Mosterte Nataša

Sargātāja

NATAŠA MOSTERTE

SARGĀTĀJA

GAISMA

Kada lūgšana bus stiprākā par alkām?

Toms Veitss,

citēts pēc Marka Epšteinagrāmatas "Atvērties alkām"

PROLOGS

Rozālija viņa dzīvē ienāca brīvgadā. Viņš bija pabeidzis vidusskolu un viens pats ceļoja pa Eiropu, juzdamies kā brašs dēkainis. Visapkārt bija skaistums: augstas katedrāles, dārglietu lādītēm līdzīgi muzeji, izteiksmīgas freskas, varoņu skulptūras. Viņš bija laimīgs. Laiks togad bija apstājies, realitāte palikusi aiz viņa dzīves sliekšņa.

Pēc desmit mēnešiem beidzās nauda. Drīz vajadzēs atgriezties Anglijā un izlemt, ko iesākt ar visu turpmāko dzīvi. Viņam nebija ne jausmas, ko viņš vēlas, un apzināšanās, ka priekšā ir tik izšķirīgs mirklis, laupīja viņam visus dvēseles spēkus.

Palermo bija ceļojuma pēdējā pietura. Viņš ieradās pievakarē, taču vēl varēja paspēt apskatīt pilsētas slavenāko tūrisma objektu.

Viņš pārlaida mēli pār izkaltušajām lūpām: mocīja slāpes. Pa ceļam uz katakombām viņš bija apmaldījies. Viņš nerunāja itāliski, bet lauzīto angļu valodu, kurā veikaliņu saimnieki centās izstāstīt viņam ceļu, bija gaužām grūti saprast. Klīšana Palermo ielās palēnām sāka atgādināt murgu; kājas kļuva arvien gurdākas un smagākas. Pacēlis galvu, viņš lūkojās tālajās debesīs, bet ari to zilgme bija blāva un sveilēja acis. No tveices nebija glābiņa, kaut augstie nami ielas abās pusēs gandrīz saskārās un no tiem krita tumšas ēnas.

Katakombās bija vēsāks, un tur valdīja dziļš klusums. Visi tūristu autobusi bija aizbraukuši. Pat kapuciešu mūks, kas nedzīviem pirkstiem pieņēma viņa ziedojumu, bija kaut kur nozudis. Viņš bija atstāts pats savā ziņā: vienatnē ar astoņiem tūkstošiem mūmiju.

Pārsteidzošākais bija tas, ka šie līķi neoda, — gaisā vispār jautās vienīgi putekļu smarža. Interesanti, vai agrāk tie oda? Varbūt tad, kad tos ielika sietos un atstāja izžūt: tad gan droši vien smirdēja pēc pūstošas miesas. Pat kaļķi diezin vai spēja pilnīgi uzsūkt cilvēka ķermeņa šķidruma augļaino dvaku. Pēc deviņus mēnešus ilgas turēšanas tumsā šos līķus varēja izņemt no kamerām, nomazgāt ar etiķi un kaļķiem un mierīgi nolikt, lai guļ: tie bija svaigi kā tikko izberzta veļa.

Viņš ieskatījās tūrisma ceļvedī.

1599. gadā kapuciešu mūki atklāja, kā iespējams iekonservēt mirušos, un sicīlieši, tiklab bagātie, kā nabagie, sāka doties šurp, lai tiktu apglabāti Cata- combe dei Cappucini. Nelaiķi bieži norādīja, kādās drānās viņi vēlas doties mūžīgajā dzīvē; daudzi pieprasīja, lai ik pēc zināma laika tērpi liktu mainīti.

Viņa acis slīdēja augšup pa divdesmit pēdu augsto sienu, līdz sasniedza velvētos griestus. Gar sienu rindojās mūmijas: mūki, advokāti, bodnieki, matronas un kalpones. Jaunavas ar metāla stīpām ap galvu — tās simbolizēja nosargāto nevainību. Visi bija apģērbti, daudzi stāvēja, sakrustojuši rokas uz vēdera un draiski piešķiebuši galvas. Citi mēmi kliedza ieplestām mutēm. Daudziem nebija ausu, zodu vai roku, citi laika ritējumu bija pārcietuši veiksmīgāk: karameļu brūnā miesa pienācīgi mumificējusies, acis iegrimušas putekļainajos dobuļos. Tam visam pa vidu bija pat mūmijas ar virvēm ap kaklu, taču, ieskatoties ceļvedī, kļuva skaidrs, ka tie nebija vis noziedznieki, bet gan dievbijīgi vīri: šīs virves bija nevis karātavu cilpas, bet grēknožēlas zīmes, kuras mūki bija valkājuši, dzīvi būdami, un paņēmuši līdzi, dodoties nāvē.

Nāve. Lēni iedams pa garo, miroņu pilno eju, viņš prātoja par to, cik daudznozīmīgs ir šis vārds. Kad pienāk nāves bridis? Vai nāve iestājas tad, kad apstājas smadzeņu darbība? Viņa tēvs bija ārsts, un dēlam bija stāstījis, ka reizēm smadzenes turpina savu elektrizēto deju pat desmit minūtes pēc tam, kad sirds vairs tām nepiegādā asinis. Galvenais slēdzis, tā viņa tēvs dēvēja smadzenes. Diriģents. Virspavēlnieks.

Tomēr viņš atcerējās, kā bija mirusi viņa vecāmāte. Tēvs bija parakstījies, ka piekrīt viņas orgānu izmantošanai, un viņa bija kļuvusi par "līķi, kam vēl nav apstājusies sirds". Viņš atcerējās, kā todien, kad vecāmāte beidzot tika pasludināta par mirušu, viņš bija pieliecies tai klāt un brīnījies par to, cik sārta ir viņas āda. Monitors rādīja, ka viņas smadzenes nedarbojas, taču viņai bija pieslēgts elpošanas aparāts un sirds pukstēja. Aknas pulsēja. Rokas bija siltas; ja pāršķeltu ādu, viņai tecētu asinis. Tā bija viņa vecāmāte. Tika apgalvots, ka viņa ir mirusi, taču viņa izskatījās pavisam dzīva.

1881. gadā mumifikācija ar likumu tika aizliegta. Tomēr 1920. gadā lika pieļauts izņēmums par labu trīsgadīgajai Rozālijai Lombardo, kas iesaukta par "Apburto princesi". Bēdu sagrauztais tēvs pierunāja kādu dr. Salofiju dāvāt viņa meitai mūžīgu dzīvību. Dr. Salfijam ir pārsteidzoši labi izdevies apturēt trūdēšanas procesu. Rozālija ir mumifikācijas mākslas brīnums: viņa izskatās pēc jaukas lellītes, kas šobrīd dus dziļā miegā, taču kuru katru brīdi var pamosties. Dr. Salofijas mākas noslēpums ir aizgājis kapā līdz ar viņu pašu; neviens nezina, ar kādiem paņēmieniem viņš paglābis meitenīti no satrūdēšanas.

Viņš iegāja kapelā, kur stikla zārkā gulēja Rozālija. Viņas seja bija pati nevainība: uzrauts deguntiņš, mīlīga mutīte, vaigi tukli kā visiem maziem bērniem. Ausis atgādināja gliemežvāciņus, aizvērtos plakstus rotāja garas skropstas. Galvu ieskāva mīksta, sārta stīpiņa; ar to viņa izskatījās vāra un trausla, un šo iespaidu vēl pastiprināja smalkās matu stīdziņas, kas vijās viņai uz pieres.

Viņš skatījās, nespēdams noticēt savām acīm: viņa bija neiedomājami skaista.

Kā tēvs bija spējis viņu te atstāt? Kāpēc trīsgadīgu bērniņu vajadzēja mumificēt un atstāt guļam tūkstoš ziņkārīgu putnubiedēkļu skatienu varā?

Pa svinoto rūti iespīdēja pievakares saule, un tās gaismas strēlē izskatījās, ka Rozālijai uz pieres mirdz sviedri. Tai brīdī viņš pēkšņi apjauta, kādai jābūt viņa nākotnei. Dzīvē bieži notiek tā, ka pašas svarīgākās atkārsmes ir piepešas un neparedzamas. Tai prātam neaptveramajā pazemē viņa dzīvē viss vienā mirklī nostājās savās vietās.

No Rozālijas varēja mācīties ne jau to, kā paglābt no trūdēšanas miroņus. No Rozālijas bija jāmācās, kā vēlēties. Kā vēlēties apturēt laiku — kā vēlēties dzīvot mūžīgi.

Izdari tā, lai viņa dzīvo mūžīgi. Izmisīgs tēva lūgums. Un gudrais, čaklais dr. Salofija tver pēc savām ķimikālijām un šķidrumiem, liek lietā neikdienišķu attapību un ķeras pie darba. Taču viņš nebija dziednieks — viņš bija mūmiju meistars. Viņam spoži izdevās saglabāt čaulu, tomēr galu galā tas arī bija viss: te gulēja tukša čaula. Smadzenes bija mirušas. Arī sirds bija apstājusies.

Varbūt galvenais slēdzis nav nedz smadzenes, nedz sirds. Varbūt dzīvības mīklas atminējums slēpjas pavisam citur…

Atgriezies Anglijā viņš iestājās universitātē un sāka studēt medicīnu. Tēvs bija pārliecināts, ka tieši viņam dēla izvēlē bijusi izšķirīgā loma, taču tas nebija tiesa. Viņa dzīves ceļu noteica nevis tēvs, bet meitenīte ar sārto matu stīpiņu.

Joprojām ik vakaru, aizvērdams acis, viņš domāja par to, kā Catacombe dei Cappucini iestājas tumsa, savā stikla zārkā guļ mazā Rozālija, bet viņai apkārt kā miroņu karaspēks drūzmējas tūkstošiem mūmiju. Tas viņam atgādināja, ka pašas stiprākās alkas ir alkas dzīvot. Dzīvot mūžīgi.

Man liekas, taisot kādam tetovējumu, kaut kas var notikt. Ne vienmēr. Bet mēdz gadīties, ka notiek kaut kas neparasts… Tu taču atver vaļā kāda ķermeni, vārda vistiešākajā nozīmē… Un, atverot cilvēku, tu viņā kaut ko ielaid iekšā. Tu vari ielikt viņā informāciju.

SARGĀTĀJA

Alekss Binnijs (citēts pēc Kriša Vroblevska grāmatas "Āda rāda: tetovējumu bībele")

PIRMĀ NODAĻA

Nopllvodami pacēlās mežģīņu aizkari, un istabā ieplūda gaisa strāva, kas bija pilna ar naksnīgiem smārdiem; tie nāca no automobiļu izpūtējiem, vecā eļļā ceptiem kartupeļiem, sasilušām ietvēm, — un vēl visu neiederīgi papildināja rožu smarža.

Kad aizkari atkal noplīvoja, vīrietis, kas sēdēja lielajā atzveltnī, pameta skatienu uz loga pusi. Āra tumsā tik tikko saskatāms pie pašas palodzes vīdēja rožu krūms, un, raudzīdamies uz baltajiem ziediem, viņš neviļus pasmaidīja. Emija mazajā dārziņā rāvās vaiga sviedros, un nupat sāka kļūt redzams viņas pūļu rezultāts. Atlika vēl vienīgi salabot žoga apdrupušo mūri. Viņš jau simt gadu solīja par to parūpēties, taču pēdējos četrus mēnešus ikkatrs brīvais brīdis bija pagājis sporta zālē. Bet tā nopūlēties noteikti bija vērts. Turklāt tagad, kad cīņa jau bija notikusi, viņam būs pārpārēm laika apdarīt visus novārtā atstātos mājas darbus.

Viņš sagrozījās, mēģinādams atrast pozu, kurā mazāk sāpētu. Viss ķermenis bija viens vienīgs zilums. Plecu muskuli smeldza tā, it kā viņš būtu staipījis cementa maisus. Kaut bija aizritējušas jau vairākas dienas, stilbs, pa kuru Bērks toreiz iespēra, vēl aizvien sāpēja. Šis Bērks bija grūts pretinieks. Un blēdīgs arī — divas reizes vajadzēja iejaukties šķīrējtiesnesim. Tomēr, tomēr: tā bija lieliska cīņa. Viņš zināja ka otras tādas viņa mūža vairs nebūs.

No virtuves skanēja Emijas un Tomtoma balsis. Tomam jau sen vajadzēja būt gultā, taču Emija pagaidām ļāva sīcim padzīvoties brīvāk: šonedēļ viņi visi bija svētdienīgā noskaņā. Dēla balstiņa aizrautīgi stāstīja par kaut kādiem piedzīvojumiem, kas viņam bija gadījušies parkā. Emija smējās, tad izlietnē sāka šalkt ūdens un iešķindējās šķīvji.

Viņš atkal pasmaidīja. Vispār trauku mazgāšana bija viņa pienākums, taču Emija kā balvu bija viņam piešķīrusi brīvu nedēļu. — Bet tikai šonedēļ, — viņa brīdināja. — Neiesēdies tai krēslā pārlieku ērti, o, uzvarētāj!

—   Man gan liekas, ka par šādu uzvaru es esmu nopelnījis vismaz divas nedēļas ilgu atvaļinājumu!

Viņa savilka dusmīgu seju:

—   Ceturtajā raundā tava aizsardzība bija vienkārši nožēlojama. Kurš nejēga tā nolaiž rokas? Nē, par to nekāda balva nepienākas.

—   Tev taisnība. Bet kur balva par to, ka es esmu tik seksīgs un pievilcīgs?

—   Viena nedēļa, — viņa stingri noteica.

Viņam vēl bija atlikušas četras vaļošanās dienas: jāpaslaistās pēc sirds patikas. Viņš izstiepa roku pēc televīzijas pults. Emija bija nofilmējusi cīņu, un viņš gribēja to vēlreiz noskatīties. Tā būs tikai kāda simtā reize, bet pie joda, kas par to, kaifs no tā nekļūst mazāks.

Kasete jau atradās videomagnetofonā. Pavērsdams pulti pret ierīci, viņš manīja priekšā kaut ko pazibam: tādu kā ēnu, kas uz brīdi aizmigloja skatienu. Tā nozuda tik ātri, ka viņš tik tikko paguva to pamanīt, taču pēc brīža atkal uzradās. Tumsa. Viņš samirkšķināja acis un atkal redzēja skaidri. Tas bija savādi.

Kāds ienāca pa durvīm, un viņš pagrieza galvu. Istabā, piespiedis pie krūtīm zaļu, mīkstu mantiņu, bija iečāpojis dēls.

—   Hei, lielais! Gribi paskatīties, kā tētis cīnās?

Taču Tomam ne prātā nenāca teikt jā.

—   Nē. — Vārdus lieki netērēdams, viņš ar tuklo pirkstiņu nospieda kasetes izņemšanas pogu. — Tūbijus.

—    Labs ir. — Iebilst nebija vērts, tik daudz viņam bija skaidrs. Toms cīņas ieraksta vietā ielika teletūbiju filmu; tuklās roķeles darbojās tik lietpratīgi, ka viņam atlika vienīgi to apbrīnot. Šis bērns zina, ko grib.

Uz ekrāna parādījās dziedoši teletūbiji. Taisnību sakot, viņam šie radījumi šķita diezgan baigi. Vienādās, plakanās sejas, nekustīgie smai- diņi, apaļās acis… fū.

Kad viņš pasniedzās, lai paņemtu Tomasu klēpī, acu priekšā atkal sametās tumšs. Tā bija gluži tāda pati ēna kā pirmīt, tomēr šoreiz tā nenozuda ilgāk; likās, pāri acij slīd tāds kā tumšs disks. Viņš neko nesaprata.

Viņš pieskārās uzacij. Lēni, pamatīgi piemiedza acis. Kad viņš tās atkal atvēra, disks bija nozudis turpat, no kurienes nācis; redze bija atgriezusies. Savādi. Un nepatīkami. Tas viss viņu nedaudz biedēja.

Tomass piespiedās viņam klāt, un pēc brīža raizes pagaisa. Dēls auga ātri, tomēr viņa pakausltis joprojām smaržoja kā zīdainim. Radīdams šo smaržu, Dievs pilnīgi noteikti bija zinājis, ko dara. Pietiek iebāzt degunu tāda maza rupuča matos, un tu nonāc viņa varā uz neatgriešanos.

Sarkanais teletūbijs deva puķi tūbijam ar antenu uz galvas. Dzeltenais tūbijs blakus mīņājās. Violetais tūbijs… violeto teletūbiju viņš neredzēja, jo acu priekšā kā saules aptumsums atkal bija parādījies disks; tas pilnīgi aizsedza gaismu.

Vienlaikus viņš pēkšņi sajuta pilnīgu fiziskās enerģijas izsīkumu. Tā it kā lēnām izplūda viņam no vēdera, likās, visa viņa ķermeņa enerģija atrodas tieši zem nabas un patlaban tek laukā. Izelpojot viņam paspruka pārsteiguma nopūta. Viņš kļuva gluži slābans, visi locekļi šķita ļengani. Viņš mēģināja pacelt roku, taču nebija spēka. Lūkoja pagriezt galvu, bet tā bija pārāk smaga.

Tai brīdī viņš saprata, ka tūlīt mirs. Nebija nekādu tuneļu. Nekādu gaismas staru tālumā. Viņu neaicināja debesu balsis. Viss bija vienkārši un baismi: no viņa kā liela straume izplūda dzīvība un spēki, likās, viņa vēderā uzradies caurums, no kura kā žilbinoši spožs geizers ārā gāžas dzīvības spēks. Viņš palūkojās uz leju, it kā domādams, ka visā nopietnībā ieraudzīs enerģiju izplūstam no viņa ķermeņa kā vizošu, baltu un neapturamu straumi.

—   Āāā! — Mute kustējās, taču skaņa tik tikko izlauzās pār lūpām. Plaksti nodrebēja; acij pāri atkal slīdēja melnā saule. Kaut kur tālu Tomass sacīja:

—   Tēti? Ar labu nakti?

Tieši tai brīdī divsimt jūdžu attālumā kāda sieviete redzēja sapni. Viņas guļamistabā valdīja dziļa krēsla, taču otrpus atvērtā loga nakts debesis izraibināja pilsētas uguņu oranžā blāzma.

Nočīkstēja loga viras. Uzpūta vējš; tas atnesa sev līdzi pirmatnēju, nepiejaucētu smārdu no platās upes, kas spēcīga un auksta plūda kaut kur tumsā. To visu sieviete nemanīja. Viņa jau bija dziļi, dziļi iegājusi sapnī.

Kāda balss neatlaidīgi sauca viņas vārdu; tā piederēja viņas mātei un skanēja no lielas tāles. Klausīdamās savas sirds satrauktajos pukstos, viņa devās balsij līdzi.

Kaut kur priekšā vīdēja gaismas lāma. Gaisma bija blāva — tāda mēdz būt klosteros un vecās bibliotēkās, un tik tiešām, gaismā iznākusi, viņa ieraudzīja, ka atrodas zālē, gar kuras sienām rindojās grāmatas. Piepeši visapkārt valdīja nāves klusums. Mātes balss vairs nebija dzirdama.

Cik daudz grāmatu! Taču no tām visām viņai bija vajadzīga viena vienīga. Tā atradās vienā no augšējiem plauktiem, un viņai vajadzēja pastiepties uz pirkstgaliem un ar pirksta galu izurķēt to no plaukta. Grāmata bija liela, un viņa apbrīnoja eleganto iesējumu, to, cik patīkami bija pieskarties smalki apstrādātajai ādai. Nosaukums bija iespiests zelta burtiem, un, kaut ari tie laika gaitā bija padiluši, vārdus joprojām varēja izlasīt bez grūtībām. "Grāmata par gaismu un pīšļiem". Viņa šo grāmatu redzēja pirmo reizi, taču tā modināja viņas sirdī bijību un šausmas. Viņa lēni atvēra to, taču brīdī, kad viņas pirksti pieskārās pirmajai nespodri baltajai lapai, viņas acis kļuva aklas.

Grāmata izkrita viņai no rokām, viņa piespieda pirkstus pie neko neredzošām acīm. Neizskaidrojami — kā tas mēdz notikt sapņos — viņa pacēla galvu un ieskatījās spogulī; seja, kas raudzījās pretī, bija viņas, taču acu dobuļi bija izžuvuši un tukši.

Mute šausmās sašķiebās: viņa kliedza.

OTRĀ NODAĻA

To, ka viņa apstājusies blakus, Niks sajuta sekundes desmitdaļu pirms plika pa dibengalu.

—   Nu, Nikij, kusties taču! Neatpaliec, aiziet, aiziet! — Vēl viens pamācošs pliķis, un Mija aizjoņoja viņam garām.

Niks pūcīgi nolūkojās pakaļ. Viņa izskatījās spirgta kā margrietiņa. Jā, uz pieres varbūt bija dažas sviedru lāsītes un uz krekliņa pāris tumšu plankumu, taču elpoja viņa viegli un nepiespiesti, solis bija vingrs un atsperīgs. Turpretim viņš šļūca uz priekšu kā večuks, un no rīkles lauzās nejauka, pagalam nesimpātiska sēkoņa.

Mija bija sākusi skriet atmuguriski, vilinādama viņu uz priekšu kā draiska sirēna:

—   Noķer mani! Nu, aiziet, nemuļķojies!

Viņš izmisumā nogārdzās un mēģināja palielināt ātrumu, taču viņam vienkārši vairs nebija spēka. Treniņu programmu viņš bija uzsācis tikai pirms nedēļas, un tas nozīmēja, ka viņa fiziskā forma ir ārkārtīgi tālu no ideālās, turklāt bija jānomet seši kilogrami svara.

Mija vieglā gaitā aiztraucās pa aleju. Šī sieviete nebija nogurdināma. Citkārt viņš ar lielu prieku būtu noskatījies uz graciozo augumiņu, tīksminājies par slaidajām kājām, spēcīgo, daiļo muguras V, smalkajiem, taču apaļajiem gurniem. Šobrīd Mija lika viņam justies kā vecam, nodzītam sunim.

Viņš apstājās un piespieda roku pie pieres. Elpa svilināja krūtis. Kājas līgojās. It kā septiņas mārciņas sūdu būtu sadzītas divu mārciņu tilpuma kuļķenē.

Kāda velna pēc viņš sevi tā spīdzina? Šobrīd varētu sēdēt Caruso un dzert latte. Lasīt avīzi. Našķoties ar kūciņu. Kādu no tām burvīgajām cannoli ar biezu krēma pildījumu un saldu, kraukšķīgu garoziņu… to viņam pienestu glitiņā viesmīle, kas tik jauki šļupstēdama teica, ka viņai patīkot Nika cirtas.

Viņš pievēra acis. Tak saņemies, Dufij. Esi vīrietis. Par kūciņām vari aizmirst: auzu klijas un beztauku piens. Un ari par glītām viesmīlēm labāk nedomā. Līdz cīņai palikušas vienpadsmit nedēļas.

Nepilni trīs mēneši. Nolāpīts.

Viņš atsāka skriešanu, stūrgalvīgs kā āzis. Mija jau bija tikusi līdz vārtiem un grasījās skriet ārā. Pielikusi plaukstas pie mutes, viņa uzsauca:

—    Es dodos prom! Uzlikšu vārīties kafiju!

Viņš sasparojās. Kafija! Jā, kafija nenāktu par skādi.

Mija rādīja uz kāpnēm, kas augstā lokā liecās no viņas pa kreisi:

—   Trīsdesmit reizes pievilkties. Dzirdi, Nikij? Trīs piegājienos. Un bez blēdīšanās!

Viņš nopūtās un pacēla roku par zīmi, ka ir dzirdējis.

Tomēr viņam izdevās pievilkties tikai divas reizes pa desmit; tad pleci pārstāja klausīt, un viņš nolēma, ka būs diezgan. Vakarā būs vēl viens vārdzinošs treniņš, bija vērts pataupīt enerģiju. Izskrējis no parka, viņš izjuta gandrīz nepārvaramu tieksmi braukt ar taksi, tomēr pietrūka dūšas. Ja viņš nenoskries vismaz pusceļu līdz Mijas mājām, draudzene sados viņam pamatīgu sutu.

Vēl bija tikai septiņi, taču tveice jau bija nolaidusies pār Londonu kā ar tvaikiem piesūkusies trauklupata. Vasara bija viņa mīļākais gadalaiks, tomēr šai pilsētā nebija lijis jau bezmaz mēnesi, un gaiss piesārņojuma dēļ atgādināja dzeltenīgu sulas pulverīti. Skriedams garām īgniem gājējiem, viņš ieelpoja automobiļu izplūdes gāzes un klepoja kā nabaga bēglis no cigarešu fabrikas. Draņķība. Šitā nodarbe taču nevarēja būt veselīga.

No mašīnu pārpilnās galvenās ielas viņš iegriezās salīdzinoši klusākā šķērsielā. Tieši priekšā, kvartāla galā, vīdēja tetovēšanas studijas "Mistiskā tinte" izkārtne.

No tetovēšanas ūka par tetovēšanas studiju šī vieta bija kļuvusi pirms dažiem gadiem, kad Mija bija veikusi nesaudzīgu remontu: izplēsusi laukā visu gotisko interjeru un tā vietā ieviesusi žilbinoši baltas sienas un gaiša koka grīdas. Protams, tā bija daudz labāk, Niks pirmais bija gatavs to atzīt, tomēr reizēm viņam uzmācās nostalģija pēc vecā midzeņa.

Pirms pārtaisīšanas te bija kārtīgs, vecmodīgs tetovēšanas salons. Stūrī rēgojās draudīgi aparāti. Pie sienām piespraustas saritinājušos pitonu un pupainu sievišķu bildes. Ienākot vajadzēja izspraukties cauri pērlīšu aizkaram, kas grabēdams šūpojās vēl ilgi pēc tam, kad tu jau sen biji mierīgi apsēdies. Tajos laikos šo vietu sauca vienkārši par Mollijas salonu.

Mollija Lokhārta. Zilas acis, gaiši mati. Āda kā ūdensmeitai, kas nupat iznirusi no fjorda. Nav vārdam vietas, Mijas māmuļa izskatījās satriecoši, — tomēr viņā bija kaut kas neizprotams. Ieskatoties viņai acīs, palika iespaids, ka viņa raugās uz kaut ko tādu, ko redz vienīgi viņa pati. Mollija bija brīvais putns; nav brīnums, ka viņa aizgāja bojā tik negudrā nāvē.

Niks bieži bija prātojis, kā Mija jutās, augdama pie tādas mātes kā Mollija. Tetovētāja, reiki meistare, zvaigžņu tulce — netrūka tādu, kuri Molliju saukāja par nenormālu. Citi turpretim ticēja viņai uz vārda: piemēram, viņa paša miesīga māte. Nika māmiņa pastāvīgi konsultējās ar Molliju, un daudzus gadus mātei virs gultas karājās Nika zvaigžņu karte: zvaigzes un zvaigznāji, un noslēpumainas zīmes, ko tikai dažas dienas pēc viņa dzimšanas ar tušu bija skaisti attēlojusi Mollija Lokhārta. Šobrīd karte karājās viņa dzīvoklī — ne jau tāpēc, ka Niks būtu sācis debešķīgos pareģojumus ņemt nopietni: tā viņam atsauca atmiņā bērnību.

Un Miju. Reizē ar viņa horoskopu Mollija bija uzzīmējusi arī Mijas zvaigžņu karti. Neizdibināmas likteņa iegribas pēc abi bija dzimuši vienā dienā: viņš, priekšlaikus pasaulē nācis vārgulis, un viņa — veselīga, brēcoša amazone, gandrīz divus kilogramus smagāka. Un abi nebija dzimuši vienā dienā vien: patiesībā viņu dzimšanas brīžus šķīra tikai stunda.

Nika māti šī sakritība pilnīgi apbūra.

—   Tas ir svarīgi, pareizi? — viņa taujāja savā īpatnajā angļu valodā ar grieķu akcentu. — Nikolass un Mija. Viņu nākotnes liktenis ir saistīts, pareizi?

Ak, māmiņ. Kaut tā būtu. Bet tango dejo divatā.

Kāpdams lejup pa stāvajām kāpnītēm, pa kurām no ielas līmeņa varēja nonākt Mijas nama pagalmiņā, viņš jau sajuta kafijas smaržu. Namdurvis bija vaļā, pa tām varēja ieskatīties virtuvē. Tāpat kā viņas māte arī Mija šaurajā terasveida mājā gan dzīvoja, gan strādāja. Augšstāvā atradās viņas guļamistaba, vannasistaba un kambarītis, kurā viņa bija ierīkojusi kabinetu. Beletāžā bija studija "Mistiskā tinte", tajā varēja nokļūt pa atsevišķu ieeju. Pagrabstāvā atradās virtuve un negaidīti plaša dzīvojamā istaba.

Mija laikam bija pārradusies pirms pavisam īsa brīža. Kafija vēl pilēja stikla kannā.

Viņam ienākot, draudzene atskatījās pār plecu.

—    Brauci ar taksi?

—   Nē jel!

—    Es tikai drošības pēc pajautāju. Tu esi tāds sliņķis, Nikij.

—    Jā, mana mīļā.

—   Tiešām! — Pikts skatiens. — Ja tu mazliet vairāk censtos…

—   Beidz kāpt man uz galvas, sieviete! Tas vien, ka tu esi vecāka, nenozīmē, ka tu vari mani audzināt!

Viņa negribot pasmaidīja un ar rokas mājienu aicināja viņu apsēsties.

— Novāc no krēsla tās mantas un sēdies! Tikai uzmanies, neuzsē- dies virsū Cukurzirnim.

Cukurzirnis bija Mijas hameleons. Tas tupēja uz atzveltnes un, kad Niks vieglītēm piespieda īkšķi tam pie vēdera, noskatījās ar bargu skatienu. Jau šķita, ka Mijas mīlulītis tēlos neaizskaramo, tomēr pēc mirkļa Cukurzirnis ar garajiem kāju pirkstiem uzmanīgi ieķērās viņam pirkstā un ļāva, lai Niks to nosēdina uz galda tālākā gala. Hameleoni bija Mijas vājība. Šis viņai jau bija trešais, bet Niks joprojām atcerējās dienu pirms piecpadsmit gadiem, kad Mija bija ieradusies skolā ar pirmo — to arī sauca Cukurzirnis. Skolotāja neizrādīja sajūsmu, toties bērni Miju acumirklī atzina par nepārspējamu.

Un nepārspējama Mija Lokhārta Kortesa bija vēl aizvien. Tikpat savdabīga un neparasta kā viņas vārds. Niks apsēdās un noraudzījās, kā viņa izņem no bufetes tases.

No Mijas sejas nebija iespējams novērst acis. Sapludinādams Mol- lijas blondumu ar Mijas tēva Huana spāniski tumsnējo glītumu, Dievs bija centies ne pa jokam. Mijai bija melnas acis, skropstas un uzacis biezas un tumšas kā sodrēji, turpretim viņas mati bija gaiši: bieza, tumša medus krāsā. Apbrīnojami stūrainais žoklis bija mantots no Huana. Rožlapiņu mute bija no Mollijas puses. Tomēr visvairāk Nikam patika viņas deguns, kas pēc kāda bērnības negadījuma bija palicis iešķībs un plakans. Greizā deguntiņa dēļ viņa izskatījās trakulīga, nevērīgi braša.

Atšķirībā no lielā vairuma tetovētāju, Mija nebija staigājoša ķermeņa izdaiļošanas mākslas reklāma. Uz labā pleca viņai bija cji simbols, ap potīti — trausla ziedu virtene. Plaukstu locītavas ieskāva Usui reiki dziedināšanas zīmes. Iespējams, viņai bija vēl kāds tetovējums; diemžēl Nikam ne reizi nebija dāvāta iespēja par to pārliecināties savām acīm.

Mija šorīt izskatās pabāla, Niks nodomāja. Parkā viņš nebija to pamanījis, droši vien tāpēc, ka bija tik ļoti pārņemts ar savām lielajām mokām. Zem acīm draudzenei bija tumši loki.

—    Kas ar tevi? — viņš paņēma sniegto kafijas tasi.

—    Lāgā neizgulējos, tas arī viss.

—   Tiešām, tiešām?

—   Man vienkārši rādījās nelāgs sapnis. — Viņa ar dobju blīkšķi nolika uz galda savu tasi, likdama noprast, ka par šo tematu vairs nerunās. — Ni- kij, starp citu, es gribēju tev palūgt, vai tu nevari ielikt Kimemanu reklāmu.

—    Skaidrs, ka varu. Atsūti man tekstu. Ielikšu visredzamākajā vietā.

Kime bija Nika lepnums. Jā, protams, gluži MySpace tā nebija, tomēr

vienalga, visīstākais veiksmes stāsts. Sociālā tīkla vietnes izveidošana internetā ir laimes spēle, turklāt stipri padārga, tomēr Niks pirms pusotra gada bija nolēmis pamēģināt: ja nu izdodas. Piecus gadus līdz pilnīgam spēku izsīkumam strādājis biržā, viņš jutās nopelnījis tiesības atslābināties un mazliet paspēlēties. Galu galā, nauda viņam bija, tad kāpēc ne? Taču iecerētais hobijs negaidot kļuva par vērienīgu pasākumu. Niks bija grasījies iekopt internetā mazu, mīlīgu dārziņu — forumu, kurā biedroties cīkstoņiem un cīņas mākslu entuziastiem, taču nepilnu divu gadu laikā Kime pastāvīgo lietotāju skaits bija pieaudzis vismaz ģeometriskā progresijā. Tas savukārt nozīmēja, ka reklāmas laukumus savā vietnē Niks varēja izpārdot arvien ātrāk.

Mijas lūpas notrīsēja smaidā.

—    Kā klājas Rikijam?

Niks, juzdamies drusku neveikli, paraustīja plecus. Mija runāja par viņa izdomāto varoni, nežēlīgu nindzju slepkavu ar zelta sirdi; ik divas nedēļas viņš to palaida Kime, lai paplosās. Līdztekus individuālajām lapām un forumam Kime savu vietu bija atraduši arī Rikija Kobras piedzīvojumi. Rikijs Kobra bija straujš kā pantera un ciets kā tērauds. Viņš rakstīja dzejoļus un savu čellu mīlēja tikpat zinīgi kā savas sievietes. Lielākoties Kime tika apmeklēta foruma dēļ, tomēr Niks ar gandarījumu apzinājās, ka arvien vairāk cienītāju uzmeklē šo vietni tieši tāpēc, lai palasītos par viņa varoņa dēkām.

—   Rikijam klājas labi. Viņam beidzot ir izdevies sadzīt pēdas tam ieroču kontrabandistam ar rubina zobu.

—   Cerams, viņš beidzot pametis to čīkstulīgo rudmati, — Mija netīksmē sarauca degunu. — Kā tur viņu sauca? Brunhilde?

—   Brozelinda.

—   Jā, pareizi. Tas sievišķis viņam ir kā cilpa kaklā.

—   Tik jauka meitene! Kāpēc neviens viņu nesaprot?

Mija nospurcās.

—   Cik man jāmaksā par reklāmu?

—   Lai ir uz mūsu rēķina.

—   Nē, neparko.—Viņa piecēlās.—Aiziešu uz kabinetu pēc čeku grāmatiņas.

Niks gaidīja viņu atgriežamies un, laiku īsinot, atvēra skiču bloknotu, kas gulēja turpat uz galda. Tajā bija viens vienīgs ogles zīmējums, turpat pirmajā lappusē.

Viņš satriekts lūkojās uz zīmējumu. Tajā bija attēlota sievietes seja ar smalkiem vaibstiem, taču mute bija savilkta mokās. Un acis… ar acīm kaut kas nepavisam nebija kārtībā, tās likās tukšas, kā izkodinātas. Tad viņš apjauta: zīmējumā bija redzama Mija. Tas bija pašportrets.

Izdzirdis troksni pie durvīm, viņš pacēla galvu. Bija atgriezusies Mija.

Viņš pamāja uz bloknotu:

—   Tas ir… interesanti.

Viņas sejā pavīdēja savāda izteiksme. Mija aizvēra bloknotu un pagrūda to prom, gandrīz iesizdama Cukurzirnim.

—   Cik man jāmaksā? — Mija izlikās nemanām viņa jautājošo sejas izteiksmi, un Nikam pietika prāta lieki neuzmākties ar izprašņāšanu.

Viņš nosauca summu, kas bija ievērojami mazāka par standarta cenu, tomēr piesargājās, lai viņa par to nenojaustu, un Mija ar plašu žestu parakstīja čeku.

—   Vareni. Paldies.

—   Tu šovakar būsi "Skorpionā"?

Viņa palocīja galvu.

—    Jā, man astoņos ir treniņš pie Čili. VĒLĀK: PIECOS

Čili bija Mijas skolotājs, viņas sensejs. Mija nebija boksere: viņa trenējās Austrumu cīņas mākslās. Viņa negribēja kauties, viņas mērķis bija pilnveidot tehniku un izkopt prātu. Tas nenozīmēja, ka viņa treniņos tāpat vien niekojās: Mija spēja atmuguriskā apcirtienā ar pēdas skaldni pārcirst koka dēli. Ja gribētu, viņa visticamāk spētu bez pūlēm nolikt Niku gar zemi.

Viņš noliecās, lai uz atvadām noskūpstītu Miju uz vaiga. Viņa smaržoja pēc ziediem, siltas zāles un mazdrusciņ pēc saulē sakarsušiem sviedriem.

—    Pielūko, — viņa bargi lūkojās pretī, — grūti treniņos…

—   Viegli ringā. Jā, jau jā. Es zinu. — Viņš saminstinājās. — Mīļā, tu droši zini, ka ar tevi viss ir labi?

—   Neuztraucies, Nikij. Viss ir kārtībā. — Viņa pasmaidīja. — Aiziet, tinies!

Viņš izgāja cauri pagalmiņam, ko izdaiļoja podi ar mirdzoši sārtām un oranžām ģerānijām. Pienācis pa kāpnēm, kas viņu aizvedīs augšup ielas līmenī, Niks pār plecu atskatījās.

Mija vēl arvien stāvēja pie galda, nodūrusi acis. Priekšā atšķirts gulēja bloknots. Pa gabalu viņa šķita visnotaļ mierīga, taču draudzenes sejas izteiksme lika Nikam paskatīties vēlreiz.

Viņa izskatījās bažīga. Nē, viņa izskatījās izbiedēta.

TREŠĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai

Jau atkal es maldījos tukšumā; meža klajumā pūta vējš, zalgoja tumšs ūdens. Man ausī kāds čukstēja mīklainus vārdus un senas atmiņas. Bija daudz jautājumu, bet tikai viena atbilde.

Ķermenis nonēsājas, un mēs kļūstam veci. Krāsas zaudē košumu, smaržas asumu. Asaras nerit tik viegli. Mēs guļam mazāk un mazāk sapņojam. Gaisma pārtop pīšļos.

Bet varbūt kļūsti par zagli? Varbūt nolaupi gaismu un vērs par labu nelabojamo?

Iztēlojies, kā tava roka satver pašu dzīvības avotu: lielo enerģiju. Nežēlīgu kā pāršķelta rīkle. Biedējošu kā neizmērojams, žilbinošs tuksnesis. Ne- aizgaināmu kā atkarība no balta pulvera. Iztēlojies: tu vari dzīvot mūžīgi.

CEĻŠ: Asiņu Paisums

MELNĀ GAISMA: VRZ.: A5 LI3, SPK: 3, LAIKS: 2, VT: PL3 Baltā gaisma: mas. TS5

CETURTĀ NODAĻA

Nekas nespēj tā izpostīt dienu kā nelāgs sapnis.

Mija aizgrieza dušas krānu. Brītiņu viņa nekustēdamās stāvēja un klausījās, kā, tecēdams prom, burbuļo ūdens.

Nupat jau bija mazliet labāk. Labi — tā vis nevarētu sacīt. Viņa nebūt nebija gatava izplest rokas un līksmi traukties pretī dzīvei, — tomēr jau bija labāk. Par to paldies droši vien jāsaka Nikam; draugs allaž spēja likt viņai pasmaidīt.

Pasniegdamās pēc rītasvārka, viņa neviļus pamanīja savu atspulgu spogulī. Šādi, stāvēdama ar izstieptu roku, viņa redzēja lielo tetovējumu, kas klāja visu viņas kreiso sānu: tas sākās pie krūts un sniedzās pāri krūškurvim, gūžai un augšstilbam.

Tetovējums bija skaists. Māte bija viņai to uztaisījusi todien, kad Mijai palika astoņpadsmit un viņa saskaņā ar likumu jau drīkstēja iegūt tetovējumus. Kopš tā laika viņai gar sānu slīdēja šī daiļā būtne ar šmaugajiem locekļiem un fejas matiem dažādās zilā nokrāsās.

Sargātāja, viņas otrais es.

Sargātājas vaibsti bija smalki, un viņas auguma kontūras — gleznas kā ūdensbērniem Rakhema ilustrācijās, — un no viņas acīm vispār nebija iespējams atraut skatienu. Pievērti, gareni plaksti, uzacis, kas izlocījās augšup kā uzspurdzis iztraucēts putns — tās bija ietetovētas tik meistarīgi, ka šķita gluži kā dzīvas. Vienas acs vidū bija aploce, kuru ieslīpi šķērsoja trīs svītras. Tetovējums bija brīnišķīgs. Tieši tāda būtne uz sāna bija arī pašai Mollijai: acīm redzama saikne, kas saistīja māti un meitu.

Mija novērsās un ietinās mīkstajā rītasvārkā. Tad atvēra vannas istabas durvis, un viņai pa pēdām guļamistabā izvēlās garaiņu mākonis.

Istaba bija gaismas pilna. Uz spoguļgalda stāvēja puķes, pie loga dūca kamene. Vīnstīgas, sniegdamās pāri palodzei, zīmēja uz sienām izsmalcinātu ēnu rakstu. Viss bija rāms, viss bija mierīgs.

Naktī bija citādi. Naktī šī istaba bija pilna šaušalu, nomodā līdzi iezagušos ļaunā sapņa drumslu. Atmiņā nāca grāmata ar savādu nosaukumu — "Grāmata par gaismu un pīšļiem"… grāmata, kas spēja viņu padarīt aklu. Tas bija briesmīgs sapnis, viņa pamodās vienās asarās. Mija joprojām atcerējās, cik baisi svešāda likās istaba, cik smaga, neizturami skumja bija viņas sirds.

Bērnībā viņai bieži rādījās murgi. Tad viņa pa tumsu izkāpa no gultiņas un gāja uz vecāku istabu; apstājusies durvīs, viņa lūkojās uz aizmigušo māti un tēvu. Viņa nekad tos nemodināja: jau klausoties viņu elpā vien, pārņēma miers, un pēc kāda brīža viņa rāmi tipināja atpakaļ uz savu istabu un likās gulēt. Taču viņa bija atradinājusies no murgiem, un arī vecāku guļamistabas drošās ostas gaiteņa galā vairs nebija.

Mijas skatiens aizķērās fotogrāfijā, ko viņa turēja pie gultas. Tā bija vienīgā, kurā vecāki bija kopā, un viena no ļoti nedaudzajām, kurās bija redzams viņas tēvs: tam nepatika fotografēties.

Māte atpūtās tēva stipro roku ielokā, un viņš, pievēris plakstus, raudzījās uz sievieti, kas bija piespiedusi galvu viņam pie krūtīm. Mollija raudzījās kaut kur viņpus fotogrāfa pleca, viņas lūpās bija viegls smaids. Tāds smaids, kas pauž: es esmu skaista un neprātīgi mīlēta.

Balss, kas naktī sauca viņu sapnī, bija Mollijas balss, tieši tāpēc Mija bija tai sekojusi. Kāpēc māte ieveda viņu murgā?

Lūkojoties Mollijas smaidošajā sejā, Mijai prātā iešāvās šausminoša doma, un viņa sastinga.

Kā viņa agrāk par to nebija iedomājusies?

Tāpēc, ka tas nebija iespējams: lūk, kāpēc. Neviens no zēniem tuvākajā laikā negrasījās doties bīstamajā zonā. Valentīna sievai piedzima bērniņš, un viņš pateica ringam ardievas. Džefa cīņa bija paredzēta tikai pēc trim nedēļām, savukārt Okijam bija gadījusies trauma un viņam vispār bija aizliegts trenēties.

Tomēr Mija zināja, ka tagad, kad šī doma bija iezagusies prātā, viņai nebūs miera, iekams viņa nebūs aprunājusies ar puišiem, dzirdējusi viņu balsis un pārliecinājusies, ka nekas ļauns nav noticis.

Viņa paskatījās pulkstenī. Paagrs; varbūt tiešām vēl nav īstais brīdis? Cīkstoņi pat vislabākajās dienās bija varen māņticīgi ļautiņi. Viņi neparko neizies ringā bez saviem "laimīgajiem bokseršortiem", nēsās kabatā "laimes peniju", pirms cīņas allaž veiks virkni nemainīgu rituālu. Ja viņa piezvanīs un teiks, ka redzējusi nelabu sapni, tie pārbīsies līdz nemaņai. Jārunā prātīgi. Viņa paņēma klausuli un sāka spiest taustiņus.

Džefs atsaucās jau pēc pirmā pīkstiena. Viss bija kārtībā. Viņš bija nokrities līdz vajadzīgajam svaram, treniņos veicās tā, ka labāk nemēdz būt. — Viss ir teicami, Mija. Nekādu problēmu, nekādu traumu.

—   Nekas nav mainījies? Tu ej ringā pēc divām nedēļām, sestdien?

—    Jā. Tad nu neaizmirsti izdarīt savu darbiņu piektdien vakarā, labi?

—    Droši. Klau, Džef, ja cīņa tiek pārcelta, tu man piezvani! Norunāts?

—    Norunāts.

—    Labs ir. Sveicieni Bonijai!

Mija manīja, ka viņš tur, otrā galā, novīpsnā.

—   Tiešām?

Bonija bija Džefa sieva. Mija viņai nekad nebija patikusi. Viņa zināja, ka Miju un Džefu saista nepavisam ne romantiskas attiecības, tomēr viņai vienalga pret šo tuvību bija iebildumi.

Tāpat Emijai, Valentīna sievai. Viņai Mija nemaz, nemaz nepatika. Vispār Mija bija gandrīz pārliecināta, ka Emija bija piespiedusi Valentīnu pārcelties no Londonas uz Liverpūli tāpēc vien, lai viņš atrastos pēc iespējas tālāk no "šīs sievietes".

Okijam laimīgā kārtā dzīvesbiedres nebija, viņa gadījumā ar pretspēkiem nevajadzēja cīnīties. Mija noķēra viņu pēdējā brīdī, puisis jau grasījās doties uz darbu.

Okijs bija ļoti, ļoti nelaimīgs. Viss ir briesmīgi. Riba sāp. Džeisī neļaus viņam trenēties, kamēr viss būs pilnīgi sadzijis. Dzīve ir riebīga. Vai dzīvot vispār ir vērts?

—    Okij, neņerksti! Lielos vilcienos taču viss ir kārtībā, pareizi?

Viņš nopūtās.

—    Jā, laikam jau ir.

—    Nekas sevišķi nelāgs nav noticis?

Vēl viena smaga nopūta.

—    Nav.

Tātad vēl paliek Valentīns. No visas šīs trijotnes par viņu Mija uztraucās vismazāk. Viņam nekādas briesmas nedraudēja. Pirms trim gadiem, kad Emija gaidīja Tomu, viņš bija atvadījies no ringa, un kopš tā laika viņi sazinājās tikai retumis. Patiesībā Mija nemaz nespēja atcerēties, kad viņi pēdējo reizi bija runājuši. Pirms gada? Vēl senāk?

Jā, viņa prātoja, zvanīdama Valentīnam uz mobilo telefonu, būtu laiks atrast kādu viņa vietā. Pirmais prātā nāca Niks. Kopš viņš pirms pusotra gada bija atgriezies no tālām zemēm, Mija ne reizi vien bija apcerējusi šo iespēju. Tomēr šim scenārijam bija savas vājās vietas, un par šīm vājajām vietām viņai pagaidām negribējās domāt.

Valentīns neatbildēja. Atlika vienīgi atstāt viņa balss pastā ziņu ar lūgumu atzvanīt.

Tas arī viss. Un viņa nemaz nevarēja atļauties te sēdēt un nīkt ārā: priekšā gara un atbildīga diena.

Kā piebalsojot, lejā noklaudzēja studijas durvis. Liza jau bija klāt. Laiks pie darba.

Mija žigli noslaucījās un ietērpās kokvilnas kleitā. Kad viņa jau gandrīz gāja ārā no istabas, skatiens aizķērās pie skiču bloknota, ko viņa bija paņēmusi līdzi no virtuves pēc atvadīšanās no Nika.

Viņa atkal atšķīra bloknotu un raudzījās uz seju ar tukšajām acīm.

—    Mija? Tu tur esi? — no apakšas pasauca Liza.

Mija izplēsa lapu, saburzīja to pikā un iesvieda atkritumu grozā.

Tā notiks ar visiem sliktajiem sapņiem.

Ienākusi studijā, Mija atrada Lizu grozāmies spoguļa priekšā. Liza mūždien bija gatava līgavaiņu medībām un pastāvīgi bažījās, vai viņai nav kāda vaina, ko steigšus vajadzētu novērst.

—   Ahā, klāt esi. — Liza jautājoši sarauca uzacis. — Es jau sāku domāt, kur tu vispār esi.

—   Atvaino. No rīta biju izgājusi ar Niku paskriet.

—   Ai. Un kā viņam, jaukumiņam, klājas?

—    Liekais svars. Fiziskā forma vienkārši nožēlojama.

—   Kamēr viņam ir tās zilās acis un cirtainie mati, tas viss ir sīkums. Un vīrietim vajag kādu nieku miesas uz kauliem, — Liza nopietni palocīja galvu. — Tas liecina, ka viņš prot baudīt dzīvi. Labu ēdienu, labu seksu…

—   Niks neies ringā, lai mīlētos. Viņam būs jācīnās ar nesmuku svešinieku, un tas centīsies iezvelt viņam pēc iespējas sāpīgāk.

—   Ak debestiņ, — Liza nopūtās. — Kā man patīk šīs cīkstoņu runas. Izklausās tik pirmatnēji. — Viņa atkal pagriezās pret spoguli un sāka krāsot lūpas kliedzoši sarkanā tonī.

Lizai patika spilgtas krāsas. Viņā vispār nebija nekā pieticīga. Sešas pēdas augumā, acis melnas kā dzeloņplūme un mati kā Sābas ķēniņienei — likās, gan Kat Von D, gan Ksena, karotāju princese varētu būt viņai tuvas radinieces. Nāsī bija ievērts mazs briljantiņš. Tas nebija vienīgais viņas ķermeņa rotājums: viņai bija pīrsingi bezmaz visur, kur vien var iedomāties — vai nemaz negribas iedomāties: kā nu kuram.

Abas bija iepazinušās pirms gada, kad Mija ar sludinājuma starpniecību meklēja kādu, kurš varētu nākt Izija vietā. Veco zēnu viņa bija mantojusi no mātes, un sešus gadus viņi bija strādājuši plecu pie pleca; tad nejauks kritiens pēdīgi piespieda Iziju aiziet pensijā. Liza bija pievilcīgāka un iedvesa klientiem daudz mazāk baiļu: Izijs ar tetovēšanas pistoli rokā, tas nebija skats cilvēkiem ar vājiem nerviem. Turklāt Liza vienā laidā neklepoja tā, ka vai plaušas nāk pa muti laukā. Tomēr Mijai vecā zēna pietrūka.

Uzposusies Liza sāka gatavot paplāti, kārtīgi sarindodama vazelīnu, tintes kapsulas, marli, leikoplastu un vienreizējas lietošanas skuveldi. "Duramie" — adatas — atradās slēgtā, sterilizētā koneinerā. Mijas mīļākais aparāts, vārdā Andželika, tika izņemts no autoklāva un bija gatavs darbam. Mija piegāja pie izlietnes un sāka rūpīgi mazgāt rokas. Vilkdama lateksa cimdus, viņa dzirdēja veramies durvis un atskatījās. Pirmā kliente bija klāt. Šis bija tāds laiks, visi gribēja kaujas krāsojumu.

Trīs turpmākās stundas viņai nebija laika nekādām domām: viņa noņēmās, pabeigdama klientei uz muguras lielu, smalki izzīmētu karpu. Parasti klienti viņai paskaidroja, kāpēc vēlas tieši tādu un ne citādu tetovējumu, turpretim šī sieviete, vārdā Una, pateica vienīgi, kā viņu sauc un ka viņa grib lielu zivi. Atšķirībā no pārējiem klientiem Una lieliski iztika bez tērzēšanas seansa laikā. Patiesībā Mijai bezmaz šķita, ka Una ir aizmigusi, un tas tiešām bija apbrīnojami, ņemot vērā, ka viņas ādu ar ātrumu trīstūkstoš dūrieni minūtē bakstīja adatas. Taisot tetovējumu uz muguras, diez vai būtu iemesls vaimanāt; sāpes nepavisam nelīdzinājās tām, kas jācieš, tetovējot jutīgo dzimumorgānu apvidu un kaulainās ķermeņa daļas, tad gan bija jāsakož zobi, — bet tomēr, trīs stundas ilgie seansi nebija izprieca mīkstpēdiņiem.

Kad Mija pēdīgi pabeidza darbu, pulkstenis jau bija pāri divpadsmitiem. Viņa pamāja Lizai, lai tā nāk un notīra ādu ar spirta šķīdumu ūdenī; pēc tam varēs uzlikt pārsēju.

Viņa lēni grozīja galvu, mēģinādama atslābināt savilkto skaustu. Zālē šovakar vajadzēs krietni izstaipīt muskuļus.

Šī doma izraisīja citas atmiņas, un Mija sarauca pieri. Valentīns. Viņš tā arī nebija atzvanījis.

Paņēmusi klausuli, viņa vēlreiz mēģināja puisi sadzīt rokā. Tomēr viņa mobilais telefons atkal piedāvāja vienīgi balss pastkastīti.

Acīmredzot jāmēģina viņu noķert mājās. Mija citu pēc cita spieda Valentīna numura taustiņus, cerēdama, ka atsauksies viņš pats, nevis Emija.

Skotu mājās neviens nenāca pie telefona. Mija lēni nolika klausuli.

Valentīn. Kur tu esi?

PIEKTĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai V

Kā sagaidīt nāvi.

Gaisma būs neizturama, brīdina "Tibetas Mirušo grāmata". No šīs gaismas tava dvēsele sarausies čokurā, tu novērsīsi acis, tevi pārņems milzīgas bailes un saprāts izgaisīs kā nebijis.

Tas ir viens ceļš. Šo ceļu izvēlas mīkstčauļi. Nāve ir kaut kas tik briesmīgs, ka uz to nav iespējams pacelt acis. Iedams šo ceļu, tu atkal nonāksi reinkarnācijas upē; ceļš būs jāsāk no sākuma.

Bardo apraksta citu ceļu. Apzināti pagriezties pretim šai gaismai. Raudzīties saulē un ļaut, lai tās stari urbjas cauri tīklenei. Ielaid šausmas savā sirdī, skaties gaismā un nenodrebi.

Šo ceļu var iet tie, kam sirdī mājo drosme. Tas ved uz apgaismību, un tev ir izvēle: tu vari atdzimt; tu vari vairs nepārdzimt.

Ir vēl trešais ceļš. Spāres ceļš. Nesagaidīt nāvi. Nolaupīt gaismu. Dzīvot mūžīgi.

CEĻŠ: Garās Uzacis

MELNĀ GAISMA: VRZ: ŽP2 A4, SPK: 9, LAIKS: 9, VT: PL2 PK1

Baltā gaisma: A3 GA14

SESTĀ NODAĻA

Viņam ļoti patika šis rajons. Iedams tos četrus kvartālus no sava mitekļa līdz darbam, Niks atkal apjauta, cik priecīgs viņš ir par atgriešanos. Nupat jau viņš varētu atļauties dzīvot daudz glaunākā apkaimē, bet viņam ne prātā nenāca kaut kur pārvākties. Te bija viņa mājas.

Visi apkārtnes nami prasīt prasījās pēc pārkrāsošanas. Veikaliņi bija šauri, to skatlogi putekļaini. Jā, bija manāmas pirmās ģentrifikācijas pazīmes: pāris modīgi bāri, mirdzošs Yummy Mummy sporta klubs, kas pirms neilga laika bija atvērts turpat blakus "Skorpionam", tomēr šis Dienvidlondonas nostūris joprojām bija caurcaurēm provinciāls vārda labākajā nozīmē: te visi cits citu pazina. Pirms pusotra gada atgriezies, viņš pārsteigts atklāja, ka ļoti daudzas ģimenes no tām, kas te dzīvoja tolaik, kad viņi abi ar Miju bija pavisam mazi, joprojām mitinās tepat.

Māte bija otrreiz izgājusi pie vīra tieši pirms Nika sešpadsmitās dzimšanas dienas, un jaunais tēvs līgaviņu līdz ar tās dēlu aizveda uz savām dzimtsmājām Skotijā. Dodoties prom no Londonas, Nikam sirds vai 1 ūza, taču, ja viņš toreiz būtu palicis šeit, visa viņa dzīve tagad būtu citāda.

Skotijā Niks nokļuva daudz turīgākā vidē nekā tā, kurā viņš bija audzis. Patēvs bija baņķieris, un Niks pēkšņi nonāca vienā no Edinburgas smalkākajām skolām, kur valdīja stingra disciplīna un augstas prasības. Līdz šim mācībās neizrādījis pārlieku centību, Niks visnotaļ pārsteigts atklāja, ka viņam piemīt matemātiskas spējas un azartiska daba. Jau tajā maigajā vecumā patēvs iemācīja viņu spēlēt biržas spēles un piešķīra treknu kontu, ar kuru viņš varēja eksperimentēt. Niks ar labpatiku izbaudīja adrenalīna trīsas. Līdztekus boksam viņš bija atradis vēl vienu nodarbi, kas viņam tīri labi padevās.

Pēc vidusskolas nāca universitāte, taču akadēmiskās zinības viņu nesajūsmināja; pēc pusotra gada viņš meta studijām mieru, devās uz Ņujorku un piecus nežēlīgi nogurdinošus, lieliskus gadus tirgojās biržā. Tomēr viņa sirds palika tepat, Londonā, un viņš atgriezās, ar to pašu pierādīdams, ka nodrāztā patiesība — atgriezties nav iespējams — ir kļūdaina.

Divpadsmit prombūtnes gadu laikā viņš Londonā bija iegriezies tikai divas reizes, un abas reizes — lai satiktu Miju. Pirmais apciemojums bija gadu pēc mātes otrajām laulībām un pārcelšanās uz Edinburgu. Tas nebija veiksmīgs. Viss šķita aplam. Viņa koptā māte Channel kostīmā, viņš pats kriketa biksēs un tumšzilā žaketē — abi Mollijas nekārtīgajā virtuvē izskatījās caurcaurēm neiederīgi. Mollija, joprojām bezgala daiļa, taču ļoti novājējusi, bija gaužām izklaidīga. Mija gandrīz nevēra vaļā muti.

Otrā reize bija pēc sešiem gadiem, Mollijas un Huana bērēs. Mija bija pārvērtusies. Viņa bija pavisam pieaugusi, ne miņas no tās izstīdzējušās meitenītes ar izspūrušo matu ērkuli, ar kuru viņš reiz bija skraidījis pa ielām. Viņas seja aiz bēdām bija nekustīga, acis dziļi iegrimušas, tomēr, uz viņu raugoties, Nika sirds joprojām meta kūleņus. Mija priecājās, viņu redzot, un bija pateicīga par to, ka viņš atbraucis, taču, ja arī viņas sirds piekopa aerobiku, viņa to nevainojami slēpa.

Un tomēr visus turpmākos gadus viņš uzturēja attiecības, nevēlēdamies pieļaut, ka Mija pazūd no viņa dzīves. Pat būdams ārzemēs, viņš Mijai rakstīja. Apsveikumi Ziemsvētkos, dzimšanas dienās, neregulāras elektroniskas vēstulītes — viņš gādāja, lai saikne starp abiem nepārtrūkst. Un tad viņš pieņēma lēmumu atgriezties. Ņujorkā viņš pelnīja labu naudiņu, taču jutās paguris. Dzīve ir īsa; bija laiks nodoties tam, pēc kā viņš patiešām ilgojās. Tiesa, bija jāatzīst, ka šai ziņā viņš bija guvis tikai daļējus panākumus. Viņš bija atgriezies Mijas dzīvē, taču pats brīnījās un dusmojās, cik viegli abi bija atsākuši spēlēt bērnības draugu lomas.

Viņš bija nonācis pie nama, kurā īrēja biroja telpas; tajā viņš strādāja kopā ar Flašu, kura pārziņā bija tehniskās burvju mākas, ar kuru palīdzību funkcionēja Kime virtuālā kopiena. Pavirši raugoties, Kime turējās uz viņu abu pleciem, tomēr šī šķietamība vīla: Flašs komandēja veselu armiju programmētāju, kuri strādāja tādās pasaules malās kā Izraēla, Indija un Horvātija. Globālais ciems vienās četrās sienās.

Niks bija domājis, ka cīņubiedrs jau sēdēs savā vietā pie galda, taču, kad viņš ienāca pa durvīm, Flašs nebija manāms. Tomēr nekur tālu viņš nevarēja būt: nepārprotamas pazīmes liecināja, ka viņš ir ieradies. Uz papīru kaudzes stāvēja atvērta kolas skārdene — Flaša degviela — un pus- izēsta Jaffa cepumu kārba. Un pie skaļruņiem bija pievienots Flaša aipods. Bez tā viņš apkārt nemēdza staigāt.

Nika galds stāvēja pie loga, Flaša vieta bija aizdurvē. Flašam nepatika saule. Kā apstiprinot šīs īpatnējās antipātijas, aiz viņa krēsla pie sienas bija piestiprināts milzīgs plakāts: vampīram līdzīga sieviešu dzimuma būtne ar pīpeņu pušķi vienā un asiņainu sirdi otrā rokā. Šis simbolisms Nika prātam bija par sarežģītu, taču viņš lieliski apzinājās, ka Flašs dzīvo pasaulē, kas pastāv viņpus viņa saprašanas robežām. Flašs rosījās arī citās sociālo tīklu vietnēs ar visnotaļ ezotērisku noslieci. Plakāts pie sienas reklamēja "Nakts klaidoņus". Niks reiz bija ieskatījies to vietnē, taču nolēmis, ka ir lietas, kurām viņš vēl ir par jaunu.

Nometis somu turpat uz grīdas, viņš apsēdās pie datora. Ieiejot Kime, vēderā, kā vienmēr, patīkami nokņudēja. Šis pasākums viņam vēl aizvien bezgala patika. Un kā gan citādi? Protams, viņš nebija Marks Zukerbergs, tomēr Kime piesaistīja krietnu naudiņu no investoriem un tai bija potences vērsties plašumā. Tas, kas bija sācies kā viņa privātais blogs — tāda kā Post-it lapiņa ar nesistemātiskām piezīmēm par cīkstoņiem un cīņu pasauli, — bija pārtapis iespaidīgā sociālā tīklā un kļuvis par forumu, kurā apgrozījās visu iespējamo veidu un paveidu cīkstoņi un cīņas mākslu entuziasti: bokseri, Austrumu cīņu cienītāji, kikbokseri, taibokseri un Mixed Martial Arts mīļotāji — gan cīkstoņi, kas baudīja bezmaz tādu pašu popularitāti kā rokzvaigznes, gan dulnie fani, kas nespēja dzīvot bez sekošanas līdzi tam, kas notiek šajā visstraujāko attīstību pieredzējušajā amerikāņu izklaides sportā. Kimebija iespējams izveidot individuālās lapas ar dažnedažādām ziņām par sevi, un ikkatrs bija aicināts piedalīties diskusijās, kas risinājās kopīgajā forumā. Tā kā Kime bija elastīga virtuālā vide, kas ļāva dalībniekiem pievienot personiskajām lapām dažnedažādas papildprogrammas, dažs labs Kime platformu izmantoja savām biznesa vajadzībām.

Par vietnes īpatnējo nosaukumu paldies bija jāteic Mijai. Kime ir japāņu vārds un Austrumu cīņas mākslās izmantots termins. Taisnību sakot, Niks par šīm austrumnieku zintīm nekad nebija īpaši interesējies: lai nu visi šie kiai un cji, un Ceļa meklējumi paliek citiem. Viņš bija kikbokseris; viņam patika zvelt un spert, un nekādas garīgas atskārsmes viņš par to necerēja saņemt. Taču Mija viņam paskaidroja, ka vārds kime nozīmē karotājam nepieciešamo fizisko un garīgo spēku koncentrāciju.

—    Hei, spēka mitriķi!

Niks pacēla galvu. Pie stenderes bija atslējies Flašs. Garš, neiedomājami kārns, ar mūžīgiem melniem lokiem zem acīm — viņš izskatījās pēc kādas Tima Bērtona filmas varoņa. Flašam bija deviņpadsmit gadu. Viņam blakus Niks jutās kā večuks.

Flašs ielocījās savā krēslā un izstiepa roku pēc kolas bundžas.

—   Vai tu jau ieskatījies forumā?

—   Tikko ienācu.

—    Viens čalis ir nomiris. Bokseris.

—   Ringā? Kāpēc es par to neko nezinu? — Niks bija pārsteigts. Liela daļa Kime apspriesto cīņu bija vietēja mēroga un televīzijas reportieru

uzmanība izpalika, tomēr nāve ringā, pat nenozīmīgas cīņas laikā, katrā ziņā iekļūtu ziņās.

— Nezinu. — Flašs darbojās ap aipoda austiņām. — Bet forumā par to vien runā.

Ieraugot Valentīna vārdu, viņš jutās kā dabūjis sitienu pa vēderu. Niks vārda vistiešākajā nozīmē saguma. Neticēdams savām acīm, viņš lasīja paziņojumu, ko kāds bija ievietojis Kime vispārīgajā forumā:

Valentīns Skots ne reizi nekļuva par čempionu un tie, kun neinteresējas par cīņas sportu, viņa vārdu dzirdēs pirmo reizi. Viņš bija viens no tūkstošiem svētdienas bokseru, kas par niecīgu atlīdzību cīnās vietēja mēroga mačos. Tomēr viņam piemita kas tāds, ko nevar nedz attīstīt treniņos, nedz saņemt kā dāvanu piedzimstot. Valentīnam bija dūša. Ja viņu notrieca gar zemi — un viņa karjeras laikā Valentīns to pieredzēja ne vienu reizi vien —, viņš cēlās kājās un cīnījās tālāk. Guvis traumu, viņš neatkāpās. Viņš nepadevās arī tad, ja bija guvis ļoti nelāgu traumu un zināja, ka uzvaru vienalga neizcīnīs.

Valentīns nomira, sēdēdams sava Liverpūles mitekļa dzīvojamajā istabā dažas dienas pēc tam, kad taiboksā bija uzveicis Džeraldu Bērku. Tā bija Vilka atgnešanās cīņa, pirmā reize, kad viņš pēc piecus gadus ilga pārtraukuma atkal izgāja ringā. Viņa nāves cēlonis nav skaidrs: Valentīns nebija ringā guvis nopietnas traumas, ārsta pārbaudē pēc cīņas viņš bija atzīts par veselu. Pagāja tris dienas, un viņa sirds vienkārši pārstāja pukstēt.

Niks atlieca muguru un izberzēja acis. Viņš joprojām nespēja tam noticēt.

Valentīns Skots. Viņi bija dzīvojuši bezmaz kaimiņos, kopā gājuši skolā un ķerstījuši tās pašas meitenes. Toreiz viņi arī trenējās kopā, tepat "Skorpionā" no sirds zvetēja viens otru ar dūrēm. Par spīti savam cu- kurdupsīša vārdam Valentīns bija negants cīkstonis. Niks augumā bija lielāks, taču tas puika nolika viņu uz lāpstiņām tik bieži, ka ne saskaitīt. Pēc mātes otrajām laulībām un pārcelšanās uz Skotiju viņa sakari ar Valentīnu pārtrūka, taču viņš atcerējās Miju pieminam, ka Valentīns pārvācies uz dzīvi Liverpūlē.

Mija. Bļāviens. Viņa ar Valentīnu bija tuvos draugos. Vai viņa jau zina? Niks pacēla klausuli, lai Mijai piezvanītu, taču pārdomāja. Šādas ziņas ne- pavēsta pa telefonu. Šovakar viņi sastapsies "Skorpionā", tad arī viņš pateiks.

Viņš atkal pievērsās ekrānam. Sēru vēstij sekoja vesela virkne Kime biedru rakstītu atvadvārdu, visdažādākā rakstura teksti, no izjustiem un sirsnīgiem līdz vienkārši dīvainiem.

"Skumja diena. Man tevis pietrūks, veco zēn. Tavs gars paliks ar mums." Cits rakstīja: "Hei, Vilk! Novēlu tev kārtīgi izklaidēties debesu lielajā dodžo!" Vēl kāds bija nolaidies pat līdz: "Dusi saldi, dižais karotāj!"

Nika uzmanību piesaistīja cits ieraksts. Tā autors, salīdzinot ar pārējiem rakstītājiem, bija īsts Hemingvejs, taču, lasot šīs rindas, Niks neviļus saviebās:

Dažās Āfrikas karotāju ciltīs bija paradums apēst uzvarēta pretinieka sirdi cerībā piesavināties kntušā karotāja drosmi. Apēd viņa sirdi, un viņa enerģija kļūs pai tavu enerģiju… Šāds gods tika piešķirts tikai karotājiem ar nelokāmu kaujas garu. Valentīns Skots bija tāds karotājs.

No tādiem tekstiem pār muguru skrēja šermuļi. Autora lietotāja vārds Nikam nebija zināms: tas dēvējās par Spāri. Vārdam blakus nebija ne avatāra, ne fotogrāfijas, un, pa hipersaiti nonācis šī zeļļa personiskajā lapā, Niks atklāja, ka tā ir pilnīgi tukša. Ieraugot reģistrācijas datumu, šis informācijas trūkums kļuva saprotamāks: 12. jūlijs. Spāre bija reģistrējies Kime tikai šodien.

Atstājis Spāres lapu, Niks atgriezās lielajā forumā un pārlasīja nāves ziņu. Viņš rauca pieri: kaut kādi gali te negāja kopā. Valentīns nebija miris no ringā gūtajām traumām: viņš pārstāja elpot vairākas dienas pēc cīņas. Savā dzīvojamajā istabā.

Viņš vēlreiz paņēma telefona klausuli un zvanīja Lī Džeimsam — sporta žurnālistam, ar kuru viņš laiku pa laikam kopā iedzēra alu.

Neko daudz Lī viņam nespēja pastāstīt:

—   Tas puisis vienkārši pārstāja elpot. Viņš sēdēja savā atzveltnī pie televizora, un vienā brīdī pēkšņi bija pagalam.

—    Kāds ir ārstu slēdziens?

—    Sirds apstāšanās.

—    Jā, Lī, jā, — Niks centās neļaut vaļu sapīkumam. — Kāpēc apstājās?

—   Nu, tas, dēls, ir liels noslēpums. Sekcijā nekādas sirds vainas netika atklātas.

—   Sekcija jau ir notikusi?

—   Nuka. Droši vien maču rīkotāji gribēja pēc iespējas ātrāk novērst aizdomas, ka tam varētu būt kāds sakars ar cīņu.

—    Jo ringā viņš nekādas traumas nedabūja.

—   Tieši tā. Pāris zilumu, tas arī viss.

—   Vai tu par to rakstīsi?

—   Nē, cālīt. Tas puisis diez vai bija uzskatāms par slavenību. Un tā nebija ari dramatiska nāve ringā…

Nolicis klausuli, Niks sēdēja nekustēdamies: viņš pēkšņi vairs nesaprata, ko tagad darīt. Flašs bija salīcis pār sava datora tastatūru, kratīdams galvu un klausīdamies mūziku, kas skanēja viņam austiņās.

Niks paskatījās pa logu. Gājēju un automobiļu ielās kļuva arvien vairāk. Puķu veikaliņa saimniece lika uz ietves puķpodus; ziedu košās krāsas mirdzēt mirdzēja. Bija gluži parasta diena, cilvēki devās savās parastajās gaitās. Debesis bija zilas. Spīdēja silta saule.

Tomēr tālumā vīdēja mākonis. Pavisam mazs mākonīts, taču Nikam gribot negribot bija jādomā, vai drīz nav gaidāms lietus.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Kad Mija piebrauca pie "Skorpiona" un nokāpa no motocikla, debesis bija violeti sarkanas, un rietumos brieda pamatīga negaisa tūce.

Notupusies, lai pārbaudītu, vai viņas Kawasaki atslēga ir vietā — šai rajonā bija jārēķinās, ka tavas mantas var iepatikties kādam citam, — viņa manīja kādu apstājamies blakus un pacēla galvu.

Ak, nē, Mija pie sevis nopūtās. Tad cēlās kājās un ar galvas mājienu sveicināja slaido, dārgi ģērbto sievieti, kas nolūkojās uz viņu ar kritisku skatienu.

—    Hei, Klodīn.

—    Sveika, Mija.

Klodīne Normandī nopētīja Miju no galvas līdz kājām, un Mija atkal nopūtās. Šai sievietei ar vienu vienīgu skatienu izdevās pataisīt viņu par sušķi. Savas dienas Klodīne visbiežāk vadīja Harrods skaistumkopšanas salonā, un tas arī bija redzams. Mija acumirklī ļoti skaidri apjauta, ka viņas pašas zābaki prasās pēc zābaksmēra, pirksti noķellēti ar tinti un mati zem ķiveres savēlušies tā, ka bail.

—    Es atvedu Endrū uz treniņu.

Mija palocīja galvu. Endrū bija Klodīnes brālis — uzvedīgs grāmatvedis, kurš augām dienām sēdēja pie rakstāmgalda, bet vakaros demonstrēja pārsteidzošu meistarību divcīņā. Jauks zēns; nemūžam nevarētu ienākt prātā, ka viņa māsa ir tāda piraija.

Tomēr Mija neļāvās piemuļķoties. Klodīne grozījās ap "Skorpionu" ne jau Endrū, bet gan Nika dēļ. Šis sievišķis bija ieradies medībās. Niks, protams, bija vīrietis, tātad nejēga. Fakts, ka tādai princesei kā Klodīne viņa dēļ svilst biksiņas, bezgala glaimoja viņa godkārībai.

—   Niks arī jau ir priekšā, — Klodīne graciozi paraustīja plecu.

—    Ahā. — Mija mēģināja tikt viņai garām.

—   Viņš izskatās labi. Es viņam teicu, ka noteikti ieradīšos uz maču, lai viņu uzmundrinātu.

—   Viņš noteikti par to priecāsies.

—   Zini, es sev visu laiku atgādinu, ka jāiegriežas pie tevis studijā. Es gribu, lai tu man kaut ko uztaisi.

Precīzi to pašu Klodīne sacīja ik reizi, kad abas satikās. Tāpat bija skaidrs, ka tas nemūžam nenotiks. Klodīne ar tetovējumu… zeme, atveries! Taču Klodīne zināja, ka Mija un Niks ir labi draugi, un izmantoja visas iespējas iefiltrēties Nika dzīvē.

