Rūnija Dženija

Sarkanā Džoana

Dženija Rūnija

Sarkanā Džoana

atsauksmes

"Aizraujošs, emocionāls, meistarīgi savērpts spiegu romāns par aukstā kara laiku. Iedvesmas avots - patiess stāsts. Skaisti uzrakstīts, gudrs darbs."

Keita Mosa, bestsellera “Citadele" autore

“Izcils spiegu romāns, veikli savīts sižets... spraigs un ļoti aizkustinošs stāsts.”

Marie Claire

“Aizraujošs lasāmgabals, kas jūs pārņems savā varā. Šis darbs ne tikai saglabā intrigu līdz pēdējai lappusei kā jebkurš smalki veidots trilleris, bet ari saviļņo.”

The National

“Rūnija izcili ataino tālaika politisko situāciju.”

The Times

"“Sarkanās Džoanas” spēks ir tieši samezglotajās galveno varoņu attiecībās, kas slēpjas aiz spiegošanas spēlēm. Romānā spilgti atklājas, kādas sekas var būt šķietami nenozīmīgai rīcībai.”

Literary Review

“Rūnija pārliecinoši ataino dzīves pretrunīgumu un ne-viennozīmību, veidojot intriģējošu, daudzslāņainu stāstu.”

The Telegraph

“Melitas Norvudas, latviešu emigranta meitas, dzīvesstāsts vēlreiz apliecina seno patiesību - dzīvē mēdz notikt tik apbrīnojamas lietas, kas liktos neticamas pat kino. Tā ir uz patiesiem faktiem balstītu romānu burvība.”

Otto Ozols, romāna “Latvieši ir visur” autors

Markam

“Ai dieniņ! Biju domājusi, ka man izdevies izšmaukt sveikā.”

Melita Norvuda, astoņdesmit septiņus gadus vecā ilggadējākā VDK britu spiedze, sarunā ar The Times reportieri pēc atmaskošanas 1999. gada septembrī

Sidkapa

2005. gada janvāris

SVĒTDIENA, plkst. 11.17

Nāves cēloni viņa zina bez teikšanas.

No advokāta piegādātā ziņa ir īsa un sausa: informācija par piektdien paredzēto bēru ceremoniju un The Daily Telegraph nekrologa kopija. Tajā ir aprakstīta sera Viljama Mičela bērnība Dorsetas grāfistes Šerbornā, kur viņš astoņu gadu vecumā pārcieta bērnu trieku (to viņa nebija zinājusi), tomēr brīnumainā kārtā atlaba un vēlāk skolā parādīja īpašas dotības latīņu un sengrieķu valodā. Pēc tam viņš studēja modernās un viduslaiku valodas Kembridžā, kara laikā tika norīkots darbā īpašo operāciju pārvaldē, bet tad uzkalpojās līdz augstam amatam Ārlietu ministrijā, konsultējot Lielbritānijas un Sadraudzības valstu valdības izlūkošanas jautājumos, līdztekus iegūstot arī vairākus goda doktora grādus dažādās universitātēs. Kā izrādās, vislielāko prieku viņam sagādāja pārgājieni Skotijas kalnos ar nu jau mirušo sievu. Arī to viņa nebija zinājusi.

Viņa zināja tikai vienu: no malas noteikti izskatījās, ka viņš ir mierīgi nomiris miegā.

Viņa noliek rakstu un vēstuli sev priekšā uz galda. īsās, spējās izelpās izpūš no plaušām gaisu. Zem nagiem un uz priekšauta ir dubļi, tie atstāj izsmērētus traipus uz krēmkrāsas aploksnes. Trīs terakotas podiņi stāv kā stāvējuši uz virtuves galda: līdz pusei piepildīti ar nolīdzinātu augsni ap ģerāniju spraudeņiem, kurus viņa torīt bija paņēmusi no kaimiņu piemājas dārziņa. Un tomēr šķiet, ka šis traucējums puķes nezināmā veidā ir izmainījis, tās pēkšņi izskatās nevīžīgas, it kā būtu turētas gūstā un nu zaudējušas uzvarošo smalkumu, ar kuru līdz pat janvārim bija pārcietušas angļu ziemu.

Viņa iedomājas par sudraba kaklarotu, kuru Viljams viņai bija uzdāvinājis pirms sešdesmit gadiem, tieši tādu pašu, kādu nēsāja viņš pats un arī Rūperts; kaklarotā bija iekārts medaljons ar pabālējušu Sv. Kristofera attēlu, kurš pāri vētrainai jūrai uz pleciem nes Jēzu. Viņa sākumā nezināja, kas slēpjas medaljonā, bija pārpratusi tā nozīmi. Uzreiz nebija redzama ar kurāri piepildītā adatiņa - šī inde tika izvēlēta tāpēc, ka tā efektīvi atslābina muskuļus, plaušas gandrīz nekavējoties apstājas un patiesais nāves iemesls nav noskaidrojams. Ir notikusi nosmak-šana. Tik rāma, ka šķiet mierpilna. Viņa nebūtu pieņēmusi šo dāvanu, ja zinātu tās patieso saturu, taču instrukciju izlasīja tikai tad, kad bija jau par vēlu atdot medaljonu Viljamam. Viņš pats to bija noorganizējis. Viņš bija gribējis, lai arī viņai ir šī iespēja. Katram gadījumam.

Vai tā patiešām bija noticis? Vai beidzot, pēc visiem šiem gadiem, viņi bija atnākuši Viljamam pakaļ? Tas varēja nozīmēt tikai vienu: ir uzradušies jauni pierādījumi, kaut kas neapgāžams, kas pārliecināja viņu, ka nav vērts cīnīties par sevi un savu reputāciju. Labāk mirt nekā riskēt ar bruņinieka titula atņemšanu, publiskiem apvainojumiem un kaunu, kas viņu pavadītu neizbēgamajā kriminālprocesā. Kāpēc lai viņš ciestu tādu pazemojumu? Viljama sieva ir mirusi, bērnu viņam nav. Nav nekā, kas varētu viņu atturēt spert šādu soli.

Arī pasargājama dēla ne - kā viņai.

Nekrologam pievienota Viljama jaunības dienu fotogrāfija ar skaidriem un nevainojamiem vaibstiem gluži kā viņu pēdējā tikšanās reizē. Vīrieša acis lūkojas tieši kamerā, uz lūpām redzams viegls smaids, it kā viņš zinātu kaut ko neatļautu. Viņa iedomājas, ka šis miglainais, melnbaltais attēls pārējai pasaulei varētu šķist smalkuma un patosa pilns, pats jaunietis - kā aizgājušā laikmeta iemiesojums. Bet Džoana tajā redz tikai spoku.

Pēc Džoanas viņi ierodas jau tajā pašā rītā. Viņa noskatās pa guļamistabas logu, kā melna, gara automašīna iegriežas klusajā piepilsētas ieliņā ar rindu mājām, kurā viņa ir dzīvojusi kopš atgriešanās Anglijā no Austrālijas pēc vīra nāves pirms piecpadsmit gadiem. Šī mašīna neiederas Londonas dienvidaustrumu daļā. Džoana vēro, kā no tās izkāpj vīrietis un sieviete, paskatās uz vienu un otru pusi, nopēta apkārtni. Sieviete ir uzvilkusi augstpapēžu kurpes un elegantu kamieļvilnas krāsas lietusmēteli, bet vīrietim rokā ir portfelis. Viņi stāv viens otram līdzās un apspriežas, lūkodamies pāri ielai uz viņas mājas pusi.

Uz rokām un kakla uzmetas zosāda. Džoana nezin kāpēc vienmēr bija domājusi, ka viņai pakaļ atnāks naktī. Iztēlē tas nekad nenotika šādā aukstā un gaišā, un pilnīgi mierīgā dienā. Viņa noskatās, kā abi nācēji pāriet pāri ielai un atver vārtiņus. Ja nu viņa baidās nepamatoti? Tie var būt sociālā dienesta darbinieki, ēdienu piegādātāji vai vēl kas cits. Viņa jau iepriekš tādus ir sūtījusi projām.

Klauvējiens ir skaļš un ass, oficiāls. “Atveriet! Drošības dienests.”

Viņa ātri atkāpjas, drebošu sirdi nolaiž aizkaru sev priekšā. Par vecu, lai bēgtu. Džoana iedomājas, ko viņi abi iesāktu, ja viņa neatbildētu uz klauvējieniem. Lauztu vaļā durvis? Vai vienkārši noticētu, ka viņas nav mājās, un atgrieztos rīt? Viņa varētu te palikt, līdz viņi aizbrauktu, un tad... Doma apraujas. Ko tad? Kur gan viņa varētu pietiekami ilgi patverties, neradot aizdomas? Un ko viņa teiktu dēlam par savu jauno adresi?

Vēl viens klauvējiens, šoreiz jau skaļāks.

Džoana piespiež rokas pie vēdera, iedomājusies, ka abi atnācēji varētu izmēģināt laimi dēla mājā, ja neatrastu meklēto šeit. Kakls šķiet sakarsis, iztēlojoties, ka durvis varētu atvērt viens no Niķa dēliem: bezrūpīgs un notašķītiem matiem, futbolista formastērpā, viņš uzsauktu mājiniekiem, ka nepazīstami cilvēki meklē vecmammu. Ja Niks ieraudzītu šo formāli ģērbto pāri un viņu melno mašīnu, viņš nodomātu, ka tā ir ziņa par mātes nāvi, un Džoana sajūt vainas dūrienu no domas vien par dēla šokēšanu.

Taču vēl lielāks, vēl briesmīgāks šoks būs tad, kad viņš uzzinās - nē, ne tādas ziņas viņi ir atnesuši.

Kura no abām iespējām būtu sliktāka?

Tā ir kutinoša, klusi biedējoša doma, kas iespiežas prātā maigi, bet neatlaidīgi, līdz viņa sajūt aukstos, asos baiļu pirkstus, kuri šermuļu vilnī pārskrien mugurkaulam. Jā, viņa saprot, kāpēc Viljams izlēma labāk darīt sev galu. Ari viņa varētu to paveikt, turklāt tepat uz vietas: no naktsgaldiņa atvilktnes paņemt Sv. Kristofera medaljonu, atspiest to vaļā un izņemt adatiņu, tad iekārtoties gultā vēl pēdējo reizi un nekad tā ari nesatikt atnācējus. Viss būtu galā, stāsts būtu beidzies, un atrasta viņa izskatītos tikpat mierīga kā Viljams, tikpat nevainīga. Cik gan viegli tas būtu.

Viegli kam?

Pirmkārt, autopsija viņas asinīs varētu atklāt kurāri, pat ja pirms sešdesmit gadiem tas nebija iespējams. Vai ari inde vienkārši neiedarbotos, - tā varētu būt par vecu vai iedarboties nepilnīgi. Turklāt viņi turpinātu darbu pie uzsāktās izmeklēšanas neatkarīgi no autopsijas rezultātiem. Nikam nāktos vienam stāties pretī apsūdzībām, un Džoana pēkšņi ir pilnīgi pārliecināta, ka tādā situācijā viņš neliktos mierā, līdz mātes vārdam tiktu noņemtas izvirzītās apsūdzības. Viņš ir advokāts, turklāt ļoti neatlaidīgs. Ticot lietas taisnīgumam, viņš māti aizstāvētu līdz pēdējam elpas vilcienam. Apsūdzības viņam šķistu pārāk neticamas, neatbilstošas tai mātei, kuru viņš bija pazinis visu savu dzīvi.

Stikla atspulgā viņa vēro, kā vīrietis un sieviete aiziet atpakaļ pa taciņu un nostājas uz ietves, lai palūkotos uz mājas logiem, tad aizgriežas projām. Viņa atkāpjas vēl kādu soli. Gandrīz neiespējami noticēt notiekošajam. Ne tagad. Pēc visiem šiem gadiem. Atskan klikšķis, kad atveras un atkal aizcērtas mašīnas durvis vienā pusē, tad tas pats atkārtojas arī otrā pusē. Viņi atgriežas mašīnā - varbūt nolēmuši tajā viņu gaidīt, bet varbūt iecerējuši aizbraukt pie Niķa. Viņa nezina, ko tieši viņi domā darīt.

Ne tādām bija jābūt beigām. Džoanai atmiņā pēkšņi uzaust kāda jaunības aina: tā ir spilgta un krāsaina pasaule, un, no šodienas attāluma raugoties, ir grūti noticēt, ka viņa reiz tajā ir dzīvojusi. Tā šķiet tik tāla no pašreizējās klusās dzīves, kur viņas nedēļas aizpilda tikai akvareļglezniecības nodarbības otrdienu vakaros un balles deju stundas ceturtdienās, kā arī regulāri Niķa un viņa ģimenes apmeklējumi. Tā ir rāma un mierīga ikdiena, lai gan ne gluži tik žilbinoša, kā viņa reiz bija iztēlojusies. Tomēr tā ir viņas dzīve. Viņas vienīgā dzīve. Ne tāpēc Džoana tik daudzus gadus ir klusējusi, lai ļautu kādam to atņemt tagad, kad ir nonākusi tik tuvu beigām.

Viņa dziļi ievelk elpu un straujiem soļiem šķērso istabu, vairs nemēģinot slēpties. Ar šo lietu viņai ir jātiek galā vienatnē. Nedrīkst ļaut, lai Niks par to uzzina šādi. Logam cauri iespīd pēcpusdienas saule, uzplaukstot baltas gaismas ziedā uz šaurajām kāpnēm, pa kurām viņa aizsteidzas līdz ārdurvīm. Viņa noceļ sudraba ķēdīti, atvelk durvis pāri paklājiņam, kas reizēm mēdz zem tām ieķerties, un palūkojas ārā piemiegtām, pie dienas spožuma nepieradušām acīm. Tad, sirdij smagi sitoties krūtīs, pārkāpj pāri slieksnim. Džoana redz, kā sieviete pagriežas, lai atskatītos, kad automašīna uzņem ātrumu, un uz īsu mirkli viņu skatieni sastopas.

“Pagaidiet!” viņa iesaucas.

Viņi aizved Džoanu līdz kādai lielai ēkai šaurā ieliņā netālu no Vestminsteras abatijas un Parlamenta nama četrdesmit minūšu brauciena attālumā no viņas mājas. Ceļā viņi vēl noprasa, vai Džoana ir ērti iekārtojusies, vai nevēlas sazināties ar kādu advokātu, bet pārējā laikā klusē. Viņa atbild, ka jūtas visnotaļ ērti un, nē, advokāta klātbūtni nevēlas. Tas nav nepieciešams. Viņa taču nav arestēta, vai ne?

"Tehniski ne, taču..."

"Redziet? Tātad man to nevajadzēs.”

“Lieta ir saistīta ar valsts drošību. Es patiešām ieteiktu...” Sieviete bridi vilcinās. “Jūsu dēls, šķiet, ir advokāts, Stenlija kundze. Jūs nevēlētos, lai mēs sazināmies ar viņu?”

“Nē,” Džoana atbild, un viņas balss noskan asi. “Es negribētu, lai viņu traucē.” Pauze. "Neesmu izdarījusi neko sliktu.”

Atlikušo ceļa daļu viņi sēž klusēdami. Džoanas rokas ir saspiestas cieši kopā kā lūgšanā. Taču viņa nelūdzas. Viņa domā. Pārliecinās, ka atceras visu, lai vēlāk netiktu pārsteigta.

Kad mašīna apstājas, Džoanas drošības jostu viņi atsprādzē paši. Viņa izkāpj un seko sievietei, Hārtas kundzei, kamēr vīrietis, Adamsa kungs, iet aiz viņām, uzkāpj pa pakāpieniem līdz zemām koka durvīm kalta akmens rāmi. Ne vārda nesacīdams, viņš pastiepjas uz priekšu un pieliek savu caurlaidi mazai, melnai kastītei. Durvis noklakšķ, un viņš atspiež tās vaļā.

Pa šauro gaiteni viņi seko Hārtai. Viņa aizved Džoanu līdz taisnstūra formas istabai ar galdu un trim krēsliem, tad paņem no Adamsa portfeli. Viņš pats sievietēm neseko, bet paliek ārā, aizverot aiz viņām durvis. Uz galda stāv mikrofoni, bet telpas tālākajā galā pie griestiem ir piestiprināta kamera. Starpsienas logs atstaro Džoanas skatienu, un viņa ātri novēršas, tiesa, pirms tam vēl pamanot blāvu Adamsa ēnu otrpus stiklam. Hārta apsēžas vienā galda pusē un ar mājienu lūdz Džoanu apsēsties otrā pusē.

“Jūs droši zināt, ka nevēlaties advokāta klātbūtni?”

Džoana pamāj ar galvu.

“Labi.” Hārta izņem no portfeļa divas mapes, noliek tās uz galda un plānāko pastumj Džoanas virzienā. "Tad sāksim ar šo.”

Džoana atlaižas krēslā. Mapei viņa nedomā pieskarties. “Neesmu izdarījusi neko sliktu.”

“Stenlija kundze,” Hārta turpina, “iesaku jums sadarboties. Mūsu rīcībā ir pietiekami daudz pierādījumu, lai panāktu jūsu notiesāšanu. Iekšlietu ministrija žēlsirdību pret jums varēs izrādīt tikai tādā gadījumā, ja saņems atzīšanos vai vismaz vainas atzīšanu. Informāciju.” Viņa uz mirkli pieklust. “Citādi mēs nevarēsim izrādīt iecietību.”

Džoana neatbild. Viņas rokas ir sakrustotas.

Hārta palūkojas lejup uz intervijas telpas spožo grīdu, ar nevainojami spodrās kurpes purngalu iztaisno portfeli. “Jūs tiekat apsūdzēta par apzinātu valsts noslēpuma izpaušanu divdesmit septiņos gadījumos, kas praktiski ir valsts nodevība. Jūs noteikti saprotat, ka tā ir nopietna apsūdzība. Ja nāksies šo lietu novest līdz tiesai, jums var draudēt brīvības atņemšana uz laiku līdz četrpadsmit gadiem.”

Klusums. Džoana domās saskaita gadus, un ikviens no tiem uzgulst kā akmens viņai uz krūtīm. Viņa nekustas.

Hārta uzmet skatienu Adamsa ēnai otrpus stiklam. “Jums nāks tikai par labu, ja visu, ko vēlaties teikt savai aizstāvībai, mēs ierakstīsim diktofonā, pirms jūsu vārdu piektdien atklās Pārstāvju palātai.” Sieviete ietur pauzi. “Man ir jāinformē, ka tad no jums gaidīs atbildes paziņojumu.”

Piektdiena. Viljama bēru diena. Viņa vienalga nebūtu tur gājusi. Viņa iekšēji nocietinās, lai atbildot balss skanētu klusi, bet stingri. “Es joprojām nezinu, par ko jūs runājat.”

Hārta izņem fotogrāfiju no portfeļa sānu kabatiņas un noliek to galda vidū. Džoana uzmet attēlam skatienu, tad atkal novēršas. Protams, viņa to pazīst. Tā pati nekrologā izmantotā fotogrāfija.

Hārta atspiežas ar plaukstām pret galdu un paliecas uz priekšu. “Jūs pazināt seru Viljamu Mičelu - Kembridžā, ja nemaldos. Jūs kopā studējāt bakalaurantūrā.”

Džoana tukšu skatienu nolūkojas uz Hārtu, ne apstiprinot, ne noliedzot viņas teikto.

“Šobrīd, sākotnējā posmā, mēs tikai vēlamies radīt kopainu,” turpina Hārta. “Saprast lietas kontekstu."

“Kopainu kam?”

“Kā jūs noteikti zināt, sers Viljams pagājušonedēļ visai pēkšņi nomira. Ir notikusi izmeklēšana, pēc kuras mums joprojām ir daži neatbildēti jautājumi.”

Džoana savelk pieri grumbās, prātodama, kā īsti varētu būt atklājusies viņas saikne ar Viljamu. “Nezinu, kāpēc jums šķiet, ka es varētu palīdzēt. Tik labi es viņu nemaz nepazinu.”

Hārta sarauc uzacis. “Pret seru Viljamu uzsāktā izmeklēšana ir saistīta ar lietu, kas ierosināta pret jums, Stenlija kundze. Izvēle ir jūsu rokās. Vai nu mēs klusēdamas šeit sēdēsim, līdz jūs sadarbosieties, vai arī vienkārši ķersimies klāt.” Viņa brīdi nogaida. “Sāksim ar universitāti.”

Džoana nekustas. Viņas skatiens aizslīd līdz stiklam, tad apstājas pie aizslēgtajām istabas durvīm aiz Hārtas. Šeit tas nebeigsies - to viņa nepieļaus -, taču Džoana saprot, ka zināma sadarbošanās varētu nākt par labu un pat dot mazliet laika, kurā saprast, cik daudz zina Hārta un Adamss. Ja reiz Viljams izšķīrās par tādu soli, viņu rokās patiešām jābūt kādiem pierādījumiem.

“Es tur studēju,” viņa beidzot nosaka. “1937. gadā.”

Hārta pamāj. “Un tieši kādā nozarē jūs ieguvāt savu diplomu?”

Džoanas uzmanība pēkšņi ir pievērsusies Hārtas rokām, un viņai ir nepieciešamas vairākas sekundes, lai saprastu, kas tajās neparasts. Tās ir iedegušas. Janvārī. Šī apjausma liek negaidīti uzplūst ilgām pēc Austrālijas. Pirmoreiz kopš atgriešanās Anglijā Džoana vēlas, kaut būtu palikusi tur. Viņai bija jāzina, ka te nebūs droši. Nevajadzēja ļaut, lai Niks viņu pārliecina.

“Sertifikātu,” viņa beidzot nosaka.

“Kā, lūdzu?”

"Sievietēm bija sertifikāti, nevis diplomi. Tolaik.” Vēl viena pauze. “Es studēju dabaszinātnes.”

“Taču specializējāties fizikā, ja nemaldos.”

“Ja?”

"Jā.”

Džoana uzmet skatienu Hārtai, tad atkal novēršas.

"Skaidrs.” Pauze. “Un kāpēc jūs vēlējāties to darīt? Sievietēm studijas tolaik droši vien bija ļoti neparasta izvēle.”

Džoana lēni izelpo, labi zinot, ka viņas sakāmajā jābūt nevainojamai loģikai. Jā, tas bija neparasti, taču vienīgās alternatīvas šķita apprecēšanās, bērnu mācīšana vai mašīnrakstīšanas apgūšana, bet neviena no tām viņu nesaistīja. Viņa aizver acis un liek domām atkāpties līdz gadam, kad pirmoreiz pameta mājas. Viņa vēlas būt pilnīgi pārliecināta par savām atmiņām, pirms sāk tās stāstīt, un atklāj, ka joprojām spēj pilnīgi skaidri atsaukt prātā tā gada valdošo sajūtu; elpu aizraujošo apziņu, ka viņai kaut kur ir jāiet un kaut kas jādara, citādi plaušas pārsprāgs krūtīs. Šķiet savādi atcerēties šo sen piemirsto sajūtu. Neko tamlīdzīgu viņa nebija jutusi ne pirms, ne pēc tam, taču tagad, par to iedomājoties, Džoana atceras līdzīgu statiskās enerģijas dzirkstīšanu pašas dēlā, kad viņam palika pilni astoņpadsmit. Ne pieaudzis, bet ne vairs mazs. Viegli iespaidojams šajā vecumā, kā teica viņas māte.

1937. gada rudenī Džoana pamet mājas, lai mācītos Ņūne-mas koledžā Kembridžā. Viņai ir astoņpadsmit gadu un spēcīga vēlme braukt projām. Tās vienīgais īstais iemesls ir klusā sajūta, ka patiesā dzīve notiek kaut kur citur, tālu no efeju klātās meiteņu privātskolas ēkas Sentolbansā, kur viņa pavadījusi visu līdzšinējo dzīvi. Skola godā veselīgu dzīvesveidu, jo sevišķi piedalīšanos komandu spēlēs, kas (saskaņā ar skolas instrukciju) meitenēs veicinās taisnīguma mīlestību, kā arī spēju ātri pieņemt lēmumus un braši atzīt sakāvi, tāpēc Džoanai ik nedēļu nākas vairākas stundas pavadīt šo augsto ideālu medījumos, sarafāniņā dzenājoties pa skolas laukumu ar koka nūju rokās.

Džoana ar jaunāko māsu ir direktora meitas un tāpēc nav nekādas parastās skolnieces; naktis viņas nepavada guļamzālē, skolas ludziņās nepiedalās un pastā nesaņem produktu paciņas. Lai gan vecāki uzstāj, ka šāda kārtība ir īsta privilēģija, Džo-anai tas šķiet tikai veids, kā pastāvīgi paturēt viņas acis, un, viņasprāt, agrāk vai vēlāk tas piebaidīs abām astmu. Viņa zina -vajadzētu būt pateicīgākai, jo vecāki bieži atgādina, cik ļoti šai paaudzei ir paveicies, ka viņi netiek sūtīti uz ierakumiem, un Džoanai nav ari nācies bēgt no mājām, lai strādātu par māsiņu Pirmajā pasaules karā, kā sešpadsmit gadu vecumā darīja viņas māte. Tomēr šādas jauneklīgas pašpietiekamlbas stāsti viņai šķiet itin vilinoši un vēl vairāk pastiprina iekšējo nemieru.

Aiz skolas vārtiem ir vesela pasaule, kura šķiet pavisam sveša, raugoties no drošās, polsterētās Sentolbansas. Viņa to zina, jo ir redzējusi šo pasauli tēva klibajā gaitā un kinoteātra hronikās par Velsas ogļraktuvēm un pamestajām kuģubūvētavām valsts ziemeļos, ari laikrakstos un grāmatās, un filmās, attēlos, kuros bija durvīs stāvoši bērniņi ar netīriem ceļgaliem un basām kājām. Dzīvē viņa to manīja, kad Sentolbansu pirms dažiem gadiem šķērsoja Lielais bada gājiens: lēna vīriešu un sieviešu procesija, kuras dalībnieki bija tik netīri, ka pat viņu āda šķita pieņēmusi biezu, ogļpelēku krāsu. Džoana atceras, kā viens no gājējiem, no rīta iedams ārā no pilsētas, apstājās pie skolas ēkas, atspiedās pret dārza žogu un salīka klepus lēkmē.

“Kas viņam kaiš?” Džoana toreiz jautāja tēvam. “Varbūt mums vajadzētu izsaukt ārstu?”

Tēvs pakratīja galvu. “Ogļu putekļi,” viņš teica. “Silikozei neko nevar padarīt. Tā iegraužas plaušās un iznicina audus. Viņš iet uz Londonu ar pārējiem, jo vēlas atgūt savu darbu.” “Kāpēc viņš vienkārši neatrod citu?”

Uz šo jautājumu tēvs neatbildēja uzreiz. Viņš noskatījās, kā vīrietis padzeras ūdeni no Lellijas atnestās glāzes, tad mēģina panākt pārējos gājējus. Tēvs aizgriezās un izkliboja no istabas, murminādams pie sevis: "Jā, kāpēc gan ne?”

Uz šo jautājumu viņš atbildēja nākamajā dienā, pārtraukdams kapelānu mirkli pirms kopējās lūgšanas, kā to var atļauties tikai direktors. Pacēlis gaisā avīzi, viņš visai skolai paziņoja, ka tikai noziedzīga valdība var noliegt patiesos dzīves apstākļus tā sauktajos Lielbritānijas “īpašajos apgabalos”. Tā ir nodevība pret savu tautu, vienalga, vai vainīgs ir valdības iztēles trūkums vai apzināts aklums. Viņš lika ikvienam skolēnam un skolotājam aizvērt acis un iztēloties dzīvi kuģubūvētavas pilsētās, kur kuģi vairs netiek būvēti, domāt par aiznaglotajiem veikaliem un sociālā dienesta pārstāvjiem, kuri paziņo kādai trūcīgai ģimenei, ka tai jāpārdod arī pēdējais paklājs, lai varētu saņemt valsts palīdzību. Iztēloties nabadzību. Un tad iztēloties to ziemā.

Viņš citēja Remziju Makdonaldu - tās koalīcijas vadītāju, kura it kā mēģināja glābt valsti no ekonomiskā posta. “Vai tad ikvienam,” Rcmzijs Makdonalds esot jautājis Pārstāvju palātā, atbildot gājiena dalībnieku prasībai satikt viņu, “kurš ierodas Londonā kājām vai pirmās klases vagonā, ir konstitucionālas tiesības pieprasīt mani satikt, tērēt manu laiku, vienalga, vai man tas patīk vai ne?”

Jautājums bija retorisks un neatstāja gribēto ietekmi uz daudzām jaunajām skolniecēm, tomēr Džoanas tēvs ļāva vārdiem uzkavēties nemierīgajā klusumā, pirms ar riebumu salocīja avīzi. “Mūsu premjerministrs, iespējams, to nezina, taču mums ir pienākums,” viņš teica, saraukdams pieri par sešpadsmitgadīgo skolnieču sačukstēšanos, "padarīt šo nabadzīgo un izsalkušo pasauli par labāku vietu it visiem. Pienākums būt atbildīgiem.”

Iestājās vēl viena pauze - garāka par pirmo, kas viņa nākamajiem vārdiem lika skaļi noskanēt līdz pat zāles griestu sijām.

“No katra,” Džoana joprojām atceras tēva vārdus, “pēc viņa spējām.”

Džoanai par sarūgtinājumu, viņas pašas spējas, šķiet, aprobežojās ar lauka hokeju un mācībām. Sākumā viņa īsti nesaprata, kā tās būtu iespējams izmantot tēva iecerētajā veidā, taču viņai bija aizdomas, ka viena no šīm spējām varētu būt noderīgāka par otru. Dabaszinātņu skolotāja Abotas jaunkundze bija pirmā, kas ieteica mēģināt iestāties universitātē. Tieši viņa pierunāja Džoanu pieteikties trīsgadīgajām dabaszinātņu studijām Kembridžā, lai iegūtu sertifikātu šajā lietus un vēja nomocītajā zemienes pilsētā, kur Abotas jaunkundze bija pavadījusi savas dzīves laimīgākos gadus, pirms tajā ienāca Lielais karš un atņēma viņas iecerēto dzīvi.

Tagad Džoana ar nepacietību gaida pārcelšanos uz Kembridžu, lai gan vairāk par sertifikātu viņu interesē iespēja aizbraukt kaut kur, jebkur. Un arī iespēja iemācīties to, ko viņa nekad tā arī neuzzinātu, ja turp nedotos. Viņa grib apmeklēt lekcijas no rītiem, lasīt grāmatas visu pēcpusdienu, tad pavadīt vakarus kinoteātrī, skatoties, kā Garijs Kūpers sev līdzi zirga mugurā aizved Mēriju Braienu un Normu Šīreru, tad vēlāk atdarināt aktrišu frizūras, ja nu gadījumā ar viņu notiks tas pats.

Protams, viņa zina, ka Kembridžā ir maza iespēja satikt Gariju Kūperu. Tur būs tikai dzīvi puiši, kuru zobi nemirdzēs mēness gaismā, kuri brauks ar divriteņiem, nevis jās ar zirgiem, bet viņu vienalga gaida plaša, nebeidzama vīriešu izvēle. Daži no viņiem vēl būs zēni, bet arī tā ir patīkama pārmaiņa pēc meiteņu jūras Sentolbansas skolā. Par to Džoana nesaka ne tēvam, ne Abotas jaunkundzei, kad viņas gatavojas iestājinter-vijai (“Un kāpēc jūs vēlaties turpināt savas akadēmiskās gaitas Kembridžas Universitātē?”), taču šī doma nemitīgi urda zem entuziasma kārtiņas. Džoana zina, ka studēšana Kembridžā ir īsta privilēģija, un par to viņai nebeidz atgādināt kā tēvs, tā ari koledžas stipendiju fonds, taču, ja godīgi, viņa būtu ar mieru doties vienalga kur.

Džoanas tēvs ir sajūsmā par meitas aizbraukšanu. Viņš stāsta, cik brīnišķīgi ir apgūt saprāta reliģiju. Tie ir tēva, ne viņas vārdi, kaut arī Džoana zina, ko viņš ar tiem domā. Viņi ar tēvu saprot viens otru, starp viņiem notiek tāda kā bezvārdu saziņa, kas ir par klusu mātei un Lellijai. Cilvēki mēdz teikt, ka jaunākā māsa tik ļoti līdzinās Džoanai, ka abas varētu būt dvīnes, ja ne piecu gadu starpība, bet tikai Lellija piesarkst no prieka, to dzirdot, jo Džoana šādus apgalvojumus uzskata par pilnīgām muļķībām, tiesa, to viņai nākas slēpt no māsas. Lellijai ir mīļa, naiva daba; Džoana neatceras, ka viņai pašai jebkad būtu paticis iet mātei līdzi meklēt audumu kleitai vai pīt pīpeņu vainadziņus dārzā, taču Lellija to dara ar prieku. Viņu līdzību neredz tikai tēvs, kurš nīgri nosēcas ikreiz, kad kāds atkal to piemin. Viņš atbalsta Džoanas bēgšanas plānu, un viņa tēvu par to mīl vairāk nekā jebkāda cita iemesla dēļ.

Džoanas māte tieši pretēji ir izteikti neapmierināta par visu šo ieceri. Ir skaidrs, ka viņa labprāt veltītu Abotas jaunkundzei kādu stingrāku vārdu par Džoanas nolemšanu dzīvei vecmeitās, liedzot viņai jebkādas nākotnes laimes izredzes. Māte skaidri norāda, ka Lellijai viņa līdzīgu likteni nevēlas, nu nē. Otra meita tiks turēta pa gabalu no Abotas jaunkundzes.

Kad Džoana ierunājas, ka viņas došanās uz universitāti ne mazākajā mērā nav sliktāka par bēgšanu no mājām, lai kļūtu par medmāsu, māte pakrata galvu un uzstāj, ka tas ir pavisam kas cits. “Tas bija ārkārtējs, iepriekš nepieredzēts laiks, Džoanlt. Tu nevari to ne iedomāties. Tu nevari iedomāties, kā kliedza tie pie slimnīcas vārtiem atvestie zēni, kā viņi sauca pēc mātes, kamēr mēs viņus krāvām ārā no ratiem, vagoniem un ātrās palīdzības automobiļiem, līdz gaiteņos vairs nebija vietas. Tas bija šausmīgs, šausmīgs laiks.”

Šo runu Džoana ir dzirdējusi jau agrāk un zina, ka nebūtu labi atklāt savas īstās domas, proti, jā, tas izklausās šausmīgi, taču ikviens jauns laiks ir nepieredzēts. Ari viņas pašas laiks noteikti ir nepieredzēts. Bet viņa ari zina, ka māte nevarēs viņu apturēt, tāpēc Džoana kā vienīgā no klases dosies uz universitāti, kamēr daļa meiteņu rudeni stāsies sekretāru koledžā, bet pārējās apprecēsies un sāks saimniekot pašas savās mājās.

Taču pirms tam vēl ir jāsarūpē universitātes pūrs: tas ir kompromiss, taktiska māņkustība, kas ļauj ari mātei pielikt savu roku notiekošajam. Viņas divatā izveido sarakstu ar Džoanai nepieciešamajām mantām, un viņa pati tiek nosūtīta uz vietējo lielveikalu, lai iegādātos vajadzīgo audumu daudzumu, kas pirms aizbraukšanas ļaus pienācīgi uzposties. Džoanai ir nepieciešams tvīda komplekts, tumšzila žakete, trikotāžas tērps lekcijām, kādas šikas bikses ("šiks” ir mātes iecienīts vārds, ko nespēj nodefinēt ne viena, ne otra), trīs blūzes, divas jostas, divas somiņas (viena glīta, otra praktiska), lietusmētelis, viena vienkārša vilnas kleita un viena eleganta balles kleita. Māte uzstāj, ka Džoanai nepieciešams arī kažoks, un no šīs domas viņu nav iespējams atrunāt. Tā ir liela greznība, un nevar būt ne runas, ka viņas varētu to nopirkt: kažoks ir jāatrod.

"Tev jāizskatās piedienīgi, Džoanīt,” māte saka kniepadatu, kokvilnas un citu audumu izgriezumu ielenkumā uz dzīvojamās istabas paklāja, lai gan ne viena, ne otra nezina, kā īsti universitātē piedien izskatīties. Viņas tikai apzinās, ka patiesībā to nezina, bet ar to gluži nepietiek.

Ne ar vārdu netiek pieminēta nepieciešamība iegādāties arī mācību grāmatas vai dabaszinātņu praktiskajai daļai nepieciešamo aprīkojumu, vai vēl kādu no citām lietām, kas, pēc Džo-anas domām, varētu patiesi noderēt studijām. Šķiet, universitātē galvenais ir pareizie audumi.

Tajās dažās pirmajās dienās, kuras Džoana Kembridžā pavada viena, viņa atklāj, cik gan brīnišķīgi un patiesi laimīga jūtas par to vien, ka dzīvo. Viņai patīk jaunā mājvieta ar karalienes Annas laika sarkano ķieģeļu arhitektūru, skaisti koptajiem mauriņiem, sporta laukumu un tenisa kortiem. Fiziski viņa šo prieku saista ar sajūtu, kas parādās vēderā, ļoti ātri minot velosipēda pedāļus pāri kumpainajam tiltam aiz Klēras koledžas, to pēkšņo kuņģa sagriešanos, kam seko galvas reibonis no traukšanās lejup pa kalnu.

Iedama no rīta uz lekcijām, viņa atstāj velosipēdu atslietu pret Pembroukstrītas Zinātnes fakultātes margām, tad iekārtojas lekciju zāles aizmugurējā rindā ar padusē iespiestu pauniņu.

Pavadoņu laiki ir galā, taču studentes joprojām lielākoties tiek ignorētas, un lektori auditoriju uzrunā ar vārdu "džentlmeņi”. Viņi mēdz stāvēt tieši priekšā pašu rakstītajam, murminot “kāpiniet šo kvadrātā” un “atņemiet to”, tad visu nodzēš, lai ķertos pie nākamās skaitļošanas, vēl pirms kādam ir izdevies saprast, kas tieši viņiem tagad jādara, taču Džoana neizsamist. Ikvienu lekciju viņa uztver kā mazu zināšanu punktiņu, kurš kādudien pievienosies otram punktiņam, tad vēl un vēl vienam, līdz beidzot viņa sapratis vismaz dažus no sīkajā rakstā uz tāfeles uzķēpātajiem aprēķiniem, un viņa cer, ka tas notiks vēl pirms vasaras eksāmeniem.

Džoanas istabiņa Ņūnemā atrodas Peileholas kopmītņu apakšstāvā: tā ir salīdzinoši jauna daudzdzīvokļu māja ar modernām vannasistabām un virtuvltēm, un skatu uz nevainojami koptiem dārziņiem, istaba ir Džoanas vecāku mājas viesistabas lielumā. Pie vienas sienas ir neliela izbīdāmā gulta, pie otras -dīvāns ar bieziem spilveniem, bet plašās telpas vidū - liels paklājs, uz kura viņa droši varētu stāvēt uz rokām bez mazākās iespējas nokrītot kaut ko salauzt. Virtuvltē ir gāzes deglis, uz kura Džoana vēl nav mēģinājusi neko gatavot, labprātāk izlaižot brokastis par labu ābolam, ko viņa apēd pa ceļam uz lekcijām, pēc tam pusdienās notiesājot līdzpaņemto graudu sviestmaizi ar sieru vai vārītu šķiņķi. Vakariņo viņa Peileholas ēdamzālē -lielā, gaišā telpā ar karnīzēm, skaistiem griestiem un gariem kopējiem galdiem. Lai arī pirmajās dienās Džoana uzreiz ne ar vienu nesatuvinās, vientuļa viņa nejūtas. Visi šeit ir apbrīnojami draudzīgi, un vakariņas ir patīkami trokšņaini pasākumi. Pēc skolas laika kliķēm un hierarhijas viņai tas šķiet nepierasti, taču Džoana to pamato ar faktu, ka šeit, Kembridžā, visi ir mazliet zubrītāji, tāpēc viņa beidzot nekādā veidā neizceļas.

Trešajā nakti Džoanu uzmodina spēcīgi klauvējieni pie loga, kam seko skrapstoņai līdzīga skaņa pie dzegas, it kā istabiņā mēģinātu iekļūt milzīgs kaķis. Viņa izliecas no gultas un, saņemot aizkara apakšējo stūri starp īkšķi un rādītājpirkstu, pavelk to malā. Pret sienu atspiesta blakus gultai stāv lauka hokeja nūja, un tās tuvums savā ziņā ir mierinošs. Viņa nokāsējas, lai vajadzības gadījumā varētu kliegt, un palūkojas ārā.

Uz palodzes ir divas koši sarkanas augstpapēžu kurpes.

Džoana atvelk aizkaru vēl mazliet un palūkojas augšup. Kurpēs, mazliet pietupusies, balansē neparasti krāšņa meitene melnā zīda kleitā un baltā šallē. Pamanījusi aizkara pacelšanos, viņa pasmaida, pieliek pirkstu pie lūpām un pietupstas vēl vairāk, līdz meitenes seja ir gandrīz vienā līmeni ar Džoanu.

“Ātri ielaid iekšā,” viešņa nedzirdami saka otrpus stiklam.

Džoana bridi vilcinās, tad izlien no gultas, lai noņemtu āķīti, un meitene pa logu iekāpj istabā. “Mana istabiņa ir ceturtajā stāvā,” viņa paziņo paskaidrojuma vietā, vienu pēc otras novelk kurpes, tad nolec no palodzes. “Sasodītā komandantstunda,” viņa murmina, masēdama kurpju noberztos kāju pirkstus. “Piedod, ka pamodināju tevi. Veļas mazgātavas logs bija aizvērts.”

Džoana saberzē acis. “Tas nekas.”

Meitene pārlaiž skatienu istabai, novērtēdama biezos, zaļos aizkarus un dīvānu ar nesaskaņotiem spilveniem. Viņai ir tumši mati un acis, gludi un nopūderēti vaigi, uz lūpām spilgts sarkanas lūpu krāsas triepiens. Džoana pēkšņi sakautrējas par savu izskatu: basajām kājām, naktskreklu un matos iesietajām muslīna lentītēm. Viņa atkāpjas atpakaļ pie gultas, pieļaujot, ka tas varētu pamudināt meiteni doties projām, taču neizskatās, ka viņa steigtos.

“Tu ari esi pirmajā kursā?”

Džoanu pārsteidz jautājumā ieslēptā norāde, ka arī atnācēja ir jauniņā. Viņa šķiet ļoti pašpārliecināta, droša par lietu kārtību, un ir grūti noticēt, ka viņa šeit nav jau gadiem ilgi. “Jā.”

“Angļu literatūra?”

Džoana pakrata galvu. “Dabaszinātnes.”

“Ā. Tavi spilvenu pārvalki man sajauca galvu.” Viņa uz bridi pieklust. “Es studēju valodas. Vairāk mūsdienu nekā viduslaiku.

Starp citu, vai tev ir rltasvārki, kurus es varētu aizņemties? Negribu, lai mani pieķer šādā izskatā. Labāk izlikties, ka visu nakti esam dzērušas kakao vai darījušas kaut ko tamlīdzīgu -kā citas meitenes.”

Džoana pamāj un aizgriežas, nevēloties atzīt, ka tieši tā viņa patiesībā pavadīja vakara otru pusi, pirms likās gulēt, ka viņa ir viena no tām citām meitenēm. Viņa aiziet līdz drēbju skapim un izņem savus rītasvārkus.

“Tas ir ūdeļādas kažoks?” aiz Džoanas muguras atskan meitenes balss ar pēkšņu ziņkārības pieskaņu.

“Hmm, jā, laikam.” Džoana viegli parausta plecus, sajuzdamās neveikli, ka drēbju skapī ir tāds apģērba gabals, uz nenoteiktu laiku aizlienēts no otrās pakāpes māsīcas, kurai tas vairs nebija vajadzīgs, lai gan Džoana nevar ne iedomāties, ka viņa reiz būs tik drosmīga, lai to patiešām uzvilktu. "Diezgan pretīgs, vai ne?”

“Nezinu, izskatās pēc pagājušā gadsimta šika,” nosaka meitene, mazliet šķībi pasmaidot un pakāpjoties uz drēbju skapja pusi. Viņa pastiepj roku un noglauda kažoku, tad noņem no pakaramā, pieliektu galvu to aplūko un apmet saviem pleciem. “Vismaz tā nav polārlapsa. Tagad tās ir visur.”

“Tikai ne polārajos apgabalos.”

Meitene īsi, pārsteigti iesmejas. Viņa apgriežas un uzmet skatienu muguras atspulgam. Tad paceļ rokas un apmetas riņķī tā, ka zīda kleita piekļaujas krūtīm, bet ūdeļādas kažoks novir-puļo kā meitenēm no žurnāliem: viņa ir piedzīvojusi brīnumainu pārvērtību, kļuvusi tik spoža, kādu Džoana nekad nebūtu varējusi viņu iedomāties. Tad tā tas kažoks jānēsā, iedomājas Džoana. Bez jostas, bez pogām, netuntuļojoties. Vienkārši uzmests uz pleciem.

“Man tas nešķiet pretīgs,” saka meitene. “Tas ir interesants.”

Džoana pasmaida. Viņa zina: tas izskatās interesants tikai tāpēc, ka ir uzšūts ļoti sen un tā piegriezums vairs nav atpazīstams. Taču tas patiešām virpuļo un zibsnī tik eleganti, tik smalki un tīkami, ka viņa nevar to neapbrīnot pat pēc tam, kad meitene kažoku ir nometusi uz Džoanas gultas. Nākamajā vēstulē viņai noteikti jāpasaka mātei paldies par kažoka atrašanu. “Laikam jau tiešām nav nemaz tik slikts,” Džoana atzīst. “Vienkārši vēl neesmu pie tā pieradusi.”

“Tavus rītasvārkus es rīt atnesīšu atpakaļ,” saka meitene, tad uz pirkstgaliem aiziet līdz durvīm un nospiež rokturi. Viņa palūkojas ārā, lai pārliecinātos, ka gaitenis ir tukšs, pēc tam pagriežas un ar zodu norāda uz koši sarkanajām augstpapē-denēm, kas pamestas stāv Džoanas istabas vidū. “Un tad es arī savākšu savas kurpes, labi? Neviens nenoticēs, ka tās ir manas čībiņas.”

“Protams.” Džoana pagaida, līdz meitene aizver aiz sevis durvis, tad paceļ kažoku un iekar to drēbju skapī. Viņa palūkojas uz meitenes kurpēm, neizsakāmi spilgtām uz bēšā paklāja fona. Kā viņa var tādās staigāt, nemaz nerunājot par uzrāpšanos uz palodzes? Tā domādama, Džoana ieslidina kājas stāvajos, sarkanajos ādas apavos - kurpes viņai ir mazliet par šaurām, tomēr šķiet visnotaļ ērtas. Viņa pamana sevi spogulī un uz brīdi nostājas tā priekšā, vairs ne miegaina, bet gan līksma un gatava riskēt, līdz attopas un novelk kurpes, noliek tās līdzās savām nonēsātajām ādas kurpītēm ar zemajiem papēžiem un atgriežas gultā.

SVĒTDIENA, plkst. 14.39

Hārta izņem no mapes vēl vienu fotogrāfiju un noliek uz galda līdzās Viljama attēlam. “Jūs to atpazīstat?”

“Ai,” Džoana nočukst. Tā ir viņas laboratorijas caurlaides fotogrāfija no bakalaurantūras laika Kembridžā. Viņa nav to redzējusi gadiem ilgi, taču tā joprojām ir tik pazīstama, it kā viņa būtu ieskatījusies spogulī, varbūt miglainā tējas krāsas spogulī, tomēr spogulī. Viņas seja attēlā ir nopūderēta un iesārti-nāta, acis skatās kaut kur tālumā un melnbaltajā fotogrāfijā šķiet sudrabaini pelēkas. Uz viņas lūpām noteikti ir bijusi lūpu krāsa, jo tās izskatās tumšas un skaidri iezīmētas un viegli pavērušās smaidā. Cik atšķirīgi viņa tajā izskatās salīdzinājumā ar šodienu. Tik jauna un nevainīga, un, nūjā, arī glīta. Šo vārdu viņa sev nav piemērojusi jau gadiem ilgi. “Protams, es to atpazīstu.”

“Šī fotogrāfija piektdien papildinās preses izplatīto paziņojumu.”

Džoana paceļ skatienu. "Bet kāpēc presei būtu vajadzīga mana fotogrāfija?”

Hārta sakrusto rokas. “Man šķiet, jūs to zināt, vai ne tā, Stenlija kundze?”

Džoana pakrata galvu, cenšoties saglabāt apjukuma izteiksmi sejā. Viņa saprot, kāpēc fotogrāfija varētu šķist pievilcīga tiem laikrakstu pārstāvjiem, kurus ieinteresēs viņas stāsts, ja Adamss un Hārta patiešām zina tik daudz, kā acīmredzami bija uzskatījis

Viljams. Kaklā sakāpj kamols, un Hārtas acis, šķiet, pirmo reizi uzplaiksni līdzjūtība.

“Kur jūs to dabūjāt?” Džoana nočukst.

“Diemžēl es nedrīkstu to teikt.”

“Kāpēc ne?”

"Ierobežotas pieejamības informācija.” Klusums. Hārta sēž sakrustotām rokām. “Tas, ko varēšu jums atklāt, būs atkarīgs no tā, cik daudz jūs pastāstīsiet man.”

“Man nav ko teikt.”

“Tā nu gan nav taisnība, vai ne?”

Džoana jūt, kā sirds krūtis salecas, taču viņa ir apņēmības pilna nenolaist skatienu. Viņas balss pieņemas spēkā: “Es nezinu, ko, jūsuprāt, esmu izdarījusi.”

Hārta ielūkojas savos pierakstos. Viņa pašķir tos atpakaļ, kaut ko apvelk ar rakstāmo un atkal ierunājas: “Jūs teicāt, ka jūsu tēvs bija sociālists...”

“To es neteicu,” Džoana viņu pārtrauc.

“Tā jūs netieši norādījāt.”

Džoana parausta plecus. Viņa ir nemierā pati ar sevi, ka pateikusi kaut ko tādu, ko varētu pavērst mazliet citādi, lai atklātu viņas tēva saistibu... ar ko? Viņa pati vairs nezina. Viņa saprot tikai to, ka šīs sievietes priekšā vārdi jāizvēlas ļoti rūpīgi. “Bet es to neteicu.”

“Un? Kas tad viņš bija?”

Džoana saviebjas, pārdomādama Hārtas jautājumu. Viņa vēlas būt droša, ka tēva uzskatus atainos pareizi, ņemot vērā, cik ļoti viņš mīlēja precizitāti šādos jautājumos. “Tēvs nekad nebūtu attiecinājis šo vārdu uz sevi. Viņš vienkārši ticēja, ka valdība varētu darīt vairāk, lai palīdzētu cilvēkiem. Gan politiski, gan sociāli. Mans tēvs ļoti uzticējās institūcijām. Tāda bija viņa daba. Privātskola, universitāte, virsnieks armijā, direktors. Un viņam šķita, ka valdība kā institūcija ir pievīlusi cilvēku uzticību.”

“Tātad viņš nebija nevienas politiskās organizācijas biedrs?”

“Nē.”

“Un jūsu māte?”

Par spīti iepriekšējai apņēmībai, Džoana sarauc uzacis. "Noteikti ne.”

“Tātad jūs nevarētu teikt, ka kāds konkrēts cilvēks būtu pamudinājis jūs pievērsties politikai?”

Džoana lūkojas uz Hārtu un domā: kad īsti tas mainījās? Kad tika pieņemts, ka interesēšanās par politiku ir kas bīstams? Viņa atceras, ka jaunībā bija visnotaļ parasts par to domāt. Vārds “sabiedrība” tad vēl kaut ko nozīmēja. Ne tā kā tagad, kad ziņas ir parasta klačošanās par cilvēkiem, kuri neko nav ne izdarījuši, ne sasnieguši, kuri nezina it neko par gramatiku vai vārda “slavenība” izcelsmi, kuri izskatās kā lelles: tik ļoti spilgti, bet vienlaikus arī nesaprotamā veidā vienādi. Kas tā par sabiedrību, kura godā šādus cilvēkus? Viņa zina, ko būtu teicis vīrs: valsts pūšana sākās ar Mārgaretu Tečeri, un varbūt tā patiešām arī bija, taču viņa zina, ka tas pats notika ar kreisajiem pēc lielās ņemšanās ar arodbiedrībām septiņdesmitajos. Cilvēkiem vairs nebija, kam ticēt, un šī apziņa viņu skumdina ne tikai pati par sevi, bet arī tāpēc, ka viņa to apzinās kā veca cilvēka domu. Bezvērtīgu un lieku. Viņa pakrata galvu.

“Lūdzu, runājiet mikrofonā,” saka Hārta stingrā un labi nostādītā balsī.

“Neviens mani uz to nemudināja. Neviens konkrēts cilvēks.”

Hārta palūkojas uz viņu, it kā būtu gaidījusi citu atbildi. Viņas skatiens ir ciešs. Hārta uzgaida vēl brītiņu. “Labi,” viņa beidzot nosaka. “Šķiet, jūs grasījāties pastāstīt par savu draudzību ar Sonju Gaļiču, kā viņu tolaik sauca. Tas ir, ja šo lietu vēlamies risināt hronoloģiskā secībā.”

Džoana nodreb. Viņa novērš skatienu, mēģinot saprast, cik daudz tagad vajadzētu stāstīt un cik daudz viņi jau zina.

Kā solījusi, jau nākamajā rītā meitene atgriežas Džoanas istabiņā, lai atdotu rītakleitu. Džoana tobrīd raksta eseju par difrakcijas izmantošanu atomu pētījumos un nedzird viņu pienākam. Beidzot pacēlusi galvu, Džoana atklāj, ka meitene tur jau stāv, atspiedusies pret durvju rāmi, ģērbusies zilā bikškostīmā un vilnas čībiņās. Meitenes mati ir saņemti ar šokolādes brūnu šalli veidā, ko Džoanas māte noteikti būtu nicinoši nodēvējusi par “veļas mazgātājas stilu”, taču šī meitene izskatās tā, it kā tikko būtu atgriezusies no filmēšanās laukuma. Viņa izņem plānu sudraba kastīti un atver to. Sudrabotā etvija nomirdz viņas rokās. “Cigareti?”

Džoana reizēm uzsmēķē, taču tikai kompānijā, savā istabā to vēl nav darījusi. Smēķēšana liek viņai justies nedrošai, tiesa, neparasti patīkamā veidā. Viņai patīk obligātā lūpas uzmešana, kas pavada dūmu ievilkšanu, acu piemiegšanās un pelēkās strūkliņas pacelšanās. Viņu uzjautrina doma par mātes sašutumu, ja viņa uzzinātu, ka meita smēķē darbdienā pirms pusdienām - Ko tu no sevis iedomājies? Ka esi kaut kāda femme fatale? -, taču māte viņu šeit neredz, tāpēc Džoana piekrītot parausta plecus, ko atnācēja uztver kā ielūgumu ienākt. Meitene pasniedz viņai cigareti, un Džoana to ieliek starp lūpām ar kustību, kas, viņasprāt, piedienētu īstai femme fatale. Meitene uzšķiļ sērkociņu, lai aizdedzinātu cigareti, tad pastiepj to Džoanai. Viņa paliecas uz priekšu aizvērtām acīm un viegli velk plaušās gaisu, līdz cigarete aizdegas.

Iestājas īss klusuma brīdis, kurā tomēr nav neveiklības. Meitene pārlaiž skatienu istabai, ar smaidu pamanīdama, ka viņas kurpes ir kārtīgi noliktas pie durvīm vienā rindā ar pārējām. “Paldies par pagājušo nakti. Piedod, ja es tevi nobiedēju.”

Džoana plati pasmaida. “Tā mazliet bija, jā.” Viņa ieiet vir-tuvītē uzmeklēt pelnutrauku, izrakņā skapīšus virs gāzes plīts riņķa, līdz beidzot atrod keramikas bļodiņu, kuru savulaik bija pagatavojusi podniecības stundā skolā. Atpakaļceļā uz istabu viņa nokrata tajā pelnus, tad noliek trauciņu galda vidū. “Kur tu vispār biji? Labā vietā?”

“Biju izgājusi ar brālēnu un dažiem viņa draugiem.”

“Viņš arī te mācās?”

“Jēzus koledžā. Studē doktorantūrā.”

Džoana gaida, ka viņa teiks kaut ko vairāk, taču meitene to nedara. Toties viņa pārliecas pāri galdam, lai izlasītu Džoanas nepabeigto eseju, roku atspiedusi pret gurnu, acīm skrienot pāri lapām, un Džoana, pašai par pārsteigumu, saprot, ka priecājas par meitenes iepriekšējā vakara lēmumu iekāpt tieši pa viņas logu. Viņai patīk viešņas pašpārliecinātība un vieglums. Džoana palūkojas uz ielūgumu, kas nolikts uz grāmatplaukta. "Tu šovakar iesi uz šerija ballīti?” viņa noprasa meitenei.

"Skolotāju šerija ballīti?” Viņa īsi iespurdzas, un Džoana mazliet nokaunas par tās pieminēšanu. Meitene nodzēš cigareti un pagriežas pret Džoanu. “Tikai tad, ja drīkstēšu uzvilkt tavu kažoku.”

Viņu sauc Sonja, un tas ir eksotisks un neparasts vārds, taču piestāv meitenei, kura cauri dzīvei nevis iet, bet gan slīd kā pa ūdens virsu, iepeld un izpeld no istabām, šķietami ne reizi ne aizķeroties, ne paklūpot. Viņa jebkuru cilvēku var pārvērst par skatītāju, pat tos, kuri to nemaz nevēlas. Viņiem varbūt šķiet, ka arī viņi piedalās izrādē, bet tā tas nav. Ne gluži. Ne tā kā Sonja. Viņai netrūkst pārliecības par pašas nozīmīgumu pretstatā lielākajai daļai meiteņu viņas vecumā. Viņa it kā zina, ka ir atšķirīga, bet tas viņai nerūp. Atšķiras pat viņas drēbes, bet citādi nekā Džoanai. Džoanas drēbes ir pārāk jaunas, pārāk acīmredzami uzšūtas mājās, lai izskatītos iederīgi. Lūkojoties uz sevi spogulī, Džoanai šķiet, ka viņa ir ieģērbusies kādas citas meitenes drēbēs, kuras viņai īsti nepiestāv. Svārki ir par gariem, vidukļa līnijas par vaļīgām. Tas ir nepatīkami, un viņa priecātos, ja par to varētu nedomāt, taču nespēj no šīs domas atbrīvoties, lai cik ļoti mēģina pārliecināt sevi būt pateicīgai par mātes pūliņiem universitātes drēbju sagatavošanā, visām tām savilkšanām, kniepadatām un šūšanu līdz vēlai naktij.

Savukārt Sonja velk to, kas viņai pašai tik: melna zīda kleitas vakarā, bet pa dienu - viendaļīgus bikškostimus un savādas, bezformlgas sinepju krāsas kleitas bez iešuvēm, savilkumiem vai ielocēm, kas jebkurai citai meitenei izskatītos pēc veca maisa ar pārāk šauru jostu, taču Sonja nezin kādā veidā vienmēr pamanās izskatīties eleganti. Ne obligāti šiki, taču ar apzināti izvēlētu stilu. Un tad vēl augstie papēži, lakatiņi un spilgti sarkanās lūpas. Tā ir gandrīz kā nostāšanās pret modi, nicinoša atteikšanās no zeķu prievītēm, zeķturiem un stīvuma, turklāt daudzus gadus pirms laika, kad kleitām bija jāpauž valkātājas nostāja. Sonja izskatās gandrīz antimodīga, bet ne pilnībā. Drīz vien visas meitenes gribēs izskatīties kā viņa.

Sonja tovakar atgriežas Džoanas istabā, lai kopā sagatavotos viesībām, un piedāvā apmainīties: skropstu tuša pret ūdeļādas kažoku. Džoana iebilst, ka viņa neko negrib pretī. Sonja var vienkārši aizlienēt to kažoku. Nekāda maiņa nav vajadzīga. Viņa vienalga ar tušu diezin vai izskatīsies labi, tāpēc labprātāk to nelietos.

Sonja atmet ar roku viņas iebildumiem un ievelk Džoanu atpakaļ istabā. “Tev nemaz arī nevajag kaut kā īpaši izskatīties. Ja pareizi to uzliksi, neviens pat nezinās, ka esi lietojusi tušu. Viņi vienkārši būs pārsteigti par to, cik lielas pēkšņi kļuvušas tavas acis. Nāc sēdies.” Viņa parāda Džoanai, kā to uzlikt: vispirms melnās tintes pikucim piepilina kādu ūdens lāsi, tad augšupejošām kustībām ar mazu birstīti maisījumu uzziež uz skropstām. “Nu re! Kā tev pašai šķiet?”

Džoana skatās uz sevi spogulī, un viņai jāatzīst, ka pārvērtība ir iespaidīga. Viņa jau iepriekš ir likusi uz skropstām briljantīnu, taču tas nekad nav radījis šādu efektu. Tagad viņas skropstas izliekdamās ceļas augšup, un viņai tikai vajag tās nolaist un palūkoties mazliet uz augšu, kā rāda Sonja, lai skatiens izskatītos izteiksmīgāks. Tad tā tas jādara, viņa ar prieku nodomā.

“Ko es tev teicu? Tu izskaties kā Grēta Garbo “Annā Kare-ņinā’!” Sonja viņai plati uzsmaida, tad pievēršas Džoanas drēbju skapim, izvelk kažoku - savu nopelnīto balvu dramatiskā žestā uzmet to uz pleciem un ievirpuļo istabas vidū.

“Uzmanies ar to,” Džoana brīdina. “Man būs briesmīgas nepatikšanas, ja kažoks pazudīs.”

Sonja iesmejas, izņem no somiņas lakatiņu - tumšsarkanu ar mazām, baltām puķītēm - un apsien to matiem. “Protams, uzmanīšos. Bet tagad kusties, Garbo. Citādi nokavēsim.” Kurpēm klabot pa bruģakmeņiem un ūdeļādas kažokam plīvojot aiz muguras, meitenes šķērso upi pie “Enkura”. Kad viņas aizsteidzas tam garām un no Silverstrītas iegriežas Kingspe-reidā, no kroga atskan svilpieni - daļēji tā ir ākstība, taču tikai daļēji. Džoana nav pieradusi pie tādas uzmanības un pārsteigumā saprot, ka viņa to saņem ne mazāk par draudzeni. Viņa iedomājas, ka tas ir atstarotais spožums, un Sonja varbūt tā jūtas pastāvīgi. Vienmēr uzlūkota, vienmēr apbrīnota.

Sērija ballīte notiek vecā ēkā pilsētas centrā, kādā taisnstūra formas telpā ar koku iztapsētām sienām, dekorētā ar grāmatām un svecēm. Istabas vidū pļāpā akadēmiķu bariņš, tikpat kā nepievēršot uzmanību Džoanas un Sonjas atnākšanai. Sonja aiziet nodot kažoku garderobē un liek Džoanai atnest viņai dzeramo. Apkārt staigā viesmīļi melnās uniformās ar baltām, iestērķelētām apkaklītēm, rokās viņiem sudraba paplātes ar mazām glāzītēm, kurās mirdz un dzirkstī šerijs.

Viņai priekšā nostājas viesmīlis. “Sausu vai pussausu?”

“Ai!” Džoana palūkojas uz paplāti pilnu ar glāzītēm, tad atkal uz viesmīli. “Es nezinu.”

