibaks stāvēja fonā un no attāluma vēroja filmas uzņemšanas komandas darbu. Gaiss bija drēgns, un virs Oslo klājās zemi, svina pelēki mākoņi.

Kātu Isaksens pagriezās un lūkojās uz Pils parku. Koki bija bez lapām un ar melniem, spurainiem zariem. Viņš prātoja: diez kas patiesībā bija noticis? Kur bija notikusi slepkavība? Vki šeit vai kaut kur citur? Viņš no sirds cerēja, ka drīz viņiem būs kaut kas, ar ko strādāt turpmāk. Kādam taču vajadzēja kaut ko redzēt. Vienu sīkumu. Divus sīkumus. Kaut ko, kas līdzētu izveidot vainīgā seju.

* Esmu Bārbijmeitene Bārbijpasaulē (angļu vai).

Bija salasījies bariņš ziņkārīgo. Režisoram mugurā bija zila jaka ar TV3 logo uz muguras. Viņam nevarēja būt daudz vairāk par divdesmit gadiem. - Okei, - viņš teica, - klusumu! - Pagriezies pret ziņkārīgo bariņu, viņš ar skatienu to brīdināja. — Gatavs, — viņš uzsauca.

Kāpņu augšgalā parādījās Terēse Gēbere. Pa gabalu viņa izskatījās pēc marionetes. Viņā bija k.aut ķas stīvs un nedabisks. Viņa bija bez virsdrēbēm. Rokā viņa turēja atslēgu saišķi. Kājas viegli skrēja lejup pa akmens kāpnēm. Dažās sekundēs viņa bija lejā. Abos virzienos garām brauca automašīnas. Viņa apstājās un, pirms šķērsoja ielu, paskatījās pa labi un pa kreisi. Viņu gaidīja kāds vīrietis aiz brūnā Opel, kas stāvēja novietots tieši tur, kur tas bija stāvējis trešdien, pagājušā gada sešpadsmitajā septembrī.

Uzņemšana bija izdevusies. — Labi, — apmierināts sauca režisors un lika policijas studentei rūpīgi izdarīt tieši to pašu vēlreiz, tikai šoreiz viņai bija jāiesēžas automašīnā un jāaizbrauc. — Otrā versija, — viņš sauca.

Todien filmēšanas grupa pirms tam jau Askerē bija filmējusi kāpņu telpu, liftu un Hāgalekas apkārtni. Kāda cita tumšmataina studente bija tēlojusi Idu Henriksenu.

Viņi bija filmējuši pagraba nodalījumu un Idas Henriksenas velosipēdu, kas kārtīgi bija atsliets pret sienu.

Viņa nojauta kādu, i;am bija cilvēka apveidi, bet negribēja to redzēt. Viņa skrēja atpakaļ, uz sāniem, uz priekšu. Dzeltens un melns. Gaišs un tumšs.

Iepriekšējā nedēļā viņi bija bijuši Borgenā un uzņēmuši piecus gadus vecās Stīnes Marlēnas pazušanu. Viņi bija dabūjuši sešgadīgu meiteni no Grūrudas bērnu teātra, kas tēloja Stīni Marlēnu. Ieraksta laikā Anita Kvārme bija aizbraukusi prom. Mazajai, gaišmatainajai meitenei mugurā bija pārāk maz apģērba. Rudens diena bija vēsa. Meitene lēkāja pa gājēju ceļu. Pacēla vienu celi, tad otru un dancoja uz priekšu. Viņa dziedāja. Viņa apstājās un paskatījās uz abām pusēm, tad mierīgi šķērsoja ceļu un turpināja iet augšup uz nelielo bērnu rotaļu parka mājiņu. Tur viņa nogriezās un pagāja garām lielajiem kokiem un augšā pa ceļu, kas sadalīja tīrumu uz pusēm.

Uzņemšanas laikā Anita Kvārme nespēja būt klāt. Viņa bija paņēmusi līdzi labu draudzeni un aizbraukusi uz Sannvīkas Lielcentru. Tomass bija pie sava tēva. Notikušajam bija arī kāds labums. Tēvs bija saņēmies. Viņš bija pārstājis sodīt savu bijušo sievu. Tagad pāris reižu nedēļā viņš satikās ar dēlu. Viņam ar Anitu bija arī jauka saruna. Bēdas un bailes par notikušo spieda vecākus runāt vienam ar otru. Viņš teicās esam noskumis, ka atstājis novārtā bērnus, lai sodītu sievu.

*

Līdz pat vienpadsmitajam februārim, kad "Tiek meklēts" ies tiešajā ēterā, Kātu Isaksens juta vieglu nemieru. Viņš bija saspringts, domājot par to, vai programma spēs pamudināt kādus lieciniekus pastāstīt par novēroto. Bet bija arī vēl kas cits. Detaļas, kas malās smadzenēs. Viņam šķita, ka kaut ko ir palaidis garām. Viņš zināja, ka kaut ko ir palaidis garām. Tas attiecās uz detaļām, kuras vēl nebija nekādu iespēju iztulkot. Novērojumi, ko viņš bija izdarījis un kas vēl nebija atraduši savu īsto vietu. Ta atgadījās bieži. Aplūkotas no cita redzesleņķa vai citā gaismā, detaļas varēja vēstīt gluži ko citu.

Kātu Isaksens saņēma ziņu par to, ka Vīdars Edlands no Askeres un Bērumas policijas arī vēlas piedalīties nākamās

ceturtdienas programmā. Viņam nebija nekādu iebildumu.

*

Studijā valdīja nemierīga un saspringta, gandrīz nervoza gaisotne. Tehniķi ar radioaustiņām un gaismotāji staigāja šurpu tuipu un visu pārbaudīja. Programmas vadītājs Pērs Henriks Stēnstrems bija trīsdesmit gadus vecs, patīkams vīrietis, ģērbies tumšā jakā un ar kaklasaiti. Viņš ar vēl vienu asistentu viņus ātri instruēja un parādīja viņiem, kur būs jāstāv, un pastāstīja, kas notiks. Sim gadījumam par godu Kātu Isaksens bija uzvilcis formas tērpu. Viņam rokā bija dokumenti. Vīdars Edlands no Askeres un Bērumas policijas rakņājās savā diplomātā, lai atrastu kaut ko, kur varētu pierakstīt.

—Mēs priecājamies, ka jūs varējāt atnākt uz studiju, - sacīja programmas vadītājs un lūdza viņus pagaidām apsēsties mazajā ādas dīvānu stūri pie televīzijas logo. Arī abi pārējie lomu tēlotāji bija uz vietas. Apdrošināšanas ierēdnis un Securitas sargs.

Abi izmeklētāji klusu sarunājās. Viņi atzinās viens otram, ka ar saspringumu gaida, kādu informāciju programma varētu dot. — Es patiešām ceru, ka mēs atrisināsim Stīnes Marlēnas lietu, - nopietni teica Vīdars Edlands un papurināja galvu. - Tas patiesībā man ir liels personisks slogs.

—Es labi saprotu, ko tu domā, - teica Kātu Isaksens.

—Ļaunāk ir ar vecākiem, kad tie nezina, kas ir noticis.

Kātu Isaksens viegli pamāja ar galvu. Viņš juta to vēderā.

Ledus aukstumu, kas izplatījās uz āru. Smadzenēs bija daudzas telpas. Viņā uzbangoja pelēcīgas izjūtas. Viņš palūkojās uz gaismu un kameru. Lēca bija spīdoša un dzidra kā acs, kas caururbjoši blenza.

-Jūs esat ēterā, — sauca viens no tehniķiem. Kātu Isaksens un Vīdars Edlands stāvēja līdzās programmas vadītājam. Spožā gaisma sildīja pieri.

Programmas vadītājs sāka pārraidi, sakot, ka policija jau iepriekš ir noskaidrojusi daudz ko tādu, kas ir palīdzējis atrisināt citas krimināllietas. Viņš minēja lietu par naudas transporta aplaupīšanu, kura tika noskaidrota, pamatojoties uz liecinieku novērojumiem pēc iepriekšējās programmas.

Viņi īsi visu parrunaja, apkopojot galveno, pirms tika rādītas tris filmas — vispirms divas versijas par Terēses Gēberes slepkavību, pēc tam Stīnes Marlēnas pazušana un visbeidzot Idas Henriksenas slepkavības rekonstrukcija.

Ršrs Henriks Stēnstrems ielūkojās tieši kamerā un lūdza skatītājus zvanīt, sniedzot savu informāciju pa telefonu 230051 10. Viņš atkārtoja numuru, kas arī parādījās uz ekrāna. — Atcerieties, ka šī ir Norvēģijas vislielākā akcija "Klauvējam pie durvīm", - viņš sacīja un iepazīstināja skatītājus ar abiem slepkavības lietu izmeklētājiem. Kātu Isaksens vispirms sniedza papildu ziņas. Bet viņš atzina, ka pašlaik lietā ir ārkārtīgi maz pieturas punktu un ka ne pret vienu konkrēti nav formālu aizdomu. Vienlaikus viņš uzsvēra, ka policija nepārtraukti strādā pie šo lietu izmeklēšanas un ka, protams, ir pavedieni, ko viņi vēlas izpētīt sīkāk.

Vīdars Edlands papildināja informāciju par Stīnes Marlēnas lietu un pieminēja to lielo nastu, kāda ir ģimenei, kura nezina, kas ir noticis.

Jau bija sākuši zvanīt telefoni panelī aiz studijas, kur sēdēja pāris policijas studentu un vairāki izmeklētāji gatavībā izšķirot informāciju.

Programmas vadītājs pabeidza sarunu un beigās vēl piebilda: — Informācija programmai "Tiek meklēts" var dot lielu labumu, — viņš atkārtoja un lūdza skatītājus atstāt policijas ziņā izvērtēšanu, vai informācija ir svarīga vai nav. — Pat vissīkākie novērojumi var izrādīties ļoti svarīgi, - viņš pabeidza.

SAISTĪBĀ AR ŠĪM TRIM LIETĀM PIEZVANĪJA ASTOŅPADSMIT CILVĒKI. Numuri, no kuriem tika zvanīts, parādījās uz displeja un tika rūpīgi atzīmēti, pirms informācija tika ierakstīta datorā.

Kātu Isaksens un Vīdars Edlands noliecās pie studentiem un saspringti sekoja līdzi. Daudzi numuri, kas parādījās uz ekrāna, sākās ar 66 — no Askeres. Bet bija ari numuri, kas sākās ar 22, — no Oslo iekšpilsētas, un divi numuri no Ziemeļnorvēģijas, un viens no Mandāles.

- Atcerieties, ka ir daudzi trakie, kas zvana tikai tāpēc, lai piezvanītu, — sacīja programmas vadītājs, kas bija pienācis pie viņiem, kamēr uz ekrāna tika rādīta jauna rekonstrukcijas filma.

"Idas Henriksenas brālis nodarbojas ar narkotiku pārdošanu," uz ekrāna rakstīja viena no studentēm. "Viņš kā starpnieks pārdod tās pie Askeres dzelzceļa stacijas. Daudzi jaunieši — daži no viņiem brauc ar skrituļdēļiem - pārdod priekš viņa." Zvanītājs vēlējās palikt anonīms. Tomēr numurs, no kura viņš zvanīja, tika atzīmēts līdzās informācijai.

Kāds vīrietis no Oslo apgalvoja, ka, viņaprāt, slepkava ir viens no viņa kaimiņiem. — Viņu ārkārtīgi interesē jaunas sievietes, un viņš bieži piestaigā uz Mākslinieku namu, — viņš teica un nosauca pilnu šī cilvēka vārdu.

Ziņas bija sniegušas trīs vecas sievietes. Viena, histēriska, Bergenas dialektā apgalvoja, ka Stīne Marlēna ir mirusi, bet ka viņa neesot cietusi. Viņa lūdza, lai viņi izbeidz meklēšanu. — Pasakiet vecākiem, ka viņa ir pie Dieva, — teica sieviete, — un ka viņai klājas labi. Tas ir viss, ko es gribu teikt.

Kāds vīrietis zvanīja no telefona būdiņas Askerē. No pīpi- nāšanas un klikšķiem bija skaidri noprotams, ka viņš zvana no telefonu automāta.

-    Te Nulle Nāle, — viņš čukstēja.

—          Vai tu nevari runāt mazliet skaļāk, — lūdza students, kas pieņēma informāciju. — Nulle Nāle, kas… — viņš jautāja. — Vai tu vari to atkārtot?

—Tam ir sakars ar savu sapņu ķeršanu, - vīrieša balss joprojām bija klusa un neskaidra. - Labāk izmantojiet savu laiku svarīgākām lietām. Palīdziet tiem, kam palīdzība patiešām ir nepieciešama. Draņķi nav pelnījuši dzīvot. — Iestājās neliela pauze. Fonā noskanēja žvadzoņa no autobusa vai vilciena. — Bērnam no Borgenas ar šiem sapņiem nav nekāda sakara, - mazliet skaļāk teica zvanītājs.

-    Vcii tu vari to atkārtot? - Policijas students saspringti gaidīja. Bet vīrietis otrā galā jau bija nolicis klausuli.

Students, kas ierakstīja neizprotamo izteikumu, papurināja galvu un pagriezās pret izmeklētāju, kas, noliecies viņam pār plecu, smaidīja. - Ķerts tips, - viņš secināja. Telefona numurs tomēr tika pierakstīts.

Kāda vecāka sieviete, kas stādījās priekšā kā Angnese Elīse Jorta, sacīja, ka esot astoņdesmit vienu gadu veca un gājusi garām Mākslinieku namam tieši tajā laikā. - Saprotiet, es biju ciemos pie draudzenes, svinēju viņas dzimšanas dienu. Jā, es pārbaudīju savā kalendārā, ka tas notika tieši tai dienā. Proti, es viņai uzdāvināju romānu, kas man pašai patika. — Sieviete klusu smējās. Students pacietīgi klausījās, bet laipni lūdza viņu runāt par lietu, jo daudz cilvēku gaida, lai varētu piezvanīt.

—Jā. Viņi var dabūt manu telefona numuru, — sieviete sacīja un sāka bērt numuru, kas sākas ar 22.

—  Mums ir telefona numurs, — teica students un jautāja, vai tai vakarā viņa ir manījusi kaut ko īpašu.

—Kā tad, — trīcošā balsī atbildēja sieviete. — Proti, tur bija viens somu rāvējs. Es gandrīz vai domāju, ka viņš nāca no parka. Jā, saprotiet, iesākumā es viņu neredzēju, jo gāju un skatījos uz automobiļu markām. - Sieviete uzsāka tirādi par savu mazbērnu un viņa asajām novērošanas spējām, par spīti tam, ka viņš ir tikai piecus gadus vecs. - Bet, iespējams, viņš tomēr nebija nekāds somu rāvējs, — viņa sacīja. — Viņam seja bija nosmērēta ar zemi. Viņš, protams, nelikās zinis par mani, tikai noliecās un pacēla mašīnas atslēgas, pēc tam iesēdās automašīnā un aizbrauca. Rīc tā, cik varēju redzēt filmā, es domāju, ka mašīna stāvēja apmēram tai vietā, kur bija apstājusies televīzijā rādītā jaunā meitene. Bet filmā taču jaunā meitene bija tā, kas aizbrauca prom, — sieviete apjukusi sacīja.

—          Tikai vienā versijā, — mierīgi atbildēja students. — Mēs īsti nezinām, kas notika, tāpēc izveidojām divas versijas.

—Ak tā, — noteica sieviete. — Es gan domāju, ka tas bija vīrietis, kas brauca. Vai viņa sēdēja automašīnā, es nezinu, bet es domāju, ka viņš nāca tieši no parka.

—Liels paldies, - teica students un apsolīja viņai vēlāk piezvanīt vēlreiz.

GALVENĀ KOMISĀRE INGEBORGA MIKLEBUSTE ATĻĀVA IZSLUDINĀT KARLOSA DE SILVAS MEKLĒŠANU. Policijas advokāti tam piekrita. Informācija par narkotikām, kas bija ienākusi pēc televīzijas programmas, kā ari fakts, ka ekonomikas studijas, ar ko viņš teicās nodarbojamies Spānijā, neeksistēja, bija par pamatu, lai viņiem būtu juridisks iemesls uzsākt meklēšanu.

Viņiem bija izdevies uziet tēva ģimeni, kas dzīvoja patālu ārpus Madrides. Viņi apstiprināja, ka Karloss tur dzīvo, kad uzturas valstī, bet arī viņiem nebija zināms, ar ko viņš īsti nodarbojas.

Tika arī precīzi noskaidrots, kuri dzīvokļi pieder Idas Hen- riksenas brālim.

Ingeborga Miklebuste informēja izmeklētājus par to, ka Kri- minālnodaļas priekšnieks vēlas pilnīgu ziņojumu par Gēberes un Henriksenas lietām. — Viņš nepavisam nav apmierināts, ka mēs netiekam uz priekšu, — viņa sacīja.

Rīc kārtas tika uzņemti sakari ar cilvēkiem, kas bija snieguši informāciju programmai "Tiek meklēts". Vecā sieviete no Vergelanna ielas bija interesanta. Viņas novērojumi šķita īsti. Bet viņa neatcerējās ne to, kā vīrietis izskatījies, ne arī to, cik vecs bijis. Viņas stāstītais apstiprināja aizdomas, ka Terēse Gēbere noslepkavota pie zemes kaudzēm Pils parkā.

Kātu Isaksens policijas pārvaldi atstāja kopā ar Ellenu Grūi. Viņi stāvēja liftā un brauca lejā uz garāžu. Viņš stāstīja, ka atkal dosies uz Blakstades slimnīcu.

—          Vii tad tur vēl kaut kas ir atrodams? — viņa jautāja.

—Nezinu, - viņš atbildēja.

Tad Ellene piepeši palūkojās viņā un pasmaidīja.

—Kas tad nu? — viņš jautāja.

—Nekas, — viņa teica. — Ja tu varētu mazliet pagaidīt ar braukšanu uz Blakstadi… Es domāju, ka tagad mēs viens otram esam vajadzīgi.

Papurinājis galvu, viņš skumji pasmaidīja. - Tu dod mazliet par daudz pretrunīgu signālu, — viņš teica. — Es šito nejaudāju.