Taču Mija, kā vienmēr, māja ar galvu un atbildēja:

—   Protams, protams, iegriezies, kad vien tev ir ērti. — Tad viņa ļoti uzkrītoši paskatījās pulkstenī: — Atvaino, man jāskrien, citādi nokavēšu treniņu. — Klodīnes atbildi negaidīdama, viņa žigli uzgrieza tai muguru un iemetās pa virpuļdurvīm, kuras biezā kārtā rotāja "Skorpiona" daudzo apmeklētāju pirkstu nospiedumi.

"Skorpions" atradās lielā, atjaunotā noliktavas ēkā. Tas reizē bija sporta klubs cīkstoņu treniņiem un cīņas mākslu skola, un pulcināja visdažādāko publiku, no vietējiem ielaspuikām līdz kārtīgi sasasukātiem Sitijas ierēdņiem, tādiem, kā Klodīnes brālis; tie šurp nāca, lai izbaudītu īsteni neizsmalcinātu atmosfēru.

Klubā bija gandrīz tikai pats nepieciešamākais. Nekādu spožu svaru stieņu, nekādu skrejceliņu vai nekustīgu divriteņu. Dodžo grīdu sedza tumšzaļi paklāji; lai cik bieži tos mazgāja, basās pēdas visviens kļuva melnas. Pie sienas bija boksa bumba, no griestiem garās ķēdēs karājās smagi maisi. īe vienmer oda pēc boksersmaržām: šo īpatnējo maisījumu veidoja viegli pretīgs sakarsušu ķermeņu, ādas cimdu, mitru apsēju un iestāvējušos sviedru aromāts.

Ienākusi dodžo, Mija zemu paklanījās un pati juta, kā uzreiz atslābinās un koncentrējas. Šis dodžo bija vieta, kur viņa jutās laimīga. Svešinieks uzmestu taisnstūrveida zālei vienu skatienu un nodomātu, ka šis gan ir viens noplucis ūķis. Viņš nejustu, kāda enerģija virmo šajās četrās sienās.

Dodžo bija sadalīts divās puslīdz vienādās daļās. Vienā pulcējās tie, kam patika lauzties un stenēt: bokseri, kikbokseri un tie, kas nodarbojās ar pilnkontakta Austrumu cīņas mākslām — džudo un džiudžitsu. Otrā trenējās "taureņi": tie, kuri apguva horeogrāfiskas kustību secības — katas — un vēlējās vienīgi izkopt savu meistarību. Šajās teritorijās valdīja divi ļoti atšķirīgi kungi un pavēlnieki. Stenētājus trenkāja Džeisī — ducīgs vīrs ar iesirmiem matiem un ķildnieka ģīmi; "taureņus" ganīja Čili — garš, slaids pus eiropietis, pus japānis.

Abas puses, bez šaubām, mēdza apputeksnēt viena otru, tomēr Mija lieliski zināja, ka "Skorpionā" netrūka fanātisku stenētāju, kuri, skatīdamies uz "taureņu" darbošanos, nespēja nedungot Madonnas Strike a pose there's nothing to it. Disciplīna, kas nepieciešama, lai precīzi un spēkpilni izpildītu katas, viņu acīs neizpelnījās ne mazāko cieņu un šajā dejā apslēpto nāvējošo mērķi viņi vienkārši nespēja saskatīt. Taisnību sakot, nesaprašanās bija abpusēja. Daudzi no Mijas treniņbiedriem nicīgi uz- šķaudīja sacensības garam, kas ir neatņemama ringa cīņas sastāvdaļa, un visādi izrādīja, kā viņus sarūgtina treknie sitienu un atsitienu plīkšķi un būkšķi, kas skanēja no zāles otra gala.

Mija bija "taurenis", tomēr viņu ārkārtīgi, neatvairāmi pievilka stenē- tāji. Pati ringa cīņa viņu sajūsmināja mazāk, toties nolūkojoties, kā vīri trenējas, viņu pārņēma dziļa, nesarežģīta labsajūta.

Viņai patika vīrieši. Viņai patika noskatīties, kā tie kopā darbojas: lācīgais biedriskums, nereti bērnišķīgā ampelēšanās, negaidītais mīļums, ar kādu tie apkampās pēc sevišķi vārdzinošas treniņcīņas. Viņa varēja neatraudamās vērot puišu ķermeņa valodu: tā atspoguļoja iekšējo hierarhiju, kas pastāvēja viņu vidū; starp sievietēm nekas tāds nekad nebūs iespējams. Bez šaubām, "Skorpionā" spēkā bija īpaša vērtību sistēma. Sviedru un pūliņu dvingā izgaisa sociālā statusa un ienākumu līmeņa atšķirības. Kad tu ar degunu baksti otra padusi, bet viņš tikmēr velē tevi ar dūrēm, vai nav vienalga, kas viņš ir: baņķieris vai santehniķis. Svarīgākais bija, vai tev ir dūša. Dažiem tā bija; daudziem nebija.

Mija pamanīja Niku. Viņš bija zāles tālākajā stūrī, nosvīdis slapjš un, kaut arī aizsargķiveres dēļ viņa vaibsti lāgā nebija saskatāmi, jau pa gabalu varēja redzēt, ka viņš mokās. Bēdu cēlonis nebija tālu jāmeklē. Puisim blakus stāvēja Džeisī, un trenera masīvās rokas zīmēja gaisā izteiksmīgas izsaukuma zīmes. Ko viņš teica, Mija nespēja saklausīt, taču tonis bija nepārprotami draudīgs.

Ko nozīmē saīsinājums Džeisī, neviens nezināja. Pats Džeisī jauni- ņajiem allaž paziņoja, ka viņa vārds ir "Svētās Šausmas, vai ir skaidrs?". Kaitināt Džeisī nebija prātīgi. Viņa acis no neskaitāmajiem gadu gaitā saņemtajiem sitieniem bija pārtapušas šaurās spraudziņās.

—    Hei, Mija! — kāds uzlika roku viņai uz delma.

Aiz muguras, vainīgi smaidīdams, stāvēja Okijs. Uz viņa rūpīgi izvēlētā krekliņa bija rakstīts "Maitasgabals Melns un Mīlīgs". Par pieticības trūkumu Okijs nevarēja sūdzēties.

—   Okij! Ko tu te dari? Ja Džeisī tevi ieraudzīs…

—   Jā, jā, es zinu. — Okijs sapurināja dredus. — Viņš teica: ja es te pabāzīšot degunu, pirms mana riba ir kārtīgi sadzijusi, tad dabūšu trūkties. Bet es aizmirsu skapītī grāmatu, un man gribas zināt, kā tā beigsies.

Okijam bija vājība uz mīlas romāniem. Grāmatai, kuru viņš patlaban turēja rokā, uz vāka bija attēlots varen muskuļains, skotu svārciņos uzposies vīrietis, kas bija noliecies pār sievieti ar milzīgām krūtīm.

Sieviete izskatījās apstulbusi, — bet varbūt es vienkārši neprotu atšķirt izbrīnu no kaisles, Mija nodomāja.

Viņa negribot pasmaidīja. Okijam par viņa literāro gaumi bija nācies daudz ciest; tiesa, ja ne viņa nežēlīgais kreisais āķis, ņirgas droši vien zobotos daudz bezkaunīgāk.

Okijs piemiedza viņai ar aci:

—    Es tā dzirdēju, ka Niks šorīt bijis ar tevi skriet. Kā bija?

—    Grūši.

—   Jā. Cālītim pārāk garšo kūciņas. Sasodīts, kāpēc viņš nekādi nespēj saglabāt formu? Kad viņš grib iet ringā, viņam katru reizi viss jāsāk no nulles. Vajag taču ievērot treniņu disciplīnu! Lai mācās no manis, — Okijs virtuozi piemetināja.

Mija viņu iedunkāja:

—   Vai ar tādu nimbu nav smagi apkārt staigāt? — Okijs un Niks bija labi draugi, taču abi cīnījās vienā svara kategorijā un tādēļ starp viņiem pastāvēja sīva sāncensība. Tehniski Okijs bija veiklāks, toties Niks… Niks nebija sakaujams. Viņa svabadā izturēšanās un mūžīgais smaids slēpa tik dzelžainu apņēmību, ka ar to varētu sadragāt klinti. Un Niks teicami panesa sitienus: viņa žoklis nebija sliktāks kā Džekam Lamotam. Bokserim tas bija pats svarīgākais.

Okijs rauca pieri:

—    Nopietni, Mija! Nikam vajadzīgs treniņbiedrs. Kāds, kas trīs mēnešus ik rītu ietu ar viņu skriet. Ja man nebūtu tā riba, es viņu notren- kātu zili melnu, bet tagad…

—    Džeisī viņam kādu atradīs.

—   Droši vien. Labs ir, es laižos, kamēr Džeisī nav mani pamanījis. — Okijs noliecās un uzspieda viņai uz vaiga bučiņu. — Zaķenīt, tu izskaties diezgan bāla.

—   Nieki, viss kārtībā. Varbūt drusku par daudz stresa.

—    Cili tev palīdzēs izvēdināt galvu.

—    Jā. Man laiks iet pārģērbties. Treniņš sākas piecos.

Taču, kad Okijs pagriezās un devās prom daudziem cīkstoņiem raksturīgajā vaļīgajā, bravūrīgajā gaitā, Mija nenoturējās:

—    Okij, tev tiešām viss ir labi? Nu, ja neskaita to ribu…

Viņš apstājās un izbrīnīts atskatījās:

—   Mija, tu mani sāc biedēt. Tas zvans šorīt no rīta, un tagad atkal. Kas tev lēcies?

—    Piedod. Es uzvedos stulbi.

Okijs joprojām izskatījās satraucies, un Mija steigšus mainīja tēmu:

—    Vai tu nākamnedēļ būsi uz kopīgajām vakariņām?

—   Protams, ja tikai tu aizvāksi prom to murgaino radījumu, kas ložņā apkārt pa tavu māju.

Okijs neturēja labu prātu uz Cukurzirni, un naidīgums bija abpusējs: tiklīdz Okijs pagadījās tuvumā, Cukurzirnis piepūta vaigus un kļuva sārtens.

—   Tak nebaidies! — Mija pašūpoja galvu. — Uznesīšu viņu augšā un aizvēršu durvis.

—   Tad vari mani ierakstīt sarakstā.

—    Labi. Līdz pirmdienai!

—    Norunāts. Un tikmēr — saldus sapņus!

—   Centīšos, — Mija nopūtās.

Niks novilka cimdus un streipuļoja uz kaktu, kur stāvēja viņa dvielis un ūdens pudele. Džeisī nepazina žēlastības. Paldies Dievam, ka šodienai tas bija viss.

Ielējis rīklē krietnu malku ūdens, viņš paskatījās uz zāles otru galu, kur notika Čili "taureņu" treniņš.

Pirms daudziem, daudziem gadiem, kad viņam bija trīspadsmit, viņš bija atnācis vienu Čili treniņu. Tas bija mēģinājums nokļūt tuvāk Mijai: viņa pie Čili trenējās kopš sešu gadu vecuma. Tagad viņš tikai pavisam neskaidri atcerējās Čili runas par "enerģijas smelšanu no zelta cepļa" un "elpošanu spēkā", toties ļoti labi bija palicis prātā, kā viņš pārāk braši bija ķēries pie elpošanas vingrinājumiem un palicis vispār bez elpas, bezmaz paģībis. Pēc šīs izgāšanās viņš turējās dodžo otrā galā.

"Taureņi" nespēja viņu apmuļķot. Viņu bezkaislība bija klaja plātīšanās. Simtiem stundu noņemties, lai līdz pilnībai izstrādātu vienu vienīgu katu, — ego tur tiek pucēts ne pa jokam.

Tomēr, noraudzīdamies, kā Čili skolnieki, visi baltās drānās, atkārto savas precīzās, elegantās kustības, viņš bija spiests atzīt, ka "taureņi" izskatās vienkārši grandiozi. Viņiem nebija ausis kā puķkāposti, atšķirībā no tiem zēniem, kuri viņam apkārt valstījās uz paklājiem, zvetēdami viens otru ar dūrēm, pūlēdamies izrauties no tvērieniem un žņaudzie- niem. Un "taureņi" bija neatvairāmi. Viņiem pietika tikai nomurmināt Brūsa Lī koanu: "Pat paklanīdamies nenovērs acis no pretinieka!" — un meitenēm ļima celīši. Reizēm viņu tas gaužām apbēdināja.

Baltajā pulciņā bija tikai divas meitenes: Mija un vēl viena, kas mie- sasbūves ziņā līdzinājās Larai Kroftai. Tomēr skatīties gribējās tieši uz Miju. Viņas kodols bija kā tērauda stiegra, un kustībās izpaudās tā viengabalainība, kādu iespējams sasniegt tikai daudzu, daudzu neatlaidīgu treniņu gados. Viņš zināja, ka Mija patiešām tic do — Ceļam: fizisko un garīgo spēku izkopšanai, kas cīņas meistaru aizvedīs pie apskaidrības.

—   Saproti, intensīvas fiziskas piepūles rezultātā prāts un ķermenis saplūst vienā veselumā, — draudzene viņam reiz skaidroja.

—   Un kāds no tā labums?

—   Nu, kā minimums, tu atrodi saskaņu ar tavu iekšējo enerģiju, cji. Maksimums — tu vari saplūst ar Visuma cji.

Niks galvu vien grozīja: šajos ezotēriskajos klejojumos viņš Mijai nespēja sekot. Tomēr viņš apbrīnoja draudzenes ticības spēku. Un viņam nekad neapnika noskatīties, kā Mija dara to, kas viņai visvairāk patīk.

Mijas seja bija absolūti mierīga. Dažs cits bija piepūlē saraucis pieri, kakla dzīsliņas piebriedušas. Raugoties uz Miju, nekādu sasprindzinājumu nevarēja saskatīt. Viņa izdarīja spērienu — tik ātru un spēcīgu, ka viņš tik tikko pamanīja šo kustību. Koncentrēšanās. Veiklība. Grācija. Graujošs komplekts.

Treniņš bija beidzies. Čili paklanījās mācekļiem, mācekļi atbildējā ar to pašu.

Mija ieraudzīja, ka viņš skatās, un pamāja ar roku. Pārmijuši dažus vārdus ar Čili, viņa tuvojās Nikam.

Viņš uzsmaidīja un sniedza draudzenei dvieli.

—    Paldies! — Viņa bija pamatīgi nosvīdusi: vaigi un piere spīdēja. Tomēr viņa izskatījās laimīga un ar visu apmierināta.

Niks nedzirdami nopūtās. Ko nu, jāķeras vien pie lietas.

—    Mija…

—    Nu? — Viņa slaucīja seju.

—   Zini, baidos, ka man ir nelāgas ziņas.

Viņa sastinga. Acis uzreiz kļuva modras.

—    Kas noticis?

—    Atceries Valentīnu? Valentīnu Skotu?

Mija kļuva bālāka par bālu.

—    Viņš ir miris, ja?

Niks satriekts lūkojās viņai pretī. Iekams viņš paspēja pateikt kaut vārdu, Mija noprasīja: — Kad?

—    Vakar. Kā tu…

Taču Mija nedeva viņam iespēju pajautāt. Vairs neko nebilzdama, viņa pagriezās. Dvielis izslīdēja viņai no rokas, un viņa devās prom. Niks pamanīja, ka iedama viņa pieskaras kreisajam sānam. Tas bija savāds, gandrīz zaglīgs žests, it kā viņai ļoti sāpētu.

ASTOTĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PlSĻIEM" Rozālijai VX

Mūsu dzīves lielie notikumi ir caurcaurēm fiziski. Dzemdības. Sekss. Cīņa. Nāve.

Gar mūsu prāta logu nāves brīdī nenozibēs ne dzeja, ne mūzika, ne dižgaru domas. Mēs atcerēsimies tikai tos brīžus, kad jutām, kā dzied ķermeņa audi. Asiņaini. Juceklīgi. Ekstātiski.

Vai tad smadzenes formas ziņā neatgādina boksa cimdus? Daudz jautājumu, bet tikai viena atbilde. Dzīvot. Dzīvot mūžīgi.

CEĻŠ: Pieskarties Debesim

MELNĀ GAISMA: VRZ: PL3 A2, SPK: 3, LAIKS: 2, VT: UP3 Baltā gaisma: mas. UP2

DEVITA NODAĻA

— T Tei, Mija, kurš būs pirmais?

X J.Aizverot acis, viņa redzēja Valentīnu kā tajās dienās: puisēns gludiem vaidziņiem, taču roku spēcīgās locītavas jau ļauj noskārst, kāds vīrietis no viņa iznāks. Un viņa, iedegusi smulga kā čigāniete, mati izspūruši, bet tik laimīga, ka drīkst skraidīt kopā ar zēniem.

Lielākoties viņi turējās kopā ar tādiem pašiem dauzoņām un klaigādami ņēmās pa ieliņām. Tomēr tai svētdienas pēcpusdienā viņi bija palikuši trijatā: viņa, Valentīns un puņķutapa Deivijs, kurš ar savu tēti dzīvoja turpat virs stūra bodītes.

Sācējs bija Valentīns. — Meitenes nevar pabraukt tik ātri kā zēni. — Viņa nepiespiestā pārākuma apziņa un nicīgais tonis, protams, uzreiz atmodināja Mijas sacensones garu. Tikai tad, kad Valentīna sejā parādījās apmierināts smaids, viņa apjēdza, ka ir paķerta uz muļķi.

Viņš nodūra galvu un caur skropstām raudzījās uz Miju ar blēdīgu skatienu:

—   Saderam uz Cukurzirni. Ja es uzvaru, tad Cukurzirnis ir mans.

Viņai šausmās sažņaudzās sirds.

—    Ko? — Valentīns zobojās. — Dūša papēžos? — Un iznīcinoši piemetināja vienu vienīgu vārdu: — Skuķi.

Jaudīgs mentāls uzbrukums prasa jaudīgu mentālu reakciju; tā viņai bija mācījis Čili. Vēl pirms roka pacēlusies pirmajam sitienam, cīņa jau ir uzvarēta vai zaudēta. — Mija, tev jāizjauc pretinieka cji līdzsvars. Uzbrūc ar prātu! Seme! Ja prāts būs uzvarošs, ari zobens cirtīs pareizi. — Kad viņš Mijai to pirmoreiz skaidroja, viņa bija desmitgadīgs skuķēns, kas sakrustotām kājām sēdēja pretī savam skolotājam dodžo disciplinētajā klusumā. Čili sacītais izklausījās nozīmīgs un svarīgs, tomēr patiesībā viņa neko nesaprata: tie bija tikai vārdi. Turpretim tagad, uz piekarsušās ielas, Valentīna uzmanīgā skatiena priekšā, viņa piepeši saprata visu.

—   Bet lūdzu, — viņa laiski paraustīja plecus, piedomādama, lai visas viņas kustības paustu nevērību; viņas acis Valentīna enerģijā kvēlojošo skatienu sastapa uzsvērti vienaldzīgi. — Un es, ja uzvarēšu, dabūšu tavu riteni.

Valentīns spēji savilka uzacis. Divriteni viņš bija saņēmis dzimšanas dienā. Tas bija īsts sacīkšu divritenis ar sešiem pārnesumiem, rokturus Valentīns bija nokrāsojis koši sarkanus kā pastkastes. Uz bomīša viņš bija uzrakstījis: "Mana pirmā."

—    Lai iet. — Tomēr viņa balsī pirmo reizi pavīdēja vieglas šaubas.

Nedz viņai, nedz Valentīnam ne prātā neienāca pajautāt, vai ari Dei-

vijs nevēlas skriet. Viņš arī neiebilda. Deivijs bija maiga dvēsele.

—    Divreiz apkārt visam kvartālam. — Valentīns rādīja uz ielas tālāko galu. — Uzvar tas, kurš finišē ātrāk. Deivijs uzņems laiku. Viņš paliks neitrāls.

—   Valentīn, es netaisos blēdīties.

—   Jā, bet varbūt es taisos. — Tas bezkaunīgais smaids! Viņš pamāja uz divriteni. — Nu, esi gatava?

Sēdeklis viņai bija par augstu, Mija labi atcerējās to sajūtu. Braukt bija grūti un neērti. Ritenis negribēja viņai klausīt, ripoja ģenģeriski.

Bet tad viss aizgāja, un ātrums sagrāba viņu savā varā kā knīpstangās. Vispirms bija jābrauc no kalna. Uz priekšu, uz priekšu, garām frizētavai, kur parasti ar sprādzēm mutē un fēnu rokā stāvēja Nika mamma, bet šodien durvis bija ciet, jo bija svētdiena. Uz priekšu, uz priekšu, garām Deivija tēta stūra bodītei, tā bija vaļā, bet tukša un klusa. Garām veļasmazgātavai un pastam. Viņas kājas neprātīgi, ekstātiski grieza pedāļus. Gar seju brāzās vējš. Izdosies! Viņa uzveiks Valentīnu! Taču vairāk, daudz vairāk nekā uzvaras alkas viņu dzina uz priekšu intensīvā laimes izjūta. Vēl spriegāk izdzīvot savu dzīvi vispār nav iespējams. Nevienas domas. Tikai tas, ko tu jūti.

Tad uzreiz nāca ass pagrieziens, un pēkšņi viņa atradās uz ietves pašā malā novietota Volvo jumta. Viņa paspēja pamanīt Gārfīlda lellīti, kas ar piesūcekņu pekām bija piestiprināta pie mašīnas aizmugures loga, bet pagriezt stūri, mainīt kustības trajektoriju viņa vairs nepaspēja. Divritenis ietriecās mašīnas pakaļgalā, stūre izspruka viņai no rokām. Viņa kūleniski lidoja pa gaisu, juzdama, kā viņu caurstrāvo adrenalīns, prāts bija kristālskaidrs.

Asinis. Visspilgtāk atmiņā bija palikušas asinis. Nevis sāpes. Cik asinis bija koši sarkanas, un cik daudz to bija. Viņa bija salauzusi degunu, viss pludoja asinīs.

Valentīna nobālējusī seja. — Mija, Mija! Kas ar tevi, Mija? — Tad uz skatuves parādījās Valentīna māte, brangā misis Skota, kas iebelza dēlam pa galvu. — Valentīn Skot, vai tev kauna nemaz nav? Par ko tu vispār domāji? Zēnu pienākums ir aizstāvēt meitenes!

Nē, meiteņu pienākums ir aizstāvēt zēnus…

Kāpēc Valentīns nepateica, ka grasās atgriezties ringā? Agrāk viņš ne reizi nebija aizmirsis brīdināt par gaidāmajām cīņām. Kaut kas — vai varbūt kāds — viņam nebija ļāvis to izdarīt. Un tagad viņš bija miris.

—    Mija? Kas ar tevi?

—   Ko? — Mija pacēla galvu un ieraudzīja Lizu. Brīdi viņa nesaprata, kur atrodas un kas notiek.

—    Meitēn, kas tev lēcies? — Liza gribēja dzirdēt paskaidrojumu.

—    Atvaino. — Mija pielika roku pie pieres. — Biju aizdomājusies.

Saulē bija karsti. Solītais negaiss naktī tā arī nebija sagaidīts, tomēr pamalē joprojām brieda mākoņi un sutoņā bija nepanesami tveicīgi. Mija un Liza sēdēja uz studijas lieveņa, pirmo reizi pēc drudžainā rosībā aizritējušā rīta atvilkdamas elpu. Kad visi drebinās un staigā tcrmoveļā, tetovējumi darāmo darbu sarakstā nemēdz ierindoties pirmajā vietā, toties mazītiņi krekliņi un saulei atsegta miesa gan uzreiz liek justies seksīgi. Jūlijā un augustā Mijai un Lizai bija darba pilnas rokas. Vasaras mēnešos studijas darbalaiks sākās deviņos, nevis divpadsmitos, piektdienās un sestdienās durvis tika slēgtas tikai pusnaktī.

—   Redzi to džeku? — Liza ar sānisku galvas mājienu norādīja uz bariņu celtnieku ielas otrā pusē. — Kā tev šķiet, viņš ir pamanījis, ka es uz viņu skatos? — Viens no puišiem, ģērbies džīnās un piegulošā krekliņā, uzmetis viņām skatienu, ķērās pie cementa maisa, sasprindzinādams manāmi vairāk muskuļu, nekā bija nepieciešams.

—   Es nevaru! Izskatās, ka viņš mierīgi varētu pārmest tevi pār plecu un aizstiept uz savu alu! — Lizas fantāzijas nebija pārlieku sarežģītas. Arī feminisms viņas prioritāšu hierarhijā nebūt neieņēma goda vietu, tomēr viņa ticēja tam, ka iniciatīva jāņem savās rokās. — Kā būtu, ja es aizietu viņam pateikt čau? Ko tu saki?

Mija pašūpoja galvu.

—    Kā gribi. Es eju iekšā.

Bija jāpabeidz divi zīmējumi pastāvīgo klientu pārim. Tīģeris puisim, lotoszieds viņa dāmai. Mija izņēma no mapes skices un kritiski nopētīja savu veikumu. Zieds bija gandrīz gatavs, turpretim tīģeris vēl ne pēc kā neizskatījās. Viņa paņēma zīmuli un sāka iekrāsot tīģera svītras.

Lai gan ventilators pie griestiem pūlējās svilpdams, studijā bija bezmaz tikpat karsti kā ārā. Mija palaikam apcerēja, vai vecmodīgo Casablanca ventilatoru nevajadzētu izsviest un ieviest gaisa kondicionieri, tomēr galu galā allaž nolēma tā nedarīt. Ventilatoru pats savām rokām bija pielicis viņas tēvs, un viņai bija pārpārēm atmiņu par Molliju, kas tveicīgās naktis strādā tā klusās švīkstoņas pavadījumā, un visgarām sienām graciozi slīd lāpstiņu ēnas.

Ventilators griezās arī tonakt, kad Mollija pateica, ka viņai, Mijai, ir pienācis laiks iegūt viņas pirmo tetovējumu. Viņa centās koncentrēties uz lāpstiņu virpuli pie griestiem un nedomāt par adatiņām, kas dursta ādu; sāpes, stiprākas, nekā viņa bija domājusi, lika nervu galiem dziedāt. Jā, viņa atcerējās, cik spēcīgu gaismu bija devusi stūra lampa, ko Mollija ieslēdza, kad strādāja naktīs. Šī gaisma izsūca no viņas mātes sejas visu sārtumu, toties mirdzēt mirdzēja sviedru lāsītes gar matu saknēm, bet slaidie, baltie pirksti ar delikātu spēku virzīja Andželiku.

Tetovējums bija dāvana Mijas astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Tieši tā Mija allaž par to domāja, kā par dāvanu. Ari māte bija lietojusi šo vārdu, tonakt, kad neizdzēšami ievilka smalko zīmējumu savas meitas ādā.

—   Šī skaistule ir īpaša dāvana. Viņa uzliek tev zīmogu: tagad ir apstiprināts, kas tu esi. Šodien es dodu to tev, tāpat kā māte dāvāja manu Sargātāju man un viņas māte viņai. Viena sieviete otrai, paaudžu paaudzēs. — Tobrīd Miju sagrāba bailes, tai telpā, kas bija pilna ar neaprakstāmi spožu gaismu un visdziļākajām ēnām, telpā, kur viņai virs galvas kā aptrakusi kode griezās ventilators…

īpaša dāvana…

Zīmulis nolūza, un uz papīra, izķēpājot tīģera zobu kontūru, palika švīka. Tai pašā brīdī kāds ienāca pa durvīm, un Mija steigšus pacēla galvu. Tomēr nācēja bija Liza, pietvīkusi pēc sastapšanās ar savu muskuļaino celtnieku.

—   Viņš uzaicināja mani uz randiņu! Šovakar. Mija, vai es varu iet? Es zinu, mēs sarunājām, ka šovakar strādāju es, bet vai mēs nevaram samainīties?

—    Liza, man šovakar ir treniņš.

—    Lūdzu, Mija, es tevi ļoti lūdzu! Tu taču zini, kā es vienmēr saku: dzelzs jākaļ, kamēr karsta. Un Rufusam šis ir vienīgais brīvais vakars.

—    Ak debess! Rufuss!

—   Ei, tev pašai vienu bridi bija čalis, ko sauca Konans. Nu, meitēn, esi draugs!

—   Labs ir. Bet tev vajadzēs man par to atlīdzināt. — Mija paņēma somu. — Iesākumam pieskati studiju! Man jāaiziet uz banku.

Bankā bija debešķīgi vēsi, toties rinda pie bankomātiem pamatīgi izstiepusies. Mijai priekšā stāvēja vīrietis, kuram uz skausta bija tetovējums, ko daļēji varēja redzēt virs krekla apkakles. Mija pētīja to ar kritisku aci. Tetovējis nepārprotami bija nemākulis, kas lāgā nejēdza tikt galā ar savu skrāpmašīnu. Šur tur rīks bija paslīdējis un līnija bija nelīdzena, citur tas bija dūris pārāk dziļi un audi bija sarētojušies.

Tā viņa, nedomājot lūkodamās uz tetovējumu, gausi virzījās uz ban- komāta pusi, taču piepeši viņas prāts kļuva modrs.

Uz viņu kāds skatījās.

Mija lēni pagrieza galvu, pārlaizdama acis rindai aiz muguras, taču neviens nelikās viņu manām. Uz viņu neskatījās arī neviens no tiem, kas stāvēja pie lodziņiem. Sejas lielākoties bija sapīkušas vai garlaikotas, gandrīz visas pauda izklaidību. Tomēr Mija zināja, ka nekļūdās. Turklāt interese, ko viņa bija izpelnījusies, nebija netīša un nevērīga: kaut kur tuvumā atradās kāds, kas ļoti mērķtiecīgi koncentrēja uz viņu savu enerģiju. Viņa to juta ādas līmenī: šī enerģija ķēra viņu kā ledaina elektriskā strāva.

Nodarbojoties ar cīņas mākslām, viens no mērķiem ir iemācīties ļoti labi sajust pretinieka nodomus. Tas nenozīmē tikai iztulkot neverbālās pazīmes — pozu, elpošanu, acu zīlīšu paplašināšanos, — nē, ir vajadzīga dziļāka izpratne. Runa ir par spēju novērtēt pretinieka cji— viņa dzīvības enerģiju —, vēl pirms nācis pirmais sitiens. Cīņas mākslas meistars spēj uztvert pretinieka raidītās vibrācijas, pat ja viņš šo pretinieku neredz. Cīņas mākslās to dēvē par haragei. Vidusmēra cilvēks, kas nav izkopis cji jūtīgumu un samācījies smalkus japāņu vārdiņus, sacītu, ka viņam uz skausta mati saceļas stāvus, vai izteiktos, ka laikam kāds bradājas pa viņa kapu. Šo sajūtu dēvēt visādos vārdos, bet tā nav sajaucama ne ar ko citu, un tieši to Mija patlaban juta.

Kurš tas ir? Noteikti ne jauneklis lina žaketē, kurš patlaban nepacietīgi plīkšķina salocītu avīzi pret stilbu; ne cienīgais kungs ogļmelnā uzvalkā… nejau tā sieviete ar niķīgo mazuli, kaut arī viņa brīžam meta uz Miju slepenus skatienus…

— Tava kārta, — jaušami sagurusi gaišmate ar melniem riņķiem zem acīm vieglītēm uzsita Mijai pa plecu un ar mājienu mudināja doties pie bankomāta.

Mija nomurmināja atvainošanos. Viņa centās koncentrēties, lai neievadītu aplamu PIN kodu, taču nespēja sakopot domas. Šo telpu piestrāvoja dzeldīga, nemieru vēstoša enerģija. Gaidīdama, kad ierīce izstums naudu, viņa vēlreiz palūkojās apkārt, taču joprojām nespēja atrast tās avotu.

Jau nākamajā brīdī tā bija izgaisusi.

Mija dziļi ieelpoja, ar pārsteigumu saprazdama, ka viņai mazliet reibst galva. Kaut ātrāk tiktu izdrukāts čeks! Viņas vienīgā vēlēšanās bija tikt no šejienes prom.

Kad viņa izgāja uz ielas, saule bija nozudusi. Debesīs kuģoja biezi mākoņi, bija sacēlies vējš. Mija nolēma iet pa taisnāko ceļu, cauri skvēram, kas bija iespīlēts starp augstiem, karalienes Viktorijas laikā sabūvētiem namiem. Koki meta garas ēnas. Vienīgais soliņš nepavisam nešķita mudinām piesēst.

Piepeša doma lika viņai gausināt soli. Vai viņa gadījumā neizbrāzās no bankas, aizmirsusi karti automātā? Drošs paliek drošs, vajag pārbaudīt. Viņa piegāja pie soliņa un noņēma somu no pleca. Meklēdama naudasmaku, viņa pacēla galvu un palūkojās uz sarkano ķieģeļu namiem, kas ar daudziem uzbāzīgiem logiem raudzījās viņai pretī.

Naudaskarte atradās tur, kur tai bija jābūt, un Mija atviegloti uzelpoja. Taču, kad viņa uzmeta somu plecā, atgriezās tā pati sajūta: kāds uz viņu skatās. Sajūta bija ļoti reāla un visai nepatīkama. Un šoreiz viņa skaidri zināja, no kuras puses nāk skatiens.

Zibens ātrumā pagriezusies, viņa palūkojās uz skvēra tālāko galu: tur stāvēja vīrietis. Tam rokā bija lietussargs, un seju slēpa tumša ēna; pat to, kādā krāsā ir viņa mati, nebija iespējams saskatīt. Viņš stāvēja nepiespiestā pozā, vienu roku dziļi iebāzis jakas kabatā.

Kad būs pagājuši daudzi mēneši, viņa atsauks šo brīdi atmiņā un atcerēsies. Viņa atcerēsies, kā vienā no pirmā stāva logiem gausi, kā palēninātā filmā, plandījās aizkars, it kā laiks teju, teju grasītos apstāties. Viņa atcerēsies nelabumu, kas sažņaudza krūtis. Atcerēsies, ka pirmo reizi mūžā viņai uzmācās domas par viņas pašas nāvi.

Sejā trāpīja lietus lāse. Pēc mirkļa vēl viena. Un tad padebeši atvērās, lietus sāka gāzt straumēm. Pāris sekunžu laikā Mija bija izmirkuši līdz ādai, mati pieplakuši galvai. Viņa pacēla roku, lai notrauktu ūdeni no sejas. Kad viņa pacēla galvu, vīrietis bija nozudis.

DESMITĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai XXX

Šodien es uz tevi skatījos. Tu, svešiniece, kuru es pazīstu.

Es pazīstu tavu uzticīgo sirdi. Zinu, kāds spēks tevi virza, zinu, cik dziļi tu spēj mīlēt.

Karotāja, uzticīgā dziedniece. Tu dzen pēdas, tu aizstāvi, tu noglabā sava prāta kambaros dziesmas un leģendas, savu māsu zināšanas. Es gribu tevi izdibināt.

Tik talantīga un nevainīga; tu bez pūlēm pieskaries lielajai enerģijai, tu dari to viegli. Tev nav jāzog, lai to satvertu saujā. Es pienākšu pie tava loga…

CEĻŠ: Jašmas Spilvens

MELNĀ GAISMA: VRZ: UA3 AK8, SPK: 1, LAIKS: 12, VT: LS8 Baltā gaisma: ŽP23

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Logs augšējā stāvā bija vaļā, taču gaisma šaurajā terasveida mājā ielas

otrā pusē nedega. Spēcīgā lietusgāze, kas pa dienu izbrāzās cauri Londonai, bija pārtapusi tiepīgā smidzeklī. Ar mitrumu piesātinātajā gaisā ielas lampu lietā gaisma izskatījās ēteriska un noslēpumaina kā bilžu grāmatu ilustrācijās.

Vīrietis, kas bija patvēries durvīs, samirkšķināja acis: sprīža attālumā no viņa sejas spārnus plivināja bariņš naktstaureņu. Pēc brīža tie kā rēgi nozuda ēnās.

Nekur citur nemanīja ne mazāko kustību. Iela bija tukša, un namu logi tumši. Pavisam netālu atradās lielā iela: spožas gaismas, slapju riepu švīkstoņa, pilsētas naktsdzīves trokšņi. Šai nostūrī valdīja klusums.

Vīrietis iebāza roku jakas kabatā un izvilka papīra lapiņu, uz kuras bija rakstīts viņas vārds. Tas bija uzvilkts lieliem, cilpainiem burtiem un izskatījās bikls un pašapzinīgs, it kā roka, to velkot, būtu centusies panākt atbilstību kaut kādiem ideāliem glītrakstīšanas likumiem.

Viņš brīdi raudzījās uz papīra lapiņu, taču viņa acis to neredzēja; atmiņā bija uznirusi diena, nemaz ne tik sen, kad viņš bija skatījies, kā Valentīns raksta viņam šo zīmīti.

— Mija Lokhārta. Studija "Mistiskā tinte". — Valentīns koncentrēdamies rauca pieri, pildspalva viņam rokā lēni līkumoja uz papīra.—Aizej pie Mijas, viņa visu izdarīs, kā nākas. Tai pilsētā, vecais, viņa ir pati labākā. Pasaki, ka es tevi sūtīju. — Valentīns iedeva viņam lapiņu un pasmaidīja, baltajiem zobiem nozibsnot smulgajā sejā.

Viņš smaidīja pretī, visu šo laiku apzinādamies, ka vīrietim, kas šobrīd stāv viņa priekšā, jau ir uzspiesta nāves zīme. Kas par to, ka Valentīns izskatījās pēc cilvēka fizisko spēku pilnbriedā. Viņi tikko bija pabeiguši pēdējo trīs raundu treniņcīņu: divi raundi sišanas un viens tveršanas raunds. Viegls treniņš, tāpēc ka parīt Valentīns dosies ringā: viņam jābūt spirgtam.

Valentīns sastūķēja cimdus un ceļgalu aizsargus sporta somā un uzmeta to plecā.

—   Vecais, nezinu, kā tev pateikties, — likās, viņš tūlīt kļūs sentimentāls. — Šajās nedēļās tu man patiešām palīdzēji. Tu biji lielisks treniņ- biedrs.

—    Liecies nu mierā. Man arī bija interesanti.

—   Tu taču atnāksi uz manu cīņu?

—    Būšu klāt kā saukts.

—   Vareni. — Valentīns smaidīja. — Nu, tad tiksimies tur!

Viņš noskatījās, kā Valentīns iziet pa durvīm, zinādams, ka šī ir pēdējā reize, kad viņš to redz dzīvu. Un, neraugoties uz doto solījumu, viņam ne prātā nenāca doties uz cīņu. Šī cīņa viņu neinteresēja. Viņa uzmanība jau bija pievērsusies kam citam.

Mija. Sargātāja. Jāizdibina visi viņas noslēpumi.

Atmiņas par Valentīnu pagaisa, un viņš iebāza papīra lapiņu atpakaļ kabatā. Dzīve nestāv uz vietas. Valentīns bija palicis pagātnē.

Viņš vēlreiz palūkojās uz atvērto logu pretējās mājas augšējā stāvā. Interesanti, vai tas ir viņas guļamistabas logs, viņš prātoja. Pirmīt kādu laiku pavadījis slēpnī, viņš jau zināja, ka tie, kas atrodas līdzās pamatīgajām ārdurvīm, ir studijas logi. Tiem priekšā bija kārtīgi aizvirtņi, taču lejā, pagrabastāvā, aizkari nebija aizvilkti līdz pašam galam. Pa to spraugu varēs ieskatīties iekšā.

Viņš pārgāja pāri ielai un uzslēja apkakli, glābdamies no lietus. Kāpnes, kas veda lejup uz pagrabstāva līmeni, bija slapjas, viņa kurpju zoles slīdēja. Lai nepakristu, viņš pieķērās pie margām, taču vienlaikus apgāza atkritumu urnu, kas dārdēdama noripoja lejā.

Viņš sastinga. Tomēr māja palika tumša un klusa.

Viņš piesardzīgi nokāpa lejup un nonāca pagalmiņā. Dažiem soļiem izgājis tam cauri, viņš uzlika pirkstus uz aukstās rūts un mēģināja ielūkoties tumsā, kas valdīja otrpus logam.

Pēc kāda brīža acis sāka izšķirt kontūras un apveidus. Pie loga atradās virtuves galds ar rūtainu galdadrānu. Pie pretējās sienas bija plīts. No sienā iedzītiem metāla āķiem karājās katli, pannas un pavārnīcas. Uz izlietnes malas rindojās podaugi. Turpat bija bufete, pilna ar grezni rotātiem šķīvjiem. Viņš saskatīja arī gleznu rāmju taisnstūrus, tomēr tas, ko tie ietvēra, palika neuzminams, tumsa bija pārāk bieza.

Nejuzdamies apmierināts, viņš pagāja nostāk. Skatīdamies augšup uz atvērto logu, atkal jautāja sev: vai viņa ir tur, aizmigusi? Gara cīm viņš iztēlojās viņas augumu blāvajos palagos: mati pajukuši, uz spilvena slaida roka, plauksta atvērta un vārīga.

Par to domādams, viņš manīja, ka aizraujas elpa. Pavadījis dienu, viņu izsekojot, viņš tagad pazina viņas sejas aprises, taču vēl nenoskārta, kādā krāsā ir viņas acis. Bet viņus abus kaut kas saistīja. Pirmīt, kad šī sieviete skatījās uz viņu vēja un ēnu pluinītajā skvērā, šī saikne bija tikpat tverama kā pirkstu pieskāriens ādai.

Tomēr priekšdienās jābūt uzmanīgākam: viņai bija labi izkopta haragei izjūta. Ja viņš negrib šo sievieti aizbaidīt, vajadzēs likt lietā kobudera, patiesā nolūka apslēpšanu. Pavedināt viņu, savaldzināt ar skaistumu. Un tad paņemt no viņas rokām balvu.

Bet pirms tam viņš izzinās viņu visu, visas slepenās vietiņas: maigo iedobi aiz auss ļipiņas, mugurkaula izliekumu, pēdas slaido arku…

Un viņš izdibinās šīs sievietes sapņus.

Vai viņa redz sapņus?

Viņš aizvēra acis un ļāva laikam izgaist. Kāds viņa smadzeņu sektors joprojām reģistrēja lietus lāšu pilēšanu, ūdens šalkoņu notekās, sievietes smieklus kaut kur tālumā. Bet viņš lika savam prātam aprimt. Šobrīd vajadzētu pieaugt smadzeņu delta viļņu aktivitātei. Enerģija lēni caurstrāvoja viņa ķermeni, virzīdamās no pēdām uz pacelēm, cauri stilbiem un gūžām augšup, no čakras uz čakru. Viņš sakļāva plaukstas un juta, kā starp tām karsta vibrē magnētiskā lauka enerģija.

Viņas sapņu audi; to apveidi un svārstības. Aizvēris acis, viņš stāvēja, tikko jaušami šūpodamies, prātam piepildoties ar krēslainām domām, kas strāvoja cauri viņas istabas griestiem. Sapņi peldēja tumsā kā neizteiktas alkas, kuģoja vējainajās debesīs kā zvaigznes.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Tfime forumā bija parādījies jauns Spāres komentārs. Rādās, čalis sataisījies kļūt par pastāvīgo apmeklētāju, nodomāja Niks. Viņš pamanīja, ka šoreiz līdzās Spāres lietotāja vārdam bija parādījušās vairākas bildītes, kas izskatījās pēc japāņu vai ķīniešu ideogrammām. Tas, visticamāk, nozīmēja, ka viņš ir "taurenis": tādas lietas parasti patīk "taureņiem", stenētāji drīzāk ieliks bildes, kurās redzami viņi paši sevišķi izteiksmīgā varoņpozā vai triumfējot ringā.

Niks uz brīdi novērsās no ekrāna un uzdūra uz dakšiņas salātlapu. Ak Kungs, kā viņam riebās šī treniņprogrammas sastāvdaļa! Skrējieni piecos no rīta un Džeisī belzienu krusa — to visu viņš spēja izturēt, bet šis izsmiekls no ēšanas beidza viņu nost. Viņš pacēla acis no salātlapas tieši laikā, lai ieraudzītu, kā Flašs iecērt zobus biezā, ņammīgā sviestmaizē, kas bija pildīta ar kaut ko ķepīgu. Vismaz kādas tūkstoš kalorijas ar vienu kumosu. Un tas puika bija tievs kā diegs.

Niks nopūtās. Skaidrs, viņš var vainot vienīgi pats sevi. Ja vien gribētu, viņš kaut tūlīt varētu izbeigt šīs mokas: ņemt un uzkārt cimdus uz nagliņas. Savus pirmos boksa cimdus viņš bija dabūjis sešu gadu vecumā, un kopš tā laika bija cīnījies bez mitēšanās, pat toreiz, kad dzīvoja Ņujorkā. Taču aiz kalniem vairs nebija trīsdesmit. Kāda velna pēc viņš joprojām sevi tā spīdzina? Ne jau naudas dēļ, nauda viņam nebija vajadzīga, turklāt tās summas jebkurā gadījumā bija smieklīgas. Nu, tad kāpēc?

Viņš nopūtas un atkal pieversās datoram.

Mūsdienu pasaule, lai cik fantastiski pirmajā bridi liekas tās tehnoloģiskie sasniegumi, patiesībā nav mums piemērota. Mūsu izjūtas un vēlmes ir radušās un attīstījušās pasaulē, kurā nebija klaviatūru un ekrānu. Mūsdienu pasaulē ir par maz varonības, un mēs tajā slīgstam dziļā panīkumā. Tā izsūc mūsu dzīvības enerģiju. Tajā dzīvodami, mēs sākam izturēties nedabiski.

Tieši tādēļ tie, kas nodarbojas ar cīņām, ir svētīti un nolādēti, kaut arī šis izjūtas paliks svešas visiem tiem, kas paši nepazīst šo pieredzi.

Cieši saķēries ar pretinieku, tu atdzīvojies; tavu sirdi piepilda dzīvības enerģija. Tu saod sava pretinieka ķermeņa aromātu — tas pielīp tev pie ādas, ieplūst nāsīs, pielīp pie mēles. Tu atžirgsti kā tie, kurus no komas atmodina mīļota cilvēka balss. Alkas pludo tevī kā dzīvsudrabs.

Ko-a? Niks apstulbis nolika dakšiņu. Var gadīties, ka Spāre tomēr ir no ringa cīnītājiem. Bet varbūt viņš ir pilnīgs psihs.

Bet reizē tie, kas cīnās, ir nolādēti. Jutīgums, sāpes, daiļums; cīkstonis zina, cik cieši tas viss ir saistīts. Tu skaties sava pretinieka acīs, lai ieraudzītu, kas viņš ir un kas esi tu. Viņa acīs tu atrodi patiesību.

Skaidrs, psihs. Interesanti, ko par to teiks Kime stenētāji.

Taču pēc brīža, lūkodamies uz Flašu, kas savā kaktā joprojām omulīgi ņukāja iekšā sviestmaizi, viņš gribot negribot nodomāja, ka varbūt Spārei savā ziņā tomēr ir taisnība. Flaša pasaulē saskarsme notika maskētā veidā. Dziļumu Pūķi, pasaki čau Kasandrai, Ēnu Valdniecei. Pūķim patīk ar dakšām maisīt ūdeni; Kasandra ir urbānā ragana. Fantāzijas zemē tas būs sākums skaistai draudzībai. Ieskatīties otram acīs mūsdienās lielā mērā šķiet lieki un nevajadzīgi. Kur nu vēl uzzināt, kāds ir otra ādas aromāts.

No šīm domām viņu iztraucēja pats Flašs, kurš joprojām košļāja savu maizi, bet tagad vēl arī mēģināja tai laikā runāt.

—   Es gribēju tev pateikt… — Flašs gandrīz aizrijās ar kumosu, — ka atkal zvanīja tas tavs draugs — kā viņu sauca? — tas sporta žurnālists.

—    Lī?

—   Tas pats.

—    Vai viņš neteica, kāpēc zvana?

—   Hmm. Ņmm. — Flašs atvēra kartona kārbiņu un izņēma gabalu šokolādes kūkas.

Tas nu bija par traku. Niks paņēma telefonu un pagriezās pret logu, ar muguru pret Flašu.

Lī izklausījās tāds kā aizelsies.

—   Zini, neesmu drošs, vai tas ir kaut kas svarīgs, bet man likās, tu varbūt gribēsi to papētīt, jo tevi tā lieta interesē.

—    Kāda lieta?

—   Pēdējo piecu gadu laikā Anglijā ir miruši vēl četri cīkstoņi. Neviens no viņiem nenomira ringā.

—    Es nesaprotu.

—   Viņiem apstājās sirds. Bez acīm redzama iemesla.

—    Tu gribi teikt… tāpat kā Valentīnam?

—   Es neko daudz vairāk nezinu, bet man te kaut kur ir pierakstīts, kā viņus sauca… — Lī apklusa, un Niks dzirdēja švīkstam papīrus. — Ahā, atradu. Tev ir, ar ko rakstīt?

Niks paķēra pildspalvu, un Lī citu pēc cita nobēra vārdus.

—   Varbūt tas kaut ko nozīmē, varbūt arī ne, — Lī visai izklaidīgi noteica. — Man jāskrien. Ja kaut ko uzzini, zvani!

Niks nolika klausuli un sāka skatīties uz četru cīkstoņu vārdiem. Neviens no tiem viņam nebija zināms. Tomēr kaut kas te oda gaužām

nelāgi: četri spēcīgi zeļļi — galu galā, cīkstoņi taču — ņem un nokrīt beigti, it kā viņus kāds būtu atslēdzis no elektrības. Kā tur Lī teica? Varbūt tas kaut ko nozīmē, bet varbūt arī ne. Nē, domāja Niks. Tas kaut ko nozīmē.

TRISPADSMITA NODALA

1844. gadā franču misionārs Emabls Petihomms uzgāja dižā polinēziešu virsaiša Latetes atraitni. Bija apritējušas trīsdesmit dienas kopš virsaiša nāves, un dižciltīgā atraitne čakli strādāja, pašrocīgi vilkdama savam vīram nost ādu. Ja viņa gribēja, lai dieve Oapu ielaiž virsaiti viņsaulē, no dzīvesbiedra ādas vajadzēja aizvākt dažu labu tetovējumu.

Šo stāstu Mijai — brīdinājumam — pirms daudziem gadiem bija pastāstījusi Mollija. Tetovējums nav tikai uz mūžu, Mollija atgādināja. Tas iet tev līdzi nāvē. Tetovējums var būt svētība… bet var arī būt lāsts.

Tima ādai šī lieta nepatika. Spiežot Andželiku viņam pie pleca, Mijai zem pirkstiem pludoja asinis. Tomēr kāškrusta kontūras beidzot sāka izzust — kāšu vietā parādījās liektas līnijas.

— Man bija tikai astoņpadsmit gadu, — pirmo reizi ienācis studijā, Tims Mijai taisnojās. — Es biju stulbenis, nikns uz visu pasauli. Vazājos kopā ar diezgan baisiem tipiem. Šis bija mans pirmais tetovējums, un es gribēju, lai visi redz, kas es esmu. Bet tagad man ir sajūta, ka tas man nes nelaimi. Vai tu vari kaut kā palīdzēt?

Nevēlama tetovējuma piesegšana ar citu bija viens no grūtākajiem darbiņiem, ko var lūgt tetovētājam. Ja nīstais zīmējums ir melns un blīvs kā šis, Timām uz pleca, bija krietni jāpiedomā un jāliek lietā iztēle.

Un tas negāja ātri. Mija izslējās taisni. No sēdēšanas vienā pozā sāpēja mugura.

Viņa iedeva Timām rokas spoguli.

—   O! — Tims bija aizgrābts. — Vareni! Mija, tas tiešām ir skaisti!

Viņa smaidīja:

—   Nav slikti izdevies.

Viņa bija iepludinājusi kāškrustu lielākā, maigākā zīmējumā un neganto melnumu mīkstinājusi ar zilu un zaļu. Zīmējums izskatījās intriģējošs un neizprotams.

Viņa sāka apstrādāt ādu ar A un D vitamīna ziedi.

—   Un atceries, tā plēve jāņem nost ļoti uzmanīgi, — viņa atgādināja, kad Tims posās uz iešanu. — Saudzīgi — ar aukstu ūdeni, — citādi krāsa noies nost.

—   Atcerēšos! Vēlreiz liels paldies, Mija! Rozmarijai ļoti patiks. Tu esi uzaicināta uz kāzām, norunāts?

Mija novilka cimdus un nožāvājās. Trešo nakti pēc kārtas viņa nebija izgulējusies. Šoreiz vismaz nerādījās murgi, bet viņa nemitīgi trūkās augšā no miega, it kā viņai kāds visu laiku plikšķinātu pa plecu. Turklāt istabā vienubrīd šķita savādi auksti, vajadzēja pat celties un iet aizvērt logu.

Studijā tagad, kad Tims bija aizgājis un Andželika vairs nedūca, valdīja dziļš klusums. Liza vēl nebija atgriezusies no zobārsta.

Varbūt tikmēr piezvanīt Emijai? Mija skatījās uz telefonu un nespēja izlemt. Viņa jau bija atstājusi divas ziņas, un Emija tā arī nebija atzvanījusi. Nav vērts izlikties, ka viņa to nezina: arī pēc Valentīna nāves Emija nebija pret viņu atsilusi.

No meila varētu būt lielāka jēga. Negribējās Emiju tirdīt, bet bija jāizdibina, kas par lietu. Kāpēc Valentīns viņai nepaziņoja par savu atgriešanos ringā?

Vēl brīdi vilcinājusies, Mija apsēdās pie datora.

Mīļā Emij,

man tā sāp sirds, uzzinot par Tavām bēdām. Lūdzu, nešaubies…

Pāri slieksnim noslīga ēna, un viņa pacēla galvu.

Durvīs kāds stāvēja. Vīrietis. Saule spīdēja viņam aiz muguras, un pirmajā brīdī viņa redzēja tikai garu, tumšu tēlu. Tad viņš ienāca iekšā.

Brīdi viņi raudzījās viens otrā, nebilzdami ne vārda. Atnācēja acīs parādījās ja ne pazīšana, tad katrā ziņā atzīšana. Mija nesaprata: viņa šo vīrieti redzēja pirmo reizi mūžā. Cik mulsinoši, — un tad viņš vēl lēni uzsmaidīja, it kā abiem būtu kopīgs noslēpums.

—    Kā varu būt noderīga?

Viņš vēlreiz pasmaidīja. Viņa seja bija ārkārtīgi pievilcīga: gaišpelēkas acis zem augstiem uzacu lokiem, gara, nemierīga mute un spēcīgs, gandrīz knābim līdzīgs deguns. Viņa mati bija tumši blondi, tieši tādā pašā krāsā kā viņai. Vīrietis bija ģērbies baltā kreklā, zilā žaketē ar vaļīgā mezglā sasietu kaklasaiti, taču viņa kustībās jautās atsperīgs spēks, kas nemaz nesaderējās ar formālo apģērbu. Protams, drēbes vēl neko nenozīmē; tetovējumi jau sen vairs nebija tikai "zilo apkaklīšu" prerogatīva, ielas stils. Mūsu laikos tetovējumi ir visiem, no modelēm līdz zobārstiem un Britu impērijas Ordeņa dāmai Helēnai Mirenai. Tomēr viņa kaut kā neticēja, ka šis vīrietis ir ieradies, lai izdaiļotu savas krūtis ar sirdspuķītes iniciāļiem.

Bet varbūt viņa maldās. Atnācējs pastiepa roku pēc zīmējumu albumiem.

—    Vai drīkstu paskatīties?

—    Lūdzu. Vai tu aptuveni zini, ko gribi?

—    Kad ieraudzīšu, zināšu.

Tai brīdī viņa pamanīja tulznas. Tādas tulznas uz pirkstiem var iegūt vienīgi, ja tie stundu stundas turējušies pie stīvā dogi, apģērba, ko valkā, trenējoties džudo vai aikido. Pat, ja šis cilvēks izskatījās pēc baņķiera, patiesībā viņš bija cīkstonis.

Viņš atvēra vienu no albumiem un sāka šķirt lapas. Mija atkal pievērsās datora ekrānam, taču nespēja koncentrēties. Ar visām ķermeņa porām viņa apzinājās svešā klātbūtni. Ir tādi cilvēki, kuri ar savu enerģiju gribot negribot piestrāvo visu apkārtni; ari Valentīns bija no viņiem. Ja viņš ienāca telpā, kas bija pilna ar izskatīgākiem, labāk izglītotiem, ietekmīgākiem cilvēkiem, visa uzmanība vienalga tika viņam.

Mija atskatījās un ieraudzīja, ka ienācējs viņu vēro. Albums atšķirts gulēja uz galda, taču vīrietis, rokas sabāzis kabatās, lūkojās uz viņas pusi, tik tikko jaušami šūpodamies uz papēžiem. Gandrīz nemanāma kustība, kas tomēr pauda sprādzienbīstamu spēku.

Viņš ar galvas mājienu norādīja uz albumu.

—    Šis ir brīnum jauks. Vai tie visi ir tevis pašas zīmējumi?

—    Daži ir manas mātes. Bet es varu uztaisīt tieši tādus pašus.

—    Man acs aizķērās pie šī.

Mija noslīdēja no ķebļa un pienāca viņam klāt. Vīrietis pastūma albumu uz viņas pusi. Viņš nekādā ziņā nemēģināja Mijai pieskarties, taču viņa skatiens bija tik svilinošs un spriegs, ka viņa saminstinājās. Viņa te kaut ko nesaprata.

Vīrietis ar pirkstu pabungoja pa albuma lappusi:

—    Es runāju par šo te.

—   Ā, — Mija palocīja galvu. — Tādu esmu taisījusi vienu vienīgu reizi, meitenei, kas atnāca pie manis ar zīmējumu, kurā bija attēlots, ko viņa bija redzējusi sapnī. — Zīmējums bija ļoti primitīvs, viņa atcerējās. Nedrošās zīmuļa līnijas bija visai grūti pārnest uz ādas.

—   Sapnī? — Viņa skatiens pauda dedzīgu interesi.

—   Jā. Viņai visu laiku rādījās viens un tas sapnis. Kā pēc pulksteņa: katru nakti, kad viņa aizmiga, acu priekšā parādījās šis attēls. Un viņa pamodās. Tas vienmēr notika dažas minūtes pēc tam, kad viņa bija izslēgusi gaismu.

—    Hipnagoģiskais miegs.

—    Kā, lūdzu?

—   Hipnagoģiskais miegs jeb sapņi, kurus mēs redzam iemiegot. Tādi ir mums visiem. Tie mēdz būt pilnīgi sirreāli un tomēr caurcaurēm loģiski. Mēs tos redzam pirmsmiega fāzē, kad vēl neesam pilnīgi iegājuši sapņa ciklā, un tie ilgst tikai desmit līdz piecpadsmit sekundes. Tai brīdī smadzenes drīzāk atrodas meditācijas, nevis miega stāvoklī.

—   Ak tā… ahā. — Baņķieris, kas nodarbojas ar džudo un skatās Discovery.

Viņa lūpas savilkās smaidā:

—    Es esmu hronobiologs.

Mijai nepatika uzjautrinājums, kas iezagās viņa skatienā. Vai šis vīrietis domā, ka viņa nobīsies no gariem vārdiem?

—   Atvaino, — viņa attrauca, pielūkodama, lai tas izklausītos nesatricināmi. — Es nezinu, ko tas nozīmē.

—   Tas nav tik garlaicīgi, kā izklausās. — Taču neko vairāk viņš nepaskaidroja.

Mija raudzījās uz viņu, joprojām izjuzdama vieglu naidīgumu. Tomēr viņš patiešām bija neiedomājami glīts, pat skaists. Viņa pareizajos vaibstos nebija miņas no smalkmanibas… un mutes līnija, tāpat kā viņa stāja, pauda brīdinājumu: izaicināts uz cīņu, viņš varētu izrādīties nežēlīgs pretinieks.

Viņš pacēla galvu un ieskatījās Mijai acīs. Viņa manīja, ka pietvīkst. Nolādēts!

Tomēr viņa tonis palika nevērīgs:

—   Varbūt tu vari man palīdzēt vēl arī vienā citā ziņā. Vai šajā rajonā nav kāds labs sporta klubs?

—    Ir, Horton…

Viņš papurināja galvu:

—   Tur es jau iegriezos.

—   Vēl ir "Skorpions". — Kāpēc viņai bija tāda sajūta, ka "Skorpionu" nevajadzēja pieminēt?

—   Tas jau izklausās labāk.

—   Tur nav necik glauni.

—    Man arī nevajag neko glaunu.

Viņš nepiespiesti izstiepa roku un pieskārās tetovētajiem simboliem, kas apvija viņas plaukstas locītavu. Mija izjuta kaut ko līdzīgu vieglam strāvas triecienam.

—   Tās ir Usui reiki zīmes, pareizi?

Viņa neatbildēja.

—   Tu spēj dziedināt.

Viņa joprojām neatbildēja. Ar visu savu būtni viņa izjuta, cik silti ir šī vīrieša pirksti.

Viņš pasmaidīja un noņēma roku. Mija paskatījās lejup, kā gaidīdama, ka uz delma ieraudzīs viņa pirkstu nospiedumu.

Aiz durvīm bija dzirdami soļi, un viņš palūkojās Mijai pār plecu. Arī Mija atskatījās. Nācēja bija Liza, kas beidzot atgriezās no zobārsta.

—    Baidos, ka es jau kavējos. — Viņš pamāja ar galvu Lizai, kas raudzījās pretī ar neslēptu ieinteresētību. — Iegriezīšos vēl, kādu citu reizi.

Uz sliekšņa viņš apstājās un ieskatījās Mijai acīs. Viņai aizrāvās elpa. Atkal tas pats: liesma, kas lika domāt, ka šis vīrietis viņu pazīst. Nākamajā acumirklī viņš jau bija uzgriezis muguru un durvju aila bija tukša.

Liza lielām acīm skatījās uz Miju.

—    Kas tas bija?

—    Iespējamais klients.

—   Ei, es rezervēju sēdvietu uz to vakaru, kad tu strādāsi ar šo džeku. Iztēlojies, kā viņš izskatīsies bez krekla?

Mija novaikstījās:

—    Neaizmirsti popkornu.

Viņa piegāja pie datora. Pastumdījusi kursoru pa biežāk apmeklēto internetā lapu sarakstu, viņa noklikšķināja peli Vikipēdijas rindiņā. Viņa nejutās īsti droša par to, kā pareizi rakstāms meklējamais vārds, tomēr izdevās uzminēt pareizi.

Hronobioloģija — zinātnes nozare, kas pēta periodiskus (cikliskus) fenomenus dzīvos organismos. Hrono nāk no vārda 'laiks', bioloģija nozīmē 'zinātne par dzīvo' vai 'dzīvību'. Atsevišķos gadījumos tiek lietoti arī jēdzieni hronomika un hronoms, ar kuriem apzīmē vai nu ar hronobioloģisko fenomenu norisi saistītos molekulāros mehānismus, vai hronobioloģijas kvantitatīvos aspektus, piemēram, pētījumos, kuros tiek salīdzināti organismu cikli.

Tālāk sekoja rindkopa par infradiānajiem, ultradiānajiem un uzplūdu ritmiem, kas, pēc visa spriežot, bija novērojami itin visā, no menstruā- lajiem cikliem līdz norisēm okeānos. Ak debess, ļaudis nodarbojās arī ar kaut ko tādu, ko sauca par četru stundu nazālo ciklu vai augšanas hormonu, kas tiek izstrādāts katras četras stundas.

Tas viss bija ļoti interesanti, bet skaidrāks nekas nekļuva. Mija vēl aizvien netika gudra, ar ko šis biedrs pelnīja sev iztiku.

Pikta pati uz sevi, viņa nopūtās. Nu, vēl viens zinātnieks, kas tur liels? Kāpēc viņai par to būtu jāinteresējas? Protams, viņa savās dzīves gaitās nebūt nebija sastapusi pārlieku daudzus zinātniekus, un šis jau nu nepavisam neizskatījās pēc uzkumpuša menzūriņu perētāja. Ai, bet vai nav vienalga; visticamāk, viņa šo vīrieti vairs nekad neredzēs.

Mijai atausa atmiņā svešā skatiens. Nē… Visticamāk, viņa to redzēs gan.

Uzgriezdama muguru datoram, viņa atskārta, ka svešais nebija pateicis, kā viņu sauc.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai XXXI

Pasaule ir elektriska. Tās enerģija strāvo mums visiem dzīslās. Man ir savs enerģētiskais rokraksts, tāds ir tikai man vienīgajam. Arī tev tāds ir, tikpat neatkārtojams. Miljardiem cilvēcisku būtņu, un katrai ir savs enerģētiskais rokraksts, tikpat unikāls kā pirkstu nospiedumi.

Mēs visi apzināmies cits cita enerģiju un intuitīvi uz to reaģējam; tai nemaz nav jānonāk līdz apziņas līmenim. Vai tava enerģija ir stipra, vai tā ir vāja? Vai tā mani iztukšo, vai tā mani bagātina?

Lielākoties dzīvības enerģija mūsos plūst gausi. Mēs ejam pa dzīvi, atstādami pīšļos neskaidras pēdas. Mēs zvārojamies. Mums trūkst līdzsvara.

Bet ir arī tādi, kuros enerģijas strāva līdzinās gaismas zobenam. Viņi iet pa dzīvi, pilni sava spēka.

Viņi mūs pievelk. Mēs viņus meklējam un atrodam. Mēs miglaini no- skāršam, ka viņi glabā vienīgo atbildi uz daudziem jautājumiem.

Šodien es ieskatījos viņai acīs un ieraudzīju labirintus un noslēpumus. Es teicu sev: esi uzmanīgs. Viņa ir pats svarīgākais cilvēks, kuru tu savā dzīvē sastapsi.

CEĻŠ: Acu Vārti

MELNĀ GAISMA: VRZ: ŽP13 ŽP19, SPK: 2, LAIKS: 9, VT: ŽP14 2P18

Baltā gaisma: nav

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Ienācis "Skorpiona" ģērbtuvē, Niks sarauca degunu. Te jau nebija ko elpot: mitras zeķes, mitri dvieļi, smirdīgi cimdi. Tikai tas patiesībā nebija nekāds attaisnojums. Viņš bija gatavs saderēt, ka sieviešu ģērbtuvē tā nesmirdēja.

Viņš bija noguris. Lielākā dienas daļa bija pagājusi, atvairot telefona zvanu sprostuguni: kāds tētiņš ārdījās, pārskaities, ka viņa dēlam atļauts reģistrēties Kime forumā. Dēlam bija piecpadsmit gadiņu, un tētiņš domāja, ka tas ir gauži maz, lai iesaistītos virtuālā sociālā tīklā, kas "kultivē vardarbību". Ņemot vērā, ka puišelis slepenībā noteikti spēlē Grand Theft Auto un izklaidējas, slaktēdams un spīdzinādams virtuālus pretiniekus, Nikam tas viss likās tā kā pārspīlēts. Taču tētucis bija liels boss sporta preču firmā, kas dāsni maksāja Kime par reklāmām, un Nikam vajadzēja rūpīgi piedomāt par to, kā viņš izsakās.

Kad beidzot izdevās skandālistu nomierināt, viņam pašam sirds dunēja aizvilkdamās. Saspringtos brīžos viņš parasti glābās kaudamies vai rakstīdams, tomēr mēģinājums sacerēt nākamo "Rikija Kobras piedzīvojumu" sēriju faktiski izgāzās: viņa varonis nejēdzīgi muļļājās un neparko nebija piedabūjams beigt tizlošanos.

Un vēl kaut kas nedeva Nikam mieru: tie pieci cīkstoņi, kas bija nomiruši bez cik necik vērā ņemama iemesla. Ievadīdams sava skapīša durvju kodu, Niks kārtējo reizi nodomāja, ka tas viņu ļoti uztrauc. I iklidz izdosies savaldīt Rikiju, viņš ķersies klāt un izpētīs, ko īsti nozīmē šie nāves gadījumi.

Viņš izņēma savus treniņa piederumus. Blakus atradās Okija skapītis, tas bija vaļā un tukšs. Uz to skatīdamies, Niks apjauta, cik ļoti viņam tā puiša pietrūkst. Turklāt viņš vēl nebija atradis treniņu partneri, kas varētu stāties Okija vietā.

Pārģērbdamies Niks neviļus ieskatījās spogulī. Šīs nedēļas laikā viņš bija nometis gandrīz divus kilogramus — nav slikti, taču pa brīvdienām viņš vienmēr atguva zaudēto, bez tam šovakar viņš ved Miju uz Lučāno restorānu. Mija bija ierosinājusi vakariņas ar suši, lai viņam būtu vieglāk cīnīties ar kārdinājumiem, taču jēlas zivis Nikam nekādu sajūsmu gan neraisīja. Atliks vienīgi demonstrēt rakstura stingrību un atturēties no treknām mērcēm un vino.

Viņš nostājās pie spoguļa pretskatā un kritiski nopētīja sevi. Zem acs bija neliels zilums. Aizvakar viņš bija uzskrējis tieši virsū Džeisī pretsitienam: izcili stulbs gājiens tādam, kas sataisījies doties ringā, un viņam vēl bija sasodīti paveicies, ka ar Džeisī dūri nebija sastapies viņa deguns.

Niks pielika pirkstu pie degungala. Tāds netikums kā godkārība viņam nepiemita — daži labi no čaļiem, kas nāca uz zāli, grozījās gar spoguli tā, it kā grasītos uzaicināt paši sevi uz randiņu, tomēr ko tur liegties: viņš bija varen lepns par faktu, ka viņa šnobelis ne reizi nebija salauzts. Visbiežāk cīkstoņiem ir tādi kā pusšķaidīti ģīmji, deguni pieplacināti vai šķībi, turpretim viņš pagaidām bija izsprucis sveikā. Un, ciktāl tas būs atkarīgs no viņa, tā paliks arī uz priekšdienām. Viņš pieklauvēja sev pie pieres. Jāpiesit pie koka.

Labi, pietiks priecāties par sevi. Viņš pagrieza spogulim muguru un izsoļoja pa durvīm.

Dodžo nebija kur apgriezties. Pret ādas maisiem atsizdamies, būkšķēja cimdi, uz paklājiem krizdami, blākšķēja ķermeņi. Viņš pagāja garām bariņam "taurenīšu": nevienam tur nebija vairāk par desmit gadiem un visi cītīgi izpildīja nepieciešamās kustības, laiku pa laikam izgrūzdami pa spalgam kaujas saucienam. Sīkie bija dodžo dzīvības sulas, nākamā paaudze. Un katram pusauga puišelim, kam likās, ka foršāk ir nevis iesaistīties bandā, bet kauties kā Džekijam Čanam, — katram tādam puišelim dzīvē bija izredzes.

"Skorpionā" nebija īpaša boksa ringa, un bokseru treniņi notika turpat uz paklāja zāles tālākajā galā. Džeisī jau bija priekšā un skatījās, kā gaišmatains vīrietis zvetē vienu no smagajiem maisiem. Niks gaišmati nepazina, acīmredzot jauniņais, bet sita viņš labi. Raidot smagu sitienu, ir svarīgi neiesvārstīt maisu: maisa grūstīšana ir droša pazīme, ka bokseris ir iesācējs. Vajag sist ar tādu tēmējumu un atsperīgu spēku, lai maiss absorbētu triecienu un tikai mazlietiņ sakustētos. Ja sitiens ir pareizs, cimds atsitas pret ādu ar loti raksturīgu troksni. Jauniņais sita kā lietpratējs.

—   Ahā, Niks! Sveiciens, — Džeisī pamāja viņam ar galvu. — Šis ir Adrians Eštons. Viņš šodien ir pirmo reizi.

Gaišmatis nolaida rokas gar sāniem un pagriezās pret Niku.

—   Sveiciens! — Viņš pasmaidīja. Nozibēja balti un līdzeni zobi.

—   Sauc mani par Ešu! Džeisī stāstīja, ka tu drīzumā iziesi ringā.

Viņa acīs bija lasāma patiesa interese, un Niks neviļus atbildēja viņam ar smaidu.

—   Jā, tas man par maniem grēkiem.

—   Tu vari viņu iedzīt, veco zēn, — Džeisī iedunkāja Eštonu plecā.

—   Tu pats negribi pacīnīties? Gribi, es tev noorganizēšu ringu!

—    Nē, paldies. Es nepiedalos ringa cīņās.

—    Kāpēc ne, Dieva dēļ? — Džeisī bija manāmi vīlies.

Eštons viegli pasmaidīja.

—    Esmu devis zvērestu. Nekaitēt cilvēkiem!

—   Tu esi ārsts? — Niks neticīgi piemiedza acis. Blondais vairāk izskatījās pēc profesionāla sportista.

—   Es neeju ringā, — Eštons atskatījās uz Džeisī, — bet kārtīgai tre- niņcīņai esmu vienmēr gatavs.

Džeisī atplauka.

—   Labi. Tad varbūt ieklapē mūsu Niku! Gabarītu ziņā jūs abi esat puslīdz viena izmēra.

—    Kāda runa! Esi gatavs?

Niks uzlika uz zobiem protektoru un pavīpsnāja:

—   Tā, lai rīb!

Nāve uzglūn no ēnām. Katrs sitiens, ko tu raidi, katrs saņemtais spēriens tev var būt pēdējais. Doma par nāvi slēpjas cīkstoņa smadzeņu nostūrī, kur neiesniedzas vārdi. Nostūrī, par kuru Ali teica: "Es dzirdu brēcam čūskas." Netverami ātra kustība, nāvējošs sitiens, un cīkstoņa smadzenes triecas pret galvaskausa kauliem ar tādu pašu jaudu kā ātrgaitas auto pret ceļmalas nožogojumu. Nāve vienmēr stāv cīkstonim aiz muguras.

Treniņcīņa ir kas cits. Tajā nepieciešama uzticēšanās. Treniņpartne- rus saista devēja un ņēmēja attiecības, un šīs attiecības ir tiklab dāsnas, kā nesaudzīgas. Tu paļaujies, ka pretinieks nebliezīs tev pa galvu, bet negaidi arī, ka viņš valdīs dūres. Viņš tev sitīs, taču necentīsies par katru cenu gūt virsroku. Laba treniņcīņa ir tāda cīņa, kurā partneri neļauj vaļu saviem ego. Tu neesi ieradies pataisīt savu partneri par siteni, tu esi nācis no viņa mācīties.

Eštons bija priekšzīmīgs partneris. Viņš kustējās viegli, precīzi un strauji. Viņš ne mirkli neļāva Nikam gurķoties. O, nē, viņš bija īsts izdzinējs! Niks papurināja galvu, nokratīdams no acīm sviedrus.

Tomēr dīvainā kārtā likās, ka šis zellis līdz galam neiesaistās cīņā. Jā, viņš sita nevainojami precīzi, un reiz viņš, izvairīdamies no Nika labās, atbildēja ar tādu aperkotu, no kura noteikti paliks zilums, tomēr lielākoties šķita, ka viņš ar saviem sitieniem un nemanāmo pārvietošanos vienkārši tur Niku pa gabalu. Niks mēģināja apstrādāt Eštonu iesānis, taču bez lieliem panākumiem. Niks savā būtībā bija kauslis, viņam patika griezieni, soļi sānis, galvas un plecu kustības, ar kuru palīdzību viņš varēja raidīt sitienus no visa spēka. Savukārt Eštons nemitīgi izslīdēja: nē, viņš nebēga, taču tikt viņam klāt bija ellīgi grūti.