Viesmīļa seja ir stingra, taču, pamanījis meitenes apmulsumu, viņš pasmaida, ādai sakrunkojoties ap acīm. Viesmīlis pieliecas mazliet tuvāk. “Tu esi jauniņā, vai ne?”

Džoana pamāj.

“Ņem sauso. Pussausais ir saldāks, bet, prasot sauso šeriju, izklausīsies, ka tu zini, par ko runā.” Viņš pamet skatienu uz akadēmiķu bariņu, tad ar visu paplāti pagriežas atpakaļ pret viņu. “Un šeit, kā izskatās, tas ir galvenais. Sausais ir pa kreisi.”

Džoana pateicīgi pasmaida un paņem divas glāzītes - vienu sev, otru Sonjai. “Paldies.”

Pamanījusi, ka draudzene ir ienākusi telpā, Džoana pamāj, lai piesaistītu viņas uzmanību, tad ierauga, ka Sonja un viesmīlis apmainās ar acu skatieniem. Viesmīlis paloka galvu sveicienā -mazā, bet nenoliedzamā apliecinājumā, ka viņi ir pazīstami, tad pagriežas sagaidīt nākamos ballītes apmeklētājus.

“Kā tu viņu pazīsti?” Džoana jautā, kad viesmīlis ir aizgājis projām.

Sonja iemalko šeriju. “Pīteru, vai? Es viņu satiku iepriekšējā vakarā. Mans brālēns viņu pazīst kopš pagājušā gada viesmīļu streika. Viņš tiem uztaisīja dažas skrejlapas.”

“Kāpēc viņi streikoja?”

“Parastie iemesli. Algas, virsstundas, brīvdienas.”

Sarunu pārtrauc viena no profesorēm - liela auguma sieviete ar gariem, pelēkiem matiem -, lai mēģinātu pārliecināt Džoanu pieteikties viņas zooloģijas kursam. Izrādās, ka “Dzīvnieku ekoloģijas žurnāls” nesen pieņēmis profesores rakstu par saimniekorganismus meklējošajiem parazītiskajiem insektiem, un viņa ļoti labprāt kādam izstāstītu pētījuma detaļas. Džoana ir pārāk pieklājīga, lai aizslīdētu projām pie Sonjas, kad kļūst skaidrs, ka raksts nav bijis no īsajiem. Viņa redz, ka Sonja ir pievienojusies grupai ar tām pašām pirmskursniecēm, ar kurām Džoana vakariņoja pirmajā vakarā. Viņa joprojām labi atceras meiteņu sarunas: zirgi, internātskolu lakrosa spēles, buru regates Solentā. Bet tagad visas ar sasprindzinātu interesi klausās Sonjas vārdos, un Džoana redz, kā viņa atbildot pieklājīgi pasmejas, un redz arī, ka Sonja ar meitenēm runā kaut kā svešādi, it kā nezinātu, ko īsti ar viņām iesākt. Vēl dažas grūti paciešamas minūtes paklausījusies par parazītiem, Džoana atvainojas un aizslīd pāri istabai, lai pievienotos jaunajai paziņai.

“Paldies Dievam, ka atnāci,” Sonja nočukst un pasniedz Džo-anai vēl vienu šeriju, kuru viņai laikam izdevies savākt no kādas garām nestas paplātes. “Izdzer, un iesim projām. Šajā pilsētā ir taču jābūt kaut kam interesantākam.”

Džoana vilcinās. “Paliekam vēl kādu brīdi. Es negribu izskatīties nepieklājīga.”

Sonja palūkojas uz viņu ar vāji slēptu neapmierinātību, tad parausta plecus un sakniebtām lūpām pasmaida. “Labs ir. Vēl stundu, bet tad mums noteikti jāiet.”

Tomēr viņas paliek līdz pat pasākuma beigām, jo pēc stundas Sonja valodu studentu vidū ir atradusi atzinīgus klausītājus, kuri apbrīno viņas labās vācu valodas zināšanas, un Sonjai nav nekas pretī pieņemt komplimentus. Savukārt Džoanu stūrī iespiež kāda iepriekš neredzēta meitene, vārdā Mārgarēta, no Klasisko valodu fakultātes bakalaurantūras un garā stāstā atzīstas par slepenu saderināšanos ar jaunu vīrieti, kurš strādā viņas ģimenes fermā. Kad Džoanai beidzot izdodas no Mārgarētas aizbēgt, viņu noķer vēl kāda meitene, kas vēlas pastāstīt par fascinējošu pētījumu, kuru viņa šobrīd veic par ziemeļbriežu ganu tungusu un krievu kazaku attiecībām Mandžūrijas ziemeļrietumos. Džoana mēģina izrādīt interesi, taču tas nenākas viegli, un viņa vairs nespēj paturēt atmiņā, cik īsti glāzīšu sausā sērija viņai nācies izdzert. Kad atnāk Sonja, Džoana priecājas par iespēju doties projām.

Mājās viņas iet, sadevušās rokās, abas ļoti labā omā no izdzertā alkohola, un ķiķinādamas atceras, kā pārējās meitenes reaģēja uz Sonjas deklamēto vācu dzeju. Sonja atdarina vienu no viņām: “Kurā Sari internātskolā tad tu īsti gāji?”

Džoana iesmejas, lai gan arī pati labprāt uzzinātu atbildi uz šo jautājumu. Sonjai nav nekādu ārzemju akcenta pēdu, tikai paradums izstiept vārdus, kas izklausās drīzāk amerikāniski, nevis eiropeiski, lai gan Džoana ir visai pārliecināta, ka viņa tomēr nav no Anglijas.

Kā nolasījusi viņas domas, Sonja pēkšņi atbild: “Es tur biju tikai divus gadus.”

“Internātskolā?”

Viņa pamāj. “Tas bija Fārnemā Sari.” Klusums. “Bet piedzimu es Krievijā.”

Vēl viens klusuma brīdis, kamēr Džoana apsver šo faktu. Sonjas balss tonī ir kas tāds, kas skaidri apliecina - tā ir rūpīgi sargājama informācija. “Tavi vecāki tagad ir šeit, Anglijā?” Džoana jautā.

Sonja novēršas, un Džoanai ir nepieciešamas vairākas sekundes, lai saprastu, ka jautājums ir bijis netaktisks. “Manu tēvu nogalināja dažus gadus pēc revolūcijas. Bija neliela sacelšanās. Bet tas nekas,” viņa ātri piebilst, pakratīdama galvu, lai novērstu jebkādus līdzjūtības vārdus, kuri Džoanai varētu būt ienākuši prātā. “Es viņu neesmu pat redzējusi.” Viņa apstājas. “Un mamma nomira no plaušu karsoņa, kad man bija astoņi gadi.”

Džoana pēkšņi jūtas ļoti neērti. Viņa pastiepjas un saspiež Sonjas roku. “Man žēl.”

“Viss kārtībā. Arī viņu neko daudz neatceros. Pēc tam aizbraucu dzīvot pie onkuļa un brālēna Leipcigā.” Viņa pasmaida. “Tur es iemācījos vācu valodu.”

"Pie tā brālēna, kuru satiki pagājušonakt?”

“Jā. Leo. Viņš pierunāja mani braukt šurp, kad Borisonkulis pārcēlās uz Šveici.” Viņa iepauzē. “Zini, mēs esam ebreji.”

“Ā,” Džoana vēlreiz nosaka. “Tev tas droši vien bija ļoti smagi.” “Nezinu. Sari skola nemaz nebija tik slikta.” Viņa uzmet Džoanai viltīgu skatienu. “Un kopā ar mani bija Leo, tā ka nevarētu teikt, ka es biju gluži viena.”

Džoana sajūt līdzcietības dūrienu krūtīs, tomēr zina, ka neklātos to izteikt skaļi. Cik atšķirīga ir bijusi Sonjas dzīve no viņas pašas bērnības, kas salīdzinājumā šķiet tik viegla, piedzimstot pēc kara, kuru viņa pati nebija piedzīvojusi. Jā, protams, viņa ir dzirdējusi daudzus stāstus par to, kā tēvs dienēja Francijā, bija virsnieks ierakumos, ka māte bija medmāsiņa, ka viņi satikās lauka hospitālī pie Sommas, kur netālu ir aprakta tēva kreisā kāja. Vecāku satikšanās viņai aprakstīta kā stāsts ar laimīgām beigām, kā cerību un izglābšanās stāsts. Džoana var iztēloties, kā māte veica anestēziju, bet ārsts grieza tēva sašķaidīto, šrapneļu izraibumoto kāju, kuru bija pārņēmusi gangrēna un padarījusi tēvu bezpalīdzīgu; jaunais griezums bija taisns, tas atklāja ziloņa ilknim līdzīgā kaula gludo baltumu. Jā, jā, tas bija stāsts ar laimīgām beigām; Džoanas tēvs hospitāļa ratos sagaidījis koka kājas pierīkošanu, kļuvis par veci jau divdesmit divos gados, tomēr saglabājis gana daudz apsviedības, lai paceltos taisnāk, saņemtu māsiņas plaukstu un lūgtu viņas roku.

“Mamma man iemācīja spēlēt klavieres,” saka Sonja, ielaužoties Džoanas domās. “Viņa uzzīmēja taustiņus uz virtuves galda, un mēs spēlējām līdzi gramofona dziesmām. Tā ir mana skaidrākā atmiņa par viņu. Mamma prata spēlēt visu: Šopēnu, Šostakoviču un Bēthovenu.” Sonja novēršas. "Vismaz tā teica viņa pati. Klavieres mamma pārdeva, kad es biju vēl pavisam maziņa, tāpēc pati neesmu dzirdējusi, kā viņa spēlē.”

Džoana iztēlojas Sonjas māti: elegantu gara auguma sievieti, iespējams, mazliet kalsnāku par Sonju, bet citādi tieši tādu pašu. Viņa noskatās, kā Sonja noliek somiņu mazliet iešķībi sev priekšā uz bruģakmeņiem, tad izlaiž pirkstus cauri matiem, it kā tas varētu ļaut viņai atgūt savaldību. Sonja saņem matus vaļīgā zirgastītē, tad savērpj tos, saceļ uz augšu un prasmīgi sastiprina ar zīmuli, kuru izņēmusi no kabatas. Kā viņai tas izdodas? Tā taču mati neturēsies. Tomēr tie turas. No tumšo matu mezgla atstarojas tuvējās laternas blāvā gaisma, liekot tiem uzzaigot rūsgani zeltainā šokolādes krāsā. Viņas seju klāj šiki vasarraibumiņi, kas tagad, rudenī, jau ir izbalējuši, taču āda joprojām ir gaiša un izskatās veselīga. Jā, nodomā Džoana, arī Sonjas māte noteikti bija skaista.

“Ko tu dari rītvakar?” Sonja pēkšņi noprasa, kad viņas dodas cauri koledžas vārtiem.

“Iedomājos, ka varētu aiziet uz to labdarības pasākumu jaunās koledžas ēkas celtniecībai.”

Sonja iesmejas. "Tiešām? Tikai nesaki, ka tevi ir ieinteresējusi tā loterija.”

“Tikai kūku tirdziņš. Tu iesi?”

“Nē, un neiesaku arī tev. Es iešu ar brālēnu uz rātsnamu skatīties filmas.” Viņa apklust un palūkojas uz Džoanu - redzams, ka Sonja viņu izvērtē, taču dara to ar zināmu ziņkāri. “Vai gribi nākt kopā ar mums? Tev varētu patikt.”

SVĒTDIENA, plkst. 16.08

Kembridža, 1937. gada 12. oktobris

Vecākajam konsteblam

Ser,

vēlos ziņot, ka šī mēneša 12. datumā plkst. 19.30 kopā ar detektīvu konsteblu BRIDŽSTOKU devos uz Kembridžas rātsnamu, kur noskatījāmies divu KINO filmu demonstrāciju: Rūpnīcas gaismas un Ja atnāks karš.

Šī tikšanās nenotika kādas konkrētas organizācijas pārraudzībā, taču tai nenoliedzami bija Komunistiskās partijas pieskaņa.

Pirmajā filmā, kuras nosaukums ir Rūpnīcas gaismas, bija iekļautas vairākas epizodes, kas it kā notikušas revolūcijas laikā Krievijā, savukārt otrajā - Ja atnāks karš - tika demonstrēta padomju spēku cīņa pret iedomātu ienaidnieku. Nevienā filmā nebija nekā tāda, pret ko varētu celt iebildumus, lai gan šobrīd tiek apsvērta iespēja abas filmas iekļaut aizliegto materiālu kategorijā līdzīgi citām KINO Films iepriekš izplatītajām.

Zālē bija aptuveni 300-350 skatītāju, no kuriem lielākā daļa man bija sveši.

Jūsu padevīgais kalps, ser,

Dž. V. Dentons

Džoana ir nogurusi. Pēcpusdiena ir bijusi gara, un gaisma ārā jau kļuvusi blāva. "Cik ilgi jūs domājat mani šeit turēt?” Hārta paskatās pulkstenī. Sakniebj lūpas. “Līdz piektdienai mums vēl jāizskata daudzi materiāli.”

Džoana palūkojas uz viņu, pēkšņi iedomājusies, ka oficiālā paziņojuma beztermiņa atlikšana var nozīmēt, ka tas nemaz netiks sniegts. Līdz tam viņa var nomirt dabiskā nāvē. "Bet kāpēc piektdien? Tas taču nav akmenī kalts, vai ne?”

Hārta uz viņu neskatās. Viņa kaut ko pasvītro savos pierakstos, tad to pašu izdara vēl trīs reizes. “Es jau teicu, ka piektdien jūsu vārds tiks paziņots Pārstāvju palātai. Ja vēlaties sniegt kādu liecību savai aizstāvībai, tas jums ir jāizdara pirms piektdienas, lai mēs to varētu ņemt vērā.”

“Tieši to es domāju - kāpēc tam jānotiek piektdien? Pārstāvju palātas darba plāns taču var tikt mainīts.”

“Nē, nevar,” saka Hārta.

“Bet...”

"Atkārtošu jautājumu. Vai jūs negribat, lai mēs jums atrodam advokātu? Tās ir jūsu tiesības. Juridiskā palīdzība ir...” Džoana pašūpo galvu, pārtraukdama Hārtu. Viņa labi zina, ka jebkurš drošības dienestu pieaicinātais advokāts, visticamāk, būs pazīstams ar Niķu vai vismaz zinās par viņu. Tādu risku viņa nav gatava uzņemties. “Nē. Un varat man to vairs nejautāt.” Hārta palūkojas uz viņu, tad uzmet skatienu stiklam aiz Džoanas muguras un vienaldzīgi parausta plecus. “To jautāt ir mans pienākums.” Viņa brīdi paklusē. “Labi, turpinām.”

“Bet es gribētu zināt, kur šonakt gulēšu.”

“Jūs varēsiet atgriezties mājās. Mēs aizvedīsim. Kā jau teicu, šobrīd jūs neesat arestēta, taču jūsu brīvība tiks ierobežota līdz brīdim, kad Iekšlietu ministrija būs izskatījusi šo lietu. Jums, protams, tiks noteikta komandantstunda un uzlikta aproce.” “Aproce? Kā mazgadīgajam noziedzniekam?”

Klusuma brīdis. “Nē, Stenlija kundze. Kā jebkuram cilvēkam, kura atrašanās vieta drošības dienestiem ir ļoti nozīmīga. Aproce jums būs tikai līdz piektdienai.”

“Un pēc tam?”

“Tas, protams, atkarīgs no citiem faktoriem.”

"Protams.” Džoana palūkojas uz savām rokām, samierinājusies ar tālāku pratināšanu, un ļauj sev justies ari mazliet iepriecinātai, ka vakarā viņa varēs atgriezties mājās, kaut ar uzliktu aproci. Viņa negribigi paņem Hārtas iedoto policijas ziņojumu un palūkojas uz to caur lasāmajām brillēm. Papīram ir piestiprināta reklāma, maza taisnstūraina lapiņa - Skatiet vareno Sarkano armiju darbībā! -, kas mēģina piesaistīt skatītājus ar masveida izpletņlēcēju desantu. KINO Films produkts, ieejas maksa 5 pensi.

Hārta viņu cieši vēro. “Jūs tur bijāt?”

“Kā es varu zināt?” Džoana nikni atbild paceltā balsi. “Tas bija gandrīz pirms septiņdesmit gadiem. Jūs taču nedomājat, ka varu atcerēties, biju tur vai nebiju.”

“Tātad tas ir iespējams?”

"Es teicu, ka neatceros.”

“Bet jūs nenoliedzat - pastāv iespēja, ka jūs interesējuši šāda veida pasākumi.”

Džoana atver muti, tad atkal to aizver. “Tolaik visi gāja uz tāda veida pasākumiem.” Viņa apklust. Vaigi jau ir piesārtuši. Viņa atceras filmu - kā gan viņa būtu varējusi to aizmirst? -taču ir biedējoši redzēt, ka dienests, iespējams, zina par tās apmeklējumu. Kā viņi to panāca? Vai viņa būtu atstājusi kādas pēdas? “Es patiešām neatceros. Un nesaprotu, kāpēc tas ir tik svarīgi."

Hārta palūkojas uz Džoanu. Viņas seja ir pati uzmanība. "Vai tā bija pirmā reize, kad jūs viņu satikāt?”

“Ko tad?”

"Leo Gaļiču.”

Ak! Viņa vārds Džoanas krūtīs atskan kā sprādziens. Viņa tik sen nav dzirdējusi to izteiktu skaļi. Viņa apzinās, ka Hārtas pildspalva ir pacelta tikai kādu centimetru virs bloknota un telpas stūrī spīd mazā, sarkanā kameras gaismiņa, bet otrpus stikla sienai viņas nekustīgi noklausās Adamss.

Ienākusi kinozālē, Džoana pārsteigta redz, ka tā ir pārpildīta. Samaksājušas prasīto ieejas maksu, viņas ar Sonju biļešu vietā saņem papīra strēmelītes, jo sēdvietas šeit nav numurētas. Gaisma ir blāva, un jaunieši zālē nes solus no blakus esošās noliktavas. Tās aizmugurē ir dzērienu lete ar lielu metālisku tējkannu un rindās sakārtotām krūzītēm no dažādiem komplektiem. ŠI zāle it nemaz nelīdzinās Sentolbansas kinoteātrim ar samta krēsliem un mehāniskajiem griestiem, kas programmas gaitā mainās no tumšiem mākoņiem līdz zvaigžņotām debesīm, un Yardley’s lavandas parfīma piesmaržināto skatītāju zāli. Šis pasākums krietni atšķiras ari no smalkās gaisotnes labdarības pasākumā, kurā viņas pabija ceļā uz šejieni, ar tirgus lāvām pie Peileholas, ko bija izvietojušas studentes koledžas direktores Strečijas jaunkundzes pārraudzībā. Viņa ir gara, kalsna, gudra sieviete ar īsiem matiem un apaļām brillēm. Viņa nesaprastu, kā uztvert visu šo jucekli.

Viņas atrod sev vietu zāles aizmugurē, un Sonja pirms filmas sākuma aiziet abām paņemt ko dzeramu. Atstāta viena, Džoana saliek rokas klēpi, mēģinot izskatīties bezrūpīga arī šajā savādajā vietā, un lūkojas apkārt, minot, kurš no šeit redzamajiem puišiem varētu būt Sonjas brālēns.

Pēc dažām minūtēm viņa beidzot ievēro kādu, kurš varētu būt Leo. Viņam ir tumšs matu ērkulis, kas izceļas pret žilbinoši balto apkaklīti, un tāda pati kā Sonjai bāla, gandrīz zeltaini mirdzoša āda, tādas pašas tumšbrūnas acis aiz brillēm metāla ietvaros, tāds pats garš, lokans augums. Viņš stāv pie skatuves, ielicis rokas bikšu kabatās tā, ka žakete ir mazliet sarāvusies uz augšu. Līdzās viņam ir trīs citi vīrieši, un puisis vērīgi klausās, kā runā viens no viņiem, mazliet noliecies uz priekšu, it kā nedrīkstētu palaist garām ne vārda, un tieši tas pārliecina Džo-anu, ka viņš ir Leo: viņš atstāj tieši to pašu enerģijas vai varbūt entuziasma iespaidu, kas viņai tik ļoti patīk Sonjas uzvedībā. Džoana viņu vēro no attāluma, sākumā mazliet izklaidīgi, bet tad aizvien ciešāk, kamēr viņš pieliektu galvu klausās runātāja vārdos. Cik gan brīnišķīgi, ka kāds ir tik patiesi ieinteresēts, Džoana nodomā.

Kad Sonja ar divām tējas krūzēm rokās dodas uz Džoanas ieņemto vietu, viņš pamana māsīcu un pienāk tai klāt. Leo zina, ka cilvēki viņu vēro. Ne tikai Džoana (kaut, jā, ari viņa skatās uz Leo), bet ari citi zālē sēdošie. Kad Leo iet garām, uz viņu nolūkojas sievietes ar klēpi iespiestām rokassomiņām, savukārt rindā sēdošās meitenes no Bedfordas skolotāju sagatavošanas koledžas (Džoana ievēro viņu mācību grāmatas) vienotā kustībā sakrusto kājas. Leo sejai pārslīd smīna ēna. Kad viņš nonāk līdz Sonjai, viņi saskūpstās kontinentālu manierē uz abiem vaigiem. Šķiet, Leo kaut ko saka par atkal aizlienēto ūdeļādas kažoku, pārlaiž pirkstus tā mīkstajai piedurknei, un Džoana gaida, ka Sonja tūlīt pagriezīsies un pasauks arī viņu, taču to Sonja nedara. Viņa kaut ko pasaka, tad iesmejas, aizgriežas no Leo un atsāk ceļu pie Džoanas.

“Tas bija viņš?” Džoana noprasa Sonjai, kad viņa ir izspraukusies cauri solu rindai līdz savai vietai, taču balss izklausās saspringta - ne vienaldzīga, kā viņa būtu vēlējusies.

“Kas?”

“Tavs brālēns.”

Sonja pasniedz Džoanai abas tējas krūzes un novelk kažoku. “Jā. Glīts, vai ne?”

Džoana paver muti atbildei, taču nespēj to izdomāt. Jā, viņa piekrīt Sonjai, tas ir īstais apzīmējums. Nevar noliegt, ka viņš nav tik vīrišķīgs kā Garijs Kūpers, taču viņa sejā ir kaut kas tik gluds, tik perfekti simetrisks, ka gluži par skaistu viņu ari nevarētu nosaukt. “Ja? Es nepamanīju.”

“Nu, tūlīt tev būs vēl viena iespēja. Viņš nāk šurp.” Sonja paliecas atpakaļ, gaidot brālēnu. Leo ieslīd rindā viņām priekšā, tad pagriežas pret Džoanu un pastiepj roku, lai ļautu viņai to saņemt.

“Tu droši vien esi Džoana,” viņš saka, viegli palocījies. “Esmu daudz par tevi dzirdējis.”

Džoana sajūt, kā piesarkst vaigi, un nopriecājas, ka Sonja pārtrauc Leo, uzsitot viņam pa roku. “Kāpēc tu vienmēr tā klanies? Reizēm man šķiet, ka esi īstākais sīkburžujs, kādu vien es zinu.”

“Cik reižu man tev jāsaka,” Leo atbild Sonjai, joprojām skatīdamies tikai uz Džoanu, “esmu sociālists, nevis anarhists. Mēs nedrīkstam zaudēt labās manieres.”

Pēkšņi atskan spalgs troksnis, kādam par augstu uzgriežot skaņas pastiprinātāja līmeni, bet tad tas atkal tiek pazemināts. Ekrāns noraustās. “Ai, Leo, skaties, sākas!” Sonja pavelk viņu aiz rokas, nepacietīgi mudinot paiet malā.

Leo uzmet viņai skatienu un pamāj, taču tad viņš pieliecas vēl tuvāk Džoanai, uz brīdi izslēdzot Sonju no sarunas. Viņa pēkšņais tuvums, ciešā klātbūtne liek Džoanai uz mirkli nobīties, ka viņai tūlīt var piemesties sirdstrieka. “Ceru, tev patiks. Pēc filmas noteikti pasaki, ko tu par to domā, ja māsīca ļaus.”

“Protams,” Džoana saka, pietiekami saņēmusies, lai mazliet nolaistu acis un paskatītos uz vīrieti caur tušas noklātajām skropstām, taču Leo skatiens neuzkavējas tik ilgi, lai redzētu šo performanci. Viņš atkal pagriežas, viegli uzsit Sonjai pa plecu un platiem soļiem atgriežas savā vietā zāles priekšā.

Vakaru ievada "Sarkanā karoga” atskaņošana zāles aplausu pavadījumā. Kad sākas filma, Džoanai ir nepieciešams kāds brīdis, lai saprastu, ka tajā patiesībā ir septiņi vai astoņi galvenie varoņi (Džoana nav īsti droša par patieso skaitu), kurus visus spēlē trīs aktieri, nomainot bārdu un dažādus aksesuārus, kam būtu jāpalīdz atšķirt viņus citu no cita. Filmas nosaukums ir “Rūpnīcas gaismas”, un tai ir jūtas uzjundošs sižets par krievu sievieti, kurai nākas dalīt savu mazo dzīvoklīti ar diviem vīriešiem, jo viņu rūpniecības pilsētiņā trūkst mitekļu.

Kad filma ir pusē, kinolentes rullis beidzas un ekrāns kļūst spoži balts. Uz brīdi iestājas klusums, kamēr projektorā ievieto otru rulli.

“Nu kā?” Sonja pieliecas un skaļā čukstā noprasa Džoanai.

Viņa vilcinās ar atbildi. Ko lai saka? Ka tā ir sliktākā filma, ko viņa jebkad ir redzējusi, un viņai daudz labāk patīk “Spulgās acis”? Ka viņa cer otrajā daļā pēkšņi ieraudzīt Gariju Kūperu? “Interesanta,” Džoana beidzot nosaka.

Sonja iesmejas. “Tā man onkulis mācīja teikt, ja kaut kas nepatīk.”

Džoana sāk iebilst, taču tad noskan mūzika, izziņojot otrās daļas sākumu, un Sonja atlaižas sēdeklī, šķietami jau aizmirsusi par Džoanas atbildi. Bet ko citu viņa būtu varējusi teikt? Filmā nav ne romantikas, ne piedzīvojumu. Džoana zina, ka nedrīkst tā sacīt Leo, ja viņš atnāks un jautās viņas viedokli, kā bija solījis. Jāizdomā kāda saturīgāka atbilde, kādi dziļdomīgi un inteliģenti vārdi.

Otra filma ir īsāka un seko pirmajai gandrīz bez pauzes, līdzko projektorā ir ielikts jauns rullis. Tā sākas ar Sarkanās armijas desantu Vācijā: simtiem cilvēku izpletņos laižas no lidmašīnām kā lidojošās skudras. Tad viņi ar mietiem metas virsū vācu tankiem, sitot pretiniekus tādā trakumā, ka Džoanai nākas novērsties. Filmas beigu daļā viens no varoņiem pagriežas pret otru un saka: “Šī cīņa nav īsti godīga, vai ne?”

“Kā tu to domā?” otrs atjautā. “Tāpēc, ka mums ir mieti, bet viņiem - tanki?”

Pirmais pakrata galvu, un mūzika kļūst klusāka, uz mirkli pieklust, tad atkal maigi pieņemas spēkā līdz ar pirmā vīrieša atbildi: “Tu uzbruktu aklajam? Mums varbūt nav tanku, bet mēs vismaz zinām, kā vārdā karojam.”

Beidzamajos kadros redzams, kā abi vīrieši apskaujas, un bungu rīboņas pavadījumā ekrānam pārslīd filmā iesaistīto cilvēku saraksts, kas apliecina: Džoanas aizdomas par veidotāju ierobežotajiem līdzekļiem bijušas pamatotas. Skatītāji izplūst aplausos. Džoana viņiem pievienojas, lai nešķistu nepieklājīga.

Viņiem apkārt šalc sarunas, cilvēkiem apspriežot dažādas filmas detaļas. Kas bija iecerēts ar šo vai citu ainu? Vai puķe uz rūpnīcas grīdas bija metafora cerībai vai sagrautajam individuālismam? Džoana klausās un kaunas. Viņa pat nebija pamanījusi to puķi. Viņa pagriežas pret Sonju. “Es laikam nesapratu visas atsauces.”

Sonja iesmejas. "Sākumā tā ir vienmēr. Nākamreiz būs vieglāk,” viņa saka, ar skatienu meklēdama Leo, līdz pamana viņu zāles priekšā, iegrimušu sarunā ar kādu slaidu meiteni ar blondām cirtām melnā mēteli un plakanā cepurītē.

“Ar ko viņš runā?”

Sonja piemiedz acis uzjautrinātā smaidā. “Tātad tagad tu pamanīji?”

Džoana piesarkst un protestējot pakrata galvu. “Es vienkārši... gribēju teikt, ka nezinu, vai mums vajadzētu viņu pārtraukt...”

“Viss kārtībā. Es tikai ķircinos. Es nezinu, kas viņa ir.” Sonja aizpogā kažoku līdz augšai, tad pārmet pāri pleciem, ļaujot tam pacelties kā apmetnim. Šeit kažoks izskatās ļoti nepiemērots, taču neviens to, šķiet, pat nemana, iespējams, efektu mazina lakatiņš, kas Sonjai piešķir tādu kā Sibīrijas vienkāršumu un

līdzsvaro ūdeļādas spožumu. “Viņa nav nekas īpašs, neuztrau-

• » cieš.

“Es nedomāju...”

Sonja atmet ar roku, aizmēzdama Džoanas iebildes. “Nāc. Iesim ārā, pirms Leo iespiež mūs stūrī. Es gribu ēst.”

Nākamajā rītā rakstot uz mājām, Džoana šo pasākumu nepiemin. Viņa gan iedomājas pateikt tēvam, kuru tas noteikti interesētu, taču būtu jokaini sūtīt tikai viņam adresētu vēstuli, un viņa nevēlas pastiprināt mātes aizdomas, jo padomju propagandas filmas viņai droši vien ietilptu nevēlamo izklaižu kategorijā. Tā vietā Džoana raksta par citiem jaunumiem, par lauka hokeja spēlēm un savu lomu pirmkursnieču ludziņā, un darba vadītājas izteikto atzinību par Džoanas pirmo eseju. Lel-lijai viņa velta atsevišķu vēstulīti, kurā uzzīmē koledžā redzēto kaķēnu, apraksta notikumus māksloti nopietnā tonī - “ceru, ka tritoni skolas dīķī jūtas labi” tad ieliek visas lapas aploksnē, lai nosūtītu pa ceļam uz Dabaszinātņu fakultāti.

Viņa jau kavē pirmo rīta lekciju. Ietves ir pilnas, cilvēki iet vienotā plūsmā. Viss šķiet gaišs un viegls. Ejot garām Silver-strītas tilta platajam galam, Džoana pamana trīs meitenes no šerija ballītes. Viņām līdzās ir uzsliets karodziņš ar uzrakstu “ADĪSIM SPĀNIJAI” un visas trīs ada violetas šalles. To darot, meitenes pļāpā un smejas, un Džoana mazliet palēnina gaitu, nodomādama, ka varbūt arī viņa varētu pasākt ko tādu. Viņa zina, ka Liebritānijas valdība oficiāli ir pasludinājusi savu neitralitāti Spānijas pilsoņu karā, taču adīt šalles un zeķes un sūtīt tās salstošiem cilvēkiem nevarētu būt nekas slikts, pat ja tas ir pret valdības nostāju. Kāds pavecāks vīrs apstājas iemest dažas monētas meiteņu ziedojumu bundžiņā.

Ejot tālāk, Džoana izdzird kādu saucam viņas vārdu un pasper soli sāņus, uz ielas, un pagriežas atskatīties. Un tad, pirms vēl viņa pagūst aptvert notikumu patieso secību, sānos ietriecas tāds kā spēcīgs sitiens ar dūri, un jau nākamajā mirklī viņas rokas ir gaisā, tās paceļas pāri galvai, priekšā stiepjas iela, un ķermenis noveļas uz zemes.

“Ja jūs būtu paspērusi vēl vienu soli, jaunkundzīt, gals būtu klāt.”

Balss skan tuvu galvai, un akcents ir kaut kādā ziņā pazīstams, pat ja Džoanai nenākas viegli to noteikt. Viņa sajūt rokas pieskārienu kaklam un ļauj sevi uzsliet sēdus. Tilta betona apmale ietves tālajā galā ir žilbinoši balta. Viņas ķermenis sūrst. Džoana palūkojas uz glābēju un saprot, kāpēc viņa balss likās tik pazīstama. Tas ir Leo. Tuvumā viņš ir vēl glītāks, nekā viņai bija šķitis vakar.

“Kas notika?” viņa jautā.

“Tu gadījies ceļā velosipēdam.” Viņš pasmaida. “Bet velosipēdistam droši vien izgāja sliktāk.”

“Ai!” viņa iesaucas un palūkojas apkārt. Mazliet tālāk viņa pamana gaišmatainu vīrieti, kurš velk divriteni prom no ielas.

Ar vienu roku viņš berzē galvu, bet otrā tur auduma cepuri. Vīrietis sakārto žaketi, atritina šalli un atkal apliek to ap kaklu. No velosipēda aizmugurējā riteņa nokarājas ķēde, un stūre tam vairs nav taisna.

"Viņš nav cietis?”

Vīrietis pagriežas un paskatās uz Leo, kurš atbild ar piedošanu lūdzošu rokas kustību.

“Ar viņu viss kārtībā,” Leo nosmīn. Viņš paceļ Džoanas sainīti un pastiepj viņai pretī roku. “Nāc, iesim.”

Džoana vilcinās. Viņa saņem Leo sniegto roku un ļauj, lai viņš palīdz uzrausties stāvus. Kājas pēkšņi šķiet vārgas, tās viegli trīc, un mugurai pārskrien karstas dzirkstis. Leo roku viņa patur mazliet ilgāk, nekā būtu nepieciešams, tad pārlaiž viņam skatienu no galvas līdz kājām un pasmaida.

Viņš pavada Džoanu līdz Dabaszinātņu fakultātei. Tas ir īss gājiens pa šauro ietvi gar Karalienes koledžu, kam seko iegriešanās Botolfleinā. Džoanas ķermenis joprojām sūrst no trieciena un galva ir kā apreibusi, taču kopumā viņa domā, ka tikusi cauri vairāk vai mazāk sveikā. “Man žēl, ka sacēlu tādu jezgu,” viņa saka, kad abi ir tikko sākuši iet. “Nesaprotu, kāpēc nokāpu uz ielas neatskatoties.”

Leo palūkojas uz viņu mazliet samiegtām acīm. “Ja es nebūtu tevi pasaucis, tas varbūt nebūtu noticis. Bet es vienalga gribēju tevi uzmeklēt. Vakar tikai uz minūti aizgriezos, bet ar to pietika, lai jūs abas pazustu. Kā divi ķirbīši pasakā.”

Džoana iesmejas. “Vai princeses,” viņa izlabo Leo, mazliet pārsteigta, dzirdot no viņa šādu salīdzinājumu. Leo šķiet pārāk nopietns, lai interesētos par pasakām, pārāk nodevies tām biezajām, sarkanajām grāmatām, kas vienmēr viņam rokās, lai veltītu laiku izdomātiem stāstiem.

Taču izrādās, ka Leo Gaļičam patīk pasakas. Pat ļoti. Viņš Džoanai stāsta, ka tās viņam atgādina par mājām, par spo-guļdzidro ezeru pie ģimenes vasarnīcas Krievijā, pirms viņi pārcēlās uz Vāciju, par lielajiem laukiem, kas līdzeni pletās zem milzīgajiem debesu griestiem. Par labību un putnu dziesmām, un neizturami karstajām vasarām, kuras pārvērtās sniegotās ziemās. Neiespējami būt krievam, viņš saka, un nemīlēt pasakas.

“Komunisms,” viņš turpina pēc ilga, dompilna klusuma brīža, "tā tik ir pasaka! Visa Krievijas revolūcija notika pasakas vārdā.”

“Es domāju, ka tā sākās kara dēļ. Un maizes trūkuma dēļ.” Leo mirkli vilcinās, tad atbild, ļaujot viņai pamanīt iešķībo zobu baltumu. “Ari tas.”

“Tātad tās biezās grāmatas, kuras tu staipi apkārt, ir tikai uzmanības novēršanai, ja?” jautā Džoana. “Tās tikai izskatās nopietnas, bet patiesībā stāsta par ķirbjiem un princesēm.” Leo savelk kopā uzacis, bet tad saprot, ka viņa joko, un pārsteigumā īsi iesmejas. Viņš uzlūko Džoanu, piešķiebis galvu, kā mēģinātu nolasīt viņas domas. “Sonja teica, ka tu neesi tāda kā citas,” viņš beidzot nosaka, pārtraukdams klusumu.

“Ja?” Džoana pārjautā, priecīga par šo netiešo komplimentu. Viņš pamāj ar galvu un norāda uz grāmatām sev rokās. "Tie patiesībā ir dokumenti par skaitļiem. Nav ļoti saistoša lasāmviela, ja vien nezini, ko tieši meklē.”

“Un ko tu meklē?”

Viņš uzmet Džoanai ātru skatienu. "Pierādījumus.” “Pierādījumus?”

“Ka tas darbojas.”

“Komunisms?”

“Jā. Vai vismaz padomju sistēma.”

Džoana pārsteigta ielūkojas viņam acis. “Un tā darbojas?” “Teiksim tā: Padomju Krievija ir vienīgā valsts visā pasaulē, kas nodrošina pilnu nodarbinātību. Tajā nav tādu hroniska bezdarba apgabalu kā Dienvidvelsa rietumos vai Džerova ziemeļos. Britu valdība apgalvo, ka bezdarbs ir tikai sīka sistēmas aizķeršanās, īslaicīgs tirgus ekonomikas klupiens. Bet tā nav taisnība.”

Viņš apstājas, saņem Džoanu aiz rokas un pagriež ar seju pret sevi. Viņa jūt Leo pirkstu siltumu uz ādas, un viņai ir jāie-kožas apakšlūpā, lai piespiestu sevi pievērsties viņa vārdiem. “Ja tā nav taisnība, kas tad izraisa bezdarbu?” prasa Džoana.

Leo pamāj, acīmredzami priecīgs par viņas jautājumu. “Tuvredzība. Markss jau pirms daudziem gadiem pierādīja, ka bezdarbs ir neizbēgams kapitālisma blakusprodukts un valdībai tas ir pat izdevīgs. Tā tirgus atkal sakārtojas, viņiem pašiem neko nedarot.”

“Tātad tu domā, ka mūsu valdībai vajadzētu rīkoties tāpat kā amerikāņiem? Organizēt savu “Jauno kursu” ar lieliem būvprojektiem?”

Leo pakrata galvu un piesit padusē iespiestajām grāmatām. “Ja sabiedrībā tiktu pievērsta pienācīga uzmanība plānošanai un organizēšanai, bezdarba vienkārši nebūtu. Ikviens cilvēks sniegtu savu ieguldījumu. Nekādas izšķērdības, nekādu pārpalikumu. Tu pati vari paskatīties uz skaitļiem. Rūpnieciskās ražošanas apjoms PSRS jau tagad ir sešarpus reižu lielāks nekā 1928. gadā. Kapitāla uzkrājumi ir deviņas reizes lielāki. Šie skaitļi ir gandrīz brīnumaini. Un tādi tie ir tāpēc, ka visa padomju sistēma tiek plānota ilglaicīgi, industriālā mērogā.” Viņš plati pasmaida. “Tā darbojas! Tā ir pasaka.”

Džoana paceļ acis, prātodama, kā šajā ideālās sabiedrības ainā iederas Staļins. “Un pasakas nebūtu iespējamas bez vilka. Tā ir?”

“Tas ir atsevišķs stāsts. Šim stāstam vilks nav nepieciešams. Mums vienkārši ir vajadzīgi pierādījumi, ka sistēma darbojas.”

“Tātad stāsta turpinājumā bez tā varētu iztikt?”

Leo pasmaida, lai gan viņa seja neko neizpauž. “Potenciāli jā,” viņš saka un apklust. Nu jau viņi tuvojas Dabaszinātņu fakultātei, un pēkšņo neveiklības sajūtu, kas radusies starp viņiem, palīdz mazināt virs galvas riņķojošās lidmašīnas skaņa. Abi palūkojas augšup, bet troksnis ir pārāk skaļš, lai turpinātu sarunu.

Leo paskatās uz Džoanu un pasmaida. “Tu zini, kā krieviski ir lidmašīna?” viņš noprasa, kad tā ir prom.

“Nē.”

“Samolot. Tāpat kā lidojošs burvju paklājs. Tev tas nešķiet brīnumains nosaukums?”

Ari Džoana pasmaida. Klausoties Leo vārdos, Džoana ielūkojas viņa acis un pamana, ka gaišā āda ap tām gandrīz vai mirdz, un uz brīdi pieķer sevi pie domas, ka varbūt ļoti līdzīgi mirdz ari viss viņa ķermenis.

PIRMDIENA, plkst. 8.42

Pie mājas ārdurvīm atskan klauvējiens. Tad pēc klusuma brīža vēl viens. Džoanas plakstiņi ir smagi un kakls sāpīgi savelkas, mēģinot piecelties sēdus. Viņa redz, ka ārā spīd gaisma, un tas nozīmē, ka viņa nogulējusi visu nakti bez pārtraukuma. Pirms cik gadiem tas pēdējoreiz bija izdevies? Džoana piespiež acīm plaukstas un brīdi tās patur, it kā pietiekami ilga gaismas bloķēšana varētu aizvirzīt atmiņas atpakaļ un visā pilnībā izdzēst vakardienu.

Klauvējieni atkārtojas. Viņa aizsniedzas pēc brillēm, uzliek tās uz acīm un palūkojas uz digitālo pulksteni pie gultas. Viņi atbraukuši agri. Vajadzēja uzlikt modinātāju.

Džoana paceļ galvu un iekārtojas gultā sēdus. Ķermenis pie katras kustības iesāpas, locekļi šķiet stīvi un pietūkuši. Džo-anai mugurā joprojām ir vakardienas drēbes, jo nebija spēka pārģērbties, kad Hārta un Adamss beidzot atveda mājās. Viņi atņēma Džoanas autobusa kartīti un pasi un potītei aplika elektronisko aproci. Viņa bija pārāk nogurusi, lai iebilstu, ka tādi drošības pasākumi nav nepieciešami. Džoanai vakaros ir noteikta komandantstunda un līdz turpmākam paziņojumam ik dienas jāsamierinās ar MI5 izlūkdienesta nopratināšanu. Vai, precīzāk, līdz viņas vārds piektdien tiks paziņots Pārstāvju palātā.

Un ko tad?

Par to viņa negrib domāt. Ne tagad. Vēl ne. Jātaupa spēki. Neko nedrīkst palaist garām.

Pie durvīm atskan zvans, tad vēl viens nepacietīgs klauvējiens.

Džoana ieliek kājas aitādas zābakos, ko viņai nopirka Niķa sieva, - tie esot ne vien ērti, bet arī moderni - un pārvelk drēbēm rītasvārkus. Ir auksts, un viņa grib, lai nācēji skaidri redz, ka viņa tikai nupat ir pamodusies. Viņai vajadzēs vēl dažas minūtes, lai savestu sevi kārtībā, pirms atsāksies pratināšana. Šodien tā notiks šeit pat uz vietas; ņemot vērā viņas vecumu, Adamss un Hārta izlēma atbraukt paši ar savu aprīkojumu, lai gan Džoana uzstāja, ka jūtas pietiekami labi, lai dotos uz pratināšanām, ja vien viņiem nebūtu nekas pretī savākt viņu no ielas tālā gala, lai kaimiņi nesāktu baumot. Viņa varētu ierasties pati ar autobusu, bet tad viņiem būtu jāatdod braukšanas kartīte.

Taču viņi apgalvoja, ka vēlas braukt pie viņas uz mājām, un tagad viņai šķiet, ka tas patiesībā varētu pat nākt par labu. Noteikti būs mazāk satraucoši redzēt Adamsa seju nekā apzināties, ka viņš vēro sarunu, stāvēdams aiz aptumšotā stikla. Viņa tikai bažījas, ko padomās kaimiņi par tādu staigāšanu šurpu turpu ar portfeļiem un kamerām. Ne tāpēc, ka viņai rūpētu citu cilvēku domas, bet gan tāpēc, ka kāds par to varētu pateikt Nikam, un to nu viņa negribētu.

Džoana viegli izlaiž suku cauri matiem. Tad, aplūkojusi sevi spogulī, atkal to noliek. Viņai nevajadzētu izskatīties labāk, nekā viņa patiesībā jūtas. “Es nezinu, par ko jūs runājat,” Džoana nočukst savam atspulgam ar skumjām ieplestām acīm un apmulsumā savilktām uzacīm. Viņa dziļi ievelk elpu un aizgriežas, gatava kāpt lejā pa kāpnēm un vērt vaļā durvis, bet, vēl pirms viņa ir tikusi pāri kāpņu telpai, Džoana izdzird, kā durvīs ieslīd atslēga, tad tā pagriežas un noklikšķ slēdzene.

“Mammu?” atskan balss. “Mammu? Tu esi mājās?”

Džoana jūt, kā elpa ieķeras rīklē. Niks. Dieva dēļ! Ko viņš te meklē? Pirmām kārtām viņš nemaz nedrīkst te nākt. Tas ir viens no Iekšlietu ministrijas noteikumiem: visiem apmeklētājiem vispirms ir jāsaņem atļauja. Taču Džoanu vairāk satrauc kaut kas cits. Niks nedrīkst šeit atrasties, kad ieradīsies viņi. Viņš nedrīkst uzzināt par notiekošo.

Pēkšņi vājām un nedrošām kājām Džoana aiziet līdz kāpņu augšējam pakāpienam un pārliecas pāri margām. Gaitenī stāv Niks un sarauktu pieri slauka paklājiņā kājas. Dēlam ir četrdesmit deviņi gadi, viņš ir garš un kalsns, ar īsi apgrieztiem, sirmiem matiem. Agrāk viņam bija bārda, taču, kļuvis par advokātu, izlēma, ka tiesas zālē izskatīsies cienīgāk ar gludi skūtu seju, tāpēc no bārdiņas atbrīvojās, un Džoana arī domā, ka tas bija pareizs solis. Tagad viņš izskatās daudz nopietnāks. Nikolass Stenlijs, karalienes padomnieks^1. Viņa ir dzirdējusi, ka viņš tā stādās priekšā, un katrreiz no jauna sajūt lepnuma tirpas par dēla sasniegumiem.

Vienkārši izliecies, domā Džoana. Izliecies, ka nekas īpašs nenotiek. Izturies dabiski. Varbūt MI5 kavēsies un Niks aizies pirms viņu ierašanās. Varbūt viņš tikai atnācis māti apraudzīt, jo Niks šajā ziņā ir apzinīgs un zvana viņai regulāri - “vienkārši lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā” -, it īpaši, kad viņi nedēļas nogalē nav redzējušies. Viņš nekad nesaka, par ko īsti vēlas pārliecināties: vai viņa ēd kārtīgi, vai māja ir tīra, vai viņa nav nokritusi un izlaidusi garu uz vannasistabas grīdas. Parastais astoņdesmit piecus gadus vecās sievietes raižu komplekts. Šie apmeklējumi nav gari. Ja viņai izdotos pietiekami ātri izdabūt dēlu no mājām...

“Te tu esi.” Viņš palūkojas augšup un sāk vilkt nost mēteli, atklājot savas tiesas sēžu drēbes: melnu žaketi un melnas, oficiālas kurpes. “Ar tevi viss kārtībā? Es saņēmu ļoti savādu zvanu."

Džoana jūt, kā saraujas sirds. Viņš zina! “Ak tā?” viņa saka, cerot, ka balss izklausās vienaldzīga, it kā viņa nenojaustu, ko viņš tagad teiks.

“Tas bija Kits, viens no Kroņa prokuratūras dienesta juristiem. Bija padzirdējis kādas baumas.” Niks apstājas un izlaiž roku cauri matiem. Viņš ir acīm redzami satraucies. “Piedod. Man nevajadzētu tev to teikt. Es tikai gribēju tevi brīdināt, ja nu gadījumā kāds te ierodas. Vienkārši nebrīnies, ja tā notiek.”

Džoana palūkojas uz savām kājām. Viņa gribētu būt lejā, uz drošas zemes, ne šeit, kāpņu augšā. Viņa pieķeras pie margām un kāpj lejā lēni un uzmanīgi, kamēr dēls turpina stāstīt.

“Droši vien runa ir par kādu kļūdu, bet mums ar tām būtu jātiek galā. Ar šim baumām, tas ir. Varbūt pat ir pamats pret-sūdzlbai par apmelošanu - atkarībā no tā, cik tālu viss aizgājis. Bet par to mēs padomāsim vēlāk. Iespējams, vieglāk būs par to vienkārši aizmirst.”

Tikusi līdz kāpņu apakšai, Džoana brīdi vilcinās, tad pastiepj rokas, lai apskautu dēlu, vēlēdamās sajust viņa siltumu, viņa spēku. Džoana nezina, ko teikt. Viņa prāto, ko sacītu Nikam, ja patiešām nezinātu par notikušo. Kādi būtu pārliecinošākie vārdi? Džoana sarauc pieri kā apmulsumā. “Kādas baumas?” viņa nočukst.

“Muļķīgas.” Viņš pieliecas novilkt kurpes, kā viņa vienmēr bija likusi darīt, kad Niks vēl bija zēna gados.

Džoana aizgriežas un dodas virtuves virzienā. Kā Kits varēja ko zināt? Viņi apsolīja, ka nevienam par to neteiks. Vēl ne.

Tējkanna, viņa iedomājas. Jāpiepilda tējkanna. Un jāuztaisa maizītes. Vispirms jānomierina vēders.

Niks seko mātei savās austrumnieciskā raksta zeķēs līdz pat virtuvei, kur joprojām neaiztikti stāv visi trīs Džoanas ģerāniju podiņi līdzās pelnutraukam ar sadedzinātās advokāta vēstules un Viljama nekrologa paliekām. Viņa pārceļ podus uz palodzes, sakārto taisnā rindā, bet nomelnējušos papīra gabalus no pelnutrauka izmet atkritumos. “Kīts sacīja, ka dienesti ir atraduši divus vecus padomju spiegus. Pirmo sāka pratināt pagājušonedēļ, bet viņš pēkšņi nomira. Droši vien pašnāvība, teica Kīts, taču autopsiju nav pamata veikt, jo viņiem nav konkrētu pierādījumu par pārkāpumiem. Vismaz ne tādu pierādījumu, kurus pieņemtu tiesa.”

Džoana paņem lupatiņu un noslauka no galda zemi un pelnus. Uz grīdas ir ari dubļi, taču par tiem viņa šobrīd nespēj domāt. Trīcošām rokām viņa izņem no ledusskapja sviestu. Viņa negrib domāt par Viljamu. Džoana zina, ka Nikam nekad nav stāstījusi par abu kopīgo pagātni, kaut ari Viljams vairākus gadu desmitus bija sabiedrībā pamanāms cilvēks un Niķu būtu interesējusi abu pazīšanās. Toties tagad dēlam nav nekāda iemesla domāt, ka viņai varētu būt bijusi kāda saistība ar Viljamu.

“Protams, viņi spiega brālim lūdza atļauju veikt autopsiju, taču viņš atteicās. Tā ģimenes parasti dara. Viņš teica, ka brālim jāļauj gulēt mierā. Nu, un tāpēc...”

Džoana vairs neklausās Niķa balsī un pagriežas pret grilu. Ar tosteri viņa nekad tā īsti nav iemācījusies apieties. Un kāpēc vispār vajadzigs tosteris, ja mājās ir ari grils?

“Mammu, tu klausies? Iekšlietu ministrija šobrīd gatavo lietu pret otro spiegu. Viņi cer, ka tas apstiprinās aizdomas pret pirmo - to, kurš nomira, - un viņi beidzot varēs veikt autopsiju.”

Ievārījums. Nazis. Tējkanna. Tējas maisiņš mazajā kanniņā.

“Es zinu, tas ir muļķīgi,” Niks turpina. “Kits teica, ka tā īsti neko nedrīkst man sacīt, tomēr atklāja, ka šajā lietā ir parādījies arī tavs vārds. Saistībā ar karalaika darbu, kad tu strādāji par sekretāri.”

Sagriezt maizi. Stingri un droši. Nolikt to uz grila restēm. Negriezties apkārt. Neļaut viņam redzēt.

"Mammu, tu klausies?”

Ielikt maizi zem grila. Kā smaržo! Viņai pietrūktu šis smaržas, ja...

Viņa sajūt Niķa roku uz pleca. Lēni, lēni viņa tiek pagriezta prom no grila, līdz dēls stāv acu priekšā. Ūdens tējkannā jau spēcīgi burbuļo, un viņas rokas trīc, kad Niks tās saņem un cieši saspiež kopā.

“Mammu,” viņš saka. “Viņiem šķiet, ka tā esi tu.”

Iestājas klusums. Uz brīdi Džoana atceras septiņgadīgo Niķu, kā viņš steidzās no skolas mājās, lai paziņotu satriecošo, todien uzzināto jaunumu par to, kā rodas bērni. Viņa atceras šausmas dēla sejā, kad Džoana apstiprināja: jā, tā tas patiešām notiek, un atceras arī, cik drausmīgi viņa sajutās, jo tas nozīmēja, ka ir pienācis laiks pateikt visu. Viņi bija sarunājuši nekādā gadījumā dēlam nemelot par to, kā viņš radies, bet gan pastāstīt, līdzko viņš izdomās jautāt. Tāpēc, kad Niks piespieda pirkstu pie Džoanas vēdera un pavaicāja, vai viņš patiešām ir iznācis no turienes, Džoana zināja, ka viņai jāpaņem zēns klēpī, cieši jāapskauj un jāpastāsta, ka viņam kaut kur pasaulē ir cita mammīte, kas viņu ļoti mīlēja, taču šī cita mammīte bija pārāk jauna, lai viņu paturētu, tāpēc Niķu pieņēma Džoana ar vīru, izvēlējās viņu no daudziem citiem bērniņiem, jo uzreiz bija zinājuši, ka viņš ir brīnišķīgākais zēns, kādu viņi jebkad redzējuši.

Džoana atceras, kā izskatījās Niķa sejiņa, kā atvērās viņa mute un saraucās piere, domās apstrādājot šo jauno informāciju. Un viņa atceras arī nākamajā rītā no audzinātājas saņemto telefona zvanu, lūdzot doties uz skolu un savākt Niķu, jo viņš bija iesitis kādam puisēnam pa seju un nedomāja atvainoties. Džoana viņu tad apskāva, līdz Niks sāka raudāt un beidzot atzinās, ka otram zēnam bija iesitis tāpēc, ka tas bija smējies par viņu, jo Nikam neesot īstas mammas.

Džoana tobrīd nožēloja, ka bija pateikusi viņam taisnību, iedomājās, ka varbūt labāk būtu bijis pagaidīt, līdz viņam būs pilni astoņpadsmit, kā bija ieteikusi adoptēšanas aģentūra, lai gan viņai tāda doma bija šķitusi kā bērna maldināšana. Džoana vēlāk bija prātojusi, vai nevarēja to pateikt kādā maigākā veidā vai varbūt vīrs būtu paveicis to labāk. To viņa nezina. Varbūt. Taču tagad, iedomājoties par šo brīdi, viņa pilnīgi skaidri atcerējās to pēdējo nevainīgo elpu, kad Niķa pirkstiņš bija iespiedies vēderā un viņa sejā bija saredzams jautājums. Šajā īsajā brīdī, pirms Džoana viņam atbildēja, mīļotajam puisēnam vēl bija iespējams pateikt ko citu, kaut ko vienkāršu; jā, Niks ir viņas dēliņš, un, jā, viņš ir nācis no turienes.

Tagad Džoana lūkojas uz Niķu. “Es zinu,” viņa nočukst.

“Kā tu to domā?”

“Viņi atnāca jau vakar. Šodien būs atkal.”

“Kas?”

“MIS’!

Nikam mute palika vaļā.

“Man ir piemērots uzraudzības režīms. Teorētiski tu šeit nemaz nedrīkstētu atrasties bez viņu piekrišanas.”

“Uzraudzības režīms? Kāpēc? Tas ir paredzēts teroristiem, kurus grasās deportēt, ne tev.” Viņš apskauj māti. “Kāpēc tu man neko neteici?”

Džoana nespēj atbildēt. Viņas ķermenis it kā izkūst skumjās, un viņa pieķeras dēlam, iespiež seju viņa plecā, lai nevajadzētu skatīties acīs, un saka: “Es negribēju tevi traucēt.”

Niks neapmierināti nopūšas, taču joprojām tur viņu savās rokās, purinādams galvu un glāstīdams viņas muguru, kā Džoana pati tik daudz reižu bija darījusi, kad viņš vēl bija mazs, un kā viņš joprojām glāsta muguru saviem dēliem. “Ai, mammu, kas jūsu paaudzei tā par indevi uzskatīt, ka cilvēku netraucēšana ir kas slavējams?” Viņš apraujas. “Nesaprotu, kāpēc nelūdzi manu palīdzību. Tas taču ir mans darbs. Tu droši vien biji ļoti nobijusies.”

Džoana pamāj.

“Labi. Tātad.” Niks maigi viņu atlaiž un izņem no mēteļa kabatas BlackBerry telefonu, it kā patiešām grasītos tepat uz vietas visu nokārtot ar to savādo uzparikti. “Mums vajadzīgs plāns. Pirmām kārtām viņiem ir jāsniedz pierādījumi. Viņi nevar turēt tevi šeit - faktiski ieslodzījumā -, nesniedzot pietiekami daudz pierādījumu, lai tu varētu saprast pret sevi vērstās apsūdzības. Tā kā viņi nevarēs to izdarīt,” Niks nicinoši nošņaukājas un turpina rakstīt telefonā, “mēs padomāsim par piemērotu kompensāciju.”

Un te tas atkal ir: īsais laika sprīdis starp vienu mirkli un nākamo, kurā Džoana var tikai skatīties uz Niķu un no sirds vēlēties, kaut tas iestieptos bezgalībā, sastingtu mūžībā.

Nekas tāds nav iespējams. To viņa zina. Ārā dzirdams, kā pie mājas piebrauc automašīna, atveras un atkal aizcērtas durvis un uz celiņa sāk klabēt eleganto kurpju papēži. Precīzi laikā.

Zvans liek Nikam salēkties. “Viņi ir klāt?” Viņš pieiet pie loga un pavelk malā aizkaru. “Tie ir viņi?”

“Lūdzu, Nik. Lūdzu, ej.” Džoanas balss bīstami skaļi atbalsojas viņas galvā. Viņa nedrīkst ļaut Nikam palikt. Dēls ir jāpasargā. “Tu vari izsprukt ārā pa aizmugurējām durvīm, tad man nemaz nevajadzēs viņiem teikt, ka esi te bijis. Piezvanīšu, kad viss būs beidzies.”

Niks pagriežas pret viņu un pakrata galvu. Viņš pasper pussoli uz priekšu un uzliek roku Džoanai uz pleca. “Nemuļķojies, mammu. Es nekur neiešu, līdz viņi neatcels uzraudzības režīmu un neapsolīs, ka vairs neatgriezīsies.”

“Vai tad tev šodien nav jābūt tiesā?”

“Es tikko uzrakstīju Čembersam. Viņi manā vietā atsūtīs vienu no jauniņajiem.”

“Lūdzu, Nik,” Džoana nočukst balsī, kas pēkšņi sākusi drebēt. “Lūdzu, ej. Ar mani viss būs kārtībā.”

tt\T- f*

Ne.

“Kembridžas romantiskās dzejas antoloģijas” paņemšana no koledžas bibliotēkas ne par ko labu neliecina. Džoana slepus aiznes to līdz savai istabiņai, paslēptu zem fizikas mācību grāmatas, lai lasītu gultā pēc kakao krūzes. Tas ir vienīgais laiks, kad viņa sev ļauj mazliet pavaļoties. Kopš negadījuma ar velosipēdu viņa Leo ir redzējusi vēl dažas reizes, bet tas vienmēr noticis neplānoti, tāpēc viņa ir pasākusi uz praktiskajām nodarbībām ģērbties mazliet rūpīgāk, nekā būtu obligāti nepieciešams, un katram gadījumam laboratorijas tērpa krūšu kabatiņā ir paslēpusi pūderi. Viņš mēdz ienākt pēc dienas darbu pabeigšanas -tas var būt jebkurā laikā pēc pusdienām un Džoana tad katrreiz ir centusies steigšus pabeigt darāmo, lai viņi varētu kopā doties mājup un viņa klausītos Leo jaunākajās pārdomās par plānoto ekonomiku, vienlaikus vērojot viņa gludo ādu ap acīm un gandrīz pārdabiski perfekto lūpu līniju.

Viņš saka: “Nav tā, ka Staļins vēlētos kontrolēt tautsaimniecību. Tāds uzsvars ir pilnīgi nepareizs. Labākā tulkojumā būtu teikts, ka ekonomika tiek vadīta’.’

Un: “Likmes PSRS ir pārāk augstas, lai kaut kas drīkstētu noiet greizi. Viņi nevar atļauties eksperimentēt un mācīties no kļūdām. Nabadzīgās valstis drīkst paļauties tikai uz drošām patiesībām.” Un: “Daudzveidība ir bagātnieku luksuss. Pārmērīga kāda labuma sniegšana vienai cilvēku grupai, vienlaikus nespējot nodrošināt pietiekami daudz pārtikas un siltuma resursus pārējiem cilvēkiem, ir rupja plānošanas kļūda.”

Un: “Ekonomika bez plānošanas ir lēna un neefektīva sistēma. Neviens cilvēks pats saviem spēkiem nespēs iegūt tik daudz resursu, lai attaisnotu darbības paplašināšanas riskus. Jā, reizēm tā notiek. Bet ne bieži. Un ne pietiekami ātri, lai vienas paaudzes laikā pārlēktu no feodālisma industrializācijā.” Sajās runās viņa vārdi ir dedzīgi un pārdomāti, un tie Džo-anu pārliecina, ka Leo Gaļičs viennozīmīgi ir gudrākais cilvēks, kādu viņa jebkad satikusi.

Viņa zina, ka dzejoļi ir muļķīgi. Dzeja viņai nekad tā īsti nav patikusi. Viņai šķiet, ka tajā arvien kaut kā pietrūkst, un patiesībā viņa arī nesaprot, kāpēc bezcerīga mīlestība vienmēr obligāti jāatveido dzejā. Viņasprāt, zinātnē romantikas ir vairāk nekā dzejā - tā ir apziņā, ka objekti telpā vienmēr kustas cits citam pretī, tā ietverta skaitļa pī absolūtajā nemainībā un iteratīvu algoritmu iespējamībā margrietiņu ziedlapiņās -, daudz vairāk nekā visā mīlas dzejā, kas atrodama biezajā, tumšbrūnajā grāmatā, kuru viņa turēs paslēptu zem gultas, līdz nāksies to atdot bibliotēkā. Tomēr viņa ir studente. Viņai ir astoņpadsmit gadu. No dzejas nevar izvairīties.