—Neesmu domājusi tevi nolaupīt, — viņa sacīja. — īstenībā es negribu nevienu vīrieti. Ar vīriešiem man pietiek. — Ellene cieti paskatījās viņā. - Bet esmu nolēmusi no tā gūt pēc iespējas lielāku labumu.

-    No kā?

-            No dzīves. Mēs tik un tā nevaram tikt no tās vaļā, viņa sacīja.

-            Tev pašlaik neklājas gluži labi? - Kātu Isaksens uzlika roku viņai uz pleca. — Vai ari klājas?

Viņa papurināja galvu, iebāza roku kabatā un izņēma automašīnas atslēgas.

-            Nevienam no mums neklājas labi, — vina teica un izgāja no lifta.

-     Ellen…

-     Es braukšu pa priekšu, — viņa teica.

Viņš papurināja galvu. — Man žēl, Ellen, — viņš sacīja, — šķiet, es kļūstu pieaudzis.

KĀTU ISAKSENS VĒLREIZ IERADĀS BLAKSTADES SLIMNĪCĀ, LAI PARUNĀTU AR PSIHOLOGU, KAS BIJA ATBILDĪGS PAR ĪVARU HANSENU. Tā bija sieviete. Viņa bija apmēram trīsdesmit piecus gadus veca ar spožu laulības gredzenu pirkstā un pērlēm ausīs. Matus viņa bija saņēmusi zirgastē. Kātu Isaksenu ieveda viņas sterilajā kabinetā. Sienas bija baltas, un tās rotāja tikai mākslas afiša no Heni Unstades Mākslas centra.

-Jums taču ir darīts zināms, ka viņš atkal ir aizbēdzis, - viņa nopietni teica.

-Jā, - atbildēja Kātu Isaksens, — tāpēc jau es esmu šeit. Kā tas iespējams, ka viņš tik viegli tiek no šejienes ārā?

- Ivars ir diezgan īpašs gadījums, - teica psiholoģe. - Jā, protams, tādi jau šeit ir visi, — viņa piebilda, - bet Ivaru ir mazliet grūti izprast. Godīgi sakot, es pati nezinu, kas ar viņu ir. Viņš taču te ir bijis daudzus gadus, bet… viņš var būt ārkārtīgi atraisīts, jā, dažreiz gandrīz pilnīgi normāls. Viņš daudz zina par savu situāciju, starp citu, ir ļoti zinošs. Bet dažreiz viņš ir ari ļoti agresīvs un kauslīgs. Tad viņš sūdzas un draud un viņam vispār nav iespējams tikt klāt. Protams, viņš dzer zāles, bet ir iespējams, ka viņš nav dzēris tās, kuras vajadzēja.

—              Vai tad viņu neuzrauga?

—        Uzrauga jau, uzrauga, bet tas ir atkarīgs no tā, ko tu ar to domā. Visā visumā Ivars Hansens tiek galā ļoti labi, — viņa sacīja. — Mums nepietiek cilvēku, lai visus simtprocentīgi uzmanītu. — Vina papurināja galvu. — Tā tas vienkārši ir, - vina piebilda.

—        Esmu saņēmis ziņu, ka viņš bija prom tai naktī, kad pazuda Ida Henriksena, — teica Kātu Isaksens.

—       Jā, - piekrita psiholoģe, — bet māte taču saka, ka viņš esot gulējis viņas mājās.

—       To es zinu, — sacīja Kātu Isaksens, — bet man tas nepatīk. Un jūs jau ari pavisam pārliecināti nevarat pateikt, vai viņš tomēr nebija aizbēdzis arī tajā dienā, kad tika nogalināta Terēse Gēbere.

—        Nē diemžēl, bet, kā jau vispār veselības sistēmā, mums ļoti trūkst cilvēku. - Psiholoģe atliecās krēslā. - Es saprotu, ka jūs izmeklējat slepkavības lietu.

—              Divas slepkavības lietas, - ātri teica Kātu Isaksens.

—              Jā, nu tad divas, bet… pats savu māsu.

—      Jā, — piekrita Kātu Isaksens. — Bet slepkavas nav kā loto miljonāri, — viņš sarkastiski sacīja.

—              Viņu ārstē Svens Vangbergs, vai ne?

—              Jā, — atbildēja psiholoģe.

Kātu Isaksens nopūtās.

—              Vai kaut kas nav tā, kā vajag? — jautāja psiholoģe.

—       Taču nē, - izmeklētājs ātri atbildēja, - man tikai smadzenes darbojas. Pirmās slepkavības upura māsa ir tā paša psihiatra paciente, - viņš klusu teica.

-Jā? '

—        Droši vien tam nav nekāda sakara ar šo lietu, bet tu jau zini. — Viņš ātri pasmaidīja. — Visi pavedieni mums ir sva- rigi.

Psiholoģe nopietni pamāja ar galvu. - Tātad jūs patiešām domājat, ka Ivaram ar to ir kāds sakars?

— Taču nē, — Kātu Isaksens ātri papurināja galvu, — bet tajā dienā pazuda Stīne Marlēna Kvārme. Vai ir iespējams, ka viņš varētu būt prom dažas stundas, jums to nepamanot?

Psiholoģe ātri pamāja. — Jā, — viņa piekrita. — Man gandrīz kauns teikt, šķiet, it kā te vispār nebūtu kārtības. Bet īstenībā tā nav, — viņa piebilda. — Bet diemžēl mēs nevaram droši apgalvot, ka ari tai dienā viņš nav bijis ārā.

MONGO UN MORTENS SĒDĒJA IKEA KAFETĒRIJĀ UN

_ v

KALA PLĀNUS. Sī bija kļuvusi par viņu pastāvīgo satikšanās vietu. Stacijas rajons Askerē vairs nebija drošs. Karloss uzskatīja, ka esot redzējis okšķerējam novērotājus.

Ap viņiem ņudzinājās ģimenes ar bērniem, vecas sievietes un vecāki laulāti pāri, kas ēda pusdienas par trīsdesmit deviņām kronām un piecdesmit ērēm. Gaļas kotletītes ar kartupeļu biezeni un brūklenēm, aukstu lasi vai salātus. Spožā gaisma koda acīs. Viņi vairs nebija pūlējušies dabūt līdzi Gardu. Viņš pilnībā bija Tūnes Berneres varā. — Pie velna, es domāju, ka viņš ir iemīlējies, - saīdzis sacīja Mortens un nožāvājās. - Viņš ir viens sasodīts memļaks.

-     Labi vien ir, ka esam tikuši no viņa vaļā. Viņa tēvs taču ir kruķis. Tā nemaz nav diez kāda priekšrocība.

Mongo bija noguris un sliktā omā. Galva jautās tukša. Viņš dzēra paša pirkto kafiju. Kaut kas no vecā saspringuma, no tā, ko viņš juta sākumā, taisījās pazust.

Mortens uz labu laimi šķirstīja IKEA katalogu. Te piepeši pie durvīm parādījās Karloss de Silva. Viņa skatiens nedroši pārslīdēja pār telpu. Viņš bija acīmredzami nervozs un ne savā ādā. Viņš atkrita pie galda un pēc kārtas nopietni uz abiem paskatījās.

-     Mums ir jārīkojas neuzkrītoši, - viņš noteikti sacīja. - Es jūtu, ka kaut kas taisās notikt.

Zēni ziņkārīgi noliecās uz viņa pusi.

—Kāpēc? - jautāja Mongo.

Karloss de Silva papurināja galvu. — Lietas ir sarežģījušās, — viņš teica. — Jūs nāksiet man līdzi uz dzīvokli un paņemsiet to, kas man tur ir, tad taisīsim pārtraukumu.

—          Cik ilgi? — Mongo noliecās pār galdu.

—          Tad jau redzēs, — atbildēja Karloss un izbrauca ar roku cauri melnajiem matiem.

Zēni pamāja ar galvu. Karloss de Silva atliecās atpakaļ. - Man tikai vispirms kaut kas jāieēd, - viņš sacīja un piecēlās.

Garām pagāja kāds vīrietis ar ļoti jaunu draudzeni. Vīrietis bija aplicis roku jaunajai sievietei ap pleciem. Viņa skaļi smējās par kādu vīrieša izteikumu. Viņi abi atrada galdiņu ar labu skatu uz Karlosu de Silvu un abiem pusaudžiem. Vīrietis aizgāja un nostājās rindā aiz Karlosa de Silvas. Izņēmusi lūpu pomādi, pie galda sēdošā sieviete vienmērīgi pārlaida sarkano krāsu pār lūpām. Pēc tam ielika to atpakaļ kosmētikas maciņā un uzsmaidīja kādam mazam bērnam, kas gāja garām ar gaiši zaļu IKEA lācēnu padusē.

SINGNE TĪSA VAIRS NESPĒJA IZTURĒT SPRIEDZI. Vecā sieviete bija centusies atvairīt skatu ar mazās meitenes augumu. Viņai tas arī bija izdevies — ilgi. Bet pēc tam, kad televīzijā tika pārraidīta programma, viss bija mainījies. Viņai uznāca vēdera un galvas sāpes. Bija slikta dūša, un viņa jutās slima, centās atvairīt šo ainu, bet tā atkal un atkal mācās virsū.

Viņas dēls arī bija redzējis programmu. Abi sēdēja pie virtuves galda un runāja par to. Daudzdzīvokļu māja, kur mazā meitene bija dzīvojusi, atradās tieši aiz kokiem, ko viņa varēja redzēt pa virtuves logu.

Piepeši viss bija pārvērties par siltām skumjām, kas pieri plēsa vai pušu. Raudādama viņa bija atspiedusi galvu rokās un visu izstāstījusi dēlam.

Iesākumā viņš mātei nebija ticējis. Abi sēdēja viņas virtuvē, it kā nekas nebūtu noticis, un dzēra kafiju no keramikas tasēm, ko viņa pati bija taisījusi. Viņš stingi skatījās uz māti. Viņa bija septiņdesmit piecus gadus veca ar taisna griezuma pelēkiem matiem. Viņa bija ģērbusies vienā no pašas šūtajām kleitām. Ta bija izrotāta ar zilām un violetām lentēm. Pirkstā viņai bija liels alvas gredzens lapas formā. Viņa bija prasmīga daiļamatniece. Viņa bija no Bergenas, bet vairāk nekā četrdesmit gadus bija nodzīvojusi Askerē kopā ar vīru, kas pirms diviem gadiem nomira.

Viņa bija sparīga un jauneklīga. Dzīvoja vecā, sarkanā mājā, un pagrabā viņai bija darbnīca. Tikai daži koki un neliels tīrums šķīra viņu no daudzdzīvokļu mājām.

Dēls viņai neticēja. Centās smaidīt. Bet viņa piecēlās, novāca tases un ielika izlietnē. Tad, mierīgi uzvilkusi mēteli, lūdza dēlu nākt līdzi lejā uz garāžu.

Viņš gāja mātei nopakaļ, mežonīgu baiļu pārņemts. Vii viņai kaut kas bija sagājis greizi? Vai viņa kļuva senila?

Singne Tīsa atvēra garāžas durvis. Uz mirkli viņa pagriezās un lūkojās dēlā. Viņa bija lepna par dēlu. Viņš bija ļoti skaists un veiksmīgs. Bija advokāts, tāpat kā tēvs, un viņam tikko bija apritējuši četrdesmit pieci gadi. Laiks gāja. Viņai tas nelikās nemaz tik sen, kad viņš bija skraidījis pa tīrumiem kopā ar suni un brāļiem.

Acīs viņai bija asaras, bet viņa juta arī milzīgu atvieglojumu. Viņai nevajadzēja slēpt bērnu. Ir skaidrs, ka viņai ticētu, ja viņa būtu teikusi tā, kā bija: tas bija nelaimes gadījums. Bet viņu bija pārņēmusi panika. Viņa nebija spējusi skaidri domāt.

Meitēns bija skrējis pa ceļu. īstenībā Singne Tīsa nebija viņu redzējusi — tā viņa domāja. Rudens saule bija spoža un zema. Viņa bija sēdējusi pie stūres, iegrimusi citās domās. Tieši tobrīd, kad viņa noliecās uz priekšu, lai cimdu nodalījumā atrastu saulesbrilles, automašīna kaut kam uzgrūdās. Tas bija noticis tik ātri. Viņa nesaprata, kas notiek. Pec grūdiena viņa automašīnu tūlīt apturēja. Viņa palika sēžam, sirdij strauji sitoties kaklā. Varbūt viņa bija sabraukusi kaķi. Viņa nespēja skaidri domāt. Galvā skaļi dunēja iztēle un īstenība. Iedarbinājusi mašīnas motoru, viņa brauca atpakaļgaitā. Pēc tam saprata, ka tā nevajadzēja darīt.

Bērns gulēja asiņu peļķē. Baltie mati bija klaidā uz grantētā ceļa. Viena roka bija drausmīgi nedabiski sagriezusies. Rokā meitenei bija dažas slapjas lapas. Viena kurpe joprojām gulēja zem auto.

Singne Tīša tvēra pie pieres. Dēls nāca tieši aiz viņas. Viņa īsti neatcerējās, kas bija noticis pēc tam. Tikai to, ka viņa bija pacēlusi bērnu, ienesusi garāžā un ielikusi smilšu šķirstā. Tā dibenā no pagājušā gada vēl bija palicis mazliet grants un smiltis. Viņa bija uzskrējusi virtuvē, paņēmusi piekaramo atslēgu un aizslēgusi šķirstu. Tad no garāžas paņēmusi lāpstu un noskrā- pējusi no ceļa virsējo grants kārtu. Pelēkzilie akmentiņi bija tumši no asinīm.

Rīc tam viņa iedzēra trīs miega zāļu tabletes un likās gulēt. Viņa izgulēja ainas, kas peldēja galvā uz riņķi, uz riņķi vien. Gulēja tik ilgi, līdz vairs nejaudāja gulēt. Miegs atmiņas bija padarījis kurlas, aklas un bezkrāsainas. Beidzot tās izšķīda un pazuda.

Dēls pacēla skatu no vaļējā smilšu šķirsta. Viņš lūkojās mātē. Viņa acis bija satumsušas no sāpēm. Viņš raudāja.

—Es to izstūmu no apziņas, — viņa mierīgi sacīja un sabāza rokas lielajās, izšūtajās kabatās. Viņa paraustīja plecus. — Es arī domāju, ka tas ir bērnu nolaupītājs… vai ari… es gribēju tā domāt.

Dēla seja palēnām izplūda. Par viņa lūpām izlauzās aizsmakuši šņuksti. - Lai velns tevi parauj! - viņš nokliedza un aizskrēja. Viņa redzēja dēla muguru, no kuras dvesa vēsums. Viņa tumšais apveids vēl palika karājamies gaisā. Viņš skrēja augšā pa kāpnēm un iekšā mājā.

— Es domāju… — Singne Tīse nopūtās un izgāja no garāžas. —Jā, jā, — viņa noteica un apsēdās uz apsnigušā sola. Viņa bezpalīdzīgi salika rokas klēpī. - Es domāju… - viņa noteica pie sevis, — ka varbūt tas bija kāds cits… kurš to izdarīja.

Viņa lūkojās uz kailajiem kokiem. Cauri to zariem viņa samanīja daudzdzīvokļu mājas. Kad pienāk pavasaris un saplaukst lapas, tās visu noslēpj. Viņa ar prieku to gaidīja. Viņa zināja visu koku nosaukumus. Ozols, vīksna un sudrabkļava. Un daža laba mežābele.

-TĒT! REIZ PIRMS SIMTS GADIEM TU TEICI, KA ES VARU TEV ZVANĪT JEBKURĀ LAIKĀ, - pa mobilo telefonu plūda Garda balss.

—Jā, pats par sevi saprotams, - sadusmojies sacīja Kātu Isaksens, — vai ir kas sevišķs?

—Kur tu esi?

—        Es patiesībā esmu ceļā uz Asken, — viņš ātri sacīja. — Lai satiktos ar Vīdaru Edlandu. Šķiet, ir atrisinājusies Stīnes Marlēnas lieta. Mēs saņēmām telefona zvanu no kāda advokāta. Viņa māte meiteni laikam sabraukusi un…

Otrā galā iestājās klusums. Viņš varēja dzirdēt, ka dēls zvana no telefonu automāta.

—              Gard?

-Jā.

—Kas noticis?

—              Vai tu vari satikties ar mani?

—              Tagad?

-Jā, tagad.

Kātu Isaksens nemanāmi nopūtās. Viņš juta padusēs un ap kaklu plūstam sviedrus. Nepiemērotāku bridi būtu grūti izvēlēties.

—Kas tad ir noticis? — viņš jautāja.

—        Es domāju, ka nav piemērots bridis, — Gards cieti sacīja. — Tas, kas tev jādara, taču ir sasodīti svarīgi.

Sāpes dēla balsī pārbiedēja viņu pie nabaga. Pelēkas ainas kā zibeņi izšāvās cauri smadzenēm. Gards Oslo uz ielas, mugurā skrandainas un netīras drēbes. Oslo centrā naktī, kopā ar tādiem pašiem neveiksmīgiem, nelaimīgiem cilvēkiem. Un visbeidzot nāve. Gards guļ uz grīdas kādā publiskā tualetē. Miris no pārdozēšanas. Spilgta griestu lampa. Atpakaļskata spogulī viņš ieraudzīja savu seju.

—       Es tikai zvanu, lai pateiktu, ka no nākamās nedēļas es, iespējams, vairs neiešu skolā. Ar to irfinito, — viņš sacīja. — Man ir pārāk daudz kavējumu. Es arī neesmu nodevis darbus, kā man vajadzēja. Es ne ar ko netieku galā.

Kātu Isaksens nopūtās. - Vai tu vēlies, lai es runāju ar direktoru?

—        Nē, pie velna, - Gards cieti sacīja, - ne jau tāpēc es zvanu. — Viņš izplūda asarās.

—              Gard? '

—       Man ir līdz kaklam apnicis skolas psihologs, sociālais skolotājs un visi kopā. Man ir apnicis, ka mamma visu laiku dīc un ka tu esi vīlies. Un ka jūs lamājaties viens uz otru un uz mani. Es vairs nespēju. Man tik sasodīti viss ir apriebies, vai tu saproti?

—              Jā, — nopietni atbildēja Kātu Isaksens.