Pēc trim raundiem dūru cīņu viņi sāka likt lietā arī kājas. Eštona spērieni bija sasodīti meistarīgi, pāris reižu viņa kāja svelpdama aizgāja garām turpat gar Nika deniņiem, bet vienalga, bija tā pati sajūta: ka viņš neļauj vaļu savai enerģijai. Parasti pēc treniņcīņas ir itin labi skaidrs, ar ko tev ir darīšana. Uz Eštonu tas neattiecās: Nikam nebija ne mazākās nojausmas, kā šis zellis varētu izpausties ringā. Treniņcīņā atklājas pretinieka temperaments. Teiksim, Okijam bija tieksme izsliet zodu, tādēļ viņš ne reizi vien sāpīgi norāvās, bet ko tu padarīsi, Okijs bija Okijs, viņš nespēja iztikt bez šī sava "sargās, es nāku!" mačisma un emocionālās plātīšanās. Eštons? Mīkla. Niks nespēja pat iedomāties, kas varētu būt blondā jaunpienācēja dzinējspēks.

Turpretim Džeisī bija ļoti apmierināts.

—  Tieši tas, kas Nikam vajadzīgs! — Viņš uzsita Eštonam uz pleca un palīdzēja novilkt cimdus. — Tā viņš vis nevarēs palaisties slinkumā.—Tad pagriezās pret Niku. — Kā veicas ar skriešanu? Rīt sešas jūdzes, pareizi?

Niks drūmi palocīja galvu. Interesanti, vai rīt atkal līs? Skriešana lietū bija katorga. Vispār jau skriešana bija katorga jebkādos laika apstākļos.

—    Varbūt tev sirds kāro kompāniju?

Niks pacēla galvu un uzmanīgi paskatījās uz Eštonu, kurš raudzījās pretim. Viņš vilcinājās. Normālā gadījumā viņš lēktu vai gaisā aiz priekiem par tādu piedāvājumu: skrienot kopā, ir vieglāk aizmirst par sāpēm un neizturamo garlaicību. Bet šis zellis…

—   Es tev varētu ierādīt vienu otru viltību, kas palīdzētu tev labāk spert. Pāris gadus esmu vazājies pa Āziju. Visvairāk pa Ķīnas ziemeļiem. Tur samācījos šādus tādus gājienus.

Tas jau izklausījās interesanti. Niks mazliet atkusa:

—   Tā varētu būt.

Eštons paraustīja plecus.

—   Esmu arī nodarbojies ar iekšējā ceļa cīņas mākslām: cigun, šiņji, bagua. Tas viss lieliski palīdz attīstīt cji jutību.

—   Mhm. — Iekšējā ceļa cīņas mākslu entuziasti, pēc Nika svētākās pārliecības, bija aizmuldējušies filozofi un gaisā pasisti mistiķi.

—   Vari neuztraukties, — Eštons laikam lasīja viņa domas. Jauniņā balss skanēja sausi. — Es nesākšu tevi apkvēpināt un mantras neskandēšu.

—   Tad esi laipni aicināts. — Niks pasita padusē ķiveri. — Tiekamies pussešos. Pie pagodas. Parka ziemeļu galā. Zini, kur tas ir?

—   Gan atradīšu.

—   Labs ir. — Niks pamāja. — Atvaino, man jāskrien. Randiņš un vakariņas.

Džeisī, kas bija runājis ar citu savu skolnieku, atskatījās:

—    Es dzirdēju!

—    Neuztraucies, tā ir Mija.

—   Ā, tad labi. Tas meitēns neļaus tev izrīt tukšu visu maizes groziņu. Sabučo viņu no manis! — Džeisī Mija patika, un Niks zināja, ka vecais zēns savulaik bija bezcerīgi zaudējis galvu Mollijas dēļ. Fakts, ka Mollija uz viņa maigajām jūtām neatbildēja, necik nemazināja Džeisī uzticīgo dievināšanu, un vienīgā reize, kad Niks bija Džeisī acīs redzējis asaras, bija Mollijas bēres. Zināms, viņš nebija vienīgais, kam Mollija bija sagrozījusi galvu; Mijas mammai mūždien apkārt grozījās vesels bars puišcil- vēku. Huanam, ja tā padomā, nebija viegli.

—   Mija… — sarunā atkal iesaistījās Eštons. — Tā tetovētāja, kas strādā "Mistiskajā tintē"?

—    Jā. — Niks bija pārsteigts. — Tu viņu pazīsti?

-— Šodien biju tur iegriezies. Izskatās, ka viņa strādā ļoti profesionāli.

—   Viņa ir labākā no labākajiem. Pazīstu viņu kopš bērnības.

—    Ak šitā? Viņa tev ari ir kaut ko taisījusi?

Niks papurināja galvu.

—   Es pārvācos dzīvot citur, iekams viņa sāka strādāt, un tikai pavisam nesen atgriezos. Bet tici man, viņa zina, ko dara. Barij? — Niks pasniedzās un saķēra aiz rokas būdīgu vīru, kas patlaban gāja viņiem garām. — Parādi Eštonam savu tetovējumu!

Ne vārda nebilzdams, Bārijs pavilka augšup savu kreklu un bezkaislīgi raudzījās tālumā. Viņam uz krūtīm bija uztetovēta čūska. Nevainojami izstrādātas, smalkas līnijas — gludi gredzeni, plakanā, skaldņainā galva, saltās acis.

—   Glītiņa, — Eštons palocīja galvu.

—   Paldies! — Niks uzsita Barijam pa plecu. — Bārijs te tāds nav vienīgais. Mija ir tetovējusi bezmaz visus puišus, kas nāk uz šo klubu. Tikai pajautā!

—    Vai viņa kādam ir taisījusi aizsardzības tetovējumus?

—   Aizsardzības? Kas tie tādi? Reku, Billijam uz pleca ir viņa mammas vārds, — Niks novīpsnāja. — Apgalvo, ka tas viņam nesot laimi.

—    Es biju domājis kaut ko citu.

—   Nu, parunā ar pašu Miju. Viņa noteikti zinās, ko tev vajag. — Niks pameta skatienu uz lielo pulksteni virs durvīm. — Bāc, es jau kavēju. Man jāskrien. Līdz rītam, ja?

Eštons palocīja galvu.

—    Līdz rītam.

Iedams ārā pa durvīm, Niks atskatījās. Eštons nebija novērsis acis. Viņa bezkaislīgajā sejā bija izteiksme, kas lika Nikam apstāties. Bet tad Eštons pasmaidīja un salutēja.

Niks pasmaidīja pretī. Interesants tips.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Kad Niks iejoza pa "Lučāno" durvīm, izrādījās, ka Mijas vēl nav. Viņš bija pārsteigts: Mija nemēdza kavēties. Pasūtījis pudeli minerālūdens sev un glāzi Mijas iecienītā sarkanvīna, viņš sāka lasīt ēdienkarti.

Sajutis uz pleca maigas rokas pieskārienu, viņš smaidīdams pacēla acis. Bet tā nebija Mija. Tā bija Klodīne Normandī, ģērbusies kleitā, kas turējās ap kaklu apmestā cilpā; viņa izskatījās visnotaļ kārdinoša.

—   Nik! Sveiks. — Viņa noliecās un noskūpstīja Niku uz vaiga, ļaudama uz vienu žilbinošu acumirkli ieskatīties savā dekoltē. O, jē.

—   Kāpēc tu te sēdi vientuļš un visu pamests? — Klodīne Nikam allaž bija likusies ļoti pievilcīga, taču runāja viņa visbiežāk tā, it kā savus tekstus būtu mācījusies no Okija asarainajiem romāniem.

—    Es gaidu Miju.

Viņa uzreiz neatbildēja, taču starp uzacīm ievilkās maza grumbiņa.

—   Pasēdēšu un tevi izklaidēšu, līdz viņa ieradīsies. — Sieviete apsēdās un izsmalcināti atglauda matus no sejas. — Tā… Pastāsti man visu!

Šī sieviete bija neizturama, un Niks bija dzirdējis stāstus, kā viņa večus nomocījusi bezmaz līdz nāvei, tomēr fakts, ka daiļava iedarbinājusi savu kārdināšanas dzinēju viņa dēļ, visviens bija glaimojoša.

—   Tūlīt! — Viņš smaidīja pretī. — Pasaki man, ko tu gribi dzirdēt? — Ak debess. Viņš pats sāk runāt kā lubu romāna varonis.

Bet tas viss bija itin patīkami. Viņi turpināja saldi flirtēt, un Klodīne sāka ik pa brīdim pieskarties viņa rokai, taču pēc neilga brīža viņš pamanīja restorānā ienākam Miju. Un tas bija gluži pārsteidzoši: interese par Klodīni pazuda vienā acumirklī.

Mijas mati bija paspūruši un vaigi piesarkuši no vēja. Viņa bija ģērbusies melnās, piegulošās biksēs un koši sarkanā blūzē. Pārmesta pār plecu bija pirksta galā uzkarināta motociklistes ādas jaka, taču viņa vienalga izskatījās absolūti sievišķīga. Mija šajā restorānā nebija nedz vissmalkāk ģērbtā, nedz visdaiļākā sieviete, tomēr, viņai nākot uz Nika pusi, itin visas vīriešu galvas pagriezās un noskatījās viņai pakaļ.

—    Hei, Klodīn!

—   Sveika, — Klodīne dzestri atbildēja. — Es pažēloju nabaga Nikiju. Viņš te sēdēja gluži viens pats un garlaikojās.

—   Nik, piedod! — Mija saērcināti novicināja roku. — Tie kretīni, kaimiņmājas celtnieki, man bija norāvuši elektrību. Otro reizi nedēļas laikā, tu saproti? Es zvanījos visiem pēc kārtas, lai dabūtu kādu, kas atnāk un salabo, tādēļ arī nokavēju.

—   Tev izdevās to nokārtot?

—   Nē. Līdz rītam būs jādzīvo bez elektrības. Mums ar Lizu vajadzēja apzvanīt šāvakara pēdējos klientus un teikt, lai nenāk. Mašīnas taču nedarbojas!

—   Labi, es jūs abus atstāšu. — Klodīne cēlās augšā, bet promiedama ar pirksta galu novilka Nikam pār vaigu. — Neaizmirsti, ka mums ir randiņš, smukulīt.

Juzdams, kā Mija uz viņu skatās, Niks nosarka:

—   Viņa apsolīja pēc cīņas pabarot mani ar svētku vakariņām.

—   Cik mīļi. Esi prātīgs, Nik! Viņa sasmalcinās tavu sirdi savā blenderī.

—   Nu, tu jau zini, man patīk ekstrēmie sporta veidi.

Mija pavīpsnāja un zobgalīgi pacēla viņam pretī glāzi:

—   Par asām izjūtām! Bet, kad viņa tavas jaukās zilās acis pataisīs brūnas, nesaki, ka es tevi nebrīdināju! Labi, pietiks. — Viņa pārtrauca sarunas par Klodīni un paņēma ēdienkarti. — Kas te varētu būt vislabākais?

Viņi nesteidzīgi ēda un sarunājās tik nepiespiesti, kā runā tie, kas draudzējas jau veselu mūžību un ir auguši kopā. Niks divpadsmit gadus bija pavadījis citviet, tomēr šis laiks nešķita būtisks, tas neko nenozīmēja. Svarīgs ir tas, kas ir tagad, Niks domāja, kas notiek šai brīdī. Mija stāstīja viņam par Lizas jauno draudziņu, stāsts bija smieklīgs, bet viņš īsti neklausījās. Viņam pietika ar to, ka viņš sēž Mijai pretī un var skatīties uz viņas seju: redzēt tālu izvietotās acis, muti, kuras kaktiņi sliecās augšup, it kā viņa nemitīgi grasītos pasmaidīt, apburošo, kritiena apskā- dēto degunu, kas viņam tik ļoti patika.

Tomēr reizē šie gadi arī bija paplucinājuši viņa spēju saprast, kas Mija tagad ir. Viņa pacēla roku, lai pastumtu no sejas nost matu šķipsnu. Piedurkne noslīdēja uz leju, un Usui zīmju virkne uz bālās ādas atsauca atmiņā neatšifrējamas putnu pēdas putekļos. Viņš zināja, ka šie simboli ir saistīti ar reiki, dziedināšanu un enerģijas nodošanu, bet ko īsti tie nozīmē, viņš nesaprata, tie bija parādījušies jau pēc tam, kad viņš bija aizbraucis dzīvot uz Skotiju. Šajos divpadsmit gados viņa savā dzīvē bija pieredzējusi notikumus, par kuriem viņam nekas nebija zināms. Mīklainas norises. Reizēm viņam prātā pat iešāvās ērmīga doma, ka Mijai ir vēl kāda cita dzīve — kā noslēpumainam, skaistam kaķim, kas naktī, kad visi ir likušies gulēt, dodas izpētīt tumsu.

Viņš mīlēja šo sievieti. Ir jāmēģina virzīt visu uz priekšu, nonākt nākamajā līmenī. Kāpēc viņš nespēj atrast īstos vārdus? Ak, viņš zināja, kāpēc. Ja viņš nošaus garām, ar to pašu draudzībai būs beigas, un to viņš laikam nespēs pārdzīvot. Jaunāks būdams, viņš bija drosmīgāks. "Mija Lokhārta, vai tu iedosi man atslēgu, ar ko atvērt tavu sirdi?" viņš reiz bija uzrakstījis. Ņemot vērā, ka viņam toreiz bija tikai trīspadsmit gadu, mēģinājums bija visnotaļ cienījams. Mija atbildēja laipni, bet nelokāmi. Arī tagad viņa droši vien būtu laipna, taču, līdzko viņš pateiks tos vārdus un viņa atbildēs noraidoši, kontinenti sāks slīdēt katrs uz savu pusi.

Kad vakars jau tuvojās noslēgumam un bija atnesta kafija, viņi runāja par Valentīnu.

—   Man tev jāatzīstas, ka visu šo laiku es par viņu tikpat kā nedomāju, — teica Niks. — Bet tagad, kad es zinu, ka viņu vairs nekad neredzēšu, man neizturami gribas satikt viņu, iedzert kādu alu…

—   Es visu laiku domāju par to bumbu, ko jūs uztaisījāt tavas mammas garāžā, kad jums abiem bija desmit gadu…

—   Brīnums, ka mēs nedabūjām galu, — Niks, to atminēdamies, pašūpoja galvu. Viņi ar Valentīnu bija iedzinuši vara caurulē marmora lodīti un tad mēģinājuši izspridzināt to laukā ar tīrīšanas līdzekļu un benzīna maisījumu. Sprādziens bija tāds, ka garāžas grīdā palika bedre un četrās mājās no logiem izlidoja stikli. Bumbiņa palika turpat, kur bijusi.

Viņš palūkojās uz Miju:

—   Tava saikne ar Valentīnu pa šiem gadiem nebija pārtrūkusi.

Viņa bija nodūrusi acis, un Niks neredzēja, kāda ir viņas sejas izteiksme.

—   Kad viņš pārvācās uz Liverpūli, mēs sazinājāmies retāk. Bet, jā, mēs viens otru nepazaudējām.

—   Vai tu zināji, ka viņš grasās atgriezties ringā?

—    Nē. — Viņas balss gandrīz nebija saklausāma. — Viņš man nepateica. — Mija gribēja ko teikt, bet minstinājās. — Nik…

—    Jā?

—   Tu atceries Džefū Kerazeru? Viņš kādreiz trenējās "Skorpionā". Darba dēļ viņam vajadzēja pārvākties uz Mančesteru, tagad viņš dzīvo tur. "Skorpionā" viņš pēdējo reizi bija kādas divas nedēļas pēc tam, kad tu atgriezies.

—   Man liekas, atceros. — Niks brīdi vandījās atmiņā. — Pusvieglais svars, rudmatis?

—   Tieši tā.

—    Viņš nākamnedēļ iet ringā.

Niks gaidīja turpinājumu, taču Mija klusēja, šķietami koncentrēdamās uz tējas maisīšanu.

—   Tu ar viņu draudzējies?

—   Jā. — Nikam nepārprotami likās, ka Mija grib vēl ko piebilst. Kaut ko svarīgu.

—    Mija? Kaut kas nav labi?

—   Nē. Viss kārtībā. Runāsim par ko citu. — Viņa paskatījās pulkstenī, un viņas balss kļuva mundrāka. — Ja tu rīt mazā gaismiņā ej skriet, laikam vajadzētu likt tevi gulēt.

—   Ā, ja reiz mēs par to runājam, — viņš atsaucās, pamādams, lai viņiem atnes rēķinu, — izskatās, ka man uzradies jauns treniņbiedrs.

—   Labi. Es tā cerēju, ka Džeisī atradīs kādu, kas tev varēs aizstāt Okiju. Kas ir šis biedrs?

—   Jauniņais, viņu sauc Adrians Eštons. Viņš man teica, ka šodien esot ar tevi iepazinies.

—   Eštons…

—    Gara auguma. Blonds.

—   Ā… —Viņas sejā nozibēja dīvaina izteiksme. — Tu ar viņu cīnījies? Kāds viņš ir?

—   Viņš ir ātrs. — Niks paraustīja plecus. — Veikli strādā ar rokām. Sper vienkārši izcili. Bet patiesībā viņš ir "taurenis". Esot mācījies iekšējā ceļa cīņas mākslas Āzijā.

—    Interesanti, ka viņam patīk boksēties.

—    Jā. — Niks paņēma no viesmīļa rēķinu. — Es samaksāšu.

—   Nē, — viņa smaidīja, taču balss pauda apņēmību. — Dalīsim uz pusēm pēc holandiešu modes. Tāpat kā vienmēr.

Bez šaubām. Kā vienmēr.

Kad viņi bija izgājuši uz ielas, Niks palīdzēja Mijai uzvilkt ādas jaku.

—   Mana mašīna ir tepat, — viņš pamāja uz tēraudpelēku Aston Martin DB7 Zagato. Arī tagad, kad viņš varēja atļauties rotaļlietas, Niks bieži sevi ar tādām nelutināja, tomēr astons mārtins bija viņa prieks un acuraugs. Šī mašīna, kā arī Krell Evolution mūzikas iekārta, ko viņš par milzu naudu bija uzstādījis savā miteklī, bija viņa galvenās izvirtības. — Mirklīti pagaidi, Mija, un es tevi pavadīšu līdz mājām.

—   Nav nekādas vajadzības, Nikij. Es ļoti labi aizbraukšu pati.

—   Šoreiz tev, Lokhārtas jaunkundz, nāksies piekāpties. Ir jau vēls. Turklāt Liza man stāstīja, ka pirms pāris dienām tevi parkā pārbiedējis kaut kāds psihs glūņa.

—    Lizai patīk papļāpāt. Jā, tur viens stāvēja un skatījās, bet nekas ļauns man nedraudēja. Man liekas, es vienkārši biju drusku nervoza. Tas bija nākamajā dienā pēc tam, kad tu man pateici, ka Valentīns ir miris. Es nebiju… gluži savā ādā.

—   Visviens, es tevi pavadīšu.

Un viņš sekoja Mijas motocikla sarkanajam lukturim, kas te parādījās, te nozuda starp mašīnām. Niks jutās gandarīts. Viņam patika apziņa, ka viņš Miju pieskata.

Vakars bija burvīgs. Debesis bija piesātināti, tumši zilas, varēja redzēt zvaigznes. Mirdzoši spožs kā dārgakmens virs galvas brīdi karājās helikopters, tad tas aizlidoja prom, līdzīgs skaistam un svešādam kukainim. Mija piepeši zemu pieliecās un nogriezās — graciozs un bīstams manevrs, — pēc brīža viņi jau atradās netālu no upes, un tālumā varēja redzēt "Londonas Aci", zilu, rožainu un violetu; tā it kā peldēja debesīs, kurās nebija ne mākonīša. Niks dziļi ieelpoja nakts gaisu, kas strāvoja pa atvērto logu. Upe bija uzplūduši, gaiss smaržoja pēc slapjām lapām un zemes, tas bija stiprs kā rūgtena tabaka.

Piebraukusi pie savas mājas, Mija apturēja motociklu un ar kāju nolaida atstatni. Niks izkāpa no mašīnas, taču motoru neizslēdza. Viņam pienākot, Mija noņēma ķiveri un sapurināja matus.

— Vai nav īsti burvīgs vakars? — viņa bērnišķīgā priekā uzsmaidīja Nikam.

Ak, Mija! Niks uzlika roku viņai uz pleca. Jāpastāsta, ko viņš jūt. Bija īstais brīdis, tagad, kad viņas acīs atmirdz zvaigžņotā debess un viņa ir laimīga.

Mijas skatiens pārslīdēja pāri Nika plecam un viņa pielika pie lūpām pirkstu. Niks atskatījās.

Viņa mašīnas lukturu staru kūļi bija iztramdījuši ēnas. To spožuma apžilbināta, ielas vidū stāvēja pilsētas lapsa, viena no daudzajiem tūkstošiem dzīvnieku, kas vieglām kājām skraida pa Londonas naksnīgajām ielām un pagalmiem, rakņājās pa atkritumu tvertnēm, uz brīdi pavīd dārzos un parkos. Rēgi. Dienā neviens no tiem nebija redzams.

Lapsas acis zalgoja svešādās gaismas staros. Viņa bija neizlēmīgi pacēlusi vienu ķepu. Niks un Mija, elpu aizturējuši, skatījās uz sastingušo dzīvnieku. Likās, gaiss starp viņiem mirgo un sabiezē. Burvīgs vakars…

Ielas tālākajā galā kāds aizcirta logu; blīkšķis atbalsojās no visu namu sienām. Lapsa pagrieza galvu un nozuda biezajā krēslā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Mija noskatījās, kā aiz stūra izblāv Nika mašīnas oranžās bremžu gaismas, un iegāja mājā. Aizvērusi durvis, viņa automātiski nospieda gaismas slēdzi. Čiks. Elektrības joprojām nebija.

Labais noskaņojums sāka pagaist, un viņa taustīdamās virzījās lejup pa tumšajām kāpnēm, ar vienu roku pieturēdamās pie sienas, otru izstiepusi uz priekšu. Ja vien atmiņa viņu neviļ, pieliekamajā jābūt svecēm. Vai tur ir arī sērkociņi?

Sveces stāvēja uz augšējā plaukta, bet sērkociņus neizdevās atrast. Liekas, kumodes atvilktnē vajadzētu glabāties vienai no tām mazajām sērkociņu grāmatiņām, kādas mēdz būt restorānos. Paņēmusi sveci, viņa taustījās atkal augšup.

Vēsa gaisa strāva sejā lika viņa apstāties. Kāpņu līkumā bija vaļā logs. Laikam, tik ļoti steigdamās uz randiņu ar Niku, viņa bija piemirsusi to aizvērt. Kā viņa varēja būt tik nevērīga!

Mija uzlika roku uz palodzes un brīdi stāvēja. Viņa raudzījās tumšajā dārzā, kas pletās aiz mājas. Viņas pašas pagalmiņš bija pavisam mazs, pieblīvēts ar pārpilnām puķu kastēm, taču mājas otrā galā atradās kaimiņu garie, šaurie viktoriāņu dārzi. Smaržoja jasmīni vecās Kvinna kundzes dzīvžogā, gurdens aromāts vēdīja no rožu krūmiem. Kāds klausījās The Byrds disku, mūzika gandrīz nebija sadzirdama, taču dziesma tik pazīstama, ka vārdi paši skanēja viņai prātā: "Laiks dzimt un laiks mirt… laiks nonāvēt un laiks dziedēt…"

Tā bija viena no Mollijas mīļākajām dziesmām.

Pēkšņi viņu pārņēma neizturamas ilgas pēc mātes. Arī tēva viņai pietrūka, bez šaubām, ļoti pietrūka, taču lielākais spēks viņas dzīvē bija Mollija. Varbūt vainīga bija satikšanās ar Niku, kas to lai zina, bet viņa vai smaka nost aiz ilgām. Kopš Valentīna nāves viņu neatastāja ļoti izteikta sajūta, ka viss mainās uz neatgriešanos: drīz viss drošais un pazīstamais būs zudis un viņai būs jāiet tādi ceļi, kādus viņa negrib iet. Mollija būtu spējusi viņu nomierināt…

"Mēs paši rakstām savus stāstus, Mija," Mollija smaidīja, sēdēdama pie spoguļa un gariem, spēcīgiem ķemmes vilcieniem sukādama matus. "Nekad nevajag baidīties. Nekad nevajag padoties. Neļauj, lai citi traucē tev izdzīvot savu dzīvesstāstu."

Dzīvot šim brīdim — tas bija Mollijas lielais talants. Protams, augt pie mātes, kurai jebkāda plānošana bija nīstama sērga, ne vienmēr bija viegli un vienkārši. Sajūsma un bažīgums, šie droši vien būtu īstie vārdi, lai aprakstītu šo sajūtu; kā vizinoties karuselī bez piesprādzēšanās. Mollija bija košums, neapvaldīta fantāzija un smiekli. Viņa bija dusmu lēkmes un garastāvokļa svārstības. Pustoņi viņas mātei bija sveši. Gan mīlestībā, gan naidā, gan atdevībā, ar kādu viņa izdzīvoja savu dzīvi.

Tomēr citā ziņā Mollija sagādāja meitai iespēju augt kā parastam bērnam. Huana darbs, niršana, dzenāja viņu pa visu Angliju, taču Mollija nolēma, ka Mijai klejošana viņam līdzi nenāks par labu. Visu savu mūžu Mija bija mitusi šai mājā: kur nu vēl stabilāka dzīve. Un, ciktāl tas būs atkarīgs no viņas, Mija neatstās šīs sienas līdz tai dienai, kad viņu iznesīs pa durvīm ar kājām pa priekšu. Viņa ārkārtīgi spēcīgi izjuta, ka ir šai vietai piederīga. Pat šobrīd, stāvot pie loga, likās, viņa nomana slepenās dzīves, kas norisinājās otrpus tumšo namu sienām, it kā neredzamas saites saistītu viņu ar katru elpas vilcienu. Aizverot acis, viņa bija gatava apzvērēt: viņa jūt, kā elpo pilsēta — ieelpa, izelpa — neaptverami liela, ar dzīvību apveltīta būtne, kas klauvēja viņai pie sirds. Te bija viņas īstās mājas.

Rokai pieskārās kaut kas auksts, kaut kas mīksts. Mijai paspruka īss brēciens. Tomēr tas bija tikai Cukurzirnis.

— Hei, zaķīt. Ko tu te dari? — Cukurzirnis nopietni lūkojās pretī. Tiek uzskatīts, ka hameleoni ir kurli, taču Mija tam neticēja. Viņa uzcēla Cukurzirni uz pleca. — Iesim gulēt, ko tu par to saki?

Aizvērusi logu, viņa atsāka savu lēno kāpienu augšup, taču, tikusi līdz otrā laidiena galam, izdzirdēja lejā tādu kā troksni. Vai tur veras durvis? Viņa apstājās un ieklausījās.

Pilnīgs klusums. Iztēle dzen ar viņu jokus. Viņa vēl nav līdz galam attapusies no Cukurzirņa sagādātā izbīļa, tas arī viss. Mija turpināja virzīties pa tumšajām kāpnēm, ar vienu roku pieturēdamās pie margām.

Tikusi līdz guļamistabai, viņa nolika Cukurzirni uz gultas galvgaļa un sāka pēc taustes rakņāties pa kumodes atvilktni. Pirkstu gali sataustīja sērkociņus, un viņa atviegloti nopūtās. Sērkociņi bija plāniņi un lokani, tomēr galu galā vienu uzdevās uzšķilt un bija iespējams aizdedzināt sveci.

Sīkā liesmiņa meta milzīgas ēnas. Mija izņēma no skapja naktskreklu un sāka izģērbties. Viņas pašas augums — vienas vienīgas garas, zirnek- līgas rokas un kājas — kustējās visgarām sienām kā izstīdzējusi ēnu teātra marionete. Paņēmusi līdzi sveci, viņa piegāja pie otras sienas un notupās pie lielas lādes. Atverot vāku, no lādes dzīlēm uzvēdīja netverama verbēnas un rūgtenu zālīšu smarža. Apakšā zem džemperu kaudzes bija paslēptas divas koka lādītes ar smalkiem sudraba rotājumiem.

Mija sakrustotām kājām apsēdās blakus vecmodīgam spogulim, kas stāvēja istabas stūrī. Viņas atspulgs šķita virmojam gaisā, spoguļa virsma vizēja ēnās un gaismā.

Mija atvēra pirmo lādīti. Tajā bija smalkas akupunktūras adatas no nerūsējošā tērauda — jau sterilizētas autoklāvā — un polietilēna maisiņš ar moksu: rūgenu zālīšu maisījumu.

Viņa uzmanīgi pieskārās visām adatām ar sveces liesmu un aiz- kvēpināja moksu. Lēni izelpodama, viņa iedūra pirmo adatu aptuveni divu pirkstu platumā no kreisās rokas locītavas. Gandrīz uzreiz dūriena vietā radās decji sajūta. Otrā un trešā adata nonāca he un gu punktos starp īkšķi un delnu, ceturtā iedūrās pakaklē. Viņa juta, kā āda sakarst no pārvadītā siltuma.

Mija lēni pacēla otras lādītes vāku. Tajā bija trīs fotogrāfijas. Augšējā bija redzams Valentīns: viņš saitēja rokas, gatavodamies uzvilkt cimdus, un viņa seja bija neparasti domīga. Uzmācās skumjas, taču Mija pastūma šo fotogrāfiju sānis un paņēma nākamo. Džefs Kerazers bija nofotografēts tipiskā boksera pozā: dūres paceltas, zods nodurts, seja savilkta negantā vaikstā.

Sajās dienās viņa ar milzīgām grūtībām bija turējusies pretī kārdinājumam nemitīgi zvanīt Džefam. Valentīna nāve bija viņu ne pa jokam pārbiedējusi, un vajadzēja visu laiku sev atgādināt, ka nekā tāda tur nebija, tā bija traģēdija, taču gluži dabiska. Līdz Džefa cīņai vēl bija vesela nedēļa, un nebija iemesla domāt, ka tur kaut kas varētu noiet greizi. Ja Mija neliks viņu mierā ar zvaniem, viņš sāks uztraukties.

Tomēr, Džefam gatavojoties iziet ringā, arī viņai bija laiks ķerties pie darba: darīt to, ko viņa prata vislabāk. Šovakar būs tikai pirmais posms. Džefa cīņas priekšvakarā viņa dosies tai pašā ceļā, kuru Sargātājas gājušas gadu simteņiem: viņa iznāks sapnī. Iznākšana sapnī. Lai cik reižu viņa bija to darījusi, jau iedomājoties vien par to, pārņēma satraukums.

Uz sienas pie viņas gultas bija milzīga Cukurzirņa ēna: uzkumpis siluets, viena liela, apaļa acs. Mija nopūta sveci, un ēna sakusa ar tumsu.

Ir cilvēki, kas ātri skrien. Ir cilvēki, kas labi rēķina. Viņas māka bija cīkstoņu sargāšana. Tāds ir darbiņš, ko dara Sargātājas. Tik vienkārši, — un tik sarežģīti.

Enerģija tīri un netraucēti strāvoja pa viņas ķermeni. Turēdama prātā Džefa seju, viņa aizvēra acis. Vairs nepastāvēja nekas cits, tikai viņas uzdevums. Hon ša ze šo nen. Nav pagātnes, nav tagadnes, nav nākotnes. Mans iekšējais buda vēršas pie tava iekšējā būdas.

Laiks plūda kā ziedlapiņas ūdens straumē. Kad viņa atvēra acis, modinātāja rādītāji bija tikuši divdesmit minūtes tālāk. Viņa izņēma adatas un kopā ar Džefa fotogrāfiju nolika atpakaļ lādītē. Rītvakar viņa šo tāldziedināšanas rituālu atkārtos, veiks to ik vakaru, un piektdien iznāks sapnī.

Mijai ļoti nāca miegs, tā pēc rituāla bija vienmēr. Nakts bija tik tveicīga, ka viņa nolēma iztikt bez segas un apgūlās neapsegdamās.

Miegs sāka pārņemt viņu savā varā, pirksti neviļus noraustījās, acu āboli zem aizvērtajiem plakstiem kustējās. Te parādījās, te izgaisa Džefa seja, tā iejuka starp ērmotajām nogulsnēm un izskalām, kas peldēja pa viņas zemapziņu…

…Haragei un svešinieks, kas raugās viņā no lietus un ēnu pilnā skvēra. Niks ielej viņas glāzē vīnu, uz galdauta kā purpursarkana asara nokrīt nejauša lāse. Lapsa, kas lūkojas uz viņu zaigām acīm. No tumšajiem dārziem atlido dziesmas skaņas: "Laiks nonāvēt un laiks dziedēt…" Mollijas balss: "Mēs paši rakstām savus stāstus, Mija."

Stāsti. Seni stāsti. Mūžsenas atmiņas…

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Stāsts bija vecs kā pasaule: daudz kauju izcīnījis karotājs un daiļa sieviete, kas pieņem viņu savā aizgādnībā. Kā visi vareni mīti, dažādās kultūrās tas parādījās atšķirīgos iemiesojumos. Odina gaišmatainās val- kīras nesa nokautos karotājus uz mūžīgajām dzīrēm Valhallā. īru Mori- gana pieprasīja, lai viņas izredzētais karotājs pirms došanās kaujā dala ar viņu gultu. Ja spēkonis piekrita, viņš guva uzvaru; ja atsacījās, tad krita.

Mīlestība, rituāli, drosme, nāve. Pavedieni, no kuriem austas leģendas un sapņi. Zaglis ticēja sapņiem; tie bija viņa dzīves ceļvedis. Un viņš ticēja leģendām. Bet vai iespējams, ka arī binārā koda gadsimtā leģendas vēl saglabā savu spēku? Vai tās vēl ir dzīvas laikos, kad ķermeņa spēks un drosme vairs netiek godāts kā vīrieša spožākā rota? Vai pasaulē, kurā rituālā divcīņa izdzīvojusi, nostumta pažobelē, vēl ir vieta Sargātājām?

Pirms viņš bija sastapis Valentīnu, viņš būtu atbildējis īsi: nē. Taču, iepazīstoties ar Valentīnu, viņu gaidīja atklājums. Kaut kur šai zemē, starp šiem nokvēpušajiem namiem, netīrajām ielām, augstceltnēm, televīzijas antenām, novērošanas kamerām, starp džinkstošiem mobilajiem telefoniem, pilsētas putekļiem dārdošiem metro vagoniem, — kaut kur tepat dzīvoja Sargātāja. Karotāja, kam bija dāvāta dziedināšanas enerģija.

Viņš joprojām spilgti atcerējās brīdi, kad pirmoreiz noskārta par Sargātājas eksistenci. Viņi ar Valentīnu bija nupat beiguši treniņu un vīriešu garderobē pārģērbās.

Valentīns novilka krekliņu, izstaipījās un pakasījās. Viņš nebija necik gara auguma, toties iespaidīgas miesasbūves. Uz pleca viņam bija iete- tovēta vilka galva, viņa cīkstoņa emblēma. Taču īstenā vērtība bija tetovējumam, kas atradās viņam uz sirds.

Valentīna ādā adatiņa bija iezīmējusi divas acis. Viena acs ietvēra simbolu, kas izskatījās pēc apļa, kurā slīpi ietiecas trīs svītriņas. Skatīdamies uz Valentīnu, viņš skaidri zināja, ka šādu tetovējumu ir redzējis; ja tikai izdotos atcerēties, kur…

Valentīns pamanīja viņa interesi.

—    Es to uztaisīju, kad sāku boksēties profesionāli.

—   Grandiozi. Kas tev to uztaisīja?

—   Viena grandioza dāma.

—    Kāpēc tieši acis?

Valentīns nosmīnēja:

—   Tāpēc, ka viņa tā gribēja.

Un tad viņš atcerējās, kur bija redzējis šīs acis ar mīklaino simbolu: uz sienas kādā Taizemes klosterī. Tas bija aizsardzības tetovējums — Sargātājas zīme.

Gados, ko viņš bija pavadījis, ceļodams pa Āziju, viņš bija dzirdējis stāstus par sievietēm, kas sargā karotājus, kuri gatavojas divcīņai. Šīs Sargātājas pieprata seno fa gun mākslu — ar meditācijas starpniecību nododamas savu cji, viņas sagrāja aizbilstamos no ļauna; karotājiem, kurus viņas sargāja, uz ādas allaž bija sargzīme. Līdz pat savai nāves stundai šiem vīriešiem piederēja amulets, talismans.

Šie stāsti lielākoties ceļoja, nodoti no mutes mutē, nepierakstīti. Tie piederēja slepenajām okuden zintīm, cīņas mākslu "dziļi ieslēptajām mācībām". Sargātāju māku mātes nodeva meitām, Sargātājas — karotājiem. Un jā, tāpat kā mutvārdu apmācības un paranoiskas slepenības dēļ gadsimtu miglā ir pazuduši daudzi cīņas mākslu paņēmieni, arī Sargātājas un to patiesā sūtība kļuvusi par mīklainu fragmentu gandrīz aizmirstā teiksmā par maģiju un drošsirdību.

Vai tiešām viņam būtu izdevies uziet Sargātāju? Par to domājot, noreiba galva. Viņa meklējumu ceļam radās jauns mērķis. Valentīnam piederēja kas tāds, ko viņš vēlējās iegūt sev. Citkārt tā būtu maza bēda: viņš vienkārši to nolaupītu. Šoreiz vajadzēja maldināt Sargātāju.

Kā?

Šīs mīklas atminējumu viņš meklēja vairākas nedēļas, un galu galā atrada atbildi aizmirstā Bugei sējumā: "Sargātāja rīkojas divēji: tā glabā viņu savā sapnī un iezīmē viņu ar savu zīmi." Tikai viens teikums, bet ar to bija diezgan. Tas ļāva viņa nemanītam paslīdēt garām Sargātājas radaram. Ja viņa nezinās, ka Valentīns grasās cīnīties, tad nevarēs glabāt Valentīnu savā sapnī. Vienkāršāk par vienkāršu. Un tad, nolaupījis Valentīnam to, kas viņam bija vajadzīgs, viņš pievērsās Sargātājas meklējumiem.

Un atrada to.

Viņš bija ieradies pie tās mājās.

Vaļā atstātais logs bija negaidīta dāvana — iespēja vispilnākajā mērā izmantot šo izdevību. Lēni virzīdamies pa kāpnēm augšup, viņš sajuta kvēpinātu vērmeļu smaržu. Uz sliekšņa viņš mirkli vilcinājās, taču acis, gaidot piķa melnajā pirmā stāva studijā, jau bija pieradušas pie tumsas un viņš bez grūtībām saskatīja kluso gulētāju, kas bija aizmigusi neap- segdamās.

Viņas galva slīpi atdusējās uz spilvena, mati krita priekšā sejai. Viena kāja bija pievilkta, veidojot svabadu, iešķību trijstūri. Rokas, itin kā ar nodomu novietotas, atradās uz krūtīm.

Meditācijas fāze jau bija beigusies, viņa bija ieslīgusi dziļā miegā; smadzeņu viļņi no 4-7Hz tēta stāvokļa, kādu tie ieņem meditācijas laikā, palēninājās līdz trim miega stāvokļa herciem. Pasaule viņai vairs neeksistēja. Ienācēju viņa nemanīs.

Viņš klusi stāvēja līdzās Sargātājas gultai, raudzīdamies lejup, un alkas paņemt to, kas viņam bija vajadzīgs, sagrāba viņu tik nepārvarami, ka viņš sajuta mutē to garšu. Viņš varēja paņemt savu laupījumu šajā pašā brīdī. Tieši tādēļ taču viņš bija sadzinis šīs sievietes pēdas un ieradies Londonā.

Ņem! Ņem taču! Tas nebūs grūti.

Viņas izliektais, bālais kakls izskatījās tik trausls…

Viņš sažņaudza rokas dūrēs un dziļi ievilka elpu. Vēl ne. Viņu tirdīja ziņkārība. Viņš vēlējās redzēt, kas notiks, kad viņa iznāks sapnī… Asins dunoņa ausīs lēni norima, un viņš zināja, ka ir spējis apspiest savu izsalkumu.

Pagaidām.

Raudzīdamies uz šo sievieti, viņš prātoja, kas vēl bez Valentīna atrodas viņas aizgādnībā. Niks ne, to viņš jau zināja. Nikam nebija tetovējuma, bet Sargātājas aizbilstamajiem vienmēr bija viņas zīme.

Arī viņas augumu kaut kur rotāja zīme, viņas pašas zīme. Kādā slepenā vietiņā. Uz viena augšstilba naktskrekls bija uzrāvies, un viņam ļoti gribējās…

Citu reizi.

Es gribu ar tevi paspēlēties, Mijiņ, manu mīlulīt. Vai tu ar mani spēlēsies?

Paspēlējies viņš dosies uzbrukumā un remdinās savu izsalkumu. Nolaupīs viņai lielo balvu.

Viņa elpo tik klusi. Krūtis gandrīz necilājās.

Uzmanies, mazā svešiniece! Sapņi var izrādīties kalpības važas. No tiem paliek zilumi.

Viņš apsēdās atzveltnī turpat blakus gultai un sagatavojās skatīties.

. dusoša enerģijas sēkliņa, bedīta būtības dzīlēs .

CJI

OktAvio Pass, citēts pēc Roberta O. Bekera grāmatas "Ķermeņa elektrība"

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Sviedriem plūstot pār pieri, Rikijs Kobra vēlreiz stājās pretī uzbrucējam.

Kobra bija pārguris; viņa refleksi, parasti asi kā nazis, bija notrulinājušies, viņš kustējās lempīgi. Vīrietis, kas stāvēja viņam pretī, pasmaidīja, un nespodrajā gaismā nozalgoja rubīns, kas rotāja viņa priekšzobus. Šo noplukušo ostmalas kaktu ar nepatīkami dzeltenu blāzmu apgaismoja viena pati laterna.

— Nu, ko, sīkuli? Piekusi? — viņš noducināja.

Kobra apzinājās, ka viņam vairs nav spēka atkauties no milža, kas izstieptām rokām metās viņam pretī. Tādā brīdī ir jāizdomā kaut kas cits. Jāliek lietā "Pūķa elpa". Labi, ka viņš pēdējās dienās bija košļājis diždadža sakni. Tas bija vecs nindzju triks, Gonzo tam nebūs gatavs. Kad Gonzo pirksti iedūrās viņam kaklā. Kobra no visa spēka izpūta elpu pretiniekam sejā. Gonzo streipuļodams atkāpās, viņš rīstījās, acis no šoka bija gluži izbolītas.

Niks noņēma rokas no tastatūras un pikti blenza ekrānā. Tas nekam neder. Vai viņš tiešām grib, lai viņa varonis uzvar ar smirdīgas elpas palīdzību?

Varbūt man pašam to pamēģināt? — Niks īgni prātoja. Doma par smirdošu zālīšu košļāšanu nepavisam nebija pievilcīga, bet varbūt divas nedēļas pirms iešanas ringā vienkārši pārstāt tīrīt zobus?

Rings. Nolāpīts. Viņš paskatījās pulkstenī. Ja viņš tūlīt pat, šajā acumirklī, nemetīsies ārā pa durvīm, Adrians Eštons parkā ieradīsies krietni pirms viņa. Likt treniņbiedram gaidīt — tas nebija labs stils. Niks paķēra mašīnas atslēgas.

Viņam paveicās. Bija tik agrs, ka ielās mašīnu gandrīz nebija, un viņš jau pēc dažām minūtēm piebrauca pie parka. Turpat pie ziemeļu ieejas atradās arī vieta, kur atstāt astoņu mārtinu.

Ierikšodams parkā, viņš skatījās uz apvārsni, kas patlaban sārtojās. Cēlās viegla migla, zālē bija rasa. Parasti viņam skriešana riebās: tā bija garlaicīga, neizturami garlaicīga. Viņš gandrīz katru reizi jautāja sev, kāda velna pēc viņam tas vispār ir vajadzīgs. Šie nemitīgie treniņi. Diētas. Zilumi un sāpoši muskuļi. Džeisī aizskarošā bļaustīšanās. Nākamā reize, kad viņš izies ringā, būs viņa pirmās meistarsacīkstēs: Dienvidu reģiona čempionāts. Ja izdosies izcīnīt jostu, tas droši vien arī ir dižākais, ko no viņa var gaidīt; valsts čempiona titulu nākotne viņam, visticamāk, nesola. Tomēr dažreiz, tādos rītos kā šis, viņš nespēja iedomāties, ka varētu darīt ko citu.

Viņš jau bija ticis gandrīz līdz garās alejas galam, priekšā varēja redzēt sarkani zeltīto pagodu. Uz apakšējā pakāpiena stāvēja Eštons. Šis tips izskatījās možs un atpūties; nebija šaubu, ka viņš bija kārtīgi izgulējies.

—   Atvaino, vecais! Vai tu jau ilgi gaidi?

—   Nemaz, — Eštons papurināja galvu. — Nupat ierados. Nu, sākam? ■—Atbildi negaidīdams, viņš sāka skriet uz tilta pusi.

Ahā, nekādas saviesīgas tērgāšanas nebūs. Labi. Un šis zellis skrēja ātri, sasodīti ātri. Niks pielika soli.

Līdzko viņam bija izdevies ieiet īstajā ritmā, Eštons nedaudz palielināja ātrumu. Sūdu būšana. Bet viņš nelūgsies, lai blondais piebremzē, tā tikai vēl trūka.

Pēc desmit minūtēm Eštons atkal palielināja ātrumu. Pagāja piecas minūtes — un viņš to izdarīja vēlreiz. Nu jau tas bija gandrīz sprints. Vai Eštons grib viņu nogalināt? Elpa dedzināja Nikam krūtis.

Pēkšņi Eštons apstājās. Priekšā bija neliels, taču stāvs kalns. Viņš pagriezās un ieskatījās Nikam acīs:

—   Tu paņemsi mani uz muguras un uzskriesi tajā kalnā.

—    Ko?!

—   Ja tā dara katru dienu, tad spēks un izturība pieaug vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

Vai arī tu dabū muguras problēmas uz visu atlikušo dzīvi. Niks nedroši skatījās te uz Eštonu, te uz kalnu.

—   Aiziet, Nik! Tici man.

Viņš negribīgi nometās uz viena ceļa. Bļāviens, tas izskatīsies vairāk nekā dīvaini. Labi, ka apkārt gandrīz nav cilvēku.

Eštons bija drausmīgi smags. Ellē ratā, cik viņš varētu svērt? Likās, uz muguras uztupies zilonis. Niks sāka šļūceniski tipināt kalnup. — Mēģini skriet ātrāk! — turpat viņam pie auss atskanēja Eštona balss. Tā izklausījās tik nesatraucama, it kā viņi omulīgi sēdētu, dzerdami tēju.

Niks sakoda zobus. Sperdams soļus no gūžām, saliektiem pleciem, viņš devās uzbrukumā kalnam. Kad beidzot izdevās uztenterēt augšā, stilbu muskuļi trīcēja.

—    Un tagad atmuguriski lejā! — Eštons norādīja uz kalna pakāji. — Es tevi tur sagaidīšu. Un tad to pašu vēlreiz!

Ar kalnu viss nebūt nebeidzās. Kad Niks bija trešo reizi aizmeimu- rojis līdz tā virsotnei, Eštons lika viņam izpildīt spēka vingrinājumus. Nekas nav tik vārdzinošs kā palēcieni no tupus stāvokļa un strauja pumpēšanās, pa vidu sasitot plaukstas. Kad bija pagājušas desmit minūtes, Nikam šķita, ka viņš tūlīt nogāzīsies gar zemi. Kaitinošākais bija tas, ka visu, izņemot skriešanu kalnā, Eštons bija darījis viņam līdzi, kustību pēc kustības, un viņš jau nu nepavisam neizskatījās pārmocījies.

—    Tā, tagad mēs tevi pastaipīsim, — Eštons uzsita viņam pa plecu. — Starp citu, es zinu, ka tas būs kikbokss un tev nebūs jākrīt uz paklāja, bet mana pārliecība ir tāda, ka vārtīšanās nevienam nenāk par ļaunu.

Niks pamāja un saviebās, jo Eštons atvilka atpakaļ viņa rokas un saspieda elkoņus kopā:

—    Džeisī domā tāpat. Laušanās ietilpst manā treniņprogrammā.

—   Teicami. Varam padarboties kopā. Es esmu gana palauzies Rio, GreisI Barra.

Niks negribot izjuta cieņu. GreisI cīkstoņi džiudžitsā bija labākie pasaulē.

—    Man kaut kā likās, ka tu drīzāk nodarbojies ar iekšējā ceļa cīņām…

—   Man patīk panašķēties no visiem galdiem. Pa druskai no viena, pa druskai no otra. Es zinu, daudzi cīņas mākslu meistari dusmojas, ja tu apgūsti vairāk nekā vienu sistēmu vien, bet es nedomāju, ka ir vērts pieķerties vienam vienīgam stilam. — Eštons pagāja sānis. — Nu, ar tevi mēs būtu tikuši galā. — Viņš aizgriezās, attaisīja savu mugursomu un izvilka divas ūdens pudeles: — Ķer!

Nikam izdevās pudeli notvert — tīri labs sasniegums, ņemot vērā, ka muskuļi no pārguruma negribēja klausīt, — un viņš atskrūvēja vāciņu.

Brīdi abi klusēja. Niks iesānis palūkojās uz pārinieku, kurš skatījās tālumā. Gaišie mati no sviedriem bija kļuvuši tumši, taču citādi viņš izskatījās gluži svaigs. Šis zellis bija trenēts kā pats nelabais.

—   Tātad tu esi ārsts? — Varbūt Eštons bija kāds doktora Meņģeles radagabals?

—   Sākumā es tiešām strādāju par ārstu, — Eštons iedzēra krietnu malku ūdens. — Pēc pāris gadiem es pārslēdzos uz tīro zinātni un strādāju Eksmeiras hronobioloģijas institūtā. Viņiem tur ir miega klīnika.

—   Tusēji ar aizmigušiem cilvēkiem? — Niks pasmīkņāja. — Izklausās varen aizraujoši.

Eštons gausi nosmaidīja.

—   Guļot ar tavu ķermeni notiek visvisādas interesantas lietas. Tu būtu pārsteigts, ja to zinātu. Nakts ir bīstams laiks. Bet es aizgāju no Eksmeiras.

—    Kāpēc?

—   Teiksim tā: izvēlējos mazāk iemītu taciņu.

—   Tas varētu būt interesanti.

—   Man patīk tā domāt. Daži gan teiktu, ka es nodarbojos ar bezjēdzībām. Vai mēģinu noķert baltu kraukli.

—    Baltu kraukli? — Niks piemiedza acis.

—   Tas ir termins, ko lietoja amerikāņu biheiviorists Viljams Džeimss. To viņš piemēroja tiem dzīves fenomeniem, kas nav normāli. Anomālijām. Tieši ar tādām man patīk noņemties. Mēģinu pierādīt tādas lietas, kas laboratorijas apstākļos klīniski nekad nav fiksētas. Ne visi to uzskata par labu un pareizu nodarbi.

—    Man likās, zinātnieki tieši ar to nodarbojas. Meklē pierādījumus.

—   Jā, tā tev varētu likties. Manā gadījumā kolēģiem ir iebildumi pret manām… interesēm. — Eštons paraustīja plecus. — Vispirms es eksperimentēju ar akupunktūru, gribēdams noskaidrot, vai tā nevar līdzēt pret miega traucējumiem. Izmantoju secinājumus, ko eksperimentāli ieguvis Roberts Bekers — viņš ir amerikāņu ķirurgs ortopēds, kura specialitāte ir biomedicīniskā elektronika, — un atklāju to pašu, ko viņš: līdztekus nervu sistēmai ķermenī ir elektriskie lādiņi, kas atbilst akupunktūras meridiāniem. — Pēkšņi Eštons ar kreiso roku meta tukšo ūdens pudeli uz gružtvertni, kas atradās apmēram piecdesmit jardu atstatumā. Pudele precīzā trajektorijā ielidoja tvertnē. Niks noskatījās tai pakaļ un bezkaislīgi domāja par to, cik gadu viņam vajadzētu, lai iemācītos dabūt gatavu kaut ko tādu. Visticamāk, nav vērts pat sākt.

—   Akupunktūras punkti, protams, jau ir gana pētīti, — Eštons atkal pievērsās viņam. — Citi zinātnieki ir pierādījuši, ka kālija un nātrija līmenis šajos punktos ir citāds nekā apkārtējos audos. Akupunktiem raksturīga arī zemāka ādas pretestība, citiem vārdiem sakot, tie labāk vada elektrisko strāvu. Interesanti, ka ādas pretestība tikpat zema paliek arī pēc nāves. Vai nav iespaidīgi?

Iespaidīgi? Jā, droši vien uz to var raudzīties arī tā, Niks domāja. Viņu pašu gan tas, kas notiek pēc tam, kad tu esi atmetis pēdas, interesēja stipri maz. Kad tu esi miris, tu esi miris, un viss, nu un kas, ja ari tava āda joprojām sprakšķ kā tranzistoru radio.

—   Neraugoties uz visiem šiem pierādījumiem, Rietumos akupunktūra joprojām lāgā netiek cienīta. To uzskata par tādu kā mūžameža biezokni. — Eštons nopūtās. — Ķīnā ir citādi. Rakstiskas liecības par akupunktūras pētījumiem Ķīnā saglabājušas no divtūkstoš gadu tālas senatnes. Tā nu es devos uz Āziju meklēt savu balto kraukli. Studēju "Dzeltenā imperatora traktātu par iekšējo ārstniecību", vēsturiski tas ir kaut kas līdzīgs Rietumu "Hipokratiskajiem rakstiem".

—    Un vai tu atradi savu balto kraukli?

—   Nokļuvu tam tuvāk. Es turpināju pētīt miega likumsakarības, un apstiprinājās mana pārliecība, ka tās ir saistītas ar dzīvības enerģijas cikliem un fluktuācijām.

—    Dzīvības enerģija? Tu runā par cjp.

—   Tieši tā. Tu zini, kas ir cji?

—   Kā nu nezināšu. — Katru dienu trenējoties kopā ar baru "taureņu", nav iespējams osmozes ceļā neuzsūkt kaut ko no šīm padarīšanām. Un Mija, bez šaubām, tam visam nesatricināmi tic. — Tam ir kaut kāds sakars ar iekšējās enerģijas plūsmu ķermenī? Vai kaut kas uz to pusi?

—    Kaut kas uz to pusi. Cji ieplūst ķermenī caur akupunktiem un strāvo pa divpadsmit galvenajiem meridiāniem, diviem viduslīnijas pa- pildmeridiāniem un jiņ un jan orgānu pāriem.Cji kustība notiek viļņveidīgi, viens cikls ilgst divdesmit četras stundas. Rīta agrumā cji līmenis ir viszemākais: daudziem tad ir caurs miegs. Un daudzi tieši tai laikā miegā mirst. — Viņš atkal paraustīja plecus. — Rietumu medicīna cji jēdzienu nespēj sagremot. To nevar uzšķērst zem mikroskopa, tas neiederas empīriskajā modelī. Nevar pārgriezt artērijas sieniņu un uzmest tam aci.

Niks sarauca pieri:

—   Tiešām? Man vienmēr ir licies, ka šis cji ir tādas mistiķu blēņas.

Eštons savilka uzacis.

—   Reiz es Guandžou provincē biju liecinieks operācijai. Sievietei izņēma vairogdziedzera strumu. Viņa bija pie pilnas apziņas, tikai kaklā bija iedurtas vairākas adatas. Nekādas anestēzijas, nekā tamlīdzīga. Viss notika, virzot pa meridiāniem tukšumus un iedarbojoties uz viņas cji. Es redzēju, kā ārsts paņem skalpeli, pārgriež viņai rīkli, bet viņa tur guļ, acis plati vaļā, un smaida vienā smaidīšanā. Nezinu, vai to varētu nosaukt par mistiķu blēņām.

—    Es teiktu, ka tas ir pabaisi.

—   Arī tā, protams. — Eštons šķita uzjautrināmies.

—    Tev jāparunā ar Čili. Viņam tādas lietas patīk.

—    Čili?

—   Manas draudzenes Mijas treneris. Viņš jau nezcik gadus ir Mijas sensejs. Patiesībā arī Mijai tavas idejas varētu likties interesantas. Viņa šo cji būšanu ņem ļoti nopietni; tas pieder pie cīņas mākslu filozofijas, ko viņa mācās pie Čili.

—   Tā jau varēja domāt. Spriežot pēc tā, kā viņa strādā treniņos.

—   Tu esi redzējis, kā viņa trenējas? — Niks bija pārsteigts.

—   Es vakar aizmirsu "Skorpionā" mobilo. Šorīt, pirms došanās šurp, iegriezos tam pakaļ. Mija tur savā nodabā trenējās. Es netraucēju, tikai brīdi skatījos. Viņa ir ļoti, ļoti labā līmenī.

Niks pamāja:

—    Māte aizveda viņu pie Čili, kad viņai bija tikai seši gadi.

—    Viņš māte arī nodarbojas ar cīņas mākslām?

—    Jā, nodarbojās. Viņa pirms dažiem gadiem nomira. Reizē ar Mijas tēvu.

—   Kas notika?

Niks saminstinājās. Bet diez vai to varēja uzskatīt par noslēpumu: "Skorpionā" visi par to zināja. Un par to rakstīja visās avīzēs.

—    Viņi nolēca no klints.

Eštona uzacis uzšāvās bezmaz līdz pieres vidum

—   Ir tāds ekstrēmā sporta veids. Lēkšana no augstām klintīm. Patiešām augstām. Mijas tētis bija nirējs, un viņi abi ar Molliju mēdza tā izklaidēties. — Niks nogrozīja galvu. — Todien Mollija nolēma palikt uz cietzemes, straumes bija pārāk spēcīgas. Huans nolēca viens, bet kaut kas nogāja greizi. Lēcienā viņš nonāca pārāk tuvu klintij un atsitās pret to. Kad Mollija ieraudzīja, kas noticis, viņa lēca Huanam pakaļ un mēģināja izvilkt viņu krastā. Autopsijā atklājās, ka brīdī, kad Huans iekrita ūdenī, viņš vēl bija dzīvs, bet, visticamāk, zaudējis samaņu, un tādēļ Mollija bez palīdzības nespēja izdabūt viņu laukā. Abus sagrāba straume, un viņi noslīka.

Mirkli abi klusēja. Tad Eštons bilda:

—    Laba nāve.

—    Kā, lūdzu?

—   Kā tu labāk gribētu mirt: pieslēgts pie visādām caurulītēm, siekalodamies pār visu ģīmi, vai tomēr darītu kaut ko drosmīgu un dzīvi apliecinošu un pēc tam izlaistu dzīvību savas mīļotās rokās?

Domu sapratu, Niks iekšēji atsaucās, pārsteigts par to, cik dedzīgi pēkšņi skanēja Eštona balss.

Tas paskatījās pulkstenī:

—   Man laiks doties. Tikšanās ar nekustamo īpašumu aģentu. Tiekamies rīt šai pašā laikā?

—   Vai atkal vajadzēs skriet kalnā?

—    Kā tad citādi. — Vīpsnā. — Tu šovakar ej uz treniņu pie Džeisī?

—   Nē, mēs abi ar Džeisī būsim pie Mijas. Vispār… — Niks pavil- cinājās. — Ja tev ir laiks, varbūt tu arī gribi atnākt? Reizi mēnesī Mija rīko tādas kā improvizētas vakariņas. Tur būs visi, kas trenējas "Skorpionā". Varēsi iepazīties ar zēniem.

—   Tas būtu vareni.

—   Viņa dzīvo tai pašā mājā, kur ir studija. Tu jau laikam zini, kur tas ir?

—   Esmu tur iegriezies.

—   Tad labi. Pēc astoņiem, jebkurā laikā.

—   Paldies. Es tiešām gribētu Miju sastapt. Šorīt ar lielu baudu ska tījos, kā viņa trenējas. — Eštons brīdi paklusēja. — Viņa kustas kā dejo dama.

DIVDESMITĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai XXXII

Vakarnakt es skatījos, kā tu guli, un redzēju tavu atspulgu miljonos prātu; tas bija reāli kā halucinācijā, neatvairāmi kā sapnī. Šorīt es redzēju tevi dejojam — tā reizē bija dzeja un nāves draudi.

Tu dedz gaismā, bet es ar savu stingo, līķautā ievīstīto sirdi skatos no ēnām. Tev pieder tas, ko es vēlos nolaupīt.

Sieviete. Bērns. Eņģelis. Kārdinātāja. Es gribu tevi mīlēt un ar to nodarīt tev sāpes.

Ko mums māca Buda?

Buda māca atsacīšanos. Buda māca vēlmju apspiešanu. Vēlmes ved pie dukkha. Dukkha ir ciešanas, nepiesātināmas ilgas, kuras nekad nebūs iespējams apmierināt.

Vai tāda tiešām ir Būdas vēsts? Bez vēlmēm taču nav enerģijas. Un pati kvēlākā vēlme ved mūs no krēslas gaismā.

Nē. Būdas mācība tiek tulkota nepareizi. Mēs savā dzīvē ciešam nejau tāpēc, ka faujamies vēlmēm. Mēs ciešam tāpēc, ka mūsu vēlmes nav pietiekami spēcīgas…

CEĻŠ: Sarkanais Jan

MELNĀ GAISMA: VRZ: PL4 ŽP19, SPK: 8, LAIKS: 10, VT: A9 PK2

Baltā gaisma: mas. ŽP20

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Viens no "Skorpiona" puišiem bija pieslēdzis pie Mijas mūzikas iekārtas savu aipodu, un dzīvojamajā istabā no skaļruņiem dārdēja Cheeky Girls.

Mija nopūtās. Viņai šie zēni tiešām bija mīļi, taču viņu muzikālā gaume lielākoties bija pretīga. Okijs reiz bija devies ringā, skanot Česnija Hoksa The One and Only.

Iedama uz virtuvi palūkoties, kā klājas spageti, Mija prātoja, vai Niks savu cīņas dziesmu jau ir izvēlējies. Dziesmas izraudzīšanās bija nopietna lieta. Cīkstoņi stundām lauzīja galvas, pūlēdamies izlemt, kura dziesma vislabāk iemieso viņu dzīves credo un visveiksmīgāk iebiedēs pretinieku, pataisīs to par drebelīgu recekli. Cīkstoņu aprindās lielā cieņā bija Bon Jovi opuss Unbreakable, tāpat Europe skaņdarbs The Final Countdown. No otras puses, rekur sēž Billijs, viņš ne tik sen bija kļuvis par kristieti un ringā devās, Amazing Grace skaņu pavadīts. Tomēr Billijs ir izņēmums, Mija domāja, lūkodamās uz tā vasarraibumaino seju un sirdsšķīstajām acīm. Viņš bija garš un izstīdzējis, un joprojām dzīvoja pie mammas. Maču vakaros viņš ienāca arēnā, izskatīdamies maigs kā jērs, no liesajiem pleciem nokarājās halāts ar uzrakstu "Jēzus ir Kungs". Un tad viņš devās uz priekšu, un spertin iespārdīja pretinieka galvu tam plecos.

Virtuvē viņai līdzi ienāca arī Kerolaina, Toma Viljamsa daudzcietusī sieva.

— Mija? Vai tev nevajag kaut kā palīdzēt?

—   Nē, Kerolain, paldies. — Mija, stāvēdama pie plīts, atskatījās. — Kā tev klājas? — Tomam pēc divām nedēļām bija jāiet ringā, un tas nozīmēja, ka nabaga Kerolainai vajadzēs sakost zobus un praktizēt dzenu, citādi šīs dienas pārciest nebūs iespējams.

—   Centrifūga saņergāja Toma "laimīgos šortus".

—   Opā.

Toms bija ārkārtīgi māņticīgs, jo sevišķi tad, kad drīzumā bija jāiet ringā. Doma, ka uz maču nevarēs vilkt "laimīgos šortus," iedzīs viņu pilnīgā panikā. Turklāt vēl viņš ievēroja tādu režīmu, ka mūkiem būtu jānokaunas, un būdams viens no gauži nedaudzajiem veģetāriešiem cīkstoņu vidū, paranoiski sekoja savai diētai. Tiesa, Toms jau nav vienīgais, Mija domāja, ar koka dakšiņu cilādama spageti. Visi šie puiši bija godkāri kā supermodeles un modri sekoja, vai sānos nesāk parādīties tauku krociņas. Tādēļ spageti, ko viņa vārīja, bija no pilngraudu miltiem, un mērcē nebija ne lāsītes krējuma. Un gandrīz visi šovakar dzers nevis alu, bet diētisko kolu no bundžiņas.

—    Es pārvācos gulēt uz viesistabu, — teica Kerolaina.

Mija bija satriekta:

—    Jums ar Tomu viss sagājis grīstē?

—   Nē taču! Vienkārši tā Tomam nebūs jākrīt kārdinājumā, — Kerolaina atcirta. — Tās, protams, ir pilnīgas blēņas. Ja viņš ir trenējies nez- cik stundu dienā, es varu staigāt pa māju vienās stringbikšelēs, viņš būs tā pārguris, ka nespēs pacelt ne… pirkstu. Izsviezdams mani no gultas, viņš vienkārši var uzsist pats sev pa plecu par to, kāds viņš disciplinēts.

Mija apvaldīja smaidu:

—    Nu jau vairs nav ilgi.

—   Jā. Turklāt, — Kerolaina atplauka, — sekss pēc mača vienmēr ir grandiozs. Viss tas testosterons un adrenalīns, un tie laimes hormoni šļācas pa visām porām…

—    Ja viņš uzvar.

—    Kā man tā gadījās sapīties ar bokseri, joprojām nevaru saprast, — Kerolaina nogrozīja galvu. — Varētu padomāt, ka bibliotekārei būtu jāuzķeras uz kaut kāda Vudija Allena tipa nūģa. Reizēm man šķiet, ka es esmu līdzīga Fransuāzai Sagānai. Zini, kā viņa teica: viņai patīk vīrieši, kas uzvedas kā vīrieši: stipri un bērnišķīgi.

Pa durvīm, dredus šūpodams, ielūrēja Okijs:

—   Hei, dāmas! — viņš atbruņojoši smaidīja. — Tur, istabā, ir daži izsalkuši puiši. Kad būs gatavs ēdiens? Pirms Ziemassvētkiem vai pēc?

—   Neesi nekaunīgs! — Kerolaina mēģināja iepauksnīt viņu ar trau- kudvieli, taču Okijs veikli atlēca atpakaj. Viņš lepojās ar saviem teicamajiem refleksiem.

—   Jau gandrīz gatavs, — Mija nolika virs izlietnes caurduri. — Kā tava riba? Ir labāk?

—    Kā tad! Tūlīt jau būs sadzijusi.

—   Super. Tādā gadījumā tu vari būt noderīgs. — Viņa norādīja uz caurduri. — Nokās makaronus, esi tik labs!

Paņēmusi šķīvju kaudzi, Mija atgriezās dzīvojamajā istabā. Mūzikas iekārta bija izslēgta, taču troksnis joprojām pamatīgs, jo visi bija sa- drūzmējušies pie televizora un, klaigādami un kunkstēdami, skatījās video. Mija pameta skatienu uz ekrānu. Tas bija vecs ieraksts: Rendija Kutīra un Pedro Rico divcīņa.

—   Tā tik ir dūša, — Džeisī pabakstīja ar pirkstu uz televizora pusi. Kutīrs gulēja uz muguras, bet vēl izmisīgi mēģināja iespert Rico, kas iz- slējies stāvēja blakus. — Viņš neatkāpsies, viņš nepadosies!

—    Jā, dūša varbūt viņam ir, bet šoreiz viņš uzvaru nebija pelnījis.

Pie viņas pienāca Niks:

—   Tev nevajag palīdzēt, Mija?

—    Paldies. Vienkārši izdali visiem šķīvjus un saki, lai iet uz virtuvi un paši ņem, cik grib. — Niks paņēma šķīvjus, un Mija pamanīja viņu apspiežam žāvas.

—   Tu izskaties noguris.

—   Es esmu slapja vieta. Jaunais treniņbiedrs šorīt mani nospīdzi- nāja līdz krišanai.

Mijai atmiņā atausa pelēkās acis, juteklīgā mute, elegantās rokas. Un nojausma par apvaldītu spēku. Jau domājot par šo vīrieti, viņai aizrāvās elpa. Mija savilka uzacis.

—   Domā, tā ir laba ideja? — viņa jautāja Nikam. — Nu, trenēties kopā ar viņu.

—   Ja es palikšu dzīvs, tad ideja būs bijusi spoža. Bet es neatceros, kad pēdējo reizi esmu bijis tā pārguris. — Viņš atkal nožāvājās. — Labi, likšu puišiem stāties rindā pēc tavas ēdmaņas.

Kad visi ķērās pie ēšanas, troksnis stipri vien samazinājās. Mija skatījās, kā vīri ēd šļurkstinādami, un viņu pārņēma liels mīļums. Viņa jutās kā vilcēnu māte. Daudzus no šiem vīriem viņa pazina jau gadu gadiem. Viņi visi bija krietni zēni. Viņi nedzīvoja glaunu dzīvi kā labi apmaksāti supersportisti, bet strādāja par policistiem, ugunsdzēsējiem, treneriem, dīdžejiem, viens no viņiem pat bija frizieris. Taču, visviens, ko viņi darīja, lai nomaksātu rēķinus, visviens, kādas kataklizmas viņi pieredzēja savā dzīvē, treniņu disciplīna palika nemainīga. Dodžo draudzības bija īstas, nevis virtuālas. Ja apnika, poga log off nebija atrodama. Piedalīties vajadzēja pa īstam.

Pēkšņi viņas sirdi sažņaudza kaut kas līdzīgs aukstai rokai. Viņa skatījās uz šo bariņu, taču likās, šīs smaidīgās sejas ir kaut kur ļoti tālu; smiekli skanēja it kā iztālēm. Gaisā jautās kaut kas nāvējošs, kaut kas draudīgs, un Miju pēkšņi pārņēma ļoti spēcīga pārliecība, ka mazajai kopienai, kas tik omulīgi sēdēja viņas dzīvojamās istabas lampas dzeltenīgajā gaismā, šai kopienai draud briesmas. Viņa nesaprata, kas notiek, taču no adrenalīna uzbrāzmojuma reiba galva. Viņa stāvēja savu draugu vidū, visapkārt skanēja smiekli: viņa nesaprata, kāpēc sirds pēkšņi dauzās kā smags veseris.

—    Mija!

Kerolainas balss iztraucēja viņu no šoka, un Mija pacēla galvu.

—   Vai tur nezvanīja pie durvīm? — Kerolaina rādīja uz griestiem.

Kas gan tur varēja nākt? Mija kāpa augšup, joprojām juzdamās mazliet nedroša uz kājām. Cīkstoņi zināja, ka jānāk pa virtuves durvīm, kas atradās pagrabstāvā. Pa lielajām ārdurvīm nāca galvenokārt klienti, bet studija pirmdienas vakaros bija slēgta.

Atvērusi durvis, Mija vispirms ieraudzīja orhideju ziedus. Viņam rokās bija glazēts puķupods ar caurspīdīgu, baltu orhideju. Pēc tam viņa pamanīja acis: šīs dzestrās, pelēkās acis, kas tik cieši lūkojās viņai pretī.

—   Mija? Vai tu mani atceries? Es esmu Adrians Eštons. Pirms pāris dienām biju iegriezies tavā studijā. Es trenējos kopā ar Niku.

Mija vēl aizvien neatbildēja, un viņš turpināja:

—    Niks teica, ka es varot atnākt. Viņš teica, tev nekas nebūšot pretī.

—    Nē, nē, protams, man nekas nav pretī.

Viņš paskatījās lejup — Mija šķērsām durvjailai kā barjeru bija izstiepusi roku.

—   Atvaino! — Viņa sakaunējusies nolaida roku. — Lūdzu, Adrian, nāc iekšā!

—   Sauc mani par Ešu! — Nākdams iekšā, viņš pagāja Mijai cieši garām, un vienu īsu brīdi viņai uzmācās sajūta, ka šis staltais augums, šie spēcīgie pleci viņai uzbrūk. — Tās ir tev.

Viņa paņēma puķupodu un skatījās uz baltajiem ziediem, ko līdzīgi smalkam zirnekļa tīklam caurauda dzīsliņas. Orhideja bija skaista, taču, skatoties uz gaļīgajām ziedlapām, viņu pārņēma viegls pretīgums.

—   Paldies. — Viņš stāvēja pārāk tuvu. Mijai trūka gaisa. Un kāpēc viņai vēderā pēkšņi bija uzradušies taureņi, it kā viņa būtu muļķa pusaudze? Mija saņēmās un mēģināja izskatīties cienījama. — Ļoti jauki no tavas puses.

—   Vienmēr laipni. — Viņa balss skanēja ārkārtīgi nopietni, taču acīs sprēgāja smiekli.

Mija norādīja uz kāpnēm.

—   Iesim lejā? — Viņa paspraucās Adrianam Eštonam garām un, kāpdama lejā, fiziski izjuta, kā tas uz viņu skatās.

Abiem ienākot dzīvojamajā istabā, Nika seja savilkās smaidā:

—    Hei, Eš! Nāc, es tevi iepazīstināšu ar puišiem!

Mija noraudzījās, kā Niks vadā savu Ešu pa istabu. Bija interesanti vērot, cik viegli Eštons iejūtas. Šis bija ciešām saitēm saistīts bariņš, un vīri gan bija labdabīgi, tomēr svešiniekus tik viegli nemēdza pieņemt. Varētu likties, ka Eštona izcili glītais vaigs, acīm redzami pietiekamie naudas līdzekļi un izsmalcinātā elegance liks zēniem mest uz viņu greizus skatienus. Nekā tamlīdzīga.

Arī Niks tāpat spēja iekarot citu sirdis, bet nē, tas bija citādi: Niks joprojām lielā mērā bija savējais, par spīti naudai un panākumiem profesionālajā dzīvē. Grūti iedomāties divus cilvēkus, kas būtu vēl atšķirīgāki nekā Niks un Ešs. Niks — saticīgs, rimts, neizmērojami iecietīgs — bija tieši tāds cilvēks, ar kādu vīriem patīk kopā pasēdēt. Niks, tā Mija allaž bija domājusi, bija līdzīgs mīļai adītai jakai, kuru roka pati meklē vēsākos vakaros. Viņš bija draugs, kam zvanīt grūtos brīžos. Ešs bija citāds. Nebija tās tūlītējās, nepiespiestās draudzīguma izjūtas, taču varēja redzēt, ka pārējie reaģē uz viņa klātbūtni. Arī viņa bija Eša pievilcības varā, nebija jēgas mēģināt to noliegt, un šis vīrietis viņu interesēja, bet kāpēc, uz viņu raugoties, pār skaustu skrēja salti drebuļi?

Niks un Ešs bija apstājušies cieši blakus, mazliet nomaļus no bariņa. Niks smējās par kaut ko tādu, ko otrs bija pateicis, ap viņa acīm vīdēja patiesa uzjautrinājuma grumbiņas. Ešs aizskāra Nika plecu; šis žests bija viegls un īss, taču savādi intīms. Šai mirklī — divi vīrieši, sabāzuši galvas kopā, smejas par tikai abiem vien zināmu joku — bija kaut kas tik neparasts, ka šī aina iespiedās viņai atmiņā kā notverta ar fotoaparāta zibšņa palīdzību.