Sonjai viņa nestāsta par šim sarunām ar Leo. Viņa negrib obligāti paturēt tās noslēpumā, taču nav arī gatava dalīties savās domās ar ikvienu, kurš redzētu, cik ļoti viņai patiesībā patīk klausīties Leo stāstītajā. Viņa var iztēloties Sonjas izteiksmi, ja Džoana draudzenei to atklātu, viņas aso smieklu šalti, kas pavadītu šādu atzīšanos. Viņu tuvības brīži ir pārāk trausli, pārāk dārgi, lai izturētu tādu uzbrukumu. Turklāt viņa nespēj pieļaut, ka Sonja par viņas domām varētu pastāstīt Leo un viņi abi par tām pasmietos, varbūt pat kopā ar to blondo meiteni plakanajā cepurītē, par kuru Leo tā ari nav neko teicis un kuru Džoana nav redzējusi kopš filmu vakara, bet kura reizēm parādās Džoanas sapņos kā glīta, tomēr draudīga būtne.

Šodien Leo sagaida viņu pie Dabaszinātņu fakultātes ārdurvīm, kad Džoana ir iznākusi no rīta lekcijām. “Gribēju pajautāt, vai tu pusdienlaikā esi brīva.” Viņš jautā, pacēlis rokā nelielu iepirkumu maisiņu, tā norādot, ka paņēmis līdzi ēdamo.

Džoana pasmaida, negribēdama izskatīties pārlieku sajūsmināta par piedāvājumu, bet vienlaikus ari jūtas glaimota par Leo acīmredzamajiem pūliņiem. “Labprāt,” viņa saka, tad pieklust, palūkodamās atpakaļ uz fakultātes ēku. “Bet pulksten divos man ir jābūt atpakaļ. Pēcpusdienā mums ir praktiskās nodarbības.”

Viņš pamāj. “Laika pietiks.” Leo apgriežas un sāk iet, tad atskatās. “Nāc. Es gribu tev kaut ko parādīt.”

Tā viņi kopā aiziet līdz Tirgus laukumam, no turienes pa Rouzkresentu līdz Trinitīstrltai. Šī pilsētas daļa viņai nav pazīstama, tajā ir vecākas koledžas, kurās uzņem tikai puišus, un Džoanai tur ļauts ienākt vienīgi vīrieša pavadībā. Ēkas tur ir lielākas un neomulīgākas nekā Ņūnemas koledžā, taču Leo neļauj viņai pie tām uzkavēties. Viņš aizved Džoanu garām grā-matveikalam un pastam, tad cauri koledžas Sv. Džona spārna vārtiem ielas beigās, ar mājienu mudinot viņu uzgaidīt pie Por-terslodžas. Viņš atgriežas jau pēc dažām sekundēm ar lielu dzelzs atslēgu rokās un izvada Džoanu pa zemām durtiņām kapelas tornī bruģakmeņiem klātā pagalma tālākajā stūrī.

Atslēga caurumā ieslīd viegli, Leo ar skaļu klikšķi pagriež slēdzeni un atstumj durvis vaļā. “Ej pa priekšu,” viņš saka.

Džoana pārkāpj pāri slieksnim. Viņa samirkšķina acis, mēģinot aprast ar saspiestajā telpā valdošo mijkrēsli. Vietas šeit pietiek tikai stāvēšanai, bet priekšā ir šauras spirālveida kāpnes, kas vijas augšup apkārt akmens balstam. Viņa uzkāpj pa tām dažus soļus, paiet garām putnu spalvām un sakaltušiem izkārnījumiem. Tālāk ir vēl tumšāks un kāpnes arvien sašaurinās, līdz kļūst neiespējami pilnībā nostāties uz viena pakāpiena. Kad Leo aizver aiz sevis durvis, Džoanai nākas iet taustoties, līdz izdodas saprast pakāpienu secību. Viņa dzird, kā slēdzenē pagriežas atslēga, un šī skaņa liek viņai salēkties, lai gan Džoana īsti nezina, vai satraukumu izraisījis Leo uzaicinājums piknikā vai arī fakts, ka viņa nu ir ieslēgta tumšā kāpņu telpā ar vīrieti, kuru tikpat kā nepazīst, turklāt neviens cits arī nezina, kurp viņa aizgājusi.

Kāpiena turpinājumā tumsu vairākkārt izcaurumo mazas atveres sienās, un Džoana pēc dažām minūtēm apstājas pie vienas no tām atvilkt elpu. Viņa palūkojas ārā un atklāj, ka tuvējās koledžas baznīciņas smailes jau ir acu augstumā, un, paveroties lejup, redz arī koledžas ēku jumtu atjaunotās notekcaurules, kuras parasti aizsedz sešpadsmitā gadsimta tornīši.

Viņi paiet garām nelielai dzegai virs šīfera jumta un kāpj vēl augstāk, garām zvanu telpai un zvanu mehānismam, līdz beidzot apstājas kāpņu galā pie koka durtiņām. Džoana gandrīz cer ieraudzīt, kā no turienes izskries balts trusis ar kabatas pulksteni ķepā. Viņa atvelk smago aizbīdni, un durvis atsprāgst vaļā, atklājot plakanu taisnstūrveida jumtu ar četriem dekoratīviem tornīšiem stūros. Saules gaisma tur ir žilbinoši spoža. Leo ir jāsaliecas gandrīz tupus, lai tiktu ārā pa durvīm, un Džoana tikmēr jau ir nostājusies piejumta kores un atspiedusies pret tās akmens apmali. Viņas ķermenis ir sakarsis no kāpiena, viņa atpogā virs blūzes uzvilkto vilnas jaku un novelk to pāri galvai.

Leo pienāk un nostājas blakus, un viņi divatā aplūko Sv. Džona koledžu un Trīsvienības koledžas lielo pagalmu, kura slavenā strūklaka no šāda attāluma šķiet pavisam maza. Vēl tālāk ir Rēna bibliotēka, tad arī Kemas upe, kas līkumo gar Karaļa koledžām un gar ēku aizmugurēm pretī Islūnemai. Pēc brīža Džoana pagriežas pret Leo, viņš uzmet ātru skatienu vasarrai-bumiem uz viņas pleca, tad pievēršas acīm. Viņa skatiens ir drošs, un Džoana jūt, kā ādai pārskrien tirpas.

“Tā,” viņš nosaka. “Kā tev patīk?”

“Ļoti skaisti,” viņa saka. “Un klusi.”

“Jā. Brīnišķīga vieta, vai ne?”

Džoana sarauc pieri. Tādu Leo atbildi viņa nebija gaidījusi. “Nebūtu domājusi, ka tev patiks tāds...” viņa apklust un brīdi tikai kustina roku gaisā, meklēdama īsto vārdu, “...krāšņums.” “No kurienes tev tāda doma?”

Džoana iesmejas. “No tevis paša. Tavām tēzēm, tām filmām, taviem vārdiem. Sī ainava nav plānota. Te ir pilnīgs haoss ar visām statujām un korēm, un...”

Leo pasmaida un pašūpo galvu. “Bet es par to arī nerunāju. Kāpēc visiem šķiet, ka komunisma pamatā ir iznīcināšana?” Viņš noraugās Džoanā tik dedzīgu skatienu, ka viņa tikko spēj paelpot. “Es negribu to visu sagraut.”

Viņš stāv tik tuvu blakus, ka Džoana varētu pastiept roku un pieskarties viņa sejai, un ķermenim cauri izskrien trīsas, to iedomājoties vien. “Ko tad tu gribi?”

Leo pasmaida, it kā atbilde būtu pašsaprotama. “Es gribu, lai tas ir visiem.”

Viņš apsēžas un atver savu iepirkumu maisiņu, izņem no tā divas plūmes, maizes riecienu, mazliet šķiņķa, dažus tomātus un divas ingveralus pudeles. Džoana pasmaida un apsēžas viņam līdzās. Viņa zina, ka šodiena būs atšķirīga no visām citām dienām, kuras viņa jebkad ir piedzīvojusi. Sākas. Viņas dzīve sākas. Viņa pikniko uz baznīciņas jumta ar Leo Gaļiču, un debesis ir tumši, spulgi zilas.

“Tā,” viņš nosaka, pārlauzis maizes riecienu uz pusēm un vienu no tām pasniedzis viņai. “Kāpēc tu izdomāji studēt dabaszinātnes?”

Džoana iemalko ingveralu un piemiegtām acim palūkojas saulē, pārdomādama jautājumu. Nešķiet, ka tagad pietiktu pateikt: dabaszinātnes viņa izvēlējās tāpēc, ka viņai tās padevās. “Kurkuļi,” viņa pēkšņi nosaka, tad smaidot pagriežas pret Leo. “Skolas dārzā, kura tuvumā es uzaugu, bija dīķis. Tas bija netīrs un smirdīgs, bet mēs ar māsu tur bieži ķērām kurkuļus, un pēc tam likām tos stikla burkās, lai varētu novērot, kā viņi pārvēršas vardēs. Man tas likās tāds kā burvju triks.” Viņa iesmejas, īsti nezinādama, kāpēc grib Leo to stāstīt, taču nevar ari apstāties. Viņa nospriež, ka droši vien sirds dziļumos grib, lai viņš redz, ka Džoana patiešām ir atšķirīga no citām Kembridžas meitenēm, tāpat kā viņa pati zina, ka Leo ir atšķirīgs no citiem puišiem. Džoana vēlas, lai Leo redz viņu tādu, kāda viņa ir. “Vienudien mēs savācām vardes no dīķa un ielikām tās spaini, lai nomazgātu vannā. Ar ožamo sāli un rožlapiņām un karstu ūdeni no virtuves.”

Klausoties Džoanas vārdos, viņš bezrūpīgi pasmaida un it kā nevilšus ļauj rokai viegli atdusēties uz viņas ceļa. Viņa ādai ir tā pati citronlgā ziepju un tabakas smarža, ko Džoana atceras no pirmā Leo pieskāriena.

“Bet tad mēs aizgājām paskatīties, kā tām sokas, un visas vardes jau bija pagalam,” viņa saka, pa pusei smiedamās, pa pusei skumdama, atminoties daudzos augšup pavērstos vēderiņus. “Tās bija pārkarsušas līdz nāvei. Bet mēs domājām, ka vardēm vanna tā patiks.”

Viņa iedzer vēl vienu malku ingveralus un pamana, ka Leo uz viņu skatās kaut kā savādi.

“Kas ir?” viņa jautā.

“Tātad tu izlēmi studēt dabaszinātnes, lai izpirktu savu vainu, tāpēc ka nogalināji tās vardes?”

“Savā ziņā jā. Tā bija pirmā reize, kad es patiešām gribēju saprast cēloņsakarības,” viņa saka jau nopietnākā balsī. “Un man patika, ka dabaszinātnes ir noderīgas.”

"Kam?”

Džoana parausta plecus. "Cerams, ka visiem.”

Viņa sajūt Leo karsto ķermeni, kad viņš apsēžas Džoanai tuvāk, un nolemj, ka neatrausies, ja Leo mēģinās viņu noskūpstīt. Jā, Džoana domā, viņa to atļaus, pat ja doma vien uzdzen viņai drebuļus, liek satraukties.

Taču viņš to nedara. Vēl ne. "Nu re,” viņš nosaka. “Es zināju, ka tu patiesībā esi viena no mums.”

“Kā tu to domā?”

“Zinātne ir tīrākā komunisma forma.”

Džoana iedzer vēl vienu malku ingveralus, mēģinot saprast nupat dzirdētos vārdus, tad uzkož arī šķiņķmaizīti.

“Komunisms vēlas apzināti iegrožot individuālo egoismu visas cilvēces kopējā mērķa vārdā,” Leo turpina. Lai gan viņa vārdi skan grandiozi, balss tomēr nav pilnībā zaudējusi neseno rotaļīgumu. Viņš uzsmaida Džoanai, un viņa pasmaida pretī. “Tajā nav vietas nekādam individuālismam.”

“Tā laikam ir,” Džoana atbild, cerot, ka šajos vārdos Leo saklausīs pārliecību, ka viņas izvēlētā studiju joma patiešām ir cildena nodarbošanās, pat ja viņa pati nekad iepriekš par to nav tā domājusi.

Viņi sēž viens otram blakus, ēd plūmes un noskatās uz pilsētas ainavu, līdz Leo palūkojas pulkstenī un noceļ roku. “Mums jākāpj lejā. Tev bija jātiek uz pēcpusdienas nodarbībām.”

Džoana sajūt tādu kā vieglu klikšķi krūtīs, kad viņš sāk vākt visu kopā, un prāto, vai nevajadzētu Leo pateikt, ka patiesībā viņai nebūtu nekas pretī izlaist šodienas nodarbības. Viņa varētu pamācīties vēlāk vai vienkārši nokopēt kādas citas meitenes pierakstus. Taču viņa jūt, ka arī Leo kaut kur ir jāiet, tāpēc palīdz viņam savākt piknika pārpalikumus. Viņa nedrīkst dusmoties uz Leo par to, ka viņš tā plāno laiku, Džoana sev saka.

Viņai vajadzētu priecāties, ka Leo rūpējas par viņu. Leo dodas projām pirmais, bet viņa apstājas, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu pilsētai no šī neparastā leņķa. Nākamreiz Leo uz Džoanu paraugās, jau stāvēdams pie koka durtiņām, lai pārliecinātos, vai viņa seko.

Lejā viņi nokāpj klusēdami, tikai pēdām sitoties pret akmeņiem. Tagad pakāpieni šķiet izteikti stāvi un sienas izliekums liek Džoanai sajust savādu reibumu, kad viņa izstiepj roku, lai atbalstītos pret sienu, - viņa it kā tiek iesūkta garā tunelī, un tas liek vēl vairāk zaudēt līdzsvaru. Kad pakāpieni kļūst pietiekami plati, lai lejā varētu kāpt ar taisnu muguru, viņa atviegloti uzelpo; galvas griešanās tagad šķiet mazāk draudīga.

Ticis līdz kāpņu apakšai, Leo pēkšņi apstājas, un Džoanai šī kustība ir tik negaidīta, ka viņa ietriecas Leo mugurā. Viņa mēģina atkāpties, taču te nav vietas, un viņiem nākas stāvēt tik tuvu vienam pie otra, ka Džoana ir pārliecināta - Leo dzird viņas sirds sišanos krūtīs. Te tumsā viņš paliecas uz priekšu un noskūpsta Džoanu tieši uz lūpām, ļoti maigi, mazliet pat pārāk maigi. Viņa aizver acis un paver muti, un sajūt Leo ādas durstīgo pieskārienu un cietos zobus, un viņas ķermenis kādu mirkli šķiet kūstam.

“Piedod,” viņš pēkšņi nočukst un pagriežas atslēgt durvis, nedodot viņai iespēju iebilst, ka patiesībā viņai nekas nebija pret skūpstu, ka viņi varētu to atkārtot, ja viņš tā gribētu. Tiesa, tās nebija ilgās, kaislīgās skavas, kurās viņa bija cerējusi sagaidīt savu pirmo skūpstu, taču viņas mute vienalga ir sajūtu pārpilna vēl arī tad, kad Leo ir atvēris durvis, lai ļautu Džoanai iznākt, un viņa nevar vien beigt smaidīt, iedama atdot atslēgas durvju sargam.

“Tiekamies rīt demonstrācijā?” viņš jautā, un Džoana priecājas dzirdēt arī šādu uzmanības apliecinājumu, pat ja tas nav gluži gaidītais piedāvājums atkārtot tikšanos. Leo it kā netīšām pieskaras viņai ar roku. “Sonja teica, ka ir tevi ielūgusi. Es ļoti priecātos, ja tu atnāktu.”

Demonstrācija tiek rīkota kustības “Palīdzēsim Spānijai” atbalstam. Kad Tirgus laukumā ierodas Džoana un Sonja, tur jau ir sapulcējušies aptuveni simts cilvēku; tramvaju vadītāji, veikalnieki un piepilsētas elektropreču rūpnīcas strādnieki stāv līdzās studentiem, šuvējām un dažām pavecākām kundzītēm. Visā ceļa garumā no Ņūnemas Džoana ir domājusi, kā labāk uzsākt sarunu par Leo, taču kaut kas viņu no tā attur, kaut kas liek viņai domāt, ka draudzene nemaz tik ļoti nepriecāsies par pēdējiem pavērsieniem viņas dzīvē. Tāpēc Džoana neko nesaka un izlemj nogaidīt, līdz uzmanību vairs nekas nenovērsīs un viņa varēs rūpīgi padomāt, ar kādiem vārdiem to labāk atklāt.

Sonja nes mājās izgatavotu transparentu un, šķiet, pat nemana Džoanas izklaidību. Demonstrācijai paredzētajā vietā Sonja izklāj transparentu, kura gali ir aplikti ap koka mietu un sašūti kopā, un pasniedz vienu no tiem Džoanai. Uz transparenta kārtīgiem, asinssarkaniem burtiem rakstīts “VIENOTI PRET FAŠISMU”. Gājējus pavada aģitētāja, aicinot vienoties kopīgos “Marseljēzas” un “;Ay Carmela!” dziedājumos, un arī Džoana iedama dūc līdzi, lai gan vārdus nezina. Sonjas balss ceļas pāri visām citām, dedzīgā dziesma skan viņas lūpās ceļā pāri Kingspereidai, līdz visi sanāk kopā pie Kooperatīvu zāles. Taču Džoana pamana, ka Sonjas entuziasms tomēr nesniedzas līdz kāju sišanai pie zemes. Kad tā sākas, Sonja aiz transparenta pieliecas pie viņas. “Tā dauzīšana nav obligāta. Tas ir arodbiedrību paradums.”

Viņas teikto izdzird kāds vīrietis autobusa šofera drēbēs, kurš pagriežas un velta meitenēm dusmīgu skatienu. "Tas ir protestu paradums, tā, lūk.”

“Vienalga,” atbild Sonja, “tas nav smalki.”

Vīrietis skaļi nosmīkņā. “Kāda tev vispār daļa par šito visu?” “Par ko tieši?”

“Par demonstrāciju. Spāniju. Kāpēc tev tas rūp?”

“Spānija ir mūsu kopīgā lieta,” Sonja saka, paraustot plecus.

“Tā nav jūsu lieta. Jūs vairāk interesē iet pakaļ plakātiem par barikādēm nekā likt pakaļu uz barikādēm. Atvainojos, protams, par rupjību.” Viņš piebiksta blakus stāvošajam vīrietim, kurš mazliet pagriežas, tomēr joku, šķiet, nenovērtē. “Tas gan ir arodbiedrību paradums.”

“Biedri,” saka Sonja, paspērusi soli viņam pretī ar visu transparentu tā, ka arī Džoanai nākas mazliet pakāpties uz priekšu, lai noturētos kājās. “Esmu lasījusi Ļeņina darbus krieviski. Mans tēvs nomira Oktobra revolūcijas laikā. Nesaprotu, kāpēc lai jums rūpētu, kam eju pakaļ vai kur lieku savu pakaļu, kā jūs sakāt.” Vīrietis paskatās uz Sonju, brīdi, šķiet, pārdomā, vai viņai var ticēt, taču viņas akcents tagad ir bijis izteiktāks nekā parasti, un viņš acīmredzami nospriež, ka meitene saka taisnību, jo viņa vaigos ielīst viegls sārtums un sejas izteiksme atmaigst. “Ļoti žēl to dzirdēt,” vīrietis saka un uz mirkli noliec galvu, tad atkal pievēršas platformai.

Sonja viņam īsi uzsmaida, un Džoana pamet skatienu te uz vienu, te otru runātāju, pēkšņi kā noreibusi no Sonjas teiktā par biedriem un autobusa vadītāja dusmām, no kurām viņas tik tikko paglābās. Kad Džoana beidzot ir pārliecināta, ka šoferis vairs nepievērš viņām uzmanību, viņa pieliecas pie Sonjas: “Man šķita, ka tavs tēvs nomira pēc revolūcijas.”

Sonja saņem transparentu stingrāk un pavelk uz savu pusi, lai atkal to nostieptu, jo Džoanas dēļ uzraksts ir sašļucis. “Tā bija. Šādi vienkārši izklausījās labāk.”

“Ā, skaidrs,” nosaka Džoana, dusmodamās pati uz sevi par pārmetumu draudzenei. “Es negribēju...” viņa sāk, bet tad apraujas, jo uz koka kastes ir uzkāpis kāds vīrietis, lai uzrunātu klausītājus, un tūlīt pieklust arī viss pūlis. Vīrietim kājās ir brūnas velveta bikses, un no viņa uzvedības ir nojaušams, ka viņš ir students. Viņš runā dziļā balsī, precīzi izrunājot vārdus, un viņa seja ir dedzības pilna, jo sevišķi runas sākumā, lasot dzejoli, kuru uzrakstījis viens no kritušajiem Spānijas starptautiskās brigādes biedriem, un Džoana viegli nokaunas viņa vietā. Kad dzejolis ir galā, vīrietis sāk runu, uzsverot nepieciešamību nogādāt Spānijā konservus un sakot, ka Spānijas krišana fašisma rokās var nozīmēt, ka tai sekos arī Francija un Lielbritānija. Džoana pārlaiž skatienu pūlim, labi zinādama, ka patiesībā meklē Leo, kaut arī mēģina to noslēpt.

Beidzot Džoana pamana viņu kādu sprīdi aiz paštaisītās skatuves. Visu savu uzmanību Leo ir pievērsis runātājam, ik pa brīdim mādams ar galvu un beigās, kad runa ir galā, aplaudēdams līdz ar pārējiem. Džoana noskatās, kā runātājs nokāpj no kastes un pakrata viņa roku, tad abi pārmij kādu vārdu un viņa vietā kāpj Leo. Viņa acis uz mirkli pievēršas Sonjai, un viņš viegli pieliec galvu par zīmi, ka ir pamanījis māsīcu, tad ļauj acīm aizslīdēt pie Džoanas. Viņas ķermenis notrīc, pēkšņi atceroties Leo lūpu pieskārienu, un viņai nākas novērst skatienu, taču jau nākamajā brīdī Leo vairs neskatās uz Džoanu. Viņš stāv uz koka kastes un pārlūko demonstrantus. Viņš neceļ roku un neprasa klusumu; viņš vienkārši gaida.

"Es piedzimu Krievijā,” viņš sāk, “taču uzaugu galvenokārt Vācijā.” Viņa vārdi ir mierīgi un pārdomāti, it kā viņš zinātu, ka nekāda retorika nebūs vajadzīga. Viņš vienkārši pastāstīs sanākušajiem savu stāstu, un viņi to klausīsies - ne tikai tāpēc, ka no viņiem tas tiek gaidīts, bet arī tāpēc, ka viņiem tas ir jāzina.

Leo stāsta par šausminošo depresiju Vācijā pēc kara, par gadu desmitiem augošajiem nemieriem ielās, kurus 1929. gada ekonomikas krahs gandrīz pārvērta anarhijā. Tad viņš pastāsta par nacistu demonstrācijām Leipcigas Universitātē, kur studējis 30. gadu sākumā, un parāda kādu rētu uz apakšlūpas un otru uz pieres. Viņš saka, ka vienā no šīm demonstrācijām pie viņa žaketes tika pamanīta Reichsbanner^2 piespraude, un tas lika

kādam Sturmabteilung^3 militāristam noraut viņam no acīm brilles, sašķaidīt tās ar kāju, bet pašu Leo iemest uz galvas upē.

Viņš uz brīdi apklust, pūlis sāk sačukstēties un mīņāties, gatavojoties turpinājumam. Šo troksni Džoana pazīst no skolas sanāksmēm; tā cilvēki uzvedās, patiešām pievēršot uzmanību runātajam, kamēr viņas pašas domas nereti aizklīda no skolā notiekošajām lūgšanām un paziņojumiem, un arī tagad Džoana jūt, ka nevar vien atraut acis no Leo, ne uz mirkli, pat tad ne, kad Sonja nošņāc viņas vārdu, mudinot pacelt transparentu, pat tad ne, kad autobusa šoferis pasper soli atpakaļ, lai labāk redzētu notiekošo, un uzkāpj viņai uz kājas. Tagad viņa redz, kas Leo padara atšķirīgu no citiem cilvēkiem, kas viņā ir tāds, kā nav citos, kas liek cilvēkiem klausīties, kad viņš runā: tā ir pilnīgā pārliecība par savu patiesību.

Viņš pastāsta pūlim, ka nacisti pie varas tika mēnesi pēc viņa iemešanas upē un pret viņiem nebalsoja neviena pati partija. Riebums viņa balsī šajos vārdos ir gandrīz sataustāms. Džoana jūt, kā uz skausta saslienas matiņi. Tajā pašā dienā viņš pievienojās Komunistiskajai partijai un divdesmit gadu vecumā pameta savas mājas un valsti. Drīz vien pēc tam tika nodedzināts Reihstāgs, iznīcinot pēdējās Vācijas demokrātijas paliekas. Tobrīd Hitlers bija pievērsies komunistu iznīcināšanai, pārējo izlēmis atlikt uz vēlāku laiku.

“Tas ir fašisms,” Leo paziņo savas runas beigās, nepaceldams balsi, tomēr šķietami pamanīdamies ieskatīties sejā ikvienam no sanākušajiem. “Kad pienāks īstais brīdis, visiem un ikvienam no jums, šeit esošajiem, būs jāizlemj, kurā pusē stāvēt. Mums būs jāizšķiras.”

Viņš nokāpj no platformas, aplausu vētras pavadīts, un paceļ roku pateicībā par atbalstu, taču viņa lūpas nepaveras smaidā.

Sonja no Džoanas paņem otru transparenta pusi un sarullē to, acīmredzami neapmierināta, ka Džoana to nav turējusi tik apzinīgi, kā viņa būtu gribējusi.

“Kā jums patika?" Leo jautā, pienācis pie viņām un uzlicis roku Sonjai uz pleca.

Sonja palūkojas uz viņu ar tādu sejas izteiksmi, kas Džoanai atgādina, ka šis ir ne vien Leo, bet arī Sonjas stāsts. "Ļoti aizkustinoši,” Sonja saka, un viņas balss ir zemāka nekā parasti. Mierīgāka.

“Aizkustinoši?” viņš sarauc pieri, acīmredzami neapmierināts ar atbildi. “Es biju gribējis teikt saviļņojošu runu.”

Sonja pārgriež acis un maigi uzsit viņam pa roku. “Tu esi tāds perfekcionists, Leo. Vai tad tu nedzirdi? Man jau šķiet, ka tā viņus tīri labi saviļņoja.”

Leo, negribīgi piekrītot, paloka galvu, bet tad Sonjas uzmanību piesaista viens no jauniešiem, kuru Džoana ari iepriekš ir redzējusi viņai līdzās. Leo slepus saņem Džoanas roku un pavelk viņu sāņus. "Tu Sonjai neesi neko teikusi?” viņš saka, tad noklust. “Par vakardienu, tas ir.”

Džoana pakrata galvu. “Es gribēju, bet...”

“Labi,” viņš nočukst. “Nesaki neko. Vēl ne. Es labprātāk par to pateiktu viņai pats.”

Tas Džoanu mazliet pārsteidz, taču viņa nospriež, ka kopumā tā ir laba zīme, jo Leo vakardienas notikumus uzskata par pietiekami nopietniem, lai par tiem pastāstītu Sonjai pats. Galu galā Leo savu māsīcu pazīst daudz labāk nekā viņa. Džoana palūkojas uz Sonju, kas nu ir iegrimusi sarunā ar vienu no jauniešiem (Dānieļu, iespējams), uzlikusi plaukstu viņa rokai, tad atmet galvu pēkšņā smieklu lēkmē. “Labi,” Džoana saka. “Ja tu tā vēlies.”

“Vienkārši Sonjai ir...” Viņš pieklust. “Nu, to varētu saukt par aizsargāšanas tieksmi.”

“Aizsargāšanas?” Džoana gandrīz iesmejas par šādu iespēju, jo netic, ka Sonjai vai kādam citam varētu šķist, ka Leo būtu jāaizsargā. Viņa uzvedība ir tik pārliecinoši neaizskarama, un Džoana nevar ne iedomāties, ka viņam jebkad varētu draudēt kādas briesmas. Pavisam noteikti ne no viņas.

Leo nesmejas. Viņš sarauc pieri un nolaiž skatienu pie abu kopā savītajiem roku pirkstiem - pūļa viļņošanās ir likusi viņiem pienākt tik tuvu vienam pie otra, ka nevienam citam šī sadošanās rokās nav redzama. “Viņas māte patiesībā nenomira no gripas, tu zināji?” Viņš atkal pieklust. “Tā viņa tev teica, vai ne?”

“Plaušu karsoņa.”

Leo pamāj. “Tuvu.”

“Kas tad notika?”

“Pašnāvība. Sālsskābe.” Viņš maigi atraisa pirkstus un ļauj Džoanas rokai noslīdēt lejā. Leo novēršas palūkoties, vai Sonja joprojām ir aizņemta savā sarunā, un tā ari ir. “Ļoti sāpīgs veids, kā mirt.”

“Kāpēc?”

Leo palūkojas uz viņu. “Neskaidro un neatvainojies. Vai tad tā nesaka Anglijā?”

Džoana sarauc pieri, īsti nespēdama aptvert viņa domu.

Leo nopūšas. “Neviens nezina, kāpēc tā notika. Sonja viņu atrada, atnākusi mājās no skolas. Sonjai bija tikai astoņi gadi. Tad viņa pārcēlās dzīvot pie mums. Veselu gadu viņa naktis nespēja aizmigt.”

“Ā,” Džoana nosaka un pieklust. Viņa jūt dedzinošu, smacējošu sajūtu kaklā un kaunēdamās saprot, ka balsi ir aizspiedušas asaras. “Tad es nebrīnos, ka viņa tik ļoti cenšas tevi pasargāt.”

Leo palūkojas uz Džoanu. “Mani?” Viņš pēkšņi iesmejas un pakrata galvu, it kā Džoana būtu pateikusi kaut ko nedzirdēti muļķīgu un naivu. Savā ziņā tā ari ir, lai gan viņa pati to sapratis tikai vēlāk. Jo tagad Leo ir beidzis smaidīt. “Viņa nemēģina pasargāt mani,” viņš čukst, lūpām maigi pieskaroties viņas vaigam. “Viņa sargā pati sevi.”

PIRMDIENA, plkst. 10.38

Kembridžas apgabala policija

Vecākajam konsteblam

Ser,

vēlos ziņot, ka Kembridžas Bērlijstritas Kooperatīvu zālē 1937. gada 10. oktobri (sestdienā) notika Pilsētas un universitātes Komunistiskās partijas organizēts maršs "Palīdzēsim Spānijai" (ar reklāmu laikrakstā Cambridge Daily News) . Tajā uzstājās divi runātāji, un abi saņēma lielas ovācijas no aptuveni simts klātesošajiem. Tas bija Viljams MIČELS no Jēzus koledžas Kembridžā, par kuru rakstījām iepriekšējos ziņojumos MI5, un ari otrs runātājs, kurš atstāja dziļi antifašistiski noskaņota cilvēka iespaidu Vācijā pavadīto jaunības gadu dēļ, taču līdz šim viņš mums nav bijis zināms.

Tieši šī otrā runa mūs ieinteresēja visvairāk, jo runātājs ļoti sekmīgi izmantoja savu personisko pieredzi, lai iedvesmotu demonstrācijas dalībniekus. Dažu nākamo dienu laikā mēs sagatavosim pilnu indentifikācijas ziņojumu.

Kopumā jāteic, ka ir vēlams turpināt pievērst viņiem uzmanību, taču šobrīd, manuprāt, vēl nevajadzētu spert tālākus soļus pret runātājiem vai pasākuma dalībniekiem.

Niks paņem no Džoanas rokām papīra lapu. “Kas tas?” "Tas ir policijas ziņojums par protesta demonstrāciju, kuru jūsu māte nupat aprakstīja,” Adamss saka. “Tajā norādīts, ka otrs runātājs bija sers Viljams Mičels.”

“To es redzu,” Niks atcērt, “bet ko tas nozīmē? Kāds tam sakars ar mums? Jūs solījāt nevilkt laiku.”

Hārta palūkojas uz viņu. “Mēs iezīmējam kopainu,” viņa saka. “Kā jau paskaidroju jūsu mātei šī procesa sākumā, mums nepieciešams...”

“Bet es neesmu redzējis nekādus pierādījumus. Viss, ko jūs līdz šim esat mums rādījuši, ir policijas ziņojumi, kuros viņa nemaz nav pieminēta. Tā ir vienkārša iebaidīšana. Tiem ziņojumiem nav nekāda sakara ar viņu.” Mirklis klusuma. “Un tā videokamera patiešām ir vajadzīga?”

Hārta sakniebj lūpas. “Ja vēlaties iesniegt oficiālu sūdzību, jums ir tādas tiesības.”

“Ļoti labi. Tad es...”

“Ai, nē, Nik,” Džoana viņu pārtrauc, lai gan zina, ka tas Niķu tikai nokaitinās. Ir ļoti sāpīgi redzēt, kā tevi aizstāv pašas dēls, vienalga, cik pieaudzis viņš būtu. “Viss kārtībā. Lūdzu! Necel traci.”

Viņa zina, ko domā Niks: ka viņš gan tiktu ar visu galā, ja vien Džoana to ļautu, tāpat kā viņš bija izdarījis pēc tēva nāves, aizlidojot uz bērēm un atsakoties pamest Austrāliju, nesaņēmis solījumu, ka viņa ieradīsies ciemos. Tolaik viņš jau dzīvoja Anglijā, tur bija arī visi viņa draugi un karjera, turklāt rudenī viņš gatavojās precēties un nekādi nesaprata, kāpēc māte atsakās atbraukt. Niks lūdza viņu ierasties vismaz uz kāzām, mēģinādams pierunāt māti, uzaicinot Džoanas māsas bērnus, savus brālēnus un māsīcas, kurus pirmoreiz bija saticis tikai Lellijas tantes bērēs neilgi pēc pārcelšanās uz Angliju. Un vai tad Džoana nebija mūždien teikusi, ka ļoti vēlas satikt savus māsas bērnus? Pat ja viņi jau bija pieauguši. Vecāki par Niķu.

Džoana viņam bija teikusi, ka tas nav iespējams: viņa ir par vecu, viņai bail no lidošanas, ir pagājis pārāk daudz laika; taču beigās Niks viņai nopirka lidmašīnas biļeti kā pārsteigumu un pateica, ka arī pats lidos kopā ar Džoanu, lai pavadītu viņu uz Angliju, un tikai tad Džoana saprata, cik daudz tas patiesībā Nikam nozīmē, un viņai vairs nebija izvēles. Viņai nācās lidot, lai cik ļoti tas viņu biedētu.

Tomēr Džoana nebaidījās no lidošanas, kā bija teikusi Nikam. Viņa baidījās no ierašanās, baidījās, ka viņas pase tiks pētīta pārāk rūpīgi.

Un vēl viņa baidījās, ka vairs negribēs lidot projām.

Pēc Niķa kāzām Džoana aizbrauca atpakaļ uz Austrāliju, taču palika tur tikai tik ilgi, lai pārdotu māju, sakravātu mantas un tad atkal atgrieztos Anglijā. Pirmās atbraukšanas viegluma nomierināta, viņa nopirka mājiņu Sidkapā, divdesmit minūšu brauciena attālumā no Niķa un Brionijas dzīvokļa Blekhītā. Brionija tobrīd bija stāvoklī, un Niks šķita priecīgs, ka Džoana ir līdzās un var palīdzēt ar padomiem par bērnu krēsliņiem un ratiņiem, par barošanu ar krūti, aizmirsis, ka patiesībā viņa pati neko daudz par to nevarēja zināt. Tas bija brīnišķīgs laiks, tomēr viņa bija pārāk bezrūpīga.

Viņai vajadzēja zināt. Viņa nedrīkst ļaut Nikam sevi tā aizstāvēt. “Viss kārtībā, Nik.”

“Mammu,” Niks viņai aizrāda. “Kāpēc tu vienmēr tā dari? Kāpēc neļauj man par tevi parūpēties?”

Džoana paceļ roku, lai viņu apturētu, tad šaubīdamās to nolaiž. Viņa pagriežas pret Hārtu. “Mēs varētu mirkli pabūt divatā? Es un Niks.”

Hārta kādu brīdi pārdomā viņas lūgumu. Adamss atkal ir iekārtojies istabas stūrī, pievērsies videokamerai, kas ir nolikta uz statīva un aprīkota ar lielu mikrofonu. Viņš sēž Džoanas iecienītajā klubkrēslā un malko tēju no vienas no viņas vecajām Če Gevaras krūzītēm, un Džoana zina, ka šis simbols nav pagājis Adamsam secen. Viņš nolaiž krūzīti. “Tas būtu ļoti neparasti.”

Niks velta viņam niknu skatienu. “Visa šī lieta ir ļoti neparasta. Vai jūs vispār esat pateikuši par viņas tiesībām? Māte nav pat saņēmusi jurista palīdzību.”

“Viņa atteicās. Mēs piedāvājām.”

“Jums vajadzēja uzstāt.”

Adamss mirkli vilcinās, tad paliecas uz priekšu un nospiež pogu, liekot sarkanajai gaismiņai kamerā izdzist. Viņš pieceļas kājās un pamāj Hārtai, mudinot viņu nākt līdzi. “Jums ir piecas minūtes,” viņš saka.

Kad viņi ir palikuši vieni, Džoana pagriežas pret dēlu. “Man tev kas jāsaka.”

“Nē, tev nekas nav jāsaka,” viņš čukst, paliecies uz priekšu, taču viņa balss skan neatlaidīgi un stingri. “Mammu, tev tas nav jādara. Tu vari viņiem stāstīt par to Leo, cik vien gribi, bet tas taču nav būtiski. Es zinu, ka tu neko sliktu neesi izdarījusi. Tas nav nekāds noziegums, ka tev universitātē bija krievu puisis, pat ja man šķiet mazliet savādi to dzirdēt.”

Džoana atver muti, tad atkal to aizver. Viņa nespēj pateikt vārdus, ko gribētu.

Niks skatās uz viņu, satver viņas plaukstas savās rokās. “Vienkārši pasaki viņiem, ka tev ir jāredz kādi konkrēti pierādījumi, kaut kas vairāk par šim muļķībām. Kad viss būs galā, mēs varēsim ķerties pie tava labā vārda atgūšanas. Viņi redzēs, ka ir pieļāvuši kļūdu.”

Iestājas klusums.

“To tu vari, vai ne?”

Džoana palūkojas uz savām rokām. Niķa piere ir saraukta rūpēs.

"Vai ari tu gribi, lai to izdaru es? Varu to pateikt tavā vietā, ja tev tā patiktu labāk.”

Džoana lēni pašūpo galvu. Es nevaru, viņa vēlas sacīt. Es nevaru. Taču vārdi nenāk pār lūpām.

“Mammu?”

Pirms viņa to redzēja pati savām acīm, Džoanai nebija ne jausmas, cik daudz pūļu prasa darbošanās kreisi noskaņotā politiskā grupā. Viņa nebija zinājusi, cik daudzās nebeidzamās sanāksmēs ir jāpiedalās, cik grāmatu jālasa un jāpārspriež, jāapstrīd, jāvicina gaisā un tad dusmās jāatmet malā. Viņa zināja, ka Leo un Sonja šajās tikšanās pavada daudz laika, taču Džoana vienmēr bija domājusi, ka viņi to dara tāpēc, ka sanāksmes ir ne vien nepieciešamas, bet ari patīkamas. Viņa nebija gatava tajās valdošajai nopietnībai. •

Pirmoreiz uz grupas tikšanos viņa ierodas kopā ar Leo. Kopš pirmā skūpsta nu jau ir pagājušas vairākas nedēļas, un Sonja par to ir informēta, tiesa, iztiekot bez detaļām. Džoana iet viņam līdzi, jo vēlas uzzināt, ko tādu Leo īsti dara, kas tik bieži atņem viņu Džoanai, pat ja Leo ir brīdinājis, ka sanāksme viņai var nepatikt. Viņš ieved Džoanu vienā no vecajiem Jēzus koledžas pagalmiem, tad pa koka kāpnēm viņi uzkāpj uz nelielu istabu trešajā stāvā un atver sarkani nokrāsotas koka durvis, atklājot cigarešu dūmu mākoni un aptuveni desmit cilvēkus, kas apsēdušies uz grīdas un sarunājas. Sonja stāv pie loga, piespiedusies negaisa mākoņu krāsas aizkariem. Viņai mugurā ir pieguloša zila kleita, un viņa smēķē cigareti. Kad telpā ienāk viņi, Sonja izņem cigareti no mutes, ļauj piemiegto acu skatienam pārslīdēt no Džoanas pie Leo, tad atpakaļ pie Džoanas, pirms pasmaida un pastiepj roku sveicienam.

“Džoana!” viņa līksmi iesaucas. “Ko tu šeit dari?”

Leo ir novilcis jaku un nu uzkar to uz loga bultas. “Es viņu atvedu. Es jau teicu, ka varbūt tā darīšu.”

Sonja palūkojas uz Leo un vēlreiz paceļ cigareti pie lūpām, nomurminādama kaut ko svešā valodā, laikam vāciski vai krieviski, Džoana nospriež, un tas liek Leo atbildēt ar aprautu skaņu, kas izklausās drīzāk pēc šņāciena nekā vārda.

Sonja nobola acis un izpūš dūmu mutulīti, tad aizgriežas, uz brīdi it kā apturot laiku, līdz atkal pasmaida un paņem Džoanu aiz rokas. “Nāc,” viņa nosaka agrākajā sazvērnieciskajā balsī, aizvada Džoanu pāri istabai un norāda, ka arī viņai jāapsēžas uz grīdas blakus Sonjai pie loga.

Džoana brīdi vilcinās un pagriežas atpakaļ pret Leo, lai pārliecinātos, ka viņam nav iebildumu palikt vienam, taču viņš jau sarokojas ar gaišmatainu vīrieti, kuru Džoana tagad pazīst kā Viljamu - otru “Palīdzēsim Spānijai” mītiņa runātāju. Pamanījis viņu tur stāvam, Leo vienkārši pamāj ar roku, mudinot Džoanu apsēsties. Viņa sajūt, kā piesarkst kakls, un palūkojas apkārt, cerot, ka neviens nav pamanījis šo žestu. Džoanai par prieku izskatās, ka neviens, šķiet, to nav redzējis, līdz viņa pagriežas pret Sonju un pamana, ka draudzenes parasti nevainojami taisnās uzacis ir salīkušas divos ķīļos.

Džoana pazīst šo sejas izteiksmi. Pāris reižu viņa to ir redzējusi arī iepriekš, kad mēģināja ar Sonju runāt par Leo. Šis skatiens viņai šķiet ironisks, pamācošs. Uz mirkli Džoana vēlas, kaut nemaz nebūtu šurp nākusi. Tā nav viņas vieta, tā ir Leo un Sonjas vieta. Tomēr Džoana apsēžas uz spilventiņa Sonjai pie kājām. Ja Leo nebūtu noraidījis šādu iespēju, viņa droši vien domātu, ka Sonja kaut kādā ziņā ir greizsirdīga, bet Leo viņai tika teicis, ka tāda iedoma ir muļķīga. Sonja nav no greizsirdīgajām. Viņa vienkārši grib sevi pasargāt. Lai ko tas nozīmētu. Iespējams, viņai būtu vieglāk, ja Sonja patiešām būtu greizsirdīga, jo tad Džoana vismaz zinātu, ko iesākt. Viņa varētu parunāt ar Leo māsīcu un pārliecināties, ka viņa nejūtas atstāta novārtā. Tagad viņa tikai nolūkojas, kā Sonja izliecas pa logu, lai nodzēstu cigareti pret sienas ķieģeli, tad nomet to lejā un uz brīdi noskatās cigaretes bezrūpīgajā novirpuļošanā puķu dobē.

“Kas tagad būs?” Džoana jautā, vēlēdamās pārtraukt starp viņām samilzušo klusumu.

“Gaidīšana,” Sonja strupi atbild, tad atmaigst un pieliecas tik sazvērnieciski tuvu Džoanai, ka var gandrīz sagaršot tabaku Sonjas izelpā. Viņa pamāj ar zodu Leo sarunbiedra virzienā, tā paša, kuru Džoana atpazīst no demonstrācijas. “Starp citu, iesaku paturēt acis Viljamu. Viņš burtiski dievina Leo."

Džoana sarauc pieri, īsti nesaprazdama, kāpēc Sonja tā smīn, tomēr viņa redz, ka tas ir samierināšanās mēģinājums, tāpēc nesāk neko prašņāt, bet gan neizpratnē pateicīgi pasmaida, noskatīdamās, kā Viljams uzsit Leo pa muguru un uzliek otru roku uz līdzās stāvoša jauna vīrieša pleca, kuram šis pieskāriens liek vai salēkties. “Kas viņš ir?”

“Ruperts,” nočukst Sonja. “Tu pie viņa pieradīsi.”

Kad visi ir ieradušies un durvis ir cieši aizvērtas, Leo paziņo, ka šīvakara sanāksmes mērķis ir apspriest britu presē publicētos ziņojumus par Maskavas procesiem^4. Viņam izdevies no doktora darba vadītāja iegūt pirmās tiesas izrakstu, un nu Leo sanākušajiem balsi nolasa, kā Zinovjevs, kādreizējais Komunistiskās Internacionāles vadītājs, kurš 1917. gada revolūcijā stāvēja līdzās Ļeņinam, ir atzinis savu vainu apsūdzībās par teroristiskas organizācijas veidošanu nolūkā nogalināt Staļinu un citus Padomju valdības locekļus.

Viņa parakstītās atzīšanās lasījums ilgst aptuveni desmit minūtes, kuru laikā neviens, šķiet, pat neelpo. Visi uzmanīgi klausās Leo vārdos. Kad viņš beidz lasīt, sēdošie klausītāji sačukstas, taču neizskatās, ka kāds būtu gatavs izteikties pirmais. Džoana zina - viņai kā jauniņajai vajadzētu paklusēt, tomēr viņa nesaprot, kāpēc neviens neuzdod acīmredzamo jautājumu. Viņa iekožas mēlē un bridi dīdās, līdz tomēr vairs nespēj apvaldīties. Viņa ieklepojas un tēloti vienaldzīgā balsī noprasa: “Tātad jums šķiet, ka Staļins piespieda viņam to visu pateikt?’’

Tiklīdz izteikusi šos vārdus, Džoana saprot, ka to jautāt nevajadzēja. Viņa tobrīd vēl nezināja, ka par Staļinu šajā sabiedrībā nerunā kā par dzīvu cilvēku, kurš varētu būt par kaut ko vainojams. Šeit viņš noteikti nav nekāds pasaku vilks. Tādu jautājumu viņa būtu varējusi uzdot Leo, esot ar viņu divatā, bet ne šo viņai tikpat kā nepazīstamo cilvēku priekšā. Leo palūkojas uz Džoanu, un lampas gaisma asi atspīd no viņa brillēm. Viņa jūt Leo auksto, neapmierināto skatienu un nokaunas, ka ir viņu tā pievīlusi, tomēr šāda Leo reakcija viņu mazliet arī aizskar. Jautājums taču patiesībā bija ļoti pamatots.

“Protams, ne,” Leo beidzot nosaka. “Šīs atzīšanās ir sniegtas no brīvas gribas, ko noliedz tikai tie Rietumu preses pārstāvji, kuru vienīgais mērķis, šķiet, ir PSRS diskreditēšana.” Viņš parausta plecus. “Zinovjeva nāvessods bija pilnībā nepieciešams, lai aizsargātu revolūciju.”

Šādu balsi Leo, runājot ar viņu, vēl nebija lietojis, un Džoana jūt, kā viņas pulss paātrinās vēlmē aizsargāties. Viņa nesaprot, kāpēc neviens cits viņai nepievienojas un neatbalsta. “Bet var taču saprast, kāpēc cilvēki saka, ka dažas šīs atzīšanās vienkārši nav ticamas.”

“Kurš to saka?”

Džoana apmulsusi noskatās uz viņu, pārliecināta, ka atbildi uz šo jautājumu Leo zina ne sliktāk par viņu pašu. “Prese. Lielākā daļa cilvēku Anglijā.”

Pauze. Leo neskatās uz viņu, bet gan ļoti uzmanīgi noliek procesu dokumentus uz grīdas sev pie kājām. “Tad viņi palīdz noziedzniekiem. Visu šaubīgo šajās atzīšanās ir ievietojuši valsts ienaidnieki, kuri mēģina diskreditēt valdību. Tas patiesībā ir visai vienkārši.”

Džoana atspiežas pret sienu, cenšoties neizskatīties tik ļoti neapmierināta, kā patiesībā jūtas. Saruna turpinās ar diskusiju par to, ciktāl nāvessoda piespriešana nodevējiem ir attaisnojama kopējā labuma vārdā. Cik tālu var sniegties slikta rīcība, lai joprojām iespētu kļūt par labu? Un kurā bridi kopējais labums spēj izmainīt pastāvošo līdzsvaru? Kad sarunas par šo tēmu ir ievilkušās gandrīz stundas garumā, sanāksme tiek pārtraukta tējas pauzei, ko Džoana redz kā labu iespēju izslīdēt ārā, nepievēršot sev lieku uzmanību. Viņa sāk vākt mantas, taču tad klāt pienāk Leo un notupstas blakus, neļaujot viņai izšmaukt. “Džo-džo,” viņš saka klusi, samiernieciski. “Neuztver tik personiski visu, ko es šeit saku, labi?”

Džoana nošņaukājas. Viņa dusmojas uz Leo un grib, lai viņš to zina. Pat ja viņš domā citādi, to nevajadzēja teikt tik asi. "Kā es varu neuztvert to personiski?”

“Ja arī mēs šeit neesam vienisprātis par kādu jautājumu, tās ir tikai politiskas debates. Vienkārši konstruktīva diskusija. Neko citu mēs šeit nedarām. Mēs meklējam sistēmu, kas darbojas. Un nedrīkstam pieļaut, lai emocijas stājas ceļā progresam.” Viņš apklust un maigi noglāsta viņas vaigu ar delnu. “Tieši tāpēc jau mēs rīkojam šīs tikšanās.”

Viņa negribīgi uzsmaida. “Tu laikam man labāk patic, kad esi viens,” viņa atbild, jokodama tikai daļēji.

Šis vīrietis viņai ir īsta mistērija. Pēdējās nedēļās viņi kopā ir pavadījuši ļoti daudz laika, taču joprojām ir brīži, kad Džoanai nākas sev jautāt, vai viņa vispār pazīst Leo. Viņa vēlētos palūgt padomu Sonjai ne tikai tāpēc, ka viņa savu brālēnu pazīst labāk nekā jebkurš cits, bet ari vienkārši kā draudzenei. Taču nākamajās dienās un nedēļās katrreiz, kad Džoana šķiet atradusi piemērotu bridi, lai sāktu par to runāt, atklājas, ka viņa tomēr nespēj. Viņa nezina, kāpēc tā, vienkārši jūt, ka tā būtu slikta doma. Leo un Sonja ir kā brālis un māsa. Iespējams, tā viņiem būtu pārāk intīma, pārāk personiska tēma. Vai varbūt Džoana vienkārši negrib runāt par Leo, jo apzinās, cik trausla viņa sajustos pēc šādas atzīšanās. Viņa vēlas sevi mazliet pasaudzēt.

Tas Džoanu patiešām uztrauc. Nedaudzajās reizēs, kad viņa ir mēģinājusi no Leo iegūt vismaz kādu vārdu par viņa jūtām, viņš vienkārši atbild, ka cilvēki nedrīkst pakārtot saprātu emocijām, un viņa katrreiz no jauna negribot piekrīt. Galu galā tieši tā viņa agrāk bija domājusi. Racionāli viņa tā uzskata joprojām, būdama ievadīta saprāta reliģijā. Taču tad Džoana atceras zem gultas paslēpto “Kembridžas romantiskās dzejas antoloģiju” (viņa sev atgādina, ka grāmata ir jāatdod bibliotēkā, vēl pirms soda nauda kļūst ārprātīgi liela) un zina, ka patiesībā nemaz nav par to pārliecināta.

Iekšējās pārdomas ir likušas Džoanai izlemt, ka viņa ar Leo nepārgulēs, iekams viņš nebūs pateicis, ka mīl viņu, turklāt Džoana nedrīkst viņu uz to mudināt un paziņojumam jānāk no sirds. Pats Leo par šo lēmumu nezina un ikvienā kopīgajā vakarā lūdz Džoanu pavadīt nakti ar viņu, bet Džoana katrreiz atsakās. Viņu attiecības tāpēc ir mazliet iestigušas, taču viņai tas nerada nekādas neērtības. Drīzāk pat palielina attiecību asumu. Liek abiem būt modriem.

Beigās par šo tēmu pirmā ierunājas Sonja. Kādurīt viņa ierodas pie Džoanas vēl pirms brokastīm ar iepriekšējā vakara drēbēm un draudzenes kažoku mugurā. Kad Džoana, atbildot viņas klauvējieniem, atver durvis, Sonja izņem no somiņas divas olas un pasniedz vienu viņai. “Atnesu brokastis. Mīksti vārītas.”

“Kur tu biji?”

“Pie Daniela.”

Džoana saviebjas. Viņa atgriežas gultā un uzvelk segu līdz degunam. Joprojām ir agrs, un istaba ir auksta. “Tas ir tas puisis ar lielo degunu no gājiena?”

“Ar romiešu degunu,” Sonja viņu pārlabo. “Nē, tas ir Toms. Daniels ir tas ar ideālajām rokām. Studē vēsturi Pembrokā. Spēlē lauka hokeju. Jūs laikam vienreiz satikāties.”

“Ā, tas. Nedomāju, ka viņš tev joprojām patīk.” Džoana pēkšņi uzlūko Sonju. “Jūs...?”

Draudzenes sejai pārslīd viltīgs smaids. Viņa ieiet Džoanas virtuvitē un sāk rakņāties skapīšos virs izlietnes. “Kur tev ir olu trauciņi?”

"Man tādu nav.”

Sonja lūdzoši paceļ rokas. “Kā tad tā?” Viņa atgriežas guļamistabā, sakrustotām kājām apsēžas uz grīdas un sāk lobīt olas čaumalu, atklājot tās nevainojami balto iekšieni.

“Tu jau esi to darījusi?” Džoana uzmanīgi noprasa.

"Ko tad?”

“Nu, tu zini.”

Sonja atspiežas pret sienu. Viņai mugurā joprojām ir Džoanas kažoks, kuru viņa apmetusi sev apkārt kā smalku segu. “Protams. Vairākkārt. Gribēju ātrāk tikt ar to galā.” Viņa uzmet skatienu Džoanai. “Nesaki, ka tu vēl gaidi.”

Džoana pakrata galvu. "Ne jau principa pēc. Es vienkārši neesmu...”

Sonja pasmaida. “Es tavā vietā nesacerētos,” viņa saka.

“Kā tu to domā?”

“Leo nav tāds kā citi. Viņam ir augsti principi. Nesamaitājams puisis.”

Džoana paceļ uzacis, dzirdot šos vārdus, taču neiebilst viņai, nospriežot, ka nebūtu labi aptraipīt Sonjas gaišo priekšstatu par vecāko brālēnu.

Sonja neapmierināti viņu uzlūko. "Tu nedomā ēst savu olu?”

“Vēl par agru,” saka Džoana. “Apēdīšu vēlāk.”

“Dari, kā zini.” Viņa uzmanīgi iekožas olā un nesteidzīgi izbauda tās garšu, vienlaikus stāstot Džoanai par kokteiļiem, kurus dzērusi ar Dānieļu, un kā viņš Sonjai promejot apjautājās, vai viņa gadījumā nebūtu ar mieru svētdien papusdienot ar viņu un vecākiem. “Viņš ir traki smieklīgs,” viņa nosaka, it kā neticēdama, ka Danielam patiešām varētu būt ienācis prātā, ka Sonja gribētu satikt viņa vecākus. “Man gan nešķiet, ka viņš pats to apzinās.”

Džoana pasmaida un aizgriežas, iegremdē galvu spilvenā, ļauj Sonjai runāt. Viņai nav nekas pretī vēl necelties, gulēt zem segas un izbaudīt kādu sajūtu, par kuru viņa Sonjai gan nestāstīs: prieku par to, ka viņa par Leo zina vismaz šo vienu faktu, kas Sonjai ir slēpts.

Dažās nākamajās nedēļās Džoana vēl vairākkārt dodas uz sanāksmēm ar Leo, tiesa, tagad viņa ir piesardzīgāka nekā pirmajā reizē. Džoana zina, ka viņa šeit neiederas, jo nav partijas biedre, tāpēc cenšas būt pieklājīga un piekāpīga, lai nepateiktu neko nepiedienīgu.

Šīvakara tēma ir Spānijas pilsoņu karš, un Viljams cenšas pierunāt pārējos, ka arī viņiem vajadzētu doties turp un pievienoties republikāņu spēkiem starptautiskajā brigādē. Viņam līdzās, kā parasti, sēž Rūperts, ģērbies smalkā, ogļu pelēkā uzvalkā, un pavada katru Viljama vārdu ar sparīgu galvas mājienu.

“Mēs jau esam tur zaudējuši daudzus mūsu puišus,” viņš paziņo. “Kornfordu, Volisu...” Viņš mēģina atcerēties vēl kādu vārdu.

“...Jeitsu...” piebalso Rūperts.

“Jeitsu,” atkārto Viljams. “Un neskaitāmus citus,” viņš piebilst, ar plašu rokas vēzienu norādot uz šiem bezvārda brīvprātīgajiem. “Viņu upuris nedrīkst būt bijis velts.”

Cik bērnišķīgs viņš izklausās, nodomā Džoana, cik neīsts. Viņš ir Kembridžā, sēž šajā istabā (jā, uz grīdas, bet visādi citādi te ir komfortabli), kur viņam nedraud nekāda vardarbība, kur tuvumā nav ieroču, kur uz šķīvja stāv cepumi, un tomēr Viljams runā kā daudzas cīņas pieredzējis kara varonis.

Viņa izjūt atvieglojumu, kad beidzot ierunājas Leo. “Tas ir karš. Tā vai citādi tajā visi mirst velti.”

“Ne tad, ja mēs tur novāksim vairāk viņējo.”

Leo noklakšķina ar mēli. “Tā nav kāršu spēle. Uzvarētājus nenosaka savāktie punkti.”

Atkal ierunājas Rūperts: “Bet Viljamam taisnība. Arī izvairoties nav iespējams uzvarēt karā.”

“Tieši tā.”

“Nezināju, ka tu esi tāds pacifists,” Leo uzrunā Sonja, sakrustodama savas garās, tumšajās zeķēs ietērptās kājas un izbārstīdama uz paklāja cigarešu pelnus.

Leo parausta plecus. “To es arī neteicu. Es vienkārši saku, ka pats labprātāk karā nedotos. Kurš tad gribētu to darīt?” “Bet, manuprāt, mums nav citas iespējas. Mums ir jāiet,” paziņo Viljams. “Tas ir mūsu pienākums. Tu pats to teici. Mums ir jāizdara izvēle. Ja tagad neapturēsim fašismu, tas pārņems visu Eiropu. Ikvienam ir jāizvēlas.”

“Pasauli var mainīt arī citādi,” saka Leo.

Viljams aprauti iesmejas. "Var jau būt,” viņš piekrīt, “bet šis ir ātrākais veids.”

Atbildes vietā Leo izņem no kabatas cigareti. Kad viņš to aizdedzina, Džoana redz, ka viņa skatiens uz mirkli pievēršas Sonjai.

“Aiziet, Leo,” pēc acumirklīgas vilcināšanās nosaka Sonja, tad atlaižas uz paklāja un izpūš gaisā lēnu dūmu spirāli. “Es redzu, ka tu nevari vien sagaidīt, kad varēsi to pateikt.”

Visi skatās uz Leo. Džoana sarauc pieri, pēkšņi pamanījusi, ka Leo ir novērsies no viņas, apzināti izvairās no viņas skatiena. “Ko tu mums teiksi?” viņa jautā.

“Ai!” saka Sonja un noraugās uz Džoanu, pielikusi roku mutei, it kā būtu pateikusi kaut ko aizliegtu, un ļaujot pierē atkal parādīties rūpju krunciņai. “Viņš tev neteica?”

“Ko neteica?”

Leo nokāsējas. Viņš izņem no mutes cigareti un bridi patur to pirkstos. “Es dodos uz Maskavu.”

Džoana skatās uz viņu platām acīm. Leo seja ir priekā pie-sārtusi. Pārējie sakustas, pietuvojas cits citam, lai uzzinātu ko vairāk, bet Džoana jūt, kā viņas ķermenis sāk vai svilt. Kāpēc

Leo viņai neko par to nav teicis? Kāpēc gaidīja tik ilgi? Viņa nokāsējas. "Uz cik ilgu laiku?”

“Uz trim mēnešiem. Mani uzaicināja lasīt lekcijas universitātē, bet pēc tam es došos apskates braucienā.”

“Uz kurieni?” prasa Viljams.

“Droši vien uz parastajām vietām. Uz kolektivizētajām saimniecībām, rūpnīcām, skolām, slimnīcām.”

Džoana pēkšņi sajūt vēlmi iziet ārā. Gaiss šeit ir tik smags, tik sasmacis. Viņa pieceļas un aiziet pie durvīm.

“Džo-džo, pagaidi!”

Tā ir Leo balss, taču Džoana negaida. Viņa atver durvis un iziet gaitenī, neapstājas, līdz nav nonākusi tik tālu, lai varētu sajusties viena, un tad aizklāj ar rokām seju. Viņai tuvojas soļi. Leo. Džoana atpazīst viņa gaitu, taču atpakaļ negriežas. Tikai nošņaukājas un noslauka acis.

“Es grasījos tev pateikt,” viņš saka. “Pats skaidri uzzināju tikai vakar. Gribēju atrast piemērotu bridi.”

Džoana uz viņu neskatās. Viņa paceļ starp īkšķi un rādītājpirkstu saņemto cigareti un ieliek to mutē, aizvērdama acis, lai varētu pievērsties dūmu radītajai sajūtai, tiem veļoties rīklē un plaušās, liekot viņai atplest muti skābekļa alkās. “Nu, neesmu īsti pārliecināta, ka tev tas izdevās.”

Viņš skumji pasmaida. “Nezināju, ka Sonja par to ierunāsies.”

“Kā gan citādi?” Iestājas klusums, līdz Džoanai rodas vēl kāda doma. “Tomēr tev izdevās atrast piemērotu bridi, lai pateiktu par to viņai.”

Leo pienāk viņai pavisam tuvu klāt, stingri apskauj ap vidukli un cieši, cieši tur viņu. “Piedod,” viņš nočukst. “Es gribēju tev pateikt.”

“Tomēr nepateici.”

Leo aizgriežas no Džoanas, un uz bridi atkal iestājas klusums. Viņš ir tik noslēpumains. Kā viņai patiktu palūkoties pa spraudziņu, ieskatīties viņa prātā! Apgriezt ar kājām gaisā un kratīt, līdz visi viņa noslēpumi izlidotu ārā un viņas priekšā būtu tikai Leo, tikai viņš pats, un Džoana varētu viņu apskaut un cieši piekļaut sev klāt.

Leo pārlaiž rokas Džoanas ķermenim, it kā lasītu viņas domas, un pievelk viņu vēl tuvāk, noskūpsta uz lūpām. "Paliec šonakt ar mani, Džo-džo,” viņš čukst. “Lūdzu. Pirms es braucu prom.”

Viņa lūkojas uz Leo, aizturētu elpu cerēdama, ka viņš pateiks gaidītos vārdus. Nē, nē, skaidrs, ka viņš tos neteiks. Protams, neteiks. Džoana zina, ka jautājums ir tikai par to, vai kapitulēs viņa.