—        Man ir tik sasodīti apnikusi tā vella urīna nodošana, — viņš turpināja. — Velns, es vairs nespēju izturēt. Vai nu jums ir jāpaļaujas uz mani, vai ari jāliek mani mierā. Sorit Vetle sacīja, ka viņš vēlētos, kaut es būtu miris.

—              Vai Vetle tā sacīja?

—Jā, pie velna, tā viņš sacīja. Un ļaunākais ir tas, ka es viņam piekrītu.

Kātu Isaksens paskatījās pulkstenī un izlēma. — Gard, es braucu, — viņš sacīja.

—              Tagad? — zēna balsī skanēja izbrīns.

-Jā, tagad, - tēvs atbildēja. - Kur tu esi?

GARDS STĀVĒJA AR MUGURSOMU ROKĀS UN VIEGLI SPĀRDĪJA KĀJU TĀ, KA TĀ LĒKĀJA AUGŠUP LEJUP. Kātu Isaksens iebrauca Askeres stacijas laukumā un apstājās. Noliecies uz pasažiera sēdekļa pusi, viņš atvēra durvis.

Gards žigli ielēca iekšā. Viņš ienesa sev līdzi automašīnā krietni daudz ziemas gaisa. Aizcirta aiz sevis durvis.

Kātu Isaksens ieslēdza pirmo ātrumu un atkal izbrauca uz ceļa. Viņi bridi brauca, ne vārda nerunādami. - Uz kurieni mēs brauksim? — viņš jautāja.

—   Es nezinu, — Gards drūmi teica. - Es nebiju domājis, ka tu varēsi atbraukt.

Kātu Isaksens pagriezās un lūkojās dēlā. Sie vārdi viņu dedzināja kā skābe. Gards sēdēja un skatījās taisni sev priekšā. Viņa acis bija miklas. — Protams, es atbraukšu, kad to saku, — teica Kātu Isaksens.

—  Agrāk tu tā nerīkojies, — Gards cieti noteica. — Tikai tad, kad atklāji, ka es lietoju narkotikas.

Kātu Isaksens nopūtās. - Jā, — viņš piekrita, - tur tev varbūt ir taisnība. Es esmu nelietis.

-Jā, tāds tu esi, - zēns cieti sacīja. Viņš sēdēja un nervozi ņurcīja mugursomu, ko turēja uz ceļiem.

Kātu Isaksens brauca pa satiksmes loku un ārā uz šosejas. Viņš bija piezvanījis Vīdaram Edlandam, ka ir radušies nopietni šķēršļi. Rogers Heibaks un Asie Tengs bija jau ceļā, lai Vīdaram palīdzētu.

—   Mēs brauksim uz Sannvīku, - viņš teica. - Mums kaut kas jāieēd.

—  Okei, — piekrita Gards un tumsā pagriezās pret tēvu. — Bet uz turieni brauc visi. Es gribēju teikt — tie, kas iet uz kino un tamlīdzīgi, - viņš sacīja. - Man nav patikas satikt kādu pazīstamu.

—Mēs tik un tā brauksim uz turieni, — teica tēvs.

Viņi atstāja automašīnu stāvvietas ēkā Sannvīkas Lielcentrā. Viņi iegāja Egon, patīkamā pastas restorānā, tieši pie jaunā kinoteātra. Kātu Isaksens palūdza visnomaļāko galdiņu stūri, un viesmīlis, paņēmis divas ēdienkartes, aizveda viņus pie tā. — Lūdzu, - viņš teica.

Gards pasūtīja spageti un kolu. Kātu Isaksens apmierinājās ar tasi kafijas.

—        Es varu dabūt darbu Seven Eleven, — Gards dedzīgi stāstīja. - Nav nekādu problēmu. Vai Rimi.

Tēvs nopietni viņā raudzījās.

—              Ar skolu es esmu beidzis, — viņš teica.

Kātu Isaksens noraizējies atliecās krēslā. Viņš prātoja: diez kā iet Borgenā?

—Es vairs neapdullinos, — Gards piepeši sacīja.

Tevs nopietni viņā lūkojās. — Es ceru, ka tu stāsti patiesību, — viņš teica.

—Un tavi draugi?

—       Viņi man ir pie vienas vietas. Es neklačojos, nemaz neceri, — viņš cieti noteica. — Turklāt hašs nav bīstams, — viņš piebilda. — Tieši tas otrais nav labs.

—Otrais? - Kātu Isaksens dusmīgs palūkojās dēlā.

—Es izbeidzu tevis un mammas dēļ.

—        Mūsu dēļ, Gard, ak Dievs! Hašs ir visbīstamākais, kas vien var būt, — klusu teica Kātu Isaksens. — Ar to jau tas sākas.

Gards spēcīgi papurināja galvu un atliecās krēslā.

—        Hašs nav bīstams, — viņš atkārtoja, vienu celi nervozi šūpodams augšup lejup. — No tā pat neveidojas pieradums. Tas ir mazāk bīstams nekā alkohols.

—Kādā veidā, tavuprāt?

-Ja pārāk bieži nesmēķē, - atbildēja Gards.

—        Hašs rada atkarību. Tas ir kaitīgs un izraisa personības pārveidošanos. Kāpēc tad, tavuprāt, tas ir klasificēts kā narkotika un pielīdzināms heroīnam? Nenāc un nestāsti man par narkotikām! Es esmu redzējis pārāk daudz draņķu. - Kātu Isaksens bija pārskaities.

Gards nosprauslājās. — Tas ir valsts ministrs un kristīgā grupa ap viņu, kas to nosaka. Nevis ļaudis, kas kaut ko saprot.

—       Gard, tu liekuļo, — tēvs nopietni teica. — Par to tu patiesībā neko nejēdz. Tev ir izskalotas smadzenes. Visi narkomāni sāk ar hašu.

Gards nosprauslājās vēlreiz. - Tu esi sasodīti vecmodīgs, — viņš ātri teica. — Narkomāni duras. Pie velna, es to nekad neesmu darījis.

Kātu Isaksens juta sevī kāpjam niknumu. Te sēdēja šis mazais, izlutinātais draņķelis un viņu pamācīja.

—Par haša glabāšanu personīgai lietošanai nemaz nevar sodīt, - Gards teica.

—Blēņas, - apņēmīgi sacīja Kātu Isaksens. - Es varu iesēdināt tevi jau rīt, ja tu tā vēlies.

Dēls piesardzīgi pasmaidīja. Tagad viņš bija karalis. Viņš bija noteicējs.

Piepeši tēvs aptvēra, kas te tūlīt notiks. Un vēlējās beigt šo destruktīvo sarunu. Viņš noliecās pār galdu.

—Tagad paklausies! Sitie vecie hipiju argumenti ir vienas vienīgas pasakas. Narkotikas tiek ražotas, lai neģēļi nopelnītu naudu. Rozā un gaiši dzeltenas tabletes. Košļenēs un lakricā. Un, kā likums, sākas ar hašu. Patiesība ir tāda, ka hašs atstāj negatīvu iespaidu. Tās papildu īpašības, par kurām tu pļurksti, ir laika sagrozīšana, prāta aptumsums un koncentrēšanās problēmas. Un es tev apsolu vienu… — Kātu Isaksens viegli uzsita ar dūri pa galdu, - es nekad tev nepadošos. Es tevi izsekošu un ietupināšu. Es iekaustīšu tevi vēlreiz, darīšu vienalga ko, — viņš nikni teica. — Līdz tu sapratīsi.

Gards skatījās tēvā. Viņš pamāja ar galvu. Viņa lūpās ielocījās tāds kā smaids. — Es vairs nespēju iet skolā, - viņš sacīja.

Uz galda tika nolikts ēdiens un kafija. Gards metās virsū spageti. Kātu Isaksens iedzēra dažus malkus kafijas. - Ar ko tu pašlaik esi kopā? - viņš jautāja.

Pabeidzis košļāt, Gards iedzēra malku kolas. - Ar Tūni, - viņš atbildēja, — es esmu kopā ar viņu. Viņa mani atbalsta, saka: ja netiek galā ar skolu, tad labāk ir strādāt.

—          Tatad to viņa saka?

-Jā, — teica Gards. — Viņa saka, ka vissvarīgāk ir ticēt sev pašam. Nevis darīt to, ko visi citi grib, lai tu dari.

TRAĢISKAIS IZNĀKUMS AR STĪNI MARLĒNU TIKA SIKI UN PAMATĪGI ATSPOGUĻOTS TĀVAKARA TELEVĪZIJAS ZIŅĀS. Māja, kas piederēja vecajai sievietei, kura bija sabraukusi piecus gadus veco meiteni, mirgoja televizora ekrānā. Viņas garāža, kur līķis tika uzglabāts, un nelielais ceļš, kur bija notikusi nelaime, ari tika sīki parādīts. Tika intervēti kaimiņi. Bija nofilmēti arī Stīnes Marlēnas māte un brālis, kad viņi noliektām galvām atstāja daudzdzīvokļu nama dzīvokli un iesēdās automašīnā, kais viņus gaidīja. To vadīja bērnu tēvs.

Kātu Isaksens juta krūtīs izplešamies nelabumu. Viņam bija grūti elpot. Bente bija aizgājusi uz naktsdežūru, un Vetle sēdēja virtuvē un gatavoja stundas. Gards bija aizgājis satikties ar lūni.

Kātu Isaksens piecēlās un nogrieza televizora skaņu. Georgs laikam atkal bija noslēpis tālvadības pulti.

Viņš juta bailes auļojam cauri augumam. Viņam bija trīs bērni. Bērni taču bija nākotnes iespēju iemiesojums. Ko iesākt, ja kaut kas notiks ar kādu no viņiem? Ko iesākt, ja Gards šovakar nepārnāks mājās? Ko iesākt, ja pa ceļam uz skolu Vetli sabrauks auto? Vai ari ja Georgs izkritīs pa logu pilsētā, kur dzīvoja kopā ar Sigridu un Hamzu, un piecus stāvus zemāk pagalmā sašķīdīs uz bruģakmeņiem?

Viņš domāja par kādu citu lietu, ko bija izmeklējis. Viss atkal atgriezās. Sieviete, kas gulēja nožņaugta vannā. Viņas meitiņa, kas staigāja apkārt ar lācēnu padusē. Cik veca viņa bija — varbūt divi tris gadi? Apmēram Georga vecumā. Viņa bija tipinājusi apkārt un spiedusi pie krūtīm savu mīļo zvēriņu. Viņas pidžama bija balta ar maziem, sarkaniem punktiņiem. Lācēns bija gaiši zils, un viņš atcerējās, ka viena auss tam bija nosūkāta šaura un mitra.

No virtuves viņu sauca Vetle. Gribēja, lai viņam kaut ko palīdz. Kātu Isaksens stipri saņēmās un piecēlās. Tajā pašā mirklī atvērās ārdurvis un priekšnamā ienāca Gards un jauka, gaišmataina meitene. — Velns parāvis, kas par laiku, — viņi smējās. — Snieg, — teica Gards.

Kātu Isaksens pamāja ar galvu meitenei. Viņa ātri pasmaidīja un, pienākusi pie viņa, sniedza roku. - Sveiki, es esmu Tūne

Bernere, — viņa teica. Kātu Isaksens lūkojās viņā. Rokasspiediens bija stingrs. Viņai bija lielas, pelēkas acis. Pie matiem uz pieres bija pielipušas dažas sniegpārslas.

OTRDIEN, SEŠPADSMITAJĀ FEBRUĀRĪ, ĪVARS HANSENS ATKAL IZBĒGA NO BLAKSTADES SLIMNĪCAS. Šoreiz

policija šo ziņu saņēma nekavējoties.

*

Ivars Hansens gāja iekšā starp kokiem. Bija sācis tumst. Drošības labad viņš vairākas reizes pagriezās un atskatījās uz slimnīcu. Pārliecinājies, ka neviens nenāk viņam pakaļ, viņš izgāja uz ceļa un turpināja iet uz autobusu pieturu. Bet, tā kā tur stāvēja cilvēki — divas sievietes un viens jauns zēns, viņš pārdomāja un atkal iegāja mazajā mežiņā. Viņš pazina taku, pa kuru gāja. Pa to viņš bija gājis daudz reižu. Tur viņš bija rotaļājies, būdams bērns, kopā ar Karlosu un viņa draugiem. Dažreiz viņam ļāva piedalīties. īstenībā viņš tiem nepatika, jo viņš tos komandēja un tiem draudēja. Viņš gribēja, lai tie dara tā, kā viņš liek. Tiem vajadzēja izdarīt viņam pakalpojumus. Nejaukas lietas, kas tiem nemaz nepatika. Viņš pie sevis pasmaidīja. Reiz viņš bija draudējis brālim, ka noraus spārnus kādam pūkainam kukainim.

Kad viņš bija kopā ar Tanju, viņš mazliet līdzinājās pats sev. Jo Tanja runāja ar viņu tā, it kā viņš būtu cilvēks. Viņš zināja, ka īstenībā nav cilvēks. Viņš vienmēr bija nozudis pats aiz sevis. Bet viņš spēja atšķirt to, kuri pret viņu izturas kā pret cilvēku un kuri — kā pret dzīvnieku.

Sniegs gulēja starp kokiem kā pelēks, mitrs vilnas paklājs. No sasalušajiem zariem kā smaili zobi nokarājās lāstekas. Gaisu kā nazis šķēla kādas vārnas asie ķērcieni. Debesis bija viena vienīga liela, atplesta rīkle. Kājās viņam bija tikai plānas kurpes, un uz ledainās takas tās nepārtraukti slīdēja. Viņš vienmēr valkāja vienas un tās pašas kurpes. Viņš izstiepa rokas. Pieķērās pie zariem, un viņam izdevās noturēt līdzsvaru. Viņš domāja par to, ka viņš nav zvērs. Viņš negribēja būt zvērs. Viņš nožēloja, ka ir sitis mātei. Ari viņa tika teikusi, ka viņš ir zvērs. Bet viņš gribēja mātei sist. Bija laba sajūta viņai sist. Viņš gribēja sist ari Kar- losam, bet Karloss bija kļuvis liels un stiprs. Un ļauns.

Iebāzis roku kabatā, viņš pataustīja mobilo telefonu, ko bija paņēmis līdzi. Tas bija gulējis kafetērijā uz galda, kamēr īpašnieks tālāk pie letes iepirkās. Viņš bija mierīgi gājis garām galdam, paņēmis telefonu un iebāzis kabatā. Tā vienkārši paņēmis, it kā tas piederētu viņam. Viņš gribēja, kaut tas būtu viņa telefons. Ar lietām ir jārikojas tā, it kā tās vispār nebūtu svarīgas.

Kad viņa dūnu jakas kabatā telefons zvanīja, viņš ļāva, lai tas zvana. Viņš nebija dumjš. Viņš saprata, ka viņi zvana, lai pārbaudītu, kur palicis telefons. Viņš varētu piezvanīt pats. Tas bija gluži kas cits.

Viņš palūkojās uz zemi. Kādā vietā bija mazi, dzelteni caurumiņi - no urīna. Viss bija pārlieku velnišķīgi. Pie velna, viņš reiz aizbrauks uz Ameriku. Viņš tur paliks ilgi — tā viņš pats bija nolēmis. Viņš negribēja ļaut sevi vadīt. Viņš gribēja darīt to, ko pats izlēma.

*

Kad Ivars bija pazudis jau gandrīz divas stundas, Angnesei Hansenai piezvanīja no policijas. Viņi vaicāja, ko, mātesprāt, vajadzētu darīt.

- Neko, — viņa nomākta sacīja. — Viņš, Ivars, atkal atgriezīsies. Viņš taču nevienam nedara ļaunu. Viņš noteikti tikai izgāja mazliet izvēdināt galvu. Viņš vienmēr mēdz atnākt pie manis. Ja es šo redzēšu, tad pateikšu, — viņa beigās teica. Bet viņa jutās sadusmota, kad nolika klausuli. Kāpēc viņi nevarēja viņu labāk pieskatīt? Viņa negribēja dēlu laist pār savas mājas slieksni. Negribēja, nezinot, kāds viņam ir garastāvoklis. Viņa taču nezināja, vai dēls ir dzēris zāles vai nav. Pāris reižu dēls bija pārnakšņojis pie Tedija Holma, bet to policijai nebija vērts teikt.

Nebija vērts iejaukt Tediju. Viņam, nabadziņam, jau tāpat pietika. Un tagad, kad Ida bija mirusi, ari viņš noteikti negribēs neko zināt par Ivaru.

Piegājusi pie bufetes, Angnese Hansena no tās izņēma pusizdzerto džina pudeli. Viņa nolādēja savu dzīvi. Jebkuram vajadzētu saprast, ka tā ir izpostīta. Viņai nebija kur iet. Viņa vienīgi gribēja tikt prom no visām nelaimēm ap sevi. Gribēja skaisti ģērbties, uzkrāsoties un atkal valkāt cimdus. Gribēja dzirdēt savu augstpapēžu kurpju klaukstoņu pret ietvi. Viņai vairs nebija spēka raudāt. Iegrimusi izsēdētajā atzveltnes krēslā, viņa dzēra. Viņa aizsapņojās. Gribēja atgriezties pie spožuma. Pie matiem vasaras vējā. Viņa gribēja no skapja izņemt savas kurpes. Tās sarkanās ar augstajiem papēžiem. Un blūzi ar spožajām sudraba puķēm.

NULLE NĀLE STĀVĒJA TUMSĀ, PIE KOKA STUMBRA, UN PA LIELO, APGAISMOTO LOGU VIŅU NOVĒROJA. Gaisma no iekšienes krita uz baltā sniega kā dzeltens četrstūra paklājs. Ara spuldze pie sienas meta ēnu no koka. Tā ieklājās dzeltenajā četrstūrī, uz kailās zemes izveidodama jaunu, plakanu koku. Bezlapu koka galotne viegli šalca. Bija otrdiena, sešpadsmitais februāris.

Viņš izlēma, ka nākamajā dienā viņai būs gods viņu satikt. Tad viņš atgriezīsies. Mazas sievietes bija dumjas, kad tās kāvās ar lieliem vīriešiem. Drīz viss būs beidzies. Un ar to viņš domāja pilnīgi visu. Sapnis viņai būs pieejams. Sapnis par dzīvi mierā.