Viņa vēl nebija atrāvusi no tiem abiem skatienu, kad aiz sienas iezvanījās telefons. Kamēr viņa tika līdz virtuvei, Okijs jau bija paņēmis klausuli un runāja. Viņš nepārprotami pazina zvanītāju:

—    Ek, vecais, kāda cūcība, — viņš kratīja galvu, pēc visa spriežot, juzdams līdzi. — Un aizstājēju nevar sameklēt?

Pauze: viņš klausījās atbildi.

—   Nu, vecais, ko lai es saku? Ej apēd kādu steiku! Aizej ar sievu uz kino! Dari kaut ko. — Vēl viena pauze. — Kad nākamreiz būsi Londonā, noteikti ienāc pie mums "Skorpionā", norunāts? Jā, rekur Mija arī ir klāt. Pagaidām vecais, un tici, man tiešām ļoti žēl. Tā vienkārši ir nekrietna cūcība.

Okijs sniedza klausuli viņai:

—   Džefs Kerazers. Viņa mačs ir atcelts.

—    Džef? — Mija jautāja, pielikusi klausuli pie auss. — Kas atgadījās?

—   Nolādēts, Mija! Tas ķēms vienkārši ņēma un atteicās cīnīties. Dienu pirms ringa. Viņš, lūk, skaidri zinot, ka līdz rītam nedabūšot vajadzīgo svaru, tāpēc viņš vienkārši neieradīšoties. Pēdējais muļļa! — Džefs ar milzīgu vilšanos izsaucās. — Trīs mēneši treniņu, trīs nolāpīti mēneši kaķim zem astes!

—    Džef, man briesmīgi žēl. — Un tā nudien bija. Bokserim atteikties no cīņas pašā pēdējā brīdī bija gaužām nelāgs gājiens. Bija par vēlu atrast kādu, kas stātos viņa vietā, un tas nozīmēja, ka visi mokošie treniņi, kuriem Džefs bija pakļāvis sevi, nemaz nerunājot par psihisko gatavošanos ringam, — tas viss bijis veltīgi. Džefs šobrīd atradās savā vislabākajā fiziskajā formā; nedēļās, kas paies, kamēr treneris atradīs viņam jaunu pretinieku, viņš nespēs turpināt tik intensīvus treniņus un noturēt nepieciešamo svaru. Nāksies atgriezties normālajā svarā, atpūsties un tad sākt no sākuma. Džefs strādāja kaut kādā datu aizsardzības firmā par datoru tehniķi, un Mija zināja, ka viņš bija piekritis iet uz darbu skolas brīvdienu laikā, lai pēc tam ņemtu brīvdienas un gatavotos ringam. Liels upuris cilvēkam, kuram pašam ir trīs bērni, kas visi gaidīt gaida, kad tēvam būs kāds vaļas brīdis.

—        Man ļoti žēl, — viņa atkārtoja, tomēr Šoreiz zināja, ka melo. Lai cik ļoti viņa juta Džefam līdzi, viņu negribot bija pārņēmis atvieglojums. Tikai tagad Mija atskārta, cik ārkārtīgi viņu bija izbiedējusi Valentīna nāve. Ja Džefs neiet ringā un Okijs joprojām ārstē savu ribu, viņa var atslābināties.

—   Nu, Mija, es tikai piezvanīju, lai tu zinātu. Šonakt tev manis dēļ nevajag staigāt pa sapņiem. Vismaz varēsi izgulēties.

—   Tu arī, Džef. Mēģini neņemt pie sirds un atpūsties, labi?

—   Jā, — nupat viņš izklausījās noguris. — Mēģināšu.

Viņa atgriezās dzīvojamajā istabā, kur ikkatram bija viedoklis par Džefa neveiksmīgo pretinieku:

—   Tā taču nedrīkst! Viņam vajadzētu uz kādu pusgadu aizliegt iet ringā…

—    Pakārt aiz pautiem…

Pie viņas pienāca Niks:

—   Jaukum, man liekas, es iešu gulēt. Rīt jātiekas ar mocību meistaru. — Viņš pamāja uz Ešu, kas tikām bija apstājies abiem blakus.

—    Lai notiek. Turies! —Viņa pastiepās un noskūpstīja Niku uz vaiga.

—    Es arī došos, — teica Ešs.

—    Paldies, ka atnāci. — Viņa ieskatījās tam acīs un žigli novērsās.

Viņš gribēja ko sacīt:

—   Vai kaut kad šonedēļ var pie tevis atnākt? Es gribēju aprunāties par to tetovējumu, kas man padomā.

—    Protams. Iegriezies vai piezvani.

—    Norunāts.

Viņa noskatījās, kā abi vīrieši iet cauri pagalmam. Dzeltenā gaisma no viņas mājām strāvoja viņai pār plecu, pāršķēla tumsu un raidīja abiem pakaļ garas ēnas: melni stāvi, sākumā pavisam noteikti tie bija divi atsevišķi stāvi, bet tad, viņiem kāpjot pa kāpnēm, pamazām saplūda vienā.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Interesanti, vai tas, kuram izjuka mačs, bija viens no viņas aizbilstamajiem? Tā izskatījās. Un tātad šonakt viņa neiznāks sapni, cik žēl! Sargātāja, kas iznāk sapni, — neko aizraujošāku viņš nespēja pat iedomāties.

No otras puses, viņas aizgādnībā jābūt vēl kādam cīkstonim, vajag tikai izdibināt, kurš tas ir. Un, kad viņa iznāks sapnī, lai gādātu tā cīņai veiksmīgu iznākumu, viņš sekos cieši pa pēdām.

Viņš palūkojās uz Niku — tas runāja pa mobilo telefonu. Savādi, ka Mija nebija Niku piepulcinājusi saviem aizbilstamajiem. Diez kāpēc? Ar neapbruņotu aci varēja redzēt, ka Niks un Mija ir tuvi draugi.

Viņi abi nupat bija beiguši kārtējo kopējo treniņu, Nika mati bija gluži slapji no sviedriem. Tomēr viņa skatiens bija ass un koncentrēts, ari balss skanēja stingri. Cik nu izdevās saprast, noklausoties pusi telefona sarunas, Niks apsvēra piedāvājumu pārdot Kime. Kā rādās, piedāvājums bija ļoti kārdinošs.

Niks viņu pārsteidza. Šis puisis savā profesionālajā dzīvē bija guvis itin iespaidīgus panākumus. Lielākoties priekšpilsētu zēni centās pēc iespējas ātrāk tikt prom un apgādāties ar visām lamatām, ko viņiem pa tvērienam izlika panākumi, — Niks tā nedarīja. Viņš pa dzīvi ceļoja bez liekas bagāžas.

Niks aizvēra telefonu un ieslidināja to šortu kabatā:

— Atvaino!

—   Man gribot negribot sanāca noklausīties. Tu domā pārdot Kime?

—    Piedāvājums ir ļoti labs, — Niks nopūtās. — Un man jāapsprie- žas ar akcionāriem. Bet, tā kā es esmu galvenais akcionārs, man liekas, es mudināšu nepieņemt šo piedāvājumu.

—    Kāpēc?

—   Man pārāk patīk tas, ko es daru. — Niks negaidot pasmaidīja; iedegušajā sejā nozibēja balti zobi. — Kad man vairs nebūs interesanti, tad arī būs laiks kaut ko mainīt.

—    Arī boksēties tu beigsi tā paša iemesla dēļ? Kad tev vairs nepatiks?

Niks jau bija griezies prom, taču, izdzirdis šo jautājumu, palika turpat, kur bijis.

—    Man nepatīk boksēties.

—   Tiešām?

—   Tiešām.

—   Tad kāpēc tu to dari?

Niks paraustīja plecus.

—    Bet nāve?

—    Ko — nāve? — Nika seja uzreiz kļuva modra.

—   Vai tu nemēdz par to domāt? Kad izej ringā?

—    Kad eju ringā — nekad.

Viņš skatījās, kā Niks pagriežas un paceļ savu sporta kreklu — tas, saņurcīts murskulī, gulēja zālē. Pirms daudziem gadiem rezidentūras laikā viņš bija pētījis ar magnētiskās rezonanses palīdzību iegūtu ringā miruša boksera smadzeņu attēlu. Smadzenes, ko pie deniņiem saistīja asinsvadi, nokauta sitiena laikā bija nevaldāmi grozījušās. Asinsvadi bija pārtrūkuši, un smadzenes, mežonīgi pendelējoties, bija situšās pret galvaskausa iekšpusi, asinis plūda straumēm. Par ļaunu nāca arī tas, ka bokseris, kas par visām varītēm bija centies nepārsniegt pieļaujamo svaru, bija atūdeņojis savu organismu, liegdams smadzenēm dzīvinošo šķidrumu, kas varbūt spētu tās pasargāt.

Viņš atcerējās, kā bija skatījies ekrānā, kura dziļumos it kā planēja netveramais, gandrīz spektrālais attēls: trīs mārciņas audu, asiņu, sērīgu sapņu un kaismīgu alku. Smadzenes — ātri nogurdināmas, viegli ietram- dāmas, nerimtīgas savās alkās pēc reibinošajiem tirpuļiem, ko sev līdzi nes patiesas apziņas stāvoklis. Toreiz viņš domāja: — jā, uz nāves sliekšņa cilvēks jūtas visdzīvākais.

No sporta krekla apkakles iznira Nika galva:

—    Labs ir, es skrienu. Līdz ritam, ja?

—    Līdz rītam.

Viņa skatiens sekoja līdzi Nikam, kurš šķērsoja ielu un piegāja pie savas mašīnas, un viņš domāja par to, kā viss mainās. Ar šo puisi viņš bija sācis noņemties tikai tāpēc, ka zināja — tas draudzējas ar Miju. Kad Niks būs viņu pieņēmis, arī Mija slieksies darīt tāpat. Tomēr pa šīm dienām viņa interese par Niku bija padziļinājusies. Toreiz, kad Džeisī viņus saveda kopā, Niks viņam šķita viens no daudzajiem svētdienas cīkstoņiem, labākajā gadījumā viduvēji apdāvināts bokseris, taču viņš ļoti ātri saprata, ka lāga zēna āriene slēpj tēraudcietu serdeni un fantastisku dūšu. Šis puisis bija karotājs.

Nikam piederēja kas tāds, ko viņš vēlējās iegūt sev. Viņš nolēma to nolaupīt.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Iedams gar Flaša galdu, Niks neviļus palēnināja soli:

—   Dieva dēļ, kas tas tāds?

—    Forši, ne? — Flašs pacēla galvu. — Ko labāk: topiņu vai krekliņu?

—   Tu vari man pateikt, ko tu tur dari?

—    Es apģērbju Dezirē.

—   Tu spēlējies ar lelli? — Niks skatījās uz ekrānu un neticēja savām acīm. Uz krēsla bija nosēdināts avatāra: garkājaina meiča ar Bembija acīm un bizēm. No vidukļa uz augšu viņa bija kaila un, spriežot pēc krūtīm, kas jau bija dzimumbrieduma stadijā, šī Dezirē, kā savā dziesmā dzied Britnija, vēl nebija sieviete, vairs nebija meitene.

—   Drīzāk jau topiņu. — Flaša pirksti zibēja pār klaviatūru. — Un varbūt arī gredzenu nabā. — Vēl pāris pieskārieni taustiņiem, un Dezirē jau varēja rādīt cilvēkiem. Viņa pateicīga pameta gaisa skūpstu.

—    Nopietni — ar ko tu te nodarbojies?

—   Tā ir jauna sociālā tīkla vietne, to uztaisījis viens mans draugs. Drusku līdzīga Cyworld. Tu apsēdies pie sava kompja un paskaties: reāli interesanti. Redzi, es te esmu ierīkojis sev istabu. Dezirē ir mana istabas biedrene. Un šis te ir mans profils

Niks piemiegtām acīm skatījās ekrānā.

—   Izrādās, tu brīvajā laikā lēkā ar gumijām?

—    Lasi tālāk, tad tu atklāsi, ka es arī zinu, kas nogalināja Tupaku. —

Flašs iedzēra kolas malku no savas bundžas. — Ja gribi, es tev ari varu ierīkot istabu. Pastāsti tikai, kā lai to iekārto. Un, ja tu mīļi palūgsi, es tev ļaušu paspēlēties ar Dezirē. Visi mani draugi drīkst ar viņu spēlēties.

—    Izvirtulis!

Flašs novicināja kuslu roku:

—    Starp citu, kāpēc tu viss esi sasvīdis?

—   Tāpēc, ka nāku no treniņa, tu, dārzeni!

—    Es kaut kā domāju, ka tu parasti tomēr ieej dušā, pirms nāc šurp.

—   Vispār es biju dušā. — Niks pataustīja pieri. Pie matu saknēm bija slapjš. Kaut ari pēc mocību sesijas ar Eštonu viņš bija ietenterējis dušā, viņš joprojām svīda. Droši vien aizkavējusies šoka reakcija. Niku pārsteidza un mazliet ari uzjautrināja tas, ka viņam par katru cenu vajadzēja tam blondajam zellim pierādīt, ka ari viņš nav nekāds memļa. Vispār jau uzprasīties uz galvas paglaudīšanu nebūt nebija viņam raksturīgi.

Viebdamies, jo augšstilbu muskuļi neganti protestēja, Niks apsēdās pie galda un pārlaida acis forumam. Kā jau viņš bija gaidījis, tur bija jauns Spāres ieraksts. Šis zellis bija kļuvis par vienu no cītīgākajiem Kime rakstītājiem, un, kaut arī viņa teksti joprojām mēdza būt stipri spocīgi, Niks bija pasācis apzināti tos uzmeklēt. Šim tipam bija interesants skatījums uz lietām, to nu nevarēja noliegt.

Kas ir dižs cīkstonis? Vai tas ir cīkstonis, kurš nepazīst sakāves? Vai varbūt gudrs cīkstonis, kas nepielaiž pretinieku sev klāt, veikli kustēdamies?

Vai varbūt cīkstonis, kas neizvairās no sitieniem? Cīkstonis, kas dodas uz priekšu, lai kas viņam tādēļ būtu jāpārcieš, kas neņem galvā, ka viņš varbūt jau ir zaudējis, kas grīļodamies vēl un vēlreiz nāk ārā no sava ringa stūra un cīnās līdz asiņainai sakāvei vai asiņainai uzvarai?

Cīņās varens ir prasmīgs cīkstonis: čempions, kam pienākas apbrīna. Tomēr dižs cīkstonis ir cīkstonis, kam piemīt visnetveramākais: dūša, drosme sirdī.

Nu, te es Spārēm neko nevaru iebilst, Niks nodomāja. Būtiskākā tiešām ir dūša.

Viņš izgāja no foruma un ar visu krēslu pagriezās, lai atvērtu rakstāmgalda apakšējo atvilktni. Pietiks, Kime viņš šodien vairs nesēdēs. Viņš bija paspējis savlaicīgi publicēt Rikija Kobras jaunāko piedzīvojumu, un nekādas katastrofas nedraudēja. Tas nozīmē, ka viņš beidzot var ķerties pie informācijas, ko viņam bija nodevis Lī.

Parakņājies pa atvilktni, viņš uzgāja lapiņu, uz kuras bija pierakstījis četru mirušo cīkstoņu vārdus. Nolicis to blakus datoram, viņš iecienītajā meklēšanas programmā ierakstīja pirmo vārdu.

Niks veselu stundu klejoja pa internetu, pāriedams no saites uz saiti. Kā jau viņš bija domājis, visi četri izrādījās tādi paši svētdienas cīkstoņi kā Valentīns. Neviens no viņiem neilgi pirms nāves nebija guvis traumas, nevienam nebija problēmu ar veselību.

Bet tas ari bija gandrīz viss, kas šiem cīkstoņiem bija kopīgs. Viņi dzīvoja katrs savā Anglijas nostūrī un trenējās dažādos klubos. Pirmais bija miris pirms pieciem gadiem, pēdējais — neskaitot Valentīnu — pirms gada. Viens bija bija bokseris. Divi kikbokseri. Valentīns nodarbojās ar taiboksu. Piektais, Bils Maso, cīnījās būrī. Viens bija miris uzreiz nākamajā dienā pēc ringa. Trīs nomira pēc divām dienām, un Valentīnu nāve paņēma trīs dienas pēc mača. Viens no pieciem savā cīņā bija zaudējis, viens panācis neizšķirtu un trīs, ieskaitot Valentīnu, bija izcīnījuši uzvaru.

Patiesībā kopsaucējs bija viens vienīgs: rings. Viņi visi bija miruši dažu dienu laikā pēc iziešanas ringā. Par spīti visam, kas liecināja par pretējo, atbilde bija jāmeklē ringā.

Paņēmis telefona klausuli, Niks zvanīja uzziņām. Viņš gribēja parunāt ar Valentīna sievu un nevēlējās jautāt tās numuru Mijai. Nebija nekādas vajadzības šobrīd satraukt viņu ar nepārliecinošām teorijām.

Niks Valentīna sievu nekad nebija redzējis. Viņi vispār nebija pazīstami, un Niks lāgā nezināja, ko lai viņai jautā. Vai tev nešķiet, ka tavs vīrs varbūt ir nogalināts? Nav necik veiksmīgs sarunas sākums.

Tomēr tas izrādījās vienkāršāk, nekā viņš bija domājis. Valentīna sieva neiebilzdama uzklausīja paskaidrojumu, ka viņš ir Valentīna bērnības draugs, un šķita pateicīga par līdzjūtību. Tad, bez papildu skubināšanas, viņa sāka runāt par Valentīnu. Patiesībā viņa runāja bez pauzēm, gandrīz neievilkdama elpu. Klausīdamies nevaldāmajā vārdu straumē, Niks atskārta, cik vientuļa viņa jūtas.

—   Te, Liverpūlē, nav neviena, kas būtu viņu pazinis kopš bērnības, — viņa vienubrīd sacīja. — Man ir prieks, ka varu parunāt ar kādu, kas viņu pazina kopš seniem laikiem.

—    Vai viņam patika dzīvot Liverpūlē?

—   Jā. Bet viņš skuma pēc Londonas. Viņam pietrūka "Skorpiona" un maču. Tu zini, ka pirms tās pēdējās cīņas viņš ļoti ilgi nebija gājis ringā?

—   Jā, zinu. Man stāstīja viena mums abiem kopīga draudzene. Tu droši vien viņu pazīsti: Mija Lokhārta.

—    Mija? Tu esi Mijas draugs?

Ak tā. Viņš bija nošāvis garām. Viņas balsī vairs neskanēja liega nostalģija, nē, tagad tā pauda neslēptu naidīgumu.

—   Nu, zini, — viņš laipoja, — mēs visi trīs esam no viena kvartāla. Mēs ar Miju un Valentīnu esam uzauguši spļāviena attālumā cits no cita. Un es zinu, ka Mija allaž interesējās par Valentīna karjeru ringā.

—   Interesējās? Jā, protams, var teikt arī tā. Valentīns pārāk daudz paļāvās uz to sievieti.

To sievieti? Nē, lūdzu, nē… Vai tiešām Mija un Valentīns…

Tomēr Emija laikam pati bija sapratusi, kāds iespaids paliek no viņas sacītā, jo viņa uzreiz turpināja:

—    Nē, es tev saku uzreiz: manam vīram ar viņu nav bijis romāns. Kaut ko tādu Valentīns nemūžam nedarītu. Tomēr viņa bija pamanījusies ielīst viņa dzīvē kā tāda čūska, tu saproti?

Nē, Niks domāja. Es neko nesaprotu. Tas viss izklausījās aizvien dīvaināk.

—   Par laimi, — Emija turpināja, — es nebiju vienīgā, kam šķita, ka ir pienācis laiks beidzot pārraut nabassaiti. Viņš nevarēja vienkārši paziņot, ka es esmu greizsirdīga sieva, un vairs nelikties ne zinis. — Fonā sāka raudāt bērns. — Atvaino, — viņa uzreiz sarosījās, — man jāiet.

—   Es saprotu. Paldies, ka parunājies ar mani.

—   Tas man pašai nāca par labu, — viņa atsaucās smalkā, nelaimīgā balsī. Un, jau likdama nost klausuli, vēl piebilda: — Zini, man nav neviena, ar ko parunāt par viņu.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

Artam straumēm plūda asinis. Mija niknojās pati uz sevi. Kā viņa uzreiz neredzēja, ka šis tips ir piedzēries? Viņš ienāca studijā jau visnotaļ kareivīgā noskaņojumā, un turklāt smirdēja pēc listerīna. Citkārt ar to būtu pieticis, viņa Andželiku ne rokā neņemtu. Alkohols asinīs var izraisīt plašu asiņošanu un pamatīgi sagandēt tetovētajam dzīvi. Taču viņa nezin kāpēc nebija pamanījusi šīs pazīmes, kas liecināja, ka ienācējs ir dzēris, un tagad bija par vēlu: atlika vienīgi turpināt. Ar papīra dvielīti slaucīdama asins pūslīšus, viņa nospieda pedāli.

—    Mija?

Viņa pacēla galvu. Durvīs ar somu plecā stāvēja Liza. Mijas darbabiedrene pamāja uz pagalma pusi, likdama noprast, ka grib pārmīt kādu vārdu divatā.

—   Tūlīt būšu atpakaļ, — Mija piecēlās no krēsla, novilka cimdus un atstāja Artu vienatnē raugāmies griestos.

—   Tu dodies mājās? — viņa jautāja, izgājusi ārā.

—   Es ar Rufusu eju uz kino. Mums ir biļetes uz pēdējo seansu. Bet es negribu tevi atstāt vienu pašu ar to tipu.

—    Neuztraucies, viss būs labi. Man vairs daudz nav atlicis.

—   Nezinu, Mija, man viņš nemaz nepatīk. Viņš ir no tiem Biro dže- kiem. — Liza runāja par tetovējumiem ap Arta delmiem un potītēm — tie bija iedurstīti ādā ar lodīšu pildspalvu. Visbiežāk tas nozīmēja, ka tie ir iegūti cietumā. Bet, raidīdamas prom katru, kas bija sēdējis, viņas zaudētu lielu daļu klientu.

—   Būs jau labi, — Mija drošinot pamāja ar galvu. — Ej, izklaidējies! Aiziet! — viņa skubināja Lizu.

Atgriezusies studijā, Mija ieraudzīja, ka Arts sēž, izslējies taisni, un blenž sev uz krūtīm.

—   Bļāviens, ko tu man te esi izdarījusi? — viņš ar strupu pirkstu bakstīja sev krūtīs. Tinte bija sajaukusies ar asinīm, un tetovējums nepavisam neizskatījās tīrs un glīts: tas vairāk atgādināja ar tuklu rociņu trieptu bērna zīmējumu.

Mija pietupās un izvilka no stumdāmā skapīša apakšējās atvilktnes jaunu cimdu pāri. — Nesatraucies, — viņa pār plecu sacīja. — Asiņo tikai virsējā kārtiņa. Es tūlīt noslaucīšu ij tinti, ij asinis. Esi tik labs, gulies nu atpakaļ! — viņa uzsmaidīja, kā viņai pašai likās, mierinošu smaidu un vēlreiz noliecās pie atvilktnes.

Nolaist acis no šī tipa — tā bija ļoti muļķīga rīcība. Tas pārsteidzošā ātrumā pielēca no krēsla, nostājās tieši viņai aiz muguras un trieca viņu ar galvu pret skapīti.

—   Tu man te nemelosi, mauka tāda!

Sāpes, pierei atsitoties pret skapīša aso skaldni, bija acumirklīgas un ārkārtīgi stipras. Trieciena brīdī viņa bija tupējusi, un viņai neizdevās noturēt līdzsvaru. Kad Mija sagrīļojās, piedzērušais viņu no visa spēka pagrūda; viņa nokrita uz vēdera. Jau pēc sekundes viņš bija ar vienu celi uzmeties Mijai uz muguras un sagrābis viņu aiz matiem.

Tas viss bija tik negaidīti, ka Mija nespēja attapties. Viņa spirinājās un kārpījās, pūlēdamās atbrīvoties, taču vīrietis bija pārāk smags. Izstiepusi roku aiz muguras, viņa sagrāba to aiz rokas un iecirta nagus delma maigajā iekšpusē. Par to viņš parāva Miju aiz matiem tā, ka galva pa- cirtās atpakaļ un acīs vienā mirklī sariesās asaras. Ar otru roku saķēris viņu aiz kakla, vīrietis sāka žņaugt.

Viņam neizdevās Mijas kaklu satvert ērti, tomēr viņš bija stiprs, un Mijai gar acīm sāka ņirbēt melnas un baltas zvaigznes. Turklāt viņa nespēja pakliegt. Viņa cerēja, ka vīrietis apgriezis viņu uz muguras, tad būs vieglāk pakustēties un varbūt izdosies likt lietā elkoni vai ceļgalu, vai ar plaukstas malu iezvelt viņam pa degunu vai aci, taču izskatījās, ka viņš ir nolēmis pagaidīt, līdz Mija atslēgsies.

Un tas, rādās, notiks drīz… Viņai ausīs šalca, viņa manīja, kā aizslīd…

Te pēkšņi rīkle vairs nebija aizžņaugta, smagums no muguras pazuda. Atskanēja ērmots, blējienam līdzīgs kliedziens.

Cik ātri vien spēdama, Mija ar rokām vilkās uz priekšu: galvenais, nokļūt pēc iespējas tālāk prom. Pie sienas viņa aizelsdamās pagriezās. Tad paslējās uz elkoņa un skatījās, neticēdama savām acīm.

Arts stāvēja taisni, taču viņam ļodzījās kājas. Galva bija nokārta, zods atspiedies pret krūtīm; viņš elpoja gariem, briesmīgiem gārdzieniem, it kā izmisīgi tverdams pēc gaisa. Līdzās stāvēja Adrians Eštons. Viņš bija satvēris Artu aiz delma un grieza to uz sāniem.

Eštons paskatījās uz Miju:

—   Tu zvanīsi policijai?

Mija nezināja, ko atbildēt. Tad pašūpoja galvu:

—    Nē.

—   Noteikti nē?

Viņa apstiprinot pamāja.

Eštons pārtvēra Arta augšdelmu un parāva to atpakaļ. Atvēris ārdurvis, viņš ietrieca izstieptus pirkstus Artam mugurā un izgrūda viņu pa durvīm. Kamēr Mija uzslējās kājās, Eštons jau bija aizvēris durvis.

—   Viņš ir prom?

—   Prom.

—    Nekas ļauns ar viņu nebūs?

—    Nebūs. Ja nu tuvāko divpadsmit stundu laikā var gadīties kāda caurejas lēkme, bet tas arī viss.

Mija neticīgi ieskatījās Eštonam acīs. Doma, ka Artam varētu nākties pasēdēt mazmājiņā, viņu nepavisam neapbēdināja, tomēr pirms brīža viņš izskatījās drīzāk pēc nāves kandidāta. Un tie gārdzieni…

—    Ko īsti tu ar viņu izdarīji?

—   Izgriezu roku un uzspiedu uz dim čin punkta, tas ir apakšdelmā. Ļoti sāpīgi, aiztrūkst elpa un kājas kļūst mīkstas. — Viņš pasmaidīja.

—   Vēders arī.

—    Bet tu droši zini, ka nekas ļauns ar viņu nenotiks?

—    Mija, neuztraucies! Šādus uzspiedienu paņēmienus apgūst Toki- jas policijas delta vienībās. Ļoti iedarbīgi, bet nekaitīgi.

Mija pēkšņi sajuta, cik stipri sāp kakls. Uznāca mokošs klepus. Viņš uzreiz pienāca Mijai klāt, viņa seja pauda bažas.

—   Jautājums ir cits — kas ir ar tevi?

—   Viss kārtībā. — Nu, tas atkarīgs no definīcijas: ja "kārtībā" nozīmē nelabumu un drebuļus. Viņa pacēla rokas, taustīdama, vai matos nav palikuši kaili laukumi. Sajūta bija tāda, it kā tas draņķa mūdzis būtu izrāvis viņai matus veseliem kušķiem.

—    Kāpēc tu negribi, lai es zvanu policijai?

—   Es negribu to kārt pie lielā zvana. Iedomājies, cik klientu es zaudēšu, ja šis tips sāks visām avīzēm stāstīt, ka aizgājis pa fāzēm tāpēc, ka es sacūkoju viņa tetovējumu?

—    Vai tu sacūkoji viņam tetovējumu? Mija paskatījās ar baltu aci.

Eštons nosmīnēja:

—    Labi, labi. Bet man taču vajadzēja pajautāt. Es šovakar atnācu pie jums, mis Lokhārta, lai kļūtu par jūsu klientu. Tomēr parunāsim par to citu reizi. Nav īstais brīdis.

—    Nē. — Mija sāka iet uz galda pusi. Dīvaini, cik vārgas šķita kājas.

—   Tu esi atnācis, tad nu runāsim. Ko īsti tu gribi? Viņš brīdi skatījās Mijai acīs, neko neteikdams.

—   Pirms pāris gadiem man iznāca būt Smaragda Būdas klosteri netālu no Bangkokas. Viens bariņš mūku tur taisa tetovējumus apmeklētājiem. Tiek uzskatīts, ka šie tetovējumi sargā to nēsātājus — palīdz tiem viņu dzīves gaitās. Es cerēju, ka mēs varētu uztaisīt kaut ko līdzīgu: unikālu un tikai man domātu.

—   Kāpēc tad tu neprasīji, lai tev uztaisa kāds no tiem mūkiem, ja reiz bija izdevība? Viņi ir īsti meistari.

—    Es iztēlojos, kā viens muskuļains mūks ķeras man klāt ar trīs pēdas garu irbuli, un kaut kā neiejūsminājos. Un manī tomēr ir pietiekami daudz no cimperlīga rietumnieka: es gribu būt drošs, ka instrumenti ir kārtīgi sterilizēti.

—    Ko tu vēlies iegūt no šāda tetovējuma?

—    Aizsardzību, ko gan citu? — viņš nevērīgi attrauca.

—   Aizsardzību dāvā persona, kas taisa tetovējumu. Tai nav nekāda sakara ar zīmējumu. Redzi? — viņa pamāja uz zīmējumu, kas karājās pie sienas. Mandala, ko piesātināja smalki simboli. — Tas ir aizsardzības tetovējums. Izskatās ļoti glīts, un katrs no tiem simboliem acīm redzami ir pilns nozīmes. Bet patiesībā ar buramvārdiem tikpat labi varētu piesātināt Donaldu Daku. Visu nosaka cilvēks, kurš veido tetovējumu, šī cilvēka enerģija. Un nevis pats tetovējums. Ja simbolus nepiesātina griba, no tiem nav jēgas.

—    Un tātad?

—   Adrian, es neesmu mūks.

Viņš pieskārās Usui zīmēm, kas apvija Mijas roku.

—    Jā, bet tu praktizē reiki. Tu proti dziedināt ar enerģijas palīdzību.

Mija atvilka roku un viņai pēkšņi uznāca dusmas.

—   Tetovējumi mēdz melot… tāpat kā cilvēki. Tetovējumu leģendas ir pilnas ar stāstiem par tetovējumiem, kas nes lāstu un nelaimi.

—   Acīmredzot man vienkārši vajadzēs tev uzticēties, — viņš tikko jaušami pasmaidīja.

Mija skatījās uz viņu un neko nesaprata:

—   Tu esi zinātnieks, ārsts. Un te nu tu stāvi un stāsti man par dziedniecību nevis ar zālēm, bet ar enerģiju. Es teiktu, ka tas ir…

—    Kā tas ir?

—    Negaidīti, — viņa ne visai atjautīgi pabeidza savu sakāmo.

—   Tas labi. Man riebjas būt paredzamam.

Miju pēkšņi pārņēma briesmīgs nogurums, un viņa atkal apjauta, cik nežēlīgi sāp sasistā piere.

—    Varbūt tomēr parunāsim par to kādu citu reizi.

—   Bet protams. Tagad es tev uzvārīšu tēju. Un pielikšu daudz cukura. Tev ir šoks.

—    Nē, neuztraucies, viss ir kārtībā.

—    Kā tu pati teici, es esmu ārsts. Tev vajadzēs darīt, kā es teikšu. Nāc! — Viņš maigi saņēma viņu aiz elkoņa un vadīja uz durvju pusi.

—   Ejam! Virtuve ir lejā, pareizi?

Kad viņi iegāja virtuvē, Adrians uzstāja, ka Mijai jāapsēžas. Atļauju nelūgdams, viņš atvēra ledusskapja durvis.

—    Vai tev ir ledus? Nav. — Viņš bija ieskatījies saldētavas atvilktnē.

—   Nekas. Pietiks ar šo. — Viņš izņēma paciņu saldētu briseles kāpostu un ietina to trauku dvieli. — Ņem! Pieliec pie pieres un paturi, es tikmēr uzvārīšu tēju.

Viņa piespieda kāpostus pie sāpīgās vietas un skatījās, kā Adrians ielej tējkannā ūdeni un izņem no bufetes divas krūzes. Viņš kustējās izveicīgi un graciozi. Nododot visu rīkošanos šim vīrietim, pašai vienkārši sēžot un noraugoties, sajūta bija savāda un nomierinoša.

—    Kur tev ir tēja? — viņš atskatījās pār plecu.

—   Tur, kārbiņā.

Adrians ielēja viņai tēju un ne tikai pielika cukuru, bet vēl arī samaisīja, aprūpēdams viņu kā mazu bērnu vai slimnieci. Citos apstākļos tas liktos stipri pārspīlēti, turpretim šai brīdī viņa jutās gandrīz kā siltā azotē.

—    Paldies! — Mija nometa kāpostu paciņu uz galda un paņēma krūzi, ar labpatiku sildīdama rokas.

—    Kas ir tas?

Viņa strauji pacēla galvu. Adrians rādīja uz loga pusi.

—   Viņu sauc Cukurzirnis.

Vīrietis piegāja pie aizkariem un uzlika vienu pirkstu Cukurzirnim uz sāna.

—   Viņš negrib nākt pie manis.

—   Viņš nav no tiem, kas uzreiz steidzas draudzēties. Vispirms vajag iekarot viņa labvēlību.

—   Labi, turpināsim nākamreiz. — Viņš vieglītēm pieskārās Cukur- zirņa mugurai. — Kā tu pie viņa tiki?

—   Man vienmēr ir bijuši hameleoni. Pirmo Cukurzirni mamma man uzdāvināja, kad man bija tikai desmit gadi.

—    Burvīga mamma! Manējā uzdāvināja man zelta zivtiņu.

—   Šis Cukurzirnis man jau ir trešais. Hameleoniem nav ilgs mūžs. — Adrians atgriezās pie galda un apsēdās viņai blakus. — Afrikāņiem ir leģenda, ka dievi gribējuši dāvāt hameleonam mūžīgo dzīvību.

—    Bet?

—    Hameleons pakāsa savu lielo iespēju. Viņš nočammājās un ieradās ar nokavēšanos. Dievi jau bija paspējuši apvainoties un aiziet.

—   Skumja leģenda.

—    Leģendas lielākoties ir skumjas.

Viņš maisīja savu tēju, skatījās krūzē un rauca pieri. Garo skropstu dēļ nevarēja redzēt, ko pauž viņa acis.

Viņš tiešām bija skaists. Mija allaž bija uzskatījusi, ka ir jābūt mazām nepilnībām, citādi skaistums kļūst banāls. Šī vīrieša vaibsti bija tik nevainojami, ka viņam būtu jāizskatās pēc žurnālu skaistuļa, tomēr par banālu Adriana Eštona seju nevarēja nosaukt. Liektā mutes līnija bija pārāk juteklīga; skatienā nepārprotami jautās ass prāts. Viņam bija vīrietim neraksturīgi laba āda. Tā bija cieši nospriegota pār izvirzītajiem vaigu kauliem: gluda, bez porām, tā bezmaz mirdzēja veselībā.

Abas iepriekšējās reizes, tiekoties ar Eštonu, kaut kas Mijā bija izraisījis piesardzību. Viņa pati nespēja formulēt, kas īsti tas bija. Varbūt gandrīz pārcilvēcīgā enerģija, ko viņš izstaroja, likās, it kā viņš ar nodomu apspiestu sevī kādu sprādzienbīstama spēka avotu. Fakts, ka viņa kustības allaž bija precīzi aprēķinātas un svabadas, tikai vēl vairāk izcēla šo īpatnību. Tomēr šovakar viņai tā likās drīzāk intriģējoša, — lai gan, viņa sev teica, ir tikai dabiski just simpātijas pret vīrieti, kurš nupat tevi izpestījis no ķezas, ierazdamies īstajā brīdī kā pasaku bruņinieks.

Viņa atbīdīja tējas krūzi:

—    Labi. Lai notiek. Es uztaisīšu tev to tetovējumu.

Eštons uzreiz pacēla galvu:

—    Nopietni?

—    Jā.

—   Vareni. — Viņš acīm redzami nopriecājās. — Tas būs liels piedzīvojums: mans pirmais tetovējums.

—   Vai tu jau esi izdomājis, ko tieši tu gribi?

—   Jā. Tomēr runāsim par to citreiz. Šobrīd tev vajadzētu iet un likties gulēt. Tu izskaties pavisam sanlkusi.

—    Izlaidīšu tevi ārā.

Nakts bija silta un maiga. Pagalmā krita gaisma no virtuves loga, un tumsa blāzmoja oranža.

Mija oficiāli sniedza roku:

—    Paldies, ka iegriezies.

—   īstajā laikā, īstajā vietā. — Nepievērsdams uzmanību viņas izstieptajai plaukstai, Eštons ar saudzīgiem pirkstiem pieskārās viņas pierei. — Tev būs puns.

Viņa nopūtās:

—   Te nu bija cīņas mākslu meistare!

—   Mija, ir cīņas mākslas, un ir kautiņi. Tas, ko tu dari dodžo, ir kaut kas ļoti tīrs, ļoti šķīsts. Uz ielas viss notiek citādi.

—   Tas nebija uz ielas, tas notika pie manis mājās!

—   Pašu mājas ir visbīstamākā vieta, jo tur cilvēkam šķiet, ka viņš ir drošībā. Nenāk ne prātā, ka vajag saglabāt modrību.

—   Tā izskatās.

—   Vai tu nobijies?

Viņa mēģināja atcerēties:

—   Nē. Tas notika pārāk ātri. Bailes pārņem, gaidot, kas notiks, nevis tad, kad viss jau notiek.

—    Jā, tā laikam ir.

Mija noskatījās, kā Eštons iet pa viņas nama pagalmu. Sperdams soli uz pirmā no pakāpieniem, kas aizvedīs viņu līdz ielas līmenim, viņš atskatījās uz Miju, kas stāvēja durvīs kā ietvarā:

—    Izgulies, Mija! Saldus sapņus! Tu esi tos pelnījusi.

ZAGLIS

Mēs dzīvojam tikai vienreiz, bet, ja izdodas visu izdarīt pareizi, ar vienu reizi pietiek.

D7,o E. LOiss

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai XXXIV

Tiek uzskatīts, ka spāre ir saistīta ar šķitumiem, maģiju, vīzijām un sapņiem. Tā ir Hiro, zagļu aizgādņa, totēms.

Hiro, alkatīgais un izmanīgais dievs, ietinis apmetnī, nēsāja sev līdzi spāru spietu. Ienācis izraudzītā upura namā, viņš palaida spāres vaļā, un to brīnumskaistie, mirdzošie spārni tā ielīksmoja un apžilbināja nama iemītniekus, ka tie nepamanīja zagli rīkojamies.

Skaistums var būt maldinošs. Skaistums un patiesība nebūt nav viens un tas pats. Ar skaistumu var tvert un sagūstīt gaismu…

CEĻŠ: Dzeltenais Pūķis

MELNĀ GAISMA: VRZ: TZ3, SPK: 1, LAIKS: 6, VT: A5 PK Baltā gaisma: PL2

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Vasara bija jaukāka par jauku. Dienas bija žilbinoši gaišas, naktis tvīksmlgas un siltas. Debesīs, kas bija ruzgas kā ingveralus, kāpa mirdzošs mēnessirpis. Nakti pēc nakts tas auga augumā, un kādu vakaru, iznākuši ārā, Mija, Niks un Ešs ieraudzīja, ka tumsu piepilda liels, dzeltens pasaku mēness.

Kā tas bija tā gadījies? Kā pilnīgi svešs cilvēks tik ātri bija ienācis viņas dienu ritumā uz palikšanu? Viss izšķīrās tai brīdī, kad Adrians Eštons bija uzradies un viņu izglābis. Šķiet, bezmaz jau nākamajā rītā pamoz- damās, Mija vairs nespēja iedomāties viņu ārpus savas dzīves. Kā viņai kādreiz varēja ienākt prātā, ka Ešs ir neizdibināms? Kā bija iespējams viņam neuzticēties?

Šie abi. Likās, viņa vairs nespēj domāt par tiem atsevišķi. Aizverot acis, viņa redzētu abus vīriešus plecu pie pleca: viens tumsnējs, otrs gaišmatains. Niks ar savām zilajām acīm un cirtainajiem matiem: plecīgs, augumā strupāks nekā Ešs. Un Ešs ar savām graciozajām rokām un slaido, eleganto augumu. Mijas iedomu ainā abi skrēja viņai pretī pa parku uz pagodas pusi, kur viņa tos gaidīja. Uz abu delmiem un pierēm mirdzēja sviedri. ledegušajās sejās zibēja balti zobi. Un tad abi vienā mirklī bija klāt: pāri plūstošā enerģijā, caurcaurēm vīrišķīgi, viņi apmētājās ar jociņiem, draiski papliķēja viņai pa galvu, pacēla gaisā un, saņēmuši aiz vidukļa, šūpoja. Un Mija aizmiedza acis, lai nereibst galva, juta, kā plakstus svelmē sarkanā saules gaisma.

Sākumā viņa gāja skriet kopā ar puišiem, taču pienāca diena, kad viņa bija spiesta apstāties un noskatīties, kā abi aizskrien tālāk. Viņa vairs nespēja turēt līdzi to garajiem soļiem. Ar plaukstu piesegusi acis, viņa noskatījās, kā abi attālinās, un gribot negribot mazdrusciņ skuma.

Niks mainījās. Viņa augums kļuva spēcīgs un muskuļots. Dodžo, vērodama, kā viņš trenējas, Mija bija patiesi pārsteigta par Nika mērķtiecību. Čili reiz bija izteicies, ka saskaņā ar budisma filozofiju, kad māceklis būs gatavs, ieradīsies īstais skolotājs. Ešs pavisam noteikti bija ieradies īstajā laikā. Jau tagad, kad Nika treniņprogramma vēl bija tikai pusē, Mija redzēja, ka viņš ir sagatavojies daudz labāk nekā jebkad agrāk, pirms iepriekšējām cīņām.

Šī bija skaistuma un draudzības vasara. Vai viņa atcerēsies šīs dienas pēc gadiem, jau būdama vecīte? Vai viņa gremdēsies atmiņās par laikiem, kad viņi visi bija jauni, pasaule piederēja viņiem un enerģija strāvot strāvoja dzīslās? Vai šīs atmiņas būs dzīvas un mirdzošas, vai varbūt vecums tās būs izkaltējis un izbalinājis? Ak, ja varētu apturēt laiku! Reizēm, kad viņa dodžo trenējās un visapkārt bija balsis, smiekli un kustības, alkas apstādināt laiku bija tik spēcīgas, ka viņai aiztrūka elpa.

Kad būs aizritējušas nedēļas, naktis kļūs aukstas un dienasgaisma blāva, viņa atminēsies šos mēnešus un atskārtis, cik ļoti skaistums bija viņu maldinājis un pievīlis. Skaistums var apmānīt tavu modrību un padarīt tevi neaizsargātu. Spoža saule rada dziļas ēnas.

— Tie ir tēviņi.

Mija izsekoja Eša skatienam. Desmitiem spāru: tās slīdēja gar pašu ūdens virsmu, šūpojās niedrēs un meldros. To spārni vizēja saulē.

—    Kā tu zini?

—   Mātītes nav tik košas. — Viņš pamāja uz ēnas pusi. — Iesim, apsēdīsimies zem tā koka un paskatīsimies, kā Niks tur ņemas.

Mija palūkojās uz Niku: apāvis garus gumijas zābakus, viņš patlaban lēni brida straumē. Boksa maisa velētājs Niks — ar makšķeri rokās; šis skats viņai joprojām šķita neticams. Makšķerēšanai ar mušiņām piemita kaut kas no bagātnieku izpriecu zeltītā spožuma; šī nodarbe iederējās dārgu viskiju un smagu tvīda drānu pasaulē. Brīžiem viņa gribot negribot atskārta, ka Skotijā Nikam uzradušies paradumi, kurus viņa nespēja saprast.

Viņa apsēdās blakus Ešam, kas bija atspiedies pret koka stumbru un atsācis vērot spāru bariņu.

—    Kāpēc tur ir tik daudz tēviņu?

—   Viņi medī.

—    Barību?

—    Dāmas. Tiklīdz tuvumā parādīsies kāda mātīte, tie metīsies viņai virsū. — Ešs piemiedza ar aci. — Patiesībā tas notiek visai brutāli: spāru tēviņa vēdergalā ir āķi, viņš iecērtas mātītē un aizvelk to projām.

—    Apburoši. Kā tas nāk, ka tu tik daudz par viņām zini?

—   Man ārkārtīgi patīk spāres. — Viņš palocīja galvu. — Tās ir ideālas plēsoņas. Ātras, nesaudzīgas, skaistas. Un reizē tās līdz ideālam izkopušas izdzīvošanas māku: ir atrastas spāru fosilijas, kas ir vairāk nekā trīssimt piecdesmit miljonus gadu vecas.

Mija atkal paskatījās uz zibošajiem spārniem, kas zaigoja kā zīds. Spāres viņai allaž bija likušās skaistas un nekaitīgas, tādas kā viešņas no pasaku pasaules. Kārtējā alošanās.

—   Spārēm ir sfēriskas galvas un milzīgas acis, ar tām viņas spēj pārredzēt trīssimt sešdesmit grādu plašu lauku. Tās ir neticami veiklas akrobātes un spēj mainīt virzienu tik ātri, ka upurim ir maz izredžu aizbēgt. Pie kājām spārēm ir asi dzelkšņi, ar tiem viņas noķer savu ēsmu lidojumā un aprij, pat neapstādamās. Vispār tas pats sakāms arī ar seksu.

—   Viņi aprij mātītes? — Mija šausminājās.

Eša lūpas nodrebēja smaidā.

—   Nē, viņi kopojas lidojumā. Bet man uzreiz jāsaka — tas attiecas tikai uz plakanajām spārēm. Citu pasugu spāres to dara, kā pienākas, mīļojas stundām ilgi… ja tev tā labāk patīk.

—   Nepavisam. Vispirms nabaga mātītei ieurbj galvā ragus, pēc tam viņai uzspiež tantrisku seksu.

—   Ak, neko nevar darīt, — viņš laiski pasmaidīja. — Dzīvē nav taisnības.

Brīdi ne viens, ne otrs neko neteica. Niks bija ticis līdz upes vidum. Viņš atvēzēja makšķeri, un aukla aizritinājās tālu jo tālu, tās gals līgani nolaidās mīlīgi gaišbrūnajā ūdenī.

—   Viņam labi sanāk, — teica Ešs. — Šī lieta nemaz nav vienkārša.

—    Mhm.

—   Niks ir labs puisis.

—   Jā, — Mija palocīja galvu. — Man liekas, viņam vispār nav ienaidnieku. Viņš cilvēkiem patīk.

—   Nikam ir skaidrs skats uz dzīvi, tāpēc arī viņš visiem patīk. Palasot Rikija Kobras piedzīvojumus, tas uzreiz ir redzams. Šāda nesatricināmība ir valdzinoša. Retais no mums jūtas tik stabils.

—    Eš, Rikijs Kobra ir caurcaurēm izdomāts.

—   Jā, bet Niks raksta no sirds. Viņš tiešām tic, ka labais uzvarēs.

—   Tu gribi teikt, ka tas nav diezcik gudrs skats uz dzīvi. — Viņai pēkšņi šķita, ka Ešs Niku kritizē un viņai jāmetas aizstāvēt.

—   Nebūt ne. Nesamežģīts nav tas pats, kas negudrs. Niks ir laimes- bērns. Es viņu apskaužu.

Mija neko neatbildēja. Niks ķimerējās ar makšķerauklu, un viņa sejas izteiksme pauda tik dziļu koncentrēšanos, ka bezmaz gribējās ņemt papīru un zīmēt.

—   Mija, kāpēc jūs ar Niku neesat pāris? Tu taču noteikti zini, ka viņš tevis dēļ ir kā bez galvas.

Mija saminstinājās, nebūdama pārliecināta, vai vēlas atbildēt uz tik personisku jautājumu. Un vai viņa vispār grib ietērpt vārdos izjūtas, kas viņai pašai līdz galam nebija skaidras.

—   Īstenībā es nezinu. — Viņa nopūtās. — Tas, kas ir starp mums, ir… tīrs.

Viņa samulsa un apklusa, nezinādama, kā lai izskaidro Ešam to, cik ļoti viņai bail no visām tām nekrietnajām lietām, ko viens otram nodara tie, kam ir "attiecības". Sāpina viens otru, manipulē, kļūst atkarīgi vai vienaldzīgi. Attiecībās lielākoties ir viens, kurš skūpsta, un otrs, kurš skūpstus pieņem, un pat viņas vecākiem ar šo vienādojumu nebija viegli tikt galā. Viņa allaž bija centusies neļauties vilkmei, kuru izjuta pret Niku, un tam bija gana iemeslu. Niks bija viņas stiprā pils, viņas drošā osta. Ja viņu attiecības kļūtu citādas, tas droši vien būtu brīnišķīgi, tomēr ūdeņi var sabangoties. Kāpēc riskēt?

Mija piecēlās, viņa pēkšņi vairs nespēja nosēdēt uz vietas.

—    Iešu pie Nika. Tā straume izskatās vilinoša.

Apstājusies krastā iepretim Nikam, viņa nometa sandales. Sacēlusi kleitas malu virs ceļiem, lēni iemērca vienu kāju ūdenī.

Niks piebrida viņai klāt un, nolicis makšķeri krastā, izstiepa roku, lai palīdzētu viņai iebrist, kā nākas. Viņš uzsmaidīja. Saņemdama viņa roku, Mija ieskatījās viņa acīs, zilās jo zilās. Niks bija lielisks. Sirds dziļumos viņa allaž bija zinājusi, ka viņi ir kā radīti viens otram, — tad kāpēc viņa nespēj izšķirties? Vairāk jāuzticas gan sev, gan viņam. Viņa nebija tāda kā savulaik māte. Mollija bija Huana dzīves lielā mīla, tomēr Mijas tēvs nekad nebija samierinājies ar domu, ka Mollija ir Sargātāja, lai cik šķīstas attiecības Mollijai bija ar viņas aizbilstamajiem: kā māsai ar brāli. Bet viņai ar Niku viss taču varēja būt citādi. Mija paspēra soli uz priekšu.

—    Au!

—    Kas notika? — Niks sabijās. — Mija, kas notika?

Viņa skatījās lejup. Meduskrāsas ūdens bija tik dzidrs, ka varēja redzēt asinis, kas sarkanā spirālē plūda no viņas kājas, un prāvu stikla gabalu, kas bija iedūries pēdas pacēlumā.

Niks nolamājās. Tad neminstinādamies saķēra viņu aiz vidukļa un brida krastā.

Viņa apķērās Nikam ap kaklu, pēkšņi briesmīgi reiba galva un, par spīti saulei, kļuva auksti. Viņa juta, kā cieši blakus pukst Nika sirds, strauja un satraukta, taču viss cits likās tāls un miglains. Sīkas detaļas ieguva krietnu palielinājumu un nedabiski skaidras aprises. Dzīslas Nika spēcīgajos delmos, zilumi viņam uz pirkstu kauliņiem. Grumbiņas ap Eša acīm, kad tas ar abām rokām saņēma viņas kāju.

—   Tas stikls ir jādabū laukā. — Ešs ieskatījās Mijai acīs. Viņa pamanīja, kā tam mutes kaktiņa raustās sīks nervs. — Mija, gatava?

Viņa pamāja. Joprojām bija sajūta, ka viss notiek neparasti gausi, kā palēninātā filmā. Viņa neskaidri apzinājās, ka Niks abās plaukstās saņēmis viņas roku.

—   Dziļi ieelpo… — Ešs satvēra stikla lausku, — …un izelpo… — Zibenīga pirkstu kustība: stikls izslīdēja no viņas pēdas un, viscaur asiņains, palika guļam viņa delnā.

—   Ak Kungs, tas noteikti bija šausmīgi sāpīgi! — Nika seja bija gluži bāla.

Mija papurināja galvu. Vienu īsu brīdi sāpēja šausmīgi, bet tagad, kad stikls bija ārā, nepatīkamās sajūtas bija puslīdz paciešamas.

—   Vajadzēs šūt, — Ešs skatījās uz brūci. — Pagaidām sadabūsim šādu tādu apsēju. — Viņš izņēma no kabatas baltu mutautu un prasmīgi aptina to viņai ap pēdu. — Kā ir?

—    Labi. Ir labi.

—   Tu droši zini?

—    Jā.

Un tad, raugoties abu vīriešu raižpilnajās sejās, Miju pārņēma tik liels mīļums pret viņiem, ka sāka vieglītēm kniest rīkles galā.

—   Mija? Kas ar tevi ir? — Niks skatījās uz viņu ar lielām izbailēm. Viņa samiedza acis.

—   Viss kārtībā. Patiešām! Paldies par izglābšanu. Un tev, — viņa pagriezās pret Ešu, — paldies par salāpīšanu.

—    Karotājs un dziednieks, — Ešs smaidīja.

—   Mani varoņi, — viņa atbildēja un izstiepa rokas abiem pretim.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Izsalkums bija pārvarīgs. Izsalkums bija izdzinis viņu no mājokļa četrām sienām ārā, naktī. Visvairāk Zaglim gribējās doties pie viņas. Taču Zaglis zināja, ka var nenoturēties.

Un tā viņš klīda pa Vestendu, stundām staigādams pa ielām, kurās juku jukām skanēja trokšņi un strāvot strāvoja gaisma. Gaisma bija visur. Spoži mirdzēja namu lieveņi, ņirbēja luksoforu staru kūļi, pie restorānu durvīm spīdēja izkārtnes, balta gaisma staroja no veikalu spodrajiem skatlogiem. Viņam apkārt ņudzēja un grūstījās cilvēki, un arī viņu ķermeņi bija pilni gaismas. Zaglis raudzījās uz to sejām, to spožajām acīm un mirdzošajiem zobiem, un iztēlojās, ka redz to dzīslās traucamies gaismu, netveramu kā dzīvsudrabs; tā saplūda ar kodīgajiem enzīmiem varavīkšņotajās šūnās, brāzās augšup pa bālo, dzelkšņaino mugurkaula kolonnu, šķīla dzirksteles elektrizētajās smadzenēs.

Šis izsalkums. Rokas žaketes kabatās vajadzēja savilkt dūrēs, un viņš juta, kā padusēs straumēm plūst sviedri. Izsalkums bija tik liels, ka viņš tikai ar pūlēm to kontrolēja. Un viņš skaidri zināja, kas to izraisījis.

Mazā, spēcīgā pēda viņam delnā. Asinis, kas sarkanas un stipras plūda pār viņa pirkstiem.

Uz viņas pleca kā dzeltena izsaukuma zīme vīdēja putekšņu švīka. Ēnas no lapotnes zīmēja viņas sejā virmainus rakstus, viņas āda šķita caurspīdīga. Viņas mute sāpēs bija mazliet pavērta.

Mirkli Zaglim šķita, ka viņas sirdij līdzi aiztraucas ari viņa paša sirds — satrauktie sirdspuksti skanēja tik tuvu… Viņš skatījās uz asinīm, kas iekrāsoja viņa roku. Tās nāca no viņas, tajās strāvoja gaisma.

Viņa sirds drebēja. Viņš neatcerējās, vai savā mūžā ir pēc kaut kā alcis tik pārvarīgi.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

—tu labi izskaties, Nikij.

— Tu arī, mammu, — Niks uzsmaidīja mātei. Tā tiešām bija. Viņa māte ar savām zibošajām, tumšajām acīm un biezajām skropstām vēl aizvien bija pievilcīga sieviete. Viņa bija apaļīga, taču varēja lepoties ar sievišķīgām formām un glītām potītēm, ko labprāt izrādīja, valkādama kurpes ar ļoti augstiem papēžiem. Viņas balss bija valdzinoši piesmakusi. Pievilcīgs bija arī viņas grieķu akcents un neprognozējamā sintakse, kas vēl aizvien, pēc daudzajiem Apvienotajā Karalistē nodzīvotajiem gadiem, padarīja viņas angļu valodu visai īpatnēju.

—    Paņem cepumu! — Māte pabīdīja viņam tuvāk šķīvi ar biskvītiem.

—    Es nedrīkstu nekādus saldumus. Man drīz ir rings, mammu.

Māte savilka uzacis:

—    Un kāpēc tu mūždien gribi kauties?…

Niks raudzījās uz māti ar mīļumu, taču negrasījās kārtējo reizi iesaistīties sarunā par šo tematu. Viņi bija to iztirzājuši pārāk daudz reižu.

Viņš iedzēra malku tējas.

—    Mija sūta tev sveicienus.

Grumbas mātes pierē izlīdzinājās:

—   Ā, Mijiņa. Kā viņai klājas?

—   Ļoti labi. Pirms pāris dienām viņa drusku sagrieza kāju uz stikla, bet nupat jau ir atsākusi treniņus.

—   Jums abiem ir jābūt kopā, Nikij. Tas ir ierakstīts zvaigznēs. Tieši tā es teicu Mollijai, kad jūs abi ar Miju tikko bijāt piedzimuši.

—    Man arī tu tā visu laiku saki.

—   Ja tu neņemsi viņu ciet, to izdarīs kāds cits. Nikij, tev jābūt stiprākam. Saņem viņu ciet un noskūpsti, un saki viņai, ka viņa ir skaista. Kāpēc es vispār tev to stāstu? Tev taču jāzina.

—    Ceļš uz sievietes sirdi ir glaimošana viņas godkārei?

Māte vien nogrozīja galvu izmisumā.

—    Kad tu lido atpakaļ uz Londonu? Šovakar?

—    Pēc trim stundām. Bet man pirms tam vēl jāiegriežas vienā citā vietā. Un tas nozīmē, — viņš piecēlās, — ka man laiks doties.

Pie mājas viņi apskāvās, un Niks noskūpstīja māti uz pakauša.

—    Nu, vai tu esi laimīga, mammu?

—   Jā, Nikij, esmu. Donalds ir labs cilvēks.

—   Es zinu. — Viņš tiešām to zināja. Diezin vai patēvam toreiz, pirms veselas mūžības, bija viegli iemācīties sadzīvot ar agresīvo pusaudzi, taču viņam tas izdevās mierīgi un nosvērti, un Niks par to bija pateicīgs. Turklāt Donalds brīnišķīgi izturējās pret māti, un, galu galā, tas arī bija galvenais. Viņa īstais tēvs bija aizgājis uz neatgriešanos vēl pirms viņa dzimšanas.

Niks atvēra īrētās mašīnas durtiņas un apsēdās pie stūres. Jau ripinādams prom, viņš atvēra logu:

—   Saņemt ciet, noskūpstīt un teikt, ka viņa ir skaista?

—    Jā! — māte sparīgi māja ar galvu. — Kā tad!

Izbraukdams uz lielās ielas, viņš vēl aizvien smaidīja, taču pietika paskatīties pulkstenī, lai smaids izgaistu. Pie mātes viņš bija nosēdējis pārāk ilgi. Lai nenokavētu tikšanos un pēc tam laikā paspētu uz lidostu, vajadzēs pasteigties.

Viens no cīkstoņiem viņa mīklaini mirušo sarakstā bija Bils Maso,būra cīkstonis. Niks bija atlidojis uz Skotiju, lai apciemotu māti, bet arī tāpēc, ka vēlējās aprunāties ar Beriju Drauveru, pie kura Maso Edinburgā bija trenējies. Maso nebija ne sievas, ne draudzenes, tas nozīmēja, ka treneris būs īstais cilvēks, no kura izdibināt, kas īsti notika cīkstoņa dzīvē.

Draivera sporta zāle bija stipri noplukuši. Tā atradās pagrabstāvā, un taisnstūrveida telpā nebija dabisku gaismas avotu. Smagie boksa maisi bija savelēti bezmaz lupatās un šā tā salāpīti ar izolācijas lenti. Tomēr šis ūķis vienalga bija dodžo, vīri nāca šurp, lai sviedrētos treniņos. Iegājis pa dzelzs durvīm, Niks uzreiz jutās kā mājās.

Draivers patlaban lauzās ar izstīdzējušu jaunekli, kurš elpoja garām mutsargam kā Darts Veiders. Niks noskatījās, kā treneris izgriež savam māceklim sprandu un čalis, bezjēdzīgi pavicinājis rokas, padodas.

Draivers, joprojām turpat uz paklāja, pacēla galvu un paskatījās uz Niku:

—   Tu pie manis?

—    Niks Dufijs. Es tev zvanīju.

—   Ā, pareizi. — Draivers atsperīgi un izveicīgi pielēca kājās. Niks pamanīja, ka viņam ir neiedomājami mazas pēdas un rozīgi kāju nagi. — Iesim uz kabinetu. — Viņš atskatījās uz jaunekli: — Malacis, Džimij. Tagad aizej pakarsējies, labi?

Ņemot vērā zāles visnotaļ spartisko iekārtojumu, Niks bija domājis, ka arī trenera kabinets būs apmēram tikpat omulīgs kā gaļas noliktava, tomēr Draivera midzenis bija apbrīnojami mājīgs. Biezi paklāji. Itin pieklājīgs puķu kārtojums uz galda. Pie sienas — korķa tāfele ar cīkstoņu portretiem un treniņu ainām.

—   Tad tu gribi kaut ko uzzināt par Bilu? — Draivers apsēdās grozāmajā krēslā pie rakstāmgalda un pamāja, lai arī Niks sēžas nost.

—    Ko tu par viņu vari pateikt?

—   Viņš bija viens īsteni mērķtiecīgs cīkstonis.

—   Vai viņam bija nelāgi ieradumi? Varbūt viņš staigāja pa naktsklubiem? Dzēra? Pinās ar sievietēm?

—   Nē, ko tu. Viņš bija mērķtiecīgs kā pats velns. Un viņš nekad nebija trenējies tik pamatīgi kā pirms tās pēdējās cīņas. Viņš bija savā vislabākajā formā. — Draivers piecēlās. — Man te ir viņa bilde, es tev parādīšu. — Viņš piegāja pie korķa tāfeles un starp desmitiem fotogrāfiju nemaldīgi atrada īsto.

Niks skatījās uz fotogrāfiju. Maso acīm redzami bija nule beidzis treniņu: viņa ķermenis spīdēja sviedros. Kā lielajam vairumam būra cīkstoņu, viņam bija masīvi pleci un spēcīgi ķermeņa augšdaļas muskuļi. Kāds bija stāvējis Maso blakus, taču fotogrāfija bija pārgriezta uz pusēm, un Niks redzēja tikai vīrieša roku ap Maso pleciem.

—   Šī ir bilde no Bila pēdējās treniņcīņas. Pēc divām dienām viņš iegāja būrī, lai cīnītos. Šis te, — Draivers norādīja uz roku, — bija Maso tre- niņbiedrs.

—   Viņš gadījumā nav kaut kur tuvumā? Es varu ar viņu aprunāties?

Draivers papurināja galvu.

—   Pēc Bila nāves es viņu vairs ne reizi neesmu redzējis. Viņš teica, ka vienkārši vairs nespējot nākt uz zāli. Pārāk sāpīgas atmiņas. To laikam var saprast: viņi abi bija visai sadraudzējušies.

—    Kāda bija Maso raksturīgākā īpašība?

—   Viņš gāja palēkdamies. Enerģijas viņam bija pārpārēm. Ne uz mirkli nespēja palikt mierā. Pašpārliecināts, ka vai traks.

—   Ja tev vajadzētu viņu raksturot ar vienu vārdu?

Draivers uz brīdi iegrima domās:

—    Dūša. Tam puisim netrūka dūšas. Ne vienmēr viņš uzvarēja, taču nekad nepadevās. Tā ir dūša. Vai nu tāda ir, vai nav. To nevar ne izman- got, ne palienēt, ne nozagt.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Eša tetovējums… Jā, zināmā mērā tā bija problēma. Mija vilka laiku.

— Tas būs sāpīgi. Jo sevišķi, ja tu par visām varītēm gribi to… tur, kur tu gribi.

Viņš nopūtās.

—    Mēģināšu nekliegt pārāk skaļi.

—   Tas ir tavs pirmais tetovējums. Tev jāsaprot — kad tas būs uztaisīts, tas paliks uz visu mūžu. Pārtaisīt nebūs iespējams.

—    Es laikam riskēšu.

—   Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka gribi tieši to?

—    Nu, klau, Mija! Pietiks stīvēties. Izskatīsies lieliski. Kas tev uznācis?

Tik tiešām: kas viņai uznācis? Mija pati nesaprata, kāpēc visa šī padarīšana viņu tik ļoti uztrauc.

Arī Ešs šodien bija nemierīgs. Viņš bungoja pa galda virsmu. Sejas izteiksme bija saspringta, zem acīm tumšas ēnas.

—   Tev nekas nekaiš?

—   Skaidrs, ka nekaiš. Nu, kā ir: kad tad taisīsim? — Viņš norādīja uz papīra lapu ar Mijas skici.

Mija raudzījās uz savu zīmējumu. Viņai pašai bija jāatzīst, ka tas bija izdevies skaists. Ešs bija gribējis kaut ko unikālu, un viņa bija to dabūjusi gatavu.

Tetovējums lielā mērā sastāvētu no simboliem, austrumnieciskām ideogrammām. Tās bija viņa paša izraudzītas, Mijas uzdevums bija no tām izveidot acīm tīkamu attēlu. Galu galā viņa bija zīmes saliedējusi garā, vijīgā čūskveida lentē, kurai vajadzēja atrasties zemu uz gurniem un stiepties no viena sāna līdz otram. Ešs gribēja, lai tetovējums atrastos hara apvidū, un Mijai nebija jājautā, kāpēc tā. Hara ir enerģijas krātuve un dzīvības centrs. Rietumos nāvējošu šāvienu raidītu galvā vai sirdī; Austrumos tēmētu uz hara. Čili Mijai reiz bija stāstījis, ka harakiri burtiski nozīmē "pāršķelt vēderu", lai iznīcinātu cji, — tādēļ samuraji, izdarot sepuku, uzšķērda sev vēderu, ietriecot zobenu tieši hara apvidū.

Mija nezināja, ko nozīmē krietna daļa no tiem simboliem, kurus viņa attēlos Ešam uz ādas, un tas visu vēl vairāk sarežģīja. Protams, viņa izmantos trafaretu, tomēr kļūdīties bija vieglāk par vieglu: katrai zīmei un ideogrammai uz Eša ādas bija jābūt absolūti tādai pašai kā oriģinālā. Acumirklīga izklaidība nozīmētu katastrofu: viena aplama svītriņa, un varētu mainīties visa simbola nozīme. Viņa nemūžam neaizmirsīs, kā viņas draudzene reiz bija uztetovējusi klientam uz muguras milzīgu ķīniešu ideogrammu. Tai vajadzēja nozīmēt kaut ko dziļu un liktenīgu, taču vienas aplamas līnijas dēļ cilvēkam uz muguras tagad bija rakstīts "vistas kāja".

Pa vidu visām austrumnieciskajām ideogrammām un mīklainajām zīmēm, ko Ešs viņai bija iedevis, bija arī daži skaitļi: 8, 15,44,81,271.

—   Tos, — viņš ar pirksta galu uzsita pa papīru, — es gribu tieši uz kikai tandeti.

Kikai tanden atrodas apmēram divus pirkstus zem nabas. Tas ir ķermeņa iekšējais kompass, līdzsvara un elpošanas centrs; tiem, kas nodarbojas ar cīņas mākslām, šī vieta ir, iespējams, pati svarīgākā visā ķermenī. Mija jautājoši palūkojās Ešam acīs.

—    Kas tie tādi ir?

—   Skaitļi.

—    To es redzu. Ko tie nozīmē?

Viņš tikai paraustīja plecus.

Šī izvairība Miju kaitināja.

—   Tavi laimīgie loterijas numuri?

—    Lieliska doma! — viņš negaidīti pasmaidīja, un spriedzes rievas viņam ap acīm izlīdzinājās. — Varbūt tiešām vajag tā izdarīt, es kļūtu stāvus bagāts. Nē, mīļā sirds, tie ir mani enerģētiskie skaitļi — dienas, kad gaismas izstarošanās no mana ķermeņa ir precīzi sinhronizēta.

—    No tava ķermeņa spīd gaisma?

—    Ne tikai no mana vien: arī no tavējā.

—   O… — Mija lūkojās viņā, kā pasaku klausīdamās: — Vai tā tiešām ir?

—   Jā, protams, gaismas eksistence ķermenī ir nepārprotami pierādīta. Vācu zinātnieks, vārdā Fricis Alberts Pops — starp citu, viņš bija nominēts Nobela prēmijai, tātad nebija vis nekāds psihs, — atklāja bio- fotonu emisiju no cilvēkiem.

—    Gaisma ķermeņa iekšienē… izklausās pēc cji.

Viņš atkal paraustīja plecus.

—   Kurš var noteikt, ka šī gaisma ir cji? Es tam ticu, daudzi zinātnieki netic. Pirmkārt, daudzi joprojām spurojas pretī pašai domai, ka ķermenī var būt gaisma. Un vispār, tas, protams neattiecas uz cilvēkiem vien; viss dzīvais izstaro pastāvīgu fotonu strāvu, no viena līdz pāris simtiem. Augi, dzīvinieki… cilvēki.

—    Laimīgi, starojoši cilvēki… Man tas patīk. Kā R.E.M. dziesmā.

—   Nu, pārlieku nesapriecājies. — Viņš šķībi pasmaidīja. — No brokoļa nāk vairāk gaismas nekā no cilvēka. — Jo augstāka ir tā evolūcijas pakāpe, uz kuras tu atrodies, jo grūtāk ir atrast šo gaismu. Tomēr tā tevī ir, un tam ir milzīga nozīme.

—   Neteiksim, ka par tiem biofotoniem es kaut ko sapratu. Bet es zinu, ka es jūtu cji plūsmu.

—   Protams, ka tu to jūti, Mija, — šoreiz viņa smaids bija gandrīz maigs. — Un tu neesi tas cilvēks, kuram vajag laboratorijā rādīt fotonu emisijas,— tu to vienkārši zini. Esmu redzējis, kā tu trenējies, — tā lieta tev iznāk pati no sevis. Mēs, pārējie, gvelžam par visādām nozīmēm un faktoriem, bet tu intuitīvi tiec klāt savai enerģijai.

Mija novērsa acis — viņa skatiens bija pārāk mulsinošs.

—   Lai nu kā, — viņš nepiespiesti turpināja, — galvenais ir netraucēt sistēmai funkcionēt, uzturēt biofotonu emisiju vienmērīgu un periodiskos ritmus nemainīgus. Ja tā ir, cilvēks ir vesels. Un man ir paveicies: mani enerģijas skaitļi jau ilgu laiku nav mainījušies. Pietiekams iemesls, lai tos ietetovētu ādā, vai tev tā nešķiet? Kā apliecinājumu un reizē kā lūgumu.

—    Lūgumu?

—    Lai tā paliek arī priekšdienās. Vienmēr un visur.

—    Pasaulē viss mainās, Eš. Tur neko nevar darīt.

—    Var gan. Vienkārši vajag zināt, ko un kā.

Viņa acis tumši nozalgoja. Miju uz mirkli pārņēma ļoti spēcīga sajūta, ka Ešs vēlas pienākt viņai klāt un pieskarties, taču viņš sabāza rokas kabatās. Mija redzēja, kā viņa pirksti savelkas dūrēs. Pēkšņi viņai kļuva nedaudz baisi.

Tomēr viņa balss bija tāda pati kā iepriekš:

—   Nu, kad būs liktenīgā diena? Skice ir gatava. Kad mēs no teorijas pāriesim pie prakses?

Mija uzlika plaukstu uz garās, melnās maģisko zīmju virtenes.

—    Izskatās pēc čūskas.

—    Nē, pēc viļņa.

—   Labi. — Viņa dziļi ieelpoja. — Kas jādara, jādara. Bet man vispirms jāuztaisa trafarets. Tad varbūt… ceturtdien?

—    Lai notiek: ceturtdien, — viņš apmierināts palocīja galvu.

Viņš ieradās desmitos vakarā, kad studijas darbalaiks jau bija beidzies. Mija bija augšā, savā guļamistabā, un dzirdēja, kā Liza ielaiž Ešu un drīz pēc tam uzsauc, ka dodas prom. Izklausījās, ka viņa ir sapīkusi. Viņa bija Mijai iečiepstējusies, ka gribētu noskatīties procesu, taču Mija strikti noraidīja tādu iespēju. Šis darbiņš viņu vēl aizvien uztrauca, un publika viņai nepavisam nebija vajadzīga. Turklāt viņai bija ļoti lielas aizdomas, ka Lizas nolūks patiesībā ir pakoķetēt ar Ešu.

Ienākusi studijā, Mija ieraudzīja, ka Cukurzirnis ērti ierīkojies Ešam uz pleca. Sākotnējā nešpetnība bija pazudusi bez vēsts. Liekas, Ešam bija izdevies savaldzināt arī hameleonu, tāpat kā visus, kam viņš tuvojās.

Ešs pacēla galvu.

—   Tu nebaidies, ka viņš aizmuks? — viņš Mijai vaicāja.

—    Aizmuks?

—   Nu, labi, ne gluži skriešus aizskries: tu taču saproti, par ko es runāju. Kad es ienācu, viņš sēdēja pie atvērta loga.

Mija atgrieza krānu un sāka rūpīgi mazgāt rokas. Skaļi, lai pārspētu ūdens šļakstoņu, atbildēja Ešam:

—   Nē, viņš tā nedarīs. Ne reizi neesmu viņu redzējusi ārpusē uz palodzes. Iekšā — jā, tā gadās, bet ārā viņš nemēģina izrāpties. Liekas, viņam negribas iet no manis prom.

—    Nu, to var saprast. Es arī negribētu.

Mija pār plecu atskatījās.

—    Ls gribēju teikt — tu noteikti esi viņu līdz neprātam izlutinājusi.

—   Jā, viņš ir luteklītis. Bet arī es viņam esmu ļoti pieķērusies. Nespēju iedomāties, kā es varētu dzīvot bez Cukurzirņa. — Mija noslaucīja rokas un uzvilka cimdus. — Tā. — Viņa dziļi ieelpoja. — Kā būtu, ja tu novilktu kreklu?

Ešam bija plati pleci un šauri gurni kā peldētājam, un viņš bija ļoti muskuļains, taču krūškurvis bija plakans kā bokserim un cīņas mākslu adeptam, pavisam citāds nekā svarcēlāju uzpumpētās krūtis. Viņš atgūlās, atsprādzēja džīnu siksnu un pavilka tās lejup, līdz jostasvieta bija zemāk par gurniem.