Viljams atver durvis un paveras ārā, lūkodamies pēc viņiem. “Nāc nu, Pūk, nāc nu, Sivēn. Pārtraukums ir beidzies.”

Džoana vilcinās. Aiz Viljama iznāk ari Sonja - viņas sejā joprojām valda līdzjūtība, un Džoana jūt, kā piesarkst vaigi, ieraugot draudzeni, jo izrādījies, ka viņa atšķirībā no Sonjas gan ir no greizsirdīgajām. Vismaz to droši vien nozīmē tā dedzinošā sajūta, kas viņai pulsē krūtīs un paceļas plaušās. Viņa pati ir pārsteigta par tās spēku.

Un viņa arī dusmojas. Dusmojas uz Leo par to, ka viņš Džoa-nai nepateica pirmajai; par to, ka viņš nezināja, ka Džoana varbūt negribētu, lai viņas reakciju redz arī visi pārējie; par to, ka viņš nesaprata, cik daudz patiesībā viņai tas nozīmē. Džoana dusmojas arī uz Sonju, tiesa, šīm dusmām cēloņi ir mazāk skaidri. Viņa ir neapmierināta, ka Sonja par Leo braucienu zināja pirms viņas, jā, taču viņai kremt arī Sonjas neticība iespējai, ka Leo varētu vēlēties pārgulēt ar Džoanu, tās apslēptā norāde, ka viņa nav gana laba brālēnam, ka Leo ir pārāk nesamaitājams, lai varētu gribēt viņu.

Viņas asinis gandrīz jau vārās. “Nē,” viņa pēkšņi nosaka, izvairīdamās no Sonjas skatiena. "Mēs šovakar iesim mājās agrāk.”

“Ja?” noprasa Leo.

“Jā.” Džoana apliek roku viņa viduklim, un Leo atbild šai kustībai, pievelkot tuvāk ari viņas ķermeni, un Džoana redz, kā ieplešas Sonjas acis, to ieraugot, bet tad draudzene aizgriežas un iesmejas par kaut ko istabā notiekošu; tie ir asi, pārspīlēti skaļi smiekli, kas atbalsojas vēl pagalmā, kad viņi abi jau dodas mājās.

Pie Leo koledžas vārtiem viņiem vajag aizlavīties garām naktssargam. Džoana uzvelk Leo mēteli un cepuri, lai varētu iet aiz viņa vīrišķiem soļiem, mazliet uz āru pavērstām kājām savās zemajās ādas kurpēs. Neviens neliek viņiem apstāties, un skrējienā pāri pagalmam viņi nespēj atturēties no ķiķināšanas. Nonācis pie durvīm, Leo kabatā uztausta atslēgas, tad ātri ievelk viņu iekšā, un Džoana nobrīnās, cik kārtīga ir istabiņa. Pie logiem ir smagu, sarkanbrūnu aizkaru viļņi, un plauktos stāv grāmatas, uz kurām nav ne puteklīša. Spilveni uz dīvāna ir salikti kārtīgā rindā, un pat gultas sega ir nolīdzināta.

Leo aizver durvis. Viņš pienāk Džoanai tuvāk, satver aiz rokas un pievelk sev klāt, tad noskūpsta mazliet rotaļīgāk nekā citkārt, mazliet drošāk. Leo pirksti maigi pieskaras viņas kaklam, kutina un ķircina. Viņa mēle pieskaras Džoanas lūpām, un viņa atbild skūpstam, rokas aplikusi Leo ķermenim. Viņš garšo pēc tabakas un cepumiem, un siltas, cukurotas tējas. Viņš ļauj rokām nolaisties zemāk, pārslīdēt viņas viduklim, un tad Džoanas kokvilnas svārki pēkšņi ceļas augšup pa stilbiem. Leo rokas paslīd zem tiem, un viņa pirksti atrod zeķu augšdaļu, uzmanīgi izsekojot zīda un kailās miesas saskares punktam. Tad Leo piespiežas viņai un abām rokām saņem viņas kaklu, un Džoanas ķermenis pats paliecas viņam pretī.

“Man nevajadzēja nākt,” viņa nočukst, pēkšņi nobijusies no šīs ieceres. Kas viņai bija prātā? Tas viss ir pārāk pēkšņi, pārāk ātri. Vai viņa vispār šurp nāktu, ja Sonja nebūtu piesaukusi braucienu uz Maskavu? To Džoana nezina. Viņa atkāpjas no Leo. “Man rīt agri jāceļas.”

“Tu varēsi pagulēt pēcpusdienā, vai ne?”

“Laikam jau.” Ja viņš pateiktu gaidītos vārdus, viss būtu kārtībā. Tad viņai tas nešķistu pārāk pēkšņi. Džoana aiztur elpu, šūpodama galvu - nē, viņa domā, nē -, taču kājas jau slīd ārā no kurpēm, un nu viņa stāv Leo priekšā vienās zeķēs. Viņš lūkojas uz Džoanu, bet viņa joprojām vilcinās, kaut ko gaida.

Pasaki, viņa domā. Lūdzu, pasaki!

Viņai būtu jāiet mājās. Kas notiks, ja viņu pieķers? Tad Džoanu ar kaunu izmetis no universitātes. Viņa mēģina atkāpties no Leo, taču kājas neklausa prāta rīkojumiem.

Leo atkal viņai pietuvojas, nenolaizdams acis no Džoanas, un viņa joprojām nespēj pakustēties. Viņa jūt, kā dreb gar sāniem nolaistās rokas, un tad, vēl pirms viņa ir izlēmusi, ko īsti darīt, Džoana atklāj, ka pašas pirksti trīcēdami ir pieķērušies metāla sprādzītei pie blūzes apkaklītes, un tad tā atveras, un viņa zina, ka nekur tomēr neies. Nevarēs. Viņa grib sajust Leo ķermeni uz sevis, viņa ādu pie pašas kailuma. Viņa grib ļaut rokām slīdēt pa viņa muguras izliekumu, skūpstīt viņa kaklu un krūtis un apjozt kājas viņa viduklim. Džoana grib, lai Leo pieder viņai, lai ir pilnīgi un galīgi samaitāts.

Un viņa arī zina, ka pēc tam, kad viss būs galā, Džoana atkal gribēs apsegties, jo viņas pārlieku kalsnais ķermenis tad šķitīs trausls līdzās viņa miesai. Viņš būs pateicīgs. Viņš skatīsies uz Džoanu un skūpstīs viņu, un piedāvās savu jaku, un no rīta slepus izvadīs no istabas, un viņa vēlēsies, kaut būtu varējusi tur palikt līdz mūža beigām.

Bet, vēl pirms tas viss ir noticis, kad viņa vēl stāv Leo priekšā ar atpogātu blūzes apkaklīti un nekārtīgi malā pastumtām kurpēm, viņa arī zina - nē, viņš to neteiks pat tad, kad viss jau būs galā.

PIRMDIENA, plkst. 11.52

īpašo lietu nodaļas ziņojums par braucienu uz Krieviju (ar startu Heizvorfā Londonā)

1938. gada 22. maijā

Zemāk lasāms saraksts ar ārstu, zinātnieku un ekonomistu grupas pārstāvjiem, kuri apmeklēja Maskavu Padomju Savienības organizētajā braucienā, dodoties ceļā ar divvirziena biļetēm no Londonas uz Maskavu, un šovakar, plkst 22.15 pameta Lielbritāniju, lai kuģotu uz Ļeņingradu ar tvaikoni Smoļnij:

...GAĻIČS, Leo Borisovičs, Jēzus koledža, Kembridžas Universitāte, Kembridžšīra; biļete nr. 7941...

GAĻIČAM ir krievu izcelsme, un šobrīd viņš studē Kembridžas Universitātes Ekonomikas fakultātes dok-torantūrā. Viņš nesen iegādājās vairākas grāmatas par padomju tautsaimniecības politiku, kā ari dažus tehniskās inženierijas darbus. Uzskatām, ka šobrīd viņš ir Maskavā ar pārējo Lielbritānijas delegāciju, taču, gadījumā ja (vai kad) viņš atgriezīsies, viņa apraksts ir šāds:

Dzimis Sanktpēterburgā, 1913. gada 20. maijā, augums 6 pēdas 2 collas, vidēja miesasbūve, mati brūni, acis tumšas, ādas krāsa iedzeltena, gludi skuvies.

Akcents: vācu. Izcilas mutvārdu un rakstu angļu valodas zināšanas. Mums ir viena viņa fotogrāfija, kuru atradīsiet pielikumā.

No Hārtas plānā portfeļa tiek izņemta Leo fotogrāfija un pastumta pāri galdam tuvāk Džoanai.

Viņa uzmanīgi saņem to aiz stūra, tikām uzliekot lasāmās brilles, lai aplūkotu tuvāk. Iepriekš viņa šo attēlu nav redzējusi. Leo tajā ir ģērbies šortos un baltā kreklā ar atpogātu apkaklīti, garās zeķēs un melnos ādas zābakos. No apakšlūpas nokarājas bezrūpīgi gruzdoša cigarete ar apogļotu, nomelnējušu, sabirzušu galu.

Niks pieceļas un pāri viņas plecam uzmet skatienu fotogrāfijai. “Tad tas ir viņš, ja?” dēls jautā ar ziņkārības izteiksmi sejā par spīti taktiskās vienaldzības nostājai. “Biedrs Leo. Ceļā uz Krieviju, lai gatavotos revolūcijai.”

“Viņš turp devās tikai uz...” viņa apklust, mirkli nespēdama atcerēties pareizo vārdu, “...uz konferenci.”

Niķa sejā parādās pārsteigums par Džoanas iebildumu. “Es taču jokoju.”

Hārta Niķu ignorē, toties cieši raugās uz Džoanu. “Bet viņš taču domāja, ka revolūcija atnāks, vai ne? Viņš uz to cerēja.” “Jā, bet...” Džoana saka un apraujas. “Tolaik daudzi uzskatīja, ka revolūcija ir neizbēgama. Ja jūs kādam no viņiem būtu teikusi, ka revolūcijas nebūs, viņi atbildētu, ka jūs esat ierakuši galvu smiltīs.”

“Ko tieši jūs domājat ar “viņi”?”

“Nu, visi. Leo, Sonja. Pārējie tajās sanāksmēs.”

“Viljams?”

“Es nezinu. Mēs par to nekad nerunājām. Ne tieši.”

“Un jūs?”

Džoana pakrata galvu. “Es nekad tur neiesaistījos. Nekļuvu par biedri.”

“Partijā?”

“Nekur.”

“Ja nemaldos, viņi bija saistīti ar Komunistisko Internacionāli, vai ne tā?” jautā Adamss. “Kominterni.”

Džoana parausta plecus, taču neatbild.

Kad kļūst skaidrs, ka viņa neko vairāk neteiks, Adamss pieliecas mazliet tuvāk. “To atzīstot, jūs neko pat neatklātu. Tā bija viena no nedaudzajām lietām, kuras mums izdevās uzzināt no sera Viljama pirms nāves.” Viņš velta Džoanai stingru skatienu. “Jūs droši vien tikāt mudināta iestāties šajā grupā ari oficiāli. Tad kāpēc to nedarījāt?”

Klusums.

“Kāda tam nozīme?” beidzot ar pretjautājumu nepacietīgi atbild Niks. “Viņa taču teica, ka nekļuva par šīs grupas biedri.” “Jūsu mātes politiskie uzskati šajā lietā nav mazsvarīgi. Viņai varētu nākt par labu, ja mums izdotos noskaidrot...”

“Es nebiju pietiekami pārliecināta,” Džoana viņu pārtrauc. “Pilnībā visam nepiekritu, un man nepatika doma par oficiālu iesaistīšanos kādā grupā, kur man saka, ko es varu un ko nevaru domāt.” Viņa uz brīdi apklust. “Varbūt būtu pievienojusies, ja viņi nebūtu bijuši tik stingri, taču tā tas vienmēr ir tamlīdzīgās partijās, vai ne? Vienmēr ir kāda oficiālā nostāja.” Viņa palūkojas uz Niķu. “Kā tajā tenisa klubā, kurā tavs tēvs gribēja, lai mēs iestājamies Sidnejā. Tur bija līdzīgi.”

Adamsa sejā ir redzama viegla neticība dzirdētajam. “Es nedomāju, ka to var salīdzināt ar iesaistīšanos tenisa klubā.” Džoanas skatiens pievēršas viņam. “Jūs viņus nesatikāt.” Niks strauji ievelk elpu. “Bet tu taču nepievienojies Komunistiskajai partijai, vai ne? Vai Kominternei vai kādai citai no tām grupām?”

Džoana palūkojas uz dēlu un viņa sejā redz, ka Niks nav tikai nepacietīgs vien. Viņš lūdz Džoanu. Viņš domā, ka Džoana šo lietu neuztver pietiekami nopietni. “Nē,” viņa nočukst.

Rieva Niķa pierē pazūd, un viņš apmierināti pamāj, pirms pievēršas Adamsam. “Tā. Redziet. Viņa tur neiestājās. Viņa nebija pietiekami pārliecināta. Kad jūs sapratīsiet, ka tērējat savu laiku?”

“Mēs to netērējam, vai ne, Stenlija kundze?”

Klusums. Džoana atlaižas klubkrēslā un piespiež roku pierei. Aiz acīm tā svilst, it kā seno domu un sajūtu atcerēšanos pavadītu ari fiziskas sajūtas un rokas pieskāriens ādai uz brīdi viņu atvēsinātu. Nē, partijai viņa nepievienojās, bet tas nenozīmēja, ka viņa tolaik par to nedomāja, jo sevišķi, kad atklājās studiju biedru šķietamā vienaldzība. 1939. gada Lieldienu brīvdienās Ņūnemas lauka hokeja komanda pat devās turnejā pa Vāciju, lai gan tolaik jau bija visai skaidrs, ko isti Hitlers vēlas darīt ar ebrejiem, tomēr neviena pati komandas spēlētāja necēla nekādus iebildumus. Tikai Džoana atteicās piedalīties šajā braucienā uz Frankfurti un Vīsbādeni, tādējādi izbeidzot savu lauka hokejistes karjeru, kas, patiesību sakot, nebija pārāk spoža, taču viņu pārsteidza atbalsta trūkums viņas nostājai koledžā. Šķita, nevienu tas īpaši neinteresē. Izņemot Sonju.

Tad gan Džoana gandrīz pievienojās viņu politiskajai grupai, taču beigās to neizdarīja savā ziņā tāpēc, ka tas vienkārši nebija vajadzīgs. Kā Leo draudzenei viņai bija privileģētas tiesības nākt un iet, kad viņa pati vēlējās, iztiekot bez nepieciešamības sekot grupas paradumiem, saukt citus par “biedriem” un lasīt viņiem norādītās grāmatas, neizsakot savas patiesās domas. Džoana atbalstīja daudzas viņu idejas, taču viņai trūka pārējiem piemītošās pārliecības par mērķi, tās nopietnās kopības sajūtas, un tāpēc viņai bija vieglāk palikt nedaudz atstatus, ne gluži piederīgai pārējiem, bet tomēr pieņemtai.

Otrs iemesls, kāpēc Džoana nepievienojās grupai, ir mazliet sarežģītāks, un tolaik - vai ari tagad, patiesību sakot, - viņa nekad nevienam to nebūtu atzinusi. Atteikšanās oficiāli tajā iestāties vienkārši bija veids, kā paturēt niecīgu sevis daļu tālāk no Leo, jo pat tad, vēl pirms jebkas patiešām bija noticis, Džoana kaut kādā veidā zināja, ka tas ir nepieciešams. Viņa atceras, kā tolaik jutās kopā ar Leo, kā pakļāvās viņam. Tā bija gandrīz fiziska ļimšanas sajūta, ko Džoana juta cik satraucoši viņai tas šķita. Ne tādu viņa sevi bija iztēlojusies. Tik nezinātnisku. Bet nekad iepriekš viņa arī nebija iemīlējusies. Varbūt tad pienākas tā justies.

“Dieva dēļ,” saka Niks, nepacietīgi pārtraukdams klusumu. “Daži kreisi noskaņoti draugi universitātes laikā nav nekāds noziegums.”

“Mēs veidojam kontekstu,” Hārta atsāk, taču viņu atkal pārtrauc Niks, pēkšņas domas pārņemts pagriezies pret Džoanu.

“Tētis par to zināja?” viņš jautā. "Es neatceros, ka kāds no jums manā bērnībā būtu runājis par politiku.”

Džoana palūkojas uz Hārtu, tad nolaiž skatienu uz rūpīgi klēpī saliktajām rokām. Viņa pamāj. “Protams,” viņa nosaka mierīgā un līdzsvarotā balsī.

Hārta to pieraksta. “Būtu gan domājusi, ka, ņemot vērā dažus aspektus, viņš būtu gribējis zināt ko vairāk.”

“Kādus vēl aspektus?” Niks asi jautā.

“Viņš zināja pietiekami,” Džoana ātri nosaka. “Zināja visu, kas viņam bija jāzina. Es viņam nemeloju, Nik.”

Niks paceļ uzacis. “Tā es gribētu cerēt.”

Džoana vēlreiz palūkojas uz Leo fotogrāfiju. Viņa nezina, kurš to ir uzņēmis, uz ko tajā lūkojas Leo, jo viņa acis nav pievērstas kamerai, bet gan skatās mazliet iesāņus, taču Džoana atpazīst viņa sejas izteiksmi, aiz briļļu lēcām saspringtās acis, kas rada iespaidu, ka viņš uzmanīgi klausās - un tā droši vien arī bija vienlaikus tomēr neaizmirsdams par kameru. Tas redzams vieglajā lūpu kaktiņu pacēlumā, mazlietiņ atklājot viņa nenolasāmo, bezvainīgo smaidu.

Viņš ir atgriezies! Atgriezies! Atgriezies! Viņa par to bija lūgusies ik vakaru, ik rītu. Ir pagājuši gandrīz trīs mēneši kopš viņu pēdējās tikšanās, jā, starplaikā ir bijušas vēstules, taču ne tādas, kuras varētu saukt par mīlestības vēstulēm. Tās drīzāk līdzinājās atskaitēm, kurās viņš stāstīja par rūpnīcu un slimnīcu

apmeklējumu plāniem, aprakstīja Maskavas metro sistēmu un bērnudārzus, kuros visiem bērniem matus apgriež pilnīgi vienādā veidā, tāpēc meitenes nav atšķiramas no zēniem, sūtīja kolektivizēto saimniecību aprakstus... Un vēl, un vēl.

Gaiss šeit ir svaigāks, nekā man gadījies elpot jebkur citur, viņš rakstīja. Mūsdienu pasaules pamatjautājums - nabadzība pārpilnības vidū - ir atrisināts, lai gan ne visā pilnībā, jo pastāv vēl daži tehniski sarežģījumi. Taču nāks arī tas.

Nevienā no vēstulēm viņš nepiemin kopā pavadīto nakti, lai gan Džoana pati par to domā jo bieži: kā viņš no rīta uzvēlās virsū, pacēlās uz elkoņiem tā, ka viss viņa ķermenis bija atspiedies pret Džoanu. “Ā, mana biedrenīte,” viņš bija teicis, iesmiedamies pats par savu joku, tad noliekdamies noskūpstīt Džoanu uz kakla, loceklim piebriestot pie viņas stilba. “Tev ļoti sāpēja?”

Viņa atceras, kā miegaini un slinki bija iegremdējusi seju viņa kaklā, ieelpojusi viņa smaržu un nočukstējusi: “Nē, ne ļoti. Tev arī nesāpēja?” To pateikusi, viņa uz brīdi pieklusa, nezinādama, vai bija pareizi tā jautāt.

Viņš tikai pasmējās. “Protams, ne. Kāpēc lai man sāpētu? Dumiķīte.”

Uz to viņa neko nevarēja atbildēt, un Leo viņu noskūpstīja uz kakla un krūtīm, pirms piecēlās un nevērīgi pasvieda Džo-anai savu kreklu, lai viņa to uzvilktu un padzertu tēju, bet pēc tam viņš aizvadīja Džoanu projām no savas koledžas. Vai tas nozīmē, ka viņš to bija darījis arī iepriekš? - viņa apsver. Ja tā, tad ar ko? Ar blondīni mazajā cepurītē? Iespējams. No viņas puses ir muļķīgi domāt, ka viņam tā varētu būt pirmā reize. Viņš taču ir vīrietis, turklāt vecāks par viņu. Džoana zina, ka vīriešiem tas bioloģiski ir citādi, lai gan skolas dabaszinātņu nodarbībās viņi šajā jautājumā nebija iedziļinājušies. Vīriešiem tas droši vien nemaz nesāp. Viņa to gan droši nezina un nevar arī jautāt Leo, jo negrib, lai par viņu atkal smejas, bet nespēj arī saņemties uzprasīt Sonjai.

Leo prombūtnes laikā tas viss viņu satrauc, jo Džoana nespēj saprast, ko īsti tā nakts nozīmēja, ja vispār kaut ko nozīmēja, un kādas būs viņu attiecības, kad Leo atkal atgriezīsies. Vai viņš domā par Džoanu? Ilgojas? Bet viņa saprot, ka nedrīkst Leo par to rakstīt. Viņš nezinātu, kā atbildēt uz tādiem jautājumiem. Viņš Džoanu tikai norātu, uzskatīdams to par muļķību, tāpēc viņa atturas prasīt un savās atbildēs pieskaņojas Leo stilam, rakstot praktiskas, bezjūtīgas, uz faktiem balstītas lietas. Tas nav ļoti patīkami, taču viņa iedomājas, ka ari šādas vēstules ir labākas par neko. Tās vismaz apliecina, ka viņš domā par Džoanu.

Bet tagad Leo ir atpakaļ un viņa var atslābt, jo pirmais, ko viņš izdara, nometis somu savā istabiņā, ir ierāpšanās pa Ņūnemas koledžas veļas mazgātavas logu un došanās pa gaiteni uz viņas istabiņu, it kā viņam būtu visas tiesības tur būt. Tā nav taisnība. Ja kāds atklātu viņus kopā Džoanas šaurajā gultā, sekas būtu graujošas. Viņa zina noteikumus. Ja vīrietis jebkādu iemeslu dēļ vēlas ienākt istabā, tam jānotiek ar vecākā sarga atļauju, un, kā saka koledžas vecākā uzraudze, vismaz vienai no abu iesaistīto pušu kājām vienmēr jābūt uz grīdas. Sonja saka, ka šis likums drīzāk atklāj koledžas uzraugu konservatīvos paradumus nekā liek nopietnus šķēršļus mīlnieku ceļā, taču Džoana vēl nav sadūšojusies viņai uzprasīt, kā tieši viņa to domā. Varbūt viņa pati drīz atklās.

Džoana pieceļas un aizvelk aizkarus priekšā logam. Ir gandrīz tumšs. Gultai uzgūlušās ēnas, un viņas rīkle ir sausa. Džoana pieceļas, pārkāpj pāri Leo saņurcītajai, uz grīdas nomestajai žaketei, zābakiem un biksēm, līdz nonāk pie mazās izlietnes blakus drēbju skapim. Viņa dzird, kā viņš sakustas un palūkojas apkārt.

“Džo-džo,” viņš nomurmina, berzēdams acis un paceldams skatienu pret viņu. “Tā patiešām esi tu.”

Viņa pasmaida. “Protams, es.” Lieliem malkiem izdzērusi remdena ūdens glāzi, viņa atgriežas gultā un paslēpj kājas zem segas, sajūtot viņa ķermeņa siltumu. Tas savā ziņā ir negaidīti. Viņa nebija domājusi, ka no Leo varētu nākt tāds siltums.

Viņš paveļas Džoanai pretī un ievelk viņu zem segas. “Tu zini, ko es tagad gribētu?” viņš jautā, piekļāvis lūpas Džoanas mutei un ļaudams rokām noslīdēt līdz viņas pēcpusei.

Viņa paliecas uz priekšu un noskūpsta Leo uz kakla. “Varbūt nojaušu.”

“Rostbifu. Kartupeļus. Kārtīgu ēdienu.”

“Ā,” viņa neapmierināti nosaka. “Un es domāju, ka tā ņurdošā skaņa tavā vēderā bija kāre pēc manis.”

Viņš iesmejas. “Tā ir. Bet es gribu arī ēst. Ēdiens Krievijā joprojām ir tikpat slikts kā manās atmiņās.”

Te nu bija. Viņš ir atpakaļ, un nekas nav mainījies.

Viņi dodas uz krodziņu Kembridžas nomalē un pasūta divus pusdienu komplektus ar ceptu liellopu gaļu, līdz ēdiena atnešanai īsinot laiku ar pingponga spēli uz iedauzīta, zaļa galda pie kamīna. Leo garšo angļu ēdiens, un tas ir netipiski ārzemniekam. Viņš uzskata, ka karstas grauzdētas maizītes ar sviestu ir brīnišķīgākā iespējamā bauda, un viņš nesaprot, kāpēc lai kāds gribētu sagandēt šo nevainojamo ēdienu ar kaut ko tik spēcīgi garšojošu kā ievārījums vai marmelāde vai kaut ko tik pretīgu kā raudzētais Marmite. Taču tagad viņš grib ko vairāk par grauzdētām maizītēm. Viņš grib biezu gaļas šķēli, kraukšķīgus ceptos kartupeļus, Jorkšīras pudiņu ar pildījumu, mārrutkus, burkānus, rāceņus, marinētus kāpostus, un vēl viņš grib, lai tas viss peld karstā, biezā mērcē.

Kad ēdiens ir atnests, viņa paņem šo un to no sava šķīvja un pieliek Leo porcijai. “Te būs dāvana no manis.”

“Tu pati negribi?” Runādams viņš nepārstāj ēst, tikai pastumj piedāvāto atpakaļ Džoanai.

"Nē, nē. Droši ņem. Es visu vienalga nevarētu apēst. Un tu izskaties izsalcis.”

Leo plati pasmaida, tad uzdur uz dakšiņas viņas Jorkšīras pudiņa gabalu. “Tev taisnība. Paldies, Džo-džo. Mana mīļā biedrenīte.”

Te nu tas ir. Viņa agrākais mīļvārdiņš nekur nav pazudis. Džoana pasmaida. “Ko tu vispār tur ēdi?”

“Nu, tu jau zini. Šo un to.”

Ko tas nozīmē? Viņai ir interesanti, patiešām. Viņa nevar ne iedomāties, ko Leo būtu varējis tur ēst.

“Ēdu vairāk nekā lielākā daļa viņu valsts iedzīvotāju, tas ir droši.

Džoana sarauc pieri. "Bet man šķita, tu teici...”

Viņš pamāj ar dakšiņu. “Teicu jau, jā. Un problēma teorētiski ir atrisināta.” Viņš palūkojas pāri plecam un sazvērnieciski paliecas uz priekšu. “Bet es taču pieminēju tehniskas aizķeršanās, vai ne?”

Džoana pamāj.

“Nūja,” viņš nosaka un apklust, it kā mēģinādams izlemt, vai drīkst uzticēties Džoanai. “Apsoli, ka nevienam to neteiksi.” “Protams, es nevienam to neteikšu.”

“Nē, es to nopietni. Apsoli man.”

Džoana palūkojas uz Leo. Viņa nesaprot, kas te varētu būt tik svarīgs, taču redz, ka viņš grib, lai Džoana pasaka to vārdos. “Apsolu,” viņa saka.

Leo pamāj. “Viņi mani aizveda uz laukiem, lai parādītu, ko kolektivizācija vairumam zemnieku nozīmē praksē. Lielākā daļa saimniecību šķita labi organizētas, taču ziņotie ražas apjomi šķita kaut kā... nepareizi.” Viņš uz mirkli apklust, lai iemalkotu alu. “Es to pateicu vienam no universitātes ekonomistiem, Gri-gorijam Fjodorovičam. Labi, godīgi sakot, es viņu neliku par to mierā un pat izvilku savu disertāciju, lai apskatītu aprēķinus kopā, un tad viņš beidzot neizturēja.” Leo atkal apklust. “Viņš man kaut ko pateica, tad lika, lai es apsolu, ka šo informāciju nevienam neizdosies saistīt ar viņu. Es to apsolīju. Tāpēc tu nedrīksti nevienam par to teikt. Tas nav ne mans, ne tavs noslēpums. Tas pieder viņam.”

“Saprotu.”

“Atceries tos statistikas datus, kurus es izmantoju savā doktora darbā?”

“Salīdzinājumus ar 1928. gadu?”

“Tieši tā. Izrādās, tie ir pārāk labi, lai būtu patiesi. Grigorijs Fjodorovičs man pastāstīja, ka 1928. gada skaitļi bija labības svars pēc novākšanas un safasēšanas. To sauc par klēts ražu.”

Džoana neizpratnē sarauc pieri. “Kā tad citādi viņi varētu noteikt ražu?”

“Tā kā tagad. Nosakot bioloģisko ražu. Viņi aplēš labības daudzumu laukos pirms novākšanas un izmanto šos skaitļus.”

"Tātad viņi melo?”

“Nē,” Leo asi atčukst. “Nemelo.” Viņš brīdi vilcinās, tad viņa sejas izteiksme mazliet atmaigst. “Tas varbūt ir maldinoši. Taču pasaulē netrūkst cilvēku, kuri grib, lai padomju sistēma izgāžas, tāpēc ir tikai dabiski, ka viņi nevēlas atklāt statistikas datus, kurus varētu izmantot ienaidnieki.”

Džoana, pirms atbild, ļauj prātam apstrādāt šo informāciju. “Tu taču publicēsi patiesību, vai ne?”

Leo pagroza rokās dakšiņu. “Nezinu. Neesmu vēl izlēmis.” Viņš pieklust. “Ja sāksies karš un šie dati nebūs izlaboti, tad noteikti.”

“Kāpēc? Kas tad mainīsies?”

“Pēdējā karā Padomju Savienība lielā mērā paļāvās uz ASV palīdzību, un tā viņi darīs arī šoreiz, ja Hitlers vērsīsies pret Krieviju, kas neizbēgami ari notiks.”

“Un?”

“Viss ir ļoti vienkārši, Džo-džo. Ja tiks izmantoti oficiālie dati, tad ASV vai Lielbritānija, vai kurš nu varēs viņiem palīdzēt, nodomās, ka valstī resursu ir vairāk nekā patiesībā. Krievijai nāksies mirt badā.”

“Tev nešķiet, ka cilvēkiem tomēr ir tiesības zināt patiesību, arī miera laikā?”

Leo palūkojas uz viņu. “Es domāju, ka visiem ir tiesības dzīvot taisnīgā pasaulē. Ja dažu statistikas datu izmainīšana palīdz sasniegt šo mērķi, tad, manuprāt, tas ir attaisnojami. Tev tā nešķiet?”

Džoana neatbild. Viņa pārliecības spēkā ir kas tāds, kas neļauj iebilst šai loģikai. Viņa nolūkojas, kā Leo iemērc cepto kartupeli mērcē, pirms ieliek to mutē, tad pasmaida. Trijos viņa prombūtnes mēnešos Džoana bieži pat bija piemirsusi, kā isti Leo izskatās, un skuma par to, ka viņai nebija nevienas fotogrāfijas, nekā nemainīga un uzticama, kas palīdzētu Leo atcerēties. Varbūt tajā attēlā Leo būtu redzams tieši tāds kā šobrid, ar alu vienā rokā un dakšiņu otrā; aizdomājies, saraucis pieri, pietiekami tuvu viņai, lai varētu aizsniegties un pieskarties. Vai varbūt Džoana izvēlētos kādu citu uzņēmumu, kurā viņa poza būtu atbrīvotāka, kā šajā pēcpusdienā, kad Leo bija aizmidzis viņas rokās, bet fotogrāfija varētu būt arī no viņu pirmās tikšanās reizes, kad viņš stāvēja pie skatuves un runāja ar saviem nopietnajiem biedriem, rokas ielicis kabatās, liekot jakai sakro-koties pār šaurajiem gurniem.

Bet arī tagad, kad Leo sēž viņai pretī, Džoana zina, ka mīļotā vīrieša tēls viņas apziņā mainīsies, ka viņa seja jau drīz būs atkal cita, un viņa arī saprot, ka tieši tāpēc ir tik grūti Leo precīzi atcerēties: viņa sejas izteiksme ik sekundi mainās, tā ir tāda pati, bet tomēr citāda, kā tikko samanāmajās kustībās bērnībā zīmētajās animācijās burtnīcu stūros. Jā, lūk: viņa redz, kā tas notiek arī tagad, kā viņa acis tikko jaušami izmainās, kad Leo pieķer, ka Džoana viņu vēro.

“Bet atceries: lai kas arī notiktu, tu nedrīksti nevienam par to teikt,” viņš nočukst.

Džoana pieliecas un noskūpsta viņu uz vaiga. “Es apsolu.”

PIRMDIENA, plkst. 14.13

The Times, 1939. gada 24. augusts

No mūsu speciālkorespondenta MASKAVĀ

Fon Ribentropa kungs, parakstījis Neuzbrukšanas līgumu starp Vāciju un Krieviju, no rīta vēl apskatīja pilsētu, bet tad aizlidoja atpakaļ uz Vāciju. Līguma nosacījumi, kurus šorīt publicējām arī mūsu laikrakstā ar smaidošām Staļina k-ga, Molotova k-ga un fon Ribentropa kunga fotogrāfijām, apliecina, ka Krievija ir atteikusies no Miera frontes politikas.

Līdz ar to Lielbritānijas un Francijas militāro misiju īstenošana turpmāk šeit ir lieka un Trīs lielvaru pakta projekts, pie kā tika smagi strādāts, ir izrādījies veltīga papīra izšķiešana. Laikraksti uzsver Vāci-jas-Krievijas pakta nozīmi miera nodrošināšanā. Miera fronte netiek pat pieminēta.

Avīzes raksta, ka ideoloģiskajām un politiskās sistēmas atšķirībām nevajadzētu un tās arī nedrīkstētu stāties ceļā labu kaimiņattiecību izveidošanā un nostiprināšanā starp Padomju Savienību un Vāciju.

Ir augusta beigas, un avīzes runā tikai par karu un Čem-berlenu. Džoana gaida Sonju kādā pilsētas kafejnīcā, ieradusies Ņūnemā laikus, lai pirms semestra sākuma palasītu iekavēto mācību vielu. Patīkamākos apstākļos viņa būtu teikusi, ka šajā gadalaikā ir daudz brīnišķīga: rīta debesu sudrabainās krāsas, laukiem pāri izstiepušās rasas pēdas, garie, siltie vakari ar sārto mākoņu vērpetēm. Taču šis gads nav tāds kā citi. Pie kafejnīcas rindām vien stāv smēķētāji, un sievietes stumj bērnu ratiņus pa bruģakmeņiem, taču cilvēki nerimst steigties, kā juzdami, ka tūlīt kaut kam ir jānotiek.

Džoana pasūta kafiju un tad nožēlo, ka nav izvēlējusies vāju tēju, jo patiesībā viņa negrib neko. Viņa zina, ka kaut kas būtu jāapēd, taču jau doma vien par ēdienu liek visam ķermenim sajusties tā, it kā tas būtu piesūcies ar ūdeni. Viņa jūt, kā galvā dun, bet ādai ir pielipusi plāna sviedru kārtiņa. Viesmīle ir ātra un profesionāla, tērpta melnās drēbēs, izņemot galvassegu, kas Džoanai šķiet nedaudz kaitinoša. Tā ir zem zoda sasieta balta kokvilnas aubīte ar mežģīnēm malās. No tāluma viņa izskatās jauna, taču tad viesmīle atnes kafiju un Džoana redz poras viņas ādā, pavecas sievietes poras, un saskumst, ka saimnieki liek viņai valkāt to aubīti. Gaiss smaržo pēc cūkas speķa un silta piena, un ar taukiem nosmulētiem priekšautiem, kas pirms mazgāšanas iemērkti vecos spaiņos.

Ai dieniņ, Džoana iedomājas, sākas - un viņai cauri patiešām izskrien nelabuma vilnis, vienā triecienā caursizdams visu ķermeni, likdams mesties uz labierīcībām, lai nepievemtu kafejnīcas linoleja grīdu.

Sonja ierodas pēc piecām minūtēm. Viņai ap pleciem ir uzmests apmetnis ar sarkanu tulpju rakstu, un matus viņa ar hennu ir nokrāsojusi piesātināti brūnā krāsā. Kad Sonja ienāk un piemetas pie galdiņa Džoanai pretī, pat kafejnīcas blāvums nespēj mazināt viņas spozmi. “Kas tev kaiš?” viņa jautā, pirms Džoana ir paguvusi sasveicināties. “Tu izskaties drausmīgi.” Džoana izmoka šķību smaidu. “Paldies.”

Sonja piemiegtām acīm viņu nopēta.

“Kaut ko noķēru,” saka Džoana. “Pāries.”

"Ja tu tā saki. Ko tu dzer?” viņa jautā. “Karstu šokolādi?” “Kafiju,” Džoana saka un pastumj krūzīti Sonjai, jo vairs nespēj uz to pat paskatīties.

Sonja pašūpo galvu. “To dziru tu vari paturēt. Gan es dabūšu savu.”

Viņa norāda viesmīlei, ka vēlas tādu pašu kafiju. Uz brīdi iestājas klusums, kamēr abas sievietes - jā, Džoana nospriež, viņas vairs nav meitenes - skatās viena uz otru.

“Leo vakar neatnāca uz tikšanos,” sāk Sonja.

“Ja?” Džoana palūkojas uz viņu. “Tu esi viņu redzējusi? Viņš ir kaut ko teicis par mani?”

Sonja atbrīvo rokas no apmetņa un novieto to sev līdzās uz soliņa. “Tad pieļauju, ka viņš ar tevi joprojām nav runājis?”

Džoana pamāj ar galvu. “Nezinu, kāpēc viņš to uztver tik personīgi.”

“Viņš atgūsies,” Sonja saka no līdzjūtības teju vai lipīgā balsī. “Skaidrs taču, ka tas ir tikai taktisks Staļina gājiens. Jebkurš muļķis redz, ka Hitlers kā nākamo mērķi pēc Polijas padošanās ir noskatījis Krieviju, bet Lielbritānija un Francija tai nav sniegušas nekādu īpašo palīdzību. Staļins tikai mēģina iegūt laiku.” Viņa pieklust. “Un laiks mums ir vajadzīgs.”

Džoana nolaiž galvu. Tā šķiet smaga, un viņas acis sūrst. "Mums ne,” viņa nočukst. “Viņiem. Mēs vairs neesam vienā pusē.”

"Leo uz tevi dusmojas tieši tādu runu dēļ.”

"Es zinu, bet viņam ir jāsaprot, ka mēs dzīvojam Lielbritānijā. Esmu šeit piedzimusi. Sakot “mēs”, domāju britus un Sabiedrotos.”

“Bet Leo tieši mēģina uzsvērt, ka nācijas ir mākslīgs veidojums.”

“Staļins acīmredzot viņam nepiekrīt. Viņš ir nostājies Hitlera pusē. Viņš ir izvēlējies.” Džoana iestrebj vēl mazliet kafijas un tūlīt to arī nožēlo. Garša ir pretīga. Viņa aizstumj krūzīti projām un sekli ieelpo caur muti, mēģinādama apvaldīt nelabumu, kas ceļas no kuņģa. “Tāpēc Leo dusmojas. Ne manis dēļ. Viņš vienkārši to izgāž uz mani, jo es esmu šeit, bet Staļins ir tur.”

“Tas viņam ir milzīgs šoks.” Sonja izņem savu sudraba cigarešu etviju, taču neatver to, tikai pagroza rokās, lai palūkotos samtaini sārto nadziņu atspulgā. “Mums.” Viņa uzmet skatienu Džoanai. “Ar tevi patiešām viss ir kārtībā?”

Viņa norij siekalas. “Jā, viss ir labi.”

Sonja vēl brīdi viņu uzlūko, tad izvēlas cigareti. To aizdedzinājusi, viņa ievelk dūmu un mazā strūkliņā atkal izpūš. “Mums gāja ļoti smagi, kad Leo mūs pameta Vācijā.”

“Es zinu."

Sonja savelk lūpas čokurā. “Bet tā īsti tu taču to nezini, vai ne? Tu nesaproti.” Viņas balss ir noraidoša, aizbildnieciska. “Kā tu vari to zināt?”

Džoana atspiežas pret sienas nodalījumu. Viņa piever acis un nodomā, ka Sonja varētu gan nebūt tik ļoti agresīva, tik sāncensīga. Protams, skaidri viņa to nezina, taču ir mēģinājusi to iztēloties no Leo stāstītā. Džoana saprot: abi ir pārliecināti, ka viņa nevēlas grupai pievienoties oficiāli tāpēc, ka viņai pietrūkst dziļākas izpratnes par kopīgo lietu. Džoana noņem vaigam pielipušu matiņu.

“Tas nav nekāds bacilis, vai ne?” Sonja pēkšņi noprasa. Viņa vēro Džoanas vēderu, noraugās, kā viņas roka uz tā maigi atdusas.

Džoana ļauj plaukstai noslīdēt uz sola. “Ai, Sonja,” viņa čukst. “Es nezinu. Neesmu vēl bijusi pie ārsta.”

“Vai tas vispār ir vajadzīgs? Cik ilgi tev jau kavējas?” Džoana sajūt asaras, kas draud parādīties acīs. “Piecas nedēļas,” viņa nočukst.

Pirms nākamā jautājuma Sonja vilcinās. “Leo?”

“Jā.”

"Tu viņam pateici?”

Džoana noliedzoši pakrata galvu.

“Labi. Kāds atvieglojums! Tu nedrīksti to viņam teikt.”

“Ja? Bet es gribu. Es tikai gaidīju, līdz zināšu skaidri. Un līdz viņš beigs tā dusmoties par visu.”

Sonja iesmejas. “Džo-džo-džo-džo. Ko, tavuprāt, viņš teiks? Tu domā, ka viņš sāks muļķīgi smaidīt un lūgs tavu roku?”

Iestājas klusums. Džoana zina, ka viņai ir kāda rakstura īpašība, kas neļauj pretoties šādiem sapņiem, pat ja viņa pati sev apgalvo, ka nemaz to nevēlas. Džoana pieņem, ka Leo to sauktu par vājumu, bet viņa pati negrib lietot tādu vārdu. Viņa ir ziņkārīga. Džoanai patīk iedomāties, kas varētu notikt, kā mainītos viņas dzīve, ja viņa pastāstītu par to Leo - par viņu kopīgo bērniņu. Tas gan nozīmētu studiju aizkavēšanos, kas nebūtu pa prātam ne tēvam, ne Abotas jaunkundzei, un viņa nemaz negrib iztēloties, ko teiktu māte.

Sonja lūkojas uz viņu, lēni šūpodama galvu. “Ai, Džoana, nu, nevajag. Tu patiesībā taču tam netici. Ja nu gadījumā neesi pamanījusi - viņam tagad ir jādomā par karu.”

Džoana velta viņai dusmīgu skatienu. “Bet mēs nekarojam. Čemberlens sacīja...”

“Muļķības,” Sonja viņu pārtrauc. "Drīz jūs karosiet, lai ko teiktu politiķi. Un es nemaz arī nerunāju par Lielbritānijas karu pret Hitleru. Es runāju par Leo paša karu. Viņa cīņu.” Viņa atkal atver etviju un izgāž uz galdiņa cigaretes, pasit vienu Džoanai, tad izņem no kastītes apakšas plānu ietinamā papīra gabaliņu. Kaut ko uz tā uzraksta un pastumj zīmīti pāri galdam.

Džoana paņem papīriņu. “Kas tas?”

“Adrese.”

“To es saprotu.” Džoana pārlasa zīmīti vēl un vēlreiz, līdz pēkšņi no mutes izsprūk strauja izelpa. “Ai.” Viņa jūt, kā kaut kur vēderā parādās un atkal pazūd nelabums. Viņa palūkojas uz Sonju. “Es to nespēju. Nespēšu. Un tas arī ir pretlikumīgi. Mani varētu ielikt cietumā.”

Sonja iesmejas. “Neviens tevi cietumā neliks.” Viņa sakārto kleitas piedurknes un domīgi tās atloka, atklājot smalkās delnu locītavas, tad paliecas uz priekšu un saņem Džoanu aiz pleciem. “To dara visas,” viņa maigi nosaka. “Vienkārši citas meitenes par to nerunā.”

"Ja?” Džoana vilcinās, pirms uzdod nākamo jautājumu, bet tad vienkārši to izspļauj: “Tu ari?”

Sonja palūkojas uz viņu. “Nē,” viņa saka. “Ir citi ceļi, zini. Un līdz šim man ir paveicies.” Viņa atlaižas krēslā un mierinoši, iedrošinoši uzsmaida Džoanai. “Bet es to darītu, ja vajadzētu.”

Džoana nespēj parunāt. Viņai šķiet, ka ķermeni ir pārņēmis savāds gurdums, it kā ikvienā viņas porā būtu iespiedies liels smagums.

“Protams,” atkal ierunājas Sonja, balsij šķietami nākot no milzīga attāluma, lai gan patiesībā viņa ir tepat, rokas stiepiena attālumā, “par to jālemj tev pašai.”

Sonja zina ceļu. 41. numurs, kreisajā pusē. Viņa iet ātrāk par Džoanu, turas dažus soļus viņai priekšā. "Tu rīkojies pareizi,” Sonja viņai saka, kad Džoana aiz draudzenes ienāk pa mājas vārtiem. “Un Leo būtu pateicīgs, ja zinātu. Viņš tevi par to cienītu. Bet,” viņa piebilst, “tas nenozīmē, ka tev vajag viņam to teikt.”

Māja ir maza un smacīga. Tai ir zaļi nokrāsota fasāde un brūnas durvis. Vēmekļu krāsas durvis, Džoana nodomā. Sonja nospiež zvana pogu, un viņas tiek ievestas tumšā gaitenī. Pie sienas atrodas krucifikss un Jaunavas Marijas portrets. Džoana novēršas, izvēloties skatīties uz plāno paklāju, kas sedz nelīdzenos dēļus.

“Cik nedēļu?” atskan balss no kāpņu augšas.

“Kavējas piecarpus nedēļas,” Džoana nočukst, un Sonjai nākas to atkārtot, jo viņa ir runājusi par klusu, lai sieviete augšstāvā varētu sadzirdēt. Džoanai ir drausmīgi bail, drausmīgi nelabi un drausmīgi žēl. Viņa atkal uzliek roku vēderam.

“Tad nāciet. Nāciet augšā.” Sieviete augšstāvā paver durvis uz istabu. Tajā stāv gulta, klāta ar baltiem, iestērķelētiem palagiem, un sievietes rokas tik spēcīgi smaržo pēc dezinfekcijas līdzekļa, ka Džoanai nākas norīstīties.

Sieviete norāda uz lielu keramikas bļodu blakus gultai. “Ja nevarēsi atturēties no vemšanas, es priecāšos, ja tēmēsi tajā,” viņa saka un, neskatīdamās uz Džoanu, izņem dvieli no drēbju kaudzes istabas stūri, un iemērc to ūdens bļodā. Viņa rīkojas ātri un vienaldzīgi. Viņa jau ir redzējusi visu. "Tagad novelc drēbes un nāc gultā.”

Ai, cik te auksts! Nāvīgi, ledaini auksts. Džoana novelk svārkus un zeķes, tad brīdi vilcinās. Viņa palūkojas uz Sonju, bet draudzene tikai stāv un vēro sievietes gatavošanos, rokas uzlikusi gurniem.

“Biksītes arī,” sieviete saka, neskatīdamās uz viņu, tomēr nezin kā nojauzdama, ka Džoana ir atstājusi tās kājās. “Tagad ir par vēlu tielēties.”

Džoana paklausa. Ikviens atoms viņas ķermenī trīcēdams mudina viņu lēkt kājās un mesties lejup pa tām šausmīgi tumšajām kāpnēm, tad ārā pa durvīm. Kā viņa šeit nokļuva? Džoana dažas sekundes pasēž gultā, tad atkal pieceļas kājās. Aukstais gaiss pieskaras viņas kailajai miesai.

“Gulies nost.”

“Es nevaru,” viņa čukstus atbild. Džoanas locekļi kustas neveikli, it kā līdz ar drēbēm viņa būtu zaudējusi arī koordinācijas spēju.

Sieviete nepagriežas, tikai turpina darboties.

“Nu, nu,” Sonja nosaka klusā un mierinošā balsī, pienākusi pussoli tuvāk Džoanai. "Tu taču zini, ka tā ir pareizi.”

“Ja?”

Sonja palūkojas uz viņu un pamāj, un draudzenes acīs ir tāds izmisums, tādas skumjas, ka Džoana gandrīz spēj noticēt, ka Sonjai notiekošais sāp vairāk nekā viņai pašai. Viņa atsēžas uz gultas. Leo teiktu paldies, ja zinātu. Šis viņam nav labs laiks. Un jādomā arī par pašas studijām. Džoana atkal paceļ kājas no zemes un trīcošu ķermeni noguļas uz muguras, rokas sakrustodama pār ķermeņa apakšdaļu, lai kautrīgi mēģinātu kaut mazliet apsegties. Viņš par to nekad neuzzinās. Viss atkal būs tāpat kā iepriekš.

Sieviete nosusina rokas dvieli, tad palūkojas uz Džoanas kājām. “Nē, tā ne,” viņa nosaka un ņemas grozīt plecus un gurnus, līdz Džoana ir nogūlusies uz sāniem. Sievietes pirkstu pieskārieni šķiet ledaini auksti.

Džoana sajūt, ka viņas rokai pieskaras ari Sonja. Viņu pārņem pēkšņa, izmisīga vēlme just kaut ko patīkamu, kaut ko siltu, bet arī Sonjas roka ir vēsa un mitra. Viņa grib kliegt, lūgt Sonju noņemt roku, lūgt sievieti apstāties, likt to cauruli malā - ko viņa vispār ar to dara? - pārstāt, ai, ai! - likt viņu mierā. Vēderā šausmīgi iesāpas tāds kā dūriens, un viņa jūt krakšķēšanu un plīšanu, un sūkšanu, bet pati vēlas tikai savilkties kamolā. Stilbiem pārslīd sievietes mati, bet vaigam skaras Sonjas elpa, čukstot viņai: “Viss būs labi, viss būs labi, ir jau gandrīz galā,” - un Džoanai nākas atgrūst visas citas domas, kas jebkad viņai bijušas, lai nedomātu pilnīgi neko - ne par Leo, ne māti, ne ari ko citu, kas reiz būtu varējis viņu mierināt. Viņa aizver acis, lai redzētu tikai tumsu, jo nevēlas skatīt, cik ātri uz palagiem izplešas spilgti sarkanās asinis, un nevēlas vēlāk atcerēties sievietes matus, cik taisni un taukaini, un skumji tie izskatījās, nevēlas domāt ne par krucifiksu, kas ir pienaglots pie sienas tieši virs gultas, ne gumijas un asiņu smaržu, ne joprojām mitrā dvieļa berzēšanos. Viņas pakausis spiežas pret koka galvgali, un viņai ir karsti, tik karsti, ka viss ķermenis ir sācis trīcēt, kaut kur galvas dziļumā klab zobi, bet Sonja tikai turpina turēt viņas roku, mīcīt un mīcīt to, līdz sāpes pirkstu kauliņos draud novērst uzmanību no visām pārējām sāpēm, un asaras spiežas gar plakstiņiem, un Džoana grib iekliegties -beidziet mani aiztikt! - tomēr to nedara, nevar darīt, un Sonja tā arī nepalaiž viņu vaļā.

OTRDIENA, plkst. 05.09

Džoana izberzē acis. Ir agrs, saule vēl nav uzaususi, taču nakts viņai nav bijusi viegla. Guļamistabas logu apsēdis slīps lietus, tā bungošana viņu iesloga un slīcina, neļauj atgriezties miegā. Pret potīti berzējas elektroniskā aproce, kas ir pārāk liela viņas tievajiem kauliem. Džoana pasniedzas lejup, pieskaras tai un maigi pārlaiž mehānismam pirkstus. Viņa gandrīz varētu izslīdināt no tās pēdu. Ko viņi darītu, domā Džoana, ja viņa tagad mestos bēgt? Vai sekotu, mēģinātu atrast? Vai tad viņa kaut ko jau ir atklājusi? Neko taču. Neko būtisku.

Stacijā viņa varētu iesēsties autobusā, tad ar vilcienu doties uz Duvru. Būtu tur tieši laikā uz pirmo prāmi. Tas šķiet gandrīz iespējams, līdz Džoana atceras, ka viņai ir atņemta autobusa kartīte un pase.

Mazi, pārvarami šķēršļi.

Tad varbūt ar taksi? Paslēpties kaut kur tepat Anglijā? Viņa varētu palūgt kādam no Lellijas bērniem uz laiku palikt pie viņiem. Meitenēm ne. Viņas būtu pārāk ziņkārīgas. Varbūt puikam? Semjuelam.

Džoana atkal aizver acis. Tā ir muļķīga, izmisuma radīta iedoma. Semjuels vairs nav tas puisēns, kura fotogrāfija glabājas viņas makā kopā ar Lellijas meiteņu attēliem un veco, izbalējušo pašas Lellijas bildi no karalaika laivošanas izbrauciena Kembridžā. Semjuelam tagad ir piecdesmit četri gadi - par pieciem vairāk nekā Nikam, droši vien arī pašam sava sieva un bērni. Viņa nevar tā vienkārši nostāties uz sliekšņa un lūgt, lai Semjuels ļauj palikt, cik ilgi vajadzēs. Viņš droši vien piezvanītu Nikam, tiklīdz Džoana būtu aizgājusi uz tualeti, nobažījies, ka jau tā savādā tante, kura vienmēr bijusi ģimenes melnā avs, nu ir kļuvusi senila - ja Niks viņam nepiezvanīs pirmais. Niks nav īpaši tuvs saviem brālēniem un māsīcām, taču viņi rūpējas par saikņu saglabāšanu, jo visi vēlas vērst par labu tās neveiklās, tālās attiecības, kuras uzturēja viņu mātes līdz pat Lellijas nāvei; viņi ir tikai dzirdējuši, ka māsas reiz bija nešķiramas.

Pat ja Semjuels uz dažām dienām ļautu viņai palikt, Džoana agrāk vai vēlāk - drīzāk agrāk - tiktu atrasta, tā ka patiesībā arī tas neko nedotu. Tikai satrauktu Niķu un liktu viņai izskatīties vainīgai.

Bet vainīgai par ko? Viņi to joprojām nav skaidri pateikuši.

Džoana pagriežas un sajūt, kā vēderam pārslīd baiļu trīsas. Viņa neko nevar pasākt, izņemot, protams...

Bet to viņa nedarīs. Nedrīkst. Viņai jābūt stiprai. Viņa nedrīkst ļaut pasprukt kādam nepārdomātam vārdam.

Džoana iedomājas par savu istabiņu Ņūnemā nākamajās dienās pēc tās sievietes mājas apmeklēšanas, par griestiem virs gultas, par gaismu, kas spiedās cauri logam. Par viņas uzmanību cīnās daudzas nez no kurienes uzradušās atmiņas. Viņa atceras, kā tajās dienās gulēja pavisam mierīgi, nekustīgi, tikai reizēm notrīcēdama, mēģinot nedomāt ne par ko, mēģinot nedomāt par Leo, bet vienlaikus arī alkstot, kaut nu viņš atnāktu, prātojot, varbūt viņai vajadzēja būt saprotošākai, kad Leo dusmojās par Staļina paktu ar Hitleru, un cerot, ka starp viņiem viss vēl nebūs galā. Un nekādā gadījumā neļaujot sev domāt par to mazo, neiespējami sīciņo knikuci, kuru viņa šķita pamanījusi tās sievietes mājā un kurš tagad rādījās viņas sapņos kā skumja nabaga dvēselīte ar milzum lielām acīm un zeltainu ādu.

Viņa pēkšņi atceras, kā Sonja nesa viņai uz istabiņu siltu pienu un segas, kā lasīja balsī grāmatas krievu valodā, gatavodamās pati saviem semestra beigu valodas pārbaudījumiem.

“Tu redzēji Leo?” Džoana noprasīja katrreiz, kad Sonja parādījās istabiņā, bet draudzene tikai pasmaidīja un viegli pielieca galvu, kas nebija ne gluži jā, ne gluži nē.

“Tu vienkārši atpūties," viņa parasti čukstēja Džoanai. “Nedomā par viņu.”

Un vēl kādas atmiņas: viendien Sonja ieradās ar sārtu, baltu un zilu hortenziju klēpi, kuras tonakt bija saplūkusi koledžas puķu dobēs turpat Ņūnemā, un citu pēc citas piepildīja ievārījuma burkas ar skaistajām, trauslajām krāsu šaltīm, līdz visa istaba bija pielijuši ar ziedu krāšņumu, un tad atklāja Džoanai savus jaunumus.

“Rīt es pārceļos uz Šveici. Man jātiek projām, pirms sākas karš.”

"Kāpēc?”

“Jo neesmu Lielbritānijas pilsone kā tu. Man ir Krievijas pase. Ja es palieku un briti sāk cīnīties pret PSRS, mani var deportēt vai internēt.”

Džoana mēģina apgriezties, novērsties no puķēm nokrautās palodzes, palūkoties uz Sonju. Viņa ar pūlēm pieceļas kājās, lai, par spīti nogurumam, sāktu Sonju pārliecināt, ka viņa rīkojas nevajadzīgi dramatiski. To Sonjai bieži pārmetis arī Leo, un Džoana redz, ka tur ir sava daļa patiesības. “Viņi to nedarītu. Tu esi šeit bijusi jau gadiem ilgi.” Taču balss skan vājāk un klusāk, nekā viņa bija gaidījusi. Asas sāpes vēderā pēkšņi liek viņai iekliegties un aizspiest acis, līdz šoks ir pagājis.

Sonja paņem viņas roku un saspiež to, tad paceļ pie lūpām, lai ātri noskūpstītu. “Es neesmu gatava tā riskēt. Un - kas zina? Varbūt tur satikšu kādu angli un viņu apprecēšu. Tad arī man būs tāda pati jauka, tīra britu pase kā tev.”

Džoana vārgi pasmaida. “Varbūt.”

"Turklāt Borisonkulis priecāsies par kompāniju. Mēs jau vairākus gadus neesam pievērsuši viņam īpašu uzmanību. Viņam vienmēr bija paticis sev tuvumā redzēt jauniešus.”

Dzirdot Borisonkuļa piesaukšanu, Džoana sajūt, kā cauri karstajai drudža miglai izsitas trauksme. Leo viņa nav redzējusi jau aptuveni nedēļu, kopš centās viņu uzrunāt pēc tās tikšanās kafejnīcā ar Sonju. Tas bija viņas pēdējais mēģinājums pastāstīt Leo visu patiesību, jo Džoanai, par spīti Sonjas teiktajam, šķita, ka viņa ir Leo to parādā. Taču, kad viņa nākamajā dienā atrada Leo, izrādījās - viņš joprojām dusmojas uz Džoanu un Staļinu, un arī ikvienu, kurš vēlas viņu mierināt. Leo viņai paziņoja, ka revolūcija ir nodota un tāpēc pasaulē vairs nekam nav nozīmes. Nekam. Kad Leo sāka runāt, Džoana pieskārās viņa rokai, bet viņš tikai nopurināja to nost, īsti pat neskatīdamies uz viņu. Nevarētu teikt, ka viņš todien būtu bijis nelaipns, drīzāk pazudis savās domās, paviršs. Ja viņš būtu zinājis, varbūt tad...

Bet viņš nezināja. Džoana to nepateica. Viņa aizgāja asarām pilnām acīm drīz pēc tam, kad Leo bija atkratījies no viņas, un viņš arī negāja Džoanai pakaļ. Vēlāk todien pie viņas atnāca Sonja, uzzinājusi, ka Džoana ir bijusi pie Leo. Sonja nez kā vienmēr zināja, kur viņa ir meklējama, un arī tagad draudzene bija nojautusi, ka pēcpusdienu Džoana pavadījusi, neremdināmi šņukstēdama spilvenā, un atnesa viņai vieglas vakariņas ar sier-maizītēm un skābiem āboliem no koledžas dārziem, un maigi čukstēja ausī, ka jau nākamajā dienā ies Džoanai līdzi pie tās sievietes. Viņai nebūs tur jāiet vienai.

Un tagad tieši Sonja viņu aizsargā, neļauj tikties ar Leo, iekams viņai nekļūs labāk un viss atkal nebūs tā kā iepriekš. “Leo arī brauks?”

Sonja pieceļas no gultas un pieiet pie loga. “Leo? Nē. Viņš nebrauks.”

To dzirdēdama, Džoana vienlaikus sajūt gan atvieglojumu, gan satraukumu. Atvieglojumu par to, ka viņš nekur nebrauks un viņai būs iespēja salabt ar Leo, un satraukumu par to, ka viņam var draudēt cietums, ja vien Sonja saka taisnību. Ja karš patiešām sāksies, pretkrieviskais noskaņojums noteikti tikai pieaugs. “Kāpēc ne?” viņa prasa.

Sonja nopūšas, un Džoana redz, ka viņa ir neapmierināta par to, ka Leo nebrauc viņai līdzi. “Viņš kaut ko gvelž par savu doktora darbu. Saka - viņam jābūt uz vietas, lai saņemtu pieeju visiem vajadzīgajiem dokumentiem.” Sonja nobola acis. “Ja Leo nepabeigs doktora darbu, dzīvību varot zaudēt miljoniem padomju pilsoņu. Nezinu, kurš Leo ir iestāstījis, ka tikai viņš var izglābt revolūciju.”

“Grigorijs Fj-kāviņtur,” Džoana nomurmina, ieslīdot vēl dziļāk spilvenos. Viņas galva ir karsta un sasvīdusi. Džoana jūt, kā kuņģī dedzina. Viņai nevajadzēja tik ilgi sēdēt. “Viņš teica, ka tas būs svarīgi tikai tādā gadījumā, ja sāksies karš.”

Sonja neatbild uzreiz. Viņa pieiet pie Džoanas un vēlreiz saņem draudzenes roku. “Kurš to teica?” viņa maigi noprasa.

Džoana nesakarīgi pakrata galvu. Ko īsti Leo viņai teica? “Kāds vīrietis, kuru viņš satika Maskavā. Viņš tam parādīja, ka viņi melo par ražas daudzumu... izsakās neprecīzi,” viņa sevi pārlabo.

Sonja sastingst. Viņas roka pēkšņi šķiet auksta. “Melo?"

Vai dieviņ! Nu Džoana atceras. Leo bija licis viņai zvērēt, bet tagad viņa ir to atklājusi tik brīvi un vieglprātīgi, it kā tas būtu nieks vien. Viņa aizsedz acis ar rokām, mēģina norobežoties no spožās dienasgaismas. Kā viņa vēlas, kaut varētu paņemt vārdus atpakaļ, norīt tos vai varbūt vienkārši izdzēst. Sāpes vēderā aizrauj elpu, tikai šoreiz tās neapstājas kā iepriekš, bet tikai griežas un velkas vēl dziļāk. “Izsakās neprecīzi,” viņa atkārto. “Viņš man lika nevienam par to neteikt. Lūdzu. Lūdzu, nesaki Leo, ka es tev to pateicu.”

"Par to Grigoriju Fj-kāviņtur?”

“Jā,” nočukst Džoana.

Sonja ilgu laiku paliek nekustīga. Pat viņas elpa šķiet lēnāka, bet tad apstājas pavisam. Viņa pietupjas pie Džoanas gultas un noglauž viņas matus. “Protams, neteikšu. Vari neuztraukties.” Viņa paliecas uz priekšu un noskūpsta Džoanu uz vaiga, un Džoana sajūt Sonjas klusos sirdspukstus cauri plānajai kokvilnas blūzītei. “Starp citu, lūk, ko es tev atnesu.”