Viņš ciešāk savilka brūno ādas jaku. Seja bija nopietna un koncentrējusies. Viņš stāvēja tikai piecpadsmit metru no viņas. Abus šķīra vienīgi koka siena un vienas durvis. Varbūt driz viņa tās atvērs, lai ielaistu mazliet svaiga gaisa. Varbūt viņa atvērs, ja viņš pieklauvēs. Bet viņš gribēja pagaidīt līdz rītam. Jo viņa nezināja, ka viņš stāv un viņu gaida. Viņa nezināja, ka vairākas reizes viņš ir sekojis viņai. Viņa pat nezināja, kas viņš ir.

Viņam nebija patikusi rekonstrukcija televīzijā. Saprotams, ka viņš bija satraucies. Bija meties iekšā auto un braucis uz Askeres staciju, un no automāta zvanījis redakcijai. Bija pārsprādzis viņa runāšanas burbulis.

Tur un toreiz viņš nolēma izpildīt to, ko bija iesācis. Lai to pabeigtu. Rīc tam viņš uzteiks dzīvokli un pārcelsies citur. Viņš gribēja atkal atgriezties parastajā dzīvē.

KARLOSS DE SILVA SĒDĒJA NOPRATINĀŠANAS TELPĀ UN GAIDĪJA. Bija trešdiena, septiņpadsmitais februāris. Ivars Hansens joprojām bija pazudis bez pēdām.

Karloss bija nikns. Viņš nezināja, ka Mortens un Mongo ir arestēti, kad iepriekšējā vakarā iznāca no daudzdzīvokļu nama. Policija konfiscēja puskilogramu hašiša, kā arī divsimt ekstazī tablešu, kas zēniem bija klāt. Karloss vēl nezināja, ka viņi ir likuši galdā visas kārtis.

Viņš pats augšā dzīvoklī bija uzkavējies īsu bridi, un, kad ar liftu nobrauca lejā, viņu aizturēja policija un aizveda uz nopratināšanu. Nakti viņam vajadzēja pavadīt kamerā. Policisti teica, ka viņš varot zvanīt advokātam, bet to viņš nevēlējās. Sacīja, ka neesot tādas nepieciešamības.

Viņš aizkaitināts lūkojās uz Ingeborgu Miklebusti, kas sēdēja un gaidīja kopā ar viņu. — Pie velna, ar ko jūs nodarbojaties? — viņš jautāja. Viņš nepārtraukti smēķēja un gaidīja, kad sāksies nopratināšana. Viņš bija nemierīgs un pārskaities. Naktī viņš ne aci nebija aizvēris. Vēsā gaisma no griestu spuldzes vēl vairāk sakvēlināja jau tā saspringto gaisotni. Pelnu trauks bija līdz malām pilns ar cigarešu izsmēķiem. Ingeborgai Miklebustei tas labi derēja. Viņa aizdedzināja jau trešo cigareti pusstundas laikā.

Kātu Isaksens pabāza galvu un lūdza Ingeborgu Miklebusti uz mirkli iznākt ārā. Nodzēsusi cigareti, viņa piecēlās un izgāja no telpas.

— Ļoti žēl, — Kātu Isaksens steidzīgs teica, — bet man jāiet.

—Jāiet? — Ingeborga Miklebuste iesprieda rokas sānos, itin kā būtu pamatskolas skolotāja, kas runā ar palaidni skolēnu. — Karloss de Silva sēž tur iekšā un tevi gaida, — viņa uzsvēra.

—         Tas man ir apbrīnojami skaidrs, — aizkaitināts sacīja Kātu Isaksens, — bet tev jādabū kādi citi, kas viņu nopratina. Man gluži vienkārši jāiet, — viņš atkārtoja.

-            Kātu, - Ingeborga Miklebuste pētoši viņā lūkojās, - vai tev ir kādas problēmas?

—        Nē, — viņš ātri atbildēja, — runa nav par to. — Viņš centās izskatīties vienaldzīgs, bet iekšā vārījās no dusmām. Viņš zināja, ka nespēs savaldīties, ja būs jāsēž vaigu vaigā ar vīrieti, kas bija apgādājis viņa dēlu ar narkotikām. — Ir kaut kas atgadījies, — viņš meloja, — tam ir sakars ar šo lietu. Man gluži vienkārši tas jāpārbauda.

—              Tieši pašlaik?

—        Tieši pašlaik, — viņš sacīja. — Es domāju, tas ir svarīgi. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Man tur jābūt pulksten septiņos.

Ingeborga Miklebuste mirkli pētoši viņā nolūkojās.

-            Okei, - viņa sacīja, - bet tad atsūti Randi. Lai viņa pārņem darbu.

*

Ingeborga Miklebuste aizvilka savu krēslu nostāk stūri. Randi Juhansena iesāka pratināšanu, pieminot izvarošanas mēģinājumu pret Tanju Gēberi. Uz to Karloss de Silva nosprauslājās. Sacīja, ka viņi ir uz aplamām pēdām.

Viņa nekavējoties pievērsās viņam piederošajiem dzīvokļiem. Karloss de Silva šķita samulsis.

-Jā, - viņš atbildēja, - un tad? Es mantoju naudu no tēva. To es jau iepriekš teicu.

-    Tev katrā daudzdzīvokļu namā pieder pa dzīvoklim?

Viņš papurināja galvu. - Man pieder divi augšējā daudzdzīvokļu namā un tas, kurā dzīvoja meitenes, piecdesmit septītajā numurā.

-    Tātad pavisam trīs dzīvokļi?

Viņš pamāja ar galvu.

—              Kam tu tos esi izīrējis?

Karloss de Silva to pateica.

—       Tediju Holmu mēs jau zinājām, — Randi izklaidīgi noteica un atzīmēja savā blociņā jauno uzvārdu.

—       Vai tev ir dokumentāli pierādījumi tam, ka visu šo naudu esi mantojis?

—              Jā, - viņš aizkaitināts atbildēja.

—       Mums ir ienākušas ziņas, ka tu kontrabandas ceļā ieved narkotikas no Spānijas un slēp tās dzīvoklī, kur dzīvoja tava māsa un pārējās meitenes. Tavas māsas istabā stāv kumode…

Augstprātīgi atgāzis galvu, Karloss de Silva smējās.

—Naudu es esmu mantojis, - viņš atkārtoja.

-Ar ko pirms nāves nodarbojās tavs tēvs? - Ingeborga Miklebuste pavēcināja prom dūmus.

Karloss de Silva neatbildēja.

Randi Juhansena juta viļņiem nākam virsū nelabumu. Beidzot viņa vairs neizturēja. — Es atvainojos, - viņa sacīja, — bet es patiesībā esmu stāvoklī un vairs nespēju izturēt šo smēķēšanu.

Ingeborga Miklebuste pārbijusies lūkojās viņā. - Par to man nekas nebija zināms, — viņa teica.

KĀTU ĪSAKSENAM BIJA KAUT KĀDAS NEPATĪKAMAS IZJŪTAS. Savā ziņā to radīja apziņa, ka Karloss de Silva ir apgādājis Askeres jauniešus ar narkotikām. Niknums bija aktivizējis Kātu smadzeņu spējas un licis viņam palūkoties uz visu situāciju lielākā kopsakarā. Bija tik daudz šķietami nejaušu sakritību. Bet viss bija loģiski saistīts. Pēkšņa apskaidriba bija radījusi no domām tādu kā lupatu paklāju. Viss viņā bija gulējis ilgi, un tam bija sakars ar Lions klubu. Tajā bija savākušies viņi visi. Tanjas tēvs, viņas ārsts un psihiatrs. Dīvaina sagadīšanās, viņš nodomāja.

Ārsts Torkels Brū, protams, bija protokolētājs. Protokolus viņš glabāja mājās. — Viņš ir tik aizmāršīgs, šis savādais tips, — tika teicis patīkamais kaimiņš Bents Krafts. Starp citu, viņš pastāvīgi nāca, lai piedāvātu viņiem atkal izmantot vasaras mājiņu. Viņš bija teicis, ka Torkels Brū ir tas, kurš visvairāk kavē sanāksmes, un ka viņiem vajadzētu jaunu protokolētāju. Pec tam viņš bija pievērsies citai sarunas tēmai. Pieteicis, ka mājiņu viņi var izmantot atkal, ja vien vēlas. — Rīdējo reizi jau jums tā muļķīgi sanāca, — viņš bija piebildis.

Kātu Isaksens bija pateicies un pēc iespējas ātrāk beidzis sarunu. Viņa galvā kaut kas dūca un malās. Vai tovakar, kad tika noslepkavota Terēse Gēbere, nebija Lions sanāksme? Nepatīkamā izjūta bija briedusi lēnām. Svena Vangberga pacienti bija gan Ivars Hansens, gan Tanja Gēbere. Karloss de Silva bija Idas Henriksenas un Ivara Hansena pusbrālis. Torkela Brū pacientes bija visas meitenes. īsts zirnekļa tīkls.

Hanne Marie Skāge un Tanja Gēbere katra savā vīzē bija bezpalīdzīgas. Tā viņas bija atradušas viena otru. Abas - Ida Henriksena un Terēse Gēbere - bija ļoti stipras un patstāvīgas. Un Rūdolfs Fogels ar Mortenu abi bija Garda draugi. Karloss de Silva bija izmantojis zēnus, lai pārdotu no Spānijas kontrabandas ceļā ievestās narkotikas. Kaut kur vēl bija Tedijs Holms un Franks Vergelanns Halvošens.

Kātu Isaksens pataustīja pieri. Fonā kaut kas gulēja un traucēja domu ainu. To viņš nespēja ne paskaidrot, ne definēt. Tas mājoja krūtīs un sāpēja. Iztēles ainas bija tumšas un drūmas. Un gandriz nepieņemamas. Bailes, ka viņam būs taisnība, plēsa pieri vai pušu.

KĀTU ISAKSENS BRAUCA GARĀM LĪSAKEREI. Bija trešdiena, septiņpadsmitais februāris. Mēneša trešā trešdiena. Šovakar atkal bija Lions sanāksme. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja astoņpadsmit un četrdesmit minūtes. Līdz sanāksmes sākumam bija divdesmit minūtes.

Atvairījis haotiskās domas, viņš domāja par Benti. Viņš juta atvieglojumu, ka bija spējis noraidīt Ellenu Grūi. Tas viņam daudz bija maksājis. Bija pienācis laiks stabilizēties. Viņš bija nolēmis bildināt Benti. To viņš darīs uzreiz, tiklīdz būs pabeigta šī lieta. Tikai jāatrod izdevīgākais brīdis. Viņš Benti kaut kur uzaicinās un pajautās, vai viņa vēlreiz negrib precēties ar viņu. Viņš zināja, ka bildināšana būs ārkārtīgi sāpīga. Gan Bentei, gan viņam. Varbūt visvairāk Bentei. Bet viņš bija diezgan pārliecināts, ka viņa dos jāvārdu.

Gards vairs negāja uz skolu. Viņš bija dabūjis darbu Rimi. Dēls likās apmierināts, kaut arī darbdienas bija garas un, pārnācis mājās, zēns bija noguris.

Tūne Bernere viņu bija labi ietekmējusi. Bente aiz laimes par dēla jauno draudzeni nezināja, kur dēties. - Tas ir brīnums, - viņa nemitīgi atkārtoja. — Tā tas patiešām ir. Tā meitene nezina, kas viņa īsti ir par eņģeli.

Kātu Isaksens nogriezās uz Askeri, domādams par to, ko Gards bija teicis vakar vakarā, par to, ka viņš ar Tūni ies uz kino. — Shaķcspeare in love, — viņš sacīja, pārmaiņus stūķēdams mutē čipsus un šokolādi. — Tā jau gan ir meiteņu filma, bet okei. — Dēla skatienā bija kaut kas šķelmīgs.

Marmelāde bija iekārtojusies Gardam uz ceļiem. Meklēdams autostāvvietu, Kātu Isaksens pie sevis pasmaidīja.

LIONS SANĀKSME TIKA NOTURĒTA VECĀ, CIEŅU IEDVESOŠĀ NAMĀ VENSKABEN ASKERES CENTRĀ. Baitā, iegarenā koka ēka gulēja nelielā uzkalnā aiz jaunā Trekanten centra. Pa kreisi slējās pelēkā četrstūra rātsnama ēka. Kātu Isaksens iegāja vecajā telpā.

Garderobē cits aiz cita karājās mēteļi un jakas. Tālāk iekšā viņš redzēja astoņus desmit vīrus, kas stāvēja un klusu sarunājās. Sanāksme vēl nebija sākusies.

Viņš uzreiz pamanīja, ka ne Torkela Brū, ne Svena Vang- berga tur nav. Viņš strupi pamāja ar galvu Bentam Kraftam, kas bija acīmredzami pārsteigts, ieraugot viņu. — Vai esi nodomājis mesties kopā ar mums, vai? — viņš smaidīdams jautāja.

—       Varbūt, - Kātu Isaksens noteica un sveicināja Rolfu Gēberu.

—Nebūs taču kaut kas atgadījies? — viņš bažīgi jautāja.

—        Taču nē, taču nē, — Kātu Isaksens viņu nomierināja. — Tanjai klājas gluži labi.

—       Cik ilgi mums šitais būs jāiztur? - Rolfs Gēbers klusu jautāja.

—        Es nezinu, — teica Kātu Isaksens. - Cerams, ka ne ilgi. - Tikko to izteicis, viņš aptvēra, ka atbildē slēpjas nesprāgusi bumba. Kas šo situāciju īstenībā varēja apturēt, ja ne jauna traģēdija, kas visu noskaidros?

—       Notikums ar to mazo meiteni bija šausmīgs, - nopietni turpināja Rolfs Gēbers. Viņš noguris pārlaida roku pār pieri.

Kātu Isaksens piekrita.

Telpā atradās arī divas sievietes. Viena no viņām pagāja garām ar sviestmaižu šķīvi vienā rokā un spožu TV termosa kannu otrā. Viņa pamāja Kātu ar galvu un pasmaidīja. Viņa bija maza auguma, tumšmataina, un viņai bija sevišķi zīmīgs izskats. Viņa atgriezās un sacīja, ka pazīstot Kātu no televīzijas pārraides "Tiek meklēts". Viņa stādījās priekšā kā Nīta Vangberga, Svena Vangberga sieva.

—              Viņš stāstīja par tevi, - viņa maigi sacīja.

-Vii patiešām? - jautāja Kātu Isaksens. - Vai ir parasts, ka sievas palīdz servēt galdu?

Tumšmatainā sieviete smaidīja. — Nē, - viņa atbildēja, — tikai dažreiz.

—Torkela Brū sieva, vai viņa arī ir šeit?

—        Torkels Brū nav precējies, - atbildēja Nīta Vangberga un jautājoši viņā nolūkojās, tad atkal nozuda virtuvē.

TEDIJS HOLMS UN MĀRIUSS BERNERS BRAUCA UZ ŠLEMMESTADI. Viņi brauca gar krastmalu. Pār ledu plūda sala garaiņi. Viņi brauca garām baltajām Dienvidnorvēģijas stilā celtajām mājiņām Vollenā un tālāk garām elektriski apgaismotajai slidotavai Bjerkosā, kur septiņi astoņi bērni sacentās, kurš pirmais tiks pie hokeja ripas.

Tedija Holma lielās rokas gulēja uz automašīnas stūres. Arēji viņš šķila okei, bet Māriuss zināja, ka viņu ārkārtīgi nomoka atgadījums ar Idu.

Tanja nebija spējusi atturēties un izstāstījusi, kur viņa uzturas. Viņa teica, ka slimīgi ilgojas pēc Māriusa. — Es gribu, lai tu zinātu, kur viņi mani slēpj. Ja tu apsolies nevienam neteikt.

Māriuss Berners pie sevis pasmaidīja. Viņš bija apsolījies ciest klusu, bet tik un tā bija izstāstījis Tedijam. Tedijs neizpļāpās. Māriuss bija izmisis, ka nebija varējis aizņemties tēva automašīnu. Viņš arī nepaguva pabeigt mājasdarbu, kas jānodod nākamajā dienā. Viņam gluži vienkārši vajadzēja tikt pie Tanjas. Kad Tedijs bija teicis, ka varētu viņu aizvest, viņš, protams, bija piekritis. Ar Tediju viss ir kārtībā, un viņš turēs muti.

—              Tas ir kaut kas savāds, — Tedijs murmināja.

-     Kas tad?

—              Nu viss. — Tedijs Holms pārslēdza ātrumu.

Māriuss piekrita. - Cerams, tas driz beigsies, - viņš sacīja.

—Kā tu to domā?

-    Nu, ka viņi to trako saņems ciet.

-           Vai ir okei, ja es aizsmēķēšu cigareti? - Tedijs Holms taustījās pēc kaut kā cimdu nodalījumā.

Māriuss pamāja ar galvu. - Ja vien tu atvērsi logu, - viņš teica un ciešāk satvēra melno kabatas lukturīti, ko turēja uz ceļiem.

FRANKS VERGELANNS HALVOŠENS NOLĒMA VINU APCIEMOT. Visu nedēļas nogali viņš bija sēdējis istabā, lasījis un gatavojies sacerējumam. Viņam bija apnikusi rakstīšana.

Apnikusi smadzeņu kustināšana visos virzienos, lai atrastu pareizos formulējumus. Bija nepieciešams atvaļinājums, bija jāaizbrauc kaut kur prom. Viņam patika ceļot. Pa dienu viņš bija izbraucis ārā ar traktoru un notīrījis pēdējo saputināto sniegu. Viņš bija nokaisījis visus gājēju ceļus abu daudzdzīvokļu namu priekšā un starp tiem. Kamēr viņš strādāja, domas galvā malās uz riņķi, uz riņķi vien.