Miju pēkšņi pārņēma biklums, — bet reizē arī viņa saīga, dusmodamās pati uz sevi. Ešs taču nebija pirmais puisis viņas tetovētājas praksē. Daudzi no viņas vīriešu dzimuma klientiem bija vēlējušies ar tetovējumiem izdaiļot krietni intīmākus apvidus.

—    Man vajadzēs tevi noskūt, — viņa asi teica, slēpdama apmulsumu.

—    Lūdzu, lūdzu!

Mija pētoši ielūkojās viņam sejā, taču Ešs izskatījās absolūti nopietns.

Viņa paņēma no paplātes vienreizlietojamu skuvekli. Piespiezdama asmenīti Ešam pie ādas, viņa pārsteigta redzēja, ka viņas roka trīc. Izbeidz, viņa nikni sev pavēlēja. Vēlreiz dziļi ievilkusi elpu, viņa vieglītēm pārvilka asmenīti pār zīdainajiem matiņiem, kas veidoja tumšu, lejupvērstu spirāli.

Iemetusi skuvekli atkritumos, viņa paņēma ar antiseptiķi piesūcinātu papīra dvieli un nosusināja Eša vēdera lejasdaļu. Tad apstrādāja to ar dezodoranta zīmulīti un nosusināja ar jaunu papīra dvieli. — To vajag, lai trafarets turētos pie ādas, — viņa paskaidroja. — Tagad piecelies un nostājies pie spoguļa. Man jāredz, kā novietot tetovējumu.

Āda nav plakana kā audums. Muskuļi sariežas un savelkas, un tetovējums mainās līdz ar to kustībām. Prasmīgs tetovētājs allaž ņem vērā muskuļu izvietojumu, tādēļ arī Mija vēlējās pirms ķeršanās pie darba redzēt, kā trafarets izskatīsies Ešam uz ādas.

Viņš nostājās pie spoguļa, un Mija, notupusies viņam priekšā, piespieda pie viņa vēdergala trafaretu. Cauri lateksa cimdiem varēja just, cik karsts ir viņa ķermenis, un Mija manīja, ka viņas seja pietvīkst. Stūrgalvīgi raudzīdamās tikai uz trafaretu, viņa lēni to nolobīja, un uz ādas palika violets pagaidu attēls.

Tetovējums piegulēs labi. Vilnis plūda pa Eša ķermeni graciozos līč- ločos. Viņa ar pirkstu galiem pieskārās violetajām ēnām:

—    Ir, kā tu gribēji?

—    Ir.

Mija palūkojās augšup. Ešs raudzījās viņā, pievēris plakstus.

—   Kad es sākšu strādāt, atpakaļceļa vairs nebūs. Tev jābūt pilnīgi pārliecinātam.

—   Es esmu.

—   Tad sākam.

Āda.

Kas var būt vēl kārdinošāks un jutekliskāks? Un kas vēl tik smeldzīgi atgādina par to, ka tu esi mirstīgs?

Kad tinte tiek salaulāta ar ādu, šī laulība ir noslēgta uz mūžu. No šī brīža tu esi iezīmēts, tu ikkatru savas dzīves dienu ļausi citiem noskārst, kas saviļņo tavu dvēseli. Tava āda var stāstīt par alkām, mīlestību, cerību. Tā var stāstīt par naidu.

Viņa āda bija nevainojama. Lampas žilbinoši baltajā gaismā tā mirdzēja pilnestīgā dzīvīgumā.

Ap lampu blīvējās spilgta gaisma, taču studijas tālākie nostūri bija krēslaini un aiz loga jau valdīja tumsa. No ielas puses vien retumis atskanēja kāds troksnis.

Mijai strādājot, viņi nesarunājās. Gaiss starp viņiem abiem šķita spriegs un elektrizēts, un Mija apzinājās, ka Eša acis ne uz mirkli neat- raujas no viņas sejas. Tetovētāja un klienta attiecības, protams, vienmēr ir intīmas. Tā ir fiziska intimitāte — āda, asinis, nervi, — bet vēl lielākā mērā tā ir emocionāla. Tetovētājam ir uzticēts vizualizēt sapni vai ilgas, kas ir tik spēcīgas, ka otrs cilvēks vēlas nešķirties no tām līdz pašai nāvei.

Mija atlieca muguru un uz mirkli aizvēra acis. šis bija grūts darbs. Ideogrammām vajadzēja būt nevainojami precīzām, bet tas vēl nebija viss — tām bija jābūt skaistām. Nevarēja vienkārši aizpildīt simbolu kontūras: lai panāktu kaligrāfijai līdzīgu rezultātu, viņa rīkojās ar Magnum ēnošanas adatu gandrīz kā ar otu. Tas bija grūts un piņķerīgs darbs, un kļūdīties nedrīkstēja.

Mija paapļoja plecus.

—   Ja tev nav iebildumu, šovakar pietiks. Baidos, ka es vairs nespēju koncentrēties.

—    Kā tev šķiet, cik reizes kopā vajadzēs?

—    Strādājot pa stundai katru reizi… trīs, varbūt četras.

Eša āda bija sakairināta un sasarkusi, violetu plankumu saraibināta. Cik spēcīga būs asiņošana, tas lielā mērā atkarīgs no cilvēka. Ešam asinis tecēja daudz, Mijai pat ienāca prātā, ka viņa ķermenī ir pārāk daudz asiņu; mirdzošās lāses nemitīgi lauzās cauri ādai, iekrāsodamas svaigi ietote- vētos buramvārdus koši sarkanus. Arī tāpēc viņa negribēja strādāt pārāk ilgi.

Mija saudzīgi nosusināja ādu ar auksta ūdens un spirta šķīdumu.

—   Vai tu vienmēr esi zinājusi, ka gribi nodarboties ar tetovēšanu?

Mija pagrieza galvu un ieskatījās viņam sejā. Ešs gulēja uz muguras,

atbalstījis galvu uz viena spēcīgā delma. Pārmaiņas pēc raugoties uz viņu no augšas, bija savāda sajūta: vispār Ešs bija vairākas collas garāks par viņu.

—    Laikam gan. Man ne prātā neienāca, ka es varētu darīt kaut ko citu. Visticamāk, mammas dēļ.

—    Pastāsti par savu mammu!

—    Mana māte bija ļoti neparasta sieviete. — Mija saminstinājās. — Bet reizēm cilvēki viņas klātbūtnē… nejutās labi.

Ešs neko neteica, gaidīdams, kad viņa turpinās.

—   Bija tādi, kas saukāja viņu par raganu. Apgalvoja, ka viņa esot dīvaina un pārņemta ar visādiem māņiem.

Tas bija netaisnīgi, Mija domāja. Jā, Mollija spēja saskatīt gaismu, kas zaigoja viņpus ikdienības mijkrēšļa. Viņa juta spēkus, kas slēpās aiz parastās dzīves putekļainā aizkara, un savai meitai viņa atstāja mantojumā ārkārtīgi īpatnēju pasauli. Bet Mollija nebija māņticīga. Melns kaķis bija melns kaķis, un viss. Iet zem pieslietām kāpnēm nevajag nevis tāpēc, ka tas var nest nelaimi, bet gan tāpēc, ka tev kaut kas var uzkrist uz galvas. Vilkači, vampīri, lietuvēni — visām šīm būtnēm vieta bija tikai grāmatu lappusēs.

—    Un tava vecāmāte?

—   Viņu es neesmu redzējusi: viņa nomira, pirms vēl es biju dzimusi. Māte teica, ka viņa esot bijusi brīvs gars. — Patiesībā Mollija izteicās citādi: dēkaine. Un, ja šāds vārds izskanēja no Mollijas mutes, tas droši vien nozīmēja, ka pasaulē nebija tādu šķēršļu, kuru priekšā vecāmāte apstātos.

Mija atkal paskatījās Ešam sejā:

—    Un tu pats? Kā tu izlēmi, ko tu savā dzīvē gribi darīt?

—   Mans tēvs bija ārsts. Reiz, kad man bija četrpadsmit gadu, es ielavījos viņa kabinetā. Viņš nedzirdēja un nepamanīja, ka esmu ienācis; viņš skatījās slimnīcas video, tas bija uzņemts palātā, kur atrodas trans- plantu donori. Saproti, šie cilvēki ir miruši, bet viņi ir pieslēgti pie aparātiem un izskatās dzīvi. Viņi elpo, viņu asinis ir siltas. Nūja, tātad video, ko skatījās mans tēvs, bija redzama viena diezgan īpaša orgānu donore — mana vecāmāte.

Mijai šausmās mute palika vaļā:

—   Tu gribi teikt, ka tu redzēji, kā viņai ņem ārā iekšējos orgānus? Kad tu vēl biji pavisam bērns?

—   Nu, es jau biju atvadījies no viņas, pirms pāris dienām turpat, slimnīcā. Un tā orgānu izņemšana ir pavisam mierīga procedūra. Transplantācijas ārsti nāca cits pēc cita, ne visi vienā barā. Viens paņēma aknas. Cits izņēma nieres. Vēl cits acis. Un sirdi, protams. Tu zināji, ka sirds pukst pati no sevis, pat tad, kad tā jau ir izņemta laukā? Atceros, kā es stāvēju aiz tēva krēsla un cerēju, ka viņš nepagriezīs galvu un mani neieraudzīs, jo tad man būs jāiet prom, bet es negribēju: tas viss man bija šausmīgi interesanti.

Miju sāka pārņemt viegls nelabums.

—    Vai viņš tevi pamanīja?

—   Jā. Un es dabūju krietnas sukas par to, ka bāžu degunu, kur nedrīkst.

—   Tev pēc tam droši vien naktīs rādījās murgi.

—   Man rādījās savādi sapņi, bet nē, tie nebija murgi. Un zini, visi šie orgāni ir skaisti. Tie mirdz. Bet es atceros, ka tovakar es pirmo reizi nodomāju, ka tēvam nav taisnība, galīgi nav taisnība. Agrāk es viņu uzskatīju par viszinīgu: par visas gudrības krātuvi. Bet tovakar, pirms viņš mani izmeta ārā no kabineta, viņš man ilgi un dikti skaidroja, ka es esot skatījies uz mironi. Tas, ka viņa elpo un viņas sirds pukst, vēl nenozīmējot, ka viņa ir dzīva: viņai taču vairs nedarbojas smadzenes. Dvēseles mājoklis, kā izteicās tēvs. Mans tēvs bija reliģiozs cilvēks.

—    Bet tu viņam nenoticēji.

—   Nē. Es nedomāju, ka dvēsele ir iesprostota smadzenēs — vai sirdī, viena alga. Jau tajā vecumā es nojautu, ka dvēsele vai dzīvības spēks, sauc kā gribi, piestrāvo un piepilda visu; ķermenis, prāts un gars nav šķirami.

—   Tad iznāk, ka arī tavu dzīves ceļu ir ietekmējis tavs tēvs, tāpat kā manējo — māte, tikai tev tas notika caur noliegumu.

—   Tā varētu būt. Bet īstais katalizators bija vēlāk, kad es jau biju gandrīz pieaudzis. Par to, kāds es esmu šobrīd, ir atbildīga kāda meitene. Viņu sauc Rozālija.

Mijas skatiens bija jautājošs, taču Ešs tikai pasmaidīja:

—   Varbūt citudien es tev par viņu pastāstīšu.

Viņš pacēla roku virs galvas un paskatījās pulkstenī:

—   Jau ir vēls.

Gulēdams uz muguras, viņš nevarēja redzēt, ko Mija dara. Viņa dziļi ieelpoja: mocīja nemiers.

—    Vai negribi piecelties un paskatīties, kas tur veidojas?

Ešs piecēlās kājās un piegāja pie spoguļa.

—    Nu, vai tev patīk? — Viņa klusēšana Miju uztrauca.

—        Jā. — Viņš izstiepa roku un ar pirkstu galiem pieskārās spoguļa virsmai. — Jā, — viņš atkārtoja. Tad pagriezās pret Miju: — Ir daudz labāk, nekā es biju cerējis.

Mija atvieglota uzelpoja.

—    Es tev tagad uzlikšu pārsēju, un lūdzu, paturi to līdz ritam, labi?

Ešs pamāja. Paiedams nost no spoguļa, viņš tikko manāmi paklupa.

—    Kas ar tevi?

—   Man viens celis nav īsti vesels. Sena trauma. Parasti es par to gandrīz neatceros, bet reizēm tas liek sevi manīt. — Viņš pasmaidīja. — Lai tas paliek starp mums, norunāts? Nestāsti Nikam, citādi nākamajā tre- niņcīņā viņš to izmantos savā labā.

—    Būšu mēma kā kaps, — Mija svinīgi palocīja galvu.

Viņš uzvilka kreklu, un Mija pavadīja viņu līdz durvīm. Viņam izejot ārā, tumsā pretim skanēja baznīcas zvanu pieklusinātā bimbināšana. Raganu stunda.

Viņš ar pirkstu galiem aizskāra Mijas vaigu; pieskāriens bija viegls kā zirnekļa pavediens.

—    Man ļoti patīk tas, ko tu esi izdarījusi. Paldies.

—    Ņem par labu. — Viņa ar visām maņām juta Eša roku uz vaiga.

—    Nākamnedēļ šai pašā laikā?

—   Šai pašā laikā.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Flašs bija pievienojis savu aipodu pie skaļruņiem un maksimālā skaļumā klausījās Skunk Anansie opusu Weak. Niks to sadzirdēja, jau sperdams pirmo soli pār nama slieksni. Flašs kaut kāda neizprotama iemesla dēļ bija samīlējies deviņdesmito gadu protesta rokā, un viņa jaunais elks bija Skin. Ap to pašu laiku Flašs pēkšņi bija traki aizrāvies ar bārbijām, un, lolodams savu jauno kaislību, tērēja nesamērīgas summas eBay un citās pirkšanas/pārdošanas vietnēs. Kime vadības centrā uz dzīvi bija apmetusies vesela zilacainu plastmasas blondīņu armija; tās graciozi zvilnēja uz Flaša galda, draiski lūrēja gar grāmatu un disku grēdām. Niku viņas tracināja bezmaz līdz ārprātam.

—    Lai cik vā-ā-āja es esmu, par tevi es neraudāšu…

Bļāviens. Kaimiņi atnāks ar mietu. Ienākdams kabinetā, Niks sparīgi māja ar roku, likdams Flašam pagriezt mūziku klusāk.

—   Velns parāvis, par ko tu domā? Tu gribi, lai mūs izsviež no šejienes?

Flašs paraustīja plecus. Viņam bija druski savāda sejas izteiksme, un Niks ieskatījās vērīgāk.

—    Kas ar tevi?

—   Nekas. Kamēr tevis nebija, te bija iegriezies tas tipiņš, tas glancē- tais vēsuma etalons.

Domāts bija Ešs. Flašs bija vienīgais, kura simpātijas Ešam ar viņa šarmu nebija izdevies iekarot. — Vecīt, viņš ir drusku baigs, — viņš Nikam teica pēc iepazīšanās ar Ešu.

—    Kādā ziņā baigs?

—   Nezinu, bet es to jūtu, šite, — un Flašs ar kaulaino dūri iezvēla sev pa krūtīm aptuveni sirds rajonā.

Nu, Niks toreiz nodomāja, diez vai šādas runas var ņemt nopietni, ja tās jāauzklausa no ērma, kura draugu vidū bija personas ar tādiem vārdiem kā Lilita, Tumsas valdniece, un kurš stundām tusēja čatos kopā ar citiem pieaugušiem vīriešiem, kas savu sūri grūti pelnīto naudiņu tērē par politnekorektām lellēm. Viņš skatījās, kā Flašs raustīgām kustībām atvieno aipodu no skaļruņiem.

—    Ko Ešs gribēja?

—   Teica, ka viņš esot šajā rajonā un vai tu negribot kopā ar viņu aiziet pusdienās. Vecais, tas tips nav tāds, kā izliekas. Nopietni.

Niks brīdinādams papurināja galvu:

—    Klau, viņš ir mans draugs, ja?

Patiesībā Ešs strauji kļuva par viņa labāko draugu. Niku mazliet mulsināja tas, cik ātri viņi bija satuvinājušies. Ešs jau bija viņam tāds draugs, kuram stāsta noslēpumus. Niks nekad ne ar vienu nebija runājis par Miju, par viņa jūtām nezināja pat Okijs, taču nesen, kādu vakaru pēc sevišķi grūtas treniņcīņas, Nikā atvērās kaut kādas slūžas.

—    Es grasos pāriet nākamajā stadijā: nu, ar Miju.

Eša seja palika nesatricināmi mierīga.

—    Es brīnos, ka tu jau sen neesi to izdarījis.

—   Aiz bailēm, man liekas. Es visu mūžu esmu bijis laimesbērns, — Niks pasmaidīja. — Mana mamma teiktu, ka zvaigznes vienmēr ir bijušas man labvēlīgas. Bet ar Miju… man visu laiku ir sajūta, ka šis varētu būt tas gadījums, kad zvaigznes novēršas.

—    Kad tu ar viņu runāsi?

—    Drīz.

—    Pirms ringa?

—    Nē. Neraizējies, — Niks papurināja galvu. — Pēc tam.

—    Pareizi. Šobrīd tev jākoncentrējas tikai uz kaušanos.

—    Jā, tev taisnība. Bet pēc ringa: oho! Es klausīšu mammas norādījumiem: sagrābšu viņu un vairs nelaidīšu vaļā.

Flašs pūcīgi rādīja uz lielu, brūnu aploksni.

—   Tev kaut ko atnesa.

Niks apsēdās savā grozāmajā krēslā un atplēsa aploksni Tajā bija vecs cīkstoņu žurnāla numurs. Niks bija to pasūtījis, jo tajā bija jābūt rakstam par Benu Dobu, vienu no cīkstonim, kas bija miris tikpat mīklainā nāvē kā Valentīns.

Kaut arī aizvien vairāk šķita, ka mirušo cīkstoņu lietā nekas nebūs panākams, Niks nebija padevies. Viņš par tiem jau domāja kā par "viņa" cīkstoņiem, tie bija kļuvuši par daļu no viņa paša dzīves. Arī brīžos, kad viņš nodarbojās ar kaut ko citu, tie kā spoki vīdēja viņa zemapziņā: šie vīri ar nopulētajiem ķermeņiem, spožās acis — pilnas dzīvības un spara — mudināja viņu neatlaisties, tomēr izdibināt patiesību.

Pāris reižu Nikam ļoti gribējās par visu pastāstīt Mijai un Ešam, tomēr galu galā viņš allaž nolēma to nedarīt. Sevišķi negribējās satraukt Miju — prātīgāk būs vispirms savākt vairāk pierādījumu un tikai tad runāt ar viņu.

Taču pierādījumi izrādījās sasodīti grūti savācami. Viņš bija iztaujājis veselu baru cilvēku: trenerus, draudzenes, sievas, pat darba devējus. Visi kā sarunājuši stāstīja vienu un to pašu: šiem vīriem nebija ienaidnieku, tie bija pilnīgi veseli un ideālā formā. "Spēcīgs kā bullis", šādi sava cīkstoņa fizisko formu raksturoja Bena Doba treneris. "Tik stiprs viņš nekad mūžā nebija bijis," teica puisis, kas bija trenējis Treivisu Dīnu, vienu no kikbokseriem. Bet viņu sirdis pēkšņi bija pārstājušas pukstēt.

Niks bija runājis arī ar Dīna un Doba ģimenes ārstiem. Viens viņu uzreiz atšuva, toties otrs izturējās visnotaļ pretimnākoši. — Mister Dufij, līķa sekcijā tika veiktas visas iespējamās analīzes. Tika pārbaudītas alerģiskās reakcijas, indes, narkotikas: viss. Asinsanalīzes bija ārkārtīgi rūpīgas. Viņiem nebija, kur sprukt, jo tam puisim bija dārga apdrošināšanas polise, un apdrošinātāji gribēja pilnīgu skaidrību, ka tur viss ir tīrs un godīgs.

Apdrošināšanas polise? Varbūt tam visam ir sakars ar netīriem grašiem? Niks pat apgrozīja prātā domu, ka visas sievas un draudzenes bija noorganizējušas nekrietnu sazvērestību ar mērķi ievākt pamatīgus sieci- ņus. Pilnīgas blēņas, protams, šo ideju viņš var izmantot ja nu vienīgi kādai Rikija Kobras piedzīvojumu sērijai. Galu galā izrādījās, ka Dīns no cīkstoņiem bija vienīgais, kas bija apdrošinājis dzīvību. — Mēs visu laiku runājām, ka vajag to izdarīt, — Nikam teica Liza Endžela, viņa bija boksera Stefa Grindla draudzene. — Stefam bija visas iespējas ringā dabūt traumas, — bet mēs vienkārši nespējām sakrāt pietiekami daudz naudas iemaksai.

Raksts cīkstoņu žurnālā bija garlaicīgs un nekādu jaunu ziņu tajā nebija. Niks sapīcis iesvieda to papīrgrozā.

Tomēr kaut kam bija jābūt. Kādai niecīgai, līdz šim nepamanītai informācijas driskai, kas izrādīsies pavediena sākums. Jāturpina meklēt, viņš noteikti to atradīs.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Viņš jau daudzus gadus nebija gājis pa slimnīcas gaiteņiem ārsta virssvārcī, tomēr acumirklī pazina šīs smaržas, zaļgano krēslu tumšajās telpās, kur augstajās dzelzs gultās atdusas nelaimes skarti augumi.

Bija ļoti vēls. Viesu laiks jau sen bija garām, un gaisma šajā garajā, tukšajā gaitenī bija pavisam blāva. Māsas posteni viņš apgāja pa kāpnēm, un pagaidām viņam bija izdevies palikt nepamanītam.

Pielicis roku pie gurna, viņš sataustīja zem krekla apsēju. Nupat bija beidzies kārtējais seanss Mijas studijā, un sadurstītā āda vēl aizvien bija jutīga.

Šīs stundas, kurās viņi ar Miju bija divi vien, itin kā telpā, kuras pastāvētu tikai viņiem, ārpasaule palikusi kaut kur aiz sliekšņa, — tie bija paši intīmākie brīži, ko viņš jebkad bija piedzīvojis kopā ar otru cilvēku. Viņš pat apzināti ilgojās vēlreiz pieredzēt šos kopbūtnes mirkļus sapņos, bezmaz slimīgi centās panākt, lai tie atkārtojas. Aiz viņa aizvērtajiem plakstiem ņirbētu Mijas seja: maigā mute, stūrainie vaigu kauli, gaišā āda, kuras bālumu vēl dramatiskāku padarīja spožā gaisma, kas lija viņai pār plecu. Mijas pirksti tik zinīgi pieskaras viņa ķermenim; nieks, ka dūrieni izšķiļ no viņa sakairinātajiem nerviem dzirksteles. Bauda, sāpes. Mija paceļ acis, tās ieskauj piķamelnas skropstas. Kad viņu skatieni sastopas, viņš domā par vasaras naktīm un gaismu, ko ieskauj tumsa, par spoguļgludu ūdeni.

Apjukums.

Viņa priekšā stiepās gaitenis, linoleja grīda spīdēja tikai slimnīcām raksturīgā spožumā. Ko viņš te dara? Ja vajadzētu ietērpt vārdos šī zaglīgā, naksnīgā nāciena iemeslu, viņam tas nebūtu viegli. Viņš zināja tikai to, ka viņa domās valda juceklis, un viņam vajadzēja sev atgādināt, kāpēc viņš uzsācis šo ceļu.

Kas ir pašas stiprākās alkas?

Viņš apstājās pavērtās durvīs. Palātā dega gaisma, viņš visu bez grūtībām pārredzēja. Šajā palātā guļ sieviete. Gultas galvgalis bija pacelts augšup, viņa pussēdus, pusguļus atdusējās spilvenos, baltos kā krusa. Viņas acis bija aizvērtas, kalsnās rokas izstieptas gar sāniem. No segas apakšas vīd viena kāja.

Viņš iegāja iekšā un apstājās pie gultas, spriegi raudzīdamies gulētājas sejā. Jaunībā viņa droši vien bijusi diezgan daiļa: kaulu struktūra bija caurcaurēm eleganta, — taču āda ap zodu nokarājās, miesa uz del- miem bija vaļīga un grumbaina. Viņas galvas āda bija ļoti sārta. Viņš paskatījās uz slimnieces pēdu un redzēja, cik smalki ir kāju pirksti. Nagi gan bija dzelteni un biezi kā rags.

Viņš neko nezināja par šo sievieti, taču nebija nekādas vajadzības pētīt viņas slimības vēsturi: arī tāpat varēja redzēt, ka viņa mirst. It kā viņš redzētu, kā iekšējie orgāni mokās, nomanītu, kā uzplijīgu baktēriju karapūļi nogaida slēpnī. Viņš iztēlojās, ka skatās cauri ādai, uz satrakotiem enzīmiem, kas triecas pret trauslo šūnu sieniņām, krādami spēkus, lai izlauztos no šīm mirdzošajām membrānām kā kodīgi plūdi un saēstu, sagremotu, sašķaidītu, aprītu šo ķermeni, līdz tas, zaudējis visu gaismu, sabruks pavisam.

Sieviete sagrozījās un mazliet pārvietoja galvu uz spilvena. Viņa atvēra acis. Raudzīdamās viņā, tā pasmaidīja tik mīļi, ka viņam iesmeldzās sirds.

Viņš pateicīgi saņēma tās roku.

—    Paldies! — viņš teica. — Tu man palīdzēji.

Viņas pirksti gurdeni noraustījās.

—    Guli! — viņš tai čukstēja. — Atgriezies sapņos!

Viņa paklausīgi aizvēra acis. Viņš saudzīgi nolika izdēdējušo roku uz gultas.

Viņš atgriezās tukšajā gaitenī. Viņa staltais stāvs slīdēja gar atvērtajām durvīm un tumšajām telpām, vairs neliekoties zinis par slimniekiem, kas tajās gulēja, dvašodami nāves trūdus. Viņš zināja, ka viņa apņēmība ir stiprināta. Viņš bija atgriezies uz taisnā ceļa.

Visstiprākās alkas: dzīvot mūžīgi. Kas te var nebūt skaidrs?

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

Tei, meitēn! — Ieraugot Miju, "Skorpiona" nakts dežurante La-

X Anisa neizpratnē sarauca pieri. — Ko tu te dari? Ir jau vēls.

—    Sveika, Lanis. Kā klājas Džordžam?

—   Viņš nupat aizgāja, — Lanisa smaidīja. — Bet, Mija, tu viņu nepazītu. Pavisam cits zēns.

Džordžs bija Lanisas piecpadsmit gadu vecais māsasdēls, un vēl pirms gada nepatikšanām ar viņu nebija gala. Taču, kad YouTube parādījās video, kurā Džordžs bija nofilmēts kaujamies ar citu puišeli tā, ka tam otram bezmaz tika norauta auss, Lanisa nosprieda, ka nu reiz ir diezgan. Mija ļoti labi atcerējās šo video. Kvalitāte bija nožēlojama — ar mobilo telefonu bija filmējis kāds puišelis no skatītāju bariņa, — taču zvērisko niknumu varēja redzēt teicami. Spērieni, kodieni, otra sejas ecēšana ar nagiem: šai cīņā nebija ne miņas no grācijas un disciplīnas, tomēr vēl riebīgāk bija redzēt to, ar kādu sajūsmu skolēni — un viņu vidū netrūka meiteņu — kūda abus kaušļus sadot "tam otram". Jau nākamajā dienā Lanisa atveda Džordžu uz dodžo un nodeva Džeisī rokās. Džeisī uzmauca puikam galvā ķiveri, lika uzvilkt cimdus un nodurt zodu. Džordžs vairs neskatījās atpakaļ.

—   Vai dodžo vēl kāds ir? — Mija vaicāja, iedama cauri turniketam.

—   Man liekas, viens vēl ir. Vēl ir daži augšā, svaru zālē, un kāds pārītis baseinā. Bet es taisos sviest visus laukā un slēgt šo bodīti ciet.

—    Es nebūšu ilgi.

Dodžo bija tukšs, tikai lempīgs, resns zellis, ko viņa nepazina, nesakarīgi dauzīja vienu no boksa maisiem. Desmit minūtes uz dullo zvetējis, viņš devās prom.

Būt vienai milzīgajā telpā — tā bija savāda sajūta, un viņa itin kā no jauna atskārta, cik liela ir šī zāle, cik augsti ir tās griesti ar atsegtajām sijām. Līgani pāriedama no pozas uz pozu, viņa brīžam ieraudzīja savu spoguļattēlu: tas šķita bezmaz rēgains. Pagrieziens, uz priekšu, pasniegties, rāviens. Pagrieziens, uz priekšu, pasniegties, rāviens.

Šīs kustības viņa ir izdarījusi tūkstošiem reižu. Ideja, vizualizācija, apņēmība: mantra, ko Čili skaitīja nepagurdams. Apgūsti paņēmienu, iztēlojies, kā tu šo paņēmienu izmantosi divcīņā un tad apņēmīgi to izpildi. Taču, slīdēdama no kustības uz kustību, viņa atcerējās, ko Ešs bija sacījis tonakt, kad izglāba viņu no Arta uzbrukuma: ir cīņas mākslas un ir ielu kautiņi. Tas, ar ko nodarbojas viņa, ir tīrs un šķīsts; ielu kautiņi ir kaut kas pilnīgi pretējs.

Kā viņa tiktu galā, ja iznāktu tā, ka patiešām vajag kauties? Ja atgadījums ar Artu par kaut ko liecina, tad, jādomā, diezgan nožēlojami. Bet kautiņi nebija viņas misija. Viņas dāvana bija sargāšana nevis ar spēka pielietošanas, bet ar dziedināšanas palīdzību. Nodarbodamās ar cīņas mākslām, viņa izkopa cji jutīgumu un dziedināšanas spējas, nevis trenējās nolikt kādu gar zemi.

Pa durvīm galvu pabāza Lanisa:

—    Mija, vēl piecpadsmit minūtes!

Mija pacēla roku par zīmi, ka ir sapratusi. Pietiks laika vēl vienam kompleksam.

Pabeigusi viņa gāja no viena slēdža pie nākamā, likdama dodžo pakāpeniski iestāties tumsai, un pēdīgi stāvēja pie durvīm.

Mija atskatījās uz tukšo zāli, kas spokaini stiepās tālumā, un viņai gandrīz šķita, ka viņa redz senatnes cīkstoņu ēnas: dzird, kā uz paklājiem švīkst viņu tulznainās pēdas, kā pret maisiem tikko dzirdami dun viņu dūres. Viņi kavējās šeit kā rēgi, kas nevēlas atzīt, ka to laiks ir pagājis un vairs nav cīņu, kurām trenēties.

Izslēgusi pēdējo spuldzi, viņa klusi aizvēra durvis aiz muguras.

Sieviešu ģērbtuve bija ciet. Mija pagrozīja durvju tverekli, taču durvis nebija atveramas. Acīmredzot Lanisa jau bija aizslēgusi, neiedomādamās, ka tur iekšā vēl ir Mijas sporta soma.

Mija aizgāja uz foajē, taču pie dežuranta letes neviena vairs nebija. Rotējošās stikla durvis nekustējās, nekur nebija ne dzīvas dvēseles. Pie griestiem sprakšķēdamas dūca dienasgaismas spuldzes.

Viņai bija jātiek iekšā ģērbtuvē: somā bija viņas naudas maks. Varētu pamēģināt atmūķēt durvis — šīs iemaņas viņa pirms dažiem gadiem bija apguvusi no kāda klienta, kurš bija sēdējis par dzīvokļu zādzībām, tomēr viņai pagaidām īsti nebija ieviesies paradums nēsāt līdzi mūķīzeru komplektu. Un, kaut durvis bija taisītas vecajos laikos un tās varētu dabūt vaļā ar kredītkartes palīdzību, viņai kredītkartes nebija: tās bija iekšā, naudas makā. Aiz slēgtajām durvīm.

Mija stāvēja un domāja. Dāmu ģērbtuvē varēja tikt iekšā pa vēl vienām durvīm, kas dīvainā kārtā veda no vīriešu garderobes. Būs jāpamēģina ielavīties pa tām. Resnais boksa maisu dauzītājs droši vien sen ir prom. Ja tikai arī vīriešu ģērbtuve jau nebūs aizslēgta.

Durvis padevās. Garā, šaurā telpa, gar kuras sienām rindojās skapīši un stiepās koka soli, šķita tukša, taču uz betona grīdas bija tumšs pēdas nospiedums un peļķē gulēja slapjas peldbikses. Dušā tecēja ūdens. Tur kāds bija.

Viņa piesardzīgi palūrēja gar stūri. Atšķirībā no sieviešu dušām šeit nebija stikla starpsienu, un dušas telpa bija pilnīgi pārskatāma.

Stāvēdams ar muguru pret Miju, viņš mazgāja matus. Putaini šampūna burbuļi slīdēja lejup gar skaustu un muskuļaino muguru. Tas bija Ešs.

Mija nespēja novērst acis: šie platie pleci un šaurie gurni! Vidukli no gurniem nodalīja izteikta iedeguma robeža. Uz viena gurna bija tetovējums; blīvās, melnās ideogrammas bija lielas un nevainojami skaistas — tās bija zīmējis īsts kaligrāfijas meistars. Vai tās bija ķīnzīmes? Vai varbūt japāņu? Mija nezināja, bet tam nebija nozīmes. Galvenais bija cits: Ešs bija apgalvojis, ka viņam nav tetovējumu.

Dzīvē mēdz būt brīži, kad tu noskārt, ka notiek kaut kas ļoti svarīgs, bet nesaproti, kas īsti. Apjēgsme nāk vēlāk, pārdomājot notikušo. Stāvēdama uz vīriešu dušas sliekšņa, Mija apzinājās, ka šis ir tieši tāds brīdis.

Viņš vienā mirklī sastinga, un Mija nojauta, ka Ešs ir samanījis viņas klātbūtni. Viņš sāka griezties atpakaļ, roka tvēra pēc dvieļa. Mija spēra lielu soli atpakaļ. Apcirtusies uz papēža, viņa izskrēja pa vaļā palikušajām durvīm un metās uz vestibilu.

Šoreiz Lanisa sēdēja aiz letes.

—    Hei, meitēn! Kas par lietu? Redzēji spoku?

—    Atslēdz durvis, Lanis, man tur iekšā ir soma. Kur tu biji?

—   Ai, piedod! Biju uzkāpusi augšā izbungāt laukā tos čaļus no svaru zāles. Ņem! — viņa pameta Mijai atslēgas.

Mija pakampa somu un neuzkavējās ģērbtuvē ne mirkli ilgāk. Dušā varēs ieiet mājās. Viņa negribēja riskēt un uzskriet virsū Ešam.

Kāpēc viņš meloja?

Šis jautājums neaprimdams skanēja viņai prātā gan mājupceļā, gan pošoties uz gulēšanu. Ieslīdējusi starp gludajiem palagiem, viņa apgūlās uz muguras un skatījās ēnainajos griestos.

Ko viņa vispār zināja par šo vīrieti?

Mija atcerējās to dienu, kad pirmo reizi ieraudzīja Adrianu Eštonu stāvam durvīs: uz gaismas fona vīdēja melnas aprises. Tumsa un spožums — vizmas cilvēks. Adrians Eštons bija vieni vienīgi pretstati. Dziedinātājs, kas bija sevi atradis cīņās. Apburošs vīrietis, kura acis lika noskārst vētrainu dvēseles dzīvi. Viņš bija mīkla, un mēģināt viņu izprast bija tas pats, kas ieraudzīt tumsā varavīksni. Vai tādēļ arī Ešs viņu tik ļoti valdzināja? Varbūt viņu piesaistīja tieši tas, cik nestabilā līdzsvarā viņā pastāvēja spēki, par kuru esamību Mijai nebija ne mazāko šaubu? Un jā, izlikties vairs nebija vērts. Viņš Miju piesaistīja.

Pagriezusies uz sāna, viņa piespieda pietvīkušo vaigu pie vēsā spilvena. Atmiņā nāca viņa varenie pleci, veiklās kājas un tas, kā pār spēcīgo muguru straumēm plūda ūdens. Uz bālās ādas spilgti izcēlās melnais tetovējums.

Kāpēc viņam vajadzēja melot?

Nākamajā dienā, kad viņš ieradās uz kārtējo seansu, šis jautājums joprojām bija Mijai mēles galā. Taču viņai vajadzēja tikt galā ar interesantu uzdevumu: kā lai par to pajautā, neatzīstoties, ka viņa lūrējusi gar stūri

—   Kā tas gadījies, ka tev šis ir pirmais tetovējums? — viņa nospieda pedāli, un Andželika iedūcās.

—   Nekad agrāk nebija radies tāds kārdinājums. Vai varbūt es vienkārši gribēju sastapt īsto tetovētāju.

Viņš smaidīja, un Mija pasmaidīja pretī. Nevajag būt tik piekasīgai, viņa aprāja pati sevi. Gan jau viņam ir savi iemesli, kālab viņš neatklāj patiesību. Galu galā nav jau nekādi lielie meli.

Viņa tuvināja Andželiku Eša gurnam.

Sīki meli, nieks vien. Tas neko nenozīmē.

Vasara griezās uz rudens pusi. Krēsla iestājās agrāk, un reizēm, no rīta mozdamās, Mija notrīsēja no vēsuma, kas jautās gaisā. Tomēr vēl aizvien šķita, ka šīs zelta dieniņas ilgs mūžīgi.

Tad piezvanīja Okijs, un viss mainījās.

IZNĀKŠANA SAPNI

Cilvēks savu apkārtni spēj uztvert tāpēc, ka subatomu daļiņas mums smadzenēs atrodas mijiedarbībā ar kvantu enerģijas jūru.

Linna Maktagarta, "Lauks: Visuma slepeno spēku meklējumos"

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Niks ar pirkstu galiem pieskārās savam attēlam spogulī. Viņš pagrieza galvu vispirms uz vienu pusi, tad uz otru. Bija ārkārtīgi dīvaina sajūta — it kā viņš skatītos uz kādu citu, nevis uz sevi. Seja pat viņam pašam likās neizdibināma. Arī ķermenis bija mainījies. Presīte bija cieta; viņam nebija ne unces tauku. Fakts: diez vai viņš jelkad mūžā vēlreiz būs tik uztrenējies.

Ešs ik dienas pievienoja viņa treniņprogrammai ko jaunu. Pēdējā laikā viņš bija koncentrējies uz elpošanu. Pirmoreiz, kad Ešs lika viņam nostāties vuči pozā, Niks jutās kā pēdējais stulbenis. Tomēr tagad viss bija citādi. Vakar viņš bija izbaudījis tādas izjūtas, kādas agrāk nepazina.

Viņi abi ar Ešu bija dodžo. Bija ļoti agrs — tikai dažas minūtes pāri pieciem, — un viņi bija divi vien. Niks bija nule izpildījis pilnu "Dzīvības Vārtu" kustību ciklu un grasījās pabeigt vingrinājumu, noglabājot enerģiju, kurai viņš bija ļāvis ieplūst pa saviem vārtiem. Viņš brīvi stāvēja pozā, ko Ešs bija viņam iemācījis: plaksti pievērti, ceļgali brīvi, pēdas uzņem visu ķermeņa svaru. Labā plauksta atradās zemāk par nabu, kreisā bija uzlikta uz labās.

Blakus bija logs, un viņš drīzāk juta, nevis redzēja, kā aiz netīrās rūts traucas mākoņi. Pēkšņi cauri putekļiem kā nazis izšāvās saulesstars. Tai pašā brīdī viņu pārņēma neticama sajūta — it kā viņš varētu iebāzt roku sevī iekšā un sataustīt ikkatru orgānu. Uz īsu brīdi visi statiskie traucējumi viņa prātā bija apklusuši, un viņš jutās saistīts ar apkārtējo pasauli, itin kā atrastos milzīgā zirnekļa tīmeklī.

§ī sajūta bija tik negaidīta un tik spēcīga, ka viņam aizrāvās elpa. Pacēlis acis, viņš redzēja, ka Ešs vērīgi raugās uz viņu un tad paloka galvu, it kā caurcaurēm saprazdams, kas ar viņu notiek. Tomēr vēlāk abi to nepieminēja, un Niks par to priecājās. Stāstīt par šim izjūtām būtu tas pats, kas noplūkt puķei ziedlapiņas, tā pūloties izprast tās skaistumu. Taisnību sakot, viņam reizē bija arī stipri nemierīgi ap sirdi. Stenētāji šādas lietas nepazina. Kaut kas tāds varēja pastāvēt vienīgi "taureņu" teritorijā.

—    Nik!

Viņš pagriezās. Ģērbtuves durvīs, līdz ausīm smaidīdams, stāvēja Okijs.

—   Hei, vecais! — Niks piegāja viņam klāt un cieši apkampa. — Esi atgriezies?

—    Aha! Riba ir sadzijusi, un Džeisī atcēla aizliegumu.

—    Man prieks to dzirdēt.

Okijs atslēdza savu skapīti un, laimīgi smaidīdams, iestūma tajā somu. No tās rēgojās romāniņš. "Izmisušās sirdis". Prombūtnes laikā Okija gaume nemaz nebija mainījusies.

—   Nik? Es gribēju tev pārjautāt: vai tu joprojām gribi, lai es esmu tavs ringa asistents?

—    Skaidrs, ka gribu. Bez tavas žēlīgās personas es būšu kā bez rokām.

—   Super! — Okijs manāmi nopriecājās. — Tad varbūt aizejam paskriet? Kā būtu, ja es rīt no rīta iebrauktu tev pakaļ?

Niks minstinājās ar atbildi.

—    Kas ir? — Okijs sarauca pieri. — Domā, es netikšu tev līdzi?

—   Okij, es pa šo laiku pamatīgi trenējos.

—   Vecais, es arī neesmu tizlenis! Jā, maisam mani klāt nelaida, bet pēdējās pāris nedēļas es ar riteni esmu nobraukājis visu pakaļu zilu. Es esmu labā formā, goda vārds!

Niks pats brīnījās, cik ļoti viņam negribas iesaistīt Okiju viņa treniņos ar Ešu. Un viņam visnotaļ šķita, ka arī Ešs par vēl vienu kompanjonu nebūs sajūsmā.

Okijs ar troksni aizcirta skapīša durvis.

—    Skaidrs. Es sapratu. Tev tagad ir cits treniņbiedrs.

—   Ne jau par to ir runa, Okij.

—   Man liekas, par to gan. — Okijs purināja galvu tā, ka dredi lēkāja pa gaisu. — Bet es negribu vairs par to runāt.

Niks jutās nelāgi.

—   Okij, tas ir tikai līdz ringam, labi? Tu neņem ļaunā?

—    Kur nu. Vēsi. — Taču Okijs neskatījās viņam acīs.

—    Okij…

—   Džeisī gaida. — Okijs uzgrieza viņam muguru un izsoļoja pa durvīm.

Niks pacēla roku, it kā gribēdams Okiju aizkavēt, taču pēc brīža ļāva tai noslīgt gar sāniem. Galu galā, tas ir tikai līdz mačam, ko tur daudz…

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Mija vieglītēm susināja Eša ādu ar papīra dvieli.

— Vēl pēdējo reizi nākamnedēļ, un tad jau būs gatavs. Tā, neaizmirsti…

—   Es zinu. Pārsēju atstāt līdz ritam.

Iezvanījās telefons. Ja viņa paņems klausuli, cimdi vairs nebūs sterili, tādēļ Mija ļāva atbildēt ierīcei.

—   Mija! — Automātiskajā atbildētājā visas balsis izklausās bleķai- nas, taču sajūsma Okija balsī nebija noslēpjama. — Tu tur esi? Neesi? Vienalga, klausies! Man ir jaunumi! Es eju ringā! Jā! Svētdien Lankās- teras "Tavernā". Tad nu atceries pasapņot par mani, mazulīt! Norunāts?

Mija steigšus paķēra klausuli, pašķielēdama uz Ešu: kādus, diez, brīnumus viņš tagad domā.

—   Okij? Kā tu vari iet ringā? Tu taču tikai pirms nedēļas atgriezies dodžo!

—   Jā, es zinu. Bet tam čalim, kam vajadzēja cīnīties, ir piemetusies angīna, un vajag atrast kādu viņa vietā.

—   Ko saka Džeisī? Tu taču neesi gana labā formā.

—   Džeisī neiebilst. Mija, tur būs tikai trīs raundi. Malks svaiga gaisa: es tikšu vaļā no rūsas. Tev jāsāk sapņot, ja?

—   Jā. — Viņa atkal nemierīgi paskatījās uz Ešu, kurš joprojām gulēja uz muguras un, šķiet, nebija sevišķi ieinteresēts noklausīties vienpusējo sarunu. — Norunāts.

Kad viņa nolika klausuli, Ešs rāmi apvaicājās:

—   Tad kad Okijs iet ringā?

—   Šosvētdien.

—    Kāpēc tu rauc pieri?

—   Uztraucos. Cīņa nebūs ilga, un es zinu, ka viņš centās nezaudēt formu, bet, zini, rings paliek rings. Trīs raundi vai desmit, tas vienalga ir bīstami.

—   Es uzaicināšu nākamās pāris dienas patrenēties kopā ar mums. Tas viņam par ļaunu nenāks.

—   Jā, lieliska doma, paldies. — Viņa apvija rokas ap vidukli, it kā būtu sameties auksti. Pēc daudzām nedēļām viņai pirmoreiz prātā ienāca Valentīns.

—    Par ko tu domā?

Mija papurināja galvu.

—   Tāpat vien. Man tomēr jāuzliek tev tas apsējs. Pagaidi, tūlīt sadabūšu jaunus cimdus.

Ar leikoplasta strēmelītēm nostiprinājusi apsēju, viņa pagrūda krēslu atpakaļ. — Gatavs.

—    Paldies!

Mija uzgrieza Ešam muguru un sāka nokopt paplāti. Viņas rokas darbojās automātiski, prātā doma dzina domu. Ja Okijs iet ringā svētdien, tas nozīmē, ka viņai jāiznāk sapnī piektdien. Vēl trīs dienas.

Iznākšana sapnī. Pakrūtē iemetās pazīstamā bažu un sajūsmas smelgoņa.

Par Ešu viņa bija pavisam aizmirsusi un, pagriezusies atpakaļ, pārsteigta atklāja, ka viņš stāv tieši aiz muguras.

Pēkšņi Mija ļoti izteikti apzinājās viņa tuvumu. Ešs vēl nebija uzvilcis kreklu, un Mija juta kvēli, kas nāca no viņa auguma.

—    Rādās, tu tiešām ļoti uztraucies par Okiju…

—    Viņš ir mans draugs. Es uztraucos par visiem saviem draugiem.

Ešs izstiepa roku un atbalstījās pret sienu viņai aiz muguras, tā itin kā ieslēgdams viņu skavās. Mija saoda muskusa smaržu, kas vēdīja no viņa kailās ādas.

—   Tavs pulss steidzas kā negudrs. — Viņš pacēla otru roku un ar pirksta galu pieskārās viņas kakla bedrītei; Mijai uzmetās zosāda, it kā tur būtu uzmeties kāds kukainis. Viņa sāka elpot seklāk. Tad norīstījās, un sajuta mutē sāļumu.

Eša pirksti lēni, lēni nostaigāja gar viņas sprandu un apstājās tieši aiz blūzītes vaļējās apkaklītes. Mija juta, kā viņā, kaut kur slepenos dziļumos, uzšaujas liesmas mēle.

—   Mija. — Eša lūpas pieskārās viņas pierei, viņas vaigiem. — Mija. — Viņa aizvēra acis, un šīs lūpas bija arī viņai uz plakstiem. Viņš kaut ko murmināja Mijai matos, taču vārdus nevarēja saprast. Ar plaukstām aptvēra viņas vidukli, pirksti caur plāno kokvilnas blūzīti taustīja viņas miesu. Pēkšņi viņš raušus pierāva Miju sev klāt, reizē piespiezdams pie sienas. Jau pēc mirkļa Ešs viņu skūpstīja, un viņa manīja, kā viņas lūpas paveras, kā saskaras mēles. Dzīslās sāka plūst karsta straume. Lēna uguns kāpa augšup pa viņas kājām, paduses kļuva miklas.

Vai tad viņa jau no paša sākuma nebija zinājusi, ka tā notiks? Vai tieši uz to slepenībā nebija cerējusi? Viņa mēle lēni, lēni kustējās Mijas mutē. Cauri plānītiņā auduma blūzītei varēja just viņa roku kvēli, Mija manīja, kā Eša gurns cieši blakus viņējam saspringst.

Ešs skūpstīja viņu cieši, viņas mute pavērās arvien platāk. Pēkšņi Miju pārņēma sajūta, it kā viņas prāts būtu kļuvis ledusauksts, it kā viņa atrastos ārpus sava ķermeņa un noraudzītos lejup: uz vīrieti, kas neatlaidīgi lauzās uz priekšu, uz padevīgo sievieti viņa skavās.

Mija vienā mirklī nāca pie prāta.

—   Nē. — Viņa pagrieza galvu sānis, aizslīdēdama no viņa mutes pieskārieniem.

—   Nebaidies! — Viņš liecās tuvāk. Viņa lūpas atkal meklēja Mijas muti, vaigu skāra viņa siltā elpa.

—   Nē! —Viņa ar spēku piespieda plaukstu Ešam pie krūtīm. Vienu īsu jo īsu acumirkli Mija juta viņa pretestību. Muskuļi zem

viņas delnas saspringa, un viņa piepeši ārkārtīgi skaidri apzinājās, cik šis vīrietis ir stiprs. Taču jau pēc brīža viņš pakāpās atpakaļ.

—   Piedod. — Viņa sejā vairs nebija lasāmas nekādas emocijas.

—   Nē, tu piedod, vienkārši… Viņš pacēla roku.

—    Neizskaties taču tik izbijusies, Mija. Tas nav pasaules gals.

Viņš piegāja pie krēsla, uz kura gulēja viņa krekls, un pārvilka to pāri galvai. Mija piespieda pie lūpām trīcošos pirkstus. Mutē bija asiņu garša, sāļi sviedri no savainotās lūpas. Viņš apstājās pie durvīm:

—    Es tevi brīdinu, dārgā: es tik lēti nemēdzu atkāpties.

Viņa seja bija neizteiksmīga, taču aiz slēģotā skatiena jautās nepagurstoša, neapturama mērķtiecība.

—   Vari noliegt, cik tik gribi, bet tas neko nemaina: mēs ar tevi esam radīti viens otram. Tāds tādu pazīst.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai XL

Kas ir dzimumu savstarpējās pievilkšanās būtība? Fantāzija.

Tur nav nekā droša. Nav nekā piejaucēta. Nav nekā abpusēja.

Fantāzija savas būtības dziļumos ir vientuļa. Tai nav vajadzīga atbilde. Atbilde ved uz izdibināšanu, un tā ir fantāzijas nāve.

Bet ko iesākt, ja tu sastopi kādu, kam fantāzija ir kaulos, asinīs, viņas prāta elektriskajā strāvā, viņas šūnu enerģijā?

Šodien es ieskatījos viņas acīs, un man vajadzēja sev atgādināt: piesargies. Trauslums var būt arī nāvējošs.

Skūpsti mani, gaisma, skūpstiet mani, pīšļi…

CEĻŠ: Jiņ Sapnis

MELNA GAISMA: VRZ: PL9 ŽP2, SPK: 1, LAIKS: 8, VT: ŽP1 Baltā gaisma: nav

trīsdesmit sestā nodaļa

Bija Okija cīņas priekšvakars, un viņai bija laiks iznākt sapnī. Laiks aizmirst visas raizes un problēmas, kas nedeva mieru un izsūca enerģiju. Ešs, Niks un viņas juceklīgās, nesaprotamās jūtas pret abiem: tam visam vajadzēs pagaidīt. Šonakt viņa bija Sargātāja, un viņai rūpēja vienīgi Okijs.

Mija saviem aizbilstamajiem allaž sacīja, ka viņa noredz tos sapņos. Tā gluži nebija, taču sapņi bija tāda lieta, ko viņi saprata, un Mollija bija piekodinājusi neiedziļināties skaidrojumos. Vaiči un reiki nebija no tiem jēdzieniem, ar kuriem stenētāji zināja rīkoties. Viņi ar grūtībām spēja pieņemt domu par enerģijas novadīšanu ar plaukstām, taču ideja par reiki meistari, kas piekopj tāldziedināšanu ar meditācijas starpniecību, viņiem liktos pilnīgi bezjēdzīga.

Iznākšana sapnī prasīja vēl lielāku ticību un uzticēšanos. Tādi hinduismā un budismā izmantoti jēdzieni kā sāmajāma un siddhi garīgais spēks lielākoties atradās ārpus stenētāju koordinātu sistēmas. Iziešana no fiziskā ķermeņa un pārvietošanās paralēlajās telpās viņu domāšanai bija kaut kas pilnīgi nesaprotams un pat domas par to vīrus satrauca. Tādēļ Mija klausīja Mollijas padomam nesarežģīt lietas un runāja tikai par sapņiem. Turklāt doma, ka Mija redz viņus sapņos, neizmērojami glaimoja viņas dūkulīšu godkārei. Kuram vīrietim gan varētu nepatikt tas, ka sieviete par viņu sapņo?

Iznākšana sapnī… labirints labirintā…

Tas, kā iznākšanai sapni jānotiek, Mijai nekad nebija sagādājis grūtības. Šo metodiku viņa bija apguvusi intuitīvi. Lielākoties siddhi spējas tiek apgūtas sādhanā — uzcītīgās meditācijās un jutekļu savaldīšanā, taču Sargātājām spēja iziet ārpus fiziskā ķermeņa ir iedzimta.

Mollija neizrādīja pārmērīgu ziņkāri par šo unikālo talantu, kas bija iebūvēts viņas DNS; viņa to vienkārši pieņēma un ar labpatiku lika lietā. — Ja tu mēģināsi noslēpumainas mākas aprakstīt, tu vairs netiksi tām klāt, — šādi viņa mēdza atbildēt uz Mijas jautājumiem. Taču Mijai vajadzēja saprast, un viņa ķērās pie lasīšanas: lasīja visu, sākot no cuku- rainām New Age brošūrām un beidzot ar akadēmiskās interneta vietnēs publicētiem nomācošiem neirologu referātiem. Viņa lasīja alkatīgi, aizrautīgi un brīnīdamās.

Viņa uzzināja, ka lielākoties, atšķirībā no viņas pašas pieredzes, iziešana no fiziskā ķermeņa notiek nevis dziļas meditācijas rezultātā, bet gan spontāni. Parasti tā atgadās miegā, visbiežāk — mirklī, kad cilvēks teju, teju zaudēs apziņu. Iziešana ārpus fiziskā ķermeņa ir spilgtu sapņu māsīca, taču ir daudz izteiktāk pieredzama un cilvēks paliek pie pilnas apziņas, kaut arī vairs negūst tiešus datus no fiziskā ķermeņa jutekļiem. Bieži par šo pieredzi stāsta cilvēki, kas atradušies uz nāves sliekšņa. Pēc visa spriežot, lai to piedzīvotu, nepieciešams vai nu pastiprināta, vai samazināta uzbudinājuma stāvoklis: cilvēki atstāj savu fizisko ķermeni vai nu pusmiegā, vai ārkārtīgi spēcīgas spriedzes brīžos — dzemdībās, autokatastrofā, krītot no klints. Šādā stāvoklī mēdz atgadīties tik spēcīgi piedzīvojumi, ka smadzenes kļūst no šīs pieredzes atkarīgas, un cilvēki ir gatavi pakļaut sevi vissadistiskākajiem apstākļiem — bezmaz mumifikācijai, — lai tikai sasniegtu ilgoto sensoro deprivāciju, kas var beigties ar iziešanu ārpus fiziskā ķermeņa.

Zināms, šī sajūta, ka tavs ķermenis paliek, kur bijis, bet tu ceļo pa izmainītu realitāti un pēc tam atgriezies ķermenī, ir pazīstama kopš aiz- seniem laikiem: ziņas par to ir gadu tūkstošiem vecas. Taču Mija atklāja, ka zinātne par šo fenomenu sāka interesēties tikai pēc pirmajiem plašajiem pētījumiem, kurus 1968. gadā veica Sēlija Grīna. Kopš tā laika neirologi, izmantojot binaurālu pulsāciju, lai izraisītu smadzeņu tēta viļņu frekvences vai stimulētu deniņu un paura daivu saskarsmes apvidu smadzeņu labajā pusē, mēģinājuši apzināti izraisīt sajūtu, ka pētījumu objekts ir izgājis ārpus sava fiziskā ķermeņa. Tomēr tikai 2007. gadā H. Henri- kam Ērsonam Londonas Universitātes koledžas Neiroloģijas institūtā izdevās izstrādāt eksperimentālu metodiku, ar kuras palīdzību izraisīt fiziski veselos eksperimenta dalībniekos sajūtas, kas atbilst t.s. OBE (ārpus ķermeņa pieredzes) trīsdaļīgajai definīcijai.

Taču, kaut arī zinātnieki tagad spēj pēc sava prāta inducēt šīs norises, viņiem joprojām nav izprotami ceļojumi, kuros dodas viņu izpētes objekti, un nav arī skaidrs, kālab tā notiek.

Ja mēģina noslēpumainas mākas aprakstīt, tām vairs netiek klāt…

Sakrustojusi kājas, Mija sēdēja pie lielā spoguļa. Parasti viņa pirms iznākšanas sapnī cītīgi gatavojās, veselu nedēļu ilgas stundas meditēdama. Taču Okija cīņa bija uzradusies tik negaidīti, ka šoreiz viņa tādu greznību nevarēja atļauties. Ko tu padarīsi.

Gaisma viņas istabā bija izslēgta, taču mēness aiz loga spīdēja tik spoži, ka viņa pavisam skaidri redzēja savu atspulgu. Pēdas atbalstītas pret augšstilbiem. Viena roka guļ uz ceļgala, otrā ir Okija fotogrāfija. Cik jauns viņš izskatās; uzspēlēti agresīvā poza ērmotā kārtā liek viņam izskatīties neaizsargātam. Paturēdama fotogrāfiju acīs, viņa lūkojās tai garām un ieelpoja, uzņemdama enerģiju, kas atradās viņpus rokas, caur degunu raidīdama to rīklē un viduskanālā; tad izelpoja, pielūkodama, lai viss process soli pa solītim norisinātos pretējā virzienā.

Prāts kļuva tukšs, — taču viņa sāka sajust straumi. Rau, te jau tā bija, tā mutuļoja viņas vēdera dobumā — neapturama enerģijas plūsma, kas no vēdera dobuma strāvoja augšup, kaklā, līdz sasniedza pauri, ari pirkstu galus un pēdas; viņas ķermenī plūsmoja dzīvības paisums, tas skalojās viņpus plakstiem, traucās pa smadzeņu puslodēm, mudināja viņu iznākt sapnī…

Iznākt sapnī. Mēness bija izbalinājis sienu baltu, taču, gar to iedama, Mija nemeta ēnu. Šī norises daļa viņai nepatika. Viņa bija neveikla lupatu lelle. Ceļojuma pirmajā posmā viņa bija gaužām nestabila, ceļgali ļodzījās. Bija pazudusi telpas izjūta, viņa varēja ieskriet ar pieri sienā. Mija ieskatījās spogulī, domādama, ka ieraudzīs galvu šūpojamies uz pleciem kā magoņziedu kāta galā, taču viņai neizdevās saskatīt savu seju. Spogulī bija redzama sieviete, kas nekustīgi sēdēja viņai aiz muguras, ļenganos pirkstos satvērusi fotogrāfiju.

Kājas jau drošāk stāvēja uz grīdas. Viņa sāka atgūt līdzsvaru. Kad viņa bija tikusi līdz logam, prāts bija dzidrs kā zvans. Viņa uz mirkli apstājās, izjuzdama milzīgo pilsētu ar miljoniem spoži apgaismoto logu, kas itin kā šūpojās uz tumsas fona kā spoži dzelteni palagi. Šī bija gaismas pilsēta, un tur neko nespēja mainīt arī aukstā, melnā upe, tumšās ieliņas un tukšās, aizslēgtās biroju telpas. Mirdzošu ielu pilsēta, dūcošu elektrības vadu pilsēta, zem kuras pazemes tuneļos traucas vilcieni. Dvēseļu pilsēta. Viņa noskārta krietnas dzīves un nejaušas eksistences; skvēros ziedēja puķes, cauri aiznaglotiem logiem spraucās zāle. Viss bija saistīts. Ieklausoties varēja dzirdēt pilsētas elpu…

Bija laiks doties. Patvērums gaidīja. Pat neatskatīdamās uz nekustīgo stāvu, kas klusi sēdēja aiz muguras, viņa spēra soli uz priekšu.

Ārā, tumšajā ielā, nenolaizdams acis no augšstāva atvērtā loga, uz Sargātājas māju skatījās Zaglis. Viņš juta tās enerģiju: kaut kas bija mainījies gaisā viņam apkārt. Zaglis nomanīja viņas bālās aprises, viņas domu vieglo grūdienu. Viņa bija pienākusi pie loga un stāvēja, ieplestām rokām, atmestu galvu, atsedzot balto kaklu. Tad viņa spēji noliecās — šai kustībā nebija ne miņas no vilcināšanās vai bailēm. Dzenpo ukemi. Tas bija nevainojami veikts kritiens no vidukļa — ne aci nepamirkšķinot, ne rokas nesavicinot.

Zaglis aizvēra acis un skatījās, kā Sargātāja aiztraucas.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Iznākšana sapnī bija apzināts solis. Atrast Patvērumu varēja vienīgi ar laimīga gadījuma palīdzību. Bija tādas reizes, kad viņa meklēja velti; vajadzēja pārtraukt meditāciju un sākt visu no sākuma. Tomēr šonakt viņa to uzgāja gandrīz uzreiz: vēl pirms mirkļa viņa krita tukšumā, — un tad pēkšņi viņas kājas skāra cietu zemi.

Pirmo reizi viņa Patvērumā bija ieradusies, sargādama Beniju, savu pirmo aizbilstamo. Viņai tikko bija palikuši astoņpadsmit gadi, Mollija vēl bija dzīva. Benijam bija žiglas kājas, sīksts, stiegrains augums un milzīgas ausis; kad gaismas avots atradās viņam aiz muguras, tās bezmaz spīdēja. Viņas aizbildnībā Benijs bija tikai septiņus mēnešus, tad viņš aizgāja no ringa. Tad viņa uzņēmās gādību par Valentīnu. Drīz pēc tam — arī par Bilu un Okiju. — Trīs aizbilstamie, — bija piekodinājusi Mollija. — Citādi tu izvārgsi. Tikai trīs.

Ik reizi, kad viņas aizbilstamais posās doties ringā, viņa iznāca sapnī un devās uz Patvērumu, lai tā sienās smeltos dziedinošu enerģiju. Viņa nāca šurp, lai uzlādētu savu cji un pēc tam nodotu to saviem lolojumiem. Fagun. Tas bija gadu simteņiem sens rits, un, lai to varētu veikt, aizbilstamajiem allaž vajadzēja laikus ziņot viņai par gaidāmajām cīņām. Valentīns vienmēr bija tā darījis. Kāpēc tai pēdējā reizē viņš neturēja savu solījumu?

Nē. Mija apņēmīgi izraidīja Valentīnu no sava prāta. Ja viņa tagad par to domās, tad kļūs nedroša, iekšējā enerģija iestrēgs un Okijam no viņas nebūs nekāda palīga.

Patvērums vēl nebija saskatāms, tas atradās aiz takas līkuma. Mija uz brīdi sastinga, ausīdamās visām maņām. Augstu debesīs spīdēja mēness, taču no lielajiem kokiem viņai apkārt biezēja dziļas ēnas. Taka izskatījās pirmatnēja, it kā neviens pa to nekad neietu, sūnas viņai zem kājām bija mīkstas un nenomīdītas. Kad viņa pastūma vārtus, kas aizšķērsoja viņai ceļu, aizbīdnis uzreiz negribēja padoties.

Taču, ļaudama vārtiem atkal aizkrist ciet, viņa juta, kā viņas sirds ielīksmojas. Mājas, viņa domāja, basām pēdām noglaužot mīkstās sūnas. Mājas. Iedama pa mēness iesvītroto taku, viņa zināja, ka zem kājām ir spokainas pēdas, neredzamas zīmes, kas ved viņu uz priekšu, — zīmes, ko bija atstājušas daudzus jo daudzus gadus šurp nākušās Sargātājas. Reizēm tās viņai rādījās sapņos: sievietes ar slaidiem kakliem un sudraba acīm, pāri gadsimtiem sadotas rokas, — viņas lika kopā savus sapņus, kaut arī viņu kopīgais sapnis — un nasta — pasaulei vairs nebija nedz dārgs, nedz saprotams.

Sargātājas bija šamanes, dziednieces un lolotājas. Tās bija sastopamas visās pasaules malās, tomēr par viņu garīgajām mājām vēl aizvien uzskata Austrumus. Senajā Ķīnā un feodālajā Japānā Sargātāju gādība par karavīriem bija visiem zināma un atzīta. Kareivja un viņa lolotājas attiecības baudīja cieņu. Sargātāja bija līdztiesīga spēlētāja pasaulē, ko veidoja dzeja un nāve no zobena cirtiena.

Lielākoties Sargātājas bija jogas un reiki meistares, cīņas mākslu lietpratējas. Var likties, ka dziedinātājai cīņas mākslas ir dīvaina nodarbe, taču dziedināšana un cīņas mākslas allaž ir gājušas rokrokā. Mija zināja, ka vēl mūsdienās, ja tu Ķīnā vai Taivanā pavēstīsi, ka nodarbojies ar tradicionālajām cīņas mākslām, cilvēki sāks nākt pie tevis un stāstīs par savām slimībām.

Taču reizē tradicionālo cīņas mākslu pasaule allaž ir bijusi maniakālas slepenības pasaule. Daudzu kustību nozīme tika atklāta vienīgi izredzētiem un uzticamiem mācekļiem vai ģimenes locekļiem. Laika gaitā milzīgs cīņas mākslu zinšu korpuss ir gājis zudumā, jo pašas svarīgākās ziņas tika apraktas zemē, noglabātas vai aizliegtas ar likumu. Sargātājas kļuva par "slēpto zinību" pasaules iemītniecēm. Tā bija klaustrofobiska pasaule, un skābekļa trūkums atņēma Sargātājām spēkus. Masu apziņā viņu loma līdz nepazīšanai pārvērtās. Sargātājas sāka uzskatīt par prostitūtām, kas apkalpo vīriešus, kuri savu iztiku pelna, cīnīdamies rituali- zētās kaujās: liekēdes, grūpijas, — par sargājošo uguni vairs neviens nezināja.

Taka, pa kuru gāja Mija, kļuva šaurāka. Viņa jau bija gandrīz klāt, un sirds sāka pukstēt straujāk. Līkums izveda viņu laucītē — viņa bija galā.

Ēka bija gara un zema, tajā varēja iekļūt no garensienas puses. Tā bija celta no akmens, jumtu klāja bambusniedru segums. Biezās koka durvis allaž bija pusviru.

Laucītē smaržoja jasmīni, gaisā jautās arī citas, ne tik civilizētas smaržas. Uzkāpusi šaurajā koka lievenī, viņa, garām iedama, iekustināja trauslu vēja zvanu kūlīti, un tie sudrabaini iešķindējās. Uz durvju vēr- tnes, pie kuras viņa bija apstājusies, bija uzgleznota Sargātājas zīme: divas garu skropstu noēnotas acis, vienā no tām — aplis ar trim svītrām. Aplis simbolizēja enerģiju; trīs līnijas — tiltu, kas šķērsojams, lai to smeltos.

Mija viegli uzlika roku uz durvju vērtnes. Šeit mājoja viedo sievu gari. Tādā vietā nedrīkst iedrāzties pa galvu, pa kaklu. Jānāk ar bijību: pateicībā par iedvesmu un dziedinošo enerģiju, kas glabājas šajās sienās.

Viņa atvēra durvis.

Zaglis skatījās, kā Sargātāja uzliek roku uz durvju vērtnes un tās plaši atdarās.

Viņš pats nebija iznācis laucītē, viņš stāvēja mežmalā. Patvērums mirdzēja mēnesnīcā; viņš stāvēja ēnā. Apkārt čīkstēja aizmigušo koku zari.

Viņš šeit nekad nebija bijis, taču viss izskatījās tieši tā, kā vajadzēja, un viņš jutās caurcaurēm apmierināts. Biezās sienas un jumta zemās, nolaidenās dzegas liecināja par jauku pamatīgumu. Uz akmens bluķiem pie durvīm bija iecirstas zīmes, viņš tās spēja izlasīt pat iztālēm: zeme, uguns, ūdens, metāls un koks — pieci simboli, kas bija kopīgi Sargātājām un nindzjucu lietpratējiem. Tie visi bija pārvērtību simboli, un vēstīja par enerģiju, par tās izmantošanu cīņā un bēgšanā. Pa labi no durvīm simboli bija attēloti radošajā ciklā: ikkatra enerģijas manifestācija dzem- dināja nākamo. Durvju kreisajā pusē tie paši simboli bija iznīcinošajā fāzē: ikkatru enerģijas manifestāciju iznīcināja iepriekšējā manifestācija.

Viņa bija nozudusi aiz durvīm. Zaglis ilgodamies skatījās uz namu.

Lampas Patvērumā allaž lēja liegu, klusinātu gaismu. Mija iegāja Lielajā zālē, kas bija glāsmainas gaismas un maigu ēnu pilna. Basās kājas ar prieku spēra soļus pa mirdzoši spodro grīdu. Sienassegās spulgoja izšuvumu pavedieni, zaigoja piesātinātie purpura un zelta toņi gleznojumos uz vaši un zīda.

Adata un ota bija iemūžinājusi mīklainas zīmes un netveramas figūras: drosmīgus samurajus, mūkus karotājus, bālpirkstes sievietes ar acīm, melnām kā dzeloņplūmes, matiem kā mākoņiem. Tur bija vīri ar smagiem pleciem un muskuļotiem gurniem, sievietes ar safrāna švīkām uz pieres un obsidiāna spoguļiem pie jostas…

Tur bija traģiskās brigantu Sargātajas portrets — šī rudmate dzīvoja karalienes Kartimanduas laikā, un aizbilstamais viņu noindēja; ļaundarības iemesls ir pagaisis laikmetu miglā. Blakus domīga Sargātāja, kas dzīvoja pēc Otrā pasaules kara — okinavu priesteriene no Henzas salas. Rokā viņa turēja trīs pēdas garu tetovēšanas irbuli; viņai pie kājām tupēja aizbilstamais, notetovēts no vienas vietas.

Tur bija pat džagu valdnieces Tembandumbas portrets — šī nodevīgā Sargātāja vēlējās atjaunot amazoņu kultu un slepkavot vīriešus. Raudzīdamās valdnieces smagajās acīs, Mija atcerējās auksto decembra nakti, kad Mollija viņai stāstīja par Sargātāju, kas pieteica karu visiem vīriešiem un no dziednieces kļuva par kaitnieci. — Mija, tev jāzina: Sargātājas var gan dziedināt, gan bendēt. Viņas nav tikai gaismas bērni — ja viņas pašas to pieļauj, tad viņas pārņem ari tumsa. Enerģija var plūst pretējā virzienā. Fači var izrādīties bīstams. Neaizmirsti par to! — Viņa atcerējās, kā, klausoties Mollijas balsī, no omulīgā nama ar aizsnigušajiem logiem bija aizceļojusi uz Kongo tveicīgajiem mūžamežiem, kur neprātīga valdniece lika mātēm nogalināt dēlus un no to ādas taukiem vārīt ziedi. — Madžidže samba, — valdniece čukstēja, — ziedieties ar burvju virumu, un jūsu dzīvības spēks augs augdams: jūs dzīvosiet mūžīgi!

Lielajā zālē bija daudz dārgumu, taču Mija gāja tiem garām, acu nepaceldama. Šos talismanus un amuletus viņa bija jau izpētījusi, šonakt viņa vēlējās taisnā ceļā doties uz dodžo.

Beidzot. Viņa iegāja vēsajā, askētiskajā zālē. Tajā nebija košuma, nebija tīstokļu un simbolu — vien sešpadsmit salmu paklāji un spoguļi.

Mija zemu paklanījās tukšajai telpai, to skolotāju gariem, kas te bija dvašojuši. Viņa ieņēma pamatstāju. Uzsākdama iet allaž nemainīgo ba- gua apli, viņa itin kā sadzirdēja kaut kur aiz muguras nošķindam vēja zvanus. Laikam bija sacēlies vējš.

Enerģija šeit bija bezmaz ar roku sataustāma. Zaglis vieglām kājām iegāja pa atvērtajām durvīm.

Neizturami gribējās visu izpētīt, taču viņš apmierinājās ar īsiem skatieniem, ko garāmiedams uzmeta neskaitāmajiem dārgumiem. Grāmatas, gliemežvāki, izbalējuši kauli un sausu zāļu saišķi, kas bija skaisti izkārtoti vienkāršā koka lādē. Blakus smilšu pilnas krūzes un spodras kūjas. Niša, veltīta Močidzuki Hijomei, sešpadsmitā gadsimta miko vadonei, kas bija trenējusi pulciņu no mājām aizbēgušu meiteņu, kuras kļuva par Takeda dzimtas Sargātājām. Un visur — Sargātāju zīmes: acis raudzījās uz viņu no sienām, no dzegām, tās bija uzgleznotas pat uz grīdas dēļiem viņam zem kājām. Tik daudzu skatienu uzraudzīts, viņš jutās neomulīgi.

Viņš un Sargātāja te šonakt nebija vienīgie dzīvie. Izgājis no milzīgās zāles, viņš nonāca šaurā gaitenī, kur virmoja un blīvējās gaismas plaknes; likās, sienas viņam līdzās nestāv uz vietas. Pagāja kāds brīdis, kamēr viņš saprata, ka lūkojas uz tūkstošiem melnu circeņu. To spārni tumši vizēja. Viņš neskaidri atminējās, ka Āzijā circeni uzskata par gudrības, laimes un cīņasgara simbolu. Circeņi sedza akmens sienas kā dzīvi gobelēni, un viņš sāka iet lēnāk, sargādamies, lai tiem nepieskartos. Tie bija pārdabiski klusi: ne čirkstiena, vien mēmas, spokainas taustekļu šūpas. Zaglis raudzījās uz tiem kā apburts, taču reizē tie viņā izraisīja ari vieglu pretīgumu.

Tieši priekšā bija dodžo. Spogulī vīdēja Sargātājas stāvs. Viņas seja bija rāma un atvilgusi, cita citai sekoja plūdenas kustības.

Viņš iegāja pa durvīm.

Nu, paskatīsimies, kas tev ir iekšā.

Kad viņai aiz muguras parādījās svešais stāvs, Mija bija tik pārsteigta, ka zaudēja modrību. Pēc sekundes desmitdaļas viņa jau aizlidoja pa gaisu. Kaut arī grīdu sedza paklāji, viņa ar plecu triecās pret to tik spēcīgi, ka aizrāvās elpa.