Džoana pamet skatienu sāņus. Viņa redz, ka Sonjai kaut kas ir rokās - zaigojoši zila zida kleita, kuru viņa noliek uz palaga pie Džoanas spilvena. “Es gribu, lai tā paliek tev,” Sonja turpina, “kā piemiņa no manis, kamēr es būšu prom. Man vienmēr bija šķitis, ka tu tajā izskaties labāk."

“Sonja, dārgā,” Džoana čukst, asarām ritot pār vaigiem; viņa jūt pēkšņu vainas uzplūdu par acumirklīgo iedomu, ka nebija labi Sonjai uzticēt noslēpumu. “Ko gan es iesākšu bez tevis?” “Rakstīsi man, protams. Ticu, ka pastāstīsi man visu.”

OTRDIENA, plkst. 08.38

Guļamistabas stūrī daudznozīmīgi mirgo maza, sarkana novērošanas kameras gaismiņa. Džoana pagriežas, lai tā nekristu viņai virsū. Lietus ārā nu jau tikai klusi un mierīgi pakšķ uz palodzes. Viņa zina, ka ir laiks celties un gatavoties. MI5 drīz būs klāt, un Niks tāpat, un viņi negribēs vilkt laiku. Viņi tik ļoti vēlas visu pabeigt līdz piektdienai, it kā baidītos zaudēt Džoanu, tāpat kā jau pazaudēja Viljamu.

Tā ir? Vai tāpēc viņi tā baidās?

Viņa uzvelk rītakleitu un čībiņas un nokāpj lejā uz virtuvi. Piepilda tējkannu un nogriež šķēli no sestdien pirktā maizes kukuļa. Vai tas patiešām bija tikai pirms trim dienām? Džoanai šķiet, ka laiks slīd projām viņai zem kājām un pagātne pēkšņi kļūst ļoti skaidra un saprotama salīdzinājumā ar izplūdušo tagadni. Viņa ātri apsēžas.

Mājas klusumā Džoana atceras koledžas gaiteņu dobjo at-balsošanos tajās tukšajās, nepiepildītajās dienās pēc Sonjas aizbraukšanas uz Šveici, viņas dzīves nedabisko mieru atveseļošanās laikā. Rīti bija klusi kā smiltis, un par krāsām gādāja tikai puķu pušķi ievārījuma burkās uz palodzes.

Viņa iedomājas par satikšanos ar Leo pēc atlabšanas; viņas noslēpums tā arī palika neatklāts, tas bija aizmirstams un ignorējams, lai viņu dzīve varētu turpināties kā iepriekš. Džoana atceras, ar kādu drudžainu pārliecību viņš turējās pie domas, ka Staļina pakts ar Hitleru patiesībā ir bijis taktisks manevrs, lai Padomju Savienība iegūtu laiku, gluži kā Sonja bija teikusi. Cik līksms Leo bija par pamazām austošo pārliecību, ka karš nu ir neizbēgams un viņa doktora darbs patiešām izrādīsies noderīgs revolūcijai. Viņa atceras, cik smagi viņš strādāja pirmajos kara mēnešos, cik bāls kļuva no mācīšanās līdz vēlai naktij. Un atceras arī to, kā bija sajutusi Leo skatiena atgriešanos pie viņas, Leo rokas uz viņas matiem, bet lūpas - uz viņas ādas. Pēc tik daudzu nedēļu atsvešināšanās visi šie uzmanības apliecinājumi bija vēl vajadzīgāki.

Automašīna. Soļi uz taciņas. Jau pazīstamās balsis.

Džoana pieceļas un ieliek tosteri maizes šķēli.

Viņa gaida. Klauvējiens atskan pēc piecām sekundēm, kā jau viņa bija domājusi.

Viņa ieslēdz tējkannu. Džoana zina, ka nav labi likt viņiem gaidīt, tomēr to dara. Vēl tikai brīdi. Jo pietiek aizvērt acis, lai atkal sajustu, cik saldi un reibinoši uz palodzes smaržoja puķes pēc plūktām zālēm un medus.

Kad karš beidzot ir klāt, viņai šķiet, ka patiesībā tas notiek kaut kur pavisam citur, ne Kembridžā, lai gan arī šajā salīdzinoši neskartajā pilsētiņā ir gāzmaskas un pārtikas taloni, un ziema bez jauniem cimdiem. Kas par ziemu! Nekad iepriekš Džoana nebija apsaldējusi rokas, taču nu viņas pirksti pietūkst no aukstuma, un tas savā ziņā šķiet karam atbilstoši. Viņa nolemj līdz pavasarim atteikties no bezpirkstu cimdiem par labu mājās adītajiem dūrainīšiem un uzada sev arī biezu vilnas jaku, ja nu šī ziema patiešām izrādīsies mūžīga.

Sākumā ir gaidīšanas sajūta. Visi saprot, ka jaunais karš būs citāds nekā iepriekšējais, taču neviens īsti nezina, ar ko tieši tas atšķirsies. Ir skaidrs, ka iesaistīsies arī lidmašīnas, taču šķiet kaut kā nepraktiski par teritoriju cīnīties gaisā.

Rodas plāns izveidot ierakumus Ņūnemas dārzā, kur koledžas biedri varētu patverties no gaisa uzlidojumiem. Projekts gan īslaicīgi apstājas, kad puķu dobēs tiek atrasti divi sakšu laika skeleti, kurus viņi izrok ar mazām lāpstiņām un zobu birstēm, taču interese par kauliem drīz vien apsīkst, un tiek atsākts sākotnējais projekts. Viņi vēlas, lai ierakumos varētu paslēpties visa koledža, līdzko ir noskanējusi svilpe, un rakšanas darbos nākas iesaistīties arī Džoanai un pārējām meitenēm no viņas stāva. Tiek izveidota ugunsdzēsēju brigāde, kurā iestājās gandrīz visa koledža, un Džoanai jādodas arī uz uzlidojumu apmācībām, ugunsgrēku patruļām un pumpējamo ugunsdzēšamo aparātu izmēģinājumiem, kā arī aukstiem, naksnīgiem izgājieniem ierakumos. Dārzi tiek pārvērsti milzu dārzeņu laukos, un tajos tiek nolikti arī bišu stropi, lai koledža varētu iegūt pati savu medu.

Tagad viņu politiskā grupa tiekas reti, jo lielākā daļa no agrākajiem biedriem ir vai nu iesaukti armijā, vai nosūtīti kādos citos uzdevumos. Pilsēta šķiet pilna ar evakuētiem cilvēkiem un armijniekiem, kā arī valdības pārstāvjiem, kuriem uz kara laiku ir atrasta pagaidu mītne universitātes telpās. Palikušie galvenokārt runā par iesaistīšanos karadarbībā, kas šajā pirmajā posmā, šķiet, nozīmē kolektīvu viļņošanos bez kāda noteikta mērķa. Bet Džoana grib kaut ko konkrētāku. Viņa grib darbību.

Pie viņām ierodas smalkas dāmas uniformās ar misiņa pogām, lai pierunātu meitenes palikt Kembridžā un pabeigt studijas, bet pēc tam pievienoties atbildīgajiem dienestiem vai pievērsties skološanai, vai darīt ko citu noderīgu. Pēc ilgām diskusijām Džoana nolemj pievienoties Sieviešu karaliskās jūras flotes dienestam vai varbūt Gaisa spēku sieviešu nodaļai un nespēj vien sagaidīt, kad viņai tas izdosies.

Leo par to izsakās ļoti strupi. “Tā ir izglītības laišana vējā. Tev vajadzētu būt pateicīgākai par dotajām iespējām.”

“Tu izklausies kā mans tēvs.”

“Viņam ir taisnība. Kāda jēga no visa tā darba, kuru esi te ieguldījusi, un visām zināšanām, ko esi ieguvusi, ja beigās vienalga atmetīsi visam ar roku, lai skraidītu apkārt, izvadājot ziņas vai arī stumdot ēdiena ratiņus no lēkta līdz rietam?”

Džoana sajūt vieglu mīļuma uzplūdu sirdī. “No lēkta līdz rietam?” viņa pārjautā.

“Vai tad tā nesaka?”

“Nē, nē. Saka jau, bet ne šāda veida sarunā. Tas ir pārāk tēlains izteiciens.”

Viņš pasmaida, noņurd: “Ņemšu to vērā,” - tad noklepojas. “Bet es palieku pie saviem vārdiem. Necienīgu darbu darīšanā nav nekā cildena vai varonīga.”

“Padomju vērtību teorija, ja?” Džoana nomurmina.

“Jā, un tā ir pareizi. Ne visi var darīt to, ko tu. Ne visiem ir dotas tavas iespējas un tavas smadzenes. Tev būtu jāatstāj pārējiem tie darbi, kurus var darīt viņi, bet pašai jāpievēršas smagākajam uzdevumam, uz ko esi spējīga tu. Cilvēkiem vajag sevi izaicināt. Tikai tā sabiedrība var progresēt.”

Džoana nopūšas. “Bet civilie dienesti ir tik vienmuļi un garlaicīgi. Es negribu valkāt biezās zeķes un praktiskās kurpes. Flotes sievietēm ir tik glītas cepurītes, un man patīk arī doma par gulēšanu kopmītnēs un došanos ekskursijās. Tas izklausās interesanti.”

"Tagad ir karš. Tā nav nekāda vasaras nometne. Un tev taču vispār nepatīk nekur oficiāli iesaistīties. Tu vienmēr to esi teikusi.”

“Tā jau laikam ir. Bet šis ir kas cits.” Viņa pieliecas tuvāk. “Vai tad es tev nepatiktu tādā formastērpā?”

Leo sejā nepakustas ne vaibsts. Viņš pašūpo galvu. “Nespēju noticēt, ka tu par to vispār iedomājies.”

“Nē. Jā. Man vienkārši šķita...” Džoana apraujas, sajutusies norāta. Viņa zina, ka Leo runā prātīgi, un viņa varētu daudz ko paveikt ar apgūtajām dabaszinātņu mācībām. Bet Džoana negrib palaist garām to, kas notiek pasaulē. Šī ir viņas iespēja kļūt pašpietiekamai un praktiskai, parādīt, ka viņai piemīt visas tās īpašības, par kurām ir tikai nojautusi, un Džoana negrib palaist garām šo iespēju, tupot kādā birojā. Šis ir viņas nepieredzētais laiks. Viņa varētu pabeigt universitāti ar grādu - vai, precīzāk, ar universitātes sertifikātu taču kādu gan zinātniski pētniecisko darbu viņa varētu atrast, kas patiešām ļautu izmantot šīs zināšanas? Par asistenti vīriešiem viņi drīzāk izvēlēsies sekretāru koledžas beidzēju, ne viņu.

Leo sarauc pieri. "Es iztaujāšu doktorantus. Kāds no viņiem noteikti zinās kaut ko tev piemērotāku.”

Pie tā viņi arī palika. Leo viņai kaut ko sagādās, bet Džoana tikmēr iegūs savu grādu un Leo pabeigs doktora darbu. Džoanai šobrīd ir krietni jāsarauj, daļēji tāpēc, ka skolas dabaszinātņu stundas viņu it nemaz nav sagatavojušas krietni smagākiem universitātes eksperimentiem, bet daļēji arī visa pārējā dēļ, kas šajā laikā ir novērsis uzmanību. Viņa jau zina, ka Lieldienu brīvlaikā vajadzēs strādāt bez pārtraukuma, lai tiktu galā ar visām grāmatām.

Džoana priecātos, ja blakus būtu Sonja un palīdzētu viņai novērst uzmanību no darba, taču izrādās - Sonjai īsti nepadodas rakstīt vēstules. Džoana tur savu solījumu stāstīt viņai visu, kas draudzenei tagad iet secen, taču viņa Džoanai neraksta gandrīz astoņus mēnešus. Kad vēstule beidzot pienāk, tai klāt ir pielikta skaisti ietīta brīnišķīgākā šokolādes tāfelīte, kādu Džoana jebkad ir garšojusi. Viņa ir sajūsmā un ēd to lēnām, pa gabaliņam vien, uzliek uz mēles un ļauj šokolādei kļūt mīkstākai un izkust, līdz beidzot tomēr nākas to norīt.

Dāvanai pievienotā vēstule neko daudz neatklāj, tomēr tajā pieminēts, ka Sonja ir satikusi kādu vīrieti - “burvīgu sarkano” tā Sonja viņu sauc -, kurš viņai māca visvisādus jaunus trikus. Viņš ir no Vusteršīras, viņu sauc Džeimijs, viņam ir britu pase [Un ko es tev teicu, Džo-džo?), un pirms Šveices viņš dzīvoja Šanhajā, tātad ir gandrīz eksotiskākais vīrietis, kuru Sonja jebkad satikusi.

Ceru, ka paturi acīs to manu brālēnu, viņa raksta. Brīnos, ka viņš vēl nav internēts pēc notikumiem Polijā. Neticu, ka Anglija nav pamanījusi Krievijai iespējamo labumu. Nodod viņam mīļus sveicienus, labi?

Džoana šo vēstules daļu Leo nolasa balsī, tad apklust, taču viņš nepaceļ skatienu no savas grāmatas. "Nesaprotu, kāpēc viņa tev neraksta pati?”

Leo pleci saspringst. Kustība ir gandrīz nemanāma, taču Džoanai tā nepaiet secen. Pildspalva pārstāj rakstīt, tomēr viņš pats pret Džoanu nepagriežas.

“Leo?” Viņa sajūt, kā pēkšņi iesāpas vēders. Kāpēc viņa vienmēr baidās no tā sliktākā? “Kas par lietu?”

“Mēs ar Sonju...” Viņš apklust, meklēdams pareizo vārdu. “Sastrīdējāties?” pasaka priekšā Džoana.

Viņš pāršķir grāmatas lappusi. Viņa rokas mazliet noraustās, kad lapa atkal paceļas augšā, un Leo mēģina to nospiest lejā. “Saplēsāmies,” viņš beidzot nosaka, pagriezies pret Džoanu. “Mēs mazliet saplēsāmies, kamēr tu slimoji.”

“Jo viņa gribēja, lai arī tu dodies uz Šveici?”

Leo sakniebj lūpas. “Daļēji jā. Bet bija arī kas cits.” Uz brīdi izskatās, ka viņš pateiks ko vairāk, bet tad Leo acis kļūst stiklainas, un viņa zina, ka šī tēma viņai ir slēgta tāpat kā daudzas citas. Džoanai ļoti nepatīk, kad viņš tā izturas. Viņa mēģina sev iestāstīt, ka pēc Leo pieredzētās dzīves ir tikai dabiski, ka viņš nevēlas stāstīt par visu, bet tas nemazina viņas dusmas par to, ka viņš negrib tajā dalīties. Varbūt Sonjai bija taisnība. Varbūt Džoana patiešām viņu pietiekami labi nesaprot. Un tomēr -kāpēc viņš līdz šim nebija to pieminējis? Kāpēc tam jābūt tādam noslēpumam? Viņš atkal pagriežas pret rakstāmgaldu, paņem savu pildspalvu un sāk cītīgi skrāpēt skaitļus uz papīra sev priekšā. “Vai esi redzējusi mana darba vadītāja grāmatu? To oranžo?”

“Tā ir tur.” Džoana norāda uz krēslu, kur Leo to bija atstājis iepriekšējā vakarā, kur vienmēr atstāj savas grāmatas, un noskatās, kā viņš pieceļas no galda un dodas to paņemt. “Lai nu kā, tagad viņa tev sūta mīļus sveicienus,” Džoana piebilst, vēl negribēdama atteikties no šīs tēmas.

Leo pieliec galvu. "Lūdzu, uzraksti viņai, ka es vēlu visu to labāko.” Viņš pieklust. “Un pasaki, ka es drīz rakstīšu.” Viņš atkal noliecas, noskūpsta Džoanu uz pakauša un iziet no istabas.

OTRDIENA, plkst. 10.41

Hārta izņem no portfeļa vēstuli un pasniedz to Džoanai. “Tā ir no viņa lietas,” viņa saka. “Leo, šķiet, izdevās kādu pārliecināt, ka līdz ar kara sākumu viņš ir zaudējis interesi par revolūciju.”

Džoana nepaceļ skatienu no papīra lapas.

“Jūs tam piekristu?” jautā Hārta.

Klusums.

Hārtas balss ir maiga, bet uzstājīga. “Es vienkārši vēlos dzirdēt jūsu viedokli, Stenlija kundze. Vai jūs teiktu, ka Leo nodošanās revolūcijai, viņa pārliecība vai kā jūs to sauktu tobrīd bija mazinājusies?”

“Leo ar vārdiem nemētājās. Es nezinu, ko viņš domāja, un negribētu runāt viņa vārdā.”

“Bet kā šķita jums?”

Viņu pārtrauc Niks. “Ko īsti jūs šeit pratināt? Manu māti? Vai to Leo?”

Ne Hārta, ne Adamss uz Niķu pat nepaskatās.

“Es teiktu,” Džoana lēnām saka, “ka viņa nostāja pēc pakta mazliet izmainījās.” Viņa pieklust. “Taču es neteiktu, ka viņš sāka šaubīties.” Viņa paceļ skatienu. “Leo nebija no tiem, kas šaubās.”

1940. gada 22. marts

Leo GAĻIČS ir ticis internēts, kā noprotams, pēc sera Aleksandra Hoila ieteikuma.

Man pašam šķiet, ka mums nāksies izlemt par vēlamo nostāju attiecībā pret sociālistiski noskaņotiem svešzemniekiem. Ja reiz esam viņus pieņēmuši un mums nav pierādījumu, ka viņi būtu ļaunprātīgi izmantojuši izrādīto viesmīlību, iesaistoties ekstremālās politiskās aktivitātēs, tad, šķiet, nav nekāda pamatojuma viņus internēt.

Cik mums zināms, GAĻIČA gadijums nav vērtējams viennozīmīgi. Mūsu rīcībā ir nonākuši pierādījumi no GAĻIČA profesora Kembridžā, kurš pats sevi dēvē par pārliecinātu toriju atbalstītāju. Viņaprāt, GA-ĻIČA interese par komunismu ir saistīta ar Hitlera varas pieauguma pieredzēšanu Leipcigā pavadītajos jaunības gados, taču nacistu-padomju pakts ir atņēmis jebkādu lojalitāti pret Staļinu, kādu viņš būtu varējis maldīgi just, tāpat kā ir noticis ar daudziem šāda tipa cilvēkiem.

Viņa aktivitātēs nav nekā tāda, pret ko mēs patiešām varētu iebilst, atskaitot jauneklīgu entuziasmu, taču, mūsuprāt, daudz piemērotāks risinājums, lai izvairītos no jebkāda riska, būtu darbavietas atrašana GAĻIČAM viņa specializācijā kādā no mūsu Aizjūru domīnijām. Mēs lūgsim, lai īpašo uzdevumu dienests aktīvi mēģina to panākt.

Manuprāt, internēt svešzemju komunistus mums būtu jācenšas tikai tādā gadījumā, ja ir konkrēti pierādījumi viņu sakariem ar Lielbritānijas Komunistisko partiju. Jebkāda strauja šis nostājas maiņa būtu iespējama tikai tad, ja kļūs nepārprotami skaidrs, ka komunisti ir iesaistījušies karā Hitlera pusē pret Lielbritāniju.

Bombardēšana sākas 1940. gada pavasarī - ne tikai Londonā, Birmingemā, Geitshedā un Glāzgovā, bet arī Kembridžā, tiesa, mazākā apmērā kā arī notiek naidīgi noskaņoto ārzemju pavalstnieku apcietināšana. Leo arestē un aizved uz policijas iecirkni kopā ar daudziem Dabaszinātņu fakultātes studentiem.

“Pieskati manus papīrus, Džo-džo,” viņš vēl piebilst, kad tiek vests projām. “Vai varēsi aiznest manu doktora darbu vadītājam un savākt, kad viņš būs to izlasījis? Glabā to drošībā, līdz es atgriezīšos.”

“Protams,” viņa saka. Džoanas acis ir asaru pilnas, lai gan viņa zina, ka tagad jābūt drosmīgai, turklāt kara laikā Leo būtu varējuši nosūtīt arī uz sliktāku vietu nekā internēto nometne, kas atrodas tālu no ugunslīnijas. Tomēr viņa priecātos, ja Leo nebūtu turp jādodas. Vai vismaz, ja Leo to neuztvertu tik prozaiski. Iespējams, paies vairāki gadi, pirms viņi atkal redzēsies, un Džoana gribētu no Leo saņemt ko vairāk. Kaut ko piemiņai, kamēr viņš pats būs projām.

Pasaki, viņa domās saka. Lūdzu, pasaki.

Taču Leo to nesaka. Varbūt nodomā. Viņa tic, ka kaut kur dziļi sevī Leo patiešām tā domā vai vismaz jūt, kaut arī nesaka. Viņš sarauktu pieri uzvelk jaku un izčamda kabatas, lai pārliecinātos, ka tajās ir atslēgas, cigaretes un cimdi. “Neaizmirsti,” viņš atgādina.

“Neaizmirsīšu.”

Policists no gaiteņa pabāž istabā galvu. “Laiks iet.”

Leo pamāj un pagriežas promiešanai.

“Leo.”

“Jā?”

Viņas balss skan klusi un cerīgi. “Man tevis pietrūks.”

“Bet protams.” Viņš pasper soli viņai pretī un noskūpsta Džoanu - ātri, pārāk ātri, lai viņa būtu tam gatava un spētu paturēt sevī vēl ko citu bez rugāju skrāpējošā asuma uz lūpām. “Man arī, Džo-džo.”

Leo nosūta uz internēto nometni Menas salā, bet pēc tam uz Kanādu kuģī ar svastikas karogu, tā norādot, ka tajā ir arī vācu kara ieslodzītie, ne tikai britu internētās personas, lielākoties ebreji, kuri nu jau piecus gadus ir mēģinājuši nenonākt šaurās, slēgtās telpās. Tas ir veids, kā neļaut kuģim nogrimt, un ceļojums paiet bez starpgadījumiem.

No Kvebekas Leo viņai atraksta, ka nometne ir tīra un gaiša un gaiss tajā smaržo pēc priežu skujām. Virtuvē viņiem izsniedz lielas ēdiena porcijas, un Leo ir lūgts nolasīt lekciju sēriju par padomju plānveida ekonomiku diskusiju grupai, kuru viņš pats ar biedriem ir izveidojis, lai prāts nezaudētu možumu. Džoanai viegli iedomāties, ka Leo nometnē ir ieņēmis neoficiālā vadītāja vietu, it kā citādi nemaz nebūtu iespējams, gluži tāpat kā mājās.

Lai arī viņš nesaka, ka nometnē viņam patīk, Leo vēstulēs nav ne miņas no jebkāda rūgtuma vai aizvainojuma, un Džoana priecājas, zinot, ka viņš nav nelaimīgs. Viņa atkal sevi mierina ar domu, ka vēstuļu biežums un garums vismaz liecina, ka Leo par viņu domā, pat ja Džoana gribētu, lai viņa sakāmais būtu mazliet... nu... maigāks, kaut tikai druscītiņ.

Vēstulēs, kuras viņa pati raksta Leo, Džoana to nepiemin. Tas šķiet gatavais sīkums, par kuru nav vērts sūdzēties, ņemot vērā, cik šausmīgi notikumi risinās visā Eiropā. Vēlāk viņa nodomās, ka viens no iemesliem Leo attieksmei pret Lielbritāniju (kad viss bija beidzies, viņš to nodēvēja par “nevaro-nīgu valsti”) bija tāds, ka viņš nepiedzīvoja pirmos, drausmīgos pēkšņo uzbrukumu mēnešus, kad vācu lidmašīnas katru nakti lidoja valstij pāri, bet zeme drebēja un liesmoja smagās bombardēšanas dēļ. Viņš nestāvēja uz jumtiem ar Džoanu un pārējo Ņūnemas ugunsdzēsēju brigādi, raugoties, kā Vikeridžas ēkās uguns noslāpst pati no sevis, viņš neredzēja dūmojošās gruvešu kaudzes, kas no rītiem reizēm pildīja stacijai tuvējās ielas, un neredzēja arī bēru ratu fotogrāfijas laikrakstos, lielos daudzdzīvokļu māju gabalus, norautus kā leļļu namiņa detaļas, sakniebtām lūpām autobusos sēdošās sievietes, kuras centās neskatīties pa logu, tā vietā uzsmaidot konduktorei - tās tolaik gandrīz vienmēr bija sievietes. Un visur, ikvienā plaisā un porā iekļuva nenogurstošie, nepiekāpīgie putekļi.

Ari to Džoana nemin. Nav labi sūdzēties, tāpēc viņa labprātāk stāsta par lasītajām grāmatām, par redzētajām filmām, par esejām un eksperimentiem, pie kuriem viņa strādā, gatavojoties eksāmeniem. Viņa piemin dejas un karnevālus, un došanos laivu izbraucienā pa Kemas upi ar piecpadsmitgadīgo Lelliju, kad māsa pirmoreiz viena pati ieradās ciemos. Viņa stāsta Leo par jauno modi slidot uz dīķa, kas bija aizsalis Lieldienu nedēļas brīvdienās, apraksta došanos ar riteni uz Lingeju kopā ar dažām citām koledžas meitenēm, lai mācītos slidot uz krietni lielāka, gludāka ledus, kur pirms kara notika Anglijas nacionālais čempionāts.

Viņa nestāsta Leo, ka lielāko baudu viņai sniedz iknedēļas vanna, nestāsta, kā viņa to piepilda ar metāliskas garšas ūdeni no tējkannām un kastroļiem, tad aizturētu elpu iegremdē tajā visu ķermeni, līdz apkārtējā pasaule pierimst un apklust. Viņa nestāsta Leo, ka gulēšana bez drēbēm siltajā ūdenī ir vienīgais aizstājējs, ko viņa atradusi Leo ķermeņa siltumam, viņa rokām, viņa smaržai, viņa mierinošajam smagumam, un ka tikai vanna uz īsu brīdi ļauj aizmirst briesmīgās, tukšās sāpes vēderā.

Gala pārbaudījumi atnāk un aiziet. Studenšu protesti rezultātu paziņošanas dienā pie Senāta nama šogad ir piezemēti, ņemot vērā, ka visa valsts cenšas sakopot spēkus un pasaulē notiek kaut kas daudz sliktāks par akadēmisko grādu nepiešķiršanu sievietēm. Taču tas joprojām rada neapmierinātību un ņurdēšanu, un atskan baumas, ka pēc šī otrā kara viņiem noteikti, noteikti nāksies piekāpties un ļaut sievietēm pilnvērtīgi studēt universitātēs.

Neilgi pēc tam Džoana saņem vēstuli no Metālu izpētes nodaļas Kembridžā. Viņu aicina nākampirmdien ierasties uz darba interviju. Leo jau bija teicis, ka viņa varētu ko tādu saņemt; par projektu viņš bija uzzinājis no internēta kolēģa Kanādas nometnē, kuru Leo pārliecināja ieteikt amatam Džo-anu. Viņa esot ideāla kandidāte, saka Leo, tomēr neatklāj, ko

tieši darbs no viņas prasīs, un par to nekas nav minēts ari nodaļas atsūtītajā vēstulē. Viņa tikai zina, ka darbam esot milzīga nozīme karadarbībā, un tas īsti nebūs pētnieciskais darbs, tomēr prasīs tik dziļas zināšanas fizikā, ka nākamie darba devēji ir gājuši pat pie Džoanas profesora, lai pārliecinātos, ka viņas spējas ir vajadzīgajā līmenī.

Pirmdienas rītā viņa nesteidzas, tikai uzmanīgāk nekā parasti izņem ruļļus no matiem un uzvelk savu labāko vilnas žaketi, tumšzilu un mazliet salāpītu, toties atsvaidzinātu ar pāv-zilām pogām, kas, cerams, novērsīs uzmanību no nodilušā auduma. Viņa kādu laiku meklē savus elegantākos apavus -ogļu pelēkas kurpītes ar asu papēdi -, bet tad atceras, ka pagājušogad aizdeva tās Sonjai un kopš tā laika vairs nav vilkusi. Sonjas istabiņa pēc aizbraukšanas ir palikusi neskarta, jo kara dēļ vairākas kopmītņu istabiņas ir tukšas, tāpēc Džoana var aizņemties atslēgas no durvju sarga, lai savāktu kurpes.

Ienākot viņa vispirms pamana, ka Sonjas gultai joprojām ir uzklāti tie paši vecie palagi un spilveni ir atspiesti pret zemo koka galvgali, it kā viņa tikai nupat būtu uz brītiņu izgājusi. Blakus gultai stāv glāze ar iztvaikojuša ūdens pleķiem iekš-malā. Džoana pieiet pie skapja. Kurpes ir tieši turpat, kur viņa tās pēdējoreiz bija redzējusi, apakšējā plaukta malā. Džoana pasniedzas tās izvilkt, bet tad viņas uzmanību novērš vāja, sena smarža. Ziepes ar citrusa aromātu un tabaka. Plauktā virs kurpēm viņa ievēro saņurcītu gaišzilu kreklu un izņem to ārā. Kokvilnas audums maigi pieskaras viņas pirkstiem, un Džoana to paceļ pie deguna, lai ieelpotu smaržu. To nav iespējams sajaukt. Viņa aizver acis un uz brīdi nonāk kaut kur pavisam citur; prāta dziļumā uzausušais jautājums vārdus atrod tikai pēc brīža.

Kā gan, viņa domā, Sonjas skapī varēja nonākt viens no Leo krekliem?

Džoana tur kreklu rokās un rauc pieri neizpratnē. Leo ar savām mantām parasti ir ļoti uzmanīgs; viņa istabiņā viss bija salocīts un nolikts vietā, pavisam citādi nekā Sonjai. Viņš nekad to nebūtu tā saņurcījis.

Atbildi viņa sajūt pēkšņa nelabuma uzplūdā kuņģi. Nē, viņa domā, tā ne, un uz bridi sadusmojas uz sevi par to, ka ir ļāvusi galvā ieperināties tādai nejaukai, neglītai domai. Kas viņai kaiš? Kā viņa kļuvusi tik - viņa pat nevar atrast pareizo vārdu -samaitāta?

Džoana ātri iebāž kreklu atpakaļ skapi, paņem kurpes un aizver aiz sevis durvis. Slēdzene tiek aizslēgta, atkal atstājot istabu iepriekšējā mierā vai nu līdz Sonjas atnākšanai, vai arī līdz brīdim, kad koledža izlems, ka ilgāk viņu gaidīt vairs nevar. Tad Džoana aizsteidzas projām pa gaiteni līdz savai istabiņai. Pēc piecām minūtēm viņai ir jāiet, bet kurpes joprojām nav nospodrinātas un mati nav ne sasukāti, ne sasprausti. Kāpēc viņa vienmēr tā kavējas?

Šajās laboratorijās Džoana ir bijusi jau studiju pirmajos kursos, taču nekad vēl nav tikusi to apsargātajā daļā, kur viņai būs jāiet tagad. Viņai ir jāpiesakās caurlaidē, tad jāsagaida profesors Makss Deiviss, Zinātniskās izpētes nodaļas direktors.

Džoana viņu ierauga pirmā, noskatās, kā profesors apstājas pie viena galda, tad pie otra, uzdod jautājumus un piekrītoši māj ar galvu pēc darbinieku izteiktajām atbildēm. Maksa Deivisa vārdu dabaszinātņu nodaļā viņa ir dzirdējusi arī iepriekš, vienmēr ar apbrīnas pieskaņu balsī, it kā viņa zinātniskā precizitāte būtu debesu dāvana. Taču klātienē viņš izskatās jaunāks, nekā Džoana bija gaidījusi, varbūt gadus trīsdesmit vecs; viņš ir tērpies cieši piegulošā uzvalkā un citus zinātniekus uzrunā ar entuziasma izteiksmi sejā. Tad viņš pamet skatienu uz Džoanu un pieliec galvu, norādot, ka drīz būs viņas rīcībā. Viņš ir klasiski izskatīgs ar tumšbrūniem matiem, kas uz galvas ir sacirtojušies, lai gan viņš ir centies tos apvaldīt ar pomādi. Viņš izskatās kā viens no tiem cilvēkiem, kuriem skolas laikā patika spēlēt šahu vai varbūt galda tenisu. Beidzot nonācis vēsajā pieņemšanas telpā, viņš gandrīz vai pārskrien tai pāri, cieši pakrata Džoanas roku un uzstāj, ka viņš jāsauc par Maksu, nevis profesoru vai kā tamlīdzīgi.

“Kā pagāja ceļš?”

Džoana pasmaida, nodomājot, ka desmit minūšu ilgo gājienu no Ņūnemas līdz laboratorijai diezin vai varētu saukt par ceļu. “Bez īpašiem starpgadījumiem.”

“Cik neangliski. Lielākā daļa šādā gadījumā teiktu, ka tas bijis labs.”

Džoana pasmaida.

“A-hā, bet protams. Tas laikam ir jūsu zinātnieces skatījums. Intervijas pirmā daļa pārvarēta sekmīgi.” Viņš plati pasmaida. "Ļaujiet jūs aizvadīt uz biroju. Pa ceļam varēsim apskatīt arī laboratoriju.”

Gaitenis ir garš, izklāts ar sarkanām flīzēm, bezrokturu durvis abās koridora pusēs slēpj balti nobalsinātus istabu taisnstūrus, kurus no koridora var saskatīt caur lieliem logiem. Ēka smaržo pēc dezinfekcijas līdzekļa un nospodrināta stikla. Tas ir tīrs, viegls aromāts, ko pastiprina nojauta par rūpniecības klātbūtni šajās telpās.

Makss iedams pārskata papīru žūksni. "Šeit teikts,” viņš pēkšņi saka, “ka jūs studiju laikā mēdzāt apmeklēt komunistu gājienus, tikšanās un tamlīdzīgus pasākumus.”

Džoana palūkojas uz viņu, turpinot iet iepriekšējā ritmā. “Ā, jā,” viņa atbild tieši, kā arī bija plānojusi. Leo bija viņai ieteicis jau laicīgi padomāt par šo jautājumu. Džoana bija nojautusi, ka drošības pārbaude būs neizbēgama, jo tas bija klasificēts kā ar karu saistīts darbs, un viņa jau iepriekš bija izlēmusi neslēpt interesi par komunismu, ja par to tiks jautāts, cerēdama to attaisnot ar jauneklīga optimisma un akadēmiskas intereses sajaukumu. Viņa zina, ka jebkāds mēģinājums izvairīties vai liegties tikai liktu viņai piesarkt un izskatīties vainīgai. "Jā, tādi pasākumi mani interesēja,” viņa saka. “Intelektuāli.”

“Un tagad?”

“Tagad? Nu, stāvoklis ir mainījies.” Viņa nenovērsis skatienu. Vēl ne.

Makss pamāj, un uz bridi Džoanai šķiet, ka viņš varētu atzīties līdzīgā nosliecē. “Jā, laikam jau nacistu-padomju pakts lielā mērā tam pielika punktu.” Viņš pieklust. “Manuprāt, tā bija slikta doma, bet krievi, nabadziņi, pēc pirmā kara bija ļoti smagā situācijā.”

Tātad atzīšanos viņa nesagaidīs. Taču izskatās, ka viņas vārdi Maksu nav pārsteiguši, un viņa paša atbilde Džoanai šķiet izsvērta, gandrīz līdzjūtīga. Viņi pagriežas, un Makss aizsteidzas priekšā, lai atgrūstu vaļā koka durvis un paturētu tās atvērtas, ļaujot Džoanai ienākt.

“Te nu mēs esam,” Makss saka, ievadīdams viņu mazākā birojā un norādīdams uz krēslu galda vienā pusē, kamēr pats apsēžas Džoanai pretī un skatās tieši virsū. “Tomēr,” viņš turpina, “reiz ir jāizmēģina viss, vai ne?”

Tagad viņš pārbauda Džoanu. Viņa acis ir spilgti zilas, jūras-zilas. Viņa sajūt vieglu kvēli vaigos, taču zina, ka nevar apstāties. Viņai ir jāizliekas, ka ir pavisam parasta jauna sieviete, kura nav satikusi ne Leo, ne Sonju, kura uz bridi gan bijusi ieinteresēta miera demonstrācijās, taču ne politiskajās kustībās. Viņai ir jāpārliecina pašai sevi, ka viņa nejūt līdzi revolūcijas mērķiem, ka komunisti viņai šķiet nevis cerību pilni ideālisti, bet gan brutāli un nežēlīgi cilvēki, kurus pienāktos stingri nosodīt, un Džoana dzird, ka viņas balsī iezogas nepieciešamā sašutuma nots. Turpinot sakāmo, Džoana apķeras, ka runā savas mātes skarbajā, norājošajā balsi. “Es gan neteiktu, ka tas aizgāja tik tālu.”

“Nē, nē. Protams, ne. Es negribēju teikt...” Viņš ieklepojas, nolaiž skatienu uz saviem papīriem un ātri tos pārkārto. “Tā, šeit redzu, ka esat ieguvusi sertifikātu Kembridžā. Dabaszinātnēs, ar ļoti labiem rezultātiem pirmajā daļā un izcilību otrajā.” Viņš pamāj, it kā pats pirmo reizi redzētu viņas atzīmes. “Nav slikti.”

Džoana atbild: “Jā, profesora kungs. Specializējos teorētiskajā fizikā.”

“Makss,” viņš pārlabo Džoanu. “Mēs šeit strādāsim ar jeņķiem, tāpēc jums jāsauc mani par Maksu.” Viņš pieklust. “Man ir drošas ziņas no jūsu Kembridžas skolotāja, ka jūs interesēs šeit darāmais darbs.” Makss palūkojas uz viņu un noliek papīrus uz galda. “Bet vai zināt, kas tas īsti ir?”

Džoana nogroza galvu. "Man neko neteica. Es tikai saņēmu vēstuli...” Viņa atver somiņu, lai to izņemtu, bet Makss atmet ar roku, norādot, ka tas nav nepieciešams.

“Nevajag, nevajag,” viņš saka. “Mūsu rekrutēšana balstās tikai uz ieteikumiem. Gan jūs sapratīsiet, kāpēc tā.” Viņš atkal uz mirkli apklust. “Vai esat dzirdējusi par “Cauruļu sakausējumiem”?”

Džoana sarauc pieri. Vai ir dzirdējusi? Viņa pašūpo galvu, mēģinādama noslēpt neapmierinātību, ka darbs būs saistīts ar cietvielām. “Es varētu izteikt minējumu.”

“Lūdzu.”

“Nu, es domāju, ka tas ir projekts ar mērķi izgatavot no korozijas pasargātus metālus naftas urbumiem, gāzesvadiem vai kaut kam tamlīdzīgam. Bet īsti neredzu, kāda tam saistība ar karu. Bruņojums? Gaisa aprīkojums?”

Makss pamāj. “Tuvu. Projekts gan ir mazliet komplicētāks, taču versija nav slikta. Izklausās aizraujoši, vai ne?”

Ne gluži, Džoana nodomā, bet pēc īsa, neveikla brīža aptver, ka Makss joko. "Es nesaprotu. Tātad tas nav saistīts ar sakausējumiem?”

“Tas ir segvārds. Nevienam nav ļauts zināt, ko mēs darām “Cauruļu sakausējumu” projektā. Par to nezina pat daži Kara ministrijas darbinieki.”

Džoana sajūt, kā mugurai pārskrien baiļu tirpas. “Un es? Es drīkstēšu zināt?”

“Tas ir atkarīgs no...” Makss noliecas un atver atvilktni galda apakšā, no kuras izņem brūnu aploksni un pastumj to pāri galdam. “Pirms turpinām, gribētu lūgt jūs parakstīt šo te.”

“Kas tas ir?”

“Vienošanās, kas parakstīšanas gadījumā liks jums klusēt. Jūs nedrīkstēsiet par savu darbu stāstīt ne ģimenei, ne draugiem.” Viņš velta Džoanai ciešu skatienu. “Jūs saprotat, ko tas nozīmē. Pat savam draugam jūs nevarēsiet pateikt, ar ko visu dienu nodarbojaties.”

Džoana iztur skatienu, ne aci nepamirkšķinot. Viņa atceras Leo uzstājību vēstulēs, ka viņai ir jānoliedz jebkādas attiecības ar viņu, ja par tām tiks jautāts. Tas nāks tikai par labu, viņš sacīja. Džoana aizliedz sev atcerēties Leo. "Man nav drauga."

Makss mazliet sakustas krēslā. “Ā. Jā. Es to teicu tikai tā, piemēram...” Viņš novēršas. Istabā ieplūst rīta saule, aizķerot spoguļa malu, un Maksa sejai līdz pat apkaklītei pārslīd vara-vīkšņains gaismas stars, it kā viņš būtu iemērkts mirdzošā eļļā. “Lai nu kā,” viņš turpina, “gribēju uzsvērt, ka jums nevajadzēs izlemt uzreiz. Vēlos, lai jūs to pārdomājat. Paņemiet uz mājām, izlasiet, kādu brīdi paprātojiet. Gribu, lai saprotat visas parakstīšanas sekas, pirms izlemjat.”

Džoana paņem aploksni un atplēš to vaļā. Izņem papīru žūksni un paskatās uz tiem. Tā ir īsa vēstule, kurai pievienota saistību raksta par valsts noslēpuma neizpaušanu kopija.

“Neko vairāk nevarat man pastāstīt?”

“Diemžēl esmu pateicis visu, ko varēju.”

Džoana pamāj. Ir skaidrs, ka šajā laboratorijas apakšnodaļā tiek darīts kaut kas ļoti nozīmīgs vai vismaz par tādu tas tiek uzskatīts. Viņa domā, vai Leo to jau zina. Nē, protams, ne. Kā viņš varētu par to zināt? Tomēr viņa satraucas pati par sevi, par savām noslēpumu glabāšanas spējām. Vai varēs paturēt šo darbu slepenībā? Ko teiks vecākiem, ja viņi gribēs zināt, ko Džoana īsti dara?

Bet tad viņa atceras gājienu uz tās sievietes māju, Sonjas rokas pieskāriena aukstumu, kā viņa bija paturējusi šo traumu noslēpumā no Leo, no visiem, gluži kā Sonja bija viņai teikusi, vārdos pieminēdama tikai “slimību”, vienlaikus stumjot atmiņas par to dienu aizvien dziļāk un dziļāk prātā, apglabājot tās tādā dziļumā, ka viņa pati varēja sajust, kā atmiņas pavājinās un sabirst līdzīgi gaišzila zīda bumbai.

"Droši paņemiet dokumentus uz dienu vai divām,” saka Makss, “bez steigas. Nav viegli sadzīvot ar tādu slogu. Ticiet man. Ja domājat, ka nespēsiet to paveikt, nekas slikts nenotiks. Mēs atradīsim jums citu darbu.”

Viņa zina, kāpēc paturēja apmeklējumu pie tās sievietes noslēpumā. Viņa to darīja Leo dēļ, lai viņam nenāktos vilties Džo-anā, lai neliktu būt viņai piesaistītam. Un tagad viņa iztēlojas, kā Leo vilsies, ja viņa atteiksies no darba, kuru viņš Džoanai bija sagādājis, un zina, kas tieši ir jādara. Galu galā viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka būs uzticama un lojāla pilsone, kas vajadzības gadījumā ir gatava ziedoties savai valstij. Viņa vienkārši nebija gaidījusi, ka tas patiešām reiz būs nepieciešams.

Džoana dziļi ievelk elpu. “Vai jums ir pildspalva?”

OTRDIENA, plkst. 14.27

Likuma par valsts noslēpumu (Official Secrets Act) 1911. un 1920. gada redakcijas 1(1) pants

1(1) Ja kāda persona ar Valsts intereses vai drošību apdraudošiem

mērķiem

(a) pietuvojas kādai vietai, kas šī likuma ietvaros definēta kā aizliegta, nopēta to, paiet tai garām, ieiet tajā vai uzturas tās tuvumā;

(b) rada skici, plānu, modeli vai veic pierakstus, kas ir vai var būt tieši vai netieši noderīgi ienaidniekam;

(c) iegūst, uzkrāj, ieraksta, publicē vai nodod kādai citai personai jebkādu slepenu oficiālo kodu vai paroli, jebkādu skici, plānu, modeli, pierakstus, citu dokumentu vai informāciju, kas ir vai var būt tieši vai netieši noderīga ienaidniekam, šī persona ir krimināli sodāma...

Adamss paceļ mapi pret kameru, lai ierakstītu dokumentu, tad pārfokusē kameru, lai asums atkal būtu iestatlts uz Džo-anu. Diena ir kļuvusi gaišāka, pārvērtusies aukstā, dzeltenīgā pēcpusdienā, un Džoana jūt, kā vēderā iekņudas izsalkums. Viņa nožēlo, ka pusdienu pārtraukumā nav spējusi apēst Niķa pagatavoto maizīti, taču viņš to bija apziedis ar avokado, nevis sviestu. Viņa bija lūgusi Niķu tā nedarīt, taču viņš bija uzstājis, ka viņai garšos, lai arī Džoana sacīja, ka viņa patiešām labprātāk apēstu vienkāršu sviestmaizi. Viņa nepanes avokado. Tā ir bijis vienmēr; Džoana negaida, ka Niks to atcerēsies, bet arī neatgādina viņam, jo zina - tas tikai liks dēlam uzsākt kārtējo lekciju par vitamīniem un ogļhidrātiem - vitiem un ogļiem, kā viņš tos sauc, - bet viņa ir pārāk nogurusi to visu uzklausīt. Kāpēc viņš nevar vienkārši ēst normāli - tāpat kā viņa? Kas vainas asajai marinādei?

“Drīkstu apskatīt?” Niks pastiepj roku, lai paņemtu no Hār-tas mapi. Viņš aplūko parakstu dokumenta apakšā, ļaujot sejā uz brīdi uzzibsnīt nepārliecinātībai, pirms tajā atgriežas ierasti dusmīgā izteiksme, kas pauž sašutumu par šeit notiekošo. Viņš noliek mapi uz kafijas galdiņa. "Nu, es tur neredzu neko īpaši svarīgu.” Viņš iemalko ūdeni. "Man jau šķiet, ka parakstīt ko tādu vajadzēja visiem, kuru darbs kaut mazākajā mērā bija saistīts ar karu.”

Džoana jūt, kā kaklā sakāpj kamols. Rokas mazliet noraustās, atklājot apvaldīto vēlēšanos pieskarties dēlam, lai pateiktu, ka tādu labsirdību viņa nav pelnījusi.

Niks nepamana Džoanas žestu, bet Hārta gan, un Džoana uz mirkli iedomājas, vai tik tā nav lielākā atklātība, kādu viņa var atļauties. Visu savu dzīvi viņa ir bēgusi no šī brīža - neko neskaidroja, nekad netaisnojās -, un tagad Džoanai ir bail, ka var nepietikt spēka tā turpināt. Viņa ir pārāk veca, pārāk nogurusi.

“Kad parakstījāt līgumu, jūs domājāt sekot tā nosacījumiem?”

Viņai šķiet, ka spēki ir galā, tomēr Hārtas balss tonī ir kas tāds, kas Džoanai liek mazliet sabozties, un viņā pamostas spīts. Viņa palūkojas uz Niķu un zina, ka nedrīkst padoties. Viņai ir jāsargā dēls, kā viņa to allaž ir darījusi, pat ja viņš pats to nezina. Un viņa paceļ uzacis, it kā būtu aizvainota. "Bet protams.”

"Jūs taču saprotat, kāpēc es jautāju?”

Viņas amata nosaukums ir rakstīts uz caurlaides kartītes: Kembridžas Metālu izpētes nodaļas direktora personīgā asistente. Cik garlaicīgi tas izklausās. Cik muļķīgi izmantot apgūtās zināšanas tikai tāpēc, lai pierakstītu periodiskās tabulas elementus. Un viņai nav ne cepurītes, ko valkāt modīgi sašķiebtu, ne uniformas ar ciešu vidukli un spilgtu apkaklīti, kurā staigāt pa pilsētu rūpīgi iestudētā, amerikāniskā “košļājamās gumijas” solī. Bet vismaz viņa kaut ko dara, cenšas un pelna pati savu naudu.

Atskaitot Maksu, nodaļā ir vēl desmit cilvēki. Deviņi ir vīrieši, tātad bez viņas šeit ir vēl tikai viena sieviete, Kārena, kuras pārziņā ir komutators un biroja vadība, un viņa aktīvi sargā savas tiesības kā uz vienu, tā otru. Pirmajā acu uzmetienā viņa atstāj vecās raudzes skolmeistarienes iespaidu - kārtīga un rezervēta ar degungalā nemitīgi balansējošām lasāmajām brillēm -, taču izskats ir maldinošs, jo Kārena izrādās plašs informācijas avots par visiem notikumiem laboratorijā. Viņa ir četrdesmitgadīga atraitne, un abi viņas dēli dienē Karaliskajos gaisa spēkos. Kārena nav gluži nedraudzīga, tomēr rada garlaikotas un mazliet vientuļas sievietes iespaidu. Pamazām Džoana atklāj, ka kādreizējie Kārenas pienākumi - ikrīta tējas vārīšana, cepumu bļodas piepildīšana - nu uz visiem laikiem nonākuši viņas rokās, bet tas ari nozīmē, ka Kārena savās padzirdētajās baumās daudz labprātāk dalās ar Džoanu nekā jebkuru citu, tāpēc viņa par laboratorijā strādājošajiem uzzina vairāk nekā par lielāko daļu savu draugu un radinieku.

Visi vīrieši šeit ir zinātnieki vai tehniķi. Divi vecākie projekta zinātnieki ir Donalds, Maksa oficiālais vietnieks, kurš ne soli nesper bez savas sarkanbrūnās beretes un baltā laboratorijas virsvalka, un Arturs - gara auguma Oksfordas profesors ar taisnu degunu, kurš dalīja kopmītnes istabiņu ar Maksu, kad abi mācījās Mārlboro skolā. Pārējā komanda ir apzinīgi zinātnieki, galvenokārt ārzemnieki, kas norīkoti darbā pie konkrētiem, stingri noteiktiem projekta uzdevumiem. Vadītāji ir nolēmuši, ka būtu prātīgi ierobežot cilvēku skaitu, kuriem pieejami vispārējie, galvenie plāni. “Jo sevišķi,” kā viņai čukstus pavēsta Kārena, “ārzemju elementiem.”

Laboratorijā valda steidzīgs noskaņojums. Cik nu Džoanai izdodas saprast, viņi strādā pie kāda jauna ieroča. Viņasprāt, tas nevarētu būt nekas liels, ņemot vērā noliktavas apmērus, kur, kā viņai apgalvo, notiek paša ieroča izgatavošana. Makss saka tikai tik daudz, lai viņa varētu veikt savu darāmo, un īpašā daiļrunībā neizplūst. Lielākoties viņš strādā pie teorētiskajiem jautājumiem savā birojā ar aizvērtām durvīm, tikai reizēm otras galvenās laboratorijas telpā satiekas ar pētniekiem no Birmin-gemas. Neko citu Džoana nezina. Viņa gluži neteiktu, ka ir vīlusies, jo netiek pielaista projektam, tomēr būtu gatava atzī-ties, ka bija cerējusi uz kaut ko aizraujošāku.

Ienākot darbā un izejot no tā, viņas rokassomiņu pārbauda drošības sargs Henrijs - vecs vīrs ar vaigubārdu. Džoana ik rītu ar viņu pārmij kādu vārdu, un viņš ik pēcpusdienu kaunīgi iztausta viņas somiņu, pārbauda aiztaisīto nodalījumu audumu un aplūko pūdernīcu, lūpu krāsu un briļļu maku. Ko īsti viņš meklē? - domā Džoana, kad Henrijs atslābis pasmaida un pamāj, ļaujot doties tālāk. Nozagtas rakstāmmašīnas lentes? Markas? Aploksnes?

Kad viņa jau mēnesi ir vārījusi tēju un veikusi citus biroja pienākumus, Makss iesauc viņu savā kabinetā un paziņo, ka pārbaudes laiks ir oficiāli beidzies, tāpēc pienākusi kārta nopietnai sarunai. Džoana apsēžas uz pašas krēsla maliņas pie viņa rakstāmgalda un prāto, vai Maksa norūpējusies sejas izteiksme ir saistīta ar viņas lēno darbu vai dažkārtējo novēlošanos - jā, viņa neprot ļoti ātri apieties ar rakstāmmašīnu. Džoana tomēr gribētu iebilst, ka toties vienmēr ir precīza.

Sākumā viņa domā, ka nav saklausījusi Maksu pareizi. “Šurp nāks premjerministrs?” viņa atkārto, uz ceļiem balansēdama pusatvērtu piezīmju burtnīcu.

Makss pamāj.

“Uz šejieni?”

“Jā.” Makss viņai uzsmaida, un uz mirkli Džoana iedomājas, vai tik šajā smaidā gadījumā neslēpjas vēl kas, tāda kā ziņkārība, un viņai arī ienāk prātā, ka tieši Makss ir vienīgais, par kuru Kārena neko daudz nav stāstījusi. Būs vēlāk jāpajautā. Džoana pēkšņi, pašai negaidot, iedomājas, kā viņš izskatītos aizmidzis, un nodomā arī, ka Maksā ir kaut kas aizkustinoši puicisks, bet tad papurina galvu, lai aizdzītu šo domu, cerot, ka viņas sejā tā nav bijusi saskatāma.

“Rīt?”

“Jā."

“Tas ir pilnīgs noslēpums vai arī citi drīkst to zināt?”

“Par to nedrīkst teikt nevienam ārpus laboratorijas. Šeit par to zina visi, taču ar premjerministru tiksies tikai Donalds, Arturs un es. Mēs nevaram ļaut uz tikšanos iet visiem, lai gan premjerministrs vēlas redzēt arī pārējos, kaut vai tāpēc, lai paspiestu roku. Esmu licis Kārenai visu noorganizēt. Bet premjerministru un viņa pavadītājus satiksim mēs četri.”

“Četri? Es domāju, ka tur būsiet tikai jūs ar Donaldu un Arturu.”

Makss plati pasmaida. “Gribu, lai arī tu būtu klāt.”

“Es? Ko es tur iesākšu? Zinu mazāk par jebkuru citu,” Džoana saka, tomēr jūtas pārsteigta, cik ļoti viņu patiesībā aizrāvusi iespēja piedalīties šādā oficiālā vizītē. Tomēr doma par premjerministra uzrunāšanu viņai rada arī vieglas bailes. Viņai ir - kā to sauc? - lampu drudzis.

Makss atkal pasmaida. “Tāpēc man šķita, ka arī tev būtu noderīgi tur piedalīties. Ir laiks iesaistīties vairāk. Ne velti es gribēju, lai amatā pieņem kādu dabaszinātņu studiju beidzēju. Un...” viņš izskatās nokaunējies, “...mums vajadzēs kādu, kurš pagatavos tēju un ar glītu smaidu gādās, lai viss notiek gludi.” Džoana mēģina nepiesarkt par tādu neveiklu un negaidītu komplimentu. No nemainīgi korektā Maksa viņa neko tādu nebija gaidījusi. Viņa mēģina pasmaidīt. “Tātad paveiks visu galveno, tā es saprotu.”

“Es arī domāju, ka tas tev palīdzēs labāk saprast, ar ko mēs īsti šeit nodarbojamies. Kembridžā tu taču šo un to iemācījies par atomiem?”

"Protams.”

“Labi.” Makss ar rokas mājienu norāda, ka grib plašāku atbildi uz iepriekšējo jautājumu.

Un viņa paklausa, sākumā bikli, bet tad aizvien drošāk zinātniskā valodā apraksta atomu iekšējo struktūru: protonu un neitronu kodolu, kam apkārt riņķo elektroni. Džoanu pārsteidz atklājums, ka viņai ir pietrūcis tāda veida domāšanas. Viņa nav palaidusi garām nepamanītu goda zīmi pie laboratorijas ieejas, kurā teikts, ka tieši šajā Kembridžas ēkā 1932. gadā pirmoreiz tika saskaldīts atoms, tāpēc viņa apraksta arī šo procesu: kā, bombardējot atoma kodolu ar neitroniem, iespējams panākt kodolā esošās enerģijas pārdalīšanos, liekot to pamest ari citām daļiņām, līdz pāri paliek jau mazliet atšķirīgs elements no sākotnējā.

Makss pamāj. “Tieši tā." Viņš saliek kopā pirkstu galus, un tas Džoanai šķiet tipisks akadēmiķa vai teorētiķa žests. “Vai šim likumam ir kādi izņēmumi?”

"Urāns, ja nemaldos.”

"Un kas notiek ar urānu?”

“Tas sašķeļas un atbrīvo enerģiju. Taču no urāna izdalās nevis viens, bet gan divi vai trīs neitroni.” Džoana par to bija lasījusi, gatavojoties trešā kursa eksāmeniem, kādā akadēmiskā rakstā, kas bija publicēts īsi pirms kara. Mācību plānā šo atklājumu iekļāva tikai viņas pēdējos studiju mēnešos universitātē.

“Un?”

Džoana sarauc pieri. “Un ko?”

"Tu esi fiziķe. Tad nu pastāsti, ko no tā iespējams secināt. Ko tu varētu pasākt ar šo informāciju?”

“Neatceros, ka rakstā būtu minēts vēl kas cits.” Viņa centīgi domā. “Bet man šķiet, ja atdalītu no citiem un pēc tam savāktu kopā gana daudzus urāna atomus, pat viena no tiem sašķelšana atbrīvotu pietiekami daudz neitronu, lai tie saskaldītu vēl citus atomus, kuru atbrīvotie neitroni savukārt bombardētu nākamās daļiņas.”

Makss pamāj. “Pašuzturoša ķēdes reakcija. Kas notiktu tālāk?” “Tā radītu aizvien pieaugošu enerģijas apjomu.”

“Jā. Milzīgu apjomu. Tas būtu principiāli jauns enerģijas avots.” Makss pieklust, kā gaidot Džoanas atbildi uz neuzdotu jautājumu. “Un kam vēl to varētu izmantot?”

Uz bridi iestājas klusums, līdz Džoana aptver Maksa jautājumā ieslēpto norādi. “Sprādzienam?” viņa klusu noprasa.

“Ne jau vienkāršam sprādzienam,” viņš pasaka un arī pieklust. “Superbumbai. Bumbai, kas varētu izbeigt karu.”

Džoana cieši paskatās uz viņu. “Vai tad tas būtu iespējams?” “Kāpēc ne? Teorētiski tas ir izdarāms, lai gan joprojām pastāv neatrisinātas problēmas, galvenokārt saistībā ar urāna piegādi.” Makss atkal apklust. “Taču svarīgākais ir tas, ka šāda reakcija patiešām šķiet iespējama, un tādā gadījumā mēs nedrīkstam pieļaut, lai pirmie to paveic vācieši.”

“Kā jūs zināt, ka viņi mēģina to darīt?”

Makss pasmaida. “Pirmie ar urāna atomu skaldīšanu saistītie atklājumi tika veikti pirms četriem gadiem. Vai zini, cik rakstu par šo tēmu kopš tā laika ir publicēts Vācijā?”

Džoana lēni pašūpo galvu.

“Nulle. Neviens pats. Pilnīgs klusums. Tāpēc es teiktu, ka ir deviņdesmit deviņu procentu varbūtība, ka ari viņi pie tā strādā.” Makss pieklust, tad paņem kādu mapi un pasniedz to Džoanai. “Gribu, lai tu pārskati šos materiālus. Uz rītdienu man vajadzētu, lai tu uzzimē vienkāršu shēmu. Tai nav jābūt precīzi pēc mēroga, tikai pietiekami lielai, lai to varētu piespraust pie sienas un izmantot ilustrācijai. Tajā mapē ir ari dažas skices, kuras vari izmantot paraugam.” Viņš plati pasmaida. “Kā tev padodas zīmēšana?”

Džoana sāk ar pamatiem. Sākumā viņas zīmējums izskatās pēc lielas, neglītas zivs, varbūt haizivs vai tunča. Tās ķermeņa vidū viņa uzzimē apli un sadala to divās daļās ar līniju, sašķeltajam kodolam slēpjoties zem vietas, kur citkārt būtu spura. Apli viņa iekrāso ar zīmuli. Ieēnotā vieta apzīmē urāna kritisko masu - nestabilu, vienā veselumā vēl neapvienotu elementu. Ja Džoanai patiktu izmantot metaforas, viņa sacitu, ka šīs urāna daļiņas savā starpā aplī cīkstas ar elkoņiem, mēģinot iegūt labāku vietu pie starta līnijas. Bet Džoana nemēdz izmantot metaforas. Tas ir vienkāršs, zinātnisks process.

Taču sprādziena šeit vēl nebūs.

Sprādzienu ierosina, izmantojot trinitrotoluolu, ko Džoana attēlo shēmā, apkārt urāna aplim uzzīmējot dzeltenu sprāgstvielas kvadrātu, kas pats joprojām ir zivs vēderā. To viņa iekrāso uzmanīgi, lai neļautu dzeltenumam iekļūt aplī, jo abas vielas nedrīkst sajaukties. Kad trinitrotoluols tiks aktivizēts, tas sašaus kopā abas apļa puses, tā radot kritisko masu. Šis sprādziens jau būs liels, bet ne milzīgs. Šajā stadijā procesam ir drīzāk ekonomisks nekā astronomisks mērogs. Toties tas darbosies kā ļoti efektīvs enerģijas pastiprinātājs.

“Astronomija” sāksies pēc kādas milisekundes, kad detonā-cija aktivizēs neitronu avotu, kuru Džoana iekrāso zilā krāsā, un neitroni trieksies urāna kritiskajā masā. Un tur tad notiks īstā eksplozija. Šo procesu Makss savā dokumentācijā ir raksturojis kā izgudrojuma ģeniālo daļu: ir atrasta tik nestabila viela, ka tā gatava uzsprāgt pie mazākā grūdiena, vairāki triljoni tās kodolu saspiesti kopā kritiskajā masā, un kopš tā brīža reakcija kļūst nevadāma, pašpietiekama un katastrofiska; gigantiska baltkvēlē kaistoša enerģijas eksplozija. Tas ir daudzu ķēdes reakciju process. Tik ātrs, ka šķitīs momentāns, vienkārši pēkšņs karstuma, neitronu un gaismas sprādziens, it kā pats Dievs būtu pievilcis ceļus pie krūtīm, apņēmis tos rokām un triecies pret zemi.

Džoana shēmā pieraksta apzīmējumus, ieskicē pamatkon-strukcijā astes daļas aprises un iekrāso ārējo apvalku pelēku. Viņa nedomās par uzzīmētā procesa iespējām. Džoana saprot tā zinātnisko pamatojumu vai vismaz lielāko daļu no tā. Viņas izpratne apstājas pie mēroga aptveršanas.

Premjerministrs ierodas precīzi pulksten 14.00, atbraucis tumši zaļā automašīnā pasažieru sēdeklī. Automašīna ļoti uzkrītoši apstājusies šaurajā ieliņā pie laboratorijas. Sākumā viņš izskatās ļoti līdzīgs fotogrāfijās redzētajam vīram, bet vienlaikus arī tik atšķirīgs, ka Džoana domā, vai tas gadījumā nevarētu būt kāds pārcentīgs aktieris. Vai patiešām viņam visu laiku mutē ir cigārs? Viņa nolūkojas, kā premjerministrs sarokojas ar Maksu, Donaldu un Arturu, bet joprojām nav pārliecināta, ka tas patiešām ir viņš. Tam Džoana notic tikai tad, kad premjers saņem arī viņas rokas, smaidīdams ar vienu mutes pusi tā, ka viņa seja šķietami saplok, un ierunājas savā īpatnēji saraustītajā balsī, kuru viņa tik labi pazīst no radiopārraidēm: “Aha, dārgā jaunkundz. Kam šeit jālūdz laba tēja?”