Pirms dažām dienām viņš kāpņu telpā bija saticis jauno sievieti. Tā atgādināja viņam kādu citu. Sieviete bija ievākusies pirmajā stāvā un bija vientuļā māte ar četrus gadus vecu meiteni. Viņi bija sākuši runāties, un viņš bija piedāvājies viņai palīdzēt. —Ja ir kaut kas, ko tu gribi salabot, un tā, - viņš drosmīgi sacīja. — Tu zini, pārvaldnieks visu izkārto. — Viņa bija skaļi smējusies. Viņam sieviete uzreiz iepatikās, patika ari viņas smiekli. Juta, ka viņā ir kaut kas īpašs. Viņa bija viņam pateikusies un sacījusi, ka patiesībā viņai ir nepieciešama palīdzība. Viņa stāstīja, ka atbraukusi no Būdē, kur esot dzīvojusi piecus gadus. — Ir brīnišķīgi atkal atgriezties Dienvidaustrumnorvēģijā, — viņa bija smaidījusi. — Bet man nepatīk šīs meiteņu slepkavības apakšējā daudzdzīvokļu namā, - viņa viņam uzticējās. Viņš nebija lūkojies uz to nopietni, teicis, ka tā noteikti esot nejaušība. — Cik mums zināms, viņa varbūt tikai ir izdarījusi pašnāvību, — viņš teica.

— Bet viņu taču nožņaudza?

—Jā, varbūt, — viņš mierīgi sacīja un sāka runāt par kaut ko citu.

Franks Vergelanns Halvošens prātoja: diez kur palicis bērna tēvs? Bet to viņš nejautāja. Negribēja pārāk sasteigt.

Tajā pašā vakarā viņš bija palīdzējis viņai ienest iekšā dīvānu. Viņa bija pateikusies un ielūgusi uz kafiju un pirktu biskvīta kūku. "Kad būšu iekārtojusies, es cepšu pati," viņa bija teikusi. "Es domāju, ka te būs jauki. Redzu, ka te ir daudz bērnu, manai meitai patiks."

Vēlāk, atkal aizgājis uz savu istabu, viņš piepeši sajutās vientuļš. Tukšums dzīvoklī vēlās viņam pretī, tiklīdz viņš atvēra durvis. Viņš nejaudāja rakstīt sacerējumu. Viņš zināja, pēc kā ilgojas. Kas spētu padarīt dzīvi pilnīgu. Ģimene un cits darbs. Darbs, kurā viņš satiktu sev līdzīgi domājošus, nevis maisītos apkārt tikai kā slikti apmaksāts palīgs.

Viņš nolēma noiet lejā pie sievietes ar vīna pudeli. Dažreiz jau vajag vienīgi paļauties uz intuīciju.

Viņš žigli iegāja dušā, apmainīja apakšveļu un džemperi. Viņš nobrauca ar liftu lejā un mirkli palika stāvam pie viņas durvīm, tad pārdomāja. Viņam bija zudusi drosme. Viņš ar liftu atkal uzbrauca augšā un nolika vīna pudeli. Nemiers dzina viņu uz priekšu un atpakaļ, no istabas istabā. Beidzot viņš vairs neizturēja. Paņēmis melno jaku, viņš aizslēdza durvis un ar liftu nobrauca lejā. Kad viņš atvēra ārdurvis un nozuda tumsā, viņu sagaidīja aukstuma viļņi.

TANJA GĒBERE STĀVĒJA UN ATKAL SKATĪJĀS ĀRĀ PA LOGU. Jūra viņu apbūra. Viņai likās, ka cauri stiklam var sadzirdēt tumšā ūdens skaņas. Tas bija pārklājies ar ledu, bet pie krasta ledū bija plaisas un vaļējs ūdens.

Lielās, tukšās fabrikas ēkas slējās viņpus mazajam līcītim. Atzveltnes krēslā aizmigusi sēdēja policiste. Viņa bija jauna un droši vien iepriekšējā naktī nebija ne acu aizvērusi. Viņu sauca Līse Kopernese, un viņa bija acīmredzami nervoza. Viņa nepārtraukti zvanīja uz policijas iecirkni Askerē. — Tikai lai apklausītos, vai nav kas jauns, — tā viņa teica.

Tanjai pietrūka Randi Juhansenas. Viņa Tanju iespaidoja nomierinoši. Ar Randi varēja runāties. Viņas runāja par bērnu, ko Randi gaidīja. Viņa stāstīja, ka viņi jau esot apsprieduši vārdu. Ja būs zēns, viņas vīrs gribēja, lai bērnu sauktu Jūns. Randi tas šķita pārāk garlaicīgs. — Jūns Juhansens, kas tad tas par vārdu? — Viņas bija smējušās. - Nē, tam jābūt Korneliuss vai Ādams, vai Ršers - ar diviem e. Vai varbūt Ferdinands. Tanja ātri uzsmaidīja logam un prātoja: diez vai viņas augums kādreiz spēs iznēsāt bērnu?

Augumu plosīja nemiers. Viņa zināja, ka Māriuss ir ceļā uz šejieni. Viņa nevarēja viņam nepastāstīt, kur uzturas. Tās visas bija muļķības. Nabaga Māriusam taču ar to nebija nekāda sakara. Šodien skolā viņa to bija pateikusi. Viņai tikai vajadzēja Māriusu redzēt, pieskarties viņam, būt viņa tuvumā.

Rīdējās dienās viņa bija jutusi ari kaut ko citu. Tas viņu izbrīnīja. Viņai pietrūka mātes. Patiešām viņas pietrūka. Viņas žestu. Viņas smaržas. Veida, kā viņa runāja un skatījās uz Tanju.

Laiks pēc māsas nāves bija bijis drausmīgs. Bet, nedēļām un mēnešiem aizritot, Tanja manīja, ka viņas izjūtas kļūst asākas. Katru vakaru viņa stāvēja pie loga un stingi lūkojās uz putojošo jūru. Domās viņa atkal bija bērns. Viņa bija krastmalā kopā ar māti un māsām. Bija vasara. Māte bija brūni iedegusi un gaišie mati - gaišāki nekā parasti. Māte bija jauna. Viņai mugurā bija tirkīza krāsas kleita ar margrietiņu rakstu. Mazais, dzeltenais aplis katrā puķē piešķīra audumam pievilcību. Māte bija skaista. Tanja atcerējās, cik māte bija izskatīga. Un atcerējās sajūtu, māti mīlot. Bet viņas seja bija izplūdusi. lanjai neizdevās iztēloties mātes vaibstus. Gara acīm skatot ainas, viņa nepārtraukti dzirdēja jūras ritmus. Skaņas sakusa cita ar citu. Skaņas no tās reizes un tagadnes.

Viņai nepieciešams parunāt ar māti. Pastāstīt, par ko viņa ir kļuvusi. Varbūt viņa zināja, kas notiks. Viņa domāja par sapni, ko bija sapņojusi pagājušajā naktī. Pēkšņi pie viņas gultas bija stāvējusi Terēse. Nu un tad? - viņa bija jautājusi. Vai tu varbūt vari pareģot nākotni, ieskatoties pagātnē, - vai tā tu domā?

Tanja raudzījās ārā pa logu. Tumsa piepildīja visu. Pa dienu, kad bija gaišs, viņa juta tādu kā tukšumu. Bet, kad satumsa, tukšums izzuda. Piepeši viņa satrūkās. Tālumā no fabrikas ēkas cits pēc cita mirkšķinājās mazi gaismas stari. Kāds ar kabatas lukturīti deva viņai zīmi.

AUGSTIENĒ GULĒJA MĀJAS AR TŪKSTOŠ ACĪM UN RAUDZĪJĀS LEJUP UZ ASKERES CENTRU. Kātu Isaksens stāvēja ārā uz kāpnēm un vēroja daudzdzīvokļu namus augšā kalna korē. No šejienes viņam pavērās labs skats. Askere jau pamazām kļuva par nelielu pilsētu. Viņš paskatījās tālāk uz jauno stikla un tērauda stacijas ēku. Viņš dzirdēja paziņojumu, ka tieši pašlaik pie perona piebrauc vilciens no lidostas. Viņš nolūkojās uz Trekanten centru, kas pēdējos divos gados bija pamatīgi apbūvēts. Viņš paraudzījās tālāk uz jaunajām īres mājām, kas teju teju būs gatavas. Askere patiešām bija mainījusies. Senāk naktī tur nebija rosības un bija brīvas autostāvvietas un vasarā ar zāli apaugušas platības. Tagad pilnīgi visu bija notetovējis akmens. Askere nekad neatpūtās. Neskaidra rūkoņa cēlās no ēkām. Un no ielām.

Kātu Isaksens savilka ciešāk jaku. Vējš pātagoja viņa sejā ledusaukstas vēstis. Viņš gaidīja tos divus, kas nebija atnākuši, — Torkelu Brū un Svenu Vangbergu. Viņš nejutās labi. Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri septiņiem.

Jau no paša rīta viņš bija jutis tumšu nemieru. Dienas gaitā tas bija pastiprinājies. Tagad tas gandriz jau taisījās viņu paralizēt. Signāli no apkārtnes viņu mulsināja. Viņš kaut ko nebija pamanījis. Smadzenēs drudžaini dūca sīki informācijas un intuīcijas fragmenti. Problēma bija tā, ka viņš nespēja saredzēt kopējo ainu. Nespēja izšķirot informāciju. Viņa zemapziņa drudžaini strādāja, lai sasaistītu kopā sarkanos pavedienus. Bija uz mata tā, it kā augums būtu kaut ko atcerējies. Svarīga novērojuma fragmentus. Piemēram, ainu ar vīrieti pie loga. Bet kāds gan tam sakars ar šo lietu?

Bija arī kas cits — kaut kas, ko Tanja bija teikusi par pasargāšanu. Viņš īsti neatcerējās, kādā sakarībā viņa to bija pieminējusi._

Kātu Isaksens nejutās labi. Sasprindzis viņš gaidīja telefona zvanu. Viņš nezināja, no kā, nedz arī, par ko.

Dienā viņš bija centies saskaņot visu informāciju. Bija sēdējis pie datora ekrāna un šķirstījis dokumentus. Lappusi pa lappusei. Attēlu pēc attēla. Viņš bija rakstījis cilvēku vārdus un centies tos saistīt citu ar citu. Bija pārveidojis secību un vilcis svītras no cita uz citu. Tas neko nelīdzēja. Kad kāda domu aina savienojās, kāda cita atkrita.

Viņš blenza uz pieciem milžiem. No šejienes lie šķita milzīgi, itin kā saplūstu vienā. Tumsa bija izdzēsusi sienas. Bija palikuši vienīgi logi, kas no tik liela attāluma līdzinājās dzeltenām, vērīgām acīm.

Viņš domāja par vīrieti, ko bija redzējis pie loga. Tumšo siluetu. Rokas, kas atspiedās pret stiklu. Pirkstus, kas atgādināja nagus.

tedijs holms sēdēja pabā vecajā šlemmestades centrā. Telpa bija pilna dūmiem. Te noteikti nebija spēkā nekāda smēķēšanas aizlieguma. Vieta bija tumša un nolaista, gandriz netīra. Pie garā galda sēdēja, runājās un smējās pieci seši cilvēki. Pie vienas sienas karājās kādas grupas plakāts, to sauca "Dāmām priekšroka". Viņš īpaši pievērsa uzmanību mazam, jautram vīram ar brillēm, kurš gulēja izstiepies grupas priekšā. Grupa spēlēs pabā nākamsestdien.

Tedijs Holms piegāja pie letes un pasūtināja vienu kausu alus. Viņš jautāja, vai drīkst aizņemties VG, ko redzēja guļam aiz letes līdzās alus traukam.

Viņš jutās nemierīgs un sliktā omā. Policija nezināja to, ka Māriuss ir aizbraucis satikties ar Tanju. Policija neko nezināja. Māriuss bija teicis, ka īstenībā tas ir noslēpums un ka Tanja, to pastāstot, ir lauzusi solījumu. Jušana nebija patīkama. Māriuss bija lūdzis viņu gaidīt vienu stundu. Ja tad viņš nebūs atgriezies, viņš varēja atkal braukt mājās. — Es braukšu atpakaļ ar autobusu, — viņš tika teicis.

Tedijs Holms nezināja, kāpēc viņš vienmēr visiem izpalīdzēja. Sirds dziļumos viņš jutās vientuļš. Viņš zināja, ka nav viņiem pietiekami labs, nav viens no viņiem. īstenībā viņi nebija viņa draugi. Viņš domāja, ka redz viņiem cauri. Tie viņu kaut kā izmantoja - itin visi. Varbūt ari Ida bija izmantojusi. Viņš to nezināja. So domu viņš nevēlējās domāt. Viņš centās iztēloties, kāda Ida bija izskatījusies, kad viņš to sastapa pēdējoreiz. Viņa bija pagriezusies un pacēlusi roku, viegli pamājot. Viņš gribēja būt godīgs pret sevi. Bet it kā nespēja nirt dziļāk zemapziņas dzīlēs. īstenībā viņš nevēlējās zināt, kas tur ir.

iiannei marīei skāgei bija NERVU sabrukums, un viņa gulēja gultā, aizvilkusi logam priekšā aizkarus. Tas bija gulējis un gruzdējis viņā ilgi. Piepeši viņa bija piecēlusies un uzgājusi pa kāpnēm augšstāvā. Viņas iekšienē dega uguns. Kā sauss, sprakšķošs ugunsgrēks.

Vecāki nebija attapušies uzreiz. Bet, kad iestājās pilnīgs klusums un viņa nenāca lejā, tēvs bija devies augšā pie viņas. Viņš atrada meitu guļam gultā. Viņa nebija aizmigusi, bet seja bija izklaidīga. Viņa neatbildēja, kad tēvs viņu uzrunāja. Viņa nespēja atbildēt, nespēja piecelties. Viņa bija pakļāvusies liktenim. Juta, kā viņas smagais augums guļ gultā. Tagad tas bija pārņēmis visu vadību. Viņa netika vaļā no sava auguma. Nekad netiks no tā vaļā. Tas bija uzvarējis. Tās bija beigas. Virbūt viņas augums gribēja pazust, varbūt tikai gribēja kļūt par paša caurspīdīgu atspulgu. Ja vien viņa gulēs pilnīgi mierā. Ja vairs neēdīs, nedzers. Nedzīvos.

Viņa skatījās uz logu. Aizkari bija aizvilkti. Viņa zināja visu par rakstu to briesmīgajā audumā. Pazina ikvienu diegu. Ikreiz, kad ārā pa ceļu garām pabrauca auto, gaisma no laternām ielīda audumā un izveidoja svešādus, ļaunus rakstus. Aizkaru diegi īstenībā bija izausts dārzs. Ar ogām, puķēm un dažu labu kukaini.

Piepeši viņa atcerējās kaut ko skolā lasītu. To bija uzrakstījis Semjuels Bekets: Pieradums ir tā saikne, kas suni piesaista pie saviem vēmekļiem.

Tieši tāds viss bija. Viņa bija piesaistīta pati sev. Visam riebīgajam. Tieši tāpat kā māte, kas sēdēja lejā dzīvojamā istabā un bija piesaistīta pie krēsla, pie tumšās istabas. Ko viņa īstenībā gaidīja? Kāpēc viņa gaidīja? Kad kaut kas notiks?

Hanne Marle aizvēra acis. Viss bija ieguvis citādu skaņu. Viņa dzirdēja lietu sirdspukstus. Lietas lipa iekšpusē pie viņas acu plakstiem. Viņa juta, ka ir nogurusi no savām lietām. Viņa ilgojās tikai pēc viena, un tas bija — tikt no tām vaļā.

Viņas jūtīgums, kas nekad netika atzīts par likumīgu tāpēc, ka viņa bija tik resna, jau dzīrās parādīt savu īsto seju.

Viņa dzirdēja, ka tēvs zvana Torkelam Brū un lūdz viņu nekavējoties atnākt. - Esi tik laipns, — viņš sacīja. — Ir steiga.

Hanne Marie aizvēra acis. Viņa jutās nogurusi. Nebija vairs nekā, kam dzīvot. Bija saules aptumsums un nakts vienlaikus. Bija pārtraukums.

bērita gēbere mājās bija viena. Vīrs pirms divdesmit minūtēm bija aizbraucis uz Lions sanāksmi. Viņam bija vajadzējis saņemties, lai spētu aiziet. - Man gandrīz nemaz vairs nav spēka, - viņš bija atzinies. Bet Bērita bija viņu uzmundrinājusi. Viņa juta milzīgu nepieciešamību pabūt mājās viena. Kārenai bija peldēšanas treniņš. Rīc tam viņa pārnakšņos pie draudzenes.

Pašlaik tik daudz kas bija dīvaini. Neviens nevarēja viņai pārmest, ka viņa ir noraizējusies. Viņai pietrūka Tanjas. Viņa redzēja, kā meita cīnās ar sevi un attieksmi pret citiem. Māte neskaitāmas reizes bija lūgusi Dievu par viņu. Tomēr pēdējā laikā viņa to bija pārstājusi darit. Viņa nebija manījusi, ka šai grūtajā laikā Viņš kaut jele ar ko būtu palīdzējis. Viņa nezināja, kā tas ir. Varbūt Dievs gribēja viņu par kaut ko sodīt. Tādā gadījumā Viņam tas bija izdevies. Varbūt bija tā, kā rakstīts Bībelē: Un viņu mocību dūmi celsies augšup mūžu mūžos; un nebūs miera ne dienu, ne nakti tiem, kas pielūdz zvēru un viņa tēlu un pieņem viņa vārda zīmi.

Katru vakaru viņa ierāvās sevī. Nejaudāja būt kopā ar pārējiem. Cieta gan Rolfs, gan Kārena. Bet visvairāk cieta viņa pati.

Tanjas un Terēses trūkums bija milzīgs. Terēse bija mirusi. Tanja dzīvoja.

Viņa vairs nejaudāja raudāt. Viņa labāk domāja par to, kā dzīvos turpmāk. Varbūt viņai jānosprauž jauns kurss. Viņai jādomā pa jaunam. No šī briža dzīve būs citāda. Nekad tā vairs nebūs tāda pati.

Viņa stāvēja dzīvojamā istabā un iztēlojās, ka Tanja sēž dīvānā. Klusu viņa piegāja pie meitas un uzlika rokas viņai uz pleciem. Tajā pašā mirklī, kad viņa pieskārās siltajam, tievajam augumam, viņa saprata, cik muļķīgi un savādi viņa uzvedas. Vinu pārņēma panika. — Es esmu gluži viena, — vina sev teica. Un taja brīdī, kad bija to izteikusi, viņa apjauta, ka tieši tā ir problēma. Viņa patiešām bija viena, pilnīgi viena.