Viņš bija aizlidinājis Miju pāri visai zālei. Viņa uzrausās tupus un paskatījās uz stāvu, kas raudzījās viņā no dodžo otra gala. Viņš bija ģērbies melnā un paslēpis galvu kapucē tā, ka varēja redzēt vienīgi acis. Kā bandīts kaut kādā otršķirīgā filmā, viņa nikni nodomāja. Lai kā sāpēja sasistais plecs, apstulbušās smadzenes nespēja noticēt svešā klātbūtnei. Viņam nebija tiesību te atrasties. Šis bija Patvērums, šī vieta bija domāta apcerei un rituāliem, nevis brutalitātei.

Cik ilgi svešais jau viņai uzglūn? Kāpēc viņa agrāk nebija sajutusi tā klātbūtni? Tagad viņa pilnīgi skaidri manīja uzbrucēja cji, tas apstulbinoši triecās viņai virsū, viņa to sajuta ar kaulu smadzenēm. Turklāt tas mijiedarbojās ar šīs telpas enerģiju, sajauca to, padarīja haotisku.

Viņš metās uz priekšu gludā, nāvi vēstošā slīdējumā — tas bija īpatnējs palēciena solis: viņš ar aizmugurējo kāju allaž atspērās pret priekšējo. Tādējādi viņš attālumu līdz Mijai pievārēja neiedomājamā ātrumā, un viņas dusmas spēji pārtapa bailēs. Un tad jau svešais raidīja īsu, precīzu locītavas kustību — kā dievlūdzējs kukainis: izstieptiem pirkstiem. Viņa par mata tiesu izvairījās no šī sitiena, pamukdama iesānis.

Viņš bija neticami ātrs. Turklāt svešais, liekas, noskārta viņas kustības vēl pirms Mija paspēja pakustēties. Mēģinādama turēties pretī uzbrukumam, viņa apzinājās, ka saka viņam priekšā, ko darīt, ļauj svešajam noprast viņas nodomus. Viņas kustības bija prognozējamas. Domas, kas jaucās pa galvu, traucēja, un izbīlis nelāva viņai aizstāvēties, kā pienākas. No visa spēka sasprindzinājusi plecus, viņa izmisīgi metās svešajam virsū ar "āmura" sitienu — kopā saņemtām abām rokām. Viņš pacēla roku un vienā mierā nobloķēja.

Ja tavs pretinieks ir augumā lielāks, nekad nevērsies ar spēku pret spēku: uzvarēs tas, kura spēks ir lielāks. Ja Cili vispār viņai bija kaut ko iemācījis pa šiem daudzajiem gadiem, tad tieši šo bezgala vienkāršo un loģisko principu. Un tieši to viņa tagad atmeta pašu pirmo. Liekot savu fizisko spēku pretim uzbrucēja spēkiem, viņa nonāca aci pret aci ar nesalīdzināmi stiprāku un jaudīgāku personu. Viņai vajadzētu apiet viņa uzbrukumus un ieiet tajos ar apļveida kustībām, zagšus kustībām, slīdēt viņam līdzi, ieklausīties viņa ritmā, gaidot, kad radīsies izdevība likt lietā taisnu leņķi vai sviru. Aiki: pavērst viņa ķermeni pret viņa prātu, izmantot pretinieka spēku, nevis savējo. Taču viņa to nespēja. Tagad būs jāsaņem stulbuma alga.

Viņu delmi saskārās, un Miju pārņēma sajūta, it kā viņai kāds būtu iezvēlis ar svina cauruli. Viņa miglaini apzinājās, ka svešais ir tēmējis uz viņas radiālo nervu. Līgani pagājis uz priekšu, viņš uzgrūdās Mijas plecam un reizē ar labo pēdu parāva viņu aiz potītes. Sao tvei, sitiens pa potīti. Viņš darbojās šausminoši precīzi. Ar pēdas malu viņš iesita pa nervu centru viņai pie papēža, sitiens bija precīzs kā izkapts cirtiens, tas bija drausmīgi. Kājas saļodzījās.

Aiz sāpēm apdullusi, viņa nokrita, un svešais acumirkli bija viņai virsū. Melnā tītā seja raudzījās viņā no augšas, Mijai bija bail. Viņš smaidīja — to varēja noskārst pēc krokām, kas savilkās viņam ap acīm. Mija noskārta viņa domas, itin kā viņš tās būtu izteicis skaļi.

Tu te mirsi. Tu mirsi un tepat arī paliksi.

Mija rāvās viņam virsū un mēģināja noraut kapuci viņam no sejas, taču svešais sagrāba viņas roku un nežēlīgi atlauza pirkstus; viņa iekliedzās un plakaniski nokrita gar zemi.

Viņš saudzīgi atglauda Mijai matus no pieres un tad aptaustīja viņas seju: uzacis, vaigu kaulus, zodu. Mija mēģināja aizgriezties, taču uzbrucējs joprojām turēja viņu aiz rokas atkal atlauza pirkstus, šoreiz tik brutāli, ka viņa atkal iekliedzās un manīja, ka acis pieriešas asarām. Viņa brīvā roka lēni, lēni slīdēja Mijai gar kaklu.

Viņa īkšķis apstājās uz Mijas atslēgas kaula, vidējais pirksts iegūla kakla bedrītē.

trīsdesmit astota nodaļa

"GRĀMATA PAR GAISMU UN PĪŠĻIEM" Rozālijai XLI

Es šodien ierados pie tevis, daudzu jautājumu tirdīts.

Cik stipra tu esi? Kā tu man turēsies pretī? Kas tu esi, gaiss vai ūdens? Vai tu savu uguni glabā vai ļauj tai izlauzties? Tik daudz jautājumu, bet atbilžu pēc mūsu vienīgās cīņas nav gana.

Es skatījos tev acīs un domāju par to, ka mēs meklējam mīlestību, it kā tā būtu jūrā vai smiltīs pazudis dārgakmens. Kaut izdotos to atrast, mēs domājam. Kaut mēs spētu satvert to alkatīgiem pirkstiem, piespiest pie sirds, piesavināties to uz visiem laikiem — tad mūsu dzīvē viss kļūtu citādi.

Mīlestība un dzīvība: visā evolūcijas vēsturē tās nav atdalāmas viena no otras kā dubultzvaigznes. Vai alkas pēc mīlestības ir tikpat spēcīgas kā dzīvotgriba? Kas ir galvenais dzinējspēks? Kas otrējais, vājākais spēks? Mīlestība uzvar visu, it kā tā patiešām spētu uzveikt otru — senāko, tumšāko — imperatīvu.

Vai tā tiešām to spēj?

Viena ir krams, otra — tīmeklis. Viena ir skābeklis, otra ir dziesma.

Es vēl nezinu…

Ir tikai viena atbilde.

ceļš: plūstošā ieleja

MELNĀ GAISMA: VRZ: ZP10, ŽP20, SPK: 1, LAIKS: 2, VT: ŽP2

Baltā Gaisma: mas. UP10

trīsdesmit devītā nodaļa

Taverna "Lankāstera" bija piesmēķēta, tā dunēja metāla ritmos un bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Krāsu un dzīvības piesātināta, šī taverna nebija vieta mazdūšīgajiem. Notikumi ringā bieži bija asiņaini, un skatītāji uzvedās skaļi un neslēpa savas domas.

Mijai ceļā aizstājās resnvēderis, kas bija apvilcies kreklu ar Kena Šem- roka fotogrāfiju un uzrakstu "Es redzu miroņus". Viņš skaļi atraugājās un iepūta Mijai sejā smirdīgu alus dvingu. Spraukdamās viņam garām, Mija sajuta džīnu kabatā novibrējam mobilo tālruni. Kāds bija atsūtījis īsziņu. Taču viņai rokās bija divas alus pudeles, turklāt resnim nebija viegli tikt garām, tādēļ viņa pat nemēģināja izķeksēt tālruni un spraucās vien tālāk starp galdiņiem uz ringa otru galu, kur bija sapulcējusies pārējā "Skorpiona" publika. Nolikusi ūdeni uz galda, kas jau bija stāvgrūdām pilns ar alus bundžām, ūdenskliņģeriem, Krispy Kremes un citu nejēdzīgu ēdmaņu, viņa apsēdās blakus Lanisai.

Tā nopētīja viņu ar kritisku aci:

—   Mija, kas ar tevi?

—    Kas man vainas?

—   Tu neizskaties labi, meitēn.

—    Man bija draņķīga nakts.

Tas bija gadsimta atturīgākais formulējums. Viņa joprojām bija pārbijušies līdz nāvei un ne mazākajā mērā nenojauta nedz to, kāpēc

Patvērumā bija piedzīvojusi uzbrukumu, nedz arī, kas bija uzbrucējs. Pēdējais, ko viņa atcerējās, bija mirklis, kad viņa bija gulējusi uz salmu paklāja un melnā tērpts stāvs raudzījās lejup viņai sejā, turēdams rokas viņai uz kakla. Pēc tam viņa bija atmodusies savās mājās.

Tu te mirsi. Tu mirsi un tepat arī paliksi.

—   Paņem kādu virtuli,—Lanisa pastūma uz viņas pusi Krispy Kreme kārbu. — Ņem, ņem, uzreiz arī dzīve liksies saldāka. Tieši tas, kas tev vajadzīgs.

Kāds uzlika roku viņai uz pleca, un Mija atskatījās. Tas bija Niks. Viņš izskatījās citādi nekā parasti. Sekodams daudzu bokseru priekšzīmei, viņš bija apcirpis matus ezītī un izskatījās bargs un negants. Mija satriekta atskārta, ka Nika reize iet ringā ir jau pēc divām nedēļām.

—    Kā Okijs jūtas? — viņa vaicāja.

—    Labi. Bet viņš joprojām meklē savu laimes peniju.

Mija nopūtās. Okijs cīņas priekšvakarā meklē savu laimes peniju: tas jau bija kļuvis par rituālu. To vajadzēja atrast nejauši — penijam vajadzēja "uzrasties" pašam. Ja tā notika, viņš katrā ziņā uzvarēs, Okijs par to bija pilnīgi pārliecināts. Ja penijs nematerializējās, viņš dricelēdamies pataisīs trakus visus, kas reizē ar viņu uzturējās ģērbtuvē.

—    Kāpēc jūs nenoliekat kaut kur to monētu, lai viņš var to atrast?

—   Domā, mēs neesam mēģinājuši? Džeisī jau ir izlicis divus penijus redzamās vietās, bet Okijs neparko tos nepamana.

—    Nik, kādā formā viņš ir?

—   Ne pašā spožākajā, bet visā visumā labā. Vakar viņš piebiedrojās mums ar Ešu, un es pat brīnījos. Viņš tika galā gluži labi. Pat izturēja divus raundus pārī ar Ešu, un ribai nekas nekaitēja.

Nikam pieminot Eša vārdu, Mija pietvīka.

—    Viņš arī ir te?

—    Ešs? Nē. Pēdējā brīdī kaut kas atgadījās.

Nu, vismaz par vienām raizēm mazāk. Kopš nelielās scēnas, kas pirms trim dienām notika studijā, viņa bija centusies izvairīties no Eša. Tiesa, kaut kad gribot negribot vajadzēs viņu satikt, galu galā vēl bija jāpabeidz viņa tetovējums. Pat domāt par to negribējās.

—    Labs ir, — Niks saspieda viņas plecu. — Man jāiet atpakaļ. Okijs lūdza, lai es esmu viņa ringa asistents. Un neuztraucies, ar Okiju viss būs kārtībā. Nebūs taču nekāda grūtā cīņa, pareizi?

—    Pareizi. Pasveicini viņu no manis.

—    Noteikti.

Gaismas kļuva blāvākas, un no skaļruņiem sāka dārdēt Kasabian skaņdarba Club Foot ievada taktis. Tūlīt sāksies pirmā cīņa.

Kad bokseri jau meta viens ap otru lokus, Mija pēkšņi atcerējās par īsziņu, kas pienāca pirms brīža. Izzvejojusi tālruni no kabatas, viņa nospieda īsziņu taustiņu.

MIJA. TU ESI OKIJA SARGĀTĀJA. KĀPĒC TU VIŅAM NEPALĪDZĒJI?

Viņa meklēja sūtītāju, taču numurs viņai nebija zināms un, pēc visa spriežot, nepiederēja nevienam no viņas adrešu grāmatiņas.

īkšķis stīvi maldījās pa taustiņiem. Kas tu esi?

Viņa gaidīja, elpai žņaudzot ciet rīkli. Lanisa viņai blakus kliedza vienam no bokseriem: — Zvetē viņu, Džeims! Zvetē tak!

MĒS TIKĀMIES VAKARNAKT PATVĒRUMĀ, ATCERIES?

Tas bija smieklīgi. Viņa nevarēja te sēdēt un sarakstīties ar maniaku. Vienkārši jāpiezvana viņam. Bet to nevarēja izdarīt šeit: troksnis bija pārāk liels. Ar žestu paziņojusi Lanisai, ka dodas uz dāmistabu, Mija piecēlās. Sarāvusies tik maziņa, cik vien iespējams, viņa starp galdiņiem līkumoja uz izejas pusi.

Dāmistabā bija zaļi oranžs paklājs un oda pēc izlaistīta alus un cigarešu dūmiem. Spoguļa priekšā stāvēja skuķēns ādas svārkos un krekliņā ar ļoti lielu dekoltē. Ieraudzījis Miju, skuķēns piemiedza acis:

—    Mija? Tu mani atceries?

Mija neatcerējās itin neko, un, ja nu reiz viņai kādreiz nav gribējies iesaistīties sarunā, tad šis bija tieši tāds brīdis.

—   Jā, jā, — skuķēns jūsmīgi māja ar galvu. — Tu taisi tetovējumus. Mēs iepazināmies Makvinnija mačā.

—   Ā, pareizi. Atvaino.

Taču skuķēns saķēra Miju aiz delma ar pārsteidzoši stingru roku.

—    Klausies, es gribēju tev kaut ko paprasīt. Es gribu, lai tu man uz krūtīm uztaisi Apollona galvu.

—    Kas ir Apollons?

—   Mans draudziņš. — Skuķēns pavilka lejup krekliņa malu. — Man te jau daži tetovējumi ir, bet es tā iedomājos, ka gan jau tu atradīsi vēl kādu brīvu vietu.

Diez vai tas būs viegli. Krūts, kas izspraucās no krekliņa, gan bija itin prāva, taču vietas uz tās vairs nebija atlicis daudz. Apollonam vajadzēs ierūmēties starp iniciāļiem DS, asarainu krustu un eņģeli. Tam viena acs bija izstiepusies garumā, veidojot neticami baudkāru vīpsnu.

Mijai vajadzēja saturēties, lai nesāktu histēriski smieties.

—    Paklau, es šobrīd nevaru. Man jāiet.

—   Jā, bet es gribu ar tevi parunāt!

Tālrunis Mijas džīnu kabatā iepīkstējās un sāka vibrēt. Izrāvusies no tvēriena, Mija iegāja tualetes nodalījumā un aizcirta durvis. Skuķēna balss otrā pusē kaut ko nesaprotamu nopurpināja, taču tas stipri vien izklausījās pēc "iedomīgā stulbene". Tad divreiz nožvākstēja ārdurvis un dām- istabā pēkšņi iestājās nāves klusums.

OKIJU TU NENOSARGĀJI.

Mija sadzina rokā sūtītāja numuru un pielika aparātu pie auss, — taču neviens neatbildēja. Minūti veltīgi pīkstējis, tālrunis raidīja viņai vienu garu signālu un apklusa.

Tātad japaliek pie īsziņām. Mija nomanīja, ka viņa briest dusmas. Kas tas vēl par "Okiju nenosargāji"?

CIŅU AR MANI TU ESI ZAUDĒJUSI. OKIJS ŠOVAKAR IES RINGĀ PĒDĒJO REIZI MŪZĀ.

Viņai pēkšņi kļuva auksti. Iekams viņa paspēja atbildēt, tālrunis iepīkstējās, un uz ekrāna parādījās jauna īsziņa.

NĀKAMREIZ, KAD MĒS SPĒLĒSIM ŠO SPĒLI, TEV JĀBŪT VEIKLĀKAI. JA TU UZVARĒSI, TAVAM LUTEKLIM NEKAS NENOTIKS. JA ZAUDĒSI, VIŅA DZĪVĪBA BŪS MANA. BŪS VĒL VIENS RAUNDS: TU UN ES. SARGĀTĀJA UN ZAGLIS. BET OKIJA LIKTENIS JAU IR IZLEMTS.

Č etrdesmitā nodaļa

—ieplet pirkstus, Okij! — Džeisī paplikšķināja Okijam pa labo roku.

X— Jā, tagad ir labi. — Treneris beidza tīt Okijam ap pirkstu kauliņiem plānu elastīgo saiti un nostiprināja to ar plāksterīti. Okijs izlocīja pirkstus un pamāja ar galvu.

Niks skatījās, kā Džeisī sāk apsaitēt kreiso roku. Lai kuro reizi viņš redzēja šo ceremoniju, viņu katru reizi pārņēma bijība. Brīdī, kad tiek apsaitētas cīnītāja rokas, spēkā pēkšņi stājas kaut kāda alķīmija. Parasta roka kļūst par nāvējošu ieroci. Vīrietis pārtop karotājā.

Tomēr šis reizē bija arī brīdis, kad Nikam bija jādomā par to, cik ārkārtīgi trausls ir cīkstoņa ķermenis. Patiesībā cilvēka roka vienkārši nespēj izturēt sitienu, kurā sitējs ielicis visu savu ķermeņa masu un spēku. Delnas kauli lūst kā sprunguļi. Locītavas plīst un saliecas. Āda ir pušu. Apsēji vajadzīgi, lai kaut cik pasargātu pirkstu kauliņus, noturētu īkšķi taisnu un stiprinātu plaukstas locītavu, — taču cīkstonis visviens var izvilkties no ringa, sagandējis dūres uz visiem laikiem.

Okijs pielēca kājās un sāka staigāt pa ģērbtuvi, apļodams plecus un boksēdams gaisu. Džeisī noņēma no pakaramā Okija zīda halātu un turēja, gaidīdams, lai audzēknis iebāž rokas platajās piedurknēs.

— Nik…

Niks jautājoši atskatījās. Durvīs galvu bija pabāzis ringa feldšeris Ročs Hārpers.

—    Kas par lietu?

—   Tur viena grib ar tevi runāt…

—   Pasaki — es tagad nevaru. — Niks sarauca pieri.

—   Viņa apgalvo, ka tas ir steidzami. Lai es pasakot, ka tevi grib satikt Mija.

Niks nezināja, ko darīt. Bet tā bija Mija. Muļķību dēļ viņa nebūtu atsteigusies izsaukt viņu ārā.

Kad viņš izgāja gaitenī un devās uz durvīm, aiz kurām atradās arēna, tās atvērās un pa tām savu asistentu pavadībā iznāca bokseri, kas nule bija beiguši cīņu. Vienam pamatīgi asiņoja pārsistā uzacs. Acīmredzot šķīrējtiesnesis pārtraucis maču. Niks nodomāja, tas nozīmē, ka tūlīt kārta Okijam. Jāpsaka Mijai, ka jebkādas sarunas šobrīd vajadzēs atlikt.

Viņa gaidīja uzreiz aiz durvīm, taču Nikam neradās iespēja viņai neko pateikt. Tiklīdz viņš iznāca, Mija saķēra viņu aiz rokas.

—   Nik! Nelaid Okiju ringā! Viņš šovakar nedrīkst cīnīties. — Bija dzirdams, ka viņa ar lielām pūlēm valdās, lai nesāktu kliegt.

—    Ko? Kas noticis?

—    Viņam šovakar cīnīties ir bīstami. Nelaid viņu!

—   Mija, viss būs labi. Šī taču nebūs grūta cīņa. Okijs tiks galā.

—   Klausi, ko es saku! — Viņa jau purināja Niku aiz pleciem. — Nelaid viņu! Viņam draud briesmas.

Viņas vaigu galos koši kvēloja sarkani plankumi. Acīs jautās izmisums.

—   Mija, nomierinies! — Viņš pats centās saglabāt mieru, taču, godīgi sakot, Mijai bija izdevies viņu izbiedēt. — Dieva dēļ, kas par lietu?

—    Nik, man nav laika tev to pasakaidrot! Tici man! Nelaid viņu ringā!

Niks skatījās viņā, nespēdams atrast vārdus un neko nesaprazdams.

Taču, iekams viņš paspēja ko bilst, gaisma kļuva blāvāka un no skaļruņiem atskanēja dārdoņa: Backstreet Boys sāka spēlēt Larger than Life. Tā bija Okija cīņas dziesma, un tas nozīmēja, ka viņš jau devās ringā.

— Man jāskrien! — Niks noņēma Mijas roku, saspiezdams viņas delnu labi domātā uzmundrinājumā. — Klau, neuztraucies, labi? Es būšu viņam blakus, ringa stūri. Viss būs kārtībā.

Lai Mija nepaspētu iebilst, viņš apsviedās un skriešus metās uz arēnu.

Č etrdesmit pirmā nodaļa

Viņš ierakstīja meklēšanas logā tavernas "Lankāstera" rezultātu tablo elektronisko adresi un gaidīja, kad lapa atvērsies. Tad ar kursoru aizgāja uz izvēlni un noklikšķināja mirgojošo REZULTĀTS ŠOBRĪD saiti.

Pirmā cīņa, Brauns pret Dorkingu, jau bija beigusies, un uz ekrāna bija tiesnešu parādītās rezultātu kartītes. Pieci raundi, un pēc kartītēm bija skaidrs, ka vadībā ir Brauns. Otro cīņu šķīrējtiesnesis bija pārtraucis pašā sākumā, jo ringa feldšerim nebija izdevies uzlikt plāksteri uz viena boksera pārsistās uzacs. Trešajai, Rodrigess pret Litlu, ritēja pēdējās divas minūtes. Okijam vēl bija jāiztur fināls.

Viņš atsēdās ērtāk un aizvēra acis.

Okija ķermenī šobrīd strāvot strāvo adrenalīns un kateholamīns, galvas smadzeņu garoza elektriski kvēlo. Ja viņam pārsistu aci, viņš nejustu sāpes. Ja kāds no skatītājiem kliegtu rupjus vārdus, viņš nedzirdētu. Pūlis, kas vaļējām mutēm drūzmējas ap arēnu, tiesnešu bālās, augšup vērstās sejas — viņš neko neredz. Viņa ausīs dun paša sirds, un Džeisī norādījumi šķietami skan kaut kur ļoti tālu. Iespējams, viņam izkaltusi mute. Iespējams, viņš nopurina no acīm sviedrus. Tikai trīs raundi. Neviens, kurš pats nav gājis ringā, nemūžam nespēs saprast, cik drausmīgi vārdzinošas ir deviņas pilnkontakta cīņas minūtes. Ap šo brīdi Okiju sāk pārņemt pagurums — viņš vairs nespēj kustēties tik veikli, viņam ir mazliet saspringtāk jākoncentrējas, lai nepaslīdētu rokas. Viņam sejā triecas sitieni un spērieni, bet aiz tiem ir pretinieka skatiens. Kurš raks dziļāk? Kam ir vairāk dūšas?

Viņš atvēra acis. Aina ekrānā bija mainījusies. Tiesneši bija pacēluši rezultātu kartītes. 9—10. 9—10. 9—10 Rodrigesa labā. Okijs bija zaudējis.

Vērdams ciet interneta lapu, viņš prātoja, cik Okijam vēl atlicis dzīvot. Visticamāk divas dienas. Varbūt trīs.

Č etrdesmit otrā nodaļa

Atkal tas pats sapnis.

Māte sauca viņu vārdā un viņai pa priekšu gāja turp, kur tumsā blāvi mirgoja gaismas lāma.

Visapkārt rindojās grāmatas, taču vajadzīga bija tikai viena. "Grāmata par gaismu un pīšļiem". Uzreiz varēja redzēt, cik tā ir vērtīga: sējums bija smags, āda rūpīgi apstrādāta. Noslēpumu grāmata.

Pulsam traucoties neprātīgā ātrumā, viņa atšķīra pirmo lappusi. Un kļuva akla.

Kāds izmisums! Dūša uzreiz sašļuka, pa vaigiem plūda asaras; viņa skatījās spoguli, no kura pretī, nedzīvas un liekas, raudzījās viņas pašas izbalējušās acis. Tajās nebija ne miņas no enerģijas, ne miņas no dzīvības…

Nē! Mija atmodās elsdama, kā peldētājs, kas izlaužas no ūdens. Plaksti atvērās. Sirds krūtīs dunēja. Pirmajā brīdī viņa nesaprata, kur atrodas: pa loga rūtīm ritēja lietus lāses, guļamistaba bija pielijuši ar vizmainu gaismu.

Izcēlusi kājas no gultas, viņa ar elkoņiem atspiedās pret ceļgaliem un saķēra galvu. Vai viņa vispār kaut reizi mūžā bija jutusies tik drausmīgi?

Pēc Okija cīņas bija pagājušas četras dienas. Viņš bija dzīvs un, cik nu varēja spriest, jutās labi. Tomēr bailes turēja Miju savā varā un neatlaidās. Un viņai joprojām nebija ne jausmas, kas notiek.

Kā rīkotos māte? Uz šo jautājumu nebija grūti atbildēt: Mollija izietu sapnī. Ja Sargātājas mocīja šaubas vai bija radušās grūtības, viņas devās uz Patvērumu. Taču Mijas māte nekad nebija tur sastapusi tumšu tēlu, kas vēlējās viņu nogalināt.

Tu te mirsi. Tu mirsi un tepat arī paliksi. Iziedama no sava fiziskā ķermeņa, Sargātājai bauda brīvību, tomēr reizē tā ir bīstama pieredze. Mija ļoti labi zināja, ka nedrīkst pārāk attālināties no ķermeņa un atgriezties vajag savlaicīgi. Daudzi pētnieki uzskata, ka tieši tādēļ cilvēki šīs norises visbiežāk piedzīvo uz nāves sliekšņa. Nāve paralēlā, tavu smadzeņu radītā telpā var būt signāls, ka arī fiziskajam ķermenim ir gals klāt.

Mija nespēja doties uz Patvērumu — viņai bija bail. Patvērums bija viņas svētnīca, bet tagad šī svētnīca bija uzlauzta. Nav zināms, kas tur ložņā un uzglūn. Un kā svešajam bija izdevies iziet sapnī reizē ar viņu? Līdz šim vienīgi Mollija bija spējusi nākt viņai līdzi uz Patvērumu…

Mija sataustīja mobilo telefonu un atvēra vāciņu. Viņa simto reizi pārlasīja pēdējo īsziņu:

BŪS VĒL VIENS RAUNDS: TU UN ES. SARGĀTĀJA UN ZAGLIS.

BET OKIJA LIKTENIS JAU IR IZLEMTS.

Okijs. Mija bezgala uztraucās par viņu. Tomēr izskatījās, ka viss ir kārtībā. Cīņu viņš zaudēja, bija cietis viņa lepnums, un viņš bija stipri sapīcis, taču citādi jutās labi. Uz vaigu kaula viņam bija nejauks zilums un lūpa mutsargam par spīti pušu, taču diezin vai šīs traumas bija uzskatāmas par dzīvībai bīstamām.

Pēc cīņas viņa bija atvainojusies Nikam par savu dīvaino uzvedību. Man bija panikas lēkme, tā viņa taisnojās. Bija redzams, ka Niks ar šo paskaidrojumu nepavisam nav apmierināts, bet ko citu Mija viņam varēja sacīt? Ak, aizmirsu tev pateikt, es esmu Sargātāja un zaudēju cīņā ar kaut kādu iebrucēju, kurš draud nodarīt ļaunu Okijam? Jā, piezemētais Niks kaut ko tādu noteikti norīs, aci nepamirkšķinādams.

Un tomēr, kad būs pagājusi viņa reize doties ringā, es viņam visu izstāstīšu, Mija apņēmās. Niks droši vien domās, ka viņa ir galīgi aptaurēta, bet kas par to. Ļoti gribējās izkratīt sirdi tūlīt pat, taču tas būtu neglīts gājiens: šis nebija īstais brīdis jaukt Nikam galvu. Pēc desmit dienām viņam bija jāiet ringā, un viņš bija ārkārtīgi koncentrējies, viņam vajadzēja izmest no prāta pilnīgi visas citas domas. Sarunu būs jāatliek. Turklāt viņa zināja, ka Niks joprojām trenējas kopā ar Ešu, un centās izvairīties no viņiem abiem.

Ešs. Jau iedomājoties par viņu, Miju pārņēma jūtu mulsums un apjukums, — tomēr reizē viņa pēc Eša ilgojās. Ko īsti viņa no šī neizprotamā vīrieša gribēja? Neapšaubāmi, tā bija iekāre. Toreiz, kad Ešs viņu skūpstīja, viņai bezgala gribējās atdoties, ļaut, lai šis vīrietis dara ar viņu, ko grib. Mija atcerējās, kā smaržoja viņa āda, kā spēcīgās rokas slīdēja pār viņas muguru, atcerējās viņa mutes garšu. Taču uzreiz pēc tam bija tas brīdis — melns un auksts kā odzes šaudīgā mēle — un viņa atrāvās. Kaut kas bija ļoti aplam.

Ešs vai Niks… liekas, vai šāds jautājums vispār ir vietā? Viņai Niks ir bezgala mīļš, par viņu domājot, viņai kļūst labi ap sirdi, viņa jūtas kaut kā ļoti pareizi, lolota un mīlēta. Ešs? Dūša sašļuka papēžos. Ar kaut kādu šausminošu iekšēju nojautu, kas šķita absolūti patiesa, viņa zināja, ka īstenībā viņas otrā puse ir Ešs, nevis Niks.

Taču viņas jūtas pret šiem abiem pagaidām nebija svarīgas. Galvenais bija Okijs; viss cits jāatliek uz vēlāku laiku. Pagaidām viss bija labi. Kopš cīņas bija pagājušas jau četras dienas, tas laikam taču nozīmē, ka viņam nekas nedraud?

Galu galā, varbūt viņa pārspīlē. Varbūt iebrucējs nemaz nebija bīstams. Varbūt tas tikai vazāja viņu aiz deguna. Viss, pietiek nokauties ar uzmācīgām domām, jāatgriežas normālajā dzīvē. Vakarā jāiedzer stiprākās miega zāles, kādas vien iespējams sadabūt. Prom, murgainie sapņi! Nebūs nekādu grāmatu ar dīvainiem nosaukumiem, nebūs nekādu balsu, kas sauc viņu sev līdzi.

Viņa jau sāka justies labāk. Kad viņa iegāja virtuvē, arī lietus pierima. Mija atvēra logu un ielaida mājā spirgtu, mundru vēja brāzmu.

Kad viņa bija sev priekšā nolikusi otru tējas krūzi, piezvanīja Niks. Okijs bija nomiris autobusā, braukdams uz darbu.

četrdesmit trešā nodaļa

Okija izvadīšanas laikā Niku nepameta sajūta, ka notiek kaut kas absolūti neiespējams. Bezpersoniskā, nomācošā telpa, kurā tas notika, šķita neiedomājami pliekana un caurcaurēm nepareiza. Sēdēdams un klausīdamies, kā Džeisī mokās, lasīdams mājās cītīgi uzrakstīto atvadu runu, Niks atskārta, ka vienmēr kaut kā ir paļāvies, ka tad, kad pienāks tā diena, viņu apglabās laukos, spirgtā, ziedu smaržas pilnā gaisā. Teiksim, kādā vecā ciema kapsētā, kur kapakmeņi guļ šķībi kā piedzērušiēs.

Ceri vien. Anglijā jau sen bija iestājies kapavietu trūkums, un šobrīd mirušos lielākoties dabūja pie vietas kremējot. Gaužām reti varēja redzēt koši zaļā zālītē ap nule izraktu kapu sapulcējušos sērotājus. Mūsdienās no mīļajiem atvadās tādos ūķos kā šis.

Telpā nebija, kur ābolam nokrist. "Skorpiona" komanda bija ieradusies pilnā sastāvā, un zēni tiešām bija centušies: gandrīz visi bija žaketēs ar kaklasaitēm. Sievietes bija ģērbušās atturīgi, vienīgais izņēmums bija Klodīne Normandī, viņa bija uzposusies purpursarkanā korsetē. Pār plecu atskatīdamies, Niks pamanīja pie durvīm stāvam Ešu. Uzķēris Nika skatienu, tas vieglītēm palocīja galvu sveicienā.

Nikam blakus sēdēja Mija. Viņas delna atradās Nika plaukstā un bija ļoti auksta. Viņas skatiens ne uz mirkli neatrāvās no katedras: tur glīti stāvēja Okija mīļāko boksa cimdu pāris. Cimdi bija tik dzelteni, ka vai acī dur, citējot Okija iemīļoto vārdiņu — "žilbinoši" dzelteni. Okijs jau nu nebija no tiem, kas vilks rokās garlaicīgi melnus vai sarkanus ādas cimdus.

Okijs ir miris. Šī doma visu laiku atkārtojās Nikam prātā kā uz sa- švīkātas vinila plates aizķērusies adata. Okijs ir miris. Šie vārdi bija bezjēdzīgi.

Viņiem priekšā bija liela fotogrāfija — Okijs cīņas pozā, uzmetis kūkumu un pacēlis dūres. Dredi pilni ar sviedru lāsītēm. Taču neatvairāmu viņu padarīja nesamākslotā laimes izteiksme: es esmu jauns. Esmu stiprs. Esmu dzīvs.

Tai brīdī Niks tam tiešām noticēja. Vairs nekad, ienācis "Skorpiona" ģērbtuvē, viņš neieraudzīs Okiju, ar lakricas turzu rokā piemetušos uz soliņa, lasām "Kaislību ostu". Viņš vairs nekad neredzēs viņa graujošo un graciozo kreiso āķi, nesajutīs Okija ādas muskusrieksta smaržu, kas uzvēdīja, viņiem saķeroties klinčā. Okijs ir miris. Vairs nekas nebija palicis no viņa draiskulīgās dauzonības, no nedziestošā smaida, no gatavības draudzēties — Okija vairs nebija. Tai brīdī zaudējums sāpēja tik briesmīgi, ka Nikam aptrūkās elpas.

Džeisī nobubināja pēdējos teikumus, un ar to pašu izvadīšana bija beigusies: pavadītāji cits pēc cita devās ārā. Mija atvainojās un nozuda dāmistabā. Niks palūkojās apkārt, meklēdams Ešu, taču tas nekur nebija manāms. Vēlāk noteikti viņam jāpiezvana, Niks nodomāja. Jāpastāsta viņam par sarunu ar Džeisī.

Šai sarunā tika lemts, vai Nika maču nevajadzētu atlikt.

—   Nik, teikšu tev, kā ir, — Džeisī smagi sacīja. — Tev nav traumu. Tu vari dabūt pareizo svaru. Tas ir Dienvidu reģiona jostas izcīņas mačs. Ja tu atsauksi savu kandidatūru tagad, kad atlicis nedaudz vairāk par nedēļu, organizatoriem diez vai izdosies atrast Bērtonam atbilstošu pretinieku. Turklāt jau ir pārdots ļoti daudz biļešu. Godīgi sakot, maz ticams, ka tevi citu reizi pielaidīs šāda līmeņa mačā.

—    Es zinu, — Niks pamāja ar galvu.

—   Bet tas viss nav svarīgi. Tu nedrīksti iet ringā, nebūdams maksimāli koncentrējies. Ja tev aiz sirdssāpēm par Okiju galvā ir putra, vecais, atsakies. Tur būs desmit raundi. Ja tu kaut sekundi nespēsi koncentrēties, Bērtons iemasēs tev smadzenes plecos. Tas tips ir stipri agresīvs.

Niks atkal palocīja galvu.

—   Nu, ko darīsim?

—   Es nevaru izstāties, — Niks dziļi ievilka elpu. — Ja cīnīties, tad cīnīties.

—   Ir vēl viens jautājums… — Džeisī nopūtās. — Ko tu gribēsi par ringa asistentu, ja reiz Okijs…

—    Eštonu, — Niks žigli atbildēja.

—   Nē, — Džeisī noraidoši nogrozīja galvu. — Ešs ir labs treniņ- biedrs, bet viņš nekad nav gājis ringā. Es parunāšu ar Denisu. Tev nav iebildumu?

—    Deniss ir lāga zellis.

—   Labi. — Džeisī uzlika smagu roku viņam uz pleca. — Un galvenais, atceries: koncentrējies. Tas ir ļoti nopietni, Nik.

Mija nāca viņam pretī. Viņa izskatās tik trausla, Niks domāja. Pelēkā, adītā kleita padarīja viņas ādu bālganu. Tikai mati vēl aizvien mirdzēja kā zelta mākonis. Kad Mija pienāca klāt, Niks pamanīja, ka viņas lūpas it tik izkaltušas, ka no tām lobās āda.

Viņš uzlika roku Mijai uz elkoņa.

—    Kad tu pēdējo reizi ēdi?

—   Ā… nav svarīgi. — Viņa gurdi pārvilka roku pār acīm. — Man negribas ēst.

—    Es tevi aizvedīšu uz mājām, bet vispirms iesim, es tevi pabarošu.

Iebildumus neuzklausīdams, viņš saņēma Miju aiz rokas un veda.

Tepat pāris kvartālu attālumā bija restorāniņš, kurā viņš jau pāris reižu bija iegriezies.

Kad pasūtījumi bija pieņemti, viņš ieskatījās Mijai acīs.

—   Mija, kas ar tevi notiek? Un ne tikai saistībā ar Okiju vien. Tas sākās jau agrāk. Kas notiek?

Viņas acīs sariesās asaras.

—   Man liekas… — Viņas balss drebēja. — Man liekas, tas, ka Okijs ir miris, ir mana vaina.

—    Ko tu runā!

—   Nik, — viņa piespieda pie mutes trīcošus pirkstus. — Man tev kaut kas jāpastāsta. Bet (auj man izstāstīt visu! Un tikai pēc tam uzdod jautājumus vai pasaki, ka es esmu pilnīgi jukusi. Vispirms uzklausi, labi?

—   Labi. — Viņš padevīgi palocīja galvu. Taču, kad Mija sāka runāt, izrādījās, ka šo solījumu nav viegli turēt. Viņš vairākkārt mēģināja iejaukties, taču Mija pacēla roku un viņu apklusināja. Arī tad, kad atnesa ēdienus un viņai vajadzēja apklust, Mija neļāva viņam ņemt vārdu. — Pagaidi, Nik. Pacieties vēl drusciņ. Noklausies līdz galam.

Kad viņa bija pabeigusi, iestājās klusums. Niks pēkšņi vairs nevarēja izdomāt, ko lai saka.

—   Nu? — Mija dziļi ieelpoja. — Tagad tu teiksi, ka es esmu galīgi kukū, ja?

—   Pagaidi. Vai es pareizi sapratu? Tu esi… tāds kā neliela cīkstoņu pulciņa… sargeņģelis? —Viņa pareizi teica. Tas ir kaut kāds plānprāts.

—    Man bija trīs cīkstoņi. Tagad atlicis tikai viens. Okija un Valentīna vairs nav. Un, ja Džefa mačs nebūtu izjucis, kas zina, varbūt arī viņš jau būtu miris.

—   Tātad tu domā, ka Okijs ir miris tāpēc, ka tu pa sapņiem zaudēji cīņā ar kaut kādu nindzju?

—   Nu, tie nav gluži sapņi… bet kaut kas uz to pusi, jā.

Niks mēģināja sakopot juceklīgās domas.

—    Vai pirms Valentīna nāves tu arī cīnījies ar to džeku?

—    Nē.

—   Tātad Valentīna un Okija nāves nav savā starpā saistītas.

—    Es nezinu…

—   Aha. Labi, tagad paskatīsimies no mazliet citas puses. — Un viņš sāka runāt, lēni, uzmanīgi izraudzīdamies vārdus: — Arī man tev ir šis tas stāstāms. Es mēģinu tikt kaut kādā skaidrībā ar četru cīkstoņu nāves gadījumiem. Viņi visi bez acīm redzama iemesla nomira dažas dienas pēc iešanas ringā. Manuprāt, šie gadījumi ir kaut kā saistīti, es tikai vēl nesaprotu, kā. Arī tas, kas notika ar Okiju un Valentīnu, pēc manām domām, ir no šīs pašas operas. Es runāju ar Okija ģimenes ārstu un viņš pēc mana lūguma sazinājās ar tieslietu mediķi, kurš veica ekspertīzi. Viņam apstājās sirds. Kāpēc? Speciālisti nezina, bet, cik noprotams, ar sportistiem — ne tikai ar bokseriem — tā mēdz gadīties, un tas nevienu sevišķi nepārsteidz. Šie puiši dzīvoja katrs savā pilsētā un starp šiem nāves gadījumiem pagāja diezgan daudz laika, kopā pieci gadi, tādēļ neviens nekādu saikni tur nav pamanījis. Es pats uzskatu, ka tur kaut kas nav tīrs. Varbūt kāda slepena inde vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet svarīgi ir tas, ka tu nebiji… Sargātāja… nevienam no tiem puišiem, tādēļ es tiešām nedomāju, ka tam ir kāds sakars ar tevi. Un es nesaprotu, kā šajā visā varētu būtu iesaistīts tas nindzja. Ja pieņem, ka viņš vispār var būt iesaistīts.

—   Tu netici, ka es ar viņu cīnījos?

—    Nu, Mija, tu nebiji gluži pie pilnas apziņas…

Viņa paņēma somu un nikni rakņājās pa to:

—   Pirms tu izlemsi, ka es esmu galīgi jukusi, paskaties uz šo te! — Viņa atvēra mobilā telefona vāciņu. — Izlasi! Šīs īsziņas pienāca Okija mača laikā.

MĒS TIKĀMIES VAKARNAKT PATVĒRUMĀ, ATCERIES?

—    Redzi, viņš zina par Patvērumu. Kā viņš varētu par Patvērumu zināt, ja pats nebūtu tur pabijis?

Niks skatījās telefona ekrānā, un viņam bija tāda sajūta, it kā viņš pēkšņi būtu pamodies Krēslas zonā.

—   Tu nepamēģināji piezvanīt uz šo numuru?

—   Jā, kādas pārsimts reizes. Tur neviens neatbild. Es sūtīju arī īsziņas, bet vienalga nekādu atbildi nesaņēmu.

—   Un tev nav ne jausmas, kurš tas ir?

—   Ne mazākās.

—   Viņš sauc sevi par zagli. Nevis par slepkavu.

—    Jā, bet ko viņš zog? Dzīvības?

Viņiem aiz muguras bija virtuves durvis; šai brīdī tās ar blīkšķi atvērās un viesmīlis gandrīz uzskrēja virsū viņu galdiņam. Niks pacēla roku un ar žestu lūdza atnest rēķinu.

—   Mēs nevaram te runāt. Iesim pie manis. Es tev parādīšu, ko man ir izdevies savākt par tiem pārējiem cīkstoņiem, un tu man pateiksi, vai tev kaut kas tur nešķiet pazīstams.

Mašīnā, pa ceļam pie Nika, abi klusēja. Bija tikai pieci pēc pusdienas, bet saule jau laidās uz rieta pusi. Vējš dzenāja pa asfaltu sausas lapas.

Atvēris dzīvokļa durvis, Niks krietni par vēlu apķērās, ka pie viņa nevalda diezcik spoža kārtība.

—    Atvaino! — viņš neveikli pamāja uz avīžu kaudzēm, kas mētājās pa dīvānu, uz papīru grēdām, ar kurām bija nokrauts rakstāmgalds. — Mājkopības ziņā esmu palaidies slinkumā.

Mijai tas bija vienalga. Viņa bija apstājusies pie sienas un skatījās uz debesu karti, ko Mollija bija uzzīmējusi Nika piedzimšanas dienā: zeltītas planētas un spoži debesu ķermeņi virpuļo uz priekšu, uz paredzamu nākotni. Viņa pieskārās ietvaram.

—   Vai tu tici, ka mūsu ceļš ir iepriekš izlemts?

Niks apstājās viņai aiz muguras un apskāva Mijas plecus:

—   Nē. Es ticu, ka mēs paši izvēlamies savas dzīves ceļu.

Mija atspiedās pret viņu; kā smaržoja viņas mati! Viņa skavās tā bija tik maiga. Niks nespēja noturēties: viņš ar lūpām pieskārās Mijas deniņiem un noskūpstīja zeltainās stīdziņas.

Mija izlieca kaklu un palūkojās viņā ar tumšu skatienu. Viņas uzacis bija savilktas, lūpas pavērtas. Izskatījās, ka viņa tūlīt metīsies bēgt.

Niks saudzīgi uzlika rokas viņai uz pleciem un pagrieza Miju ar seju pret sevi. Viņš neprātīgi alka pēc Mijas, taču kustējās lēni, negribēdams viņu sabiedēt. Mija neatrāvās. Viņa joprojām lūkojās augšup, tādām pašām tumšām, platām acīm.

Niks nolieca galvu un ar lūpām lēni, taču ļoti apņēmīgi apsedza viņas lūpas.

Sākumā viņa stāvēja neatsaukdamās, taču jau pēc mirkļa izstiepa roku, apskāva viņu ap kaklu un ļāvās.

Nikā sagruva kaut kādi mūri. Viņš bezmaz iekaucās un skūpstīja, ar spēku pavērdams viņas muti. Tas bija daudz par strauju, viņš pats to apzinājās. Šajā skūpstā izlauzās visa gadu gadiem iegrožotā iekāre un izmisums. Viņš nobiedēs Miju, tā skūpstīdams, tas bija pārāk alkatīgi, pārāk strauji, viņš zināja, taču neko tur nespēja iesākt.

—    Pagaidi! — viņa piespieda roku Nikam pie krūtīm.

Niks elsodams apstājās.

—   Tavs mačs!

—    Lai iet ellē! —Viņš pieliecās un satvēra Miju, un viņa apvija tam apkārt rokas un kājas. Niks ienesa viņu guļamistabā, kur cauri pievērtajiem slēģiem zibēja asinssarkani pievakara saules stari.

Viņa smaržoja pēc ziediem, un zem kakla dobītes maigās ēnas negaidīti izcilns slējās atslēgas kauls. Viņš atlieca abas Mijas rokas viņai virs galvas, un delmu iekšpuses āda vizēja kā zīds. Viņas krūtis bija mazas, taču daiļi veidotas. Pa spilvenu izjukušie mati bija tumša zelta ērkulis.

Viņas kājas bija pavērtas, un smelgoņa staklē trenca Niku uz priekšu. Nē. Lēnām. Lēnām. Šis bridis bija gaidīts pārāk ilgi, to nedrīkstēja sasteigt.

Ar pirkstu galiem viņš pieskārās Mijas iekšstilbam. Bālo ādu rotāja pusirusi rožu vītne; tetovējums sākās ap augšstilba vidu un sniedzās līdz kājstarpei: maigas, zaļas lapas, dūmakaini sārti ziedi. Viņš nolieca galvu un ar mēli apvilka vītnei apkārt. Mija ieelsojās un sāpīgi saspieda viņa plecus.

Kad viņš uzgūlās tai virsū, Mija atmeta galvu un viņas kakls kļuva par baltu loku. Viņas mute bija pusviru, viņa lūkojās smagām acīm. Niks šo sievieti pazina gandrīz visu mūžu, tomēr šajā brīdī viņa pēkšņi izskatījās gandrīz sveša. Meitenīgums, kas viņa prātā allaž bija Mijas raksturīgākā iezīme, bija izgaisis. Viņa šķita milzu spēka pilna. Pirmatnēji sievišķīga.

Tik savādas, tik brīnišķīgas pretrunas: spēks un trauslums, nevainība un viedums. Slaidās, muskuļainās rokas un spēcīgās, trenētās kājas. Ribas likās trauslas kā putnam. Viņas āda bija gaiša, taču uz sāna tumsnējs tetovējums: valdzinoša ēna. Viņas acīs bija neizpausti noslēpumi, taču mute bija pavērta un uzticīga. Niks iegāja viņā, ieslīdēja dziļi, dziļi, un tur bija tāds pats siltums kā asinīm, kas pulsēja viņa dzīslās; tikpat tumšs kā mijkrēslī, kas glaudās pie loga rūts. Viņa ievaidējās un grozīja uz spilvena atliekto galvu.

Niks apgrieza viņu otrādi. Muguras kauli bija apaļi kā oļi, smalkās lāpstiņas spiedās viņam pret krūtīm kā fosili spārni. Viņš pacēla biezos matus, lai tiktu klāt neaisargātajam skaustam, un piespieda lūpas pie kvēlojošās ādas.

Viņa lēni, apņēmīgi kustējās, pieskaņodamās Nika ritmam, turēdama viņu svelmainā tvērienā, vezdama uz priekšu, — bet tad pienāca brīdis, kad viņa iespieda seju spilvenā un izlieca muguru. Niks iekliedzās, nodrebēja, un viņa acīs sariesās asaras. Tas bija kā dzimšana. Tas bija kā nāve.

Ārā, aiz loga, beidzot ardievodamās aizgāja diena, un debesis kļuva melnas.

Č etrdesmit ceturtā nodaļa

—Viņa ir tik skaista, — Niks ar pirksta galu noglāstīja smalko, zilo sievietes augumu. Lampa uz naktsgaldiņa lēja pār Mijas ādu maigu gaismu.

Mija bija paslējusies uz elkoņa un skatījās, kā pār viņas gurnu slīd Nika roka.

—   Cik labi, ka viņa tev patīk. Viņa paliks kopā ar mani līdz pašām vecumdienām.

—   Kas tas par simbolu viņai acī?

—   Tā ir viņas iekšējā acs, ar to Sargātāja vizualizē Patvērumu. Aplis simbolizē cji. Tās trīs svītriņas ir tilts, pa kuru Sargātāja nonāk pie cji.

—   Visa tā "iznākšana sapnī" ir kaut kas…—viņš nepabeidza līdz galam.

—    Slimīgs?

—   Savāds, — viņš izlaboja.

—   Vai tu zināji, ka Tomass Edisons apzināti mēģināja iziet ārpus sava fiziskā ķermeņa? Viņš apsēdās, paņēma klēpī spaini un uzlika uz galvas akmeni; kad viņš iesnaudās, akmens nokrita, bet sekundes desmitdaļu pirms tam viņam izdevās iziet no fiziskā ķermeņa. Viņš pats apgalvoja, ka tas palīdzējis, kad izgudrošana negāja no rokas. Vispār, cik zināms, elektrības ideja viņam ienāca prātā brīdī, kad viņš lidinājās, no augšas noskatīdamies uz savu miesas apvalku.

—   Tas nu gan ir šermuļaini, — Niks noskurinājās.

—    Lauvassirds!

Niks novīpsnāja.

—   Un Okijs man ne ar vārdiņu neieminējās, ka tu esi viņa Sargātāja, — es joprojām nespēju tam noticēt.

—    Es viņu lūdzu nevienam neteikt. Viņš man apsolīja.

—    Drīkst tev kaut ko pajautāt?

—    Ko vien vēlies.

—   Kāpēc tu nekad neesi ieminējusies, ka tu varētu būt mana Sargātāja?

—   Es gribēju tev to piedāvāt.—Viņa aprāvās. — Bet es zināju —ja es to izdarīšu, tad šīs durvis būs aizvērtas.

—    Es nesaprotu, — Niks sarauca pieri.

—   Sargātājām nedrīkst būt intīmu attiecību ar aizbilstamajiem. Tiklīdz Sargātāja uzņemas atbildību par cīkstoni, viņu attiecību dinamika mainās, un tas ir neatgriezeniski. Viņu attiecības kļūst ritualizētas. Ja Sargātājas pārkāpj šo likumu, tas vienmēr beidzas ar postu un bēdām.

—    Bet mums nebija intīmu attiecību.

—   Es zinu. Bet man likās — reiz mums tādas varētu būt.

—   Tiešām tev tā likās? — viņš laimīgs pasmaidīja.

—    Jā. Taču es nezināju, vai tu esi tam gatavs.

—    Skaidrs, ka es biju gatavs.

Viņa atbalstījās uz plaukstas un apsēdās taisni.

—   Nē, Nik. Tu nesaproti. Mollijai un manam tēvam negāja viegli, jo viņš tā arī nespēja samierināties ar domu, ka Mollija ir cīkstoņu Sargātāja. Viņš bija greizsirdīgs. Gribēja viņu tikai sev. Brīžiem viņiem abiem gāja diezgan augsti. Es negribēju, lai ar mums būtu tāpat.

—   Vai tagad kaut kas ir mainījies?

—   Tagad es vairs nevaru kļūt par tavu Sargātāju. Jo sevišķi šobrīd, kad ir uzradies tas maniaks. Ja es apveltītu tevi ar savu zīmi — nu, tikpat labi es varu ietetovēt tev uz sirds mērķi un nolikt šautuvē.

—    Kā rādās, tas nozīmē, ka man būs jāiet ringā bez taviem rotājumiem.

—   Nik! Lūdzu, atsakies no šis cīņas.

—    Es vakar par to runāju ar Džeisī. Man tas ir jādara.

—   Nē, Nikij! Lūdzu, Jūdzu, nedari to. Mēs nezinām, kas ir mūsu pretinieks. Lūdzu, nevajag!

—   Klausies… Nē, Mija, skaties uz mani! —Viņš maigi pavērsa Mijas seju atkal pret sevi. — Nekas ar mani nenotiks. Visticamāk, es nemaz neesmu uz šī tipa radara ekrāna. Tu pati teici — es neesmu tavs aizbilstamais un tu neesi mana Sargātāja.

—    Jā, bet tie četri cīkstoņi arī nebija manējie, tikai Valentīns un Okijs.

—   Mīlulīt, neuztraucies! Viss būs labi. No šī brīža es uzmanīšos no svešiem vīriešiem. Norunāts? Un rīt es lidoju uz Liverpūli, lai satiktos ar Emiju. Joprojām ceru, ka varbūt Valentīns viņai ir pateicis kaut ko svarīgu, un no viņas varēs uzzināt ko tādu, kas palīdzēs tikt skaidrībā ar šo mīklu. Es meklēšu, līdz atradīšu un sapratīšu, kas te notiek: es tev apsolu.

—    Nik… — Viņas platajās acīs vizēja asaras.

—   Kuš, kuš. Būs labi. Nāc pie manis, es tevi apkampšu. — Viņš mēģināja jokot: — Gluži kā Rikijs Kobra. Viņš vienmēr uzveic ļaundari un dabū meiteni. — Pievilcis Miju sev klāt, viņš ierotīja to sava auguma līkumā, aplika roku viņai ap pleciem un piespieda cieši, cieši.

Tā viņi gulēja ilgi, Mija piespiedusies viņam klāt. Viņas elpa kļuva aizvien lēnāka, Niks noprata, ka viņa pamazām laižas miegā. Viņa paša acis palika atvērtas.

Varbūt tomēr paklausīt Mijas lūgumiem un izstāties? Viss viņā pretojās šai domai. Šī bija pirmā un, visticamāk, vienīgā iespēja izcīnīt titulu. Viņš bija pielicis visus spēkus, lai to mēģinātu izdarīt. Viņam tas bija jādara. Arī jaunāks viņš vairs nekļūs.

Atmiņā atausa diena, kad viņam palika seši gadi un viņš dabūja savus pirmos boksa cimdus: tā bija dāvana no tēvoča. Tad arī viss sākās.

Pa šiem gadiem viņam bija iznācis gana daudz turēt no tiem, kuriem šī apsēstība ar kaušanos nebija saprotama. Dzīvodams Ņujorkā, viņš pat bija piekāpies savai draudzenītei, kura uzstāja, ka viņam vajadzīga kvalificēta palīdzība. Psihoterapeits izrādījās apbrīnojami jēdzīgs. Viņš bija freidists, nobubināja homo homini lupus est, cilvēks cilvēkam vilks, un zinātniski pamatoja to, ka mūsdienu cilvēka nomāktības un vārguma cēlonis ir "instinktu apspiešana", tā lūk. "Nepieciešamība pēc fiziska spēka pielietošanas un pārākuma mums ir gēnos, mister Dufij. To var redzēt, kad biznesmenis iznīcina savu konkurentu, kad tīnis spēlē brutālu datorspēli. Mums māca apspiest šo dziņu, — tā nu mēs to savā dzīvē aizstājam ar cīkstoņa pieredzi. Tā ir nepārprotama cīņa, kas nepārprotami apmierina sociālos mehānismus mūsu prātos."

Vai tas viss tiešām tā ir, Nikam nebija ne jausmas. Viņā šīs alkas pēc cīņas nekādus iekšējus konfliktus neizraisīja. Ak, tas ir atavisms, primitīva dziņa? Lai jau būtu. Taču viņš skaidri zināja, ka vienmēr, kad viņš mēģināja to ignorēt, viņš jutās nelaimīgs. Tad jau labāk ļaut šai dziņai izpausties ringā, kur viņam pretī, turklāt kontrolētā vidē, stājas spēku un meistarības ziņā līdzvērtīgs cīkstonis.

Mija kaut ko pa miegam nomurmināja un nemierīgi sagrozījās viņa skavās. Nikam jau šķita, ka viņa tūlīt pamodīsies, tomēr ne, viņas elpa atkal norima.

Niks aizvēra acis un mēģināja atslābināties. Galu galā viss būs labi. Un vispār, viņi ar Miju spēj tikt galā ar visu. Ja viņi ir kopā, kurš spēs aizšķērsot viņiem ceļu?

Č etrdesmit piektā nodaļa

Viņš norādīja uz pagodu gatves galā:

— Aizskrien, pieskaries pirmajam pakāpienam un skrien atpakaļ. Šis ir pēdējais skrējiens, Nik, pēc tam beigsim, labi? Esi gatavs? Aiziet!

Viņš palika pie vārtiem un noskatījās, kā Niks aizskrien līganā un spēkpilnā solī. Kaut arī tā būtu plātīšanās ar saviem sasniegumiem, tomēr fakts: ar Niku viņš bija patiešām labi pastrādājis.

Niks bija aizskrējis līdz pagodai un pagriezies atpakaļ. Viņš redzēja, kā Nika skatiens aizslīd viņam garām un seja atplaukst smaidā.

Viņš atskatījās. Dažus soļus tālāk stāvēja Mija. Cik ilgi viņa jau te ir? Un dīvaini, kāpēc viņš nebija tās klātbūtni sajutis?

Niks paskrēja viņam garām un saķēra Miju. Pacēlis meiteni gaisā, viņš to apgrieza riņķī. Mija iespiedzās un sāka smieties.

Kad Niks atkal nostādīja viņu uz kājām, Mija bikli pacēla acis. — Hei, Eš! — Viņa smaidīja, taču balsī jautās tik tikko sadzirdama nedrošība.

Viņu pārņēma atmiņas par skūpstu, ko viņš uz Mijas lūpām bija uzspiedis studijā. Par to sajūtu, kāda bija, viņas mēlei sagaidot viņa mēli. Par viņas ādas siltumu blūzes krociņā, kur bija apstājusies viņa roka. Viņš atcerējās, kā uzbangoja asinis, kad viņš ar delnu sajuta Mijas sirdspukstus, kā zem viņa pirkstu galiem strāvoja enerģijas meridiāni. Viņa nokremšļojās.

—    Kā Nikam veicas ar gatavošanos sestdienai?

—   Viņš būs kā tornado.

Mija kaut kādā ziņā ir k]uvusi citāda, viņš domāja. Zem acīm bija tumši loki, taču tās nebija raižu ēnas. Lūpas bija tikko jaušami pietūkušas. Niks raudzījās uz Miju no saviem augstumiem, un viņa acis aiz pievērtajiem plakstiem nebija saskatāmas, taču maigums, ar kādu viņš atglauda Mijai pār pieri izrisušu matu šķipsnu, bija nepārprotams.

Šie divi bija mīlētāji. Šī apjausma viņu ķēra tik spēcīgi kā dūres sitiens.

—    Eš?

Viņš pacēla acis pret Niku un pirmajā mirklī nespēja savākties.

—    Jā?

—    Es tagad laižos. Man vēl jātiek uz lidostu.

—   Ak tā?

—   Darba lietas. Bet es jau vakarā būšu atpakaļ. Rīt no rīta tiksimies dodžo. Pacīnīsimies vēl pēdējo reizi pirms ringa, labi?

—   Labi. — Viņš pagriezās pret Miju. — Tev vēl jāpabeidz mans tetovējums.

—   Es zinu. — Viņas skatiens aizslīdēja prom. — Varbūt izdarīsim to kādu dienu pēc Nika cīņas.

—    Protams.

Viņš noskatījās, kā tie abi aiziet pa rūsgano gatvi. Mijai bija gara kleita no kaut kāda bālgana, gaisīga auduma, vidukli ieskāva plata ādas josta. Viņa runāja ar Niku, pacēlusi seju tam pretī. Niks ar vienu roku bija apskāvis viņas plecus un, noliecis galvu, klausījās. Tas viss izskatījās neizturami romantiski, it kā šis pārītis pozētu fotogrāfam.

Viņš aizvēra acis. Drausmīgi sāpēja galva.

četrdesmit sestā nodaļa

Kad Niks bija aizlidojis uz Liverpūli, Miju pārņēma nemiers. Kaut bija pavisam parasta, nespodra rudens diena, gaiss likās smacīgs un spiedīgs. Lēni vilkās stundas. Studijā bija tik kluss, ka viņas ar Lizu nolēma slēgt durvis agrāk. Mija devās uz "Skorpionu", cerēdama, ka tur izdosies aizmirst nelāgās priekšnojautas.

Uz dežuranta letes bija nolikta Okija fotogrāfija ar melnu lenti gar stūri. Dodžo valdīja nomāktība. Kāds iesmējās, taču uzreiz aprāvās.

Stundu viņa no visas sirds nodevās treniņam, taču dvēseles miers, kas parasti iestājās pēc atdevīgiem fiziskiem vingrinājumiem, šoreiz nenāca ne saucams. Viņa piegāja pie cisternītes un, ielējusi plastmasas glāzītē aukstu ūdeni, padzērās. Tai brīdī kāds pieskārās viņai pie elkoņa: Čili.

Čili bija pus portugāļu, pus japāņu asiņu, viņš jau kopš Mijas bērnības bija viņas sensejs. Tomēr tagad, raudzīdamās viņa šaurajā, gudrajā sejā, Mija kārtējo reizi atskārta, cik maz par skolotāju zina. Viņš bija šķīries, viņam bija meita un dēls, abi dzīvoja Portugālē pie mātes; tik daudz viņai bija zināms. Vai Čili ar bērniem ir tuvas attiecības, viņai nebija ne jausmas. Mija ne reizi nebija tos redzējusi. Un tomēr, cik vien tālu sniedza viņas atmiņa, Čili allaž bija piederējusi kāda vieta viņas dzīvē. Viņš bija Mijas cīņas mākslu skolotājs šī vārda pašā svarīgākajā nozīmē: viņš palīdzēja Mijai meklēt ceļu, do. Jā, varbūt viņa nekad nebija pļāpājusi ar

Čili par sirds un dvēseles lietām, taču viņš bija Mijas sensejs, viņa bija Čili skolniece: tās bija dziļas attiecības.

Labu brīdi abi klusēdami stāvēja plecu pie pleca, vērodami, kā cīkstoņi un treneri darbojas šaurajā, ciešajā pasaulītē, kurā valdīja sāncensība un biedriskums. Čili klātbūtne, kā vienmēr, bija nomierinoša.

Dodžo tālākajā galā, kur patlaban norisinājās tuvcīņa, pēkšņi atskanēja kliedziens un viens no cīkstoņiem piespieda roku pie deguna, pa pirkststarpām plūda tumšsarkanas asinis.

—   Tev dažreiz tas neliekas ļoti jocīgi, Čili?

Skolotājs jautājoši piešķieba galvu.

—   Tas, ka, dzenoties pēc izcilības, jānodara pāri savam ķermenim, — Mija norādīja uz ievainoto cīkstoni. — Tas, ko tu māci, ir pavisam citāds.

—   Es mācu cīņas mākslas, nevis daiļās mākslas, — viņa balsī skanēja sirsnība. — Zobens ir skaists, tomēr tas vienalga ir zobens. Tas ir domāts cīņai. Es gana bieži esmu tev to atgādinājis.

—   Jā, es zinu, tomēr mēs mācāmies budo. Mēs tiecamies pēc garīgas precizitātes.

—   Mijiņ, budo nav abstrakcija. Mēs meklējam Ceļu, un šie meklējumi ir tverami, tie ir praktiski. Paņēmienus, kurus es jums mācu, var pielietot reālā cīņā.

Viņa skatiens atgriezās pie ievainotā cīkstoņa, kurš ļāva, lai cīņubiedrs tam apkopj asiņojošo degunu, raizīgi klukstēdams kā bažīga vista.

—   Jā, tev taisnība, tas nav mans ceļš. Tas ir viņu ceļš. Bet arī tā var būt. Tas puisis zina, ko nozīmē uzveikt bailes. Kaut kādā ziņā viņš vienā mierā paveic to, pēc kā mēs ar tevi tiecamies simtu simtos treniņu stundu: viņš taisnā ceļā dodas uz mērķi. Viņš dzīvo šeit un tagad, viņš jūt šeit un tagad. Tas, ko viņš redz un pieredz, netiek filtrēts cauri nemitīgajam iekšējam dialogam, kas norisinās mūsu prātos. Viņš dzīvo nepastarpināti. — Čili ieskatījās viņai acīs. — Šobrīd cīņas paņēmieni, ko es tev mācu, jau ir iezīdušies tev kaulos un smadzenēs. Ja tev kādreiz būs nepieciešams, tu acumirklī spēsi tos likt lietā — tā kareivis acumirklī izvelk savu zobenu. Nē, tu pati būsi zobens.

Mija neatbildēja. Atmiņā atausa melnā ģērbts vīrietis, kas nomet viņu uz grīdas kā pupu kūli, piespiež viņu pie zemes, atstāj guļam pārbijušos un bezpalīdzīgu.

Čili vieglītēm papliķēja viņai pa plecu:

—    Ej, noskalojies dušā, kamēr neesi atdzisusi.

—    Labi, — viņa paklanījās.

Čili pamāja ar galvu un paklanījās viņai pretim. Mija noraudzījās, kā viņš attālinās, iedams līgani šļūkanā solī; likās, viņa pēdas gandrīz neskar grīdu.

Iegājusi ģērbtuvē, Mija izņēma no skapīša sporta somu un izvilka mobilo telefonu. Viens neatbildēts zvans: no Nika. Viņš bija atstājis ziņu, tā nebija gara: viņš bija ticies ar Emiju, taču neko daudz uzzinājis nebija, patlaban dodas uz Džona Lenona lidostu. Kad nolaidīsies Getvikā, uzreiz dos ziņu. Mija mēģināja viņu sazvanīt, taču sazvanīja vienīgi balss pastu.

Nekas, nav jau svarīgi. Pēc dažām stundām viņi vienalga tiksies. Laiks doties mājās.

Kamēr viņa nokļuva līdz mājām, mijkrēslis jau bija pārtapis tumsā. Mija pagrieza atslēgu un atvēra ārdurvis. Uzreiz aiz sliekšņa viņa apstājās. Kaut kas nebija tā, kā jābūt. Viņa nespētu pateikt, kas nebija kārtībā, taču sajūta bija ļoti izteikta. Viņa juta… ļaunumu?

Ieslēgusi priekšnamā gaismu, viņa stāvēja un ausījās. Mājā valdīja dziļš klusums. Pa labi tumšas vīdēja durvis, kas veda uz studiju. Tās bija pusvirus. Mija bija gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka, iziedama no mājas, viņa bija tās atstājusi vaļā.

Mija pagājās uz priekšu, uzlika roku uz vērtnes un klusiņām atvēra durvis. Tumšajā studijā ielauzās gaisma no priekšnama, izcērtot uz grīdas dēļiem stūrainu gaismas ķīli.

Studijā neviena nebija. Pie loga vēja brāzmā uzpūtās mežģīņu aizkars. It kā tai būtu pieskārusies spoka roka, gausi pāršķīrās reģistrācijas žurnāla lapa.

Vai logs, viņai promejot, palika vaļā? Dažreiz viņa to atstāja atvērtu; no kramplaužiem studiju sargāja restes. Bet vai tad šodien viņa nebija to aizvērusi?

Logs bija gandrīz ciet — gandrīz, bet ne līdz galam. Viņa izstiepa roku pēc tverekļa un sastinga. Starp rāmi un logu kaut kas bija iesprūdis, blāvajā gaismā nevarēja saprast, kas. Viņa pieliecās tuvāk.

Zem loga rāmja sašķaidīts gulēja Cukurzirnis. Hameleona mīkstais vēders bija savilcies nejēdzīgās krokās. Rāmja stūris bija ietriecies viņai sānā. Viņas acīs nebija dzīvības.

Ak Dievs. Mija piešāva pie mutes roku. Ak Dievs.

Jakas kabatā iepīkstējās mobilais.

Nenolaizdama acis no Cukurzirņa, viņa neveiklām rokām izzvejoja aparātu.

TU NENOSARGĀJI OKIJU. VAI NIKU TU NOSARGĀSI?

četrdesmit septītā nodaļa

TU NENOSARGĀJI OKIJU. VAI NIKU TU NOSARGĀSI?

Niks izlasīja rindiņu, kas vidēja Mijas mobilā telefona ekrānā, un saviebās. Šerminoši, cita vārda te nebija.

Mija nenovērsdamās skatījās uz kurpju kasti, kurā bija ielikusi beigto Cukurzirni.

—   Izlasi nākamo īsziņu! — viņa smalkā balsī ierunājās. — Es viņam pajautāju, kas viņš tāds ir un ko viņam no manis vajag.

Niks aizklikšķināja līdz nākamajai saņemtajai īsziņai.

MANI SAUC SPĀRE. GAIDĪŠU TEVI PATVĒRUMĀ.

Spāre? Niks savilka uzacis.

—    Drīkst, es piesēdīšos pie tava datora?

Viņa pacēla gurdu roku uz sava portatīvā datora pusi. — Kāpēc tev vajag?

—   Kime forumā regulāri raksta viens tips ar segvārdu Spāre. Varbūt tas ir viņš?

Ievadījis savu lietotājvārdu un paroli, Niks Kime meklēšanas logā ierakstīja "Spāre". Uz ekrāna parādījās Spāres anketa.

Tā joprojām nebija līdz galam aizpildīta: tikai ķīniešu ideogrammas, kas veidoja Spāres lietotājvārdu, un minimāli personas dati. Spāre bija vīriešu dzimuma. Dzīvoja Londonā. Viņam nebija ne vecuma, ne hobiju. Viņš nebija papūlējies norādīt nedz savu mīļāko mūziku, nedz televīzijas raidījumus. Nebija darījis zināmu, uz kādu sporta klubu viņš staigā. Ailītē "cīņas veidi" bija ierakstījis: "Dažādi." Viņš varēja būt tiklab būra cīkstonis, kā taicji entuziasts.

Mija ar roku atbalstījās uz Nika pleca un pieliecās.

—    Man ir gadījies redzēt šīs ideogrammas.

—   Tiešām? — Niks blenza uz ķlnzīmēm. — Man viņas visas liekas vienādas. Vai tu zini, ko tās nozīmē?

—    Nē. Un arī man tās bieži izskatās vienādas… bet katrs otrais "taurenis", kas pie manis ierodas, grib sev ķīnzīmi, tādēļ manas acis droši vien pie tām ir vairāk pieradušas. — Viņa pikti novicināja roku: — Es zinu, ka esmu tās redzējusi! Tikai nevaru atcerēties, kur.

—   Tātad šis var būt tas tips.

—    Un viņš ir bijis pie manis mājās.

Niks pašķielēja uz kurpju kasti un aši novērsa skatienu.

—   Mija, Cukurzirnis varēja dabūt galu nejauši. Varbūt uzpūta vējš, un logs aizcirtās tieši tai brīdī, kad viņš tur sēdēja.

—   Nē! — Mija sparīgi purināja galvu. — Es vienmēr ļoti rūpīgi nostiprinu visu logu aizbīdņus, tieši tāpēc, ka negribēju, lai kaut kas tāds atgadās. Un Cukurzirnis nekad neiet ārā uz palodzes. Viņš tā nedara, un viss.

—    Ar to būtu skaidrs. Rīt mēs tev nomainīsim slēdzenes.

—   Skaidrs ir tas, ka tu sestdien neej ringā.

—    Klau, klau, pagaidi! Ne tik strauji.

—   Nik! Tev būtu jācīnās jau pēc trim dienām. — Viņas acis pauda lielu izmisumu. — Nedari muļķības!

—   Mija, tu vienkārši neej uz to… Patvērumu… nu, nedari tās lietas, ko tu parasti dari.

—   Vai tiešām tu nesaproti? Tagad viņš sev par upuri ir izvēlējies tevi!

Niks uzlika rokas viņai uz pleciem un ieskatījās viņai acīs.

—   Rīt man ir pēdējais treniņš ar Ešu un Džeisī. Pēc tam es atpūšos pirms cīņas. Norunāsim tā: es pabeigšu treniņprogrammu un tad pie- vērsīšos šai lietai, labi? Un mēs ar visu tiksim skaidrībā. Abi kopā.

—   Man ļoti bail.

—   Nevajag baidīties. — Niks pievilka viņu sev klāt.

—   Ja ar tevi kaut kas notiks, es…

—   Ar mani nekas nenotiks. — Viņš piespieda lūpas pie Mijas pieres.

Č etrdesmit astotā nodaļa

Mija tina uz priekšu Kime forumu. Viņa lasīja visus Spāres ierakstus, sākot no paša pēdējā.

Dažās Āfrikas karotāju ciltīs bija paradums apēst uzvarēta pretinieka sirdi cerībā piesavināties kritušā karotāja drosmi. Apēd viņa sirdi, un viņa enerģija kļūs par tavu enerģiju… Šāds gods tika piešķirts tikai karotājiem ar nelokāmu kaujas garu…

Mija saviebās. Ja pirmīt viņa varbūt vēl šaubījās, vai šis tiešām ir cilvēks, kuru viņa meklēja, tad nupat šaubas bija zudušas: tas bija viņš. Un cik piemērots segvārds: Spāre. Viņa vēl atcerējās, ko par šiem lidoņiem stāstīja Ešs. Ideāli plēsoņas, tā viņš bija sacījis. Nāvīgi bīstami un skaisti.

Ešs… Pēkšņi viņa atskārta, kur bija redzējusi šīs ideogrammas.

Viņa itin kā vēlreiz stāvēja "Skorpiona" vīriešu ģērbtuvē. Uz betona grīdas palikuši slapju pēdu nospiedumi. Viņa mēģina neelpot. Viņa redz vīrieti, kurš mazgājas; gar kalsno augumu straumēm plūst ūdens. Līdztekus apbrīnai par viņa fizisko skaistumu viņai ir sajūta, ka šobrīd kaut kas notiek: kaut kas izšķiras, taču viņa vēl neko nesaprot.

Tagad viņa to zina.

Spāre. Viņa zināja, kurš ir Spāre.

Sniegdamās pēc telefona, viņa ieraudzīja, ka pirksti dreb.

*

Okija skapīša durvis bija vaļā. Tas vēl nebija piešķirts nevienam citam. Niks lēni aizvēra durtiņas.

—   Lai tev sestdien labi veicas, vecais, — viņam pa plecu uzsita Dērks Dibuā, kolēģis bokseris.

—    Paldies!