Tas nu gan, nodomā Džoana, ir sasodīti lielisks aktieris -vai arī patiešām premjerministrs.

Viņas seja sāk kaist. “Ar pienu un cukuru?”

Viņš lēni pamāj, acīmredzami par kaut ko uzjautrināts. “Esmu dzirdējis, ka tā ir ierasts, jā.”

Viņa pamet sagaidītāju rindā stāvošos kolēģus, lai virtuvē pagatavotu tēju. Tur Džoana atklāj, ka viņas rokas viegli trīs. Ciemiņi iziet cauri visai laboratorijai līdz pat Maksa kabinetam. Lielo, brūno tējkannu Džoana noliek uz paplātes ar cepumiem, cukuru un mazu piena krūku. Viss kopā ir smags, un ceļu cauri gaitenim viņa mēro lēnām, durvis atspiež vaļā ar muguru un mēģina visu nolikt uz galdiņa pie sienas, neradot pārāk lielu troksni. Makss sāk savu skaidrojumu, bet viņa tikmēr ielej tēju un pasniedz to vīriešiem.

Viņas zīmētā shēma ir piesprausta pie sienas aiz Maksa, un viņš ik pa brīdim tai pieskaras ar rādāmkociņu, vienlaikus pievēršot klausītāju uzmanību dažādajiem vienādojumiem, kas ar krītu uzrakstīti uz tāfeles viņam līdzās. Klausoties Maksa runā, Džoana ik pa brīdim novēršas, acīm atkal un atkal atgriežoties pie istabā sēdošā Čērčila, viņa vestei pārliktajai pulksteņķēdei un dziļajai rievai pierē.

“Tas ir savāds zīmējums,” viņš pārtrauc skaidrojumu. “Tā patiešām tam plānots izskatīties?”

Makss kā atvainodamies uzmet skatienu Džoanai. “Man šķiet, ka tas ir ļoti labs aptuvens atveidojums,” viņš saka. “Protams, vienkāršots.”

“Hmm,” Čērčils apmierināts nosaka.

Džoana piesarkst. Viņa noliek cepumu šķīvi un nopēta savu zīmējumu no telpas otra gala. Nu jau vairākus mēnešus viņa ir redzējusi, kā no debesim krīt īstas šim zivs zīmējumam līdzīgas bumbas. Viņa ir redzējusi, kā nesprāgušās tiek norobežotas Kembridžas ielās starp graustiem ar saplēstajiem logiem, kā policisti tās sargā no pūļa, kas sanācis mēģina saskatīt, par ko tad īsti tiek celta tāda jezga, it kā tas būtu kāds bīstams un eksotisks no zoodārza izbēdzis dzīvnieks. Aprises ir gana pazīstamas.

Tagad Makss ir pacēlis kādu citu shēmu un aicina tai pievērsties ari skatītājus. “Sākumā mēs domājām, ka jebkāda sprādziena radīšanai būtu nepieciešamas vairākas tonnas urāna-235,” viņš skaidro, “jo pie šādiem apjomiem esam pieraduši. Un to būtu gandrīz neiespējami paveikt, ņemot vērā, ka aptuveni 99,3 procenti no visa dabā atrodamā urāna ir izotops 238.” Viņš ievelk elpu. “Taču nesen veiktie aprēķini ir likuši šo aptuveno apjomu ļoti ievērojami izmainīt. Tagad mēs zinām, ka liela mēroga sprādzienam nepieciešamā kritiskā masa būtu tikai dažas mārciņas.” Viņš saliek rokas, izveidojot apaļu formu, lai parādītu apjomu. “Aptuveni maza ananasa izmērā.”

Čērčils noklepojas. “Jūs taču saprotat, pie kā šeit strādājat, profesora kungs?”

Makss apklust. Samirkšķina acis. “Jā, ser. Protams, saprotam.” “Un reizēm iedomājaties par to, kā mūs vērtēs nākamās paaudzes?”

“Jā, ser.”

Čērčils atlaižas krēslā un izņem sērkociņu kastīti. Izvilcis vienu sērkociņu, viņš to uzšķiļ, tad izņem no kabatas cigāru, kura galu ieliek tieši liesmā. “Un jūs varat naktis gulēt?”

Makss viegli pasmaida. "Neesmu kārtīgi gulējis jau gadiem ilgi,” viņš saka.

“Aha, tad jūs esat viens no tiem. Labi zinu šo sajūtu.” Čērčils pievērš uzmanību cigāram, ieliek to mutē un ņemas pakšķināt, līdz smēķis iedegas.

Makss nokāsējas, jautājuma dēļ acīmredzami zaudējis domas pavedienu.

"Es negribēju jūs satraukt,” turpina Čērčils nevainojami skaidrā ņurdienā. “Vēlējos tikai pārliecināties, ka šo ieroci nebūvē briesmoņi. Ja jūs man būtu teicis, ka naktīs guļat labi, ne mirkli nedomādami par galarezultātu, tad, jāatzīstas, es droši vien atgrieztos Londonā ar jūsu atlūgumu kabatā.”

Makss nervozi pasmaida. “Šiem pētījumiem būs arī citi pielietojumi,” viņš saka. “Gribētu domāt, ka pasaulei tie sniegs arī ko labu. Pēc kara.”

Čērčils palūkojas uz viņu. “Iespējams. Es tā ceru. Taču pagaidām mums ir jāpieņem, ka nevarēsim likt vēsturei mūs vērtēt kādā noteiktā veidā, ja vien, protams, to nerakstīsim mēs paši. Taču ir vērts apdomāt, vai laiks mūs netiesās bargāk, ja ieroča nebūs, nekā tad, ja mēs to izgatavosim. Un šāda iespēja man šķiet ticamāka.”

“Ja nemaldos, valda uzskats, ka tas kalpos par iebiedēšanas līdzekli.”

Čērčils pamāj. “Jā, tiesa. Bet kuru pusi mēs ar to iebiedēsim?”

“Protams, vāciešus.”

Tagad atbildes vietā Čērčils nosmīkņā. “Pagaidām,” viņš saka zemā, piesmakušā balsī. “Lai gan mums vajadzētu sargāties arī no jeņķiem.”

Makss sarauc pieri. “Bet viņi ir mūsu pusē. Pie šī projekta mēs strādājam kopā.”

“Taisnība.” Čērčils ievelk dziļu dūmu no cigāra, tad, pagriezies pret logu, izpūš, uz mirkli radot iespaidu, ka viņš patiesībā nerunā ar klātesošajiem. “Tomēr viens no tiem draņķiem mums ir vajadzīgs tāpēc,” viņš turpina nu jau klusākā, domīgā balsī, “ka pretējā gadījumā, kad šī te padarīšana būs galā, jeņķi kontrolēs visu. Tāpēc mums tas ir vajadzīgs, un uz tā ir jābūt mūsu sasodītajam karogam.”

Džoana dzird viņu teiktos vārdus, taču tā īsti tos neuztver. Visu šo laiku viņa ir pētījusi aprēķinus uz Maksa tāfeles un arī tagad skatās uz savu zīmējumu, kamēr seja pakāpeniski vēršas pelnu pelēka. Makss paņurca savas piezīmes, ieklepojas un atsāk skaidrojumu par to, kā tieši šis izgudrojums ļaus pārnest tik milzīgu enerģijas apjomu no viena avota uz citu un kā process, reiz sācies, varēs turpināties necilvēcīgā ātrumā.

Te nu tas ir: viņa vārdi liek Džoanas smadzenēs uzsprāgt metaforai, vārdam, kuru viņa bija mēģinājusi atkal, atkal un atkal pastumt malā, lai nedomātu par to, ko viņi īstenībā šeit rada.

Jo patiesībā necilvēcīgs taču būs pavisam kas cits, vai ne?

OTRDIENA, plkst. 16.02

Harta ir ārā un runā ar kādu pa mobilo telefonu, bet Adamss ir aizgājis uz veikalu nopirkt kafiju. Pārtraukuma laikā videokamera ir izslēgta. Niks stāv pie loga, vēro ielu pāri satumstošajam piemājas dārziņam. Viņš nogroza galvu, jaunākā atklājuma satricināts.

"Neticami, ka es par to nezināju,” viņš beidzot saka. “Manis paša māte strādāja pie atombumbas. Nekad nebūtu domājis...” Viņš apraujas. “Tu nekad par to pat neieminējies. Atceros, reiz es jautāju, ko īsti darīji kara laikā, un tu mani atšuvi ar stāstu par sekretāres darbu.”

“Bet es ari biju sekretāre.”

Niks nolūkojas uz viņu piemiegtām acīm. “Var jau būt, bet ne vienkārši sekretāre, kā tu man sacīji.”

“Neko vairāk es tev nebūtu varējusi teikt. Tā joprojām ir konfidenciāla informācija. Es parakstījos par valsts noslēpumu neizpaušanu.”

“It kā tam vairs būtu kāda nozīme. Bumba nav nekāds noslēpums, ja par to zina visi. Dieva dēļ, es pats par to mācījos skolā.” Viņš apstājas un pagriežas pret Džoanu. "Un tu man nekad nebiji teikusi, ka satiki Vinstonu Čērčilu. Pat tad ne, kad skolā gatavoju par viņu projektu.” Viņš pēkšņi neticīgi iesmejas. “Nevaru noticēt, ka kāds spēj klusēt par to, ka ir ticies ar Vinstonu Čērčilu!”

Džoana paliecas uz priekšu, gribēdama pasniegties viņam pretī, taču apraujas, līdzko ierauga Niķa sejas izteiksmi. “Kara laikā neviens neteica, ko dara. Tas bija cits laiks.”

“Es zinu. Es nedusmojos, ka tu man par to nestāstīji. Tas vienkārši ir tāds šoks. Tu nekad pat neieteicies, ka varētu būt darījusi ko tamlīdzīgu. Ne reizes. Man liekas, es tevi patiesībā pat nepazīstu.”

Džoana paskatās uz dēlu. Vai tad viņam nešķiet, ka arī Džo-ana galu galā to pašu varētu teikt par Niķu vai jebkuru citu cilvēku? Kaut, protams, viņa to nekad nesacītu. Un salīdzinājums laikam nav arī īsti godīgs. Viņam vienmēr viss gājis no rokas, tik nevainojami, ka viņa brīžiem ir satraukusies, ka varbūt Niķa dzīve ir iekārtojusies pat pārāk labi. Vai tad par adoptētajiem bērniem nesaka, ka viņi jūt nepieciešamību būt nevainojami, lai šķietami neitralizētu faktu, ka savulaik tika atdoti projām kā nevajadzīgi? Kad Džoana reiz mēģināja par to ierunāties, Niks noraidīja šo teoriju kā žurnālu psiholoģiju. “Tā joprojām esmu es, Nik,” viņa klusi saka. “Es joprojām esmu tava mamma.” Džoana pirmoreiz šajās dienās redz dēlu aizskartu. Viņa acīs ir nedabisks spīdums, un viņš izvairās no mātes skatiena. Džoana sajūt, kā sirds pamirst.

“Bet tu neesi tā, kas tu man šķiti esam. Ja agrāk man kāds jautāja, ko tu dari vai kas tev patīk, es vienmēr teicu, ka esi bibliotekāre manā skolā, ka jums ar tēti patīk spēlēt tenisu, un domāju, ka tā ir patiesība. Es domāju, ka nekā cita tur

tt

nav.

“Nebija arī,” viņa nočukst. “Vismaz ne tolaik.”

“Bet tagad izrādās, ka tu gadiem ilgi strādāji pie kaut kā tik...” viņš mēģina atrast pareizo vārdu, “...ļauna. Un es to nezināju.” Viņš pieklust un pašūpo galvu. “Kā tu to varēji? Kāpēc vienkārši neatteicies, kad uzzināji, kas tur patiesībā notiek?”

Džoana nolaiž skatienu. “ Tagad tas varbūt arī šķiet kas ļauns, bet tolaik viss nebija tikai melns un balts. Mums pie bumbas bija jātiek pirmajiem, pirms Vācijas.”

“Bet viņi taču bumbai nebija ne tuvumā. Tas bija acīmredzami, pat tolaik. Visi viņu fiziķi teorētiķi bija ebreji, kuri emigrēja vai tika ieslodzīti. Vācijai principā bija jāsāk no nulles.” “Kā mēs varējām būt par to droši? Tādu risku mēs nedrīkstējām uzņemties. Un mēs arī domājām, ka darām ko vērtīgu.” Niks pašūpo galvu. “Ai, nevajag! Nevar būt, ka tu gribi, lai es tam noticu.”

“Bet tā tas bija. Tā mēs to redzējām.”

“Superbumba? Kā īsti tā var būt vērtīga?”

Džoana paskaidro: “Ne jau bumba. Ar to saistītā zinātne.” Viņa ļoti skaidri atceras visu projektā iesaistīto zinātnieku kopīgo pārliecību, ka pēc kara beigām viņu atklājumi sniegs neskaitāmus labumus cilvēcei: ne vien jaunu enerģijas avotu, bet potenciālu ari medicīnas laukā. Līdz tam kodolfizika netika uzskatīta par praktisko zinātni, kā, piemēram, bioloģija un ķīmija, un darbu pie bumbas pavadīja prieks par šķietami bezgalīgām iespējām, kas no tā izrietēja. Džoana negaida, ka Niks to sapratīs. Neviens to vairs nevarēs saprast. Pagātni no tagadnes šķir tāda vēstures migla, tāda šausmīga zināšanu barjera, ka ideālisma spožo gaismu no tāda attāluma ir gandrīz neiespējami aprakstīt. “Es gribēju tev par to pateikt jau agrāk,” viņa beidzot nosaka, “bet tas bija tik ļoti sen.” Džoana pieklust. "Un es nedomāju, ka tu man ticēsi.”

“Tas nav nekāds attaisnojums. Varbūt es ar to pat lepotos. Zināju, ka tu mācījies Kembridžā, bet nekad tā īsti nebiju sapratis, cik neparasti tas tolaik bija. Es tevi vienmēr uztvēru tikai kā, nu, kā mammu.” Viņš apklust, cieši piespiež labo dūri pie kreisās plaukstas. “Es būtu priecājies, ja tu nebūtu to slēpusi.”

“Tā bija pagātne. Mēs ar tavu tēvu...” viņa nopūšas. “Nu, viņš negribēja, lai es to pieminu, un patiesībā ari es domāju līdzīgi. Es viņam to apsolīju.”

Niks šo skaidrojumu pieņem ar galvas piešķiebšanu, tomēr neatmaigst. “Tātad viņš to zināja?”

Džoana pamāj. “Jā, viņš zināja,” viņa negribīgi nosaka. “Tieši tāpēc mēs pārcēlāmies uz Austrāliju.”

“Bet es domāju, ka jūs satikāties kuģi ceļā uz Austrāliju.” “Nu, mēs pazinām viens otru jau iepriekš, taču nospriedām, ka būs vieglāk, ja mēs izliktos...”

Niks nikni nopūšas. “Neticami. Tu man kādreiz vispār esi teikusi jebko patiesu?”

“Viss, ko es teicu, ja tam ir kāds sakars ar tevi, ir taisnība, goda vārds.”

Uz brīdi iestājas klusums, kamēr Niks pārdomā apgalvojumā ieslēpto piebildi. “Kā tu vari teikt, ka šim te nav nekāda sakara ar mani?”

“Mēs vienojāmies par to nerunāt. Es apsolīju tavam tēvam. Tas bija jauns sākums. Tu biji jauns sākums.”

I

Viņa Nikam arī agrāk ir teikusi, ka dēls viņiem bija jauns sākums, taču Džoana nekad nav iedziļinājusies detaļās: cik ļoti bija gribējusi viņu, sapņojusi par viņu, skumusi pēc viņa, līdz adopcijas prasība tika pieņemta. Viņa vienmēr ir uzskatījusi, ka Nikam nāktu par sliktu zināt, cik ļoti viņš bija gaidīts, tāpēc ir atturējusies stāstīt par to gadu cerībām un satraukumiem pēc ierašanās Austrālijā, pirms ārsts beidzot apstiprināja, ka nē, Džoana savainotajā dzemdē nekādā gadījumā nespēs ieņemt bērnu, bet varbūt viņi ir domājuši par adopciju?

Tas aizsāka vēl vienu garu un neskaidru procesu, kurā viņiem vairākkārt nācās uzklausīt, ka ar viņu dokumentiem kaut kas neesot kārtībā, lai arī šīs problēmas nekad netika precizētas. Abu pieteikums tika noraidīts atkal un atkal, līdz Džoana kādudien saņēma vēstuli ar pieprasījuma apstiprinājumu un lūgumu trīs mēnešu laikā ierasties Viktorijas Karaliskajā slimnīcā, lai paņemtu savu bērniņu.

Džoana joprojām nespēj aizmirst to sajūtu gūzmu, kas viņu pārņēma, pirmoreiz paceļot Niķu rokās un sajūtot, kā viņa mīkstā rociņa apķeras pirkstam. Nekas nebūtu varējis viņu sagatavot šim brīdim. Viņa to atceras kā burvīgu laiku un atminas arī

Nika picnaino, rasaino smaržu un viņa acu krāsas pārmaiņas, puisēna zilajam skatienam uz laiku pieņemot dziļāku, bagātīgāku, gandrīz zaļu nokrāsu, līdz beidzot acis kļuva satriecoši gaišbrūnas kā rudens lapas. Viņa atceras, kā priecājās par viņa pūkaino galviņu, viņa pēdiņām, kuras bija tik ļoti maigas, tik smalkas, tik atšķirīgas no savulaik izsapņotā puisīša ar zeltaino ādu, un tomēr pilnīgi nevainojamas. Jauns sākums.

Bet tagad Niks stāv viņas priekšā ar sakrustotām rokām, un dēla sākotnējā neticība ir pāraugusi cinismā. “Man joprojām šķiet, ka tu būtu varējusi man to pateikt.”

Džoana atbild gandrīz čukstus: “Es jau tev sacīju, ka visi klusēja par savu kara laika darbu. Mēs zinājām, ka nedrīkstam neko stāstīt. Par to es neteicu pat savai ģimenei.”

Niks cieši palūkojas uz viņu. “Bet Leo to zināja, vai ne?”

Džoana samirkšķina acis. Viņa zina, ka nekas nav pierādīts. Viņai nekas nav jāsaka. “Nē,” Džoana beidzot noteic, taču vilcināšanās ir bijusi pārāk ilga.

Izvilkums no dokumenta ""Cauruļu sakausējumu" organizācija"

1941. gada 14. aprīlī

"Cauruļu sakausējumu" projektam ir divi galvenie mērķi: pirmkārt, līdz šim iespaidīgākā militārā ieroča izveidošana un, otrkārt, atomenerģijas atbrīvošana enerģijas ražošanas mērķiem.

Šī darba zinātniskais pamatojums bija labi zināms arī pirms kara, un ir pilnīgi skaidrs, ka šo pašu jautājumu aktīvi pēta arī Vācijā. Tāpēc šobrīd notiek sacīkstes starp Sabiedrotajiem un Ass valstīm, lai noskaidrotu, kurās rokās ierocis nonāks pirmais. Lai kādas būtu izredzes projektu pabeigt laicīgi, ir skaidrs, ka pie tā jāstrādā maksimālā ātrumā neatkarīgi no izmaksām.

Džoana dzīvo Landsmanes kundzes vadītā pansijā vientuļām sievietēm, kas atrodas visai pieticīgajā Milroudas apkaimē.

Tā kā daudzi cilvēki ir aizsūtīti projām no pilsētas vai norīkoti citur un Džoanai Kembridžā nav, ar ko īsināt laiku, viņa pēc iespējas biežāk apciemo vecākus. Viņas māte ir pievienojusies Brīvprātīgo sieviešu dienestam un palīdz organizēt zupas virtuvi, līdz viņai nākas darbu beigt, jo uz kājas uzkrīt milzīgs metāla katls. Ārsti saka, ka pēda sadzīs, taču pagaidām viņa saviebjas ikreiz, kad sanāk uz tās atbalstīties, un cīnās ar kruķiem, kas to vien dara kā ķeras un sitas pret mēbelēm.

Savukārt Džoanas tēvs šķiet nesamērīgi novecojis šajos trijos gados, kopš viņa pameta māju. Viņš pensionējās pagājušajā gadā, taču tā vietā, lai atpūstos un uzlabotu veselību, tēva piespiedu dīkstāve, šķiet, tikai paātrinājusi viņa nonīkšanu. Reiz biezie, sirmie mati nu ir kļuvuši plānāki, un tumšās uzacis viņa sejā izceļas vēl jo skaidrākā pretstatā ādas bālumam. Pat acis šķiet kļuvušas blāvākas. Kad tēvs pie pusdienu galda novelk žaketi un atpogā apkaklīti, viņa pirksti mazliet trīc, un arī ēd viņš maziem kumosiem, ilgi tos košļādams.

“Kā Lellijai?” noprasa Džoana, vēlēdamās novērst uzmanību no pēkšņajām, nepatīkamajām vecāku novecošanas zīmēm.

“Slaistās ar zaldātiem,” nosaka Džoanas tēvs, iestumdams pussakošļāto kumosu dziļāk aiz vaiga un saviebdams seju.

“Viņa neslaistās, Robert. Viņa dažas dienas nedēļā piestrādā Ebreju namā vācu bērniem.”

“Bēgļiem,” pārlabo Džoanas tēvs.

“Jā, pareizi. Tā es arī gribēju teikt. Žēl tomēr, ka viņa šodien nevarēja būt kopā ar mums.” Māte pastumj Džoanai lielo šķīvi, mudinot pacienāties ar vēl kādu kartupeli. “Tev jāpacenšas biežāk viņu satikt, zini. Viņai tā patika tas brauciens uz Kembridžu!”

Nepaceldama skatienu, Džoana paņem kartupeli un noliek uz sava šķīvja. “Man arī, taču ir grūti uzņemt ciemiņus, ja strādā sešas dienas nedēļā. Apsolu, ka ielūgšu viņu vēlreiz.”

“Kad karš būs beidzies,” saka māte.

Tēvs pašūpo galvu. “Tas nebeigsies tik drīz, kā tev šķiet.”

“Protams, beigsies. Nezaudē cerību.”

Tēvs nosmīkņā pa pusei nicinoši, pa pusei izsmējīgi, un Džoana zina, ka šī skaņa iezīmē sākumu vienai no tām labdabīgajām, bet vienlaikus spraigajām diskusijām, kuras viņa ļoti labi atceras no bērnības, kad strīdēšanās tika uztverta kā sava veida sports. “Neredzu, kā tas mums palīdzēs uzvarēt karu.”

“Jo mēs esam pareizajā pusē. Taisnība ir ar mums.” Māte uzdur burkānu uz dakšiņas. “Un tam ir jābūt kādai nozīmei. Tā saka veselais saprāts.”

Parastos apstākļos šāds izteikums liktu tēvam nosaukt Džo-anas māti par pilnīgu bezprāti un tālākajā strīdā viņš ar lielu prieku izpaustos visā savā daiļrunībā. Taču šodien viņš ir pārāk noguris, lai ķīvētos, gluži kā dažās pēdējās viņu tikšanās reizēs. Ari tagad tēvs nevis strīdas, bet gan vienkārši iesmejas un atlaižas krēslā, aizvērdams acis.

Džoana pieceļas, izlēmusi, ka viņai jāuzzina, vai tēvs ir apmeklējis ārstu. “Ļauj, es tev palīdzēšu nomazgāt traukus.”

“Vainīga ir viņa sirds,” māte saka Džoanai, kad abas ir iegājušas virtuvē, kur tēvs nevar noklausīties sarunu. “Dakteris viņam lika atpūsties un nesmēķēt, bet uz to mēs varam necerēt.”

“Viņš nav tik vecs, mammu.”

Māte saņem viņas roku un saspiež to, kamēr Džoana piepilda izlietni ar ziepjūdeni. “Viņš nav ari jauns. Bet vispār jau mums iet labi. Kā tev? Esi satikusi kādu jauku jaunu vīrieti, par kuru gribētu man pastāstīt? Vai arī mēs joprojām skumstam par to sasodīto krievu?”

Tas sasodītais krievs joprojām ir Kanādā. Jā, Džoana saka mātei, viņa turp raksta ik nedēļu un nē, neviens cits jauns vīrietis nav viņu nomainījis. Bet viņa neskumst. Viņai patīk darbs un ne tikai darbs, bet arī nopelnītā nauda un neatkarība. Laboratorijā Džoanai ir jauka tuvība ar kolēģiem, tur netrūkst ne spriedzes, ne aizrautības. Un vēl viņai patīk darba sarunas, nebeidzamās vakariņas un iedzeršanas, un spēļu vakari, kuros Kārena mudina viņu iesaistīties. Kad ir izslēgtas gaismas, laboratorijās notiek garas, no pagraba uznesto šerija un viskija ieeļļotas pokera partijas. Makss tajās piedalās reti, jo viņam tomēr nākas ieturēt distanci, kā piedienas vecākajam zinātniekam, taču lielākā daļa pārējo darbinieku šajos vakaros piedalās regulāri, un tie bieži pārtop jautrās un jokainās naktīs, kurās viņi cenšas atturēties no pētnieciskā darba pieminēšanas, un tā ir ievērojama atšķirība no nopietnajām sarunām Džoanas pirmajos studiju gados. Par šiem vakariem Džoana mātei neko nestāsta, zinādama, ka viņa tos nevērtētu necik augstu, taču kopumā Džoanai nešķiet, ka viņai varētu pietikt laika vēl arī skumšanai, jo sevišķi tāpēc, ka Leo tajā nometnē nekas nedraud, ko nevarētu teikt par daudziem citiem viņa vecuma vīriešiem.

Vienīgais cilvēks no viņu vecās Kembridžas grupas, kurš joprojām reizēm atrodas pilsētā, ir Viljams. Viņš ir norīkots tai pietiekami tuvu, lai varētu ik pa laikam paviesoties Kembridžā, un viņš mēģina Džoanu satikt vai katrā brīvā brīdī. Arī tovakar, atgriežoties no vecāku apciemojuma, viņa atklāj, ka Viljams jau gaida uz pansijas sliekšņa. “Ā,” viņa nosaka, pēkšņi atcerējusies, ka viņi bija ieplānojuši aiziet uz kinoteātri. “Tas bija šovakar, vai ne?”

Viņš plati pasmaida, noliecas uz priekšu un noskūpsta viņu uz vaiga. “Tu taču neaizmirsi, vai ne? Man jau ir biļetes.”

“Protams, ne,” viņa saka, piespiežot pasmaidīt arī sevi. “Ko tad mēs skatīsimies?”

““Cik zaļa bija mana ieleja?

“Kas tev bija zaļš?”

Viņš sāk skaidrot, ka tas ir filmas nosaukums, bet Džoana viņu pārtrauc: “Es taču jokoju.”

“Ā, nūjā. Skaidrs.”

Džoanas jūtas pret Viljamu nav viennozīmīgas. Viņu kaitina Viljama biežie mēģinājumi būt šarmantam. Tie šķiet pārlieku centīgi, neīsti, taču viņam nezin kādā veidā tomēr izdodas nekļūt apgrūtinošam. Kopumā cilvēkiem Viljams patīk, jo viņš citē “Vinniju Pūku” nepiemērotos brīžos un ir gana bagāts, lai varētu būt pastāvīgi bezrūpīgs, - tikai Džoanai mazliet kremt, ka viņam ar to arī pietiks veiksmīgai karjerai Ārlietu ministrijā, kad vien viņš izlems tur sekot tēva pēdās.

Tomēr viņa labprāt tiekas ar Viljamu, jo tas viņai atgādina par agrākajiem laikiem, par Leo.

Filmas darbība norisinās Rondas ielejas raktuvju ciematos Velsā. Filma ir gara, tā stāsta, kā strādniekiem pārtika tiek nogādāta glītos klūgu groziņos un mazā Hjū Morgana acis mirdz no ogļu putekļiem melnajā sejā, kamēr visam pāri skan spalga klasiskā mūzika, atgādinot Džoanai par ogļraču rindām, kuras viņa reiz redzēja gājienā cauri Sentolbansai.

Vakars ir silts un smaržīgs, un viņi izlemj uz Džoanas pansiju iet kājām pa Pārkerspīsu. Viljams pastiepj viņai roku, un viņa ieķeras tās izliekumā, lai gan patiesībā nemaz to negrib. Tas šķiet pārāk familiāri, pārāk miesiski.

“Kā bija? Tev patika, Džo-džo?”

Džoana saviebjas. Tikai Leo viņu sauc par Džo-džo, un Viljams to zina. Nu, varbūt arī Sonja. Bet viņš droši vien tikai mēģina būt draudzīgs.

“Tā bija skumja,” viņa saka. "Un mazliet amerikāniska. Visi bija pārāk glīti. Trūka īstu netīrumu.”

Viljams iesmejas. “Ja nemaldos, režisors sākumā gribēja to filmēt Velsā, taču viņam patraucēja karš.”

“Tā tas mēdz darīt,” nomurmina Džoana.

“Drīz tas sāks traucēt arī jeņķiem. Rūzvelts grib iesaistīties karā. Tikai amerikāņi paši to negrib.”

“Būtu domājusi, ka ar to pietiktu, lai apturētu arī viņu.” “Šis nav tāds kā iepriekšējais karš. Viņi nevar cerēt palikt neitrāli tikai tāpēc vien, ka valstij apkārt ir okeāns. Gan notiks kas tāds, kas ievilks arī viņus.”

Džoana skeptiski palūkojas uz Viljamu, tomēr neatbild. Kā tas nākas, ka viņš vienmēr runā ar tādu pārliecību? Kāpēc viņš ir tik drošs par saviem uzskatiem?

Viljams uzmet viņai sānisku skatienu. “Lai paliek, bet kā tev pašai sokas? Kā patīk darbs?”

“Patīk. Pat ļoti.”

“Pie kā tu īsti tur strādā? Neatceros, laikam vēl neesi man teikusi.”

“Pie pētījumiem.”

“Jā, to es zinu. Bet kādiem?”

Džoana iedunkā viņu. “Tu labi zini, ka es nedrīkstu to teikt.” “Neuzmanīgas runas, bla-bla-bla. Esmu redzējis plakātus. Tomēr mani tas interesē.”

“Jā, bet es nevaru neko tev teikt, jo arī pati nezinu. Esmu tikai sekretāre. Man viņi neko nestāsta.”

“Un tu neko arī nelasi, tikai raksti. Tā?”

“Tieši tā.”

Viljams sakniebj lūpas un palūkojas uz viņu. "Tomēr droši vien ir patīkami zināt, ka tavs darbs ir noderīgs karā.” Viņš bridi padomā, tad pēkšņi pasmaida. “Kā būtu ar pusdienām rit? Vai vakariņām? Man te īsti nav, ko darīt, un šādā laikā brīvdienas ir jāizmanto visā pilnībā. Viņi par to vien runā kā aizsūtīt mūs kaut kur projām.”

Kāpēc? - Džoana nodomā. Ko tu no manis gribi? Mēs taču kopā nejūtamies ērti. “Nevaru,” viņa saka, mēģinādama izskatīties saskumusi.

“Kāpēc ne?” jautā Viljams. “Es atnāktu tev pakaļ pie laboratorijas. Tu varētu viņiem pateikt, ka vienkārši izskriesi papus-dienot. Vai ari mēs varētu satikties pēc darba.”

Džoana iesmejas. “Es esmu sekretāre,” viņa saka. “Es nedrīkstu nekur izskriet papusdienot. Un nav arī laika. Darbu pabeidzu tikai septiņos, un man ir pārāk daudz darāmā, lai kaut kur izietu pusdienlaikā.”

“Priekšniekam tu droši vien patic."

"Kāpēc tu tā saki?”

“Ja tu viņam nepatiktu, viņš tev nedotu tik daudz darāmā. Viņš negribētu tevi tuvumā.”

Džoana pamāj. Ari viņai jāatzīst, ka starp viņu un Maksu pastāv zināma tuvība, un viņu kopīgajā laboratorijas stūrītī valda jauks miers, pat ja viņus parasti šķir durvis. Džoanai patīk, kā viņš ik rītu apjautājas par viņas labsajūtu un pasaka paldies par rīta tējas krūzi, vienlaikus pateicīgs un kautrīgs, un tas ir vairāk, nekā dara lielākā daļa kolēģu. "Tā laikam ir,” viņa piekrīt. “Bet kāpēc tevi tas interesē? Tas ir garlaicīgi.”

“Man ne. Mani kuru katru dienu aizsūtīs projām. Būtu patīkami, ja es tad spētu iztēloties notikumus mājās.”

Viņa mazliet saraujas. “Viljam,” viņa nosaka. “Es negribētu, lai tu iedomājies kaut ko nepareizi.”

“Nepareizi? Par ko tad?”

“Nu...” Džoana novelk. "Par mums.”

Viņš iesmejas un saspiež viņas roku. “Neesi nu dumja, Džo-džo. Es zinu. Mēs esam draugi. Tas arī viss. Es zinu, ka tu gaidi Leo.”

“Es negaidu,” viņa pārlabo, bet tad palūkojas uz Viljamu un ļauj viņam redzēt, kā piesarkst viņas vaigi.

"Protams, ne,” viņš saka. "Turklāt man šķita, ka tu jau zini.” "Ko tad?”

"Par mani.”

Viņi tagad iet pa ielu, kurai abās pusēs, cieši saspiedušās, stāv Viktorijas laika mājas - iekšā tās ir lielākas, nekā, iespējams, izskatās no ielas, ar bēniņiem un pagrabiem. Džoana palūkojas uz Viljamu un sarauc pieri. Viņa nesaprot, ko īsti viņš grib ar to pateikt. “Kas man būtu jāzina par tevi?”

Viņš apstājas un pārsteigts palūkojas uz Džoanu. “Tātad tu tiešām nezini?”

Džoana mēģina neizklausīties, kā būtu zaudējusi pacietību. “Ko tad?”

Viljams atmet ar roku, it kā gribētu aizmēzt jautājumu malā. “Pajautā Leo, kad jūs nākamreiz tiksieties.”

“Labi,” Džoana nosaka, neapmierināta, ka Viljams nevēlas vienkārši atzīties. "Tā arī darīšu. Re, mēs jau esam klāt. Paldies, ka pavadīji mani līdz mājām.”

“Nav par ko.” Viljams paliecas uz priekšu un uzspiež slapju buču viņai uz vaiga. Džoana jūt, ka uz ādas paliek lūpu nospiedums. Viljams pasmaida, atkal izslējās taisni un salutē muļķīgi pārspīlētā manierē, kamēr Džoana rakņājas pa somiņu, meklēdama atslēgu. Viņa grib noslaucīt šo skūpstu, taču zina, ka vajadzētu pagaidīt, līdz tiks mājā. Beidzot viņa atrod atslēgu, pasmaida un apmulsusi pamāj Viljamam no mājas sliekšņa, tad pazūd aiz durvīm.

OTRDIENA, plkst. 18.13

“Tātad jūs teiktu, ka Viljams - sers Viljams - zināja, ko jūs darījāt laboratorijā?” jautā Hārta. Viņa ir paliekusies krēslā uz priekšu, un balsī ir nojaušama viegla elpas aizturēšana. Adamss apmainās skatieniem ar Hārtu, un ir skaidrs, ka šis jautājums ir plānots.

“Viljams?” Džoana jautā, samiegusi acis kā apmulsumā.

Hārta nenovēršas. “Jā, Viljams.”

Iestājas īss klusums, līdz Džoana pēkšņi aptver, uz ko viņi tēmē. Viņa atceras, ko teica Niks, kad pirmoreiz ieradās viņu brīdināt, - viņi vēlas, lai Džoana tūlīt un tepat apsūdz Viljamu, kamēr vēl ir laiks izdot autopsijas orderi. Pirms viņa ķermeni piektdien kremēs. Taču viņa ir devusi solījumu. Viņa pašūpo galvu, domādama par Sv. Kristofera medaljonu naktsgaldiņa atvilktnē paslēptajā kaklarotā, kuru viņš tik vienkārši bija iedevis Džoanai pēdējā tikšanās reizē pirms daudziem gadiem. "Nē,” viņa nosaka. Viņas balss ir strupa un pārliecināta. “Viņš neko nezināja. Viņš vienkārši bija mazliet ziņkārīgs, un viņam patika ķircināties.”

Hārta sarauc pieri. “Tātad jūs neteiktu, ka viņš apzināti centās iegūt no jums informāciju?”

“Nē.”

“Un nekad nekādā veidā jums netuvojās?”

"Nē.”

“Atcerieties, ka viss, uz ko jūs vēlāk gribēsiet atsaukties tiesā...”

Džoana pārtrauc, nevēlēdamās dzirdēt to vēlreiz. “Es zinu.”

The Times, 1941. gada 23. jūnijā

PALĪDZĪBA KRIEVIJAI: PREMJERMINISTRA PAZIŅOJUMS PAR

LIELBRITĀNIJAS NOSTĀJU

Čērčila kungs sacīja:

"Šorīt pulksten četros Hitlers iebruka Krievijā.Tika skrupulozi ievērotas visas viņa parastās nodevības formalitātes. Abas valstis iepriekš bija svinīgi parakstījušas neuzbrukšanas līgumu, kas joprojām bija spēkā. Nebija izteiktas nekādas sūdzības par tā nepildīšanu. Ar viltu sniegtās pārliecības aizsegā vācu armija izvietoja milzīgus spēkus frontes līnijā, kas stiepās no Baltās līdz Melnajai jūrai, un savas pozīcijas lēni un metodiski ieņēma arī gaisa flotes un bruņu spēku divīzijas. Tad pēkšņi, bez kara pasludināšanas, pat bez ultimāta, uz Krievijas pilsētām no debesīm sāka krist vācu bumbas.

Neviens šajos divdesmit piecos gados nav bijis stingrāks komunisma kritiķis par mani. Neņemu atpakaļ nevienu vārdu, ko esmu par to teicis, taču tas viss nobāl šobrīd notiekošās izrādes priekšā.

Mums ir tikai viens mērķis un viens vienīgs nenoliedzams ceļš. Mēs esam apņēmības pilni iznīcināt Hitleru un jebkādas nacistu režīma pēdas. No šī uzdevuma mūsu uzmanību nenovērsīs nekas. Mūsu palīdzību saņems jebkurš cilvēks vai valsts, kas izlems cīnīties pret Hitleru. Tāda ir mūsu nostāja un mūsu apņēmība.

No tā izriet, ka mēs sniegsim visu iespējamo palīdzību Krievijai un krievu tautai. Mēs jau esam piedāvājuši Padomju Krievijas valdībai visu iespējamo tehnisko vai ekonomisko palīdzību, kas ir mūsu rokās un kas varētu viņiem būt noderīga."

Šo Vinstona Čērčila runu krievu tulkojumā pagājušonakt pārraidīja stacija GRV.

Džoanas istabiņa pansijā ir maza, ar zemiem griestiem. Tajā ir jūtama vecas tabakas smarža, un no rītiem vannas istabā nav karstā ūdens. Uz tualetes galdiņa stāv svaigi noplūktas un nesakārtotas puķes, un gultu klāj sārta dūnu sega. Ir svētdienas pēcpusdiena, un Džoana sēž uz gultas un gaida, bet matrača atsperes tikmēr liecas zem viņas svara. Viņa apguļas, pagriežas uz vēdera un atdara loga āķīti, lai varētu izliekties ārā un pavērties lejup uz dārza dobēm. Zilo keramikas podu rindā blīvos puduros ir izspraukušies salātu baldriņa asni. Bruģakmens plāksnes ir ieplaisājušas un pārklājušās ar sūnām, un vājā timiāna un rozmarīna smarža ir sajūtama pat istabā ar miklajām tapetēm. Dārziņa tālākajā galā kūkumu virs zemes ir uzmetusi bumbu patvertne, bet blakus dārzā trīs meitenes lec pāri vecai aukliņai. Džoana atceras šo rotaļu un vēro bērnu pēdu iezīmēto rakstu: saule, ēna, saule, ēna.

Viņa paņem un pārlasa pastkartīti.

Manai biedrenītei, Leo raksta. Nezaudē prātu. Es dodos mājup (Mājup! - viņa iedomājas. Viņš ar to domā mani? Vai es esmu viņa mājas? Vai arī tā Leo vienkārši sauc Angliju?), taču tikai uz īsu brīdi. Līdz kara beigām esmu norīkots zinātniski pētnieciskajā darbā Monreālas Universitātē, un man jāatgriežas savākt savus papīrus. Pieņemu, ka Tev tie joprojām ir. Došu ziņu, kad ieradīšos Anglijā. Neraksti man uz šo adresi. Tādā gadījumā es vēstuli nesaņemšu.

Brālīgi Tavs,

Leo

Pastkarte ir maza un nobružāta, tajā redzams uz sniegotas nokalnes stāvošs alnis. Leo ir tikpat strups kā vienmēr, taču divu nedēļu laikā kopš kartītes pienākšanas Džoana šīs rindiņas ir pārlasījusi vēl un vēlreiz. Viņa cieši ietinas segā un uz īsu brīdi iztēlojas, ka tās ir Leo rokas, kas viņu ieskauj un sasilda. Sirds sāk sisties straujāk, atmiņām par Leo pārņemot visu ķermeni.

Džoana aizver acis un iztēlojas viņa seju, tumšās, nopietnās acis un nevainojamās lūpas.

Bet, nē, viss vienmēr beidzas vienādi. Viņa tēls izmainās. Tas sašķobās, izbāl un atsakās atgriezties. Džoana pieceļas sēdus un noliek pastkartlti uz koka naktsgaldiņa. Drīz viņš būs šeit. Viņai ir jābūt gatavai uzņemt Leo visās šī vārda nozīmēs, jābūt gatavai ari neko neatklāt par darba projektu, jo viņš noteikti par to jautās. Džoanas prātā vēlreiz pavīd doma, ka varbūt viņš par to jau zina no sava nometnes biedra, taču tūlīt ari atmet šo domu kā neiespējamu, atceroties, ko Makss viņai bija teicis: projekts tiekot turēts noslēpumā pat no dažiem Kara ministrijas darbiniekiem.

Landsmanes kundzei Džoana ir pastāstījusi, ka viņu apciemot ieradīsies brālēns, jo jauniem vīriešiem pansijā parasti nav ļauts palikt pa nakti, taču ģimenes locekļiem reizēm tiek izdarīti izņēmumi. Viņa atceras traci, kas reiz izcēlās, kad agrā rīta stundā kādas meitenes istabiņā tika atklāts vīrietis. Meiteni pasludināja par palaistuvi, bet viņas mantas izvilka no drēbju skapja un visas pansijas priekšā sameta atvērtā čemodānā. Džoana nevēlas kļūt par nākamo šādas uzmanibas upuri. Tāpēc pagaidām viņi būs brālēns un māsīca.

Lejā pie ārdurvīm kāds klauvē. Viņa dzird, kā atveras durvis un atskan vīrieša balss, kam seko soļi, kas ved augšup. Džoanai elpa iestrēgst rīklē. Cik bieži viņa ir iztēlojusies šo mirkli: kā viņa atvērs guļamistabas durvis, saņems Leo aiz rokas, ievilks iekšā... Viņa pieceļas kājās, nogludina gaišzilo Sonjas iedoto kleitu... tad lēnām aiziet līdz durvīm un uzliek plaukstu uz roktura.

Bērnu rotaļa ārā pēkšņi kļūst daudz skaļāka, ātrāka. Džoana dzird, kā viņu pēdas sitas pret cieto, saulē sakarsušo zāli. Meiteņu dziesma pāraug aizvien skaļākā skandināšanā un lēkāšana kļūst nikna un ritmiska, viens vienīgs trokšņu, skaņu un gaismas virpulis, un te jau ir arī Leo. Viņš ienāk istabā, pat neapskāvis Džoanu, novelk kurpes un, kārtīgi salocījis žaketi, noliek uz tām, tad apgriežas, paceļ viņu, diviem platiem soļiem šķērso

istabu un ieveļas ar Džoanu gultā, liekot matracim novaidēt un iečīkstēties no viņu augumu pēkšņā smaguma, un, lai gan viņa zina, ka Leo ir jāpiesaka uzvesties klusu, citādi Landsmanes kundze abus izmetīs uz ielas, Džoana atklāj, ka tas viņai vairs nerūp, un viņa krīt Leo līdzi. Arvien dziļāk un dziļāk, un dziļāk.

“Tas nav grūti. Vienkārši piezvani Lellijai un pasaki, ka esi saslimusi un tāpēc jūs nevarēsiet vakariņot kopā. Viņa taču nevar cerēt, ka tu atteiksies no visiem saviem plāniem tikai tāpēc vien, ka viņa vienpersoniski ir izlēmusi atbraukt ciemos.”

Viņš guļ uz muguras. Viņas galva balstās uz Leo krūtīm, un viņa rokas ir apskāvušas Džoanu. Viņa zina, ka ir jāceļas, jāiet uz darbu, taču šobrīd šķiet neiespējami atbrīvot ķermeni no kamola, kurā tas sapinies ar Leo. Kad viņi guļ šādi, ar pēdām precīzi vienā līmenī un viņas kājas īkšķiem cieši starp viņa pirkstiem, abi šķiet nevainojami saderīgi.

“Tā nav. Es viņu ielūdzu jau sen. Un māsa jau ir nopirkusi vilciena biļeti.” Džoana vilcinās. “Es pati gribēju, lai Lellija ierodas; ja tagad atteikšos, viņa nekad varbūt vairs negribēs braukt ciemos.”

Leo klusē. Ir skaidrs, ka šis arguments viņu nav pārliecinājis. “Saslimšana taču nebūtu tava vaina.”

“Un ko tad, ja viņa uzzina, ka patiesībā nemaz neesmu slima?”

“Tad tev nāksies viņai teikt, ka biji noilgojusies pēc mīlestības.”

“Vai es tāda biju?”

"Kāda tad?”

Viņa tikko spēj izrunāt šos vārdus. “Noilgojusies pēc mīlestības.”

“Jā,” viņš strupi atsaka, neskatīdamies uz viņu. “Un es esmu noilgojies pēc saviem biedriem. Tas ir daudz sliktāk.”

Šie vārdi nodun Džoanai pret ribām kā sitiens, taču tie nav pavisam neiejūtīgi. Viņa nedomā, ka ir naivi ticēt, kaut tikai

.

mazliet, ka viņš patiesībā mīl Džoanu, un viņas nerimstošā vēlme dzirdēt tādā neveiklā, vecmodīgā manierē izteiktu mīlestības apliecinājumu ir vēl daudz muļķīgāka nekā viņa nevēlēšanās sacīt šos vārdus. Varbūt tieši šādi viņš tos saka. Tie taču ir tikai vārdi. Vārdi, kurus sakrāt un noglabāt sirdī, kad viņš atkal būs prom.

Viņa piespiež sevi pasmaidīt. “Tu nu gan esi jokupēteris.”

“Es zinu.” Viņš iespiež Džoanas īkšķi ciešāk starp savu kāju pirkstiem, tad paliecas uz priekšu, lai pačukstētu: "Lūdzu.”

Parasti viņš nelūdz. Labi, arī šī patiesībā nav nekāda lūgšanās. Un situācija patiešām nav parasta. Viņš te ir tikai uz īsu laiku, un viņai ir jāiet uz darbu, tātad kopā abi var pavadīt vienīgi šo vakaru. Šādos apstākļos taču nebūtu nemaz tik traki māsai mazliet samelot.

“Es tomēr nesaprotu, kāpēc nevaru Lellijai pateikt patiesību. Manuprāt, viņa saprastu.”

“Tevi nedrīkst redzēt kopā ar mani,” viņš saka. “Vienkārši būs vieglāk, ja nevienam par mani neko neteiksi, tad tevi nevarēs pieķert melos.”

Džoana piespiež sevi iesmieties, lai arī Leo nopietnā balss uz brīdi viņu ir samulsinājusi. “Tu taču patiesībā neesi bīstams, vai ne? Tā bija parasta internēšana. Tu pats man to teici.”

“Parasta internēšana?” viņš atkārto.

"Vai tad ne?”

“Nu, teiksim tā, ja mans doktora darbs būtu veltīts tam, kā bites apputeksnē ziedus, es šaubos, vai viņi mani uzskatītu par draudu, kas jānogādā Kanādā.”

“Ā...”

“Bet tagad tam vairs nav nozīmes. Vismaz beidzot esmu ticis ārā no turienes un varēšu strādāt, tiklīdz būšu savācis savus papīrus.” Viņš pagriežas pret Džoanu un noskūpsta viņu. “Paldies, ka paglabāji tos drošībā, Džo-džo.”

Rīta gaismā istaba izskatās blāvi sārta un trīsuļojošu ēnu pilna. Leo ir iespiedis degunu viņas kakla bedrītē. Ja šī būtu

filma, tagad atskanētu mūzika, gaisma kļūtu maigāka un viņi aizsmēķētu cigareti. Te nav nekā no tā visa, taču šajā bridi tomēr ir jaušams kaut kas brīnišķīgs - tāda kā laika apstāšanās vai vēja pūsma uz lapas, mirkli pirms tā notrūkst un nolaižas uz zemes.

Džoanas ķermenis sakustas, ļaujot Leo viņu apņemt tā, ka viena roka nu atdusas uz muguras. “Labi,” viņa nočukst. “Es viņai piezvanīšu no darba, bet par tevi neko neteikšu. Tiekamies restorānā septiņos.”

“Varbūt tu varētu man izstāstīt vismaz pamatlietas? Es vienkārši gribu zināt, ar ko tu nodarbojies.” Restorānā ir vairākas rindas ar tumšu koku iztapsētiem nodalījumiem un sarkaniem galdautiem. Visapkārt skan klusa čaloņa, un telpas vidū ir garš bārs ar dekoratīvām glāzēm, kas pakārtas kājām gaisā virs mirdzošām stipro dzērienu pudelēm. Viņi var runāt, norobežojoties no pārējiem apmeklētājiem. Leo pāri galdam ir saņēmis Džoanas roku, un viņa smaidot domā, ka ikviens, kurš te uzmestu viņiem skatienu, noturētu viņus par ļoti jauku, tuvu, abpusējas uzmanības pilnu pāri.

Džoana papurina galvu. Šāda saruna ir daudzkārt atkārtojusies arī ar Viljamu, un viņas atbilde nav mainījusies. “Es tev neko neteikšu. Tādi ir noteikumi.”

“Bet kāpēc jūs gribat to paturēt noslēpumā? Man šķita, ka atklātība ir Rietumu gods un lepnums.”

“Šobrīd notiek karš, ja nu gadijumā nebiji to pamanījis.”

“Un es esmu jūsu pusē, ja nu gadījumā tu nebiji to pamanījusi. Pat Vinstons Čērčils tā saka.” Ja arī Leo ir neapmierināts ar Džoanas atteikumu izstāstīt viņam visu, viņš to neizrāda. Viņš paņem ēdienkarti un uzmet skatienu vīnu kartei, no kuras lielākā daļa dzērienu ir izsvītrota, jo to krājumi ir beigušies un vairs nevar tikt atjaunoti. “Sarkano?” Leo noprasa.

Arī Džoana palūkojas uz lapu. Cenas tajā nav norādītas, bet viņa zina, ka lēti nebūs. “Tu vari to atļauties?”

“Šis ir īpašs gadījums.” To sakot, Leo neskatās uz Džoanu, bet gan pagriežas un paceļ roku, lai pasauktu viesmīli.

Viņš pasūta sarkano Bordo, un viņi nogaida, līdz uz galda tiek svinīgi noliktas divas vīna glāzes un atvērta pudele. Viesmīlis vispirms dzērienu ielej Leo glāzē, kurš vīnu saskalina, pasmaržo un pamāj, ļaujot piepildīt arī Džoanas glāzi.

“Tātad,” Leo saka, kad viesmīlis viņus atstājis divatā. “Laikam pienācis laiks man par šo un to atzīties.” Viņš paņem salveti, nopurina to un izklāj klēpi. “Sāksim no sākuma. Es tev pateicu, ka esmu pametis partiju, vai ne?”

“To man teica Viljams. Ne tu.”

Leo pamāj. “Labi, tas ari nav būtiski. Jebkurā gadījumā tā īsti nav taisnība. Mani palūdza aiziet.”

“Kā viņi uzdrošinās? Tevi taču internēja viņu dēļ...”

“Nē.” Leo sejas izteiksme ir stingra. “Mani neinternēja viņu dēļ, bet gan manu uzskatu dēļ. Un mani no partijas neizmeta. Man vienkārši pateica, ka būtu labi uz kādu laiku nolikt savu biedra karti.”

“Kurš to pateica?”

Viņš joprojām neskatās uz Džoanu. Atkal parādās viesmīlis, atnesdams īsti līdz galam neizceptu baltmaizi. Uz bridi iestājas klusums, kamēr viesmīlis atrod brīvu vietu uz galda. Leo abiem pasūta brieža gaļu ar kartupeļu biezeni.

“Bet es vēl neesmu izdomājusi, ko gribu.”

Leo vienaldzīgi atmet ar roku. “Tev garšos. Tas ir labākais viņu ēdienkartē.”

“Tavuprāt.”

“Jā.”

Viesmīlis aiziet. Leo turpina stāstu no tās pašas vietas, kur bija apstājies. “Tā teica Kominterne. Es varu būt noderīgāks, saproti, ja oficiāli neesmu ar viņiem saistīts. Tad es varēšu Mon-reālas Universitātē turpināt darbu pie savas doktora disertācijas un netikšu uzskatīts par risku drošībai.” Leo uzmet viņai skatienu. “Tiktāl ir kādi jautājumi?”

Jā, viņai ir viens sāpīgs jautājums, taču viņa nezina, kā to uzdot, jo visa šī informācija tiek pasniegta tik ļoti pašsaprotami, ka Džoana nevēlas izskatīties muļķīgi, jautājot, ko tieši viņš domā ar būšanu “noderīgam”. Taču viņa arī īsti nezina, vai vēlas uzzināt atbildi uz šo jautājumu, tāpēc sāk ar ko vieglāku. “Tu Viljamam teici, lai viņš mani ved uz kino?”

Leo paņem gabaliņu maizes un noliek to uz sava šķīvja. “Jā.” “Bet tu taču zini, ka viņš man nepatīk.”

“Gribēju pārliecināties, ka esi pareizajā vietā.” Viņš pasmaida. “Viljams saka, tu esot necaursitama.”

“Tā ir,” nosaka Džoana, tiesa, netīši saviebusies, saprotot, kas bijis patiesais Viljama intereses avots, un atceroties, ka bija to iedomājusies pavisam citādi. “Tas man kaut ko atgādina. Viņš teica, lai es tev šo to pajautāju. Par viņu.”

“Ja?”

“Es teicu, ka negribētu, lai viņš pārprot mūsu kopīgo iešanu uz kino...” Viņa apraujas, Leo sejā lēni atplaukstošā smaida sakaunināta. “Kas ir? Arī viņš reaģēja tieši tāpat.”

“Ai, Džo-džo, kā tev izdodas palikt tik nevainīgai?” Tad Leo pieliecas viņai tuvāk un nočukst pāri galdam: “Viljamu meitenes neinteresē.”

Džoana izbrīnīta palūkojas uz Leo. “Kā tu to domā? Viņš ir...?” Tad viņa atkal apklust. Viņa nezina, kā to pateikt. Vārds “homoseksuālis” viņai šķiet pārāk līdzīgs kādas slimības nosaukumam, lai tā varētu raksturot cilvēku. Pēkšņi viņa atceras, kā vienā no grupas sanāksmēm Rūperta roka atbalstījās uz Viljama pleca, turklāt ne tikai uz mirkli vien, bet gan visu sanāksmes laiku. “Un Rūperts tāpat?”

“Ai, mana saldā biedrenīte. Viņai vajag tikai dot laiku, un tad jau meitene pati visu saprot.”

Džoana novērš skatienu, Leo aizbildnieciskā toņa aizskarta. “Es vienkārši nebiju par to iedomājusies.” Viņa uz brīdi apsver dzirdēto, tad noglabā to prāta dziļumos. “Tu teici, ka gribēji pārliecināties, vai esmu pareizajā vietā. Pareizajā vietā - kam?”

"Tā ir tā otrā lieta. Man vajadzīga tava palīdzība. Tieši tāpēc es šurp atbraucu.”

Džoana palūkojas uz viņu, sajuzdama, ka piepeši kļūst karsti, tad auksti. “Es domāju, ka tu atbrauci...”

“Jā, jā, es zinu,” viņš pārtrauc Džoanu. “Lai savāktu papīrus.” Vai patiešām viņš nesaprot, cik ļoti viņu sāpina Leo vārdi? No tāda dzēliena visam ķermenim pārskrien skudriņas. “Bet es domāju, ka tu atgriezies, jo gribēji redzēt mani,” viņa nočukst. “Tos papīrus es taču būtu varējusi tev vienkārši nosūtīt pa pastu.”

“Nūjā, tā ir trešā lieta.” To sakot, viņa seja izmainās, to skar sirsnības ēna, kas tūlīt pat atkal pazūd. “Kā es būtu varējis tik ilgi iztikt bez savas biedrenītes?”

Džoana pasmaida, lai gan pēkšņi vairs nav par to pārliecināta. Viņas prāts sāk šaudīties, apjaušot sarunā ieslīdējušo nemieru.

"Vai tu palīdzēsi?” Leo atkal nopietni skatās uz viņu. “Mums vajadzēs shēmas, dokumentus, pētījumus.”

Viņa piemiedz acis, lai uzlūkotu viņu ciešāk. “Kā tu zināji?” “Ko tādu?”

“Par...” viņa palūkojas apkārt un pieliek roku mutei, pirms turpina, “...par projektu?”

“Nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka Čērčils Pārstāvju palātā paziņoja, ka Lielbritānija ar PSRS dalīsies visos tehnoloģiskajos jaunatklājumos. Šo solījumu viņš nepilda.” Leo atlaižas krēslā. "Runa nav par tevi. Tavas domas šeit nav būtiskas. Runa ir par revolūcijas glābšanu. Par pasaules glābšanu. Tas būs iespējams tikai tad, ja mēs dalīsimies ar Krieviju tavā rīcībā esošajās ziņās par šo projektu. Tik vienkārši!”

Džoana raugās uz viņu plati ieplestām acīm. Leo taču patiesībā to neprasītu. Tas nav iespējams. "Tu gribi, lai es iznesu no laboratorijas ziņas par pētījumiem? Lai es zogu?”

"Ne jau zodz,” viņš saka klusākā balsī, it kā būtu dzirdējis viņas domas. “Pavairo. Dalies.”

Džoana nekustas. Viņa nespēj noticēt, ka Leo viņai to prasa. Prātā uzvirmo doma, ka varbūt tikai šī plāna dēļ viņš visu laiku ir viņai rakstijis. Jo uzskata, ka var Džoanu pārliecināt darīt, ko vien viņš vēlas.

Viņa mēģina izmest no galvas šo domu. Nevar būt, viņa spriež. Cilvēki nevar būt tik ciniski, neviens neplāno tik tālu.

Leo plauksta ir uzlikta Džoanas rokai galda otrā pusē, viņa balss skan klusi un dedzīgi. “Vai tad tu neredzi, Džo-džo? Šī ir tava iespēja kaut ko izdarīt pasaules labā, izmainīt to uz labu.”

“Es nezināju, ka tu esi tik...” Viņa pieklust. Viņa gribēja teikt, ka nebija zinājusi, ka Leo ir tik ļoti pārliecināts par revolūcijas mērķiem un tiešām būtu gatavs darīt ko tādu, taču pēdējā brīdī saprot, ka nav to zinājusi ja nu vienīgi savas muļķības dēļ. Viņš nekad nav slēpis, cik daudz tas viņam nozīmē. Tad kāpēc viņu tā pārsteidz šis apstiprinājums? Vai varbūt viņa patiesībā nekad nebija ticējusi, ka Leo runā nopietni? Džoana redz, ka viņš joprojām gaida atbildi. “Nē, Leo,” viņa nočukst. “Es to nedarīšu.” Leo sejā parādās dziļa pacietība. “Mēs par to jau runājām, Džo-džo. Lojalitāte kādai valstij ir viltus lojalitāte. Tā neko nenozīmē. To tu zini. Vertikālās dimensijas nošķīrumi starp valstīm pastāv tikai mūsu iedomās. Svarīgi ir horizontālie nošķīrumi. Un mums kā starptautiskā proletariāta pārstāvjiem ir jāaizsargā un jāpalīdz padomju varai, cik vien tas iespējams.” Džoana savu atbildi sāk ar galvas pašūpošanu. Viņa zina -daļa no Leo šarma slēpjas spējā pārliecināt cilvēkus, ka viņi grib domāt līdzīgi viņam, ka pasauli visiem vajadzētu redzēt tieši tā, kā to redz viņš. “Nevajag,” viņa saka. “Es tagad neesmu vienā no tavām demonstrācijām. Tā nav mana vaina, ka manas rokas nav sabeigtas, gadiem ilgi strādājot padomju ogļraktuvēs. Es neizvēlējos piedzimt Sentolbansā, taču neredzu, kāpēc lai mana lojalitāte būtu mazāk leģitīma par tavējo.”

“Nav runa par dzimteni. Kad tiks radīts kaut kas tāds, karš kļūs pavisam citāds. Tāds ierocis nedrīkst būt tikai vienai pusei.

Tas var vienā piegājienā iznīcināt veselu valsti. Tas ir necilvē-

•i»

cigi!

Leo uzstājība ir apbrīnojama. Viņš taču zina, ka Džoana to nedarīs. Viņa ir pārāk godīga, pārāk lojāla. Ja Leo to nezina, tad nemaz viņu nepazīst. Džoana palūkojas uz viņu. "Ir jābūt kādam iemeslam, kāpēc Čērčils negrib tajā dalīties ar Staļinu. Un mēs vispār nezinām, vai viņš patiešām nedalās.”

Nebija pareizi tā sacīt. To viņa saprot, līdzko ir pateikusi pēdējo vārdu, un redz Leo sejas nocietināšanos, taču pirmoreiz viņai ir vienalga.

“Tu nesaproti? Čērčils grib, lai vācieši ierodas Maskavā. Austrumu frontē ik nedēļu mirst trīsdesmit tūkstoši krievu, un nekas cits Hitleru neattur no ielaušanās Dauningstrītā.” Džoana nolaiž skatienu. "Piedod, Leo. Es to nedarīšu.”

Leo pakrata galvu. “Biju gaidījis no tevis ko vairāk, Džo-džo. Biju domājis, ka tu jau nu gan redzēsi, ka īsta lojalitāte ir svarīgāka par uzticību kādai patvaļīgi noteiktai vietai vai valstij.” Džoana jūt, kā viņas krūtīs izplešas tukšums un acis kaist, tomēr viņa paliek sēdot. “Staļins gan tā nedomāja, kad parakstīja to paktu.”

Leo paliecas uz priekšu, plaukstas cieši atspiedis pret galdu, pēkšņi stingru un nenolasāmu izteiksmi sejā. Viņa zina, ka ir uzkāpusi uz varžacs. “Tas bija taktisks solis.”

“Ja reiz tu tā saki.”

"Saku gan.”

Klusuma brīdis. “Un vispār,” viņa piebilst, “iespējams, arī Padomju Savienība izstrādā savus ieročus.”