Tieši tobrīd ārpusē pie loga kāds kustējās. Tāda kā ēna, pelēka aina, kas aizmirgoja garām ārā tumšajā dārzā. Aina bija dzīva un ļauna. Tā griezās viņā kā stikla gabali. Tur ārā tumsā kāds bija. Kāds stāvēja tur aiz koka un viņu novēroja. Viņa skatījās uz koka ēnu, kas krita uz gaismu sniegā. Ena sadalījās uz pusēm. Ta kustējās un pārveidojās. Intuitīvi viņa juta, ka tur ārā ir kāds, kas viņai vēl kaut ko ļaunu.

pagalmā iegriezās torkela brū lielais, tumšais VOLVO. Gaismas staru kūļi vēzējās pār pelēko sienu ar nolupušo krāsojumu. Viņš domāja: cik šī māja varētu būt grezna. Baltais kaķis kā kažokota bulta aizskrēja un paslēpās aiz dažām kastēm pussabrukušajā garāžā.

Februāra debesis bija smagas un aizturēta sniega pilnas. Itin kā tās apslāpētu pelēku niknumu.

Taustīdamies gar savu čemodāniņu, viņš skatījās augšup uz logu. Aizkari bija pavisam aizvilkti. Atvēris ārsta somu, viņš pārbaudīja, vai visi instrumenti ir vietā.

Slēgdams ciet automašīnas durvis, viņš domāja par cilvēku likteņiem. Neviens nezināja, kāda būs dzīve. Cilvēks bailēm un bēdām ir pieejams visu diennakti. Viņš zināja visu par kariem cilvēka ķermenī. Maziem un lieliem. Nevainīgiem un bīstamiem.

Ārsta kāju trokšņi pret balto zemi lika kaķim atkal šauties prom. Šoreiz zem viena no akmeņiem mūrī, kas sadalīja dārzu divās daļās. Iekšā aukstuma un drošības caurumā. Starp citiem akmeņiem. Ar dzīvnieka sirdi, kas stipri sitās.

tanja gēbere gāja prom pa klinšaino nogāzi. "Ta bija gluda, ūdens gandrīz nopulēta. Dažās vietās to arī klāja plāna ledus plēve. Viņa apstājās, šķita, it kā kaut ko dzirdētu, bet pati sev iestāstīja, ka murmina tikai ūdens. Illzbailes. SSSausmas. UUUzmanies. UUUzmanies.

Viņa savilka ciešāk jaku un sargājās, lai nenokristu. Vakars patiešām bija piķa melns. Ass, ledains vējš svilināja viņai vaigus. UUUzmanies, sauca jūra.

Tanja Gēbere gāja tālāk pa sasalušo zālāju. Te, pie paša ūdens, sniegam bija grūti noklātiesL Viņa stingi skatījās pāri tumšajai, nemierīgajai jūras virsmai. Ūdens rādīja muskuļus. Kā grīda, kas kustas. Jūras sūcošais spēks bija milzīgs. Viļņošanās ar raupju spēku sitās pret kalnu. Vējš nepacietīgi līda viņai aiz jakas. Aukstums koda roku locītavās.

Rīkšņi viņa atkal ieraudzīja gaismas zibšņus. Trīs — citu pēc cita. Z.ib, zib, zib. Viņai šķita, ka redz tēlu, kas lēnām kļūst tumšāks. Viņa aši pasmaidīja. Aukstums viņu pārvērta. Viņa saplūda ar ainavu. Kļuva par brūnu, klinšainu nogāzi ar Iedus dzīves un akmens dzīves iešķēlumiem. Granīta asinsvads asinīs. Viņa ilgojās sajust viņa siltumu. Tie bija viņi abi uz visiem laikiem. Viņa tā juta. Viņi turēsies kopā. — Vai vari iedomāties, — viņa bija jautājusi skolā tajā pašā dienā, — ka mēs kādreiz aiziesim prom viens no otra?

- Nē, — viņš bija atbildējis, — nekad.

Viņš bija pasmaidījis un noskūpstījis viņu uz pieres. - Es mīlu tevi, Tanja, - viņš bija teicis. Tāds viņš bija. Nepārtraukti teica tikai labus vārdus. Lika viņai justies droši. Ari viņa viņu mīlēja. Tas bija gandrīz pārāk labi, lai būtu patiesība. Tanja Gēbere uzmeta ātru mirkli zaļi melnajam dziļumam. Viņai bija bail no labā. Tas parasti izbeidzās.

naids un ļaunums ir bīstams dzenulis, kad nāk saskarē ar sliktu paštēlu. Tas atbrīvo aukstuma vainagu. Viņš stāvēja tumsā un juta ciskās un ikros urbjamies vēju. Viņš bija stāvējis nekustīgi veselu mūžību.

Naids grauza viņu. Viņš domāja par māti, kas bija teikusi, ka viņš ir nekam nederīgs — slinks, nevērtīgs un dumjš. Ne tuvu ne tāds kā māsa, kas uzrotīja piedurknes un palīdzēja mātei, pieņemot viņas uzstādītos noteikumus. Kad kļuva pārāk ļauni, viņš iesēdās automašīnā un brauca prom. Lejā uz centru, prom pa ceļu vai iekšā mežā. Vienalga kur. Viņš varēja tā braukāt uz priekšu un atpakaļ — ilgi.

Viņš nebija tik dumjš, lai uzveltu vainu mātei. Tā bija viņa paša vaina, bet par sevi viņam nepatika šādi domāt. Viņš bija pašpaļāvīgs cilvēks. Viņš pildīja savus pienākumus. Viņš spēja saprasties ar cilvēkiem. Viņš maigi runājās ar vecām dāmām, jauniešiem un pieaugušajiem — atkarībā no tā, ar ko viņam bija darīšana. Viņš nebija nekāds no dzīves attālinājies vientulis. Gluži pretēji - viņš bija pašpaļāvīgs, domājošs, patstāvīgs indivīds. Viņa problēma bija tā, ka viņš nespēja noskatīties, ja cidem klājas slikti. Tas bija viņa liktenis. To bija smagi nest.

Pirms dažām dienām viņš bija palīdzējis kādai vecai sievietei uznest augšā jaunu virtuves galdu. Vai viņš nebija pusstundu sēdējis un klausījies viņu stāstām, cik vientuļa viņa ir? Un vai pirms trim dienām viņš nebija nomazgājis kāpnes, kaut ari nebija viņa reize to darit? Protams, viņš to darīja naktī. Pulkstenis bija pustrīs. Milzu māja bija pilnīgi klusa. Kāpnēs smaržoja pēc akmens. Lupata jautās vēsa pret viņa roku. Viņš piespieda delnu pie gridas. Viņam patika pieskarties akmenim.

Sienas runāja. Tās viņam stāstīja par visiem, kas te dzīvo. 1W visiem, kas te bija dzīvojuši, un par visiem, kas te dzīvos. Šie daudzdzīvokļu nami pastāvīgi bija pilni ar dažādiem cilvēkiem. Ļaudis pirka dzīvokļus tāpēc, ka tie bija lēti. Tas bija sākums. Bet neviens te negribēja dzīvot visu atlikušo mūžu. Mazajos dzīvokļos neviens negribēja novecot.

Viņš nezināja, kā atbrīvosies no niknuma. Viņš bija degradējis savu rīcību līdz tam, ka tā bija uzvedība. Ne nogalināšana, ne slepkavība, bet gan uzvedība. Tas bija viņa veids, kā attīrīt savu dzīvi.

Nulle Nāle vairs nespēja gaidīt. Bija pienākusi viņas kārta. Tagad ari viņai beidzot būs gods viņu satikt.

bērita gēbere nodzēsa visas lampas un piezvanīja torkelam brū uz mobilo telefonu. Vajajā gaismā, kas spīdēja no āra lampas pie grumbuļainā ārdurvju stikla, viņa tik tikko spēja saredzēt ciparus uz telefona. Atskanēja signāli, bet viņš neatbildēja. Balss pavēstīja, ka pēc pīkstošā signāla var ierunāt ziņu. Viņa nospieda pogu, meklēja augšējā kumodes atvilktnē un atrada savu mazo adrešu grāmatu. Drudžaini šķirstīja lapas un uzgrieza Svena Vangberga mobilā telefona numuru. Viņš tūlīt atbildēja. Viņa bija histērijā. Skaidroja, ka ir redzējusi kādu ārā pie loga. - Tas patiešām tā ir, - viņa apliecināja. - Esi tik labs, tici man. Tās nav fantāzijas, patiešām nav. Kur tu esi? — viņa jautāja.

—Es esmu automašīnā, ceļā uz Lions sanāksmi. Esmu mazliet aizkavējies, - viņš sacīja, — man bija pacients…

-     Bet tev jāatbrauc, - viņa šņukstēja, - tagad, uzreiz. Vai tu esi tālu no šejienes?

—Es esmu lejā pie Esso degvielas uzpildes stacijas, tieši pie satiksmes loka.

-     Esi tik labs un atbrauc, - viņa raudādama atkārtoja. - Es esmu izmisusi. Man liekas, ka es sabrukšu. Es patiešām ārpusē

kādu redzēju. Un Tanja sēdēja dīvānā, kaut gan viņas te nav. - Bērita Gēbere sāka trfcēt un aizlika mutei priekšā roku. - Es redzēju viņas tievo kaklu un pakausi. Man liekas, ka es jūku prātā. Tev jāiedod man kaut kas.

Viņš skaļi nopūtās. - Vai mēs nevaram atlikt to uz rītu? - viņš noguris jautāja.

- Nē! - kliedza Bē rita Gēbere. — Esi tik labs.

Labi, viņš noteikti sacīja. - Es griezīšu riņķī un braukšu, cik vien ātri varēšu.

kātu isaksens atkal iegāja vecajā ēkā. Viņš paņēma jaku no pakaramā. Sanāksme bija sākusies. Vīri sēdēja ap iegarenu galdu un klusu sarunājās. Viņi pārsprieda, cik daudz naudas piešķirs kādam bērnunamam Rumānijā. Ne Svens \4ngbergs, ne Torkels Brū vēl nebija ieradušies.

Kad viņš jau gatavojās atstāt ēku, zvanīja mobilais telefons. Nospiedis zaļo pogu, viņš pielika telefonu pie auss. Tā bija Randi, kas pastāstīja, ka ir pazudusi Tanja Gēbere. - Sardze aizmiga, — viņa teica un turpināja: - Es tagad braucu uz turieni kopā ar Asli.

-            Labi, - nobažījies teica Kātu Isaksens. - Bet tas ir sasodīti muļķīgi.

-    Viņa ir ārkārtīgi nelaimīga, — sacīja Randi Juhansena.

-    Vii es kaut ko varu darīt?

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-    \4i lai es braucu jums līdzi?

-             Es domāju, tas nav vajadzīgs, - mierīgi atbildēja Randi Juhansena. - Viņa noteikti ir izgājusi izvēdināt galvu. Turpat līdzās ir viens kiosks un arī pabs.

-    Tikai esi piesardzīga, — viņš sacīja, - ar bērnu un visu…

-            Es zinu, no nākamās nedēļas man būs tikai papīra darbi, - viņa teica.

-           Vai Karlosa de Silvas pratināšana deva ko jaunu? — ziņkārīgi jautāja Kātu Isaksens.

—        īstenībā ne. Viņš visu noliedz, — Randi īsi atbildēja. Bet mums par viņu ir vairāk, nekā vajadzīgs. Mongo izlika visas kārtis galdā un pastāstīja, ka Ida vienīgā esot zinājusi, ka viņš pārdod narkotikas, pārējie ne.

Kātu Isaksens pie sevis pamāja ar galvu. — Un citādi?

—        Nē, nekas cits, kā vienīgi tas, ka viņam pieder nevis divi, bet trīs dzīvokli.

—Trīs dzīvokli?

-Jā.

Klausulē iestājās klusums.

—             Vai tu tur esi?

—             Jā, — viņš atsaucās. — Trīs dzīvokli un nevis divi.

-Jā.

—Kura nama atrodas trešais dzīvoklis?

—Kurā namā?

-Jā?

—       Cik atceros, tas bija augšējā namā - piektajā vai septitaja stāvā, - atbildēja Randi Juhansena un pastāstīja, kam viņš to ir izīrējis.

—       Velns, — Kātu Isaksens skaļi noteica. Kaut kas traucās cauri viņa smadzenēm kā Morzes signāli. Zemsvītras piezīmes stāvēja rindā.

Klausules otrā galā iestājās klusums.

—         Kas ir? Tam taču nav nekāda sakara ar šo lietu? — Randi Juhansenas balsī bija dzirdama nomāktība. — Starp citu, — viņa turpināja, — Ivars Hansens joprojām ir uz brīvām kājām. Viņš gan ir ticis manīts jau dienā pie kādas degvielas uzpildes stacijas Askerē. Man šī situācija pagalam nepatīk.

torkels brū ieradās ātrāk, nekā halvors skāge bija uzdrošinājies cerēt

Viņš atvēra durvis uzreiz, kolīdz atskanēja klauvējiens. — Mēs par viņ ir dikti uztraukušies, — viņš sacīja, lūkodamies uz ārstu.

— Viņ vis laik ir tik nelaimīga, un nu viņ vairs nejauda. Kas tur dīvains, ja ņem vērā vis, kas notics. Viņ it kā spiež smag nast, — tēvs nopūtās.

No kambarīša zem kāpnēm spalgā balsī rēja putnu suns. Itin kā tas gribētu kādu brīdināt. - Par šito nav ko likties zins, - teica Halvors Skāge, pamādams uz skapja durvīm.

Ārsts centās mierināt tēvu. — Var jau būt, ka tas ir tikai vīruss, viņš teica un noliecās, lai novilktu galošas. — Sajā gadalaikā notiek daudz kas savāds.

- Nē, nē, patur vien kurps kājās. Te tik un tā nau tīrs, — sacīja Halvors Skāge.

No dzīvojamās istabas sauca Reiduna Skāge: — Pasteidzies taču, nestāvi un nepļāpā ar manu vīru! — Viņas tumšā balss pauda aizturētas dusmas.

Halvors Skāge uzmeta ārstam nomāktu mirkli. — Kā tad, — viņš sauca pretī sievai. — Viš jau iet augšā.

Torkels Brū sacīja, ka vislabāk gnbot palikt vienatnē ar pacienti, kad viņu izmeklēs. — Tā būs labāk, — viņš sacīja, — mums visiem.

Pamājis ar galvu, Halvors Skāge iegāja tumšajā dzīvojamā istabā un klusu aizvēra durvis.

Torkels Brū smagi kāpa augšā pa kāpnēm. Pakāpieni knakšķēja zem viņa svara. Un suns rēja kambarītī.

Viņš gāja pa nelielo gaiteni un uzlika roku uz durvju roktura. Mirkli stāvēja un klausījās, tad to nospieda un klusi iegāja istabā.

pie durvīm klauvēja. Bērita Gēbere neskanīgi nolavījās lejā pa kāpnēm. Nemitīgi viņa griezās riņķī, neatraudama acis no loga. Viņa gāja uz durvīm. Ara lampas gaismā uz grubuļainā ārdurvju stikla viņa varēja redzēt vīrieša aprises. Viņa pielika muti pie pašas durvju spraugas. - Sven? - viņa klusu sacīja.

-Jā, - viņš atbildēja, - ver vaļā.

Atri ieslīdējis iekšā, viņš žigli aizslēdza aiz sevis durvis. - Esi mierīga, — viņš sacīja, nopietni lūkodamies viņā. Svena matos bija iekritušas dažas mitras sniega pārslas.

—       Dārzā kāds ir, — viņa uztraukti čukstēja. - Es esmu simt procentīgi pārliecināta. īstenībā tas sākās ar tādu kā sajūtu… es…

—       Kuš, — viņš to pārtrauca un brīdinoši pielika rādītājpirkstu pie lūpām. — Es zinu, — viņš mierīgi teica, — es viņu redzēju.

—       Tu viņu redzēji? — Bērita Gēbere sarāvās un bailīgi paskatījās psihiatrā.

—              Jā, — viņš atbildēja, — es viņu pamanīju, kad piebraucu.

—              Vcii tad viņš bija šai mājas pusē?

Svens Vangbergs pamāja ar galvu. — Viņš stāvēja un klausījās pie durvīm, — viņš sacīja, — tad viņš atkal pazuda ap stūri.

—       Ak Dievs, — Bērita Gēbere kunkstēja. — Iespējams, viņš domā, ka te ir Tanja, - viņa nomurmināja.

—Iespējams, — nopietni sacīja Svens Vangbergs.

—              Vai tu domā, ka viņam ir kāda iespēja tikt iekšā mājā?

Svens Vangbergs papurināja galvu. - Nedomāju vis, — viņš

teica. - Un, kā tu pati saki, viņš taču meklē Tanju.

Viņi lēnām kāpa augšā pa mazajām pustrepītēm dzīvojamā istabā. - Es neesmu zvanījusi policijai, - viņa sacīja. - Tagad mums tas jādara.

—       Tb izdarišu es, — sacīja psihiatrs un neveikli vilka ārā savu mobilo telefonu.

Bērita Gēbere dziļi ievilka elpu. - Paldies tev. Ka tikai Tanja ir drošībā, — viņa tumsā čukstēja.

viņa rokas apņēma visu tanjas augumu. Viņš piespieda viņu tik cieši sev klāt, ka tas darīja sāpes. Tanja smējās.

—Esi taču piesardzīgs, — viņa sacīja.

-            Es tā pēc tevis ilgojos. - Māriuss Berners skūpstīja viņu te uz pieres, te uz mutes. Viņa lūpas bija aukstas, bet mute — silta.

Pamestajā fabrikā bija tumšs. Vecās mašīnas bija pilnas netīrumu un putekļu. To kontūras atgādināja groteskas dzelzs figūras ar rokām, kas stiepās uz visām pusēm. Gar vienu sienu bija sakrauti brūni papīra maisi ar pelēku cementa pulveri. Stūrī gulēja apjomīga betona kluču kaudze. Tai līdzās — daži tukši rupja auduma maisi.

Paņēmis vecos maisus, Māriuss Berners salika tos citu uz cita. la, lūk, viņš sacīja, — mazliet netīra, bet tā ir mūsu gulta. — Viņš iesmējās.

-     Mums pie vienas vietas, ka tā ir netīra, — Tanja smaidīja.