—    Atceries: nepadoties, neatkāpties! — tā bija cīkstoņu mantra.

—   Kāda runa. — Niks savāca savus ceļusargus un cimdus. Cik savādi, ka šis būs bijis viņa pēdējais treniņš. Rītdiena un parītdiena jāpavada pilnīgā mierā. Sestdien viņš izies ringā un cerēs, ka šajos šo trīs mēnešu mērķtiecība un sviedri nebūs bijuši veltīgi.

Iziedams gaitenī, kas veda uz dodžo, viņš izdzirdēja telefona zvanu: tas bija viņa paša aparāts, kas apslāpēti skanēja skapītī. Viņš nesen bija nomainījis melodiju — atteicies no "Tīģeracs", ko bija izvēlējies katrs otrais cīkstonis, tā ka bija grūti saprast, kad zvana tev, — un signālam izvēlējies gaiļa dziesmu. Kļūdīties nebija iespējams: tas bija viņa telefons.

Niks saminstinājās. Taču viņš jau kavēja treniņu. Zvanītājam — lai viņš būtu, kas būdams, — vajadzēs atstāt ziņu. Viņš gāja tālāk.

Džeisī un Ešs gaidīja viņu dodžo tālākajā galā. Ešs smaidīja:

—   Pēdējā stundiņa klāt, mister Dufij.

—    Kā tad, — Niks pasmaidīja pretī.

—   Trīs raundi ar dūrēm, tad divi pa grīdu? — Ešs jautājoši uzrunāja Džeisī.

—   Tieši tā, — Džeisī apstiprinot palocīja galvu. — Bet nenomoki Niku, sevišķi uz paklāja. Neizlauz viņam rokas. Mums viņš vajadzīgs vislabākajā formā.

Niks ar zobiem aiztaisīja ciet cimda lipekli un atvēra muti, lai Džeisī ieliktu vietā mutsargu. Pagriezies pret Ešu, viņš kārtējo reizi izteica aicinājumu, kas šajos trīs mēnešos bija skanējis bezmaz ik pārdienas:

—   Tā, ka rīb!

Niks neatsaucās. Mija zvanīja jau nezin kuro reizi, taču pretī allaž bija balss pasts. Arī darbā neviens necēla klausuli. Viņa īsti nezināja, cikos Nikam šovakar bija treniņš, tomēr varbūt bija vērts aizbraukt uz "Skorpionu" — ja nu viņš ir tur.

Mija vilcinājās. Nu, vēl pēdējo reizi. Viņa piezvanīs, un tad dosies Niku meklēt.

Niks noņēma ķiveri, Ešs darīja tāpat. Abi apkampās sviedrainām, lipīgām rokām.

—    Paldies! — Niks bija saviļņots. — Paldies tev par visu, Eš!

—   Paldies, ka drīkstēju piedalīties! — Ešs smaidīja. — Tu pats redzi, tu nodrošini man tādu kā surogātdzīvi.

Cīkstoņi nāca pie Nika novēlēt viņam veiksmi. Šis ir pats labākais brīdis, Niks domāja, spiezdams rokas un pārmīdams draudzīgas nešpetnības. Viņš bija savās cīkstoņa mājās, viņam apkārt bija draugi, kas noskatījās viņa gaitās. Nervi bija nesatricināmi kā klints, viņš jutās neuzvarams. Vēl divas dienas, un viss būs pavisam citādi, taču pagaidām viss bija tik labi, ka labāk vienkārši nevarēja būt.

Kad viņš atvēra skapīti un izzvejoja mobilo, labā oma acumirklī bija vējā. Divpadsmit neatbildēti zvani, un visi Mijas. Nolāpīts, acīmredzot noticis kaut kas drausmīgs. Sirdij krūtīs smagi dauzoties, viņš nospieda atbildēšanas taustiņu. Kad Mija atsaucās, atvieglojumam nebija robežu.

—    Kas noticis?

—    Es jau devos ārā pa durvīm, lai mestos pie tevis. — Viņas balss bija neparasti spalga. — Pazūdi no turienes! Tas ir viņš.

Cauri smieklu dārdiem un ūdens šaltīm dušās Niks tikai ar lielām grūtībām saklausīja, ko viņa saka:

—   Viņš? Kas?

—   Ešs! Ešs ir Spāre.

—   Izbeidz! — Niks atskatījās uz Ešu, kurš patlaban kaut ko meklēja savā sporta somā.

—   Es atcerējos, kur redzēju tās ideogrammas. Viņam ir tādi tetovējumi.

—   Tu viņam tādus uztaisīji?

—    Ne es.

Niks atkal pašķielēja uz Ešu.

—    Kurā vietā viņam tādi ir?

Neilga pauze.

—    Uz dibena.

—   Ak tā. — Viņam ļoti gribējās apjautāties, no kurienes Mijai zināms, kādi tetovējumi šim čalim ir uz pakaļas. Vispār, ja tā padomā, viņam pašam Eša pakaļu nekad nebija gadījies redzēt, kaut viņi jau trīs mēnešus bija kopā trenējušies un neskaitāmas reizes pārģērbušies šajā pašā garderobē.

—   Es tev vēlāk visu izstāstīšu, Nikij, bet tagad, lūdzu, pazūdi no turienes!

—    Jau skrienu.

Pacēlis galvu, Niks pamanīja Eša vērīgo skatienu:

—    Kaut kas atgadījies?

—   Nē taču. Viss ir kārtībā. — Viņš pielūkoja, lai viņa balss nepaustu nekādas emocijas. — Tad tiekamies rīt pirms cīņas?

—   Norunāts.

—    Labs ir. — Niks pamāja ar galvu un smaidīja, it kā šī pasaule būtu viens vienīgs rožu dārzs.

Iekāpis mašīnā, viņš vēlreiz paņēma telefonu un piezvanīja trenerim Draiveram, pie kura Edinburgā bija trenējies Bils Muso.

Tas, pēc visa spriežot, bija aizņemts, un Niks uzreiz ķērās vērsim pie ragiem:

—    Es par Muso treniņbiedru… Tu teici, ka viņi bija sadraudzējušies?

—    Ļoti cieši sadraudzējušies. Atceries, es tev stāstīju, ka pēc Bila nāves puisis vairs nav redzēts. Viņš to briesmīgi ņēma pie sirds.

—    Kā viņu sauca?

—    Roberts. Roberts Dells.

—   Ak tā. — Niks sadrūma.

—   Tev ir vēl kas jautājams?

—    Kā viņš izskatījās?

—    Gara auguma. Gaišmatains. Nepavisam ne neglīts. Satrenējies ne pa jokam.

—   Un tu nezini, kā viņu varētu sameklēt.

' — Atvaino, nezinu gan.

Tūlīt pēc tam Niks zvanīja Emijai. Klausīdamies pīkstienos, viņš gatavojās grūtai sarunai. Vakar, kad viņš Liverpūlē no Emijas atvadījās, viņas acis bija pilnas asaru.

Tomēr viņa izklausījās itin savaldīga un, kad Niks apvaicājās, vai Valentīnam pirms viņa pēdējās cīņas gadījumā nebija jauns treniņbiedrs, Emija, likās, gluži atplauka:

—    Jā, bija gan. Zini, Valentīns un Kriss bija ļoti sadraudzējušies. Viņi bija kā brāļi.

—    Kriss?

—    Jā. Kriss Konors.

—   Vai tu viņu vēl satiec?

—    Nē. — Niks dzirdēja Emijas nopūtu. — Viņš vienkārši… pazuda. Man no viņa vairs nav bijis nekādu ziņu.

—   Vai viņš bija tāds glīts gaišmatis?

—    Jā. Visas manas draudzenes bija kā trakas. Zini… — Viņa saminstinājās. — Tu man vakar jautāji par Miju, atceries?

Jā, Niks atcerējās. Viņš bija zinājis, ka tas ir bīstams jautājums, un tomēr riskējis. Kas zina, kā Emija reaģēs, izdzirdot Mijas vārdu, tomēr vajadzēja izdibināt, ko īsti Valentīns sievai bija stāstījis.

—   Tu gribēji zināt, kāpēc Valentīns Mijai nepateica, ka viņš atkal ies ringā, atceries?

—   Jā. Tu teici, ka tu viņam neļāvi. Izvirzīji viņam ultimātu.

—   Tā bija. Bet lielā mērā tas bija ari Kriša nopelns. Viņš Valentīnam atgādināja, ka cīkstoņa sirdī nav vietas māņticībai. Cīkstonim jātic paša spēkiem, nevis tam, ka viņu sargā kaut kādas sievietes. Veiksme ir paša cīkstoņa rokās, tā viņš teica.

—   Ahā.

—   Un tā taču ir, Krišam bija taisnība, vai ne?

Niks nenoteikti noņurdējās.

—   Saproti, kad tu vakar jau biji aizgājis, es visu laiku netiku vaļā no domas, ka mums nebija taisnība. Varbūt vajadzēja ļaut, lai viņš piezvana. Galu galā, vai nu no tā celtos kāds ļaunums?

četrdesmit devītā nodaļa

Jau labu laiku līņāja: tas bija viegls, gandrīz nemanāms lietus, kas ietina I gaisīgā migliņā viņas matus un mēteli pārklāja ar sudraba sūbējumu. Ielā valdīja klusums, gaisā jautās mikluma un slapjas zemes smarža. Dažu namu logos jau dega gaisma.

Mija pamlņājās. Viņa te stāvēja jau gandrīz stundu. Dažus soļus tālāk bija soliņš, taču viņa baidījās, ka, tur apsēdusies, nepamanīs Ešu pārnākam. No šīs vietas viņa ļoti labi redzēja balti apmesto namu ar čuguna režģiem un graciozajām kolonnām.

Ešs ne reizi nebija uzaicinājis nedz viņu, nedz Niku pie sevis, un Mijai kaut kā nebija ienācis prātā, ka tas ir diezgan savādi. Satikušies viņi visi trīs lielākoties devās pie viņas. Ešs dzīvoja nepilnu trīs jūdžu attālumā no viņas studijas, taču tā bija gluži cita pasaule. Dārga iela dārgā rajonā: klusa, zaļa, bezgala smalka. No šejienes varēja redzēt Karaliskās Alberta zāles nama kupolu…

Viņa paskatījās pulkstenī. Nupat jau viņam vajadzētu kustēt ārā no mājas. Piektdienās sešos Džeisī vadīja boksa treniņus, un Ešs tos cītīgi apmeklēja. lau bija ceturksnis pāri pieciem.

Garām pagāja vīrietis un sieviete. Sieviete, galvu piešķiebusi, centās ieāķēties vīrietim elkonī; viss viņas pozā liecināja par vēlēšanos izpatikt. Vīrietis turējās taisns kā miets. Sieviete pagriezās un ielūkojās Mijai acīs. Izmisums, ko klaji pauda viņas skatiens, palika Mijā arī pēc tam, kad abi attālinājās un nozuda aiz stūra.

Lietus smīlāja. Iela bija tukša. Viņa atkal ieskatījās pulkstenī. Ap šo laiku Nikam jau vajadzēja būt Eksmeiras miega klīnikā. Likās neticami, bet par savu agrāko darbu Ešs bija Nikam sacījis taisnību. Ņemot vērā, kā viņš bija mainījis vārdus un jaucis pēdas, abi bija domājuši, ka nekāda Adriana Eštona patiesībā nav un viss, ko viņš bija stāstījis par savu zinātnieka pagātni, izrādīsies meli. Tomēr nē: Adrians Eštons tik tiešām bija strādājis Eksmeiras institūtā. Niks bija sazvanījies ar vienu no Eša kādreizējām kolēģēm un tā bija piekritusi ar viņu aprunāties.

—   Tu domā, ka ar to kundzīti vispār ir vērts runāt? — Mija šaubījās. — Viņa noteikti neko nesaprot no cīņas lietām.

—   Ir vērts, — Niks palocīja galvu. — Es gribu redzēt, kur Ešs strādāja, un gribu parunāt ar viņa agrākajiem darbabiedriem. Viņš aizgāja no turienes kaut kādu nelāgu lietiņu dēļ, viņš pats man tā teica. Es vēlos uzzināt, kas tur īsti notika.

Pēkšņi viņš saviebās un piespieda roku pie muguras.

—    Kas notika? — Mija vērīgi ieskatījās viņam acīs.

—   Vakar, ar to draņķagabalu cīkstoties, laikam būšu sastiepis kādu muskuli. — Niks paapļoja plecus. — Neuztraucies, tas nav nekas briesmīgs. Ringā tas man netraucēs.

Dodamies prom, viņš no visa spēka apskāva Miju.

—    Esi prātīga, norunāts?

—    Norunāts.

—    Nedari muļķības. Ešam nerādies ne tuvumā!

—   Jā.

Un es nemaz nemeloju, Mija domāja. Viņa nerādījās Ešam tuvumā. Viņa tikai iemetīs aci Eša dzīvoklī.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa stāvēja viņš. Mijai pakrūtē sažņaudzās. Ešs bija ģērbies ar parasto nevērīgo eleganci, džīnās un tumšā jakā, rokā viņš turēja sporta somu. Tumši blondie mati bija mazliet paspūruši. Pārlaidis skatienu ielai, viņš nogriezās pa kreisi un devās uz Bromptonroudas pusi.

Mija nogaidīja, līdz viņu vairs nevarēja redzēt, un tad žiglā solī piegāja pie Eša mājas. Viņa bija gatavojusies spaidīt visas pogas pēc kārtas, gan jau kāds ielaidīs — dzirdot sievietes balsi un novērošanas kameras ekrānā redzot nekaitīgu jaunkundzi, ļaudis lielākoties nesliecas nobīties, — tomēr viņai paveicās. Kad viņa pienāca pie durvīm, tās atvērās, un iznāca auklīte ar savu ganāmo. Puisēnam rokā bija koši sarkans lietussargs un kājās gumijas zābaciņi, kas šķita krietni par lielu. Mija pieturēja duvis, lai auklīte varētu izstūrēt ārā ratiņus, un tā viņai pateicās.

Sarakstā pie zvana podziņām bija piecu iemītnieku vārdi. Adrians Eštons mitinājās ceturtajā dzīvoklī. Mija ieslīdēja pa namdurvīm, un kokgriezumiem rotātā vērtne bez skaņas aizkrita ciet.

Namā valdīja nāves klusums. Pirmajā stāvā bija sastindzis veclaicīgs dzelzs lifts. Tā durvis bija vaļā, tomēr Mija nolēma kāpt pa kāpnēm. Tās sedza rūsgani zeltains paklājs, līdzteku vijās nevainojami spodras un brīnum smalki kaldinātas margas. Gaišās sienas greznoja gaismekļi.

Viņa lēni kāpa augšup; soļu dunu apslāpēja biezais paklājs. Pēc visa spriežot, katrā stāvā bija tikai viens dzīvoklis. Kāpņu laukumiņā pirms ceturtā stāva viņa uz brīdi apstājās un paskatījās pa logu; bija sajūta, ka izplūdusī, slidenā ārpasaule atrodas kaut kur bezgala tālu. Debesis vairs nebija pelēkas kā alva, tās bija kļuvušas žilbinoši baltas. Lejā uz ielas vizēja slapjie, melnie koki.

Viņa bija ievērojusi, ka Ešam pie riņķīša ir tikai viena atslēga, tādēļ nebrīnījās, ka ceturtā dzīvokļa durvīs ir viena vienīga slēdzene. Ja tā būtu Bramah ražojums, viņa pagrieztos un dotos prom, bet nē, šī bija vienkāršāka par vienkāršu. Tādas viņa, Donija izskolota, spēja atmūķēt aizvērtām acīm.

Donijs Braits bija viņas klients, tas, kurš bija sēdējis par dzīvokļu zādzībām. Iznācis viņš bija nozvērējies sākt jaunu dzīvi un izlēmis, ka šo izšķirīgo lēmumu vajag atzīmēt ar tetovējumu. Naudas viņam nebija, samaksāt Mijai viņš nevarēja, tādēļ piedāvājās pasniegt kramplauzības stundas. Mija bija piekritusi: durvju mūķēšanas iemaņas, ar tādām kurš katrs vis nevarēja lepoties, ļā, un šodien viņa bez tām varētu sēdēt mājās un kost pirkstos.

Grasldamās izvilkt no somas mūķīzeru komplektu — dāvanu, ko Donijs viņai bija pasniedzis, kramplaužu skolu beidzot, — viņa pārlaida skatienu griestiem. Nē, novērošanas kameru te nebija.

Mija ķērās pie atslēgas, atgādinādama pati sev, ka jārīkojas mierīgi un bez steigas. Galvenais bija elpošana un izjūta. Ja viņa sāks nervozēt, tad čiks vien iznāks. Pēkšņi durvis padevās. Mija iegāja dzīvoklī, un durvis viņai aiz muguras aizvērās.

Viņš bija atstājis galda lampu ieslēgtu, un tās gaismā varēja novērtēt telpas elegantās proporcijas. Pa lielajiem logiem pavērās skats uz ielu, griesti bija augsti un acīm tīkami. Pa labi no Mijas bija gaitenis, tā galā pa pievērtajām durvīm bija manāma gulta.

Viņa iegāja dzīvojamajā istabā. Mēbeļu tajā nebija daudz, toties tās, kas bija, priecēja acis ar izsmalcināti ogļu pelēkiem un sūnzaļiem toņiem. Lielam ādas dīvānam iepretim bija kamīns, kurā šobrīd atradās vāzes ar baltām hortenzijām. Pie viena loga bija žilbinoši spodrs rakstāmgalds, uz tā mirdzošās virsmas atradās aizvērts portatīvais dators.

Vēl šajā istabā bija grāmatas: vienu sienu pilnībā aizņēma sējumu pieblīvēti plaukti. Mija piešķieba galvu, lai varētu izlasīt, kas rakstīts uz to muguriņām. Starp visādiem neizskaidrojamiem nosaukumiem, teiksim, "Supravadītspēja istabas temperatūrā bez vara pāra" bija grāmatas ķīniešu valodā, ar izsmalcinātām un noslēpumainām ķīnzīmēm uz muguriņām. Pēc visa spriežot, tās bija medicīnas rokasgrāmatas: vienu Mija atvēra, un tās lappuses bija pilnas ar anatomijas zīmējumiem. Vēl šajos plauktos bija vecas grāmatas apdilušos vākos; arī tās viņa nespēja izlasīt, taču bija gandrīz droša, ka zina, kas ir šie sējumi: tie bija veltīt bugei, cīņas mākslām. Sajās grāmatās bija aprakstīti cīņas paņēmieni, kas laika gaitā gandrīz pavisam izzuduši, izskausti no cīņas mākslām kā pārlieku bīstami. Viņa izvilka vienu no šīm grāmatām un ar pirkstu galiem bijīgi pāršķīra dažas lapas.

Pie sienām bija vairākas gleznas, taču Mijas uzmanību piesaistīja kāda austrumnieciska gleznojuma izsmalcināti zeltainie, tirkīzzilie un sarkanie toņi. Mūki pazemīgi lieca galvas apaļīga mandeļača Būdas priekšā. Mija nezināja šīs ainas simbolisko nozīmi, taču saprata, kas ir viņas acu priekšā: tas bija thanka gleznojums. Klejojoši tibetiešu mūki to tīstokļus vadāja sev līdzi un izmantoja meditācijai. Eša tīstoklim, rādās, bija kaut kāds sakars ar medicīnu un dziedniecību. Ietvara apakšdaļā zelta burtiem bija iegravēts "Mencehana/Lhasa". Taču zosāda Mijai bija uzmetusies ne jau tādēļ: arī sendienu Sargātājām bija šādi tīstokļi. Gandrīz identisks thanka gleznojums atradās vienā no Patvēruma telpām…

Nemaz nešķita, ka tu atrodies slepkavas miteklī. Šeit dzīvoja izglītots cilvēks ar labu gaumi. Ko īsti viņa bija domājusi ieraudzīt Eša mājoklī, Mija pati lāgā nezināja; atlika vienīgi cerēt, ka ieraudzījusi viņa sapratīs, ka tas ir meklētais. Šis cilvēks bija slepkava, bet kā viņš slepkavoja? Šajā miteklī, kurā viņš dzīvoja, juzdamies drošs un neaizsakarams, kaut kur bija priekšmets, kas izpaudīs viņa noslēpumu.

Ar datoru viņa neko nevarēja iesākt. Kad Mija to ieslēdza, ceļu uzreiz aizšķērsoja pieprasījums ievadīt paroli; viņai atlika vienīgi izslēgt ierīci. Toties līdzās datoram uz galda atradās liela ādas mape ar sarkanām ap- šuvēm. Āda bija saplaisājusi un plankumaina, likās, uz tās palikušas pēdas no rokām, kas gadu desmitiem grozījušas šo mapi. Mija atāķēja ādas sloksnīti un atvēra mapi.

Viņai aizsitās elpa. Mape bija pilna ar līķu fotogrāfijām; pareizāk sakot, tās bija mūmijas. Visi attēli bija ārkārtīgi nepatīkami — sažuvušas mērkaķsejas, no reiz tvirtajiem augumiem palikuši kauli, āda un muskuļu šķieznas. Daži no miroņiem šķita mežonīgas jautrības pārņemti: salīkuši itin kā neizturamos smieklos, zobi atiezti baigā smaidā. Citi raudzījās tieši uz priekšu, mutes ieplestas mēmā kliedzienā.

Un to bija tik daudz! Mija pārcilāja spīdīgās fotogrāfijas. Viena no tām bija garena, ar platleņķa objektīvu taisīta bilde, kurā līķi rindu rindām bija sakrauti gar sienām, to grēdām nebija redzams gals. Cik līķu tur bija? Izskatījās, ka tūkstošiem.

Pēdējā fotogrāfijā bija redzama aizmigusi meitenīte. Sirdsveida sejiņa bija nevainīga un rimta, un viņas fotogrāfija šajā šaušalu katalogā izskatījās caurcaurēm neiederīga. Tikai ieskatījusies rūpīgāk, Mija atskārta, ka redz kārtējo mumificēto līķi. Fotogrāfijas apakšā bija zīmīte ar vārdiem "Rozālija Lombardo, 1920".

Rozālija. Tik jauks, sievišķīgs vārds. Tas uzjundīja mokošas atmiņas: Ešs saka: "Par to, kāds es esmu šobrīd, ir atbildīga kāda meitene. Viņu sauc Rozālija." Viņa bija neizpratnē blisinājusi acis, un Ešs pasmaidīja: "Varbūt es tev kādudien par viņu pastāstīšu."

Šī diena tā arī nebija pienākusi.

Mija skatījās uz Rozāliju Lombardo, meitenīti, kas bija iedvesusi pieaugušam cilvēkam domu kļūt par slepkavu, un nesaprata, kā tas varēja notikt.

Pie durvīm atskanēja apslāpēti soļi. Mija strauji pacēla galvu. Kluss būkšķis: uz biezā paklāja tika nomesta smaga soma, un tad — ne ar ko nesajaucams skrapsts: slēdzenē tika iebāzta atslēga.

Dzīvojamajā istabā paslēpties nebija iespējams. Mija nedomādama aizcirta mapi un izšāvās gaitenī. Ar sānu redzi viņa pamanīja kreisajā pusē virtuvi, ne lielāku par kambīzi uz kuģa, un vannas istabu, taču gribējās nolīst kaut kur pēc iespējas tālāk no dzīvojamās istabas. Kad viņa iedrāzās guļamistabā, ārdurvis sāka vērties vaļā.

Guļamistabā bija tikai divas uzreiz ieraugāmas paslēptuves: skapī vai aizdurvē. Skapis bija nezināma teritorija, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās ložņāt starp žaketēm un kurpēm. Mija ieslīdēja aiz guļamistabas durvīm un sastinga kā sālsstabs.

Ārdurvis aizcirtās. Nošķindēja bļodā iemesta atslēga, iestājās klusums.

Viņa drudžaini domāja. Vai dzīvojamajā istabā bija palikušas kaut kādas viņas klātbūtnes pēdas? Datoru viņa bija izslēgusi un aizvērusi. Ādas mape ar fotogrāfijām visdrīzāk neatradās precīzi tai pašā vietā, kur Ešs bija to atstājis, tomēr gana tuvu tai, diez vai viņš kaut ko pamanīs. Kas vēl?

Viņa sastinga. Grāmata par zudībā gājušajām kaujas mākslām. Viņa nebija to nolikusi vietā. Sējums palika atzveltnī pie grāmatplaukta: viņa bija gribējusi pirms došanās prom vēl iemest tajā aci.

Klusums. Pēc brīža tomēr bija dzirdamas skaņas: viņš bija piegājis pie rakstāmgalda un ieslēdzis datoru. Meldiņu, ko palaizdamies atskaņo Windows, varēja dzirdēt arī guļamistabā. Pēc tam klusi, nevienmērīgi sāka klakstēt tastatūra.

Mijai ausīs skaļi dunēja pašas sirdspuksti, tomēr viņa ar gribasspēka palīdzību nomierinājās. Ja viņa raidīs stresa signālus, Ešs nomanīs viņas klātbūtni. Vajadzēja iztukšot prātu un izmest Ešu ārā no tā. Pacēlusi acis, viņa sāka raudzīties pa logu istabas otrā galā, apzinādami izkliedēdama skatiena fokusu.

Debesis jau bija gluži melnas. Gar logu snaicījās slapjas vīnstīgu lapas. Mija nezināja, cik ilgi viņa tā stāv. Istabā bija tumšs, un maigais gaismas loks dzīvojamajā istabā bija pārāk tālu, pulksteni viņa nespēja saskatīt. Lietus tikām kļuva stiprāks, tas bungoja pa rūti, vīnstīgas drebēja vējā. Istabā vīdēja biezas ēnas. Bija iespējams sazīmēt krēsla aprises, uz palodzes — melns apveids uz ne tik melnu debesu fona: vāze, tās kontūras bija graciozas kā sievietes gūžas. Uz naktsgaldiņa stāvēja ietvarota fotogrāfija, taču nebija iespējams pat nojaust, kas tajā redzams.

Viņa gaidīja. Piepeši taustiņi vairs neklabēja. Nočaukstēja papīri, un tad viņš sāka iet uz guļamistabas pusi. Viņš ieslēdza gaitenī gaismu, un Mijas acis gandrīz apžilbināja elektrības spožums. Uzreiz varēja labi saskatīt fotogrāfiju, ko Ešs turēja pie gultas, un viņa ar šausmām saprata, ka raugās pati uz sevi.

Tai brīdī, kad pāri slieksnim krita viņa ēna, iezvanījās telefons. Ešs noņurdējās, pikti nosprauslojās, un Mija noskārta, ka viņš ir pagriezies un dodas atpakaļ. Zvans apklusa, un Mija dzirdēja viņa balsi, tomēr vārdus nevarēja saklausīt.

Viņa nenovērsa acis no ierāmētās fotogrāfijas. Viņa to nekad nebija redzējusi: fotografēts bija, viņai nezinot. Tas bija tuvplāns; cik noprotams, viņš bija licis lietā kameru ar makrolēcu. Viņa bija redzama pus- pagriezienā, smaidot un ar roku atglaužot matus. Kaut kādu gaismas īpatnību dēļ izskatījās, ka viņas mati zaigo tīrā zeltā un pat augums šķita mirdzam. Acīs bija miers. Viņa izskatījās laimīga.

Viņš beidza sarunu, un Mijai sametās nelāgi ap dūšu. Tomēr viņš nenāca uz guļamistabu — Mija dzirdēja, kā viņš ieiet vannas istabā un kārtīgi aizver durvis.

Viņa negaidīja. Pateicīga paklājam par skaņas slāpēšanu, viņa saņēmās un nevis metās uz durvīm skriešus, bet rāmiem soļiem izgāja gaitenī un no tā — dzīvojamajā istabā. Grāmata joprojām bija turpat. Viņa to ielika atpakaļ plauktā un taisnā ceļā devās uz ārdurvīm. Viņa atvēra durvis un pēc tam aizvēra tās aiz muguras, rīkodamās neizturami lēni, lai tā cik necik klusinātu klikšķi. Un tad gan viņa skrēja, metās lejup pa kāpnēm un izšāvās pa ārdurvīm melnajā naktī, lietū un vējā.

Ielas pretējā pusē viņa apstājās un palūkojās atpakaļ. Skatiens slīdēja augšup pa fasādi, meklējot elegantos ceturtā stāva logus. Varēja redzēt grāmatskapi un thanka tīstokli, tas zaigoja kā dārgakmens. Mija stāvēja, būdama gatava, ka tūlīt pie gaišā loga parādīsies viņa slaidais, tumšais siluets. Tomēr logs palika tukšs, un, brīdi pastāvējusi, viņa pagriezās un devās prom.

piecdesmitā nodaļa

Alekša Longforda bija glīta pusmūža sieviete, ja nu vienīgi viņas mati varbūt bija mazuliet pārspīlēti sarkani un varbūt viņa kādu nieku par daudz paļāvās uz botoksa burvju spējām. Uzsmaidot Nikam, viņas sejas izteiksme palika dīvaini neizdibināma.

—   Ar ko īsti jūs šeit nodarbojaties? — Niks vaicāja, kamēr abi gāja uz viņas kabinetu, paiedami garām laboratorijām un nekārtīgiem darba aizgaldiem.

Viņa nenoteikti pavicināja roku:

—   Vispār Eksmeiras institūta lauciņš ir hronobioloģija; šajā korpusā mēs nodarbojamies ar miega cikliem. Visvairāk mūs interesē jautājums, kā miega cikli ir saistīti ar slimībām. — Viņa savilka uzacis un palūkojās uz Niku. — Naktis, vai zināt, ir diezgan bīstama padarīšana.

—    Kādā ziņā?

—    Organisms, vēlēdamies pasargāt sevi, pārcenšas. Tumsas stundās organisms aizstāvas sparīgāk, varētu sacīt — drudžaināk, un šis drudzis var beigties ar iekaisumu. Cits piemērs: organisms pa nakti noslēdz savu ventilācijas sistēmu. Tādējādi tas ir pasargāts no nelūgtiem viesiem, taču, kā jau jūs pats spējat iztēloties, tas ir ļoti bīstami cilvēkiem ar elpošanas sistēmas problēmām; tieši tāpēc tik daudzi astmatiķi naktīs nomirst. Sirdslēkmes un insulti visbiežāk notiek agri no rīta, taču tas ir noslēgums procesam, kas risinājies naktī. Kāpēc? Mēs mēģinām izdibināt, vai šie negadījumi nav saistīti ar miega cikliem.

Aiz stiklotām durvīm Niks pamanīja garu gaiteni — kā slimnīcā. Uz durvīm bija liela, draudīga zīme IENĀKT AIZLIEGTS.

Longforda pamanīja viņa skatienu.

—   Tur mums ir programma "Veselīgie sapņi": mēs mācām cilvēkiem kontrolēt sapņus. Būtībā mēs gribam iemācīt viņus redzēt tādus sapņus, kādus viņi vēlas.

—   Tas ir iespējams?

—   Kā nu ne. Stīvenam Laberdžam Stenfordas universitātē jau astoņdesmitajos gados izdevās laboratorijas apstākļos izraisīt veselīgus sapņus. Daudzi psihologi mūsdienās māca saviem pacientiem veselīgu sapņošanu, šādi palīdzot tiem pārvarēt pagātnes traumas.

Viņa negaidīti nogriezās un ar rokas mājienu norādīja uz kādām atvērtām durvīm:

—   Esam atnākuši. — Niks iegāja kabinetā, kas bija iekārtots izteikti sievišķīgos persikkrāsas un vecrozā toņos.

Kad abi apsēdās, kabineta saimniece atsāka sarunu:

—   Jūs sacījāt, ka esat žurnālists un gatavojat rakstu par Adrianu Eštonu…

—    Jā. Paldies, ka bijāt ar mieru man par viņu pastāstīt!

—   Es nospriedu, ka būs labāk, ja jūs aprunāsieties ar mani, nevis ar dažu labu citu. Nebija tā, ka institūtā visi viņu labi ieredzēja.

—   Tā es sapratu. Vai jūs viņu labi pazināt?

—   Mēs kopā strādājām, un bijām arī draugi.

—    Kādas bija jūsu domas par viņu?

—   Spožs prāts. Absolūti pirmklasīgs.

—   Tomēr es jūsu balsī saklausu: "bet…"

Longforda uzreiz neatbildēja. Pastūmusi kārtīgu papīru kaudzīti tuvāk rakstāmgalda malai, viņa vaicāja:

—    Mister Dufij, ko tieši jūs vēlaties par Ešu uzzināt?

—    Ko viņš pētīja? Kāpēc viņam vajadzēja aiziet no institūta?

—    Abiem jūsu jautājumiem, visticamāk, derēs viena un tā pati atbilde. — Longforda uz brīdi apklusa. — Mister Dufij, pirms mēs runājam tālāk, jums jāsaprot viena lieta. Mums te ir zinātniska iestāde, un cilvēki, kas šeit strādā, ir pētnieki. Mūsu uzdevums ir atklāt jaunus apvāršņus. Taču zinātnieki nav lēnprātīga kompānija, un likumi, kas šeit valda, ir ļoti stingri. No vienas puses, labam pētniekam jābūt uzņēmīgam pret visu jauno. No otras, viņš nedrīkst aizrauties ar visādiem māņiem un pesteļiem. Mēdz gadīties, ka zinātnei, nodrošinot savu pastāvēšanu, jānīdē jaunas idejas, kurām, iespējams, vajadzētu ļaut attīstīties, tomēr tās tiek noliegtas, jo pārāk krasi atšķiras no gudrības, ko mums mantojumā nodevuši dižie pirmtēvi. Būtībā viss ir vienkārši: šie pētījumi nesaņem nepieciešamo finansējumu.

—    Kas ir dižie pirmtēvi?

—   Ņūtons. Dekarts. Darvins. Einšteins. De Broils. Šrēdingers. Kaut arī jau ir divdesmit pirmais gadsimts, bioloģijas un klasiskās fizikas pasaulē vēl aizvien spēkā ir viņu formulētie likumi un uzskati. Neviens no viņiem nekad nav apšaubījis Dekarta aksiomu, ka dvēsele, prāts un ķermenis pastāv nošķirtībā. Tomēr daži zinātnieki tam nepiekrīt. Viens no viņiem bija Ešs. Viņam bija idejas, kas no daudziem Rietumu medi- cīnās svētajiem dogmatiem neatstāja ne slapju vietu. Lielākoties līdzcilvēki to nesaprot.

—   Vai jūs piekritāt viņa idejām?

—   Godīgi? Es nezinu. Teiksim tā: Rietumu medicīna ir ļoti jaudīgs ārstniecības instruments, tomēr tā vēl joprojām nav atradusi organisma vadības centrāli. Mēs ļoti daudz zinām par skrūvītēm un zobratiem, no kuriem sastāv kauli, asinis, enzīmi, hormoni un tā joprojām. Mēs uzskatām, ka vissvarīgākās ir smadzenes un sirds. Tomēr dzīvības mīklu Rietumu medicīna pagaidām nav atminējusi. Mēs vēl aizvien nezinām, kāpēc mēs saslimstam. Nezinām, kā mēs domājam. Kāpēc kreisās rokas zeltnesis kļūst par kreisās rokas zeltnesi, bet labās kājas īkšķis par labās kājas īkšķi, kaut ari abi sastāv no vieniem un tiem pašiem gēniem un proteīniem. Kā viena vienīga šūna kļūst par pilnvērtīgu cilvēcisku būtni. Kas notiek ar apziņu, ķermenim mirstot. Citiem vārdiem sakot, mēs nezinām, kas ir pirmsākums; kas uztur to visu kārtībā?

—    Un Eštons uzskatīja, ka ir to izdibinājis?

—    Jā.

—   Viņam šķita, ka tas ir cji?

—   Jā. Un viņš visā nopietnībā vēlējās to pakļaut. Viņu iedvesmoja Roberta Bekera pētījumi enerģētiskās medicīnas jomā un Friča Alberta Popa eksperimenti ar biofotoniem, kurus izstaro cilvēki. Citastarp Popa pētījumu objekts bija gaismas klātbūtne smagi slimos pacientos, piemēram, vēžiniekos, un viņš visos gadījumos atklāja, ka šie cilvēki biofo- tonus vairs neizstaro. Bija pārtrūkuši to dabīgie periodiskie ritmi. Jūs pats varat iztēloties, cik nozīmīgs šis atklājums varēja būt medicīnai.

—    Un Eštons?

—   Eštons ārkārtīgi jūsmoja par Popa pētījumiem. Zināt, ir konstruētas ierīces, ar kurām var kontrolēt gaismu, ko izstaro cilvēki, un Eštons bija izpētījis savas iekšējās gaismas ciklus un noskaidrojis savus periodiskos ritmus. Ja es pareizi atceros, viņš tos dēvēja par saviem enerģētiskajiem skaitļiem. Ar šīm lietām viņš noņēmās gadiem ilgi.

—    Un? — Niks mudināja viņu turpināt.

—   Visvairāk Ešu fascinēja tas, ka Pops savos eksperimentos ar brīvprātīgiem dalībniekiem atklāja korelāciju starp viņu gaismas izstaroju- miem un dienas/nakts, kā arī nedēļas un mēneša cikliem, it kā organisms darbotos ne tikai pats pēc saviem bioritmiem, bet arī pieskaņotos pasaulei. Ešam tas likās grandiozi. Viņš Popa pētījumu rezultātus izprata tā, ka mūsu enerģija pulsē vienotā ritmā ar apkārtējās pasaules enerģiju. Nūjā, Ešs paliek Ešs, viņš gāja vēl tālāk: viņš bija pārliecināts, ka šo enerģiju var kontrolēt, kā arī ņemt un dot.

—    Ņemt un dot? Kā tas ir?

Longforda piešķieba galvu un apveltīja viņu ar pētījošu skatienu.

—   Ešs uzskatīja, ka cji cilvēki spēj nodot cits citam. Jūsu enerģija var iespaidot manējo, mana enerģija ietekmē jūsējo, un rezultāti var būt visdažādāki.

—    Izklausās pēc Jaunā Laikmeta dzīvesziņas.

—   Ešs to interpretēja zinātniski. Saskaņā ar viņa teoriju mēs visi esam kvantu pasaules enerģijas uztvērēji un raidītāji.

—   Ā… skaidrs.

Viņa tikko manāmi pasmaidīja.

—   Kā apgalvo kvantu fizika, subatomārajiem viļņiem vai daļiņām saskaroties, tās vienmēr ietekmē cita citas uzvedību. Nav nozīmes, vai tās ir vai nav saistītas, nav nozīmes, cik tālu tās ceļo dažādos virzienos. Jā, sākumā fiziķiem tas nepavisam nepatika. Pat Einšteinu šī tālsatiksmes saziņa kaitināja, viņš izteicās, ka tā esot spocīga. Tomēr tās pastāvēšana ir daudzkārt apstiprināta: Visumam ir atmiņa. Ir pilnīgi skaidrs, ka Visumā, kurā mēs dzīvojam, viss ir savstarpēji saistīts.

Niks rauca pieri.

—   Piedodiet, es tomēr nesaprotu, kāds tam sakars ar cilvēku spēju dot un ņemt enerģiju citam no cita?

Longforda nopūtās:

—   Jā, šis ir punkts, kurā Eša un zinātnes ceļi šķiras, tieši tādēļ viņa nodarbes tika uztvertas tik pretišķīgi. Mūsdienās tiek uzskatīts, ka kvantu fizikas likumi attiecas tikai uz nedzīvu matēriju mikrodaļiņu līmenī… katrā ziņā ne jau uz cilvēka organismu un apziņu. Pēc Eštona domām, Popa un citu pētnieku eksperimenti liecina par pretējo. Viņš bija pārliecināts, ka arī mūsu organismi funkcionē saskaņā ar kvantu pasaules likumiem. Kāpēc, viņš nelikās mierā, kāpēc lai kvantu fizika attiektos tikai uz mazītiņām un nedzīvām parādībām un neskartu lielas un dzīvas būtnes? Ja mēs esam veidoti no daļiņām, starp kurām norisinās enerģijas apmaiņa un pastāv atmiņa, vai tad iespējams, ka tas nekādi neiespaido makrolīmeni? — Longforda skatījās Nikam acīs, kā gaidīdama, ka viņš atbildēs uz šo jautājumu.

—    Par to arī viņš sagāja ragos ar saviem kolēģiem?

—   Jā. Ešs spītīgi uzskatīja, ka kvantu teorija ir attiecināma arī uz bioloģiju: cilvēku veido savstarpēji saistīti enerģētiskie lauki, kas mijiedarbojas ar mūsu ķīmisko organismu, ar šūnām. Tomēr galvenais bubulis bija Eša apgalvojumi, ka mēs visi esam "pieslēgti" milzīgai psī telpai, tā sauktajam nulles enerģijas laukam, un tādējādi starp mums ir iespējama mijiedarbība, un enerģijas, pat apziņas apmaiņa.

—   Šī ideja tiešām varēja viņam sarežģīt dzīvi, — Niks lēni sacīja.

—   It kā nepietiktu ar to, ka Ešs visiem klāstīja par kvantu fizikas ietekmi uz cilvēku… — Longforda turpināja. — Nav grūti iztēloties, kā reaģēja kolēģi, kad viņš mudināja domāt par saiknēm, kas pastāv starp cilvēkiem.

—   Vai jūs pati ticat šī nulles enerģijas lauka pasāvēšanai?

—   Bez šaubām! — Longforda nešaubīdamās palocīja galvu. — Nulles enerģijas kvantu lauks ir vispāratzīts jēdziens, vienkārši tukša telpa — teiksim, kā telpa starp zvaigznēm. — Longforda nenoteikti pamāja uz griestu pusi. — Tā ir telpa, kurā ir zemākais iespējamais enerģijas līmenis: pusfotons. Tomēr šo niecīgo elektromagnētisko lauku ir tik daudz, ka patiesībā šķietamais vakuums ir vienota milzīgi liela, ar enerģiju pilna telpa. Greizi Ešs, pēc viņa kolēģu domām, sāk šaut, kad viņš apgalvo, ka nulles enerģijas lauka pastāvēšana ļauj zinātniski izskaidrot cji un tā saikni ar cilvēka apziņu un gaismu, ko izstaro mūsu ķermenis. Jūs noteikti zināt, ka ķīniešiem cji bija Visuma enerģija, kas ir saistīta ar enerģiju mūsos. Gan nulles enerģijas lauks, gan cji caurstrāvo visu. Ešs pat uzskatīja, ka nulles enerģijas lauka pastāvēšana ļauj izskaidrot dažādas paranormālas spējas, teiksim, gaišredzību un dziedināšanu iztālēm.

Ahā, dziedināšanu iztālēm. Niks piemiedza acis.

—    Jā, mister Dufij?

—   Man ir draudzene, kas… apgalvo, ka spējot dziedināt iztālēm. Viņa tic, ka ar savu dzīvības enerģiju var pasargāt citus.

Longfordas skatiens iedzirkstījās:

—   Ešs noteikti ļoti ieinteresētos par jūsu draudzeni. Viņš ticēja, ka starp mums ir cilvēki, kuri dzīvo, vadoties pēc intuīcijas, un viņiem no dabas ir dotas izcilas spējas smelties enerģiju no pst telpas. Šādus cilvēkus viņš dēvēja par talantīgajiem tīrradņiem. Tomēr, pēc Eša domām, kaut arī dažiem dāvātais cji ir nesalīdzināmi jaudīgāks nekā citiem, šīs spējas latenti piemīt mums visiem.

—    Un kā domājat jūs?

—   Ko tur lai saka? — viņa paraustīja plecus. — Astoņdesmitajos, AIDS epidēmijas laikā, dr. Elizabete Targa — un viņa bija ļoti cienījama psihiatre — uzaicināja četrdesmit dziedniekus no visām Savienotajām Valstīm piedalīties viņas pētījumos, un tiem izdevās iztālēm uzlabot nedziedināmi slimu pacientu veselības stāvokli. Šī un daudzu citu pētījumu rezultātiem nav vispārpieņemama izskaidrojuma. Domājot par šiem eksperimentiem, vairs nešķiet tik neprātīgs Eša uzskats, ka mēs visi kvantu līmenī saņemam enerģiju un nododam to tālāk.

—   Tātad Ešam vajadzēja aiziet no institūta tādēļ, ka viņš bija aizrāvies ar šīm pst telpas teorijām?

—   Jā. Turklāt viņš apgalvoja, ka ir atklājis, kā tai piekļūt.

—    Kā?

—   Ar sapņu un meditācijas palīdzību. Un arī tas nav viss. Vēl viņš apgalvoja, ka viņam pašam tas ir izdevies.

—   Tātad viņam bija jāšķiras no institūta tāpēc, ka viņš meloja?

—    Nē. Viņam vajadzēja aiziet tāpēc, ka viņš nemeloja.

piecdesmit pirmā nodaļa

—lūdzu?

.LV— Ešam izdevās piekļūt citu cilvēku sapņiem.

—   Jūs gribat teikt — patiešām izdevās? — Niks neticēja savām ausim.

Longforda apstiprinot palocīja galvu.

—   Pēc visa spriežot, jā. Kā jau sacīju, mums te ir laboratorija, kurā brīvprātīgie tiek mācīti sapņot apzināti. Visi pētījuma dalībnieki raksta sapņu dienasgrāmatas — ik rītu pēc pamošanās pieraksta visu, kas noticis sapņos. Mēs salīdzinājām šis dienasgrāmatas ar Eša piezīmēm, un tās sakrita. Viņš redzēja to pašu… un viņš nebija lasījis šīs dienasgrāmatas. Ešam ar pētījuma dalībniekiem nebija nekādu kontaktu, viņš nevarēja tos iespaidot. Nebija iespējama iedarbošanās zemapziņas līmenī. Viņš ar tiem pat nebija runājis.

—   Bet tas taču ir kaut kas fantastisks! — Niks satriekts skatījās Long- fordai pretī. — Jums vajadzēja piešķirt viņam kaut kādu balvu, nevis atlaist no darba!

—    Neviens viņu neatlaida. Viņš vienkārši nesaņēma finansējumu.

—    Kāpēc?

—   Institūts baidījās no tiesas darbiem. Cilvēki sūdzējās, ka netiek ievērota viņu privātās dzīves neaizskaramība. Vai, teiksim, apgalvoja, ka no Eša klejošanas pa viņu prātiem viņiem radušās problēmas ar veselību. Bez šaubām, institūts raizējās arī par sabiedrisko domu. Nevienam negribējās, lai sāk runāt, ka mums te ir kaut kāda ezotēriķu kunst- kamera.

—   Tādēļ viņš aizgāja.

—   Jā. Un šeit uzreiz pazuda viss dzīvības spars, visa enerģija. — Viņa blāvi pasmaidīja. — Tas nebija domāts kā kalambūrs.

—    Vai jūs zināt, ko viņš darīja pēc tam?

—   Esmu dzirdējusi, ka viņš daudzus gadus nodzīvoja Āzijā. Cik man zināms, zinātniskā institūtā viņš vairs nekad nestrādāja, taču klīst baumas, ka viņš internetā raksta slepenu grāmatu. Tā vēl nav pabeigta, tomēr citu nulles enerģijas lauka entuziastu vidū iemantojusi lielu interesi.

—   Nesaprotu, kāpēc viņam tas jādara internetā? Kāpēc viņš nepublicē to kādā profesionālā izdevumā?

—   Visticamāk tāpēc, ka cienījamā žurnālā viņu vairs nekad nepublicēs. Visi šie zinātniskie almanahi, kuros publikācijas recenzē iesniedzēja kolēģi, — tiem piedošana ir sveša. Un, cik man iznācis dzirdēt, šī grāmata satur gan viņa filozofiju, gan tādus kā dienasgrāmatas ierakstus, gan zinātni; citiem vārdiem, tā īsti neatgādina klasisku zinātnisku tekstu. Es tūlīt pateikšu, kā to sauc, un jūs jau nopratīsiet: tās nosaukums ir "Grāmata par gaismu un pīšļiem". Kārtīgam zinātniskam traktātam šāds nosaukums ir daudz par dzejisku.

Niks meklēja rakstāmo:

—   Vai jūs, lūdzu, nepateiktu man tās internetā adresi?

—   Diemžēl nevaru. Man pašai tā arī nav izdevies to atrast. To ieskauj milzīga slepenība. Kad izdevies sadzīt pēdas, jums jātiek garām dažnedažādām parolēm un slepeniem kodiem: jāpierāda, ka esat cienīgs šo grāmatu lasīt.

—   Dīvaini, — Niks neko nesaprata. — Ja viņš grib iepazīstināt sabiedrību ar savām idejām, tad kāpēc tās ir tik grūti uzzināt?

—   Iespējams, viņš vairs nevēlas iesaistīties diskusijās ar klasiski izglītotajiem zinātniekiem, bet… Mēs, zinātnieki, mister Dufij, esam narcisisti, — viņa bezkaislīgi paskaidroja. — Mēs visi gribam pēcteču atzīšanu. Ari Ešs ir no tāda paša koka tēsts. Viņš grib, lai viņu piemin… kaut neliels īstenticīgo pulciņš.

Longforda apklusa, un ilgu brīdi neviens no abiem neko neteica. Tad Niks ievaicājās:

—   Viņš aizgāja, un tā visas attiecības starp jums pārtrūka?

—   Jā. — Viņas acīs uz brīdi parādījās lielas skumjas. Ešs viņai nebija vienaldzīgs, Niks pēkšņi atskārta. Abi toreiz nebija tikai draugi vien.

—    Nespēju noticēt, — Longforda lēni sacīja, — ka kopš mūsu pēdējās tikšanās pagājuši jau trīspadsmit gadi. Nupat jau Ešam jābūt krietni cienījamā vecumā, varbūt viņa kaisme vairs nav tik liela. Uguns izkvēlo, vai zināt. — Pēkšņi viņa izskatījās ļoti nogurusi.

—   Cienījamā vecumā? — Niks apstulba. — Tam Adrianam Ešto- nam, par kuru runāju es, nav vairāk par trīsdesmit pieci.

—   Nē, — sarunas biedre bija nelokāma. — Ešs ir daudz vecāks par mani.

Niks raudzījās viņā. Longfordai varēja būt ap piecdesmit, tiesa, sieviešu vecumu nav tik viegli noteikt…

—   Man ir piecdesmit četri gadi, mister Dufij, — Longforda asi noteica, kā noprazdama viņa domas.

—   Tad te būs gadījies kāds misēklis. Mēs noteikti runājam par dažādiem cilvēkiem. Varbūt jums ir kāda viņa fotogrāfija?

—    Vairs nav, — Longforda pēc neilgas vilcināšanās atbildēja.

—   Gara auguma. Gaišmatains. Glīts.

—    Jā. Tas varētu būt Ešs. Bet, ticiet man, viņam nevar būt ap trīsdesmit pieci. Atvainojiet, mister Dufij, — Longforda nervozi sarosījās, — man ir vēl viena tikšanās. Es jūs pavadīšu.

Kad abi bija apstājušies pie durvīm, kas veda uz stāvvietu, Longforda pagriezās pret Niku un ielūkojās viņam sejā.

—   Vai viņš tiešām izskatās tik jauns?

Niks pamāja.

—    Zināt, viņš allaž sacīja — ja izdotos pakļaut nulles enerģijas lauku, ar to pietiktu ne tikai visu planētas automobiļu dzinējiem vien: šā lauka dziednieciskās īpašības varētu likt lietā un dzīvot mūžīgi. Protams, viņš jokoja.

—   Liekas, jums viņa pietrūkst… — Niks uzreiz nožēloja, ka to pateicis. Diez vai šī sieviete vēlēsies atklāt svešiniekam tik personiskas izjūtas. Taču, viņam par pārsteigumu, Longforda palocīja galvu.

—   Man pietrūkst viņa daiļuma izjūtas. Zināt, viņš spēja saskatīt skaisto pat visniecīgākajās lietās. Es vienmēr iztēlošos viņu ejam pa brīnum- daiļu, gaismā un enerģijā mirdzošu pasauli. Būdams līdzās, viņš ļāva arī citiem to saskatīt. — Viņa sakaunējusies atmeta ar roku. — Kļūstu sentimentāla. Atvainojos!

—    Nevajag atvainoties. Liels paldies par palīdzību.

—   Ja jūs viņu satiksiet… — Longforda saminstinājās, — pasakiet, lai atbrauc ciemos. Pagājis tik ilgs laiks.

—    Noteikti pateikšu.

Viņa pamāja un grasījās doties atpakaļ.

—    Doktore Longforda…

Viņa atskatījās.

—   Vai Adrians Eštons nodarbojās ar cīņas mākslām? — Atbilde uz šo jautājumu, Niks pie sevis domāja, ļaus vismaz kaut cik noprast, vai viņi tiešām runā par vienu un to pašu cilvēku.

—   O, jā. Cīņas mākslas bija viņa lielā kaislība. Un viņš allaž atkārtoja, ka tās var palīdzēt nonākt pie galvenā.

—    Pie kā tieši?

Taču Longforda jau bija aizgriezusies un neatskatīdamās soļoja prom.

Lūkodamies viņai pakaļ, Niks izvilka telefonu un nospieda taustiņu, kas ļāva acumirklī zvanīt Flašam. Kad tas atsaucās, saruna nebija ilga:

—   Te Niks. Pēc divām stundām tiekamies darbā. Atved arī Miju.

piecdesmit otrā nodaļa

— grāmata par gaismu un pīšļiem"? Nosaukumam nav ne vainas, —  Flašs atzinīgi palocīja galvu.

—   Jā, jā, — Nikam nebija laika apspriest nosaukumus. — Tu vari to atrast? Longforda teica, ka tā esot paslēpta kaut kur internetā un tai esot grūti tikt klāt. Bezmaz šķita, ka jālec cauri liesmojošām stīpām, lai beigās dabūtu palasīties.

—   Skaidrs, ka varu. Jautājums tikai, cik ilgi es varu atļauties meklēt?

—   Vakar jau būtu bijis par vēlu, — pirmoreiz muti pavēra Mija.

—    Hmm. Hmm. Ja tā ir pagrīdes vietne, tad ar Google es to neatradīšu. Vajadzēs pavazāties dažās šaubīgās teritorijās. Būs drusku jāpaķēpājas. — Flašs prātoja. — Sākumam varētu apprasīties pāris čatos.

—    Čatos? Tu āksties, vai?

—   Nemaz. Čatos var saklausīties visvisādas baumas. — Flašs pagriezās pret datoru un izlocīja pirkstus. — Tā, vispirms pameklēsim, kur par tādām lietiņām pļāpā. Gāzi grīdā!

Viņš sāka klabināt taustiņus, un nākamo stundu Mija un Niks skatījās, kā Flašs traucas no vietnes uz vietni; tas bija virtuāls trips pa bezveidīgu, bezgalīgu pasauli, kuru apdzīvoja neredzami iemītnieki un izdomāti tēli, pa ēnu zemi, kas bija pilna ar dīvainām idejām, nejēdzīgu pareizrakstību un striktiem viedokļiem.

Pirmais pavediens tika uziets čata istabā, kuras nosaukums bija #totalaenergija.

Flash: Mekleju Gramatu par gaismu un piishliem. Kaads nav dzirdējis?

Gandrīz acumirklī uznira atbilde:

Dark Decider: Kapec vajag?

Flash: Dzirdēju ka esot reāls chi trips.

Dark Decider: Reāls, to tu pareizi pateici. Zini ko vecais, labaak nemaz nelien tur iekshaa.

Flash: Dzive ir bistama, no taas mirst. Ha. Ha.

Dark Decider: Zem actiņas?

Mija skatījās Nika darbabiedram pār plecu:

—    Ko tas nozīmē?

—   Pagaidām mūsu sarunai var sekot visi, kas atrodas šajā čatā, — Flašs paskaidroja. — Viņš grib parunāties aci pret aci. Redzi? — Uz ekrāna bija parādījies mazs lodziņš.

Flash: Tu esi to gramatu lasijis?

Dark Decider: Ne, vecais, es ne. Bet vajagot ieiet BBS 3*32. Parole: superc'hi. Tur pateiks, ko darit talak.

Flash: Paldies, ka padaliijies, draugs.

Dark Decider: Lai tev veicas, draugs. Turies.

Lodziņš nozuda.

—   Tas ir ziņojumu dēlis, — Flaša kaulainie pirksti jau lidoja pa tas tatūru. — Tos dēļus neviens nepieskata. Dažreiz tur parādās visādas ne jaucības. Teiksim, kā uzspridzināt Lielo Benu.

—   Nu, kaut kas jau mums ir, — Niks priecājās.

Bet, ja viņš bija domājis, ka nu jau meklējumi drīz laimīgi beigsies, tad viņu gaidīja vilšanās. Pie ziņojumu dēļa viņi atrada saiti uz jaunu adresi, no tās savukārt nonāca vēl citā vietnē. Flašs lēkāja no lapas uz lapu. Dažās no tām bija izpalīdzīgas hipersaites, citas — aizsprosti, un Fla- šam vajadzēja atrast teksta blāķos paslēptas ikoniņas vai steganogrāfis- kus attēlus. Viņš atrada visu, kas bija jāatrod, tomēr ātri tas negāja.

Vēl pēc divām stundām Flašs atlieca muguru un paberzēja skaustu.

—   No tā, ka jūs abi te sēžat un blenžat uz mani, nekāda labuma nav. Liecieties taču mierā! Vai tev gadījumā rīt nav jāiet ringā? — viņš uzrunāja Niku.

Tas negribīgi pamāja.

—    Labi. Bet, tiklīdz tu kaut ko atrodi, tā uzreiz man zvani, norunāts?

—   Skaidrs. Bet nevajag gaidīt ar aizturētu elpu. Te vēl kāds laiciņš paies.

Niks pagriezās pret Miju. Viņas acis liecināja par pilnīgu spēku izsīkumu.

—    Brauksim mājās! — viņš izstiepa Mijai pretī roku.

Biroju ēkā pēc darba dienas beigām bija valdījis dziļš klusums, un ielas trokšņi un smārdi šķita viņiem uzbrūkam: autoriepu švīksti, benzīna smirdoņa, basa pastiprinātāju būkšķoņa — viss likās daudzkārt izteiktāks. Vairs nelija, taču gaiss joprojām bija valgs, un izskatījās, ka laternas ieskauj gaismas apdārzs.

Iepīkstējās Mijas mobilais telefons. Viņa izvilka to un lasīja ziņu, Nikam noskatoties. Viņas sejas izteiksme nemainījas, tomēr Niku pēkšņi pārņēma nemiers.

—    Kaut kas atgadījies? No kā tā bija?

—   Viss kārtībā, tā bija Liza. Viņa apstiprināja, ka rīt pastrādās manā vietā, lai es varu aizbraukt uz tavu maču. — Mija rūpīgi aizvēra vāciņu un ieslidināja mobilo atpakaļ somā. — Izlaid mani pie durvīm, bet pats brauc mājās un izgulies!

—   Tu nebrauksi pie manis?

—   Nē. Tev jāatpūšas un no jauna jākoncentrējas uz cīņu. Tu gribi iet ringā, tad nu… cīnies, kā pienākas. Izmet visu citu no prāta.

—   Tu noteikti negribi braukt pie manis?

—    Jā.

—   Bet mēs tiksimies no rīta? Pirms svēršanās?

—   Cerams. — Šaurajā sejiņā viņas acis likās milzīgas. Matus viņa bija saņēmusi paviršā mezglā, tādēļ asi izcēlās vaigu kauli. Viņa ir novājējusi, Niks atskārta.

Negaidot Mija pasmaidīja:

—    Neatkāpties, nepadoties!

piecdesmit trešā nodaļa

Mija uzrāva sērkociņu un tuvināja to deglim. Ar plaukstu sargādama liesmu, viņa nolika sveci uz spoguļa galdiņa; spogulis uzreiz uzķēra šaudīgās liesmiņas atspulgu. Viņa pakāpās atpakaļ, ar skatienu automātiski meklēdama Cukurzirņa ēnu, tad atcerējās.

Istabā nebija gaisa. Viņa atvēra logu un, atspiedusies pret palodzi, izliecās ārā. Pāri tumšajiem jumtiem raudzīdamās tālumā, it kā no šejienes varētu saskatīt omulīgo sūnuzaļo istabu ar grāmatām, mīkstajiem paklājiem un gleznām, viņa domāja par to, ko šobrīd dara vīrietis, kuru viņa šonakt sastaps.

Uzgriezusi logam muguru, viņa vēlreiz piegāja pie spoguļa galdiņa. Pacēla roku, lai izņemtu no matiem sprādzi, taču palika stāvam kā sastingusi. Šai žestā viņa piepeši ieraudzīja Molliju: viņas pieliekto galvu, garo kaklu, bālos, smalkos pirkstus. Tad viņa izņēma sprādzi, seju ieskāva matu cirtas, viņa atkal bija Mija. Un viņai nebija neviena, uz ko paļauties; ar visu vajadzēja tikt galā pašai.

Viņa nometās uz ceļiem pie lādes un izņēma gravīrām rotāto lādīti, kas paslēpta glabājās zem viņas drēbēm. Apsēdās, sakrustojusi kājas, un nolika klēpī lādīti ar adatām un kaltētajām zālītēm.

Mija aizvēra acis. Prātā virmoja domas par izārdītiem gaismas tīkliem, par tumsu un nāvi, par laiku, kura vairs nav atlicis daudz. Viņa atsauca atmiņā pēdējo īsziņu, kas bija pienākusi pirms stundas.

TIEKAMIES PATVĒRUMA. JA TU MANI UZVEIKSI, NIKS PALIKS SVEIKS UN VESELS.

Viņa atvēra acis un pacēla lādītes vāciņu. Ilgāk vilcināties vairs nedrīkstēja.

Taciņa, kas veda uz Patvērumu, šovakar šķita šaurāka un nelīdzenāka. Pēdās dūrās sīki, asi akmeņi.

Kaut kur iekliedzās naktsputns, un Mija spēji apstājās. Baiļpilna atbalss itin kā meta lokus, nozuzdama meža biezoknī, un viņas nervi vibrēja kā nospriegota stīga. Viņpus melno zaru vijuma pa debesīm ātri slīdēja nemierīgu mākoņu karavāna. Pārdabiskā spožumā zalgoja dobuļains mēness.

Viņa saņēmās un turpināja ceļu. Vairs nebija tālu. Aiz nākamā līkuma bija vārti ar ierūsējušo aizbīdni, bet aiz tiem — laucītē un klusais nams.

Vārti bija vaļā.

Šie vārti nekad nemēdza būt vaļā.

Bailes. Tās pārņēma viņas prātu kā lipīgs zirnekļa tīkls. Tās sasaistīja viņas soļus, lika izkalst mutei. Kokus sapurināja vēja brāzma, un lapu čaboņa izklausījās pēc sievietes nopūtām. Tu te mirsi. Tu mirsi un tepat ari paliksi.

Jāsteidzas atpakaļ. Jāatgriežas Londonā, jāpatveras mājās. Jānoslēdz durvis ar aizšaujamajiem, jāaizver logi. Tad viņa uzvārīs tēju, ieslēgs lampas, un visas ēnas izklīdīs.

Es tevi mīlu, Mija. Tu esi mana dzīvība. Nika smaids, viņa rokas, tik vieglas. Niks, kurš patlaban ir aizmidzis, smagie pleci atpūšas. Viņš krāj spēkus, plaušas rātni ieelpo un izelpo, viņa dzīslās strāvo enerģija, neatlaidīgi pukst sirds.

Mija vēl plašāk atvēra vārtus un nodrebēja: aukstais čuguns saldēja delnu. Viņa gāja tālāk. Vējš pēkšņi pieņēmās spēkā, gaisā parādījās sīva dvaka. Viņa nespēja saprast, kas tā varētu būt. Šai smārdā mulsinoši jautās gan jasmīnzicdu aromāts, gan pūstošu lapu dvaka. Bailes auga augumā. Viņa šo smaku nepazina, tā bija agresīva, uzbrūkoša.

Viņas priekšā bija pēdējais takas līkums. Aiz tā bija Patvērums. Viņa devās uz priekšu, taču jau pēc mirkļa apstājās. Viņai bija nelabi.

Indīgi bālais mēness lēja pār Patvērumu spožu gaismu, un nams lūkojās Mijai pretī aklām, tukšām logu acīm. No bambusa jumta nebija palicis ne miņas, debesīs urbās vien dažas sijas. Cauri apdegušajam karkasam varēja redzēt koku zarus, kas līgojās vējā nama otrā pusē.

Viņa tikai ar piespiešanos jaudāja spert soļus. Krūtīs bija iemeties žņaudzējs. Mija gāja pa laucīti, aizsegusi seju ar plaukstām, kā sargādama acis, lai tām nebūtu jāredz šī postaža.

Akmens pakāpieni bija melni, arī tos bija apzīmogojusi uguns. Zemē kaut kas zalgoja: vēja zvans, kas citkārt bija karājies pie durvīm; zvanu caurulītes līkas, greizas un sakusušas kopā, to balsis nogalinātas.

Mija lēni iegāja pa spraugu, kas reiz bija durvju aila. Acis redzēja postažu, kas valdīja namā, taču prāts atteicās saprast, kā iespējams tik absolūti izdeldēt no zemes virsus skaistumu un izsmalcinātību. Mēdz būt lietas, ko aptvert ir pārāk šausmīgi.

Gandrīz nekas nebija paglābies. Gobelēni, koka apšuvuma plāksnes, smalkās vāzes un spodrās hanbo nūjas. Viņai pie kājām gulēja apdegusi grāmata, tās lapas bija apogļotas un sačokurojušās.

Istabas bija pilnas pelnu. Nodūrusi acis, viņa steigšus metās garām circeņu zālei: kā tur varētu izskatīties, vienkārši negribējās redzēt. Dodžo bija kļuvis par melnu caurumu. Lielie spoguļi no karstuma izliekušies, viņas atspulgs bija garš un nejēdzīgs kā greizo spoguļu zālē.

Mijai pār vaigiem ritēja asaras. Sirds lūza sāpēs, apziņā, ka šī nama iemītnieču piemiņa ir sadegusi, pārvērtusies pelnos, to vārdi nodoti zudībai.

Aiz muguras kaut kas nočaukstēja, itin kā krāsns mutē sakristos pelni. Mija vienā lēcienā apcirtās, viņas skatiens tvarstīja tumsas slāņus. Apkārt neviena nebija.

Neviena nebija.

Un tad Mija piepeši visu saprata. Viņš neieradīsies. Zaglis negrasījās dot viņai iespēju atkarot Nika dzīvību.

— Nē! — viņa iekliedzās, taču balsij nebija spēka. — Kur tu esi? Parādies!

Nē, viņa šai vietā bija viena. Tikai koku zaros šalkoja vējš, un uz apvāršņa pusi slīdēja bakurētainais mēness.

SIRDS

Lai izkoptu kiai, vispirms jāatrod kokoro, proti, sirds… "nepakļaujams gars", un tas nozīmē pavisam vienkāršu lietu: atteikšanos atzīt sakāvi.

ASV Gaisa spēku majors Forfsts E. Morgans, "Dzīvot kā karotājam"

piecdesmit ceturta nodaļa

Mollijas un Huana fotogrāfija, kas stāvēja uz viņas naktsgaldiņa, bija uzņemta daudzus gadus pirms vecāku nāves. Tā aizmirsta bija stāvējusi kurpju kastē kopā ar žūksni citu vecu momentuzņēmumu. Mija šo bildi bija uzgājusi tikai vairākus mēnešus pēc liktenīgā nelaimes gadījuma. Kopš tā laika fotogrāfija atradās blakus viņas gultai.

Reizēm Mija lūkojās mātes sejā un domāja par to, kādi bija viņas dzīves pēdējie brīži. Kādas domas bija Mollijas prātā, kad viņa, vilkdama sev līdzi samaņu zaudējušo tēvu, pēdējiem spēkiem airējās pret straumi? Visticamāk, Mollijai bija ļoti bail. Bet kuras bailes bija vislielākās? Bailes no noslīkšanas vai bailes, ka viņa var palaist vaļā savu drausmīgi smago nastu, lai netraucēti izpeldētu krastā un izglābtos?

Vakar, dodamās uz Patvērumu, Mija apzinājās, ka atkārto mātes izvēli. Taču Mollija toreiz cīnījās, samēroja savus spēkus ar straumi, turpretim viņai, Mijai, netika dota iespēja stāties pretim izaicinājumam. Neierazdamies Patvērumā, Ešs viņai bija to liedzis. Un viņa joprojām nebija ne par mata tiesu tuvāk atbildei uz jautājumu, kā viņš grasās nolaupīt Nikam dzīvību.

Mija pārstāja raudzīties uz fotogrāfiju un paņēma savu ādas jaku. Jau pēc divām stundām jāsākas cīņai. Nika labā viņa bija darījusi visu, kas bija viņas spēkos, tagad atliek vienīgi iztālēm skatīties.

Nabaga Niks. Šorīt, vēl pirms bija uzaususi gaisma, viņa bija dauzījusies pie drauga durvīm un aizvilkusi viņu sev līdzi uz studiju, miegainu un apstulbušu. Pēc stundas viņš devās prom ar Sargātājas zīmi uz krūtīm. Bija notikušas alķīmiskas ādas un tintes asinskāzas, un viņa Nika asinīm bija piejaukusi savu cji. Pret nezināmām briesmām tā bija vārga aizsardzība, bet ko citu viņa varēja darīt?

Kaut Niks būtu pielaužams atteikties no cīņas! Mija vēl pēdējo reizi bija centusies viņu atrunāt, taču tikpat neveiksmīgi kā līdz šim. Viņš jau atradās tai mentālajā teritorijā, kurā cīkstoņi nonāk beidzamajās stundās pirms iziešanas ringā, un Mijas argumenti neatrada dzirdīgas ausis.

Kad viņa jau devās ārā pa durvīm, zvanīja telefons.

—    Mija? Te Flašs. — Neļaudams viņai bilst ne vārda, viņš turpināja: — Es atradu to grāmatu. Pamatīgs ķieģelis.

Mija sažņaudza klausuli.

—   Kas tur rakstīts?

—   Mjā, labs jautājums. Es atradu to vebsaitu, bet tur nav tikai grāmata vien, tur ir vēl vesels lērums kaut kādu tekstu: neko nevar saprast, zinātnisks žargons vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet pašai "Grāmatai par gaismu un pīšļiem" es netieku klāt. Tur vajag paroli.

—    Vai tu nevari to uzlauzt?

—    Nezinu, — Flašs nopūtās. — Tai parolē ir piecpadsmit zīmes.

Mija paskatījās pulkstenī. Septiņi. Nikam jāiet ringā deviņos. Lai ar

motociklu nokļūtu "Tavernā", viņai vajadzēs apmēram četrdesmit minūtes. Laika diezgan, pa ceļam mierīgi vēl var iegriezties Nika darbā.

Viņa paņēma atslēgas.

—    Es braucu pie tevis. Tūlīt būšu.

Pati nejaukākā vienmēr ir gaidīšana. Niks sēdēja uz garā sola un dīdījās.

Ģērbtuvē viņš bija viens pats — labi, vēl viņa atspulgs lielajā spogulī, kas aizņēma visu pretējo sienu. Luminiscējošo spuldžu gaismā viņa āda šķita dzeltenīga, uz krūtīm kā tumšs zilums izcēlās jaunais tetovējums. Divas acis; vienā no tām — aplis, kurā slīpi ietiecas trīs svītriņas.

Kad Niks rīta agrumā ieradās svaru telpā un Džeisī ieraudzīja, ka viņam uz ādas vēl aizvien ir asiņu burbulīši, treneris uzsprāga.

—    Kad tu to izdarīji? Šorīt? Tu esi galīgi traks? Idiot, pirms cīņas nedrīkst zaudēt asinis! Par ko jūs abi ar Miju vispār domājat? — Džeisī seja bija draudīgi sarkana, un viņš nomierinājās tikai tad, kad Niks nostājās uz svariem. Reizi par visām reizēm Niks svēra tieši tik, cik vajadzīgs. Agrāk viņš dzina Džeisī izmisumā, netikdams vaļā no divām trim liekām mārciņām, kas turējās un neatlaidās kā tāds lāsts; atlika vienīgi iedot viņam rokās lecamauklu un trenkt lēkāt. Šodien tādas neražas nebija; patiesībā viņš svēra nedaudz mazāk, nekā bija nepieciešams.

Niks atkal pieskārās melnajai zīmei, kas tagad atradās viņam uz sirds. Ar to viņš staigās līdz mūža galam.

—   Tas taču it kā nes nelaimi un tā nedrīkst darīt, — viņš no rīta ieminējās Mijai. — Mēs taču esam kopā.

—   Varbūt noteikumi ir vajadzīgi tāpēc, lai tos pārkāptu. — Viņas seja bija bāla, taču apņēmīga.

Niks nopūtās. Viņš bija ļāvis Mijai ietetovēt šo zīmi vienkārši tāpēc, ka tas šķita vieglākais ceļš. Viņš negrasījās atteikties iet ringā, kā pieprasīja Mija; ja reiz tetovējums ļaus draudzenei vieglāk samierināties ar viņa lēmumu, viņš bija gatavs pakalpot.

Kā, diez, Mija jūtas? Viņš būtu piezvanījis, taču Džeisī bija ciets kā krams: viņa cīkstoņi pirms iešanas ringā ar mobilajiem ģērbtuvē nedrīkstēja blēņoties. Aizliegtas bija arī asarainas .sievas un ziņkārīgi bērneļi. Nekas nedrīkstēja cīkstonim traucēt koncentrēties; ģērbtuvē ienākt bija atļauts vienīgi ringa asistentiem.

Niks paapļoja plecus. Zem lāpstiņas joprojām nedaudz smeldza: sāpe, kas tur bija iemetusies pēdējā treniņcīņā ar Ešu, tā arī nebija atlaidusies. Tā nebija stipra, lai gan nepatīkama. Tomēr sīkums vien ir, Džeisī viņš par to pat neieminēsies.

Virs durvīm bija liels, apaļš pulkstenis ar truli baltu ciparnīcu un depīgiem rādītājiem. Slaikākais rādītājs tikšķināja purpursārtas sekundes. Vēl atlikušas divas stundas.

Flašs mirkšķināja sarkanas acis, viņa mati karājās plānās šķipsnās.

—    Jūs abi ar Niku man esat parādā desmit pina coladas.

—    Droši.

Puisis pamāja uz datora ekrāna pusi:

—   Tik tālu nu man ir izdevies tikt.

Ekrānā bija redzama grāmata, uz kuras vāka vijīgiem burtiem bija rakstīts nosaukums.

Mija skatījās, acīm kvēlojot. Nezin kāpēc tas, kas nu atradās acu priekšā, šķita nereālāks nekā rēgainā grāmata viņas sapņos. Tomēr nosaukums bija tas pats: "Grāmata par gaismu un pīšļiem".

Zem nosaukuma bija liels, mirdzošā safrāndzeltenā un melnā izkrāsots jiņ un jan simbols; Mija pārsteigta skatījās, kā zīmējums lēni izirst un tā vietā kā spocīga hologramma parādās seja ar tukšiem acu do- buļiem un zinīgu smaidu. Kaklu apvija virve.

—   Sermuļi skrien, pareizi? — Flašs sarauca degunu.

Arī izžuvusī seja izira, pāri ekrānam sāka slīdēt jiņ un jan asaras.

—    Es zinu, kas tas ir.