“Tā ir. Taču tas prasa pārāk ilgu laiku. Viņi sāk no sliktākām pozīcijām.” Leo nopūšas un vēlreiz pastiepjas pāri galdam. “Lūdzu, Džo-džo. Vai tad tu neredzi? Tev šobrīd ir unikāla iespēja mainīt pasaules vēsturi.”

Džoana sakrusto rokas pār krūtīm. “Kāpēc tev vienmēr jābūt tik dramatiskam? Tu esi sliktāks par Sonju.”

“Jo tā ir taisnība.”

“Labi, bet es vienalga to nedarīšu. Tev nevajadzēja prasīt. Kaut tu nebūtu to darījis!”

Leo nopūšas. Viņš redz, ka tēma vismaz šobrīd ir slēgta. Viesmīlis atnes maltīti, un viņi ēd klusēdami. Gaļa ir maiga, nevainojami izcepta, un kartupeļu biezenis ir viegls un krēmīgs.

“Garšīgi, vai ne?” viņš saka bez īpašas sajūsmas balsī, vienaldzīgi mēģinot mainīt tēmu.

“Nav slikti.” Džoana nesagādās viņam to prieku domāt, ka ēdiens viņai šķiet labs. Garša ir rūgtena, metāliska, un viņa piepeši saprot, kas par vainu. Šīs ir beigas, tieši šeit un tagad. Viņa norij kumosu, sajuzdama kaklā kamolu. Krūtīs sažņaudzas. “Es neesmu īpaši izsalkusi,” viņa saka balsī, kurai jāskan vienlaikus spēcīgi un bezrūpīgi.

Leo uz viņu palūkojas, tad paceļ dakšiņu, pasniedzas uz priekšu un savāc pusi gaļas no viņas šķīvja. Džoanai pārsteigumā mute paliek vaļā, bet Leo uz to nereaģē. “Nedrīkst laist mantu zudumā.”

Viesmīlis atgriežas ar vīnu un, klusuma ieskauts, liek glāzēs ievirpuļot bagātīgajam, asinssārtajam šķidrumam. Kad viņš ir aizgājis, Leo paceļ savu glāzi. Viņš ieklepojas, kā gribēdams atvainoties. “Es tomēr vēlos uzsaukt tostu.”

Džoana pašūpo galvu. Kā viņš varēja ko tādu lūgt un pēc atteikuma vienkārši visu aizmirst, it kā tas būtu bijis pavisam parasts lūgums? It kā nekas nebūtu noticis. Kāpēc viņš pat neatvainojās, kad redzēja, cik ļoti tas viņu sāpina?

Viņa grib piecelties, apgriezties uz papēža un aizcirst aiz sevis restorāna durvis tā, ka logi notinkšķ un saplīst. Grib sarīkot skandālu. Grib, lai Leo metas pakaļ, saķer viņu rokās un noskūpsta saules gaismā kā princesi no pasakas, un paziņo, ka mīl viņu, ka ir mīlējis viņu vienmēr. Grib izspiest no Leo šos vārdus.

Taču iestājas sāpīgs, dziļš klusums. Džoana paceļ skatienu, lai ielūkotos viņam acīs, un tajā pašā brīdī saprot, ka viss ir bezcerīgi. Vienmēr ir bijis. Viņa bija gaidījusi Leo vairāk nekā gadu, sapņojusi par viņu, rakstījusi viņam, un visu šo laiku viņš tā ari nebija pateicis, ka mīl Džoanu, jo - iemesls pēkšņi ir žilbinoši, nepārprotami skaidrs - nemaz viņu nemīl. Vai ne pietiekami. Ne tā, kā viņa gribētu. Mīlestība Leo neinteresē. Tās ir jūtas bez prāta, viņš reiz tika teicis. Kā nākas, ka viņa to neredzēja uzreiz? Kā gan varēja būt tik akla? Tagad viņa saprot, ka Leo nekad viņu neturēs savās rokās un neskūpstīs kā pasaku princesi, jo tādas pasakas viņu neinteresē. Viņa pasaka ir zeltaini lauki, ražas pilnas klētis un statistikas dati.

Džoana vārgi paceļ glāzi, satriekta no atklāsmes, ka Leo pie viņas nav nācis mīlestības vadīts, bet gan tāpēc, lai pierunātu iesaistīties Cīņā. Jo viņš ir pārliecināts, jo visi ir pārliecināti, ka Džoana darīs to, ko viņš prasīs.

“Par nākotni,” saka Leo.

Džoana papurina galvu. Sirds ir smaga kā akmens, viņai paceļot gaisā savu glāzi. Viņa nebija zinājusi, ka tas var tik ļoti sāpēt. “Es nemainīšu savas domas.”

“Ai, nu nevajag, Džo-džo.”

Džoana grib paslēpt seju rokās un šņukstēt. Viņa saņemas. Nē, viņa neraudās. Vēl ne. Vēlāk jā, tad viņa iekritīs gultā un sarausies čokurā, un viss viņas ķermenis nodrebēs spēcīgās skumjās, taču Leo priekšā viņa neraudās. “Par pagātni,” viņa nomurmina.

“Ai, nē,” viņš saka, un Džoana pamana, cik pazīstami nomirdz viņa briļļu lēcas, kad Leo pasmaida. “Tā ir tā atšķirība starp mums. Man nešķiet, ka šīs ir beigas. Tu pārdomāsi. Es zinu.”

“Nē, Leo.” Džoana nepiekāpjas. “Es to nedarīšu. Tev nevajadzēja to prasīt.”

Viņi saskandina glāzes un klusēdami iedzer, nenolaizdami skatienu viens no otra. Un tad uz viņas kleitas nopil viens sarkanvīna piliens.

OTRDIENA, plkst. 19.32

Džoana vannasistabā atgriež auksto ūdeni, beidzot tikusi projām no pratināšanas un uz īsu bridi palikusi viena. Strūklas ledainais aukstums liek viņai notrīcēt. Tas ir gandrīz kā pieskāriens un atmodina kādu senāku sajūtu, bez kuras Džoana pēdējā laikā ir dzīvojusi. Līdz vīra nāvei viņa nebija sapratusi, cik ļoti daudz viņai patiesībā nozīmē pieskārieni, to sajušana, taču šobrīd Džoanai ļoti pietrūkst vīra apkampienu fiziskā mierinājuma, viņa ādas smaržas, viņa paraduma pēc katra kukurūzas pārslu kumosa piesist bļodai ar karotīti. Viņa iedomājas par ķermeni slimnīcā ar daudzajām caurulītēm dienu pirms vīra nāves - kā viņš pasniedzās pēc Džoanas rokas, pasmaidīja un teica, ka rīt jau būs uz kājām.

Savādi, ka tas viņu tā satrieca. Viņa bija zinājusi, ka vīrs ir slims. Viņa vienkārši nebija domājusi, ka beigas pienāks tik ātri. Džoana nebija gaidījusi, ka tiks atstāta tik pēkšņi, ka paliks viena, bez sarunu biedra, bez cilvēka, kurš vienmēr zināja, ko viņa grib teikt ar to vai citu vārdu. Turpmāk nāksies visu laiku paskaidrot savu sacīto, bet nekad tā īsti to nespēt.

Pēkšņi viņa atceras, ka ir jau otrdienas vakars un citkārt viņa pēcpusdienu būtu pavadījusi akvareļu nodarbībā baznīcā, mēģinot pabeigt iesākto sniega ainavu, gatavojoties izstādei, kuru viņas grupa bija iecerējusi sarīkot mēneša beigās. Džoanai patīk grupas biedri, kuru pierē rievas ir kā atspulgs viņas

pašas krunkām. Ir mierinoši apzināties, ka šajā novecošanas ceļā viņi dodas visi kopā, bez vārdiem sazvērējušies izmantot vēl palikušos spēkus pēc labākās sirdsapziņas un bez nīgruma.

Viņu izstādi sauks “Sniegs: balts uz balta”. Tas sākumā bija šķitis visnotaļ smieklīgi, taču nu jau liekas mazliet pretenciozi. Ko teiktu grupas biedri, ja uzzinātu par notiekošo? Viņa sajūt, kā mugurai pārskrien šermuļi, iztēlojoties, ka viņi piektdienas vakarā laikrakstā izlasīs par Džoanu, un šīs bailes pārvēršas šausmās, iedomājoties cilvēku reakciju, nākamreiz satiekot Džoanu, ja tas būs iespējams. Nē, viņa nevarēs tur atgriezties. Tas nebūs godīgi. Viņa domā par savu nepabeigto sniega ainavu, kas pamesta gulēs telpas stūri, kamēr pārējās gleznas tiks ierāmētas izstādei, līdz beidzot viņējā tiks aizsviesta projām, kad kļūs skaidrs, ka Džoana nenāks tai pakaļ.

Tomēr trešā pratināšanas diena jau gandrīz ir galā, bet viņi joprojām nav iesnieguši nekādus pārliecinošus pierādījumus. Varbūt...?

Nē. Viņa nedrīkst ļauties cerībām. Viņi noteikti zina vairāk, nekā līdz šim ir atklājuši, citādi Viljams taču nebūtu izšķiries par tādu soli, vai ne? Viņi vienkārši nesteidzas, lai Džoanas atzīšanās nešķistu uzspiesta, pie reizes ļaujot viņai iegāzt ne vien sevi, bet ari Viljamu.

Viņa palūkojas uz plauktu virs izlietnes, pārskata savus asinsspiediena tablešu, vairogdziedzera tablešu un vitamīnu krājumus, kurus tur acu priekšā, lai neaizmirstu laikus tos iedzert. Veselības pakāpeniskās pasliktināšanās bagāža. Aspirīns, kalcija piedevas, cinks. Vai viņa vispār to visu ir dzērusi, kopš sākās šī lieta? Džoana neatceras. Dienas rit un saplūst kopā ar vēl citām neskaitāmām, neizšķiramām, senaizmirstām dienām. Viņa paņem vairogdziedzera tabletes, lai vienu no tām iedzertu, bet tad plaukta dziļumos pamana arī mazu, tumšu miegazāļu pudelīti. To pakratījusi, Džoana saprot, ka pudelīte ir pilna, un sirds notrīc krūtīs. Viņa ātri noliek vairogdziedzera tabletes priekšā miegazālēm. Viņa zina, ka nedrīkst tā domāt.

Līdzās zobu birstei neskarta stāv lūpu krāsa un skropstu tuša, un Džoana uz bridi ļauj tām novērst viņas uzmanību, atgādinot sev, ka jāatceras par uzkrāsošanos, kad piektdien gatavosies paziņojumam presei. Vienmēr uzliec sarkano un tumšo, tad nogludini, Sonja mēdza teikt. Uzskaistināšanās nekad nav padarījusi stāvokli sliktāku. Vai tā būtu darījusi Sonja, ja tas notiktu ar viņu, nevis ar Džoanu? Vai viņa ieģērbtos kažokādās, paceltu rokas gaisā un visu noliegtu?

Džoanai pietiek atcerēties par Sonju, lai pēkšņi sajustos iztukšota. Viņa kārtējo reizi iedomājas, vai Sonjai toreiz izdevās atgriezties Krievijā, kā bija plānojusi. Vai viņa bija laimīga? Vai joprojām ir dzīva? Džoana aizgriež krānu un nopēta savu atspulgu, savas leduszilās acis, kas spilgti izceļas uz bālās ādas fona. Cik šausmīgi vientulīga ir tāda novecošana. Viņa galīgi nav pārliecināta, vai kādam novēlētu pārdzīvot visus sev svarīgos cilvēkus - viru, māsu, draugus -, noskatīties, kā viņi cits pēc cita aiziet, pamazām noslēgties no dzīves un smiekliem.

Visi, izņemot Niķu, protams, un viņa ģimeni.

Viņa ir bijusi vientuļa ari iepriekš, bet nekad šādi. Tā nekad nebija īsta vientulība. Viņa atceras, cik garas šķita tās dienas, kad Leo bija atgriezies Kanādā, kad viņa gulēja gultā un šņukstēja, raudāja kā nekad iepriekš, kā nekad pēc tam. Viņa bija cerējusi, ka Leo pēc strīda varētu pie viņas atnākt vēlreiz, lai lūgtu piedošanu, tomēr viņš to nedarīja. Aizbraukšanas diena atnāca un aizgāja bez jebkādas ziņas no Leo, un Džoana visu nākamo nedēļu jutās apslimusi un bezcerīgi, nāvīgi nosalusi.

Karš turpinājās tikpat drūmi un šausminoši kā vienmēr; tie bija nemierīgi, darba pilni, negulētu nakšu un garu laboratorijā pavadītu stundu gadi, kuru vienmuļību brīžiem pārtrauca tikai tējas ballītes, labdarības izlozes un agrās komandantstundas. Viņa nerakstīja Leo, un viņš nerakstīja Džoanai. Šajā laikā apsika ari Sonjas vēstules, lai gan Džoana kādu bridi vēl turpināja viņai rakstīt, līdz izlēma, ka no tā nav nekādas jēgas. Bija skaidrs, ka Sonja ir uzzinājusi par Džoanas un Leo pašķiršanos un izvēlējusies par labu brālēnam, un Džoana bija pārsteigta redzot, cik viegli var izirt viņu draudzība.

Ar laiku Džoanai sāka šķist, ka varbūt viņa tomēr nemirst. Viņa priecājās, ka nesaņem ziņas no Leo vai Sonjas, jo tad viņai nevajadzēja tik bieži domāt par viņiem. Džoana sāka veltīt vairāk uzmanības savam darbam un plānot iespējamo atgriešanos akadēmiskajā dzīvē pēc kara, iespējams, iesaistoties pētnieciskajā darbā Kembridžā vai pat kļūstot par skolotāju. Sonjas lēmums pielikt punktu viņu attiecībām Džoanu vairs neaizskāra tā kā agrāk, jo tagad viņa domāja, ka vienmēr, jau no paša attiecību sākuma ar Leo, bija zinājusi - tādas izšķiršanās priekšā malā tiks atstumta tieši viņa. To ari varēja gaidīt. Viņi ar Sonju galu galā bija ģimene.

Tā ari viss būtu varējis beigties, ja 1944. gada pavasara beigās Sonja pēkšņi neatgrieztos mājās ar Džeimiju - puisi, par kuru Džoana bija lasījusi viņas pirmajās vēstulēs (Viņš ir tik tirs, Džo-džo! Un ar tādiem brīnišķīgiem matiem!), ar kuru Sonja bija apprecējusies Ženēvā un pārliecinājusi doties dzīvot kopā lauku mājā Īli pie Kembridžas. Kad visi trīs satikās, Sonja viņu iepazīstināja ar Džoanu kā savu labāko draudzeni, kas Džoanu pārsteidza, jo tā nebija taisnība, vismaz vairs nebija. Taču Sonjas balss toni bija kas tāds, ko Džoana atpazina kā sava veida lūgumu būt viņai blakus, nedusmoties par ilgo klusēšanu un izšķiršanos par labu Leo, tāpēc Džoana tikai pasmējās un pamāja, saņemot draudzenes roku. Pēc tam šie meli viņām pielipa un vecā draudzība atsākās, it kā Sonja nekad nebūtu aizbraukusi, lai ari Džoana tagad bija uzmanīgāka, labi zinādama, cik viegli viņu varēja atkal pastumt malā.

Kad Sonja ieradās Kembridžā, lai izvāktu mantas no vecās Ņūnemas istabiņas, tieši Džoana palīdzēja viņai visu sapakot. Viņām izdevās lielāko daļu mantu salikt vienā lielā čemodānā, kuru kopmītnes portjē palīdzēja aiznest līdz Džeimija mašīnai. Bija silta, saulaina diena, viena no pēdējām gada saulainajām dienām, un tagad, atskatoties uz šo laiku, Džoanai nāk prātā, ka viņas prieku bija apēnojušas tikai pēkšņās atmiņas par kreklu, ko bija atradusi skapī pēc Sonjas aizbraukšanas. Leo kreklu. Viņa zina, ka, iespējams, nekad nebūtu to pieminējusi, ja todien nepalīdzētu Sonjai sapakoties, un pat tagad nepatikā saviebjas, atceroties, cik neveikli bija Sonjai par to noprasījusi. Viņa nespēja atturēties. Cik aizdomīgi tas droši vien izskatījās. Cik nelaipni.

Viņas tobrīd jau grasījās doties projām. Džoana bija aizgājusi līdz drēbju skapim un ar apvainojoši plašu žestu izņēmusi plauktā atstāto kreklu. Tajā vairs nebija nekā no Leo smaržas, tas vienkārši oda kā sastāvējies audums. “Kā krekls tas ir?” viņa bija jautājusi, paceļot to pret gaismu un uzliekot roku uz gurna.

Sonja vienkārši bija pametusi skatienu uz kreklu un paraustījusi plecus, atgriežoties pie čemodāna, kuru tobrīd tukšoja, lai pēc tam vēlreiz pārkārtotu. Sonja neizrādīja nekādas emocijas, it kā Džoana viņas priekšā vicinātu saplēstu trauku lupatu. “Es nezinu.”

“Tev nešķiet, ka tas izskatās pēc Leo krekla?”

“Tas izskatās pēc vienkārša krekla. Un tu izskaties pēc Stre-čijas jaunkundzes, kad tā stāvi.”

“Bet Leo valkāja tieši tādus kreklus,” Džoana nelikās mierā, ignorēdama Sonjas atbildi.

Vēl joprojām, pēc visiem šiem gadiem, viņa nevar saprast, kādu atbildi bija cerējusi no Sonjas sagaidīt. Tas patiešām bija pavisam vienkāršs krekls. Bet Džoana bija tik ļoti pārliecināta, kad pirmoreiz to paostīja, tik droša, ka nevarēja izmest no prāta pārliecību, ka visā šajā lietā ir kas savāds, ko viņa tomēr nespēj ietērpt vārdos. Ja tā padomā, kāpēc gan Sonja nebija pajokojusi par skapī atrasto vīrieša kreklu, kā citkārt būtu darījusi, vai arī izmantojusi to kā iespēju gremdēties atmiņās, kuram no viņas puišiem tas būtu varējis piederēt?

“Tevi tas nemaz neinteresē? Kāpēc lai tāds pats krekls kā Leo...”

“Ai, Džo-džo, nevajag. Kāpēc tu uzvedies tik dīvaini?” Sonjas sejā uzplauka smaids. “Es te neesmu bijusi jau gadiem ilgi. Kā lai atceros, kam varētu būt piederējis tas krekls?”

“Bet tu gribēji atstāt to šeit.”

“Es nevaru stiept svešu vīriešu kreklus uz savu ģimenes māju. Vīrs man prasītu paskaidrojumus.” Viņa palūkojās uz Džoanu ar paceltām uzacīm, tad pēkšņi izlija dzidros smieklos, tik pazīstamos, ka arī Džoana sāka smieties, iebāza kreklu atpakaļ skapī un sekoja Sonjai līdz automašīnai, vairs īsti nesaprazdama, kāpēc tik uzstājīgi bija prasījusi paskaidrojumus. Viņas iebrauca pilsētā, un dienas turpinājums pagāja, baudot patīkamu saules tveici, garas pastaigas un ledus tēju ar citrona šķēlītēm.

"Gluži kā vecajos laikos,” Sonja paziņoja pirms aizbraukšanas, saņēmusi Džoanas roku un spēji noskūpstījusi viņu uz vaiga.

Ne viena, ne otra par kreklu vairs neieminējās, un pēc kāda laika Džoana nosprieda, ka varbūt patiešām ir kļūdījusies. Viņai nepatika par to domāt, ne tikai tāpēc, ka viņa kaunējās par savu rīcību, bet arī tāpēc, ka bija neērti atcerēties par šīm agrākajām aizdomām. Jau atkal tieši ar Sonju viņa dzēra kakao retajos vakaros, kad nestrādāja laboratorijā, tieši Sonjas drēbes viņa aizņēmās, lai dotos uz kinoteātri ar sev nepiemērotiem godprātīgiem jauniešiem, tieši Sonja tika galā ar viņas matiem, kad Džoana pārāk ilgi bija tos balinājusi un tie bija ieguvuši zaļganu nokrāsu, tieši Sonja bija viņas tuvākā, labākā draudzene. Un tieši Sonja bija pirmā, kas no Džoanas uzzināja, ka vasarā viņa tiks nosūtīta pētniecības braucienā uz Monreālas Universitāti.

Kā apgalvoja Makss, brauciens uz Kanādu britu pētnieciskajai grupai bija iespēja dalīties rezultātos ar Monreālas laboratoriju un izveidot stratēģiju abu grupu turpmākajai sadarbībai. Nevienam par to nedrīkstēja sacīt ne vārda. Džoanai nenācās teikt divreiz. Viņa to jau zināja. Viņa zināja, tieši pie kurām projekta daļām strādāja kanādieši, un zināja, cik svarīgs šis brauciens viņiem bija. Viņa arī zināja, ka Atlantijas okeāna šķērsošana šajā kara posmā nav gluži bez briesmām, ka Makss ir atstājis instrukcijas, kā būtu jāturpina darbs, gadījumā ja viņi Anglijā neatgrieztos, taču briesmas viņu nebiedēja. Ļoti daudziem cilvēkiem draudēja kas krietni vairāk. Kā nekā šis bija ārkārtējs, iepriekš nepieredzēts laiks. Līdz ar visiem citiem laboratorijas darbiniekiem viņa joprojām ticēja, ka viņu darbs palīdzēs apturēt vāciešus un viņu projektam būs pretdarbības spēks, ka tas bija kas drošs un vērtīgs, dēļ kā bija vērts riskēt ar Atlantijas okeāna šķērsošanu. Un tāpēc, protams, viņa nevienam par to neteiks ne vārda. Kāpēc Maksam vispār šķiet, ka viņai tas būtu jāatgādina?

Kad Džoana par braucienu ieminējās Sonjai, draudzene tikai izpūta dūmus pa degunu un piešķieba galvu, lai uzlūkotu Džo-anu ar nerātnu izteiksmi acīs. “Tu tur satiksi Leo?”

“Nē,” Džoana atbildēja, mēģinādama izlikties šokēta par šādu domu vien, it kā viņai tā nemaz nebūtu ienākusi prātā.

"Tiešām?” Sonja pārjautāja, novērsusi skatienu ar vieglu smaidu lūpu kaktiņos.

“Kā viņam vispār sokas ar doktora darbu?”

Sonja pameta uz Džoanu ieslīpu skatienu. “Un kāpēc lai tevi tas interesētu?”

Džoana paraustīja plecus. “Viņš man daudz par to stāstīja. Un tas bija kaut kas svarīgs, vai ne?”

“Nu, tas ir atkarīgs no tā, kam jautā. Ja prasītu Leo, varētu domāt, ka viņš ir izgudrojis zāles pret vēzi.”

“Tātad viņš to ir pabeidzis?”

Sonja pamāja, kaut viņas acīs bija manāma neliela neapmierinātība. “Viņš konsultē amerikāņu un kanādiešu valdību par palīdzības sniegšanu Krievijai.”

“Bet tas taču ir brīnišķīgi! Tieši to viņš gribēja.”

Sonja dziļi ievilka dūmus un pašūpoja galvu. “Ir arī tāds sīkums kā lepnums, Džo-džo. Padomju impērijai nav vajadzīga amerikāņu palīdzība.” Viņa pieklusa. “Leo šķiet, ka viņiem vajadzētu būt pateicīgiem, taču...” Viņa atkal apklusa, izlēmusi

tomēr nepabeigt sakāmo. “Bet nu labi, tātad tajā braucienā būsiet tikai jūs ar Maksu?”

“A-ha.”

Sonjas sejā parādījās viegls smaids.

“Kas te tik smieklīgs?”

“Nu, tu taču zini, kā varētu krietni sadusmot Leo...” viņa teica, pamājusi Džoanai tajā zinīgajā un viegli aizbildnieciskajā veidā, kādu Džoana atcerējās no vēlajām universitātes grupas sanākšanām, “...ja to gribētu.”

"Es negribu.”

Sonja paņēma lūpu krāsu un viegli pārvilka apakšlūpai, tad saspieda abas lūpas kopā tā, ka pēc tam, atkal pasmaidot, ari augšlūpa bija kļuvusi spilgti sarkana. “Ja ne, tad ne.”

Džoana nopūtās. “Labi, labi. Kā tad?”

“Ai, nu nevajag, Džo-džo, tas taču ir skaidrs. Tev ir jāpārguļ ar Maksu.”

“Bet viņš ir precējies.”

"Jā, jā, dārgumiņ, bet citādi tu tur parādīsies un satiksi Leo...” “Es viņu nesatikšu.”

Sonja pašūpoja galvu. “Tas ir neizbēgami. Viņš nespēs atturēties no tevis uzmeklēšanas, kad atklās, ka dodies uz viņa universitāti, un tad viņš tevi atkal aptīs ap mazo pirkstiņu. To nepieļaut tu varēsi vienīgi tad, ja pirms tam pārgulēsi ar kādu citu. Vēlams, ar tādu vīrieti kā Makss.”

“Kā tu zini, kā Makss izskatās?”

Sonja izņēma cigareti no mutes. “Ja viņš būtu neglīts, tu man jau būtu to pateikusi.” Viņa pieklusa, vēl brīdi pārdomādama savu teoriju. “Un tev taču mazliet tā pietrūkst. Vai tad ne?” “Kā man pietrūkst?”

“Tu taču zini.” Sonja palūkojās uz viņu. “Seksa.”

Džoana atceras, kā viņu bija satriecis šis jautājums. Tā bija viena no tām īpašībām, kuru viņa savā draudzenē apbrīnoja visvairāk: spēja pateikt ko tādu, ko neviens cits nebūtu uzdrīkstējies. Viņai uz to bija ķēriens.

“Reizēm,” viņa nočukstēja un tūlīt arī saprata, ka tā ir taisnība, lai gan nebūtu to atzinusi nevienam citam cilvēkam visā pasaulē. “Bet tas nav nekas personīgs. Man pietrūkst pašas sajūtas, tā, cik...” Viņa pieklusa, nebūdama pārliecināta par pareizo vārdu. “Cik mierinoši tas ir.”

Sonja pasmaidīja par viņas atzīšanos. “Redzi nu. Un ko gan citu jūs darīsiet visas tās dienas, saspiedušies kuģī? Kāpēc neizmantot laiku lietderīgi?”

“Nu, biju domājusi, ka rīkošos konservatīvi un paņemšu līdzi kādu grāmatu.”

Sonja nolaida skatienu un palūkojās uz Džoanu caur skropstām, gluži kā pati reiz viņai bija mācījusi. “Ai, Džo-džo. Vai patiešām man neizdosies tevi izmācīt? Bet labi, dari, kā gribi. Es gan zinu, ko pati labprātāk iesāktu.”

Pie vannas istabas durvīm atskan klauvējiens.

“Laiks turpināt.” Adamsa balss ir strupa un nepacietīga.

Džoana salecas no domu pārrāvuma un saprot, ka ir sākusi raudāt. Viņa stāv vannas istabas spoguļa priekšā, aukstais ūdens ir padarījis viņas rokas nejutīgas, bet acīs sakrājušās asaras. Viņa priecājas, ka Adamss viņu neredz. Nebūtu labi parādīt, cik viegli viņu var salauzt pratināšanas spriedze. Nedrīkst atklāt, cik ļoti viņu nogurdina nepieciešamība visu tik detalizēti atcerēties. Viņai jābūt stiprākai - ja ne sevis pašas, tad vismaz Niķa dēļ.

Džoana pasniedzas pēc dvieļa un noslauka rokas. Viņas mati ir plāni un sirmi un āda blāvajā gaismā šķiet trausla kā pergaments. Tik sen jau, viņa nodomā, tik sen neviens nav mani turējis savās rokās. Un, jā, Džoanai tā pietrūkst, bet kam gan viņa tagad varētu to pastāstīt?

Džoana vēlreiz iedomājas par Sonju: vai jaunības draudzene joprojām ir dzīva, vai kādreiz atceras viņu, varbūt arī kaut kur viena stāv vannas istabā, pārlaiž ādai ar pirkstiem, noskatās, kāda tā ir krunkaina un sačokurojusies, un domā, kā tas nākas, ka arī viņa ir kļuvusi veca?

Kuģis atiet rītausmā. Tas ir liels un pelēks, izrotāts ar civilajiem karogiem. Kuģī ir bāreņi, kurus ved uz Kvebeku. Bērni tiek sadzīti kajītēs, projām no pārējiem pasažieriem, viņi iet rindā pa klāja dēļiem ar rotaļu lācīšiem un segām rokās. Džoanai un Maksam ir otrās klases kajītes vienā gaitenī, bet ne līdzās. Kuģis aties tikai pēc stundas, taču tas jau šķiet pilns.

Makss elsdams uzkāpj pa trepēm un sāniski šļūc pa klāju viņai pretī, abiem viņu čemodāniem sitoties pret koka margām. “Kas tev tur sabāzts?” viņš jautā neapstādamies, savilcis seju tēlotā izmisumā.

Džoana pasmaida. “Visas manas siltās drēbes. Un dažas grāmatas.”

“Bet mēs taču tur būsim tikai piecas nedēļas.”

“Tieši tā. Piecas nedēļas. Un Kanādā esot auksts."

“Ne jau jūlijā.”

“Kalnos vienmēr ir auksts. Esmu redzējusi pastkartltes.”

Makss paskatās uz viņu un atkal paņem čemodānus. “Labi jau labi. Nolikšu tos tavā kajītē. Tiekamies vakariņās?”

“Vai tad tu nepaliksi uz lielajām atvadām?” viņa uzsauc Maksam.

Viņš pagriežas durvīs, kas ved uz kajītēm, un pakrata galvu. “Man nekad tās nav patikušas.”

Kad Makss ir aizgājis, Džoana vēl paliek stāvam uz klāja. Krasts jau izskatās tāls un svešs, lai gan kuģi joprojām tur tauvas un savu kārtu kāpšanai uz klāja vēl gaida karavīru vads, tiem visiem kājās ir melni zābaki un rokās pilnas somas. Mākoņi pie apvāršņa ir tinteszilā krāsā, tos caurauž gaistoši sudrabaina saules gaisma. Viņai ienāk prātā, ka Leo izbrauca no šis pašas ostas, un doma par viņa satikšanu uzdzen Džoanai nelabumu. Viņas pirksti ir auksti, lūpas ir sausas no jūras gaisa, un viņa ar nemiera dūrienu krūtis saprot, ka Sonjai bija taisnība. Pat doma vien par Leo gaidāmo tuvumu liek Džoanai atkal sadzirdēt neprātīgo sirds pukstēšanu, lai gan viņa zina, ka nedrīkst pat mēģināt viņu satikt. Tad viss būs tāpat kā iepriekš, un viņai atkal vajadzēs būt stiprai, un šī apziņa liek Džoanai sajusties smagnējai un sagurušai.

Viņa dodas uz savu kajīti un uzvelk vieglu kokvilnas kleitu. Gaisma šeit ir blāva, viņai glaimojoša, un Džoana uzsprauž matus, bridi domādama, vai ir vērts uzkrāsoties. Viņa pilnīgi noteikti negulēs ar Maksu - kāda gan viņai daļa, vai Sonja to darītu? - un tāpēc negrib, lai Makss viņu uzskatītu par vieglas uzvedības meiteni, kā var notikt, ja viņa ieradīsies vakariņās ar uzkrāsotām lūpām un vaigiem. Džoana uzvelk kājās kurpes un pagriežas, lai dotos projām, bet pa ceļam pamana sevi spoguli. Angļu peļuks, tā viņu droši vien nosauktu Sonja, ja redzētu, ka Džoana dodas uz vakariņām šādā izskatā. Viņa bridi vilcinās, tad pakāpjas atpakaļ pie tualetes galdiņa. Varbūt ir muļķīgi domāt, ka Makss vispār pamanīs viņas uzkrāsošanos. Pie velna, Džoana nodomā. Viņai būs lūpu krāsa, ja viņa tā gribēs. Viņa vakariņos pie kapteiņa galdiņa, dzers vīnu un klausīsies svingu, un kaut uz brīdi aizmirsis par visu. Kāda tam nozīme?

Kad viņa ierodas, Makss jau ir vakariņu zālē. Ieraudzījis Džoanu nākam, viņš pieceļas un pavelk viņas krēslu. “Es nočiepu tev maizes šķēli.”

“Cik galanti.” Viņa apsēžas Maksam blakus, uzliek uz ceļiem servjeti un nogludina to. Viņš skatās uz Džoanu ar mazliet savādu smaidu, ko viņa skaidro ar faktu, ka viņi nekad iepriekš nav bijuši šādi kopā, divatā. “Tātad tev šķiet, ka mēs Kanādā redzēsim lāčus?” viņa jautā, vēlēdamās pārtraukt klusumu.

“Protams, ne. Viņi neskraida pa ielām. Vismaz ne pilsētās. Lai satiktu lāčus, mums nāktos kāpt kalnos.”

“Eh, žēl. Vienmēr esmu gribējusi tos redzēt.”

Makss atlaižas krēslā ar šampanieša glāzi rokā un pasmaida. “Nedomāju, ka lāči ir tik mīlīgi, kā tev varbūt šķiet. Arī tos tu redzēji savās pastkartītēs?”

“Kādās pastkartītēs?” viņas atbilde ir pārāk steidzīga. “Tajās, par kurām tu man stāstīji, ar sniegotajiem kalniem.” “Ā, tajās.” Viņa lēnām izelpo. “Nē. Tikai aļņus.”

Vakariņu telpa ir grezna, tomēr tajā nav aizmirsts arī par drošības noteikumiem. Galdi un krēsli ir pieskrūvēti pie grīdas. Galdi ir pārklāti ar stērķelētiem galdautiem un izdekorēti ar sudraba salvešu gredzeniem, bet, raugoties uz atspīdumu stikla lustrā virs galvas, var redzēt stūrī sakrautās glābšanas vestes. Viņiem garām paiet sieviete mirdzošā vakarkleitā. Redzami arī jūrnieki zili baltās formās ar lentēm pie cepurēm, pret stendu cēli atslējies stāv kontrabass, un turpat blakus ir bungas un tumša koka klavieres. No virtuves atskan sauciens, un aiz melno virpuļdurvju apaļajiem logiem pēkšņi paceļas dūmu mutulis.

Džoana ar Maksu sākumā runā galvenokārt par darbu -drošām, nebūtiskām tēmām. Viņu brauciena mērķis ir stiprināt abu valstu zinātnisko organizāciju sadarbību, jo sevišķi elek-tromagnētiskās separācijas jomā. Tas viņiem ļaus arī novērtēt Kanādas laboratoriju stāvokli un dos iespēju pārcelt daļu no Lielbritānijā veiktā darba pāri okeānam. "Mums vienkārši trūkst vietas,” Makss viņu informē, kamēr abi gaida viesmīli ar vaka-riņām. “Vienīgā vieta visā Lielbritānijā, kas būtu pietiekami liela nepieciešamajiem darbiem, ir Bilingemā, taču dzīvošana tur ir drausmīga, un, godīgi sakot, būtu grūti atrast ģeogrāfiski nepiemērotāku vietu par Bilingemu.”

“Kur ir Bilingemā?”

“Tīsaidā, pašos Anglijas ziemeļos. Tā vienkārši ir pārāk tālu no visām pārējām pētnieciskajām laboratorijām, lai mēs varētu tur strādāt. Un es jebkurā gadījumā diezin vai spētu pārliecināt visus projektā iesaistītos cilvēkus turp pārcelties.”

“Tas ir tuvāk par Kanādu.”

Viņas iebildi Makss pieņem ar galvas piešķiebšanu. “Tas ir citādi.”

Tā viņi turpina runāt, līdz tiek atnests pirmais ēdiens: no Kanādas atvests un ledū uzglabāts kūpināts lasis ar diļļu garnējumu. Džoana pasmaida, kad viesmīlis kādu soli atkāpjas no galdiņa - kuģis šūpojas, un viņš tam vēl nav īsti piemērojies. Viņa nebija gaidījusi tādu luksusa līmeni.

“Vai es tev jau teicu, ka ari manu māsu sauc par Džoanu?” Makss pēkšņi noprasa. Viņš pieliecas tuvāk un izspiež ceturtdaļu citrona uz Džoanas laša, tad izdara to pašu uz sava šķīvja. "Un es vēl neesmu saticis Džoanu, kura man nepatiktu.”

Džoana pasmaida, uz brīdi novērsusi skatienu no ēdiena sev priekšā. Cik savāds ir cilvēka prāts, viņa nodomā. Neizzināms un neparedzams, ar domām, kas šaudās apkārt kā elektroni atomā. Cilvēka acij neredzamām. “Savulaik es gribēju, lai mani sauc par Mārdžeriju,” viņa atbild. “Domāju, ka tas izklausās smalkāk nekā Džoana.”

Makss iesmejas, un viņa pārsteigta atklāj, ka šie smiekli ir patīkami dziļi un lipīgi. “Varbūt tev taisnība. Bet man vienalga patīk arī Džoana. Tev tas piestāv.” To sakot, Makss ieskatās viņai acīs, un Džoana sajūt, kā iekņudas skausts, un pēkšņi saprot, ka tā neviens uz viņu vēl nav raudzījies. Tā ir patīkama, bet arī satraucoša sajūta, it kā viņa būtu kļuvusi pilnīgi caurredzama. Pat Leo tas nekad nebija izdevies. Džoana vienmēr ir bijusi pārāk piesardzīga ar viņu, pārāk labi apzinājusies savu vieglo ievainojamību.

Pēc laša tiek atnests pamatēdiens: sviestā cepta nevainojami maiga liellopu gaļa. Viņi dzer šampanieti - Makss ātri, Džoana lēni. Džoana vēl nekad nav to nogaršojusi un grib dzērienu izbaudīt. Viņa vēlas paturēt atmiņā garšu, kas nu dzirkstī uz mēles ar cukurotiem burbulīšiem un sārtām, saltām lāsītēm.

Makss iztukšo glāzi, atlaižas atpakaļ un izstiepj rokas pāri galvai, tad atslābis ieslīgst dziļāk krēslā. “Mm, pie šādas dzīves es varētu pierast.”

Džoana piekrītoši pamāj. “Vienīgais mīnuss ir zemūdenes. Ja visu laiku nebūtu jādomā, ka mūs kuru katru brīdi var noslīcināt, es justos kā luksusa kruīzā.”

"Nē, nē, šādi ir pat labāk. Vismaz mums ir konkrēts mērķis. Kruīzi ir šausmīgi. Tik daudz cilvēku, kuri šo nosaukumu lieto kā darbības vārdu. Jūs bieži kruizējat? Kaut kā tā.”

“Aha.” Džoana pasmaida. "Un tu?”

“Ko es?”

“Bieži krulzē?”

“Nē. Tikai medusmēnesī biju.” Viņš nosmīn. “Tas bija šausmīgi.”

Makss reti piemin sievu, taču Džoana no komutatora sargātājas Kārenas zina, ka laulāto attiecības labākajā gadījumā varētu nodēvēt par pieklājīgām. Ja arī Makss sievu piemin, tad nekad nenosauc vārdā, bet tikai ar apzīmētāju. Džoana zina, ka viņu sauc Flora, bet arī tikai tāpēc, ka to ir pateikusi Kārena. Maksam viņa vienmēr ir “mana sieva”. Šādā attieksmē ir kaut kas svešāds, un to viņa jūt arī tagad, kad Makss aizgriežas, lai noskatītos, kā uz skatuves uzkāpj trīs jauni vīrieši tumšās žaketēs, ar smalkiem tauriņiem ap kaklu. Nočerkst kontrabass, un noskan ātrs otiņas pieskāriens solo bungām. Kontrabasists uzsit akordu un noskaņo instrumentu. Tad viens no viņiem noskaita līdz trīs, un zālē atskan džeza mūzika - klavieru, kontrabasa un bungu radīta melodija.

Makss pagriežas pret Džoanu, bet tagad viņam nākas kliegt, lai vārdi būtu sadzirdami. “Tā bija viņas izvēle. Es gribēju braukt uz Kornvolu.”

Kad viņiem no lielām sudraba kannām pasniedz kafiju, mūziķi pāriet pie lēnām deju dziesmām, un viņi turpina sēdēt pie galda un runāt, ne vairs par darbu vai zinātni, bet gan bērnību un ģimeni, un arī par to, vai labāk būtu zaudēt roku vai kāju, ja nāktos izvēlēties starp vienu un otru. Džoana noklausās Maksa stāstu par fermas apmeklējumu bērnībā, kur viņa māsa mēģināja piespiest kazu pulku sastāties kārtīgā rindā, lai viņa tās varētu citu pēc citas pabarot no maisiņa ar sadrupinātiem cepumiem. Viņš stāsta, ka kazas sanāca māsai apkārt, blēdamas un badīdamas viņu, bet māsa nezaudēja pārliecību, ka spēs iemācīt kazām kārtību pat tad, kad tās jau draudēja sabradāt viņu līdz nāvei, un no šī likteņa māsu izglāba tikai kāds drosmīgs garāmgājējs, kurš laipni iesniedzās kazu barā un izcēla viņu ārā.

“Tagad māsa ir meiteņu skolas direktore,” saka Makss. “Viņai tas piestāv.”

Makss pastāsta Džoanai, ka septiņu gadu vecumā viņu aizsūtīja uz internātskolu, ka viņš ir dzimis Skotijā, Dandī pilsētā, lai gan šis vietas akcentu nav saglabājis, ka viņa ģimene reiz bija rados grāfam no kādas vietas, par kuru Džoana nekad nav dzirdējusi un diezin vai gribētu mēģināt šo nosaukumu izrunāt. Laika gaitā notikuši tik daudzi mantinieku strīdi, ka viņiem tikpat kā nekas nav palicis. Tikai ģimenes tartāns un medību namiņš pierobežā.

Tiešām, Džoana nodomā. Tikpat kā nekas!

Makss pasmaida, it kā būtu nolasījis viņas domas. “Tur ir auksti un drūmi,” viņš saka. “Tev galīgi nepatiktu. Tici man.”

Viņa lūkojas Maksam pār plecu - ārā pa mazo, apaļo iluminatoru viņam aiz muguras, kur ūdeni izlīst mēness gaisma un sašķeļas simtos sīku gaismas lausku. Viņa iztēlojas dēļiem iztapsētu dzīvojamo istabu ar Skotijas ezeru un kalnu gleznām pie sienām, un vecām vāzēm ar lavandas zariņiem pie bufetes. Viņa domā par uguni kamīnā, kristāla glāzēm, tartāna raksta paklāju. Makss izņem no kabatas cigareti un maigi ieliek to starp lūpām.

Džoana attopas, ka domā tieši par viņa lūpām.

Un ja nu tomēr? - viņa prāto un aizgriežas, cerot, ka Makss nav redzējis šis domas uzzibsnlšanu viņas sejā.

Ceļojums paiet ātrāk, nekā Džoana bija gaidījusi, un viņas nobružātais, no bibliotēkas paņemtais grāmatas “Nu, ceļotāj!” eksemplārs tā ari paliek neatvērts visu sešu jūrā pavadīto dienu laikā, lai gan viņa ik rītu no jauna to izņem no somas, apņēmības pilna beidzot ķerties pie lietas. Tomēr viņai nekad tā arī neizdodas sākt to lasīt. Viņa kopā ar Maksu risina krustvārdu miklas un pastaigājas pa klāju, bet visu pārējo laiku viņi, šķiet, tikai ēd, reizēm mokās ar nelabumu vai vienkārši sarunājas. Starp viņiem valda savādi sazvērnieciska noskaņa, it kā abi būtu aizsūtīti eksotiskās brīvdienās, vienam otru iepriekš nemaz nepazīstot. Džoana iztēlojas, kādu seju rādītu Sonja, ja viņa pastāstītu, ka nav atvērusi nevienu no līdzpaņemtajām grāmatām, un kā draudzene raudzītos uz viņu sākumā ieinteresēti, bet tad vīlusies, atklājot, ka viņi ir tikai risinājuši krustvārdu mīklas.

Pēc pēdējām vakariņām uz kuģa mūzika uz brīdi apklust, lai ļautu izskanēt paziņojumam, ka viņi atrodas sauszemes tuvumā. No dažiem galdiņiem atskan aplausi, tad mūziķi atsāk spēlēt, bet Makss sarauktu pieri paliecas uz priekšu, pētīdams kafijas biezumus krūzītes dziļumos.

“Žēl gan,” viņš nomurmina, joprojām nepaceldams skatienu. "Biju sācis domāt, ka šis ceļojums nekad nebeigsies.”

Iestājas klusuma brīdis. Viņi abi zina, ka, nokāpjot no klāja, viss atgriezīsies iepriekšējās sliedēs un viņiem vairs nebūs laisko stundu, ko veltīt krustvārdu mīklām, pastaigām un garām vakariņām. Džoana iemalko vēl mazliet sarkanvīna. Viņa ir iedzērusi vairāk nekā parasti un jūt galvā vieglu reibumu. Viņa palūkojas uz Maksu. “Tavai sievai gan droši vien būtu kādi iebildumi.”

Makss parausta plecus. “Diez vai.” Viņš pieklust. “Viņa dzīvo Londonā, bet es strādāju Kembridžā. Mēs jau tā necik bieži netiekamies.”

Džoana par to jau ir dzirdējusi no Kārenas, taču nolemj izlikties to nezinām. Viņa īsti pat nesaprot, kāpēc tā dara. Laikam jau tas ir instinkts, kas liek viņai nolaist acis un pateikt: “Man žēl.”

“Nevajag tā. Mēs apprecējāmies ļoti jauni. Tā gribēja mūsu vecāki. No mums to gaidīja. Man nebija dūšas pretoties viņu vēlmēm.” Viņa balss ir neizturami skumja.

“Tu viņu mīlēji, kad jūs precējāties?”

Viņš pašūpo galvu. “Ko tādu var jautāt tikai sieviete.” “Daudzas sievietes to jau ir prasījušas?”

Viņš novērš skatienu. “Nē. Tā ne.”

“Un? Tu viņu mīlēji?”

“Man bija astoņpadsmit.” Viņš atkal palūkojas uz Džoanu. “Jā. Nē. Es nezinu. Diezin vai.”

“Viņa mīlēja tevi?”

"Manuprāt, viņa domāja, ka esmu burvīgs vai kaut kā tā. Varbūt vajadzēja viņai pateikt, ka neesmu ilgtermiņa burvis. Viņa nožēlo, ka nestrādāju bankā kā visu viņas draudzeņu vīri. Un neesmu arī virsnieks armijā. Tā “zinātniskošanās” viņai krīt uz nerviem. Viņa par to kaunas savējo priekšā.” Viņi abi pieklust, līdz Makss noprasa: “Un tu, ja drīkstu jautāt? Man grūti iedomāties, ka tev nenākas atkauties no pielūdzējiem, kas gribētu tevi apprecēt. Vai tiešām neviens no viņiem nav bijis piemērots?” Džoana nopūšas. Viņa iedomājas par Leo, viņa skatienu restorānā tajā pēdējā vakarā, viņa stingrajām, mirdzošajām un neizdibināmajām acīm. Tad viņa atkal atraida šo domu, nostumj kaut kur dziļi, dziļi projām. Viņa par Leo nedomās, tagad ne. “Reiz bija. Es viņu mīlēju, tā laikam varētu teikt, un man šķiet, ka arī viņš mīlēja mani, lai gan nekad to neteica. Es domāju, ka reiz viņu apprecēšu.”

“Un?”

“Viņš tā arī nelūdza manu roku.”

Makss paceļ sarkanvīna pudeli - tonakt jau otro - un, ne vārda neteikdams, ielej atlikušo vīnu vispirms viņas glāzē, tad pats savā. “Nu, man viņš izklausās pēc pilnīga muļķa,” viņš beidzot nosaka, tiesa, neskatīdamies uz Džoanu. Te viņam pie pleca piesit kāds jauns vīrietis jūrnieka formā. Uzklausījis vīrieša teikto, Makss iesmejas un paliecas pretī Džoanai.

“Šis puisis vēlas zināt, vai es ļaušu tev ar viņu dejot.” Džoana palūkojas uz jūrnieku. Viņš droši vien ir Lellijas vecumā, gadus piecus jaunāks par viņu, varbūt deviņpadsmit vai divdesmit gadus vecs, ar spulgām, zilām acīm un - kā to labāk pateikt? - mirdzoši skaidrs, tā Sonja, iespējams, teiktu. Viņš izskatās gandrīz dzirkstošs, it kā būtu izgludināts un nospodrināts pirms izsūtīšanas pasaulē. Džoana pasmaida un pagriežas atpakaļ pret Maksu. “Un tu atļausi?”

Viņš mazliet piesarkst. “Tā nav mana izvēle. Jāizlemj tev.” Viņa palūkojas uz Maksu un piepeši redz, cik ļoti viņš satraucas, ka Džoana varētu pateikt jā. Viņas krūtīs pēkšņi uz-spurdz iekāre, un viņa pieķer sevi pie domas, kā būtu viņu noskūpstīt, no sirds noskūpstīt, apķeroties abām rokām viņam ap vidukli un sajūtot Maksa pirkstus viņas matos. Džoana dziļi ieelpo. “Tad pasaki viņam nē, tu nekādā gadījumā to neļausi.” Viņš pagriežas pret jūrnieku un kaut ko pasaka, bet viņu šī atbilde, šķiet, nemaz nesatrauc. Puisis velta Džoanai žilbinošu smaidu, tad pagriežas pret blakusgaldiņu, kur ir vairāk nekā pietiekami sieviešu.

“Kā viņš to uzņēma?”

“Domāju, atgūsies.” Makss pieklust. “Protams, man vajadzēja kaut ko izdomāt. Es nevarēju tā vienkārši atteikt.” Džoana pasmaida. "Ko tad tu teici?”

Makss pieliecas mazliet tuvāk, nenovērsdams skatienu no viņas acīm, un uz mirkli Džoanai šķiet, ka sirds viņas krūtīs sitas pat pārāk sāpīgi. “Es teicu, ka gribētu šo iespēju izmantot pats.” Viņš pastiepj roku, un Džoana to saņem, pieceļas kājās un seko viņam uz deju grīdas, abiem viegli līgojoties no vīna un kuģa šūpošanās. Maksa rokas ir stipras un siltas, un viņš sagriež un pieliec viņu, un tad pēkšņi viņi dejo, un Džoana jūt, kā viņas ķermenis kustas vienā ritmā ar viņējo, kā atspīd skatuves spožās gaismas un apvāršņa dzeltenīgais mirdzums staro viņu sejās. Maksa pirksti pieskaras viņas kleitas, Sonjas kleitas, zīdam. Šo tērpu viņa bija taupījusi ceļojuma pēdējam vakaram, jo nekā labāka viņai nav. Džoana atceras: Leo reiz teica, ka kleita piestāv viņas acīm, un, tagad par to iedomājoties, viņa saprot, ka neko romantiskāku viņš tā arī netika Džoanai sacījis. Kāpēc viņa ar to bija samierinājusies? Visos daudzajos kopā pavadītajos gados viņš ne reizes nebija Džoanai teicis, ka mīl viņu, pat ne tāpēc, lai vienkārši viņu iepriecinātu.

Mūzika izmainās, mazliet palēninās, un viņi aizelsušies apstājas, smaidīdami viens otram. Viņa it kā netīšām pārliek

roku Maksam uz pleca tā, lai būtu viņam tuvāk. Vai viņa drīkst to darīt? Vai tas nav nepareizi? Vai viņa no rita to nenožēlos? Pēkšņi Džoana saprot, ka pietiktu tikai palūkoties uz Maksu cauri skropstām, kā Sonja bija mācījusi, un starp viņiem viss mainītos. Džoanai šķiet, ka viņa zina, kāpēc tā dara. Viņa vēlas kļūt stipra. Un vēl - tagad viņa var sev to atzīt -, jo pati tā grib. Viņa lēni, lēni paceļ skatienu, un tad viņi jau skūpstās, gluži kā Džoana bija paredzējusi; lai gan sākumā prātā vēl pavīd doma, ka varbūt tomēr nevajadzēja to aizsākt, bet jau pēc pāris sekundēm viņa spēj tikai priecāties par šo soli, jo tas ir labākais, nevainojamākais skūpsts, kādu viņa jebkad ir pieredzējusi. Viņa jūt, kā paātrinās sirdsdarbība un elpa kļūst karsta, kā Maksa rokas slīd lejup pa viņas ķermeni, līdz maigi saņem Džoanu aiz vidukļa.

Viņa piespiež vaigu Maksam. “Nāc uz manu kajīti.”

Makss uz viņu palūkojas. “Tiešām? Tu esi pārliecināta?”

Viņa pamāj.

“Es negribētu, lai...” Viņš bridi vilcinās, meklēdams kādu piemēroti nekonkrētu izteikumu. “Es negribētu, lai tu justos aizskarta.”

Viņa uzsmaida Maksam un pēkšņā drosmes uzplūdā savij savus pirkstus ar viņējiem. “Man gan šķiet, ka man tīri labi patiktu, ja tu mani mazliet aizskartu.”

OTRDIENA, plkst. 20.09

Maksam ir taisnība. Kvebekā lāču nav, un te valda svelmīgs, dedzinošs karstums. Pilsēta ir gaiša un mierīga, ar krāsainām augļu piramīdām tirgotavu skatlogos. Ielas ir pārņēmusi svaigi ceptas maizes un putekšņu smarža. Vai tā bija ari Anglijā pirms kara? Džoana neatceras. Viņai šķiet, ka nekad mūžā nav redzējusi tik daudz krāsu.

Viņiem ir piemeklēta vieta elegantā piekrastes viesnīcā, kur jau pirmajās vakariņās piebiedrojas Teilors Skots - jaunais Čolkriveras atomelektrostacijas vadītājs. Iepriekš viņš strādāja par Monreālas Universitātes teorētiskās pētniecības nodaļas priekšnieka palīgu, taču tagad ir paaugstināts par jaunās elektrostacijas direktoru un turpmāk vairāk iesaistīsies tajā veiktajos eksperimentos. Džoana iedomājas, ka Teilors Skots universitātē pavadītajā laikā varētu būt pazinis Leo, bet tūlīt ari saīgst, ka ļāvusi sev par viņu iedomāties.

Teilors Skots ir slaids, garš vīrietis ar brillēm vieglos rāmjos un spēcīgu kanādiešu akcentu. Viņš ir ģērbies brūnā žaketē un pelēkās flaneļa biksēs, taču abus šos apģērba gabalus derētu izgludināt. Tie izskatās aizlienēti no kāda daudz lielāka cilvēka. Šajā ziņā viņš līdzinās daudziem zinātniekiem, kurus Džoana ir pieradusi redzēt strādājam savās laboratorijās, tikai viņa balss ir skaļāka, bet krekls - baltāks.

“Elektrostacijā mēs nupat dabūjām vienu no tām jaunajām centrbēdzes veļas mazgājamām mašīnām,” viņš paziņo, atpogādams piedurkņu pogas un uzlocīdams žilbinoši baltās piedurknes. "Tā ir fantastiska.”

Džoana iedomājas, ka Teilors to saka viņas labad, balstīdamies uz pieņēmumu, ka visas sievietes neizbēgami interesē veļas mazgāšana. “Ak tā?”

“Fantastiska,” viņš atkārto. “Tās darbības fizikālie principi ir patiešām apbrīnojami.” Viņš pašūpo galvu. “Patiešām apbrīnojami.”

Džoana uzmet Maksam skatienu un paceļ uzacis, taču izteiksme viņa sejā nemainās. Tāds viņš ir bijis visu šo laiku kopš ierašanās Kanādā: pieklājīgs, bet ari piesardzīgs. Atskaitot iepriekš čukstus izteikto brīdinājumu, ka Teilors Skots ir pazīstams ne vien kā brīnišķīgs fiziķis, bet arī kā šausmīgs nūģis, viņi šeit tikpat kā nav apmainījušies ar draudzīgiem vārdiem, un šī lēni runājošā kanādieša klātbūtne ir padarījusi Maksu vēl piesardzīgāku. Kopš ierašanās Kvebekā Džoana dažkārt pat ir šaubījusies, vai tas viss patiešām notika, vai Makss tiešām ienāca ar viņu kajītē un citu pēc citas novilka viņas drēbes, atpogāja kleitu un pārvilka to pāri galvai, tad ielaida pirkstus aiz zeķu malas, lai varētu tās uzmanīgi norullēt lejā un novilkt no kājām kā mirdzošu zīda tīkliņu. Viņa atceras Maksa ādu zem drēbēm - tā bija austeru sārta, pavisam citāda nekā Leo tumsnējā un iedegusi - un atceras, kā viņš skūpstīja Džoanas kaklu, tad visu nakti nogulēja, pārlicis savu roku (kas bija daudz smagāka, nekā varētu šķist) viņas gūžai, kā viņi no rīta pārsteigti uzmodās un salēcās, šokēti, atklājot, ka guļ viens otram līdzās, tad izplūda ķiķinošos smieklos kā bērni. Džoana neatceras, ka jebkad būtu tā smējusies ar Leo. Viņa nospriež, ka Maksu būtu viegli mīlēt - pavisam citādā veidā nekā Leo -, bet tad viņa pieķer sevi pie šis domas, sagumza to un aizmet projām, un norāj sevi, ka vispār tai ļāvusies.

Viņi ēd zivi un dzer stipru džinu ar toniku, un Teilors tikmēr uzskaita visus iemeslus, kāpēc darbs Monreālas Universitātes laboratorijā nav bijis tik veiksmīgs, kā varētu būt. “Tie sasodītie jeņķi vienkārši negrib dalīties,” Teilors saka niknā čukstā. “Viņi ir ieņēmuši galvā, ka mēs gribam projektā iesaistīt arī krievus.”

“Dažiem šķiet, tā būtu labāk,” Makss aizdomājies saka, galveno uzmanību pievērsdams milzīgajam, baltajam ēdiena šķīvim sev priekšā. “Ja mēs to paturēsim noslēpumā, viņi tikai kļūs vēl aizdomīgāki.”

Teilors palūkojas uz Maksu, un viņa vaigam pārslīd neapmierinātības ēna. “Jūsu vietā es tā nerunātu, citiem dzirdot.”

Makss paceļ skatienu no šķīvja. “Ko? Nē, protams, ne. Es vienkārši gribēju teikt, ka mēs nekarosim mūžīgi. Ir jāņem vērā arī ilgāka termiņa plāni...” Viņš atkal aizdomājas un pievēršas šķīvim ar paltusu, kas kā pirmskara dāsnumā ir pagatavots brīnišķīgā, sviesta pilnā mērcē.

“Amerikāņi tā vien meklē ieganstu slēgt mūsu laboratoriju. Vienubrīd viņi pat runāja par visa Kanādas projekta atcelšanu. Šeit pie teorētiskās daļas kā traki strādā trīssimts cilvēki, taču mēs nevaram neko no tā izmēģināt, jo viņi mums nedod vajadzīgos materiālus. Ar tādu budžetu nav iespējams uzbūvēt reaktoru.”

Makss pieliecas pie Džoanas, kamēr Teilors turpina savu runu, un pieskaras viņas rokai. “Tev ir tās lapas ar ceļojuma plānu?” viņš jautā, Džoana pamāj un ielūkojas somā, lai tās izņemtu. Viņš paņem papīrus un sāk kaut ko rakstīt uz augšējās lapas, ļaudams Teiloram runāt. Teilors nepasaka neko īpaši interesantu, neko tādu, ko viņi jau nezinātu, taču Makss tam velta pārsteidzoši lielu uzmanību. No savām piezīmēm viņš galvu paceļ tikai retumis, lai sarauktu pieri ieklausītos Teilora stāstā par kādu iekšpolitikas aspektu vai ieliktu mutē vēl vienu ēdiena kumosu. Kad šķīvji ir novākti, Teilors uz brīdi pazūd, atstājot viņus divatā. Tad Makss pastumj papīra lapu Džoanas virzienā, pats neskatīdamies uz viņu. Tas ir ceļojuma plāns, taču tiktāl aprakstīts ar pildspalvu, ka vairs nav salasāms.

“Tur viss ir pareizi?” viņš jautā.

Ticiusa-Bodes likums, viņš ir uzskricelējis uz papīra, zem tā uzzīmējis skici ar Sauli, Merkuru un Plūtonu, tad vēl kādu apli ar bultiņām, kas taisnos leņķos šķeļ cita citu, bet vēl zemāk ir skaitļu virkne. Attālumā (x) no centra ar leņķisko ātrumu (w) rotējoša objekta ar masu (m) centrbēdzes spēks: m + w^2. Tātad, ja ātrums ir v, tad w = v/x un centrbēdzes spēks ir... Un apakšā ir izvērsts sarežģīts aprēķins.

Džoana sarauc pieri. Viņa to atpazīst, bet ne pilnībā. “Kas tas ir?”

Makss pasmaida. “Centrbēdzes veļas mazgājamā mašīna.”

Brīdi valda klusums. Tad viņa izplūst smieklos.

Nākamajā rītā viņi tiek vesti uz ziemeļrietumiem gar Otavas upi līdz Čolkriveras elektrostacijai Ontārio dziļumā. Brauciena laikā mašīnā ir karsts un drēbes ir pielipušas pie ādas. Viņi piestāj papusdienot Monreālas nomales pakalnos, apēd sviestmaizes ar liellopu gaļu un izkusušu sieru. Džoana nožēlo, līdzko tās ir notiesājusi, jo vēderā rodas speķaina, nelabumu uzdzenoša sajūta. No šī augstuma pilsētas režģī ir neiespējami saredzēt kādu vienu cilvēku, taču Džoana jūtas pēkšņi un šausminoši atsegta, it kā Leo vajadzētu tikai pacelt skatienu, lai ieraudzītu viņu kā skudriņu caur palielināmo stiklu. Džoana aizgriežas un paiet atpakaļ līdz automašīnai, lai pagaidītu, kamēr arī abi pārējie beigs pusdienot. Viņa apsēžas Maksa atbrīvotajā krēslā un atspiež galvu pret viņa žaketi, aizver acis un gaida. Nē, par Leo viņa nedomās.

Čolkriveras pētnieciskā kodolstacija atrodas neskartā zaļā apkaimē - priežu, apšu un egļu klātu pakalnu ielenkumā, kuros griezīgi skan cikāžu kori. Zeme zem kājām ir karsta, lai arī vakarā, kad viņi tur ierodas, lielā spožā saule jau ir aizslīdējusi aiz apvāršņa. Džoana un Makss tiek aizvesti līdz viņu bungalo: mazām baļķu būdām, nokrāsotām armijas zaļā krāsā. Tās ir izkārtotas gar dubļainām, laipām noklātām takām, virs kurām krustu šķērsu savilkti elektribas vadi, apliecinot steidzīgo un neplānoto iekārtošanos. Tuvumā ir ari vairākas palielas rievotā skārda ēkas, kurās glabājas aparāti, taču ķieģeļu māja te ir tikai viena - veca skolas ēka no pirmskara laika, kurā vietu dala atomelektrostacijas teorētiskās pētniecības nodaļas un administrācijas darbinieki, bet augšējā stāvā ir apmetusies Teilora Skota sieva ar bērniem.

Viņu dienas Čolkriverā ir aizņemtas, strādājot astoņpadsmit stundu garās maiņās gandrīz bez atpūtas, izņemot tikai svētdienas. Džoanai un Maksam te atvēlētas trīs nedēļas, un šajā laikā viņiem visā pilnībā jāiepazīst atomelektrostacijas darbs. Maksam ir cieši jāsastrādājas ar Alanu Kīrlu - klusu, neievērojamu fiziķi, kura pārraudzībā ir urāna-235 un otra mākslīgi iegūtā, šķeļamā izotopa urāna-233 paraugu attīstīšana, savukārt Džoanai ir jāpalīdz ar vienkāršākiem pienākumiem: kopēšanu, arhivēšanu, pierakstu veikšanu.