Viņi nogūlās. Tanja uz sāniem. Viņš aizmugurē, aplicis rokas

viņai apkārt. Tanja juta pakausī Māriusa elpu. Siltu un stipru.

Piepeši acs tīklenē atausa aina. Māte izstiepa roku, lai noglaudītu viņas delmu. Bet Tanja izvairījās. Nabaga mamma, viņa skumji nodomāja. Viņa mani patiešām mīl.

—Neviens nedrīkst tevi man atņemt, — Māriuss čukstēja. — Neviens.

Viņa tumsā smaidīja. — To es arī negribu, — viņa sacīja.

Viņai nebija ne jausmas, ko Māriuss domā. Viņš Tanju cieši apskāva. Viņš bija savijis rokas viņai tik stingri apkārt, ka viņa jutās drošībā. Itin kā viņa rokas būtu iemaukti. Sī sajūta viņai patika.

melna un dzeltena aina ar vīrieti pie loga. Vai tas būtu pietiekami, lai rīkotos? Noteikti ne. Kātu Isaksens bija apjucis. Sī gruzdošā pārliecība nedeva mieru. Randi Juhansena bija nosaukusi trešā īrnieka vārdu. Viņš neko nevarēja pierādīt, bet intuīcija viņā dega kā uguns.

īsu brīdi apdomājies, viņš metās iekšā automašīnā, iedarbināja motoru un stingri nospieda gāzes pedāli. Pa ceļam uz Hā- galeku viņš ļāva, lai galvā virpuļo detaļas. Viņš pūlējās sistematizēt domas. Viens plus viens nebija divi. Zils un dzeltens nekļuva zaļš. Balts un melns nekļuva pelēks. Tas kļuva sarkans.

Viņš piebrauca pie ieejas durvīm un izmetās ārā no auto. Cauri melnajam gaisam dejoja sīkas, aizkaitinātas sniegpārslas. Lifts stāvēja lejā, viņš ieslīdēja tajā un nospieda pogu uz piekto stāvu.

Viņam pretī spīdēja durvju plāksnīte. Te dzīvo - un virkne uzvārdu. Pēdējos divus stāvus uz augšu viņš skrēja. Skats uz durvīm bija pagalam skumīgs. Nekādas durvju plāksnītes. Nekāda paklāja pie durvīm. Tikai melna durvju actiņa, kas rādīja uz abām pusēm.

Viņš piespieda zvana pogu. Tā bija bojāta. Viņš sita pa durvīm un gaidīja. Nekas nenotika. Viņš dauzīja pa durvīm. Blīkšķi atbalsojās lejā kāpņu telpā. Viņa sirds mežonīgi sitās. Viņam jāpieņem lēmums.

Kātu Isaksenam vajadzēja desmit minūtes, lai atmūķētu durvis. Pa to laiku viņam pretī skrēja mājas skaņas. Bērns, kas raudāja aiz slēgtām durvīm. Kāds suns, kas rēja. Balsis no televizora.

Durvis ar vieglu klikšķi atvērās. Mazajā gaitenī dega gaisma. Viņš ātri ieslīdēja iekšā un klusu aizvēra durvis. — Hallo, - kā pārbaudīdams viņš ierunājās un ielūkojās virtuvē, kur virs izlietnes dega maza lampa. Dzīvoklī turējās savāda smaka. No putekļiem, veca ēdiena un vēl kaut kā. Viņš redzēja, ka izlietne ir pilna ar glāzēm un netīriem šķīvjiem.

Viņš iegāja dzīvojamā istabā. Dzīvoklis bija tukšs. Tikai vientuļa lampa dega virs nodeldētā dīvāna galdiņa. Uz tā gulēja atslēga ar zaļu plastmasas atslēgu riņķi. Viņam pretī sāpīgi spīdēja Terēses vārds. Tas bija uzrakstīts nedrošā meitenes rokrakstā. Terēse.

īsu acumirkli Kātu Isaksens palika stāvam un sakopoja enerģiju, tad drāzās cauri istabām. Viņš nezināja, ko meklē. Vismazākajā guļamistabā aizkari bija aizvilkti. Viņš atrāva tos vaļā. No daudzdzīvokļu mājas viņam pretī spīdēja neskaitāmi logi. Viņš orientējās uz trim tumšajiem logiem meiteņu dzīvoklī. Aklie logi spēcīgi blenza viņam pretī.

Viņš ieskrēja vannas istabā. Uz plauktiņa gulēja netīrs bārdas skuveklis un tam līdzās — cēli vientuļa pudele ar kontaktlēcu šķīdumu. Viņš atrada kurpju pāri, kas kārtīgi bija ielikts vannā. Noliecies viņš izņēma kurpes. Kaut kas viņā taisījās pārsprāgt. Bailes sūcās no augšdelmiem un rokām. Plaukstas bija slapjas. Viņš ieskatījās kurpēs. Četrdesmit trešais lielums.

Cauri viņa galvai traucās ārprātīgs troksnis. Viņš vairs nespēja skaidri domāt. Viņš juta, ka kaut kas tūlīt notiks. Tieši pašlaik. Bet viņš nezināja, kur. Kad beigsies šis vājprāts?

Apgriezis kurpes otrādi, viņš paskatījās uz zoļu rakstu. Viņš to uzreiz pazina. Viļņu rakstu un apļus, kā uz zemes no Pils parka.

spēja kustība ārā pie loga lika viņiem satrūkties. — Ak Dievs, — Bērita Gēbere kunkstēja.

—          Atslābinies, — mierīgi teica Svens Vangbergs. — Es esmu šeit.

—          Tie būs koka zari, — bailīgi teica Bērita Gēbere, pūlēdamās savaldīties. Viņa notupās aiz puķainā dīvāna, kas stāvēja tumšās istabas vidū. - Apsēdies arī tu, - viņa sacīja Svenam Vangber- gam, - tad varbūt viņš nozudīs.

Psihiatrs ātri paskatījās ārā pa logu, tad darīja tā, kā viņa teica. Brīdi viņi sēdēja pilnīgi klusu. Bērita Gēbere paskatījās viņā un uzsmaidīja jocīgu, vieglu smaidu. — Piedod par visu šo satraukumu, - viņa sacīja, - bet es jūtu, ka kaut kas nav kārtībā. Man nepārtraukti ir bail. Man no visa ir bail. Es visur redzu slēptas briesmas. Un vēl es nepārtraukti domāju. Par to, kas ir sagājis grfstē, - vai tajā ir mana vaina. Vai es varbūt esmu bijusi par stingru. Es domāju - ja jau viņiem liekas, ka es esmu bezcerīga. - Viņa nopūtās. - Man ir tik šausmīgi bail, - viņa sacīja.

Svens Vangbergs palūkojās viņā. Bija neērti šādi sēdēt, sakņupušam neierastā stāvoklī. - Tev taču ir iemesls just bailes, par to nav nekādu šaubu, — viņš sacīja.

torkels brū smagi apsēdās uz gultas malas. Hannes Maries lielais augums nekustīgi gulēja gultā. Istaba bija maza un garlaicīga, gandrīz kā cietums. Ja jau viņš to sajuta, ko tad vajadzēja just meitenei?

Visbezcerīgākais šajā situācijā bija tas, ka viņš nespēja saskatīt nekādu ātru problēmu risinājumu. Vienīgi tad, ja viņa gribētu sadarboties. Bet tādu vēlēšanos viņa ne tuvu nebija izrādījusi. īstenībā viņa ārstā izraisīja riebumu. Viņš nevarēja teikt, ka meitene viņam patiktu. Viņai nebija īstas pievilcības. Kaut kā trūka visā viņas būtībā.

Hanne Marie lēnām pagriezās pret ārstu un uz mirkli atvēra acis. Bailīgi viņa palūkojās uz to. īstenībā nezināja, vai viņš grib viņai palīdzēt, vai tāpēc viņš ir atbraucis.

Viņš sāka runāt. Mēģināja ar viņu nodibināt kontaktu, bet viņa tūlīt atkal aizgriezās prom. Viņš uzlika roku meitenei uz pleca. Tā viņš īsu bridi sēdēja, neko neteikdams.

Tad viņam vajadzēs lietot citas metodes. Viņš zināja, ka spēs tikt viņai klāt. Viņš zināja, kas meiteni moka. Un viņš zināja, ka ari viņa to zina. Viņš nolēma, ko daris, un lēnām noliecās pār viņu.

tanja gēbere zināja, ka cilvēkā var iemājot vairākas personības. Viņa ieklausījās fabrikas telpas klusumā. Viņa jutās pa pusei pati un pa pusei sveša. Viss jaunais, kas viņā veidojās, viņu mulsināja un viesa nogurumu. Sī bēgšana no sevis, ar ko esmu nodarbojusies, ir apzināta, viņa domāja. Man tā jāizbeidz.

Māriuss bija pabāzis roku zem viņas svītera. Viņš meklēja ceļu pie viņas mazajām krūtīm. Tumsā Tanja pasmaidīja. Viņas mute bija kā atvērtas durvis.

-tu mani vari saukt par nulli nāli, - viņš čukstēja viņas pakausim tumsā. Tumsā viņš bija pielīdis viņai klāt un lūdzis viņu atslābināties. Viņš juta, ka viņa ir saspringta, ka teju teju viņu atmaskos. — Pagulēsim tā brīdi, — viņš teica. - Ne par ko nedomā, tikai esi tu pati. Un jūties pilnīgi droši. — Viņš runāja tieši viņas siltajā ausī. — Es vēlu tev tikai labu, - viņš sacīja.

Viņa neatbildēja. Centās pagriezties, lai redzētu, kāds viņš izskatās. Vai viņš jokojās vai domāja to nopietni? — Nulle Nāle — kāpēc lai es tevi tā sauktu? — Piepeši viņai nepatika psihiatra balss. Tā bija sveša. Viņš izstaroja kaut ko viņai neaptveramu. Kaut ko biedējošu. Bērita juta, ka sirds jau sitas miega artērijā. Viņa balss bija kļuvusi violeta, un viņa pilnīgi nesaprata, kas notiks.

—Labāk atkal apsēdīsimies, — viņa sacīja un mēģināja piecelties. Viņš uzsmaidīja viņas pakausim, bet viņa rokas laipni turēja sievieti ciet. Viņš lūdza viņu būt klusai. Viņa nedrīkst kliegt, nedrīkst saukt.

Psihiatra vārdi plūda pār viņu kā auksts ūdens. Nulle Nāle. Sis vārds raisīja viņā bailes. Laiks saudzīgi noglauda viņas augumu. Laika līnija žigli skrēja uz priekšu. Nemiers cīnījās ar saprātu. Tagad viņai jāsaņemas. Viņa taču zināja, ka viņš nav bīstams.

-     Man nepieciešams piecelties, - viņa sacīja. — Šāda gulēšana dara man sāpes.

Tad viņš vairs nesmaidīja. Viņš stingri aplika viņai rokas un ar varu nospieda viņu uz gridas. — Tu darīsi tā, kā es teikšu, — viņš šņāca, un tikmēr sienas virs sievietes galvas izpletās un savāca savas balsis varenā skaņā virs viņas.

sapņu ķērājs dārdēja uz kātu īsaksenu. It kā tas būtu mašīna. Ļaunuma dzirnavas. Lielākajā guļamistabā stāvēja divi krēsli ar atzveltnēm viens pret otru. Starp krēsliem bija nostiepta savādam zirnekļa tīklam līdzīga, neparasta lieta, veidota no brūnām ādas strēmelēm, pērlēm un spalvām. Un matiem.

Pie vienas spalvas bija piestiprināta zīmīte. Sis sapņu ķērājs ir iemācījis man patiesību, bēgšanu uz citām pasaulēm, speķu, stiprumu un uzvaru. Uzvara!

Matos bija ietīta saņurcīta papīra strēmele, uz kuras bija rakstīts: Noplēsti mati - par skumjām. Mati no čūskām kā Medūzai. Atriebības dieviete pārstāv sievišķā spēka ļaunumu un iznīcinošo aspektu.

Kātu Isaksens juta, ka cauri augumam izskrien auksta vēja brāzma — … sievišķā spēka ļaunumu un iznīcinošo aspektu?

Viņš iegāja atpakaļ istabā. Uz galda viņam pretī spīdēja atslēgas. Viņam vēl nebija ataususi gaisma, no kurienes sapņu mašīnā ir mati. Bet viņš juta šī cilvēka vājprātu lienam ārā no ikviena šī pieticīgi mēbelētā dzīvokļa stūra. Viņš domāja par logu, pie kura trakais bija stāvējis un novērojis meitenes. Visu pavasari, vasaru, rudeni un ziemu. Viņš nolādēja sevi, ka nav to pārbaudījis jau toreiz, kad atklāja vīrieti pie loga. Bet kā viņš to būtu varējis izdarīt? Viņam nebija pierādījumu nekam, vienīgi sava intuīcija. Un viņš bija audzināts tajā neieklausīties.

Pie vienas sienas dzīvojamā istabā stāvēja rakstāmgalds ar datoru. Tas bija ieslēgts. Zilā gaisma mirgoja viņam pretī. Uz rakstāmgalda izklaidus atradās milzīga papīru kaudze. Te dzīvoja cilvēks, kas strādā.

Kātu Isaksens aizgāja pie rakstāmgalda. Viņš jutās vienlaikus uztraukts, pārskaities un nobijies.

Pie sienas virs rakstāmgalda bija pielīmētas piecas dzeltenas līmlapiņas. Uz vienas bija rakstīts: Mīļā Ida un Terēse, un… Uz otx-as: Ja es nebūtu izprovocēts, skatoties uz jums pa logu, šī spēle jums būtu gājusi secen. Un man tā būtu gājusi secen. Uz trešās lapiņas: Un policijai būtu bijis mazāk darāmā. Bet man nepietiek saprāta likt jūs mierā. 1a es raugos uz to. Turpinājums nāca ceturtajā un piektajā: … mēs visi esam nonākuši pie krustcelēm, kur mēs satiekamies un kur noteicējs esmu es. Es satieku jūs pilsētā, pagrabā un mežā. Es tam nepiešķiru nekādu nozīmi. Es jūs novēroju, bet jūs to nezināt. Tomēr beigās jums būs gods mani satikt-

Kātu Isaksens atkal blenza uz pirmo dzelteno lapiņu. Mīļā Ida un lerēse, un… Kam piederēja trešais vārds uz lapiņas? Kur viņš tagad atrodas?

Papīru kaudze, acīmredzot pusgatavs manuskripts, glīti gulēja līdzās tastatūrai. Pusgatavās grāmatas nosaukums bija "Sapņu ķērājs grāmata par to, kā tikt galā ar problēmām".

Kātu Isaksens sāka lasīt: Es vēlos, lai tu dod sev svešu vārdu. Tas tāpēc, lai tev pašam pret sevi būtu citāda attieksme. Sī daudzu gadu garumā attīstītā metode ir devusi ļoti labus rezultātus. Es esmu devis sev vārdu Nulle Nāle.

Es gribu pierādīt, ka cilvēciskā līmenī pasaule nevirzās uz priekšu. Un ka mums ir jāiemācās sadzīvot ar sevi tādiem, kādi esam.

Pirms dažiem gadiem tika sākti izrakumi kādā mazākā piramīdā, kas atrodas pie paša Pakala kapa pieminekļa. Un tur tika atrasts sievietes skelets. Viņai līdzi kapā bija vairāk nekā desmit akmens plākšņu. Plāksnes vēstīja par to, ka viņai bijis daudz bērnu, bet ka viņa bijusi slikta māte.

viņš nejuta nekādu līdzjūtību pret viņu. Viņš izbaudīja viņas tuvumu. Viņa gulēja tam apakšā un cīnījās, lai izrautos. - Tu izposti viņu, - viņš šņāca. - Tieši tāpat kā tās abas. Jūs neredzat to, kādas esat. Neredzat viņā sapņus. Neliekat viņai mieru. Viņa ir vairāk vērta nekā jūs visas trīs kopā.

Sī ir patiesība, viņš domāja, ļaudams izpausties no iekšas nākošajiem dzinuļiem. Viņš nejuta pret viņu nekādu līdzjūtību. Bija nepieciešams, lai viņa nomirtu. Viņš iesies viņas matu kušķi savā sapņu ķērājā. Tas bija viņa veids, kā parādīt viņai tādu kā pēdējo nicinājumu. "Tas īstenībā bija vairāk, nekā viņa drikst prasīt.

kātu īsaksens turēja rokās sapņu ķki</\|1 i ,l i..k>. pamazām pārņēma viņa augumu. Pamazām viņš aptvēra, Li pie ādas zirnekļu tīkla ir piestiprināti meiteņu mati. Matu s.iknt•?, klāja sarecējušas asinis.

Viņš juta, kā niknums un bailes cīnās par to, kurš pirmais aiz kļūs līdz viņa smadzenēm. Apmulsums bija totāls. Nejaukā sapņu ķērāja un tikko šķirstīto papīru atklājums viesa viņā izmisumu. Viņš nezināja, ar ko lai sāk. Viņa kustības bija lēnākas, nekā viņš varēja atļauties. Viņš piezvanīja Randi Juhansenai uz mobilo telefonu.

—Mēs viņu vēl neesam atraduši, — viņa sacīja. — Asie pašlaik skrien uz fabrikas teritoriju. Es dodos viņam pakaļ. Un Ivars Hansens, vinš…

—Ellē ar Ivaru Hansenu! — sauca Kātu Isaksens un lūdza, lai viņa brīdina Vīdaru Edlandu. — Saki, lai viņš nekavējoties brauc pie Hannes Maries Skāges.

-Bet…

—Uz līdzenas vietas! — viņš auroja.

Viņš zvanīja Rogeram Heibakam uz mobilo telefonu. — Pilna trauksme! - viņš sauca. — Nekavējoties brauciet uz Askeri! Nekādus jautājumus! - viņš sacīja, pirms Rogers paguva viņu pārtraukt. — Tu saņemsi sīkākas zinas. Vinš pašlaik taisās rīkoties.

V > ' 1

Sajā acumirklī. Bet es, ellē, nezinu, kur viņš atrodas. Nedz arī to, kurš būs nākamais upuris.