Flašs izbrīnīts savilka uzacis:

—    Kas? Tas skelets?

—   Tas nav skelets. Tā ir mūmija.

—   Visviens, — Flašs paraustīja plecus. — Beigts paliek beigts.

—   Drīkst? — Mija pieliecās un pieskārās tastatūrai. Uz ekrāna atkal lēni veidojās mūmijas seja.

Apakšā bija lodziņš: ierakstiet paroli. Mija nedroši nospieda taustiņus:

roscdia

Viņa pārstaja rakstīt un pūlējās atcereties, kads bija aizmigušas meitenes uzvārds. Lombario? Lombaro?

lombardo

Ekrāns noņirbēja.

—   Oho! Skuķēn, tev tak izdevās! — Flašs ar cieņu palocīja galvu. — Redzi? Mēs esam tikuši iekšā.

Ķermenis nonēsājas, mēs kļūstam veci… Mazāk guļam un mazāk sapņojam. Gaisma pārtop pīšļos…

—   Skaties! — Flašs ar kursoru nobrauca lejā, un tagad ekrāns bija pilns ar cilvēku ķermeņu un ķermeņu daļu attēliem: pēdas, pleci, muguras, kājas, kakls, galva. Zīmējumos bija daudz melnu punktu, kam blakus atradās cipari un pārītis burtu; punktus savā starpā savienoja sarkanas līnijas. — Kas tas tāds?

—    Tie ir akupunktūras punkti. Sarkanās līnijas ir meridiāni. Redzi? — Mija norādīja uz līniju, kas pa ķermeņa centrālo asi savienoja galvvirsu ar dzimumorgāniem. — Tā ir du dzīsla, galvenais kanāls, pa kuru lejup plūst jan enerģija. Šī te, aizmugurē, ir ren dzīsla, uztveres kanāls; pa to jiņ enerģija strāvo augšup pa mugurkaulu. Iniciāļi nozīmē meridiānus: PL ir plaušu meridiāns, A ir aknu meridiāns, S ir sirds meridiāns un tā joprojām. Cipari ir meridiānu akupunkti.

—    Un kas tā par melno un balto gaismu?

—   To es nezinu. — Viņa uz brīdi apklusa. — Bet tur kaut kas nav labi.

Prātā lēni veidojās doma, netverama kā mākonis, nelāga kā indīga gāze.

—    Mija?

Viņa pacēla acis, taču neko sev apkārt neredzēja.

—    Mija, kas ar tevi?

—   Cili. — Pašas balss izklausījās savāda. — To vajag parādīt Čili.

*

Garām ģērbtuvei aizgāja Nika pretinieks Kenijs Bērtons, kurš sakļautajā dūrē žņaudzīja enerģijas batoniņu. Abu skatieni uz brīdi sastapās. Ke- nijam bija drukns kakls un vērša krūtis kā personāžam no filmas "300". Vispār Niks no šādiem nesamērīgi muskuļotiem cīkstoņiem nebaidījās. Uzpumpētiem muskuļiem ir vajadzīgs skābeklis, bet skābeklis ietekmē ātrumu. Lēns kikbokseris var vainot tikai pats sevi. Tomēr viņš kopā ar Džeisī bija skatījies Bērtona agrāko cīņu ierakstus, un zināja, ka šoreiz vienādojums nebūs pareizs. Šis zellis bija visnotaļ ātrs.

Kenijs Nikam uzsmaidīja, nodemonstrēdams ļoti sārtas augslējas. Neizbēgamo skatienu cīņu viņi jau bija izcīnījuši svaru telpā, nekādas naidīguma izpausmes vairs nebija vajadzīgs. Lai cik plati Kenijs smaidīja, ar savu ķermeņa valodu viņš nepārprotami mēģināja Niku iebiedēt. Es esmu stiprs! Esmu stiprāks nekā tu! Es tevi samalšu miltos! To visu pauda viņa šūpīgie gurni un izrieztie pleci. Niks pamāja un pasmaidīja pretī, skatīdamies pretī, cik nesatricināmi vien jaudāja. Jā, kā tad, plātī- zeri. Masturbē vien.

Kad Kenijs aizgāja tālāk, Niks saņēmās un atslābinājās. Piespiedis mēli pie pie cietajām aukslējām, viņš sāka rāmi elpot caur degunu, tieši tā, kā Ešs bija mācījis.

Ešs. Un Mija. Niks bija samierinājies ar to, ka šie abi dzīvoja tādā pasaulē, kas pastāvēja viņpus viņa saprašanas robežām. Mija šorīt atzinās, ka naktī bija apmeklējusi Patvērumu. Kas īsti tur bija noticis, viņa nestāstīja, un Niks neizprašņāja. Taisnību sakot, viņš nemaz negribēja zināt, negribēja pat domāt par to. Mija viņam bija dārgāka par visu uz pasaules, tomēr šīs lietiņas bija pārlieku ērmīgas. Viņš bija stenētājs. Reālās pasaules sviedri, asaras un zilumi — to viņš saprata, tur viss bija skaidrs. Turklāt šovakar viņam vajadzēs tikt galā ar briesmām, kas biedēja viņu vairāk nekā krēslainie, netveramie draudi, kas nāca no Eša puses. Rings bija diezgan bīstama vieta. Viens sitiens, un viņš jau var atrasties komā. Šovakar viņu sitīs tā, ka smadzeņu daivas var aizlidot katra uz savu pusi; pēc tādas cīņas viņš var sākt siekaloties un pamazām ieslīgt plānprātā.

Bļāviens. Cik uzmundrinošas domas viņš domā! Malacis, Dufij. Uz- skrūvēties pirms cīņas — jā, tu tiešām esi varen attapīgs. Niks vēlreiz dziļi ieelpoja.

Tomēr, kaut sirdspuksti tiešām kļuva rāmāki un pulss palēninājās, no prāta neparko neizgāja viens jautājums.

Kāpēc? Ne viņam, ne Mijai uz to joprojām nebija atbildes. Kāpēc Ešs bija tik ļoti nopūlējies, palīdzēdams viņam uztrenēties līdz tādai fiziskajai formai, kāda viņam nekad mūžā nav bijusi, — kāpēc Ešs bija tā centies, ja reiz viņa vienīgais mērķis bija Niku nogalināt?

Kad Čili atvēra viņai sava dzīvokļa durvis, Mija skolotāju gandrīz nepazina. Viņa senseju bija allaž redzējusi baltajā cīkstoņa tērpā, turpretim šovakar viņam mugurā bija Havaju krekls un plati šorti. Mija pēkšņi saprata, ka pirmo reizi ierauga skolotāja kājas. Tās bija kalsnas, taču muskuļainas; stilbus caurauda tumšzilu dzīsliņu tīkls. Apsēdies pie datora, viņš uzlika uz deguna vecmodīgas brilles, kuru ietvari atgādināja kaķa acis.

Lasot lappusi pēc lappuses, Čili sejā nepakustējās ne vaibsts. Vienubrīd Mija mēģināja kaut ko pateikt, taču skolotājs pacēla roku un viņu apklusināja.

Izlasījis visu, viņš iztaisnoja muguru un, noņēmis brilles, paberzēja acis. Tad, atkal uzlicis brilles, viņš pagriezās pret Miju.

—    Ko tu gribi zināt?

—   Vai tas ir tā, kā man liekas?

—    Kā tev liekas?

—    Ka tas ir "nāvējošais pieskāriens". Šī grāmata ir par dirn mak.

—    Mija, dim mak nav saistīts ar nāvi vien. Reizē tā ir arī mācība par dzīvību. Dzīvība un nāve. Jiņ un jan.

—    Gaisma un pīšļi.

Čili apstiprinādams palocīja galvu:

—   Te ir gan par cji izsmelšanu, gan par tā atjaunošanu.

—   Man likās, dim mak ir gājis zudībā…

—    Ko nozīmē "gājis zudībā"? Dim mak divpadsmit katas skolotājs mācīja saviem mācekļiem, un tikai tā, un jā, bez pierakstiem daudzas lietas aizmirstas. Arī visi tie paņēmieni ir loti seni: to izgudrotājs bija ārsts, kas dzīvoja neilgi pirms Sunu dinastijas beigām.

—    Ārsts?

—   Jā, viņu sauca Džans Saņfens, — Čili greizi pasmaidīja. — Jāatzīst, ka viņa metodes bija diezgan brutālas. Viņš veica eksperimentus ar kara- gūstekņiem, noziedzniekiem un dzīvniekiem, — taču citādi viņš nekādus vērā ņemamus rezultātus nevarēja iegūt. Viņš atklāja, ka, sitot pa noteiktiem meridiānu tuvumā izvietotiem punktiem, var pārraut cji plūsmu ķermenī.

—    Un tā izraisīt nāvi?

—   Atkal: kā to ņem. Sitieni mēdz būt dažādi. Reizēm sitiens rada neizturamas sāpes, tomēr upuris paliek dzīvs. Ir arī cita veida sitieni — pa nāves punktiem vārda vistiešākajā nozīmē: tādu saņemot, organisms pārstāj funkcionēt. Izmantodams ļoti daudzus cilvēku dzimuma "eksperimenta trusīšus", Džans izdibināja, kur tieši tie atrodas un kādā secībā uz tiem jāiedarbojas.

—   Tad šī "Gaismas un pīšļu grāmata" ir tulkojums? — Mija vaicāja. — Patiesībā to sarakstījis Džans?

—    Daļa fragmentu varētu būt viņa, — Čili piemiegtām acīm skatījās uz ekrānu. — Bet te ir arī caurcaurēm mūsdienīgi gabali un nepārprotami rietumnieciskas lietas. — Viņš pašūpoja galvu. — Man izskatās, ka šai tekstā saliktas kopā divas sfēras. Bet jā, daudzi no tiem sitieniem, kas te pieminēti — Jašmas Spilvens, Jiņ Sapnis un tā joprojām, — tie ir tradicionālie dim mak paņēmieni. Te tie dēvēti par "melno gaismu", bet būtībā runa ir par nāvējošajiem pieskārieniem.

—    Un ko nozīmē šie saīsinājumi? VRZ, VT, SPK?

—    Ar tiem norādīts virziens, vieta un spēks. Dim mak sitienam ir ļoti sarežģīta struktūra, tajā tiek ņemts vērā sitiena virziens, pielietojamais spēks, punkts, kurā sitienam jātrāpa, un pat cikos tas jādara. Teiksim, žultspūšļa meridiāns ir aktīvs tikai starp trijiem un pieciem pēcpusdienā, tādējādi, ja ar sitienu iecerēts iedarboties uz šo meridiānu, tas jāraida šajā laika sprīdi.

—   Tātad tradicionālie paņēmieni nav aizmirsti un joprojām tiek pielietoti?

Čili paraustīja plecus.

—   Grāmatas par dim mak paņēmieniem var mierīgi nopirkt amazon grāmatnīcās. Bet, kā jau tu pati lieliski zini, senajā Ķīnā karotāju dzimtas savus cīņas mākslu paņēmienus turēja noslēpumā. Zans iekļāva sitienus pa nāves punktiem formalizētajos kata kompleksos, tā maskēdams to patieso nolūku. Ir saglabājušies pieraksti par to, kādā secībā jāizpilda šis kustības, taču tajos nav ne vārda par to nozīmi. Patiesās zināšanas tika nodotas citādi: skolotājs tās atklāja uzticamiem mācekļiem vai ģimenes locekļiem. Pati saproti, ja reiz par šiem paņēmieniem zināja tik maz cilvēku, jaudīgākie no tiem nudien laika gaitā ir aizmirsti.

Mijas prātā plaiksnīja atmiņu ainas: Ešs nostājas aiz Arta un satver to aiz rokas; Artam sāpēs nokaras galva.

—   Es reiz redzēju, kā… viens cilvēks pieskārās punktam uz uzbrucēja delma, šeit, un tas kļuva gluži ļengans un padevīgs.

Čili papurināja galvu.

—   Tas nav dim mak. Cilvēka anatomijā ir diezgan vārīgu vietu — klejotājnervs, miega artērija un tā tālāk; ja uz tām uzspiež, upuris var zaudēt kustības spēju vai samaņu. Bet tas nav dim mak, nē. Dim mak iedarbojas tieši uz akupunktiem, sadragājot vitāli svarīgus orgānus.

—    Vai tādā veidā var likt cilvēka sirdij apstāties?

—   O, jā. Pavisam noteikti var.

Mijai sametās stipri nelabi ap dūšu.

—    Bet tu taču teici, ka dim mak reizē ir arī dziedināšanas māksla!

—    Bez šaubām! Būtībā dim mak ir ārstniecības sistēma. Neaizmirsti, to izstrādāja ārsts! Dim mak nevar apgūt tikai no vienas puses. Teiksim, sirds meridiāni pirmām kārtām tiek izmantoti dziedināšanai. Ja tu gribi pielietot dim mak, tev jāpārzina gan iznīcinošie, gan dziednieciskie paņēmieni, citādi tev nekas neiznāks. Dim mak pamatā ir līdzsvars: jiņ un jan. Meistars zinātu, kā, iedarbojoties uz akupunktiem, var cilvēku nogalināt, taču viņš prastu tos izmantot arī veselības stiprināšanai. Dim mak meistaram jāpārzina cigun un dziednieciskās zāles. Pats galvenais — viņam jāpārzina pretindes.

—    Kas ir pretindes?

—   Šajā gadījumā — kā anulēt sitienu. Tu taču zini, ka reizēm kāds dodžo paģībst un viņu vajag masēt?

Mija pamāja. Viņa to bija redzējusi ne reizi vien. Kāds — visbiežāk džudo vai džiudžitsu treniņa laikā — zaudē samaņu, bet parasti vajag tikai pamasēt muguru un nosēdināt pakritušo taisni, un tas atžirgst.

—    Nu, redzi, ar dim mak kaut kādā ziņā ir līdzīgi. Nokautu ir iespējams anulēt. — Čili norādīja uz ekrānu. — Tu pamanīji? Aprakstot "melnās gaismas" paņēmienu, turpat lielākoties ir pieminēta "baltā gaisma". Tā ir anulēšana, pretsitiens.

Sensejs pagriezās pret Miju. Acis aiz briļļu stikliem šķita nesamērīgi lielas.

—   Un tagad varbūt beidzot pastāsti, kāpēc tu vispār esi ieradusies. Mija, kas notiek?

—   Man liekas… — Viņa dziļi ieelpoja. — Man liekas, Ešs ar kādu no dim mak paņēmieniem ir iedarbojies uz Niku. Man liekas, viņš vēl Nikam nāvi.

piecdesmit piektā nodaļa

Pametis skatienu pāri Džeisī plecam, Niks ar acs kaktiņu ieraudzīja sevi spogulī. Viņš laistījās spožā vazelīna mirdzumā. Džeisī beidza tīt elastīgās saites viņam ap rokām; cīņas pārraugi apzīmogoja saites ar saviem parakstiem un aizgāja.

Pirms cimdu vilkšanas Niks dažus mirkļus paboksējās ar tukšu gaisu. Spērieni izdevās viegli un gludi, sitieni plūdeni. Viss bija lieliski. Ringā būs gluži citādi. Ringā Bērtons sadragās viņa ritmu, trieks savas dūres cauri viņa aizsardzībai, ar kājām zvels pa ribām. Kuram pirmajam izsīks spēki. Desmit sāpju un pārguruma raundi, un uzvarēs tas, kurš raks dziļāk.

Rings. Vienīgais, par ko viņš patlaban spēja domāt. Rings. Nekas cits nebija svarīgs.

Ringa asistents Deniss palīdzēja viņam uzvilkt cimdus un halātu, tad visi trīs izgāja betona gaitenī un devās turp, kur metāla durvis veda uz arēnu. Niks dzirdēja, kā aiz tām apslāpēti ieskanas viņa cīņas dziesma.

Durvis atvērās. Viņam pāri kā bangu vāls gāzās pūļa auri un mūzika. Uz mirkli apžilba acis: tumsu kā ar cirvi šķēla prāvi starmeši.

Viņš turpināja ceļu, lūkodamies taisni uz priekšu, tomēr ar sānu redzi samanīja sejas. Skatītāji cēlās kājās, staipīja kaklus, lai redzētu, kā viņš iet. Fosfora baltumā zalgoja zobi, acis atgādināja melnus traipus. Kaut kur tur jābūt Mijai. Un Ešam. Šīs domas nozibēja Nikam prātā, taču izgaisa, viņu neskarot. Niks manīja tikai savas sirds dunoņu.

Džeisī viņa priekšā pacēla virves, viņš izrāpās tām cauri. Basas kājas sajuta zem audekla paslēpto, cieto un nepadevīgo dēļu grīdu.

Tas bridis bija pienācis.

Čili dzīvokļa priekšnamā sāka zvanīt senlaiku pulkstenis, un Mija bezjēdzīgi ieurbās ar skatienu savā rokaspulkstenī.

—    Nika cīņa! Es nokavēšu. — Viņai jocīgi reiba galva.

—   Pagaidi! — Čili izstiepa roku. Viņš izskatījās dziļi satriekts. —Visi pārējie cīkstoņi… un Okijs… tad viņi nomira dažas dienas pēc tam, kad bija gājuši ringā?

—   Jā. Acīmredzot Ešs bija devis viņiem nāvējošo triecienu pēdējās treniņcīņas laikā.

—   Nē! — Čili stingri noliedza. — Protams, dim mak sitieni mēdz iedarboties pēc zināma laika, bet upuris nekad nestaigā apkārt itin kā sveiks un vesels. Tādas lietiņas notiek tikai mangu komiksos.

—    Vai jūs par to esat pilnīgi drošs?

Čili klusēja. Viņš klusēja ilgi.

—    Vai jūs esat pilnīgi drošs? — Mija vēlreiz jautāja.

Šoreiz sensejs atbildēja, taču viņa balss skanēja kokaini:

—    Ir saglabājies stāsts par to, kā Džans mēģināja izstrādāt sitienu secību, kas būtu ideāli piemērota slepkavībai. Doma bija tāda, ka upuris pēkšņi mirst vairākas dienas pēc tam, kad ļaundaris jau sen ir gabalā. Tomēr Džanam tas neizdevās. Viņš esot atzinies, ka viņa izpratne par cji esot nepietiekama, jāgaida kāds cits, kurš ar saviem atklājumiem novedīs šos pētījumus nākamajā stadijā.

Mija norīstījās.

—    Bet Nikam taču vajadzēja just sitienu…

—   Tur nebūtu tikai viens sitiens vien. Vesela sērija. Dim mak vienmēr ir sagatavošanas un aktivizācijas sitieni.

—   Lai būtu, sitienu sērija. Bet Nikam taču vajadzēja tos just? Tām taču vajadzēja būt lielām sāpēm…

Čili grozīja galvu.

—   Dim mak meistars liek lietā cji pieaudzēšanu: viņš pievieno sitienam savu cji. Tad nekāds pārliecīgs kinētisks spēks nav vajadzīgs. Patiesībā pietiek ar pavisam vieglu pieskārienu. Iespējams, Niks vispār nepamanītu šos sitienus. Jā, kaut ko viņš justu, bet, ja tas notiktu treniņa laikā, visā tuvcīņas jezgā tie pazustu. Tomēr es esmu pārliecināts, ka viņš sabruktu: ja ne uz līdzenas vietas, tad katrā ziņā tuvāko stundu laikā.

—    Ja Ešs nav to dabūjis gatavu.

—    Ko?

—    Izstrādājis novilcināmu nāvējošo pieskārienu.

Abi mēmi skatījās viens otram acīs.

—   Nav svarīgi, — Mija ātri ierunājās. — Ir pretindes, pretsitieni. Baltā gaisma. Jūs pats teicāt. Vajag tikai zināt, pret kuru meridiānu bija vērsts Eša sitiens, tad to varēs anulēt.

Čili neatbildēja.

—   To taču var izdarīt, pareizi? Čili?

—   Mija, anulējami ir tikai daži sitieni. Ja ir iesaistīta hara— un novilcināmā sitienā tā noteikti ir iesaistīta, — tad viss ir neatgriezeniski. Baltā gaisma nav iespējama. — Viņš pamāja uz ekrānu. — Tu lasīdama noteikti pamanīji, ka lāgiem viņš raksta — sitienam "baltās gaismas" nav. Turklāt, pat ja mēs prastu anulēt sitienu, nav zināms, kuru no daudzajiem šai grāmatā aprakstītajiem paņēmieniem viņš licis lietā. Tas ir bezcerīgi.

—    Kā jūs varat tā runāt! —Viņa neviļus pacēla balsi.

—    Mija!

—   Ar to pašu jūs paziņojat, ka Niks jau būtībā ir miris! — Tagad Mija patiešām kliedza. Viņai gribējās sagrābt Čili aiz pleciem un purināt.

Noraut brilles viņam no deguna. Viņš izskatījās tik nesatricināms, tik mierīgs — bet viņai tā bija katastrofa.

Čili mēģināja apskaut viņu, taču Mija izrāvās.

—    Es braucu pie Nika! Vedīšu viņu uz slimnīcu un brīdināšu ārstus!

—    Niku atzīs par pilnīgi veselu un izrakstīs. Ko tu teiksi ārstiem? Ka viņš mirst no cji sūces?

Mija satriekta sastinga:

—   Tātad man neviens neticēs, ja?

—   Mija, šajā zemē ārsti neņem vērā cji. Un pat Ķīnā tev nebūtu viegli atrast kādu, kurš tik dziļi izprastu dim mak.

—   Jūs gribat teikt, ka viss: jau ir par vēlu. Jūs gribat teikt, ka Niks vairs nav glābjams.

Čili neatbildēja. Viņa acis pauda neizturamu žēlumu.

Mija paķēra atslēgas. — Kurp tu dosies?

—   Uz maču. Es apsolīju Nikam, ka tur būšu. Uz beigām es vēl varu paspēt.

—   Vai tu viņam visu izstāstīsi? Mija, vai tu grasies Nikam visu pateikt?

Mija pagriezās uz durvju pusi. Viņu bija pārņēmis liels nogurums.

—    Rādās, no tā vairs nebūtu nekāda labuma…

Bērtons cīnījās nekrietni. Niks nemēdza niknoties uz pretiniekiem, taču, kad Bērtons otru reizi ar cimdu novilka viņam pār aci, Niks manīja, ka aizsviļas niknumā. Tomēr pagaidām cīņa ritēja viņa labā, droši vien tāpēc arī Bērtons tvērās pie šīs zagļu taktikas. Niks iecirta zodu plecā. Vēl tikai divi raundi…

Un tad tas notika. Bērtons metās uz priekšu un ar galvu iezvēla Nikam pa seju — tīšām vai netīšām, to bija grūti pateikt. Niks piemiedza acis un pakratīja galvu. Bērtonam uz zoda bija izplūdis tumšsarkans mēness. Niks pārsteigts apjauta, ka tās ir viņa paša asinis.

Viņam bija pārsista seja.

Cūcība.

Asiņu migliņai par spīti, viss rādījās ļoti skaidri: paplašinātās poras Bērtonam uz deguna, viņa spožās acis. Bērtons bakstīja Nika pārsisto uzaci. Pēkšņi viņš drausmīgā ātrumā pagriezās precīzā taisnleņķi un no sāniem iespēra Nikam pa vēderu.

Aizsitās elpa. Kājas šķita neiedomājami smagas. Niks izmisīgi pūlējās pamukt nost no šīm drausmīgajām dūrēm. Brīdi viss rādījās dubulti: viņam pa galvu zvetēja divi Bērtoni. Par mata tiesu izdevās parauties atpakaļ un uzlikt bloku, izvairoties no baismīga grieztā spēriena.

Kaut izdotos izturēt līdz zvanam! Kaut Džeisī nenolemtu, ka viņš vairs nejaudā! Kaut ringa tiesnesis nepārtrauktu cīņu! Viņš vēl nav uzvarēts. Never say die.

Bērtons atsperīgi lēkāja viņam priekšā. Niks viņpus mutsargam at- šiepa lūpu un smīnēja. Novilcināt laiku…

Kā palēninātā filmā Bērtona labā roka nāca pretim viņa zodam… Niks juta, kā izvairīšanās manevrā saliecas viņa ceļgali, galva virzījās sitienam pretējā virzienā, asinīm pielijuši acs neatrāvās no Bērtona sejas. Kreisā roka pati pēc savas gribas saliecās pļaujošā āķī…

Niks salauza Bērtona vaiga kaulu — viņš juta trieciena spēku, juta to pat cauri cimdam, tas bija manāms delmā un elkonī, tas bija redzams Bērtona acīs.

Piebeidz viņu! Niks piešķieba plecu un zibensātri pagrieza gurnu…

Stāvēdams pie "Tavernas" tālākās sienas, viņš nolūkojās, kā Niks nevainojami skaisti nolaida plecu un žilbinošā nežēlībā ar kreiso iezvēla Bērtonam pa sānu. Kad uzreiz pēc tam Bērtonam pa žokli iegāza Nika labā dūre, šķita, ka tas viss ir stilizēts, iepriekš iestudēts, ka Bērtons labprātīgi piespēlē, tīšuprāt atmet galvu — lai izskatītos dramatiskāk, šausmīgāk.

Skatītāji, visi kā viens, uzelpoja. Bērtonam saļodzījās kājas, un viņš lēni, ļoti lēni noslīga uz audekla. Pūlis eksplodēja ovācijās. Spāre vicināja rokas pa gaisu un iekliedzās absolūtā ekstāzē.

piecdesmit sestā nodaļa

Cauri slēģiem lauzās blāva gaisma. Nika guļamistabā joprojām valdīja dziļš mijkrēslis, tomēr ar rīta blāzmu bija diezgan, lai Mija redzētu, cik slābani uz krēsla atzveltnes karājas Nika žakete, redzētu viņa zābakus, kas greizi gulēja uz paklāja tur, kur viņš tos vakarā bija nometis.

Mijas skatiens lēni apceļoja istabu, pakavēdamies pie fotogrāfijām vecmodīgajos ietvaros, pie rotaļu lokomotīvju kolekcijas, pie saplaisājušiem boksa cimdiem, kas bija pakārti pie sienas. Tie bija pirmie cimdi, ko Niks bija novalkājis īstā ringa cīņā. Toreiz viņam bija tikai trīspadsmit gadu, un viņš kļuva par uzvarētāju. Cimdi karājās līdzās durvīm, un Mija zināja, ka Niks ik ritu tiem pieskaras, lai cimdi nestu viņam laimi: mazs, ļoti personisks rituāls.

Nika smagā roka gulēja viņai uz krūtīm. Mija lēnītiņām izslīdēja, piecēlās sēdus un lūkojās uz aizmigušo draugu. Viņš gulēja uz vēdera, rokas un kājas izpletis, pagriezis galvu uz viņas pusi, ar vaigu dziļi ieracies spilvenā. Platā brūce virs acis — uzreiz pēc cīņas, to ieraugot, Mija bija ne pa jokam pārbijusies — bija kārtīgi sašūta, taču plakstiņš bija pie- tūcis. Piektajā raundā viņš bija salauzis kājas mazo pirkstiņu un pat nepamanījis, jau otro reizi savā cīkstoņa karjeras laikā. — Galvenais, ka ne degunu, — viņš ģērbtuvē jokoja. — Deguns ir visu svētumu svētums.

Mija tur stāvēja un smaidīja kopā ar viņu, cieši piespieda seju viņam pie krūtīm. — Mija, tu redzēji? Tu redzēji, kā tas draņķagabals mēģināja spert no sāniem un es viņu nobloķēju? — Mija māja ar galvu: jā, redzēju. Un arī pēc jūsmīgā stāsta par izšķirīgo sitienu: jā, redzēju. Taču viņa, protams, meloja. Viņa nebija redzējusi drauga triumfu. Viņa ieradās par vēlu. Paspēja noskatīties vienīgi to, kā viņam ap vidukli apliek lielo, stīvo jostu, bezgaumīgu kā rotaļlieta.

Viņš izskatās tik mierīgs, tik laimīgs. Stiprās rokas, miegā pavisam neaizsargātas, atmestas uz spilvena, pirksti mazliet savijušies. Zodu kā ēna klāja rugāji, taču mute bija maiga un mierīga, viņš izskatījās tik jauns…

Taču viņa āda… tā šķita nedaudz iedzeltena… Un tumšie loki viņam zem acīm…

Mija elpoja strauji un sekli, viņa centās nepadoties emocijām, kas plosīja salauzto sirdi. Raudāšanai laika būs atliku likām: vēlāk.

Viņa lēni, lēni izslīdēja no gultas. Niks kaut ko nobubināja un nemierīgi pagrozīja galvu. Mija sastinga. Viņš nopūtās un atkal elpoja lēni un mierīgi.

Nenolaizdama no Nika acis, Mija noliecās un pacēla no grīdas savas drēbes. Tad uz pirkstgaliem izzagās dzīvojamajā istabā, klusītēm aizvērdama aiz sevis durvis.

Dzīvojamās istabas aizkari nebija aizvilkti, un viņa pamanīja miglu, kas biezēja aiz loga, rēgaini spiedās pie rūtīm. Bija iestājusies ziema.

Viņu joprojām varēja sazvanīt, nospiežot vienu taustiņu. Klausulē skanēja gari pīkstieni, un Mijai iešāvās prātā, ka varbūt viņš jau ir nozudis, bet tad uzreiz bija kluss klikšķis un atbildēja viņa balss.

Mija dziļi ieelpoja:

— Eš? Ja tev ir laiks, varbūt pabeigsim tavu tetovējumu? Vai tu vari pēc stundas būt studijā?

piecdesmit septītā nodaļa

Viņš aizvēra mājas ārdurvis un paskatījās apkārt. Joprojām bija migla, tomēr tā pamazām izklīda, šobrīd tā drīzāk mainīja apkārtni, nevis slēpa to. Asie stūri izskatījās noapaļoti, krāsas pieklusinātas. Skvērā vēl- ziedis oleandrs šķita mīksts kā zeftrs, elegantie nami ar baltajām kolonnām likās peldam gaisā. Viņš tīksmi pasmaidīja.

Visu mūžu viņš bija alcis pēc skaistuma un trīsām, ko dāvā pieskaršanās. Vecums bija viņa ienaidnieks. Tas notrulināja izjūtas, gadu gredzeni savilkās ap sirdi kā nejūtīga čaumala.

Viņš paskatījās pulkstenī. Negribējās likt viņai gaidīt. Šī bija īpaša diena. Šorīt viņa pabeigs mīlestības vēstuli, kuru jau tik ilgi rakstīja viņam uz ādas.

Viņš sāka iet ašā solī, priecādamies par valgo gaisu, par mirdzošo, balto gaismu…

Kaut kas nebija labi ar gaismu, šodien tā bija vienkārši briesmīga. Gaisma, kas ieplūda pa studijas logu, bija tāda, kā mēdz būt murgos: vājprātīga, bezkrāsaina gaisma, no kuras sāp acis. Mija ar pieri piespiedās pie rūts un piemiegtām acīm lūkojās uz nemierīgās, mainīgās miglas vārīgajām pītēm.

Sala rokas. Acis bija iztvīkušas un nerada asaras. Viņa domāja par Niku, kurš vēl gulēja turpat, siltajā gultā. Kāpēc neizdodas acu priekšā atsaukt viņa seju? Viņa koncentrējās, cik spēdama, taču, kolīdz viņa mēģināja iztēloties Nika vaibstus, tie itin kā izira.

Viņas elpa uz loga rūts veidoja pelēku mitruma plankumu. Mija ar pirksta galu rakstīja uz aizmiglotā stikla vārdu:

Spāre

Tagad Mija zināja, kas valkā šo vārdu, taču, raudzīdamās uz ūdens burtiem, viņa atskārta, ka nespēj noticēt, ka šis ir tas pats cilvēks, kurš garajās vasaras dienās bija daļa no viņas dzīves. Šis cilvēks bija kļuvis par viņas draugu, gandrīz par mīļāko. Cilvēks, kurš patlaban steidzās pie viņas, bija iebrucējs un postītājs. Viņš bija slepkava.

Viņš ieradīsies, ticēdams, ka Mija vēl aizvien neko nezina par to, kas viņš patiesībā ir. Ļoti labi. Nodevībai un viltum cīņā ir tikpat liela nozīme kā drosmei un veiklībai. Viņa nezināšana būs trumpis Mijas rokās.

Burti uz loga rūts izgaisa, lepns un spēcīgs vīdēja vairs vienīgi S. Mija drebēdama novērsās.

Studijā bija dzestri. Viņa saberzēja rokas, smeldamās mierinājumu no mīkstā auduma un netveramā aromāta, kas joprojām slēpās šķiedrās: Mollijas smaržas, pabalējušas, bet neizzudušas.

Ārā nočīkstēja vārtiņi.

Viņa sastinga. Gaidīja, elpu aizturējusi. Ārdurvis viņa bija atstājusi vaļā.

Uz sliekšņa nožvīkstēja soļi, un Mija asi sajuta viņa klātbūtni. Tad jau viņš stāvēja studijas durvīs, vērīgu skatienu lūkodamies mijkrēslī.

— Mija?

— Mija?

Atbildes nebija, un, ja ārdurvis nebūtu stāvējušas atvērtas, viņš nodomātu, ka mājās neviena nav. Taču, iegājis studijā, sekundes desmitdaļu pirms tam, kad Mija iznāca no mijkrēšļa, viņš sajuta, ka viņa te ir. Viņu varēja sajust skaidri, nepārprotami, žilbinoši: kā liesmas, kas kliedē tumsu, kā sniegu, kas krīt melnā ūdenī. Skaistums un tumsa.

Tad viņš Miju ieraudzīja.

Viņa bija ģērbusies melnā triko, kas ieskāva viņas augumu kā otra āda. Tas sedza viņas rokas līdz pašām plaukstu locītavām, šķīsti aptvēra viņas kaklu, — taču viņas kreisais sāns bija atsegts: tur tērpā bija šķēlums. Mija pacēla roku, un viņš paspēja pamanīt viņas paduses bālo iedobi — un skaisto tēlu, kas zili sārtos toņos strāvoja viņai uz gurna. Sargātājas tetovējums.

Viņam aizrāvās elpa.

Mija vēlreiz pakustējās, un viņš atkal uz vienu neizturami mokošu acumirkli ieraudzīja viņas ādu.

—    Es gribu uz tevi paskatīties. — Tas bija vien aizsmacis čuksts.

Viņa neatbildēja. Viņas acis bija modras, seja gluži bāla. Prātā ienāca

tas brīdis, kad viņi pirmoreiz bija lūkojušies viens otrā tai skvērā, kurā čabēja lapas un šalkoja lietus. Viņas acis bija raudzījušās neredzot, taču viņa stāvēja tikpat modri un nekustīgi, kā sajuzdama enerģētisku traucējumu un spēku sakopošanu. Cik nepiejaucēta, daiļa un svešāda viņa toreiz izskatījās!

—   Lūdzu! Ļauj man uz viņu paskatīties!

Mija vēl brīdi vilcinājās, tad pagriezās iesānis un pacēla roku. Tagad viņš redzēja visu tetovējumu.

—    Ā… — Uz ādas izspiedās sviedri. No sajūsmas reiba galva.

—   Vai es drīkstu tev pieskarties? — Viņš lēni piegāja un izstiepa roku. Pirkstu gali pieskārās neizmērojami maigajai ādai. Izsekodams tetovējuma aprisēm, viņš nomanīja krūts apaļumu, negaidīto kvēli padusē, gurna gludo vēsumu.

Mija nolaida roku un pagriezās tieši viņam pretī. Viņa roka, itin kā pati pēc savas gribas, nolaidās Mijai uz pakauša, pirksti iegrima zīdainajos matos. Viņas acis raudzījās nemirkšķinot, lūpas bija tik tikko pavērtas.

Gaisma, kas mirdzēja viņā, zeltainā pulsācija, kas strāvoja viņas dzīslās. Kas ir visstiprākās alkas? Viņš atlieca Mijas galvu. Otra roka slīdēja pāri viņas pleciem, krūtīm, gurniem, pāri viņas vēderam. Viņa neatsaucās pieskārieniem, viņas augums bija pilnīgi nekustīgs.

Mijas lūpas pieplaka viņa lūpām: maigas, tik maigas…

Svilinošas sāpes izurbās cauri visam viņa ķermenim kā sarkana liesma. Mija bija ietriekusi augšup pavērstus pirkstus viņam zem ribām. Pirksti bija cieti kā akmens, un viņa pārsteigtās smadzenes piepeši aptvēra, ka viņas rokas ir apsaitētas cīņai. Viņš aizelsies salīka. Mija neminstinā- damās ar elkoni iezvēla viņam pa seju. Viņam pēdējā brīdī izdevās piešķiebt galvu, un sitiena galvenais spēks aizgāja garām, tomēr deniņi, pa kuriem trāpīja elkonis, sāpēja neizturami; likās, viena acs ir uzsprāgusi. Viņš neviļus pieskārās sejai, bet tikām Mija viegli kā kaķis paslīdēja viņam garām.

Viņš nolaida roku un izslējās taisni. Mija bija nostājusies pa gabalu, taču acīm redzami negrasījās doties prom. Viņa stāvēja cīņas pozā: nolūks nebija pārprotams. Spogulī viņai aiz muguras slaiks stāvs kā nešpetns rēgs atkārtoja katru viņas kustību.

Nē! Viņa zina! Viņa zina, kas es esmu.

Viņš uz brīdi aizvēra acis: prātam nebija viegli aptvert šo piepešo atskārtu. īsu, drausmīgu un halucinācijai līdzīgu brīdi likās, ka viņas vaibsti izplūst un parādās citas sievietes, citas Sargātājas. Cauri laiku šķidrautam iznāk karotāju rinda.

Atkal viņas seja. Mijas acis bija melnas kā nakts, mute cieta un apņēmīga.

Viņš sāka attapties. No acīm izzuda absolūtā pārsteiguma izteiksme. Mija zināja, ka šo pašu brīdi jādodas uzbrukumā, — bet viņai bija vajadzīga atbilde.

—    Kāpēc?

Viņš piesardzīgi pieskārās sejai.

—    Atbildi! — viņa uzstāja. — Vismaz tik daudz tu man esi parādā.

Viņš nopūtās. Kad viņš nolaida roku, Mija redzēja, ka pirksti ir asiņaini. Acīmredzot elkonis bija pāršķēlis plāno ādu virs acs.

—   Vai tu zini stāstu par diviem kendo meistariem, kuri ar rokām ķēra putnus? — Pēc viņa balss toņa varētu nodomāt, ka viņš risina ikdienišķu sarunu.

—    Ko? — Mija lūkojās pretī apjukusi un kareivīga.

—   Viens no viņiem cīņas mākslas pieprata labāk. Viņš putnus spēja noķert, tos neievainodams. Otra dūrē galu galā vienmēr atradās beigts putns. — Viņš paraustīja plecus. — Es esmu tāds pats.

—    Par ko tu vispār runā?

—   Mija, es nevēlēju viņiem nāvi. Es viņus ļoti apbrīnoju, viņi bija mani draugi. Sirdī esmu zaglis, nevis slepkava. Ja es prastu nozagt viņu cji tā, ka viņiem nenotiek nekas ļauns, es noteikti tā darītu. Bet esmu muļ!a. Kad vien es pieskaros, man iznāk… nogalināt.

—    Un tev tas ir vienalga.

—   Man nav vienalga. Bet, lai man tiktu dzīvība, ir jābūt nāvei. Tā vienkārši ir. Es no viņiem varēju iegūt to, ko man vajadzēja.

—    Cji.

—   Tev tas ir dziedinošais pieskāriens, vaicji. Tava dzīvinošā enerģija nonāk pie otra cilvēka un to spirdzina. Man ir otrādi. Pieskardamies es izsmeļu otra cji. Man to vajag kā slimniekam asins pārliešanu.

—   Tu neesi slimnieks. Tu esi vampīrs! — Viņa norīstījās un centās nekliegt. — Kāpēc tev vajag tieši cīkstoņus?

—   Cīkstoņu cji ir kā zibens. Un dodžo ir ierobežota, noslēgta vide. Kaut kas līdzīgs laboratorijai.

Ak tad laboratorija. Mijai gribējās sist viņam pa seju.

—    Kāpēc tev vajadzēja tieši šos puišus? Vai varbūt tu vienkārši sarakstīji vārdus uz lapiņām un iemeti cepurē?

—    Nē, protams! — Likās, viņš tiešām apvainojas.

—    Kā tad tu viņus izvēlējies?

—   Jāņem visdrosmīgākie — viņu cji ir spēcīgāks nekā citiem. Drosmīgi ir visi cīkstoņi, bet man vajag tādus, kuri neatkāpsies, neievilksies savā ringa stūrī arī tad, kad būs guvuši briesmīgas traumas un zinās, ka cīņa jau ir zaudēta.

—    Kā Niks.

Viņš klusēja.

Mijai pakrūtē uzbrāzmoja saltums.

—   Tu uzbaroji Niku. Vienkārši uzbaroji viņu kā teļu pirms kaušanas. Palīdzēji viņam sasniegt spēku pilnbriedu un, kad viņa cji strāvoja maksimālā spēkā, tu devi viņam triecienu. Vakar, ringā, viņš jau bija nāves varā. Pēdējās treniņcīņas laikā tu nolaupīji viņam to, ko tu gribēji.

Viņš joprojām neko neteica.

—    Nikam būs jāmirst?

—    Mēs visi mirsim.

—   Tu vari to apturēt? Anulēt sitienu?

—    Djaņ šue nav anulējams.

Mijai nodrebēja sirds un elpa kļuva sekla: viņa mēģināja tikt galā ar sāpēm.

—   Es nevaru tevi tā atstāt, — viņa lēni sacīja. — Tu nedrīksti iziet pa šīm durvīm, lai nogalinātu vēl kādu.

Spēji pacēlusi rokas aizsardzības pozīcijā, Mija pagriezās sāniski: tā kļuva mazāk to vietu, pa kurām viņa varēja saņemt sitienu. Pretinieka seja saspringa, un viņš gandrīz tai pašā brīdī atkārtoja Mijas žestus; abi sāka riņķot viens ap otru.

Studijā bija šauri. Viņu gaidīdama, Mija bija piestūmusi abus darbagaldus pie sienas, atbrīvodama vairāk vietas, tomēr šī vienalga būs tuvcīņa, izvairīties visdrīzāk nebūs iespējams.

Viņas sirds pukstēja briesmīgi ātri, ausīs šalkoja asinis, tomēr viņa kārtīgi elpoja caur degunu un kustējās mērķtiecīgi. Iepriekšējā reizē viņa bija pieļāvusi, ka domas un bailes iespaido viņas koncentrēšanās spēju: viņš ir lielāks augumā… man bail… viņš nodarīs man pāri — šīs domas toreiz drūzmējās viņai prātā un viņa nespēja nedz pienācīgi uzbrukt, nedz jēgpilni aizstāvēties. Prāts bija kļuvis par viņas ķermeņa ienaidnieku un novilcinājis viņas kustības.

Šoreiz tā nenotiks. Šoreiz viņa rīkosies tā, kā Čili bija mācījis. Esi šeit un tagad. Vērs pret viņu viņa paša spēku. Galvenais: neļauj, lai tevi notriec zemē — cīņai grīdas līmenī viņai trūka iemaņu, arī viņas ķermeņa augšdaļa nebija pietiekami spēcīga.

Viņš negaidot metās uz priekšu tai slīdošajā, neticamajā ātrumā, ko viņa atcerējās kopš iepriekšējās sastapšanās, un šķērsoja viņas aizsardzības zonas robežu. Ielauzties un nostiprināties. Paņēmiens bija labi zināms, tā bija uzbrukuma pamattaktika: pienākt klāt un turēties cieši tuvumā, tad īss, spēcīgs sitiens — Mija manīja, kā pretinieks ar apdullinošu apņēmību projicē uz viņu savu iekšējo enerģiju. Viņa iesānis izvairījās, tomēr uzbrukums nerimās, viņš acumirklī nāca virsū vēlreiz. Uzbrucējs nemitīgi ielauzās viņas aizsardzības zonā, centās izsist viņu no līdzsvara, visupirms rīkodamies ar rokām: skaldošām, šaustošām, tverošām kustībām. Viņai virsū nepārtrauktā strāvā plūda jan enerģija, tā ne uz sekundi neatlaidās.

Ak tā. ļa reiz viņa uzbrukums ir lineārs, Mija ķersies pie apļveida taktikas. Iepriekšējo reizi viņas kļūda bija pieļaut, ka uzbrucējs uzspiež viņai savu ritmu. Reaģējot uz viņa taisnajiem sitieniem, viņa metīs straujus lokus, virpuļos un tā izvairīsies. Cīnies kā vējš. Uzbrucējs nespēs uztiept viņai savu spēku, ja viņa to nepieņems. Kļūsti par ūdeni, ja vajag— esi padevīga. Viņš satvēra Miju aiz rokas; pirksti bija nelokāmi kā dzelzs. Viņa nemēģināja izrauties, viņa aizslīdēja gar vīrieša muguru un atsvabināja roku, sagriezdama grīstē visu augumu.

Tomēr nemitīgais spiediens bija nomācošs, un, kad viņš piepeši, nešpetni saķēra Miju aiz potītes, viņas prātu pārņēma bailes. Pēkšņi viņa spēja domāt vienīgi par iepriekšējo sadursmi, par to mirkli, kad uzbrucējs gandrīz pārrāva viņai Ahilleja cīpslu, viņa rokā tā bija kā sauss zars.

Nē. Viņa ieelpoja caur degunu. Jāpaliek šeit un tagad.

Viņa zināja, kas ir ši vīrieša vājā vieta. Labais ceļgals. Atmiņā nozibēja tā diena, kad viņa redzēja to paklūpam. — Lai tas paliek starp mums, norunāts? Nestāsti Nikam, citādi nākamajā treniņcīņā viņš to izmantos savā labā. Būšu mēma kā kaps, viņa toreiz atbildēja. Viņa nebija to aizmirsusi.

Pēkšņi meklētā izdevība bija viņai rokā. Vīrietis sita, bet viņa gurnos atliecās atpakaļ, un viņš pārāk tālu pastiepās uz priekšu, uz vienu īsu sekundes daļu zaudēdams līdzsvaru. Mija nomanīja pārmaiņu viņa enerģijas plūsmā un līgani metās uz priekšu, ar kreiso nobloķēdama sitienam pacelto roku. Tomēr, atšķirībā no iepriekšējās reizes, viņa nesasprin- dzināja roku un, kaut arī sadursme bija ļoti spēcīga, viņa ļāva uzbrucēja enerģijai ieplūst viņas ķermenī, iziet cauri pleciem un iestrāvot labajā rokā, labajā delnā. Raidīdama delnu viņam sejā, viņa iztēlojās nevis sadures punktu, bet kādu punktu gaisā viņam aiz pakauša.

Sitiens ietriecās viņam zodā. Tā spēks pat Mijai pašai bija negaidīts. Viņš parāva galvu atpakaļ un klusi ievaidējās. Ne mirkli nevilcinādamās, viņa atvēzējās un sita pa vārgo kreiso ceļgalu, sita ar visu ķermeni, juzdama, kā sitiena jauda sākas gurnos, kā enerģija plūst no atbalsta kājas pēdas.

Viņš nenokrita, tomēr viņa kāja saļodzījās.

Mija devās zemajā uzbrukumā, ar plecu iezveldama viņam pa saules pinumu un aizāķēdama pēdu aiz viņa izļodzītās kājas potītes. Viņš nogāzās uz grīdas kā nocirsts koks.

Mija pacēla kāju, līdz tā atradās tieši virs viņa ādamābola; viņš sastinga, viscaur saspringa. Ja Mija tagad raidītu viņam pretī visu savu enerģiju, ja viņa ar visu savu ķermeņa svaru un jaudu spertu viņam pa kaklu, viņa vīrieti nogalinātu. Tas lūkojās augšup baltām acīm.

Vai viņa to spēj?

Prātā nozibēja aina, dzīva un smeldzīga kā vaļēja brūce. Saules siltums uz ādas, zilas debesis, pāri gaišajam ūdenim slīd mirdzoši spārni. Viņa nodreb sāpēs. Viņa rokas saudzīgi satver viņas asiņaino pēdu, tad ar vienu rāvienu izrauj lausku. Maigums un nežēlība.

Viņa vilcinājās. Vīrietis zibensātri sagrāba viņu aiz potītes un parāva aiz kājas. Viņa smagi nokrita uz grīdas, un jau pēc acumirkļa uzbrucējs atradās viņai virsū, dragādams viņas kaulus ar sava ķermeņa svaru.

piecdesmit astotā nodaļa

No tava pieskāriena tauriņš var aiziet bojā. Taukvielas, kas atrodas tev uz pirkstu galiem, atlobīs trauslās spārnu zvīņas, sadragās dzīsliņas, pa kurām plūst asinis, un pat ķermenīša spēcīgie muskuļi nelīdzēs. To viņam bija iemācījis tēvs reiz, kad viņš bija satvēris saujā mazītiņu raibeni un sakropļojis to ar saviem neveiklajiem puišeļa pirkstiem. Raudzīdamies uz mirstošo kukainīti, viņš jutās vainīgs un nelaimīgs. Tomēr jau toreiz viņš zināja, ka, ja tāda izdevība gadītos vēlreiz, viņš atkal mēģinātu tauriņu noķert.

Mija raudāja. Viņas galva bija aizgriezta un acis aizvērtas, garās skropstas gulēja uz vaigiem kā tumši mēnessirpji, tomēr no acīm nerimtīgā straumē ritēja asaras. Viņš pieskārās meitenes mitrajam, mirdzošajam vaigam; prātā kā piedziedājums skanēja:

Neraudi, Mija. Neraudi. Neraudi.

— Kāpēc? —Viņas balss bija aizsmakusi, tikko dzirdama. — Kāpēc tu jau sen neesi mani nogalinājis?

Ja vien tu zinātu, cik maz trūka! Ja tu zinātu, cik daudzas reizes tā bija! Izsūkt tavu enerģiju — tā man būtu augstākā balva. Es nekad to neapzinājos tik spilgti kā šobrīd, šai brīdī, kad tu guli zem manis un es jūtu meridiānus, kas stīgo tavā ķermenī: enerģijas upes, gaismas straumes…

Negaidot uznāca liels nelabums, un viņš sakoda zobus.

—   Niks, — viņa pacēla galvu, uzacu līnija bēdās bija noslīgusi lejup. — Kāpēc tev vajadzēja Niku un nevis mani?

—   Kāpēc? — viņa pēkšņi iekliedzās, ar plaukstām veltīgi atgrūzda- mās viņam pret krūtīm. — Atbildi!

—   Tik milzīgs kārdinājums. Es nespēju to izturēt.

Viņa atkal noslīga uz grīdas.

—    Kā es esmu nogurusi, — viņa teica. — Briesmīgi nogurusi.

Viņš pievēra acis, brīnīdamies par to, cik neticami ātri laime var

pārtapt izmisumā. Pirms nepilnas stundas viņš bija nācis pie Mijas ar cerībām sirdī, likās, pasaulē itin viss ir tieši tā, kā tam jābūt. Cilvēks, kas šorīt izgāja no mājas, bija laimīgs. Cilvēks, kas aizvēra sava nama durvis, maldījās. Viņš tik ilgi bija sev melojis, ka maldi bija kļuvuši par patiesību: maldi, patiesība. Viņš bija sev iegalvojis, ka spēs uzveikt pats savu dabu, spēs iegrožot savu izsalkumu, taču šis augums, kas zem viņa pulsēja gaismā, lika viņam apjaust, ka viņš joprojām ir tas pats zēns ar kārajiem, nāvējošajiem pirkstiem. Postītājs. Slepkava. Mijai vienmēr vajadzēs baidīties no viņa.

Mutē bija jūtama metāliska piegarša. Vairs nedrīkstēja ļaut, ka viņas maigais augums ir tik tuvu. Viņš atrāvās un piecēlās kājās. Mija vilcinādamās darīja tāpat, viņa kustējās lēni, kā lielās sāpēs.

Abi stāvēja aci pret aci.

—    Nikam nekas nenotiks.

—    Ko? — Viņai iepletās acis un atkārās žoklis. — Ko tu teici?

—    Nikam nekas nenotiks. — Viņam, šķiet, trīcēja rokas.

—   Tu neraidīji pret viņu melno gaismu. — Mija čukstēja. Viņš redzēja, ka meitene vēl baidās cerēt.

—   Jā. — Viņš sērīgi pasmaidīja. — Es patiešām grasījos to darīt; tam bija jānotiek pēdējā treniņcīņā. Bet… es to neizdarīju.

Iestājās nāves klusums. Viņas vaibsti bija greizi kā maskai. Tajos nebija prieka: tikai neticība.

—   Šī bija labākā vasara manā mūžā. Tu, es, Niks. Liekas… liekas, es ļāvos tādai sentimentālai cerībai… ka mēs visi trīs varētu ilgi palikt kopā. — Viņš paraustīja plecus. — Muļķis. Es taču nespētu dalīt tevi ar Niku. Atklājis, ka jūs esat mīļākie, es tā pārskaitos!

Viņš aprāvās. No porām spiedās auksti sviedri.

—   Mija, tu pati zini, ka viņš nemūžam nespēs līdz galam pieņemt to, kas tu esi. Niks nav tava otrā puse. Viņš tavā pasaulē nekad nebūs mājās. Tevī ir daudz kas tāds, ko viņš nepazīst. Nē, vēl ļaunāk: viņš nemaz negrib to iepazīt.

Viņam atkal uzmācās nelabums.

—   Es tevi pazīstu. Bet, gribēdams tevi mīlēt, es gribu tev nodarīt pāri. Laiks beidzot to atzīt, mīļā Mija: tavā tuvumā es nekad nevarēšu uz sevi paļauties. Sargātāja. Jau tavs vārds vien ir kārdinājums. Kādudien es tev pieskaršos un tā tevi nogalināšu.

Viņš lūkojās Mijas neaizsargātajā sejā, un, apzinoties paša vājumu, viņu pārņēma tāds izmisums, ka trūka elpas.

—   Ko lai mēs tagad darām? — viņa vilcinādamās vaicāja.

Viņš neatbildēja. Prātā ņirbēja ceļi, kas viņam vēl bija ejami, atbalsis mudināja doties tālāk. Viss bija priekšā, nākotnē; tur viņu gaidīja kaisles brīži, daiļuma mirkļi, vizmainu stundu virtene kā bezgalīga virve, pa kuru viņš dejos. Viņš redzēja sevi ejam pa šo virvi ar apturētu smilšu pulksteni rokā, smiltis neritēja, laiks bija apstājies. Kā viņš varēja aizliegt pats sevi? Tas bija viņa liktenis.

Mijas acīs bija jautājums, viņas mute bija tik vāra…

Likteņus var mainīt, — bet tas prasa upurus. Laiks būt varonim, Ešton.

Viņš paspēra soli uz priekšu un saņēma Miju aiz rokas. Pavisam īsu brīdi viņa pretojās, bet tad ļāva, lai vīrietis vada viņas pirkstus un maigi piespiež tos pie sava ķermeņa.

—   Mija, mēs esam enerģijas saņēmēji un raidītāji. Gan tu, gan es. Mūs šķir vienīgi mērķi. Tev vajadzēs atteikties no sava mērķa.

Pirrrļajā mirklī viņas acis pauda apjukumu, bet palēnām tajās atausa sapratne, un viņš juta, kā Mijas pirksti viņa delnā saraujas.

—   Nē. — Viņa atkāpās, turēdamās pretī viņa rokas spiedienam. — Es nevaru.

—    Pirms mirkļa tu biji gatava mani nogalināt.

—   Bet es nespēju to izdarīt! Turklāt tā bija cīņa — un tavs ceļš tāds nav. Es esmu Sargātāja. Mūsu enerģija tiek raidīta dziedināšanai, nevis iznīcināšanai.

—   Tu sargā ne tikai gaismu. Tu esi arī Pīšļu Sargātāja. Facji ietilpst gan jiņ, gan jan. Tiklab baltais, kā melnais.

—    Nē!

—   Es neprasu, lai tu nogalini. Es lūdzu, lai tu atjauno… līdzsvaru.

Viņas seja bija tumši piesarkusi, pārdzīvojums atstājis uz vaigu

kauliem plankumus kā krāsas traipus.

—   Piekriti Nika dēļ, Mija! Jo es agri vai vēlu paņemšu viņu. Šai reizē es apvaldīju savu roku, bet varbūt rīt, varbūt parīt vai pēc gada es nespēšu noturēties. Tas ir tikai laika jautājums.

—    Es Niku nosargāšu.

—   Cik cīkstoņus tu vari pasargāt? Kas notiks ar citiem, kas gadīsies man ceļā? Viņi nekad nebūs drošībā.

Tu nekad nebūsi drošībā.

Raudzīdamies Mijas satriektajās acīs, viņš domāja par to, vai iespējamas vēl lielākas sāpes, nekā zaudējot to, kas patiesībā nekad nav bijis tavs.

—    Saki jā. Kamēr neesmu pārdomājis.

Galu galā tam nemaz nevajadzēja daudz laika. Nepilnu stundu. īss brīdis, viņa domāja, ņemot vērā, ka otrādi tika pavērsts viss dzīves ceļš.

Vīrietis skatījās spogulī. Viņa kā pārakmeņojusies raudzījās, kā viņš izstiepj roku pret stiklu un slimīgā uzjautrinājumā nolūkojas uz rakstu, kas nu rotāja viņa ādu. Šīs stundas laikā viņa bija iznīcinājusi visus hieroglifus un ideogrammas, ko vasarā tik lēni un rūpīgi bija zīmējusi viņam uz ādas, un aizkrāsojusi tos ar melnu tinti. Tagad tie izskatījās pēc strupām, nenovīdīgām kārpām. Ceļš slēgts. Pāri viņa enerģijas skaitļiem viņa bija uztetovējusi divas acis. Vienas vidū bija aplis, ko šķērsoja trīs svītras. Bija notikusi enerģijas apmaiņa; enerģijas anulēšana.

Izšķirīgais nāvējošais pieskāriens.

Nespēdama skatīties uz bezpalīdzīgajām šausmām, ko pauda viņa seja, Mija aizvēra acis. Tad neticība izzuda, un vaibsti ķēmīgi izlīdzinājās, viņas priekšā bija skaistā seja ar spēcīgajām plaknēm un leņķiem, platā, jutekliskā mute, drusciņ līkais deguns un graciozās uzacis. Nesteidzīgiem, precīziem pirkstiem viņš pogāja ciet kreklu: it kā nekas nebūtu noticis, it kā nupat būtu beidzies kārtējais tetovēšanas seanss.

Viņš pacēla galvu. Acis bija dzidri, gaiši pelēkas.

—   Te es no tevis atvadīšos.

Mija neatbildēja: viņa nespēja. Mutē jautās sāļums, pār vaigiem ritēja asaras.

Pie durvīm viņš apstājās un atskatījās. Tad spēji, negaidīti pasmaidīja, un šis bija tas pats sazvērnieciskais smaids, ko viņa atcerējās no dienas, kad viņš pirms daudziem mēnešiem pirmoreiz ienāca pa šīm pašām durvīm; smaids, kas vēstīja: es tevi pazīstu.

—   Paliec sveika, Mija. Dzīvo laimīga.

Pēc tam viņš aizgāja.

piecdesmit devita nodaļa

Žurnāls "Cīņas Gars" 28. marts

NIKS DUFIJS TITĀNISKĀ CĪŅĀ NEKĻŪST PAR AK ČEMPIONU Mums ziņo Lī Leimiss

Vienā no aukstākajām šāgada naktīm rings kvēloja kā nokaitēts, Nikam Duftjam cīnoties par PKA Lielbritānijas kikboksa čempiona titulu pus- smagajā svarā. To Duftjam liedza Rauls Diprē, devītajā raundā ar atvēzienu negaidīti iesperdams viņam pa galvu.

Pirms sešiem mēnešiem Dufijs cīņā ar Keniju Bērtonu ieguva Dienvidu reģiona čempiona jostu, un vakara gaitā likās, ka viņam varētu tikt arī Lielbritānijas čempiona tituls. Deviņu vārdzinošu raundu laikā Dufijs ne uz mirkli neatkāpās; viņš ieķīlēja pretinieku pie virvēm un apbēra ar visdažādāko kombināciju krusu; tas bija uzbrūkošais kikbokss savā labākajā izpausmē.

Astoņus raundus tiesneši Dufiju atzina par labāko, taču devītajā viņš tika notriekts gar zemi. Vienā acumirklī zaudēt gandrīz drošu uzvaru — tas salauztu katra cīkstoņa sirdi, tomēr Dufijs, pēc visa spriežot, sakāvi uztvēra mierīgi. Pat par salauzto degunu viņš izteicās filozofiski: "Agri vai vēlu tam bija jānotiek. Un mana mūža mīla apgalvo, ka šādi es izskatos labāk."

PĪŠĻI

Mēs mirstam tikai vienu reizi, un uz ļoti ilgu laiku.

MoljЈrs

epilogs

Sniegs, pa kuru viņš gāja, bija balts un neskarts. Vēl bija ļoti agrs, rīta blāzma tikko bija sākusi sārtot pamali.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, kā nevēlēdamies ļaut siltumam izplūst laukā. Kā viņš bija nosalis! Elpa, plūstot pār lūpām, kā mākonis palika ledainajā gaisā. Apstājies viņš pār plecu atskatījās uz savām pēdām sniegā, — labās kājas nospiedums likās dziļāks, it kā viņš pieklibotu, it kā iešana viņam sagādātu grūtības.

Šis drausmīgais aukstums. Tas bija nepanesams. Tomēr šobrīd viņš nespētu izturēt ari karstumu. Prātā nāca mēneši, ko viņš nupat bija pavadījis Taizemē. Ik ritu gājis gar kūpošajiem risa laukiem un svētnīcām, kurās no ziedu vītnēm strāvoja šķebinoši salda dvaka, kaut ko tādu nebija iespējams elpot. Reizēm viņš aizbrauca uz brīvdabas nometni, kur trenējās taju bokseri, — spēcīgajiem augumiem spīdot, tie stundām vingrinājās, nepievērsdami uzmanību tveicei. Viņi ij neskatījās arī uz šo svešzemnieku, kurš sākumā bija noraudzījies jaunekļos ar ilgām, taču drīz vairs nerada sirdī ne mazākās alkas.

Viņa ķermenim trūka dzīvības spēka, taču vēl lielāks bija dzīvības spēku zudums, kas vārdzināja viņa prātu. Taizemē viņš nebija vēlējies neko vairāk kā iziet verandā un gulēt, snaust līdzās putniem, kas dziedāja bambusa krātiņā, diendienā izdziedāja pasaulei savu sirdi. Viņš tikai gulēja, nelikdamies zinis par smeldzinoši zilajām debesīm, par spārniem, kas vizēja, spārēm šaudoties par duksnāju dārza tālākaja galā.

Pirms mēneša viņš nolēma, ka pienācis laiks atgriezties mājās.

Apmeklētājiem katakombas atvērs tikai pēc divām stundām, tomēr kapuciešu mūki viņu jau labi pazina. Viņš bija devīgs ziedotājs, un par to tika ielaists ilgi pirms tūristu autobusu piebraukšanas.

Cik auksti. Viss viņam apkārt slīga ēnās, klusi būkšķēja viņa soļi. Pretim laika sapostītām sejām lūkojās mūmijas.

Viņa mazā princese jau gaidīja. Viņš uzlika rokas uz vitrīnas, kurā tā gulēja; stikls saldēja pirkstus. Viņas seja bija rimta un nemainīga — mūžam jauna.

Viņš smagi apsēdās uz koka sola ar muguru pret vitrīnu. No ledus- aukstās akmens grīdas pēdās sūcās aukstums. Sāpēja locītavas.

Viņš pamazām pārvērtās par dzīvu mironi. Viņš pats to juta. Pats redzēja. Spogulī varēja redzēt, ka āda kļūst arvien pelēkāka, zem acīm parādās violetas dzīsliņas. Āda uz zoda kļuva ļengana, mati plānāki un rupjāki. Pavēris kreklu, viņš skatījās spogulī. Skatījās uz melnajām zīmēm, ko ādā bija ievilkusi tinte: lāsts, vaļēja brūce, pa kuru no viņa hara lēni, ak, cik lēni sūcās viņa cji.

Viņš bija pārstājis mērīt ķermeņa izstaroto gaismu: viņš zināja, ka izstarojumi ir neregulāri un enerģētiskie skaitļi vairs nav spēkā. Viņa periodiskie ritmi svārstījās.

Kāda jēga dzīvot, ja tu nejūties dzīvs? Viņš ilgojās pēc nāves, gaidīja to, bet kad tā pienāks? Pēc trim nedēļām, trim mēnešiem… trim gadiem?

Kurš domāja šīs domas? Vai tiešām viņš? Vai drīzāk viņa mironis? Sapņos viņš joprojām pazina alkas; sapņos cji strāvoja viņa ķermenī kā izkausēts zibens. Miegā viņš vēl bija viņš pats.

Augstu sienā bija logs, pa to ieslīdēja gurds gaismas stars, kas apstājās pie sola, uz kura viņš sēdēja. Tā strēlē iezaigojās sīki puteklīši. Viņš aizvēra acis un atspiedās pret atzveltni. Saule vieglītēm noglauda viņa plakstus.

Vecs, salicis virs, kas meklē sapņus. Viņa mute palika pusviru, pār lūpām plūda sekla elpa. Likās, viss viņa ķermenis koncentrējas šaurībā zem plakstiem, — un tad parādījās viņa. Viņa sniedza roku. Mati mirdzēja kā zelta mākonis, slaidais, spēcīgais augums atgādināja gaismas gravīru.

Ak! Viņš juta, kā sažņaudzas sirds. Un, pat būdams aizmidzis, viņš zināja, ka no acīm rit asaras. Kāda laime viņu ieraudzīt! Raudzīdamies mīļajā sejā, viņš domāja par tām dienām un stundām, kad viss bija tā, kā tam jābūt.

Viņa uzdeva jautājumu — to pašu, kuru viņa uzdeva ik reizi:

—    Kas ir pašas stiprākās alkas?

Viņš pavēra muti, taču vārdi pār tām nenāca. Viņa aizgriezās un nolaida roku. Taču, kad viņa jau gāja prom, atstādama viņu šai aukstumā vienu ar sapņiem un atmiņām, viņš nočukstēja:

—   Mīlēt mūžīgi. Tā ir vienīgā atbilde.

cīņas mākslas mieram

Neilgi pēc tam, kad biju beigusi rakstīt "Sargātāju", es reiz BBC ziņās uzdūros rakstam par afgāņu sievietēm, kas apgūst boksu. Par viņu treniņiem maksāja kāda miera aizstāvju organizācija, kuras mērķis ir panākt, lai sievietes jūt sevī vairāk spēka, lai viņas jūtas kā savas dzīves saimnieces. Visdziļāk manu sirdi skāra fakts, ka viņas trenējas tai pašā futbola stadionā, kurā talibi pirms nedaudziem gadiem rīkoja publiskas nāvessoda izpildes, nonāvējot arī daudzas sievietes.

Es zinu, cik brīva es jūtos, kad atrodos dodžo, un spēju iztēloties, cik nesalīdzināmi spēcīgākas šīs izjūtas ir sievietēm, kas dzīvojušas tādā apspiestībā un vēl tikai mācās samierināties ar šo drausmīgo periodu Afganistānas vēsturē. Fotogrāfijas, kas papildināja šo rakstu, izteica daudz. Vienā no tām bija redzama jauna meitene ar boksa cimdiem rokās; viņas seja staro neizsakāmā sajūsmā. Citā fotogrāfijā divas sievietes saķērušās tuvcīņā. Vienas mati saņemti uz augšu un nostiprināti ar ķemmi; viņa izskatās daiļa un sievišķīga, taču reizē arī stipra un apņēmīga. Raugoties šajās fotogrāfijās, var nomanīt, cik liels prieks un enerģija piepilda treniņu zāli.

Es acumirklī sapratu, ka vēlos kaut kā piedalīties šai projektā, un nolēmu daļu ienākumu, ko es gūšu no "Sargātājas" publicēšanas, ziedot Afganistānas sabiedriskajai organizācijai, kas sponsorē programmu Fighting for Piece. Organizācijas pilnais nosaukums ir Cooperation for Peace and

Unity, un to vada iedvesmas pilni cilvēki ar drosmīgām sirdīm. Viņi labprāt paplašinātu jau esošo programmu, bet tas vēl nav viss — ja sieviešu boksam tiks piešķirts olimpisks statuss, viņi gribētu aizvest uz Londonas 2012. gada Olimpiskajām spēlēm afgāņu sieviešu komandu. Ja vēlaties vairāk uzzināt par Fighting for Peace un iespējām atbalstīt afgāņu cīnītājas, lūdzu, ielūkojieties vietnē www.cpau.org/af/CPAU_ Fighting_for_Peace.CFFP.html

piezīme

Strādājot pie "Sargātājas" pēdējām nodaļām, es salauzu potīti. Tas notika divcīņā ar manu kikboksa treneri, brīdī, kad man — mums abiem par lielu pārsteigumu — izdevās atraut no zemes viņa atbalsta kāju. Mana kāja palika, aizķērusies aiz viņējās, un, kad mēs abi nokritām uz paklāja, potīte salūza. Divus turpmākos mēnešus es lēkāju ar kruķiem.

Tas, ka biju spējīga greizi smaidīt par šo neražu, necik neiespaidoja faktu, ka lūzums bija sāpīgs, kāju vajadzēja operēt un par treniņiem uz pusgadu varēju aizmirst. Šis nebija pirmais negadījums manā kikbok- seres mūžā — biju pieredzējusi apdauzītas ribas, plīsumu deguna kaulā un kājas mazā pirkstiņa lūzumu, — taču pirmoreiz man prātā sāka riņķot viens otrs mulsinošs jautājums. Kāpēc man tik ļoti patīk cīnīties? Kāpēc man patīk sist un saņemt sitienus? Ko tas par mani pasaka?

Pie atbildēm es joprojām neesmu nonākusi. Zinu tikai to, ka tren- joties esmu laimīga un ļoti spēcīgi izjūtu savu dzīvības enerģiju. Grāmatai, kurā stāstīts par cji, man grūti iedomāties labāku vidi. Tomēr es apzinos, ka daļai lasītāju nav pieņemama fiziska otra cilvēka aizskaršana, pat ja tas notiek kontrolētos apstākļos, un viņiem būs grūti saprast Niku Dufiju un viņa pasauli. Es visnotaļ cienu šādu nostāju. Bet man šķiet, Džoisa Kerola Outsa savā grāmatā "Bokss" to laikam ir pateikusi vislabāk:

Protams, tas ir arī primitīvi, tāpat kā dzemdības, nāvi un erotisku mīlestību var nosaukt par primitīvām, liekot mums negribīgi atzīt, ka notikumi, kas mūs dzīvē skar visdziļāk, ir fiziski — lai arī mēs sevi uzskatām par caurmērā garīgām būtnēm un nenoliedzami tādas esam.

Tetovējumi, kvantu fizika, sviedraini vīrieši un cji: kad es sāku rakstīt "Sargātāju", man galvā bija vairākas bezgala miglainas idejas. Dažas no tām brieda jau ilgāku laiku. Vācot ziņas par "tālredzību", ko man vajadzēja manai iepriekšējai grāmatai "Raganu sezona", es ieinteresējos par psī telpas jēdzienu un palasījos par Hela Patofa pētījumiem Sten- fordas Pētījumu institūtā, atklājot, cik jūsmīgi viņš izsakās par nulles kvantu punkta lauka ideju. Vēl mani iedvesmoja nejauši izlasītā I.innas Maktagartas grāmata "Lauks", kurā viņa pārliecinoši pierāda tēzi, ka Visumā itin viss ir savstarpēji saistīts; it sevišķi lielu iespaidu uz mani atstāja nodaļa par Frici Albertu Popu un viņa pētījumiem biofotonikas jomā. Maktagartas otrā grāmata "Nolūka eksperimets" man ārkārtīgi palīdzēja izprast "tāldziedināšanu". Iztēlei uz lieliem apgriezieniem darboties lika Roberta O. Bekera intriģējošā grāmata "Ķermeņa elektrība", kurā stāstīts par orgānu reģenerāciju un biolektroniku. Runājot par reiki, ir vērts paturēt prātā, ka par tā dibinātāju gan pieņemts uzskatīt Usui Mikao (1865—1926), tomēr dziedināšana ar Visuma enerģijas palīdzību bija pazīstama jau Kristus un Būdas laikos. Fagun— cji nodošana ar meditācijas starpniecību — ir ļoti sens jēdziens.

Dim mak jeb "nāvējošais pieskāriens" ir mangu komiksu un kunfu filmu kultūras elements, to piesauc gan tie, kas liek uzsprāgt varoņa galvai, kā filmā "Ziemeļzvaigznes dūre", gan Kventina Tarantīno atriebīgā līgava no "Nogalināt Bilu". Tomēr dim mak jēdziens, kā es atklāju, sākdama iedziļināties šajā jautājumā, ir ārkārtīgi sarežģīts. Tiem, kas vēlas palasīt īsto "Grāmatu par gaismu un pīšļiem", es iesaku A. Fleina Vokera un Ričarda S. Bauera "Seno dzīves un nāves mākslu", kurā atrodama ari ārkārtīgi informatīva nodaļa par akupunktūru un senās Ķīnas medicīnu. Vēl viens teicams informācijas avots ir Ērla Monteiga un Volija Simpsona "Dirn mak enciklopēdija".

Praktizējot cīņas mākslas, bezgala svarīgi ir izkopt cji jutīgumu. Šo ceļojumu brīnišķīgi atklāj Kendži Tokicu grāmata "Ki un cīņas mākslu Ceļš", ko es silti iesaku izlasīt.

Jēdziens "iznākšana sapnī" ir manis pašas izdomāts, Sargātājas arī, taču mani iedvesmoja un apbūra daudzie mīti un leģendas par kauju norūdītiem karotājiem, kurus sargā — vai nolād — daiļas, spēkpilnas sievietes.

saturs

Gaisma 9

Sargātāja 15

Cji 103

Zaglis 141

Iznākšana sapnī 181

Sirds

273

Pīšļi 309

Content

Mosterte Nataša Sargātāja

GAISMA

PROLOGS

SARGĀTĀJA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CEĻŠ: Asiņu Paisums

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODALA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

CJI

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

ZAGLIS

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

IZNĀKŠANA SAPNI

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

trīsdesmit sestā nodaļa

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

trīsdesmit astota nodaļa

trīsdesmit devītā nodaļa

Č etrdesmitā nodaļa

Č etrdesmit pirmā nodaļa

Č etrdesmit otrā nodaļa

četrdesmit trešā nodaļa

Č etrdesmit ceturtā nodaļa

Č etrdesmit piektā nodaļa

četrdesmit sestā nodaļa

četrdesmit septītā nodaļa

Č etrdesmit astotā nodaļa

četrdesmit devītā nodaļa

piecdesmitā nodaļa

piecdesmit pirmā nodaļa

piecdesmit otrā nodaļa

piecdesmit trešā nodaļa

SIRDS

piecdesmit ceturta nodaļa

piecdesmit piektā nodaļa

piecdesmit sestā nodaļa

piecdesmit septītā nodaļa

piecdesmit astotā nodaļa

piecdesmit devita nodaļa

PĪŠĻI

epilogs

cīņas mākslas mieram

piezīme

saturs