Apjukumā viņam uz grīdas nokrita mobilais telefons. Viņš noliecās, lai to paceltu, vienlaikus meklēdams pa kabatu lapiņu ar kluba telefona numuru Venskflben ēkā. Viņš to atrada, bet arī tā izslīdēja no rokām. Papīriņš lēnām lidinājās pa gaisu, it kā būtu balta spalva. Viņš satvēra to, pirms tas sasniedza grīdu. Mazliet saņēmies, viņš uzgrieza numuru un gaidīja. Sirds dziļumos cerēja, ka slepkava būs ieradies uz sanāksmi. Viņš taču nenojauta, ka ir atklāts.

Zvanīja. Zvanīja, zvanīja un zvanīja. Viņš te lādējās, te trīcēja. Beidzot kāds pacēla klausuli.

Klausulē dziedāja gaišā balss. Viņš uzreiz pazina mazās indiāņu sievietes balsi.

—Hallo, - viņa laipni teica.

—Paklausies, — viņš sacīja un aizmirsa stādīties priekšā.

—              Tavs vīrs, vai viņš vēl nav atnācis uz sanāksmi?

—              Ar ko es runāju?

-Jā, piedod, tas atkal esmu es, Kātu Isaksens no policijas. O, jā, pārsteigta sacīja Nīta Vangberga. - Svens vēl nav atnācis. Nav jau teikts, ka viņš vispār nāks, — viņa atbildēja.

—Var gadīties, ka viņš ir saņēmis kādu steidzamu izsaukumu. Vd arī viņš strādā pie savas grāmatas.

—Pie kādas grāmatas?

—       Viņš raksta grāmatu par ēšanas traucējumiem un idejām par kādu jaunu ārstēšanas metodi, - viņa sacīja.

—Kur jūs dzīvojat? — stingri jautāja Kātu Isaksens.

—       Kas par lietu? — viņas balsī jautās nepacietība un viegls aizkaitinājums.

—Kur jūs dzīvojat? — Kātu Isaksens auroja.

—        Kur mēs dzīvojam? Valstadē, - viņa atbildēja. — Kāpēc tu jautā?

—Un ne Hāgalekā?

-Ai, tu doma dzīvokli. Svens to īre, lai viena mierā varētu pabeigt rakstīt savu grāmatu. Viņš daudz uzturas arī mājās, — viņa turpināja, — bet tieši pašlaik divas vai trīs dienas nedēļā viņš dzīvo tur. Lai vienā mierā varētu rakstīt. Iii zini, bērni, viņi…

viņa roka viņai atgādināja āmuru. Vīrišķo spēku, visu pērkona dievu piederumu. Āmurs sit un sašķaida. T krusts, Prāha zīme; atriebējs un postītājs. Noņem viņa seju, un tu ieraudzīsi masku. Noņem viņa masku, un tu ieraudzīsi seju.

Bērita Gēbere kunkstēja. — Esi tik labs! — viņa sauca un pūlējās aizstāvēties. - Kāpēc…

-      Tāpēc, ka tu viņu izposti! — viņš sauca. - Kad tu mali. Iet) jābūt neredzamam. Bet, kad esi noķēris laupījumu, briesmu rait s nav, tad tu atkal Vari nākt ārā.

Viņa visu bija aptvērusi vienlaikus. Patiesība deva brīvu v.iļu īstajām sāpēm. Viņš bija meitas slepkava. Viņas dzīve bija apslēpta meitās, bet viņai vēl nebija izdevies to atrast. Kad viņa skatījās uz Terēses līķi, viņa aptvēra, ka netic mūžīgajai dzīvei. Viņā brieda pārmaiņas. Viņa bija strādājusi ar sevi, un pārmaiņas viņu vairs tā nebiedēja. Viņa blenza trakā vīrieša sejā. Viņa acis bija tumšas kā melni ezeri. Viņa atcerējās Bībeles citātu. Miesas spīdeklis ir acs. Viņš stipri iesita viņai pa vaigu. - Bet vīrietis dārzā? - viņa kunkstēja. — Tas, ko tu redzēji?

-     Pie velna, dārzā nebija neviena vīrieša. Tas biju es. Kad tu man zvanīji, es stāvēju aiz koka. — Viņa lūpās ielocījās skarbs smaids. — Tu taču esi dumja kā… es nezinu, kas.

-     Es to nesaprotu. Vai tu nezvanīji policijai?

Svens Vangbergs smējās. Tad viņš atkal kļuva nopietns.

-     Turi muti! Tu pietiekami esi postījusi. Mocījusi un pazemojusi viņu…

-Nē!… es…

Psihiatrs darīja to pašu, ko ar abām pārējām. Aplika rokas viņai ap kaklu un saspieda.

kātu isaksens skrēja lejā pa kāpnēm. Pēkšņi viņš bija sapratis, kurš ir psihiatra nākamais upuris. Tas, ka jūti riebumu, stāvot virtuvē un cepot gaļu, nenozīmē, ka tev tā ir jājūtas mūžīgi.

Pirms dažiem gadiem tika sākti izrakumi kādā mazākā piramīdā, kas atrodas pie paša Pakala kapa pieminekļa. Un tur tika atrasts sievietes skelets. Viņai līdzi kapā bija vairāk nekā desmit akmens plākšņu. Plāksnes stāstīja par to, ka viņai bijis daudz bērnu, bet ka viņa bijusi slikta māte.

Bija atvērušās debesis. Gaisā virpuļoja lielas, dusmīgas sniega pārslas. Izmeklētājs iemetās automašīnā un brauca atpakaļgaitā, nedomādams par to, ka varētu uzbraukt kādam vai kaut kam. Mežonīgā ātrumā viņš izgrieza automašīnu ārā no daudzdzīvokļu namu teritorijas. Riteņi uz. gludās virsmas griezās uz vietas. Viens ritenis bija sniega kaudzē, tad automašīna atkal atrāvās un brauca tālāk.

Slikta māte. Bērita Gēbere bija slikta māte. Un ko tad viņš bija teicis par Tērēsi? Tanjai bija lielas problēmas ar māsu. Viņa man visu par to stāstīja. Viņa domāja, ka Terēse bija augstprātīga, vēsa un pa daļai ļauna. Tanja, ne vella. Ta nebija viņa, kas tā uzskatīja, tas bija viņš. Terēse aizēnoja savu māsu. Aizēnoja savu māsu…

Viņš bija izskalojis tai smadzenes. Licis Tanjai skatīties uz apkārtni ar aizdomām. Nav nekāds brīnums, ka viņa nevarēja kļūt vesela.

Mobilais telefons zvanīja tieši tobrīd, kad viņš ieraudzīja auto, kas stāvēja šķērsām pāri ceļam. Viņš skaļi lādējās, nobremzēja un paķēra telefonu. Tas bija uztrauktais Rogers Heibaks. — Kas te notiek? — viņa balss iebļāva Kātu Isaksenam ausī.

-     Brauc augšā uz Vārdošu, uz Tanjas Gēberes vecāku mājām. Es tagad esmu ceļā uz turieni, bet te ir notikusi kāda nolādēta nelaime. Ir jāsteidzas, - viņš auroja.

-    Tātad tu zini, kas viņš ir?

-     Pie velna, tas ir Svens Vangbergs. Es domāju, ka viņš taisās nogalināt Bēritu Gēberi.

-     Pašlaik?

-    Tieši pašlaik!

-     Es būšu tur pēc desmit minūtēm, - cieti noteica Rogers Heibaks.

viņam atkal vajadzēja sākt no sākuma. Bērita Gēbere negribēja mirt. Viņa mežonīgi grozījās un spēra viņam mugurā. Pa mugurkaulu izplūda durstīgas sāpes. Viņai būs jāmirst. Viņš tā bija izlēmis. Viņš izlēma. Bet mazajai sievietei bija milzu spēki. Viņš palīdzēs Tanjai. Viņa būs brīva. To viņš viņai bija apsolījis. Un Nulle Nāle turēja doto vārdu.

Bērita Gēbere neapjaustos spēkus sevī smēlās no tumsas. No savu bēdu dzelmes. Terēses dēļ. Tanjas dēļ. Kārenas dēļ. Viņa juta, ka viņā mājo divi cilvēki. Sieviete, kas guļ uz grīdas, un sieviete, kas ir piecēlusies un cīnās. Viņai krājumā bija milzum daudz naida. Bailes bija pazudušas kā nebijušas. Bet tūlīt pēc tam tās atgriezās.

kātu isaksens tika garām tai idiotiskajai automašīnai. Autovadītāja bija atvērusi durvis un ar roku māja pēc palīdzības. Izmeklētājs nikni papurināja galvu un aiztrauca garām tā, ka no aizmugures riteņiem šļācās sniegs. No debesīm bira sniegpārslas. Viņš brauca kā apsēsts pa šauriem ceļiem, līdz atkal nokļuva uz galvenā ceļa pie Borgenas pamatskolas. Viņš tika garām hondai, kas lēnām līda, automašīnu sanesa, bet viņam izdevās to noturēt uz ceļa.

Kādā vietā viņš pabrauca garām dažiem bērniem, kas gāja pa ceļu. Viņš sāka braukt pa garo nogāzi augšā uz Vārdošu. Jaunieši ar sniega dēļiem un slaloma slēpēm devās mājās pa nogāzi lejup. Viņš nikni piedeva gāzi. Automašīna nedrīkstēja apstāties te, kur bija visslidenākā vieta.

Loga tīrītāji strādāja kā traki. Viņš varēja redzēt starmešu gaismas no slaloma nogāzes tur augšā. Cauri sniegputenim tās griezās kā dzeltena pērļu virtene.

Piepeši viņa priekšā iznira kāda automašīna. Riteņi uz gludā ceļa griezās uz vietas. Kātu Isaksens skaļi rēca: - Taisies, ka tiec!

Tālāk augšā viņš varēja redzēt starmešu gaismas no automašīnām, kas brauca lejup. Viņš izmantoja izdevību, stingri pagrieza stūri un pasvieda automašīnu pa kreisi. Apbrauca priekšējo auto. Pretī braucošais autovadītājs nikni signalizēja ar starmešiem. Viņš pagrieza automašīnu sānis, izvairīdamies no sadursmes. Izdevās sagriezt to taisni, un pēdējo ceļa gabalu viņš žigli uzbrauca augšā. Uz ceļa bija novietots melns Mercedes, tieši pie iebrauktuves Gēberu mājā.

Iegriezis automašīnu uzbrauktuvē, viņš spēji nobremzēja. Izslēdza motoru un novilka rokas bremzi.

Māja bija pilnīgi tumša, dega tikai āra lampa pie ieejas durvīm. Cauri gaismai virpuļoja niknas sniegpārslas. Viņš skrēja pie durvīm. Dauzīja, sita un zvanīja pārmaiņus. Pielika ausi pie durvju spraugas un klausījās. Vairākas reizes skaļi sauca viņas vārdu. — Bērita Gēbere! Gēberes kundze!

piepeši viņa uzmanību piesaistīja pelēkas apavu pēdas, kuras jau gandrīz bija aizputinājis ciet sniegs. Viņš sekoja tām ap mājas stūri un augšup gar mājas gala sienu. Visu laiku viņš lādējās un stingri sarunājās ar sevi.

Augšpus mājas pletās sniega klātais mauriņš un mežs aiz tā. Vientulīga lampa uz sienas pie lielā dzīvojamās istabas loga un verandas durvīm meta bezpalīdzīgu gaismas apli uz lielu, brūnu koku. Pēdas beidzās pie koka. Rēc tam tās atkal atgriezās pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākušas.

Viņš drāzās tālāk pa sniegu pie lielā istabas loga. Piespieda seju pie tumšās rūts. No viņa elpas stikls tūlīt aizsvīda. Iekšā bija pilnīgi tumšs, vienīgi āra lampa nedaudz apspīdēja dīvāna puķu rakstu iegarenās svītrās, kas turpinājās mazliet tālāk uz grīdas.

Viņš cieši lūkojās istabā. Acis aizvien vairāk un vairāk pierada pie tumsas. Viņam likās, ka dzird vārgu skaņu. Bet tā tūdaļ noklusa.

Viņš jau taisījās atkāpties, kad gaismas svītrā kaut kas sakustējās. Viena kāja. Tad tā atkal nozuda.

Kātu Isaksens reaģēja zibenīgi. Paņēma lielu malkas pagali no kārtīgi sakrautas kaudzes pie mājas sienas. Pacēla to virs galvas un no visa spēka trieca pret stikla rūti.

kad sašķīda stikls, viņš dzirdēja skaņu no viņas zvaigznēm. Viņš tās bija saskatījis viņas spožajās acīs. Todien slimnīcā, ļoti sen. Viņš atcerējās viņu gultā. Gultas drēbes kā mākoņus ap viņu. Vilnas segu viņai virsū kā dzīvnieka muguru. Viņš bija juties kā viens vesels ar viņu. Ne tā, kā jūtas vīrietis, saplūdis ar sievieti. Nē, stiprāk. Viņa bija kā viņš. Viņa bija viņš.

Nevainīgās acis, caur kurām plūda viņas domas. Un sāpes. Pūkainais augums. Itin kā viņa būtu mazs, bezpalīdzīgs zvēriņš.

- Tev man jāpalīdz, - viņa lūdza.

Viņš domāja par to, ko viņa bija stāstījusi par to, kā tie pret viņu izturas. Augstprātīgi un ļauni. — Vienīgi Hanne Marīe patiešām mīl mani. Mamma, Terēse un Ida… no viņām es kļūstu nervoza. Viņas ir runājušas par pārcelšanos. Bez manis. Iesākumā Terēse negribēja, ka es pārceļos k°P<ļ ar viņām, viņa teica, ka es esot pārāk maiga, pārāk stulba. Ida piekrita, bet viņa domāja, ka ir jādod man izdevība. Hanne Marīe ir bēdīga, ka viņai nav vietas. Mamma ienīst visu, ko es daru. Es nezinu, ko darīt, lai es viņām patiktu.

Viņš atcerējās viņas balsi. Gaišu un trauslu kā sudraba pavedienu. Viņš precīzi atcerējās, cik balss bija trausla, it kā arī tā būtu pārvērtusies kopā ar viņas augumu. Pielāgojusies tā lielumam.

Viņš atcerējās balto palātu un spīdīgo gultu. Mazo spogulīti, kas viņai bija uz naktsgaldiņa, - ar noslīpētām šķautnēm. Rāmīti klāja mazi gliemežvāki. Viņa stāstīja, ka bērnībā esot tos salasījusi pludmalē. Viņš atcerējās, ka lūkojās spoguļa virsmā. Beidzot tas izšķīda un līdzinājās ūdenim. Gaisma pāršķēla ūdeni, un kļuva redzamas krāsas - kā varavīksnē. Bet, ja pagrieza galvu, tas bija punkts — mazs četrstūris, kurā pazuda krāsas. Un mazā četrstūra iekšienē viņš pazina sāpes. Tās bija pārmērīgas, un, jo vairāk viņš tās pazina, jo stiprākas tās kļuva. Tieši tajā mirklī viņš nolēma viņai palīdzēt.

kātu isaksens metās virsū vīrietim aiz dīvāna. Viņš rāva tā galvu atpakaļ. Lika lietā visus niknuma spēkus, ko bija sakopojis sevī. Viņam no mutes ārā vēlās vārdi. Sirds bija kā meža zvērs. Rokas bija no dzelzs.

Viņš novēla vīrieti nost no sievietes. Vairākas reizes stipri iespēra tam pa sāniem. Slepkava kliedza no sāpēm. Vairākus savādus kliedzienus, kuros skanēja ari kas cits. Tukšas skumjas, caururbjošas sāpes.

Kātu Isaksens pacēla Bēritu Gēberi. Viņa rokās tā bija kā spalviņa. Viņas seja krampjaini noraustījās. Uzmanīgi viņš nolika to uz dīvāna.

Vīrietis uz gridas bija palicis kluss un nekustīgs. Kātu Isaksens smagi elsoja. Viņš atspiedās pret galda malu. Te caur izsisto rūti izauga Rogera Heibaka stāvs. Mirkli viņš stāvēja tur kā corona funebris - bēru vainags no stikla, āra lampas gaismai apspīdot viņa plecus. Un sniegpārslas, kuras kā baltas zvaigznes bija sabirušas viņa tumšajos matos.

Nulle Nāle piepeši atkal bija kājās. Vienā lēcienā viņš bija uz mazajām kāpnēm un vienā mirklī lejā pie ārdurvīm.

Rogers Heibaks uzreiz metās viņam pakaļ. Viņš nolidoja lejā pa kāpnēm un satvēra vīrieša plecus tieši tobrīd, kad tas atrāva durvis, lai nozustu ārā.

Caurvējš skrēja uz visām pusēm, augšā pa kāpnēm un iekšā cauri izsistajiem istabas logiem.

Viņš nogāza slepkavu uz grīdas, izgrieza tam rokas uz muguras un saslēdza roku dzelžos.

Bērita Gēbere pūlējās piecelties. Kātu Isaksens piegāja pie viņas. Aizlicis savu roku viņai aiz muguras, viņš palīdzēja viņai. Smagi atspiedusies pret dīvāna atzveltni, viņa ar abām rokām satvēra sāpošo kaklu, uz kura arvien vairāk tapa redzami niknie, sarkani zilie plankumi. Viņa uzmanīgi nokrekstējās, pūlēdamās kaut ko pateikt.

Kātu Isaksens papurināja galvu un izgāja virtuvē, lai atnestu glāzi ūdens.

Atpakaļceļā viņš iededza nelielu lampu.

Trīcošām rokām viņa paņēma glāzi, pielika lūpas pie aukstās malas un iedzēra mazu malku. Viņa vēlreiz nokrekstējās un spēja izspiest tikai īsu vārdu. - Paldies, - viņa nočukstēja.

Kātu Isaksens īsi pamāja un izgāja cauri aplim izsistajā rūtī. Tas patiešām līdzinājās stikla ziedu skumju vainagam. Galvā viņš atkal un atkal dzirdēja stikla drumslu skaņu.

Viņš skatījās uz gaismām tālāk slaloma nogāzē. Tās varēja redzēt starp melnajiem kokiem, kas sadalīja debesis sīkās daļiņās. Iegarena svītra ar spuldžu pērlēm. Dzeltena čūska, kas griezās augšup un augšup un kas izbeidzās visu aprijošā tumsā.

[1] west morris l(anglo) (dz. 1916) - austrāliešu rakstnieks.

5

Content

Lindela Unni Sapņu ķērājs