Vakaros visi iekārtojas pie Teilora Skota milzīgā istabā, kas savulaik bijusi skolas ēdamzāle. Tur viņiem tiek pasniegtas lielas kopīgās maltītes. Šo telpu vidū sadala garš koka galds, un sarunas lielākoties grozās ap zinātni un šahu. Nopietnība neatslābst arī pēc tam, kad viesiem tiek ieliets vīns. Šovakar Džoana sēž līdzās Maksam, kurš iztaujā Kīrlu par to, vai, viņaprāt, izotops 233 būs viņiem piemērots. Kīrla atbildes, kā parasti, ir īsas un precīzas, nekad ne pietiekami plašas, lai būtu uzskatāmas par sarunas turpinājumu. Par to Makss ir sūdzējies arī iepriekš, neapmierināts par lēnajiem panākumiem, jo informāciju no Kīrla nākas drīzāk izspiest nekā izzināt.

Kad zupas trauki pirms pamatēdiena pasniegšanas ir aiznesti, arī Ķīris uz brīdi iziet ārā, aizbildinājies ar nepieciešamību paņemt piezīmes, lai varētu atbildēt uz kādu no Maksa jautājumiem. Tad Makss ar pārspīlētu nopūtu pagriežas pret Džoanu. “Viņš ir tik nogurdinošs,” čukst Makss. “Nesaprotu, kāpēc Ķīris nerunā normāli. Parasti viņš atbild tikai uz tiešiem jautājumiem, bet tad reizēm pārplūdina mani ar stāstiem. Tieši tāpēc viņš tagad aizgāja pēc tiem pierakstiem.”

Džoana nosmīn. “Viņš ir tāds kā spēļu automāts.”

“Kā tu to domā?”

“Lai kaut ko saņemtu pretī, vispirms ir jāiemaksā penijs, bet tad reizēm viss izgāžas ārā.”

Makss mirkli uz viņu noskatās un sāk smieties, sasmīdinādams arī Džoanu, un tad jau viņi abi kopā ķiķina gluži kā toreiz uz kuģa, klepojot un sprauslājot, un mēģinot izlikties, ka patiesībā nemaz nesmejas, jo joks taču arī nebija īpaši smieklīgs. Vismaz noteikti ne tik ļoti smieklīgs. Teilors Skots sarauc pieri par viņu līksmību, un Maksam izdodas atgūt nopietnu izteiksmi, kad Ķīris atgriežas ar saviem pierakstiem, taču Džoana redz, ka viņa acis joprojām mirdz.

Viņa atlaižas krēslā un mēģina apspiest pēkšņos vainas uzplūdus, kas mazina iekāri, ko viņa vienmēr izjūt Maksa tuvumā. Džoana it kā nespēj atbrīvoties no domas par viņu, no atmiņām par viņas pašas pirkstiem, kas lēni, lēni pasniedzās atpogāt vīrieša kreklu, tad pavilka vaļā kaklasaites mezglu (tā viņam ir arī šobrīd) un nocēla to pāri galvai. Džoanas ķermenis kaist no šīm domām vien. Taču tajā pašā laikā viņa jūtas arī vainīga, jo Makss ir precējies (pat ja nelaimīgi), un Džoanai nevajadzēja viņu uz to mudināt, lai arī ko būtu teikusi Sonja. Taču tas bija šķitis tik dabiski. Tik neizbēgami.

Iepriekšējos vakaros vīrieši devās augšā uz Teilora Skota viesistabu smēķēt un dzert viskiju, bet Džoana vienatnē laipoja atpakaļ uz savu bungalo, taču šoreiz Makss atsakās no cigāra un paziņo, ka viņam vajag izgulēties. Viņš aiziet no vakariņām kopā ar Džoanu, un viņi lēni liek soli pēc soļa, abi mazliet apreibuši no vīna. Viņa nojauš, ka Makss ir aizgājis no pasēdēšanas, lai būtu kopā ar viņu.

Tas ir bīstami, Džoana iedomājas. Viņa palūkojas uz Maksu. Viņš ir saraucis pieri un klusē, taču viņa zina, ka to jūt arī viņš. Kaut kas ir sācies. Kaut kas, ko nevar labot.

“Džoana,” viņš nosaka, tad apklust, aizturējis elpu.

"Jā?”

“Es gribu tev kaut ko teikt.”

Džoana apgriežas un palūkojas uz viņu. Visam ķermenim pārskrien skudriņas. Viņa gaida, kad Makss ierunāsies, bet viņš neko nesaka, līdz pēkšņi Džoana saprot, ka patiesībā viņš teiks pavisam ko citu, ne tos vārdus, kurus viņa bija gaidījusi. Viņš Džoanai paziņos, ka tā ir bijusi kļūda un visam atkal jāatgriežas iepriekšējās sliedēs. "Viss kārtībā,” viņa nočukst, balsij sāpīgi ķeroties kaklā. “Tev nekas nav jāsaka. Tā bija mana vaina.” Viņa cenšas elpot lēnāk. “Piedod. Apsolu, ka nevienam par to neteikšu.”

“Nē,” viņš ātri nosaka. “Ne jau to es gribēju sacīt.”

“Ko tad?”

“Es gribēju tev pateikt...” Viņš apraujas. “Es tevi mīlu.”

Šis paziņojums ir tik negaidīts, ka Džoanai pirmajā brīdī pat šķiet, ka viņš to nedomā nopietni. Vai Makss viņu ķircina? Viņa iesit Maksam vieglu dunku krūtīs. “Nemuļķojies,” viņa saka.

“Es nemuļķojos. Es tevi mīlu, kopš tu man pateici, ka reiz gribēji, lai tevi sauc par Mārdžeriju. Atceros precīzi to brīdi.”

“Tas ir muļķīgi,” Džoana nosaka, iesmejas un paceļ roku pie krūtīm. “Bet man to lika saprast krustvārdu mīklas.”

Viņa pienāk Maksam tuvāk un noskūpsta uz lūpām. Pagaida. Noskūpsta vēlreiz. Cieši, bet viegli. Tad Džoana stāv viņam priekšā un gaida, kad Makss atbildēs skūpstam, tomēr viņš to nedara. Kaut kas te nav īsti pareizi. Viņa rokas paliek nolaistas gar sāniem, un viņš šķiet noskumis, it kā būtu samierinājies ar likteni.

Džoana atkāpjas no Maksa, pēkšņi kaunā piesārtušiem vaigiem. “Piedod. Es domāju, ka tu gribēji... Vai dieniņ!” Viņa pagriežas pret savu bungalo un teciņiem dodas turp, acīs pēkšņi sariešoties asarām par tādu muļķību. Kā viņa varēja tik drausmīgi Maksu pārprast? Bet vai tad viņš neteica, ka mīl Džoanu? Viņa nesaprot un arī negrib saprast. Viņa vienkārši grib atgriezties savā mazajā bungalo un aizvērt durvis, lai vairs nepieļautu tamlīdzīgas kļūdas. Kāpēc Makss neapturēja Džo-anu, redzot, ka viņa grasās viņu noskūpstīt? Kāpēc ļāva Džoanai turpināt?

Makss panāk Džoanu, maigi saņem viņu aiz rokas un pagriež ar seju pret sevi. “Tu manī neklausījies,” viņš saka. “Es tevi mīlu. Nevaru beigt domāt par tevi. Tā ir jau nedēļām ilgi. Gribu būt ar tevi visu laiku. Es gribu...” viņš paceļ rokas izmisuma pilnā žestā, un uz bridi šķiet, ka viņš varētu teikt kaut ko pārspīlēti romantisku, “...runāt ar tevi. Līdz mūža beigām.”

Džoana pasmaida, lai gan joprojām īsti nespēj izsekot viņa loģikai.

Tagad viņš jau izskatās izmisis. “Tāpēc nevēlos, lai mums ir dēka. Negribu šādi. Saproti? Es tevi mīlu.”

Viņš saņem ari otru Džoanas roku, un te nu tā atkal ir: augošā panikas sajūta, ka nupat kaut kas sākas. Kaut kas bīstams. Jo Džoana saprot, ka viņš nupat ir pateicis droši vien romantiskākos vārdus, ko viņai jebkad laimēsies dzirdēt. “Jā,” viņa nočukst. “Es laikam saprotu.”

“Tu esi pelnījusi vairāk. Un varbūt kādudien...” Makss apraujas, tā ari nepabeidzis teikumu. Vārdi vēl bridi virmo gaisā. Un tad lēnām, ļoti lēnām viņš paliecas uz priekšu, līdz Džoana sajūt vieglltiņu Maksa lūpu pieskārienu viņējām, un uz niecīgu mirkli, pirms viņi pagriežas katrs sava bungalo virzienā, tas šķiet iespējami skumjākais veids, kā cilvēki vispār varētu pieskarties viens otram.

Tas arī viss. Par to vairs netiek runāts. Viņu attiecības nav neveiklas, kā Džoana bija bažījusies, bet gan kļuvušas mierīgas. Makss ir tik ļoti atvērts, tik nemainīgi laipns, ka Džoana nespēj justies aizvainota. Vēl vairāk - viņš pat rūpējas par Džoanu. Makss gatavo viņai kafiju un nes pusdienas no ēdnīcas, un pat ievelk radio viņas bungalo, lai Džoana varētu no rītiem klausīties mūziku. Varbūt tā tas ir, kad tevi mīl, viņa nodomā un uz mirkli ļauj sev papriecāties par šo domu, pirms to sev aizliedz.

Viņi apzinīgi strādā kopā un pabeidz darbu priekšlaikus, tad izlemj atpakaļceļā uz Kvebeku vienu nakti pavadīt Monreālā. Teilors Skots sarunā, ka viņi varēs palikt pie kolēģa, profesora Mārša, kurš pirms mājupceļa izrādīs universitātes teorētisko zinātņu nodaļu. Teilors diezgan uzstājīgi norāda, ka viņiem neklātos atteikties no šī ielūguma.

“Mums izrādīs universitāti?” Džoana atkārto, uzzinājusi par šo pieturas punktu tikai pēc tam, kad viņi jau ir sakravājušies un gatavi pamest bungalo.

Teilors pamāj un skaidro, ka viņu vizītei būs tikai politiska nozīme, taču šis apmeklējums ir nepieciešams, lai uzturētu labas attiecības starp abām Kanādas nodaļām. To vidū joprojām valda zināma spriedze par darba un budžeta sadali, tāpēc diplomātijas vārdā viņiem vajadzētu vismaz skata pēc apmeklēt arī otru iesaistīto pusi.

Džoana jūtas pārkarsusi. Viņa novelk virsjaku un noliecas atvērt čemodānu, lai ieliktu jaku sānu nodalījumā, labi zinot, ka braucienam automašīnā tā nebūs vajadzīga. Džoana priecājas par šo novēršanās iespēju, jo negrib, lai kāds redzētu viņas vaigu piesarkšanu. Kā viņai nepatīk pašas vājums. Protams, viņa uzvedas muļķīgi. Ir pavisam mazticams, ka tādā vietā viņa saskriesies ar Leo. Viņa fakultāte droši vien ir citā universitātes daļā, varbūt pat otrā pilsētas galā. Nav nekāda iemesla baidīties, un viņas rokām nav nekāda pamata tā trīcēt.

Kad Džoana atkal pieceļas, Ķīris viņu nopēta. “Ļaujiet man paņemt jūsu čemodānu.” Viņš to paceļ un ar pūlēm aiznes uz mašīnu.

Savu bagāžu Makss uzliek virsū Džoanas čemodānam automašīnas bagāžniekā, tad atrota piedurknes, lai sagatavotos braucienam. “Universitātē mēs pavadīsim tikai rīta pusi. Ja gribēsi, pēcpusdienā varēsim mazliet pastaigāt pa pilsētu. Ko jūs ieteiktu, Kīrl? Ko Monreālā vajadzētu apskatīt?”

Iestājas ilgs klusuma bridis, Kīrlam sarauktu pieri mēģinot izdomāt atbildi. "Jūs varētu uzkāpt Monrojālā,” viņš beidzot nosaka. "Tur ir jauki.” Viņš palūkojas uz Džoanu un savādi pasmaida, ko viņa uztver kā atvadīšanās mēģinājumu, tad Ķīris spēji pagriežas un aiziet.

Makss nolūkojas, kā viņš pazūd tālumā, parausta plecus un iekāpj automašīnā. “Savāds puisis.” Viņš paraugās uz Džoanu, sejai pārslīdot smaida ēnai. “Un man ir beigušies peniji.”

Profesora Mārša mājā viņi ierodas vēlu naktī pēc gara brauciena no Čolkriveras. Džoanai tur tiek ierādīta guļvieta bēniņos bērnistabā, kuru rotā kalnu un zirgu attēli. Viņa drīz vien iegrimst nemierīgā, saraustītā miegā, sākumā sapņodama par jūru, kas stiepjas visgarām apvārsnim, tālumā šķietami zila un plaša, un viņa pati pastaigājas pa kuģa klāju ar Maksu, taču tad viņš aizgriežas projām no Džoanas un jau nākamajā acumirklī ir pazudis, bet jūra pēkšņi ir pietuvojusies un kļuvusi aukstāka. Tās šaltis vairs nav zilas, bet gan bezkrāsainas. Un tad viņai blakus stāvošais vīrietis vairs nav Makss, bet gan Leo, un Džoana apjauš, ka pirmoreiz kopš viņa aizbraukšanas pilnīgi precīzi var iztēloties Leo nevainojamās lūpas un apgaismoto izteiksmi sejā, kad viņš Džoanai skaidro statistikas datus, viņa citrusa ziepju un tabakas smaržu, kā viņš restorānā paliecas pāri galdiņam, lai paņemtu brieža gaļu no viņas šķīvja; un tad viņa pamostas un atklāj, ka ir raudājusi gluži kā todien, kad Leo aizbrauca, raudājusi un spiedusi rokas divās ciešās dūrēs, līdz nagi atstājuši pusmēness formas iedobītes, iespiežoties mīkstajā ādā. Viņa raudāja tāpēc, ka Leo viņu nemīlēja, kā viņai bija šķitis, jo viņa pat nebija zinājusi, ko nozīmē mīlestība, līdz bungalo priekšā nostājās Makss un pateica, ka nespēj vien beigt domāt par viņu un vēlētos runāt ar viņu līdz pat mūža beigām, un tad noskūpstīja viņu tik maigi, ka Džoana sabijās, ka viņas sirds varētu salūzt.

No rīta, pirms dodas lejā brokastot, Džoana rūpīgi saģērbjas, nopūderē vaigus un viegli iezīmē lūpas. Izliekoties, ka viss ir vislabākajā kārtībā, viņa cer pārliecināt sevi, ka tā patiešām arī ir. Universitātē viņi būs vien dažas stundas. Un viss. Tikai dažas stundas, un tad atkal mājās.

Makss sēž profesora Mārša automašīnas priekšējā sēdeklī, un gaisā jau ir nojaušams gaidāmais dienas karstums. “Tu izskaties sagurusi,” viņš saka un pagriezies uzlūko Džoanu.

Džoana nervozi pasmaida, pēkšņās šausmās iedomājusies, ka varbūt Makss ir dzirdējis, kā viņa šņukstēja augšstāva istabā. Cik muļķīgi tas būtu izklausījies. “Tā laikam ir.” Viņa atdara mašīnas loga slēdzi un atspiež to vaļā; kad ātrums pieaug, viņa aizver acis un ļaujas atspirdzinošajam vējam, kas pūš uz ādas, paceļ matus mugurpusē un izrauj no tiem saspraudi, kuru no rīta tik centīgi bija tur ielikusi.

Ierodoties universitātē, Džoana uz brīdi atstāj abus vīriešus vienus, vēlēdamās pirms tikšanās sakārtot matus, un ar prieku atklāj, ka sieviešu tualete ir pilnībā viņas rīcībā. Viņa jau ir ieslēgusies kabīnē, kad sadzird, ka telpā kāds ienāk. Soļu skaņa uz flīzētās grīdas liek Džoanai aizturēt elpu. Šo ritmu viņa pazīst.

Nē, nevar būt! Ne jau sieviešu tualetē.

Soļi apstājas, atnācējam, šķiet, pārlūkojot kabīnes, lai atklātu, kuras ir aizņemtas. Viņa zina, ka četras no tām ir brīvas, taču soļi neatkāpjas. Nācējs vienkārši pagriežas, mazliet pamī-ņājas, tad atkal aizgriežas. Gaita ir pārāk smaga, arī papēžu klaudzēšana nav dzirdama. Tā noteikti nav sieviete. Tad Džoana ierauga divu brūnu kurpju purngalus sev priekšā.

Tas nevar būt viņš. Nevar.

Viņas ķermenis pēkšņi sāk karst un niezēt.

“Džo-džo?” balss nočukst.

Elpa aizraujas. Ko viņš šeit dara? Kā viņš zināja, kur Džoana būs atrodama? Viņa sajūt pēkšņu dedzināšanu krūtīs un saprot, ka tās nav ne dusmas, ne bailes, ne kādas citas sajūtas, kurām viņa bija gatavojusies, domājot par nākamo tikšanās reizi. Tās ir skumjas. Nē, viņa nodomā. Nē, tā nedrīkst. Trīcošām rokām Džoana nolaiž ūdeni. Viņa vēl nav saķemmējusi matus, tāpēc ātri izlaiž pirkstus tiem cauri, tad dziļi ieelpo, atbīda aizšaujamo un iznāk no kabīnes.

“Mana biedrenite,” Leo saka, sausi noskūpstīdams Džoanu uz vaiga, nepievērsdams uzmanību tam, ka viņa nepiekļaujas, bet gan mazliet sastingst un pat atraujas no viņa. Vecajam mīļ-vārdiņam vairs nav tās atmaidzinošās iedarbības, no kuras viņa bija baidījusies. “Kā tev iet?”

“Ļoti labi.” Viņa mēģina steidzīgi Leo apiet, lai tiktu pie izlietnes. Situācija ir tik savāda, ka viņai tagad ir pat vieglāk pieņemt Leo tuvumu. “Kā tu zināji, kur es esmu? Kāpēc tu vienkārši neatstāji ziņu, bet gan šādi man sekoji?”

Leo parausta plecus. "Labāk lai neviens neredz mūs runājam. Šeit mani pazīst. Zina manu darbu.” Viņš pasniedz Džoanai dvieli. “Lūdzu.”

“Paldies.” Džoana noslauka rokas, aizgriežas un mēģina apvaldīt sajūtu jucekli krūtīs. Trīcošiem pirkstiem viņa izņem no somiņas ķemmi un izlaiž to cauri matiem. Džoana redz, kā Leo skatās uz viņu, un saprot, ka ir atgriezusies viņas vecā piesardzība. Šī sajūta ir kļuvusi šokējoši sveša. Viņa bija pieņēmusi, ka attiecībās tā justies ir pareizi, taču tagad par to vairs nav droša. Džoana atkal saņem matus kopā, tad pagriežas pret viņu, atlikdama ķemmi atpakaļ somiņā. “Kā es izskatos?”

Leo sarauc pieri. “Sasukājusies,” viņš nosaka. To viņa atceras: par izskatu viņš nekad neteiks neko vairāk kā tikai vienu sausu vārdu. Leo izņem savu sudraba etviju un piedāvā viņai cigareti. “Negribi uzpīpēt?”

Džoana paņem smēķi un ieliek to mutē, ļauj viņam aizsegt to ar plaukstu un aizdedzināt, ar roku viegli pieskaroties viņas vaigam. Šodien viņš smaržo kaut kā citādi, un Džoanu tas iepriecina. Ne miņas no citrusiem.

“Tātad tu šeit esi pētnieciskajā izbraucienā?”

Viņa pamāj. “Aha.”

“Ir vērts vispār jautāt?” Viņš velta Džoanai vieglu smaidu. Ir skaidrs, ka Leo zina smaida ietekmi. Uz citām meitenēm tas noteikti ir iedarbojies tāpat kā uz viņu.

"Tie paši vecie pētījumi. Un atbilde joprojām ir nē.” Džoana prāto, cik sieviešu viņam vēl ir bijis kopš abu pēdējās tikšanās reizes, un uz brīdi sajūtas pateicīga, ka Sonja lika viņai iedomāties par Maksu. Kā tas nākas, ka viņa vienmēr visu zina par šādām lietām?

"Labi, labi. Es neprasīšu.” Un Leo patiešām nejautā. Viņš pieiet pie loga, noceļ āķīti un pagrūž logu vaļā, atklājot skatu uz gandrīz tukšu cementētu pagalmu, kurā ir tikai dažas atkritumu tvertnes. Leo izliecas ārā un palūkojas uz vienu un otru pusi, pie reizes nobirdinādams pelnus no cigaretes. Tad viņš atkal pagriežas pret Džoanu. "Paklau, Džo-džo. Es atnācu tāpēc, ka man vajadzēja tevi atkal satikt. Domāju, ka varbūt būsi...” viņš vilcinās, “...mainījusi domas. Tāda iespēja vēl ir, zini.”

“Nē,” viņa nočukst. "Es jau teicu, ka to nedarīšu.” Viņa pieklust. “Tikai tāpēc tu mani gribēji satikt? Nekas cits tev nav sakāms?” Viņas balss atklāj jūtas vairāk, nekā Džoana to būtu gribējusi, taču viņa vairs nevēlas slēpt savas dusmas. Protams, viņa ir nikna uz Leo par to, kā viņi šķīrās, un Džoana grib, lai arī viņš to zina.

Leo sejā parādās sāpju izteiksme. “Protams, ne, Džo-džo. Es domāju par tevi...” Viņš atkal apklust.

“Un viss? Tu domā par mani?”

“Es daudz domāju par tevi.” Viņš pastiepj roku, lai pieskartos Džoanas sejai, un viņa neaizgriežas. Leo viegli pārlaiž pirkstu viņas vaigam, tad ļauj rokai noslīdēt lejā. “Tu esi mana bied-renīte. Vienmēr tāda būsi.”

Džoana jūt, kā viņas sirds sāk sisties ātrāk, taču nespēj

noticēt šiem vārdiem. Viņa nav tik naiva, kā Leo šķiet. “Vairs

»

ne.

“Es zinu, ka patiesībā tu man piekrīti. Tu domā tāpat kā es. Ar bumbu ir jādalās. Krievi drīkst par to zināt.”

Džoana paver muti, tad atkal to aizver, neapmierināta par viņa nevēlēšanos redzēt abu kopīgo vēsturi kā atsevišķu, ar politiku nesaistītu laiku. Džoana vēlas ar abām rokām aizgrūst Leo projām un likt saprast, ka viņš vairs nevarēs Džoanu pārliecināt. “Nē, es tam nepiekrītu," viņa čukst.

Leo neatlaižas. “Mēs esot sabiedrotie,” viņš turpina. “Bet, ja viņi ar šīm zināšanām nedalīsies tagad, kas notiks pēc kara?”

“Kā lai es to zinu?” Džoana atcērt. "Neesmu zīlniece. Mēs strādājam, lai pie bumbas Hitlers netiktu pirmais.”

“Bet jūs taču nemetīsiet to virsū Hitleram, vai ne?” “Protams, ne. Tas ir tikai iebiedēšanas līdzeklis.”

Leo pasmaida. "Ai, Džo-džo. Vienmēr uzticīga, vai ne?” Džoana nikni uz viņu paskatās, lai arī nejūtas īsti droša par savu taisnību. “Bet tā tas ir.”

Leo saņem viņu aiz pleciem. “Es gribēju teikt, ka jūs to neuzmetīsiet Hitleram, jo šī bumba nav kā citas. Tā ir radīta...” Viņš pieklust, tēlodams, ka mēģina kaut ko izskaitļot prātā. “Tu droši vien to zini labāk par mani. Cik vidēji cilvēku dzīvo pilsētā? Cik bērnu, māšu, tēvu, brāļu, māsu...”

"Tieši tāpēc tas ir iebiedēšanas līdzeklis,” Džoana pārgurusi čukst.

Leo nopūšas. “Es tiešām domāju, ka tu esi drosmīgāka.” Tomēr nē, viņš nesaka tiešām. Viņš saka ciešām. Un Džoana zina, ka senāk tas būtu licis viņas sirdij mazliet atkust. “Nemaz nemēģini. Neizdosies.”

“Labi. Uzraksti man, ja tomēr pārdomā. Nē, labāk pasaki Sonjai, kad jūs nākamreiz satiksieties.”

Džoana neatbild. Viņa neuzticas sev tiktāl, lai varētu runāt. Acīs sariešas asaras. “Man jāiet. Viņi mani gaida.” Viņa samirkšķina acis un pagriežas pret durvīm, uz īsu mirkli vēl noticēdama, ka Leo vilcināšanās nozīmē: viņš mēģina sadūšoties, lai pateiktu ko tādu, ko nekad iepriekš nav sacījis, lai saņemtu Džoanu rokās un kārtīgi noskūpstītu, lai gan viņa ir pārliecināta, ka tādā gadījumā noteikti viņu atgrūdīs. Pilnīgi noteikti. Bet

Leo to nedara. Tikai nočukst pēc dažām sekundēm: “Ej pirmā. Es tev sekošu pēc piecām minūtēm.”

“Biju domājusi, ka tu līdīsi ārā pa logu.”

Leo pārsteigumā nosmīkņā. “Nemuļķojies taču. Es esmu zinātniskais līdzstrādnieks. Strādāju valdības labā. Nebūtu labi, ja cilvēki redzētu mani kāpelējam pa logiem zinātnes nodaļā. Es iešu ārā pēc tevis.” Džoana pagriežas, lai dotos projām, bet Leo vēl satver viņu aiz plaukstas locītavas. “Es zinu, ka tu pārdomāsi, Džo-džo. Es tevi pazīstu labāk, nekā tev šķiet.”

“Nē, nepazīsti vis.”

“Es zinu, ka tu to vari. Un nedari tikai tāpēc, ka tev ir bail.” “Tas nav vienīgais iemesls. Bet jā, man, protams, būtu bail.”

Leo tvēriens ap viņas plaukstas locītavu kļūst vēl spēcīgāks. “Tad tu baidies no nepareizajām briesmām. Pasaulei tā bumba būs bīstamāka, ja mēs pie tās netiksim. Rietumi ienīst komunismu. Viņi ir gatavi darīt visu, lai to iznīcinātu, gatavi maksāt jebkādu cenu. Un tagad viņi to varēs. Krievijai bumba ir vajadzīga aizsardzībai.”

Džoana papurina galvu. “Es nevaru, Leo. Esmu devusi zvērestu.” Viņa pieklust. “Un arī nedarīšu.”

Leo nenovērš no viņas skatienu, taču roku atlaiž un pasper soli atpakaļ. “Tu vēl pārdomāsi, Džo-džo,” viņš klusi nosaka.

“Nē.” Viņa pieiet pie durvīm un atver tās, pamezdama atpakaļ tikai īsu skatienu, lai palūkotos, kā Leo pret palodzi nodzēš cigareti, tad izsviež to ārā. Viss viņas ķermenis trīc, kad Džoana iziet gaiteni un aizver aiz sevis durvis. Cik ilgi viņa tur sabija? Ko gan Makss nodomās par viņas ilgo kavēšanos?

Džoana aizsteidzas pa gaiteni, un Makss atver sanāksmju telpas durvis, līdzko viņa ir atskrējusi pie tām. “Kas ar tevi notika? Sāku jau domāt, ka esi noslīkusi.” Viņš paosta gaisu. "Tu tualetē smēķēji?”

“Es vienkārši...” Džoana apraujas. Viņa jūtas kā apreibusi, it kā stāvētu dziļas aizas malā. Makss palūkojas uz viņu, izteiksmei sejā mainoties no neticības uz jautrību, tad atmaigstot vēl pavisam citās izjūtās. Viņš pasniedz Džoanai roku. Tas ir neliels žests, nekas īpašs, taču viņai tas šķiet kā rokas padošana virs aizas, piedāvājot uzvilkt viņu atpakaļ augšā. Džoana paņem Maksa plaukstu un saspiež to.

“Vienalga. Mēs tūlīt sāksim.”

TREŠDIENA, plkst. 09.03

“Sagatavojam eksponātu A,” Hārta paziņo kamerai.

“Mēs tuvojamies beigām?” jautā Niks. “Māte ir pastāstījusi visu, ko jūs gribējāt dzirdēt. Visu izrunājām jau vakar. Viņi prasīja, un viņa atteicās. Divas reizes.”

Hārta ignorē Niķu. Viņa izņem no mapes kādu plānu dokumentu, un Džoana viņas kustībā nojauš kaut ko triumfālu. Te nu būs. Viņi ir izvilkuši savu trumpi. To viņa redz Adamsa sejā un Hārtas priekā.

Džoana pieceļas. Dokuments viņai ir jāredz pirms Niķa. Viņai jāzina, kas tas ir.

“Lūdzu, sēdieties.” Hārtas balss ir skaļa un stingra. “Pasniedzu apsūdzētajai eksponātu A,” viņa paziņo, pagriezusies pret mikrofonu un nododama papīrus Džoanai.

Viņa tos paņem un paceļ pret krūtīm, lai pasargātu no svešām acīm, kamēr pati uzliks lasāmbrilles. Viņai ir jāpiemiedz acis, lai salasītu vārdus. Dokuments ir datēts ar 1945. gada 2. septembri, un tā garais nosaukums sola aprakstu par Difūzijas procesu efektivitātes fluktuācijām ražotnēs, daļas I-IV. Niks pieceļas un pienāk pie mātes, lai pāri plecam paskatītos uz papīru, taču Džoana to ātri saloka.

“Tātad?” noprasa Hārta.

“Tātad kas?”

"Jūs to atpazīstat? Tas jums kaut ko nozīmē?”

Džoana brīdi klusē. “Nē,” viņa beidzot nosaka.

Harta tēlo, ka nav dzirdējusi Džoanas atbildi. Viņa paņem mapi un norāda uz dokumentu. “Šis ziņojums tika izstrādāts 1945. gadā “Cauruļu sakausējumu” programmas Kembridžas nodaļā. Tolaik tas bija slepens materiāls. Taču kaut kādā veidā tas nonāca VDK dokumentos Maskavā ar atsauci uz aģenti Loto.”

“Kas ir aģente Loto?”

Džoana nepaceļ skatienu, taču jūt, ka Hārtas acis viņu cieši nopēta. “Mēs esam konstatējuši, ka šie izlūkošanas materiāli sākotnēji ir nākuši no jums,” turpina Hārta. “Mēs tos ieguvām salīdzinoši vēlu, kad izbijis VDK darbinieks viltus ceļā tos izveda no Krievijas un atgādāja Lielbritānijas drošības dienestiem apmaiņā pret solījumu palīdzēt viņam pārbēgšanā. Viņš ar roku bija pārrakstijis simtiem materiālu, kurus glabāja zem grīdas dēļiem savā vasarnīcā Piemaskavā. Apņēmīgs cilvēks, jums tā nešķiet?”

Klusums. Džoanai ir grūti elpot.

“Un tā nu sagadījās, ka starp tiem bija arī jūsu mape. Aģente Loto. Šeit netrūkst materiālu, lai panāktu jūsu notiesāšanu. To ir pilnīgi pietiekami.”

Džoana atver muti, lai protestētu, taču pārdomā. Nekad neatvainojies, nekad neskaidro - viņas prātā atbalsojas senie Leo vārdi, sniedzot attālu cerību atblāzmu. “Nevar būt, ka jūs neesat šaubījušies par VDK pārbēdzēja sniegto dokumentu patiesumu.”

“Mēs viņam uzticamies,” iejaucas Adamss. “Visā pilnībā.”

“Bet šie materiāli taču nav atzīstami par lietiskajiem pierādījumiem, ne tā? Tiesā jūs tos nevarētu izmantot, pat ja zinātu, kas bija aģente Loto.” Džoana norāda uz paņemtajiem dokumentiem un cenšas izlikties kritiski noskaņota. “Nekas daudz tajos ari nav atrodams. Ar šiem materiāliem nepietiktu, lai uzbūvētu bumbu.”

Viņa palūkojas uz Niķu, cerēdama no viņa saņemt apstiprinājumu, taču Niks uz Džoanu neskatās. Viņš ir paņēmis mapi no Hārtas un ar acīm ātri pārskrien tajā iekļauto dokumentu sarakstam.

Hārtas sejā nekustas ne vaibsts. "Ne par to ir runa. Šie bija slepeni materiāli. Un ne vienīgie. Kā redzat, mums ir arī daudzi citi.” Hārta norāda uz mapi Niķa rokās. “Mums ir vēl četras tādas mapes ar materiāliem, kas nākuši no aģentes Loto.”

“Bet aģente Loto varēja būt jebkurš. Tie varēja būt divdesmit dažādi cilvēki.” Džoana vēlreiz bez vārdiem lūdz Niķa palīdzību, aicina viņu teikt kaut ko, jebko, bet viņš pat neskatās uz māti. Tikai šķir lapas lēni un pārdomāti, sejas pēkšņajam bālumam kontrastējot ar piesarkušo kaklu.

“Es jums jau pateicu. Mūsu avots ir pilnībā uzticams. Mēs droši zinām, ka VDK arhīvos glabājas identiskas šo dokumentu kopijas.” Iestājas klusums. Hārta pieceļas un ar mājienu mudina Adamsu darīt to pašu. “Kafiju?”

“Aha. Jā.”

“Mēs atgriezīsimies pēc trīsdesmit minūtēm, un tad es jums vēlreiz jautāšu, vai atpazīstat dokumentus, kurus šobrīd turat rokās. Iesaku rūpīgi pārdomāt savu atbildi.”

Adamss izslēdz videokameru un seko Hārtai ārā, aizverot aiz sevis durvis.

Uz kamīna dzegas stāv pulkstenis, un Džoana dzird klusi tikšķošo laika ritumu. Viņa saņem vilnas jaku vēl ciešāk ap pleciem. Tagad viņa saprot, kāpēc Viljams izšķīrās par šādu soli. Viņš droši vien domāja, ka viņam nav izredžu. Jau šajā mapē vien ir liels pierādījumu slogs. Viņa atceras Hārtas sākotnējo paziņojumu, ka apsūdzības draud ar laiku līdz četrpadsmit gadiem cietumā. Džoana arī nespēj atgaiņāt domu par miegazālēm vannas istabā, iztēlodamās, kā viņa tās norij sauju pēc saujas, un šī doma ir gandrīz vai mierinoša.

Džoana aizver acis. Viņa zina, ka nedrīkst to darīt. Viņa dzird, kā Niks šķirsta dokumentus. Džoana varētu turpināt uzstāt, ka nekad iepriekš nav tos redzējusi. Galu galā viņa neko vēl nav atzinusi. Tā īsti ne. Bet kas notiks, ja viņa mēģinās to noliegt? Droši vien lieta nonāks tiesā, atsedzot visu viņas dzīvi publiskai apspriešanai. Džoanai nāktos stāvēt apsūdzēto vietā un turpināt visu noliegt, kamēr viņas priekšā noliktu pierādījumu pēc pierādījuma, tādus pašus kā šis. Tur būtu tiesneši un zvērinātie, liecinieki, policisti, žurnālisti.

Un Nikam nāktos uz to visu noskatīties. Vai dēls viņu aizstāvētu, Džoana iedomājas, ja lieta līdz tam nonāktu? Vai viņš stāvētu mātei līdzās, kā savas karjeras laikā tik bieži ir darījis citu apsūdzēto interesēs, un runātu viņas vārdā? Ja ticētu lietas taisnīgumam, tad protams. Bet vai viņš to darītu ari tad, ja uzskatītu, ka Džoana ir izdarījusi visu, par ko viņu vaino?

To viņa nezina. Un tas jebkurā gadījumā būtu pārāk daudz prasīts. Džoana var iztēloties avīžu virsrakstus, ja atklātos viņas saikne ar Niķu. Advokāta māte izrādījusies padomju spiedze. Tas pieliktu punktu Niķa karjerai. Tieši viņai ir jāaizsargā dēls, nevis otrādi, un viņa redz tikai vienu iespēju, kā izvairīties no garas, ieilgušas tiesas, kuru neizbēgami pavadītu plašsaziņas līdzekļu uzmanība.

“Tu to darīji, vai ne?” čukst Niks. "Tu to darīji.”

“Ššš,” Džoana saka, rokām nervozi kuļot gaisu sev priekšā. Viss viņas ķermenis ir sarāvies bailēs.

“Neticami.” Niķa balss pēkšņi skan aizžņaugti, un viņa skatiens krīt uz Džoanas seju kā spoži balta prožektora gaisma. “Neticami. Kā tu to varēji?”

Džoana raugās uz paklāju. Viņa joprojām nespēj pateikt to vārdos. Pēkšņi viņa iedomājas - varbūt Niks visu saprastu, ja viņai izdotos paskaidrot savus iemeslus, un tad notikušais vairs nešķistu tik briesmīgs. Vai vismaz būtu saprotams.

“Kāpēc? Kāpēc tu to darīji?” Dēla sejā tagad ir redzama neticība, pamazām aptverot apsūdzību nopietnību. Seja ir piesarkusi tāpat kā kakls, un Džoana redz, ka viņa acis ir parādījušās asaras. Un šoreiz tās jau ir īstas asaras, ne vairs tikai to nojausma, kā bija iepriekš.

Džoana novērš skatienu. Kā to izskaidrot? Viņai ir teorija, ka ikvienam cilvēkam ir zināms priekšstats par sevi, par to, ko viņš darītu vai nedarītu tādos vai citos apstākļos, un tieši visas šis izvēles kopā veido viņa personību. Piemēram, Niks. Ja nu viņš 1942. gadā būtu iesaukts vācu armijā un norīkots Aušvicā -bail iedomāties un uzzinātu, ka viņam tikai jānospiež šis te slēdzis, jāpagaida minūtes divdesmit, tad jānospiež vēlreiz? Jā, jā, viņš ir drosmīgs vīrietis. Drosmīgāks par daudziem citiem. Džoana spēj iedomāties viņa dusmas, dzirdot šādas iespējas pieļaušanu vien. Viņš teiktu, ka nostātos pret šo rīkojumu, vajadzības gadījumā upurētos pats, pievienotu sarakstam arī sevi.

Un varbūt viņš patiešām būtu upurējies. Daži tā darīja. Daži. Taču lielākā daļa ne.

Bet padarīsim situāciju mazāk viennozīmīgu. Ja nu šī slēdža nospiešana nozīmētu, ka viņa puikas nonāktu drošībā -Džoana iztēlojas zēnu gaišbrūno matu ērkuli un lielo, sirsnīgo smaidu, dubļu pēdas uz viņu celīšiem. Par maz? Tad arī viņa vecā māte, par kuru jārūpējas. Un sieva Brionija? Kāds brālēns? Otrās pakāpes māsīca?

Pārāk attālināti?

Labi, varbūt tad Niks vairs nebūtu tik drosmīgs un pārliecināts, taču viņš joprojām uzstātu, ka izeja ir atrodama. Varbūt -a-ha! - varbūt viņš mazliet piekāptos, tikai līdz atrastu izeju. Varbūt viņš pieļautu kādu laipnību pret nometnē ieslodzītajiem cilvēkiem, kādu papildu pārtikas devu, īsu sarunu, uzmundrinošu smaidu un varbūt sāktu sevi pārliecināt, ka kaut kādā ziņā tas mazina slēdža nospiešanas ļaunumu. Tāda cilvēcības dvesma aukstajā, drūmajā mežā, kur pat putni atsakās dziedāt. Varbūt viņš atklātu, ka vainas apziņu ir iespējams atslēgt, nedomāt par to.

Kā to sauca Milgrems^5? Paklausības briesmas? Kaut kā tā.

Līdz ar visu citu Milgrema eksperiments apliecināja ari to, ka var izrādīties ļoti grūti turēties pie savas pārliecības, pie tā, ko iedomājamies zinām par sevi, pie tā, kas šķiet tik ļoti skaidrs, līdz kaut kas patiešām met izaicinājumu šiem principiem. īstā dzīve nav tik vienkārša. Tā ir neskaidrību pilna. Nav iespējams droši zināt, ko tu kurā brīdī darītu, bet ko - ne.

“Kāpēc?” viņš atkārto jautājumu. Dēla balss skan lūdzoši, trausli, it kā viņš gribētu, lai māte viņam pasaka ko citu, ne to, kam tic viņš pats, lai paziņo, ka, protams, Džoana nekad nav redzējusi nevienu no šiem dokumentiem un tas viss ir viens liels pārpratums, un tagad viņai ir jāiet uz komitejas sanāksmi. Viņam aiz muguras rindā izkārtotas stāv skolas laika fotogrāfijas, kuras Džoana ir atvedusi no Austrālijas. Tās joprojām sajūsmina Niķa dēlus, kad viņi apciemo Džoanu. Rāmji ir apputējuši un izskatās apbružāti, taču tajās smaidošais zēns ir jauns un optimistisks, un enerģijas pilns, attēlu pēc attēla kļūstot vecāks, ar katru gadu gudrāks un pārliecinātāks par sevi. Vienā no tiem Niks ir redzams jau pēc skolas, otrajā viņš ir izlaidumā, deguns apsvilināts pēc iepriekšējās dienas studentu demonstrācijas Sidnejā, vēl trešajā viņš stāv Londonas advokātu palātas priekšā, tērpies parūkā un talārā, un izskatās mazliet samulsis. Pasaki, domā Džoana, pasaki, vai manā vietā tu nebūtu darījis to pašu?

Bet viņa to nevaicās. Jo zina, ka pilnīgu patiesību ir iespējams pateikt tikai tieši un skaidri. Neatvainojies un nepaskaidro. Leo bija taisnība.

Džoana palūkojas uz dēlu, ar ikvienu ķermeņa šūnu vēlēdamās, kaut varētu teikt ko citu. Bet nekā cita sakāma nav, tāpēc viņa loti klusu nočukst vienu vienīgu vārdu: “Hirosima.”

Pirmais atombumbas izmēģinājums notika ASV, 1945. gada vasaras vidū, neilgi pēc karadarbības beigām Eiropā. Bumba eksplodēja skaidrajās debesīs mirkli pirms rītausmas, radot apbrīnojami spilgtu gaismu pat trīsdesmit kilometru attālumā, liekot virs līdzenuma pacelties uguns puslodei, tālumā aizsedzot pakalnus un nosūtot naksnīgajās debesis sēnes formas mākoni.

“Viņiem izdevās,” Makss paziņoja pēcpusdienā, kad bija pa telegrāfu saņēmis ziņas par izmēģinājumu un iesaucis visus savā birojā uz sanāksmi. “Jeņķiem izdevās.”

Nav nekāds brīnums, ka amerikāņi ir paveikuši to pirmie, taču laboratorijas darbinieki uz jaunumu reaģē ar kolektīvu elpas aizturēšanu. Ne gluži pārsteiguma, bet gan šoka vai varbūt lepnuma dēļ, jo tas parāda, ka viņu teorija darbojas - patiešām darbojas! - ka galu galā ir iespējams radīt enerģiju no nekā vai vismaz tikpat kā no nekā. Nebūtu pārspīlēti teikt, ka uz Zemes ir radies kaut kas pavisam jauns, kas ir pārrakstījis visus zinātnes pamatus. Neticami, ka viņiem un amerikāņu kolēģiem ir izdevies izveidot ko tādu. Tā ir pasaules radīšanas stāsta mūsdienu versija. Lai top gaisma! Un gaisma top, vienreiz nospiežot pogu. Neviens cits process nav tik efektīvs, neslēpj sevī tādu potenciālu. Bet potenciālu kam?

Džoana palūkojas ārā un redz, kā pāri tumšajām, spoži zilajām debesim slīd plānu mākoņu sega. Saka - šis sprādziens radīja par sauli spilgtāku gaismu, taču šeit, Kembridžā, logiem otrā pusē pa koku zariem lēkā putni. Viss šķiet tik mierīgs, un ir gandrīz neiespējami noticēt, ka tepat pāri okeānam noticis tik spēcīgs sprādziens. Kā kaut kas tik grandiozs var atstāt tik niecīgas pēdas? Tāda doma viņai iepriekš nav ienākusi prātā ne reizi visa kara laikā ar neskaitāmajiem uzlidojumiem un sprādzieniem, kas patiešām būtu varējuši viņu uz tām uzvedināt, un šī bija tikai izmēģinājuma bumba. Sprādzienā neviens necieta. Neviena māja nesabruka, neviena cilvēka īpašums netika iznicināts. Tad kāpēc tieši šī bumba liek viņas sirdsdarbībai palēnināties, it kā sirds peldētu sīrupā?

Pirmais Maksu uzrunā Donalds. “Kas tagad notiks?”

Maksa sejā joprojām lasāma neticība. “Pieļauju, ka viņi to izmantos virs Japānas.”

Džoana satrūkusies paceļ skatienu. “Bet viņi taču tā vienkārši nenometīs bumbu uz japāņiem, vai ne? Viņi ir jābrīdina. Atombumba ir paredzēta kā iebiedēšanas līdzeklis, vai tad ne?” Makss parausta plecus. “Bet mēs karojam. Nav daudz laika pļāpāšanai.”

Viņa strupā atbilde pārsteidz Džoanu. Neko tādu no Maksa viņa nebija gaidījusi. Ne no maigā, prātīgā Maksa, kuru viņa bieži pieķer noskatāmies, kā viņa dara savu darbu, kurš Džoanai saka, ka mīl viņu, un tad atsakās viņu noskūpstīt, jo viņa ir pelnījusi ko vairāk, kurš spēj likt viņai ķiķināt kā mazai meitenei. “Protams, laiks ir,” viņa saka skaļākā balsī nekā parasti. “Viņi varētu izdarīt vēl vienu izmēģinājumu un uzaicināt to noskatīties arī japāņus, un tas Japānai vismaz sniegtu iespēju padoties.”

Donalds isi iesmejas. “Viņi nepadotos. Ne jau Japāna.”

“Bet viņiem ir jāpiedāvā tāda iespēja.”

Makss palūkojas uz viņu. “Tu vari iedomāties, ka Hitlers mums ļautu apdomāties, ja Vācija bumbu izgatavotu pirmā?” Džoana brīdi klusē. “Laikam jau ne. Bet tas nenozīmē, ka mums nevajadzētu dot šādu iespēju citiem. Hitlers taču nav nekāds godīgas cīņas iemiesojums.”

“На!” Šoreiz tas atskan no Artura puses.

“Tās visas ir tikai hipotēzes,” saka Makss. "Nevaram cerēt, ka ASV bumbu neizmantos, kad nu viņiem ir parādījusies iespēja izbeigt karu.”

Džoana atver muti, tad atkal to aizver. Viņa nesaprot, kā visi notiekošo var uztvert tik mierīgi. Vai tad viņi nejūt tādu pašu atbildību kā viņa? Beidzot Džoana saprot, kāpēc šis sprādziens uz viņu ir atstājis tik graujošu iespaidu. Ne par vienu no iepriekšējiem uzlidojumiem viņa nebija jutusies atbildīga - vismaz ne vairāk kā jebkurš cits iesaistītās valsts pilsonis -, taču par šo viņa tā jūtas. Jā, bumba būtu izstrādāta arī bez viņas palīdzības (Džoana labi zina, cik niecīgs ir bijis viņas devums), taču viņa nesaprot, kā pārējie var notikušo uztvert tik atsvešināti.

“Viņai tomēr zināmā mērā ir taisnība,” iejaucas Arturs. “Tagad ASV tas vairs nav nekāds noslēpums, un drīz vien noteikti atklāsies, ka arī mēs pie tās strādājam.” Viņš pieklust. “Par to uzzinās Staļins. Un arī Krievija gribēs bumbu.”

Donalds pamāj, tad iesmejas. “Staļins būs traki nikns.” “Tieši tā. Nāksies iesaistīt projektā Krieviju.”

Makss pakrata galvu. “Nedomāju vis. Šobrīd mēs varbūt ari esam sabiedrotie, bet pēc kara beigām vairs nebūsim.”

“Mēs arī nebūsim ienaidnieki."

“Ne par to ir runa. Galvenais, ka mēs negribam, lai šāds ierocis nonāk Staļina rokās.”

“Kāpēc? Jo viņš varbūt izdomās to izmantot?”

“Jā.”

“Un kāda tam nozīme? Ja jau ir paredzēts to izmantot pret Japānu. Vai būs svarīgi, kurš vainīgs uzbrukumā?” Te Džoana pieklust, pēkšņi aptvērusi, ka līdzīgu argumentu viņa ir dzirdējusi jau iepriekš, tikai šoreiz viņa, šķiet, nonākusi otrā pusē. Kaut gan - ko tagad nozīmē puses? Tās vairs nav tik skaidri nošķirtas kā iepriekš.

Arturs nopūšas. “Bet mēs to izmantosim, lai izbeigtu karu. Lai glābtu dzīvības.”

“Ne jau mēs,” Makss viņu izlabo. “Amerika.”

Džoana palūkojas uz viņu un sajūt, kā vēderā viss sagriežas, it kā tur pēkšņi būtu atlaista nospriegota atspere. Kārena smaida ar rezignētu un skumju izteiksmi sejā, it kā gribētu sacīt, cik bezjēdzīgi ar vīriešiem strīdēties par tamlīdzīgām lietām.

“Ai, nevajag īgņoties,” Donalds beidzot nosaka. “Japāņu uzaicināšana uz izmēģinājumu neko nemainītu. Viņi nav no tiem, kas padodas. Galvenais - tā bumba darbojas. Zinātniskā daļa ir kārtībā.” Viņš plati pasmaida. “Labāk iedzersim un nosvinēsim. Pusdienas krogā, sarunāts?”

“Kāpēc gan ne,” nosaka Makss.

Džoana novēršas. Viņa nekādi nespēj apvaldīt augošo histērijas sajūtu. “Bet tāda taču nebija mūsu sākotnējā iecere, vai ne? Tai bumbai bija tikai jāiebiedē Vācija. Un tagad mēs to izmantosim pret Japānu. Kurš būs nākamais?” Viņa papleš rokas. “Jūs taču esat veikuši aprēķinus. Ja divdesmit kilotonnas varētu nogalināt, teiksim, simts tūkstošus Japānā, kas būs pēc tam? Viņi sitis pretī, bet ne vairs ar kilotonnām. Viņi mēģinās izveidot vienas megatonnas bumbu...”

Arturs nosmīkņā, to dzirdot.

“...kas nogalinātu...” viņa uz brīdi pieklust, galvā veikdama aprēķinus, “...piecus miljonus. Un kas būs pēc tam?”

Makss domīgi pašūpo galvu, it kā tāda rēķināšana būtu muļķīga. Tā ari ir, taču pirms desmit gadiem to pašu varēja teikt par šo superbumbu, bet tagad tā jau eksistē. “Tas nenotiks.” Džoana tikai noskatās uz viņu. Viņa nespēj noticēt, ka Makss viņai nepiekrīt, ka neviens viņai nepiekrīt. Un tagad viņi dosies uz krogu, kur ēdis fish & chips un svinēs šī šausmīgā, iznicinošā spēka parādīšanos. Kāda ir tā nākotne? Līdz šim viņa būtu teikusi, ka laboratorijā strādājošajiem ir neviennozīmīga attieksme pret šo projektu. Pat Maksam. Jo sevišķi Maksam. Tagad viņa par to vairs nav tik droša. Džoana pagriežas pret Maksu. “Kā tu to zini?”

Pēc trim nedēļām un vienas dienas uz Hirosimas pilsētu tiek nomesta urāna-235 bumba. Tieši tā par to ziņo prese - kā par vienkāršu, neapstrīdamu faktu. Varbūt stāstam par notikušo ar šiem vārdiem patiešām pietiek, lai šo dienu izskaidrotu pārējai pasaulei, kas tur nebija un neko neredzēja. Bet ar tiem nekādā gadījumā nebūs gana, lai aprakstītu tās dienas patiesību.

Protams, cilvēki mēģinās to izdarīt, lai cik neiespējami tas būtu. Laikrakstos būs attēli ar spožo gaismas uzliesmojumu un milzīgo mākoni virs pilsētas, putekļu celšanos un velšanos. Ziņas stāstīs, ka bumba radīja tādu karstumu, ka cilvēki vienkārši pazuda, izgaisa putekļu, pelnu un gružu virpuli. Taču joprojām nav radīta valoda, kas patiešām spētu atklāt patiesību par šāda apmēra iznīcību. Tādi vārdi neeksistē. Vai ari vienkārši ir nesaprotami, jo cilvēku līdzcietība nespēj aptvert tādu ciešanu apjomu. Iztēles robežas tik tālu nesniedzas. Ārpus tām viss pārējais ir vienkārši skaitļi.

Bet Nagasaki cilvēki ir nolemti saprašanai. Pēc trim dienām viņu pilsētai uzkrīt plutonija bumba, un Japāna padodas. Džoana šo jaunumu uzzina laboratorijā reizē ar pārējiem un atkal sajūt, kā vēderā viss sagriežas. Viņa atceras mātes stāstus par to, kā beidzās iepriekšējais karš, kā kaujas lauku pārņēma pēkšņs, pārguruma pilns klusums, kā tam pārlidoja baznīcas zvanu skaņas. Tas bija šausmīgs karš, kura nežēlību tikai uz mirkli notušēja humānās beigas. Tomēr tas nelīdzinājās šim neko nešķirojošajam postam. Kur tagad bija putnu dziesmas? Kur magones? Kur cilvēki, kas reiz vadīja savas dzīves iznīcībai nolemtajās pilsētās? Kuri būs nākamie upuri?

Par to lems Amerika.

Viņai apkārt skaļi runā un smejas kolēģi. No pagraba tiek uznestas kara sākumā noglabātās šampanieša un alus pudeles. Izveidojas kongas dejas līnija ar Kārenu priekšgalā, kura visus izvada cauri galvenajam gaitenim līdz Maksa birojam, tad atpakaļ. Arturs atrod atkritumu tvertnes vāku un ģitāru, un ar to pietiek, lai radītu tādu troksni, kas visas šīs šausmas pielīdzina svinībām. Savā ziņā viņi patiešām svin. Karš ir beidzies. Viņai vajadzētu vismaz mēģināt izlikties priecīgai. Džoana piespiež sevi pasmaidīt, paņem no Kārenas šampanieša glāzi un vienā piegājienā to izdzer. Šķidrums ir pretīgi salds.

Viņa sajūt roku uz pleca un strauji pagriežas. Tas ir Makss.

“Uzdejosim?” viņš jautā kliegdams, lai Džoana spētu viņu sadzirdēt apdullinošajā troksnī, un mēģina pagriezt viņu ar seju pret sevi. Maksa acis mirdz.

Džoana noraidoši pakrata galvu.

“Lūdzu. Tikai vienu deju.”

To viņa nespēj. Ja ļoti saņemas, viņai gandrīz vai izdodas kustēties citiem līdzi, aplikt rokas Kārenas viduklim un pasist kāju uz sāniem vienā ritmā ar mūziku, izdzert vēl kādu šampanieša glāzi, kad tā tiek iespiesta rokās, un runāt par to, cik brīnišķīgas ir kara beigas. Viņa var piespiest sevi pasmaidīt un spēj ari atvairīt to pretīgo, reibinošo sajūtu, ko rada apziņa, ka viņa varbūt bijusi līdzatbildīga šajā šausmīgajā, ļaunajā noziegumā. Bet ar Maksu dejot viņa nespēj.

Viņš noteikti to zināja jau no laika gala, viņa nodomā. Makss noteikti zināja, ko amerikāņi darīs.

Kad dzeramais izbeidzas, viņi iet ārā turpināt svinības. Ielas jau ir cilvēku pilnas, visi dzied un svilpj. Kāpēc neviens, šķiet, nejūtas tāpat kā viņa? Vai viņi par to nedomā? Vai ari visiem vienkārši ir vienalga?

Džoana saprot, ka neviens pat nepamanīs, ja viņa tagad aizies, pazudis pūli un atgriezīsies pansijā, kur varēs sēdēt viena pati savā istabā, apzinoties pašas lomu šajos notikumos. Nevienam pat prātā neienāks viņu meklēt, jo visi domās, ka Džoana ir satikusi kādus draugus un aizgājusi svinēt ar viņiem. Nevienam viņas nepietrūks, izņemot Maksu. Viņa zina, ka Makss viņu meklēs, tomēr tagad Džoana grib palikt viena.

Bet pansijā viņu gaida telegramma, kas liek nekavējoties atgriezties vecāku mājās.

Kad viņa tur ierodas, tēvs guļ gultā, pidžamas krekls atpogāts, un tas skaudri atsedz krējumbaltās krūtis zem sārtās kakla līnijas. Infarkts nebija gluži negaidīts, tomēr Džoanu šokē tēva ķermeņa trauslums un miesas pelēcīgums. Viņš izskatās sašļucis, it kā gadiem ilgi būtu aizturējis elpu un tagad beidzot izlēmis visā pilnībā izlaist to ārā.

Džoana uz pirkstgaliem iziet no viņa guļamistabas un nokāpj lejā virtuvē pie mātes, kur viņa gatavo sautējumu. Māja smaržo pēc viegli apceptiem sīpoliem un vārītiem vistas kauliņiem. Tas ir vienīgais mātei zināmais risinājums - vīram ir jāsniedz “iekšējs mierinājums”. Viņa čukstus pastāsta Džoanai, ka vaino pati sevi, jo nebija to paredzējusi. Viņai vajadzēja pievērst lielāku uzmanību draudu zīmēm. Vajadzēja vārīt vairāk tējas, gatavot vairāk sautējumu.

“Tā taču nebija tava vaina,” Džoana mēģina viņu nomierināt un izņem kapājamo nazi mātei no rokām, lai neļautu viņai ar to rīkoties, kad ir pārņēmušas tik dziļas skumjas. “Tēvs ir vecs. Viņš jau kādu laiku nav bijis vesels. Un tagad viņš atlabst.”

Tie ir ārsta vārdi, kurus Džoana atkārto savai mātei, lai gan zina, ka atbildību par nepietiekamu tēva aprūpēšanu uzņemties vajadzētu vienīgi viņai, Džoanai. Viņa nav bijusi mājās tik bieži, cik vajadzēja, kaut arī gandrīz spēj sevi pārliecināt, ka garās darba stundas laboratorijā viņu attaisno, tomēr Džoana zina, ka tas nav nekas vairāk par aizbildinājumu. Viņa zina, ka nesteidzās noķert agro rīta vilcienu, lai svētdienās dotos mājās, bet deva priekšroku brīvdienu pavadīšanai ar Sonju Kembridžā, ejot uz dejām un dzerot kakao, un nesteidzīgi klīstot pa Grāntčesteras krogiem.

Tagad Džoana skatās uz māti, nolūkojas uz viņas sirmajiem matiem, kas krīt uz acīm. “Viņš bija augšā, kaut ko tur ņēmās,” māte atkārto, lai gan šo stāstu Džoana ir dzirdējusi jau divreiz. "Teica, ka bēniņos vajag sakārtot vecās grabažas. Izmest lieko. Bija ieslēdzis radio, un tad pēkšņi atskanēja tāds drausmīgs būkšķis. Uzskrēju augšā, bet nevarēju nodabūt viņu lejā...” Viņa sāk raudāt un cieši satver Džoanu aiz rokas. "Nācās atstāt tēvu bēniņos un izsaukt ārstu, un viņam tā sāpēja...” Māte norāda uz krūtīm. “Nekad vēl nebiju redzējusi, ka viņam tā sāpētu, pat tad ne, kad noņēma kāju.”

Tā ir pirmā reize Džoanas dzīvē, kad māte ir pieminējusi vira kājas amputāciju citādi nekā vienkārši nejaušu satikšanās stāsta niansi. Bērnībā Džoana reizēm tika prātojusi, vai vecāki pirms apprecēšanās vispār viens otru bija pazinuši, bet tagad viņa saprot, ka tēva kājas amputēšana bija pārāk intīms notikums, lai par to stāstītu citiem cilvēkiem, pat viņai un Lellijai; viņi to paturēja kā savu noslēpumu, šo briesmīgo upurēšanas, vīrišķības atņemšanas brīdi, kas lika viņiem palikt kopā. Bet tagad viņiem draud šķiršanās tēva pēkšņā infarkta dēļ.

“Kur Lellija?” Džoana piepeši jautā.

“Jau ceļā,” māte saka, tad pieklust. Viņa noslauka asaras ar piedurkni un nošņaukājas, iztaisnodama muguru un nocietinādamās. “Uzej augšā un paskaties, vai viņš jau ir nomodā. Es labāk atgriezīšos pie pastinakiem.”

“Džoanit,” tēvs nosaka, kad viņa ienāk istabā, un pastiepj meitai roku. Tā ir sīksta un stiegraina, veca vīra roka. Viņa neatceras, kad pēdējoreiz to turējusi savās plaukstās. Droši vien bērnībā. Kad viņi gāja pāri ceļam. Mācījās peldēt upē aiz skolas. Džoana miglaini atceras, kā šīs pašas rokas pacēla viņu un grieza apkārt ap sevi. Viņa atceras sajūtu, kad kājas, šķiet, lidoja ātrāk par pašu un ķermenis izvijās gaisā.

“Kā tu jūties?”

“Ir bijis labāk.” Viņa balss ir klusa un tāda kā iesērējusi, tomēr viņš cenšas pasmaidīt. Tēvs ir mēģinājis aizpogāt pidžamas krekla pogas, bet līdz galam tas nav izdevies. “Vai es pareizi sapratu?” viņš jautā, sazvērnieciski pacēlis galvu no spilvena. “Viņi Japānai ir uzmetuši vēl vienu bumbu?”

Džoana palūkojas uz tēvu. Viņa zina, ka māte negribētu, lai viņa nogurdina slimo tēvu ar šādām sarunām, tomēr melot nespēj. Viņš droši vien bija dzirdējis šo informāciju pa radio vēl pirms infarkta, un Džoana iedomājas, ka varbūt nelaimi atnesa tieši šoks par dzirdēto ziņu. Viņa lēni pamāj.

Tēvs pašūpo galvu. “Un mums teica, ka mēs dzīvojām ārkārtējā, iepriekš nepieredzētā laikā,” viņš saka, atbalsodams savas sievas iecienīto sakāmo.

Džoana jūt, ka viņa rokasspiediens kļūst spēcīgāks. Kā viņa gribētu tēvam par visu izstāstīt, paprasīt padomu, lūgt - vai tā varētu teikt? - piedošanu. Viņš vienmēr ir lepojies ar Džoanu, priecājies par viņas zinātnisko izaugsmi atšķirībā no mātes, kura bija neapmierināta un pat kaunējās par vecāko meitu. Vai viņš būtu tikpat lepns, ja zinātu, pie kāda projekta Džoana ir strādājusi? Ko viņš teiktu, ja apjaustu, kas īsti bija licis viņai tik daudz laika pavadīt projām no mājām, kad viņa būtu varējusi palikt tepat, palīdzēt vecākiem, aprūpēt viņus, apprecēties un dzemdēt bērnus, lai iepriecinātu māti?

Bija karš, viņa sev aizbildinās. Viņai nebija izvēles.

Bet tēvs vēl nav pabeidzis sakāmo. Viņš palūkojas uz Džoanu ar savām pelēkajām acīm un tagad jau saspiež viņas roku. “Tavas dzīves laikam bija jābūt labākam par mūsējo.”

“Ai, tēt,” viņa saka, uzlikdama brīvo roku uz viņa plaukstas. “Nemuļķojies. Šis ir arī tavas dzīves laiks.”

Viņš pasmaida un pamāj ar galvu, bet Džoana saprot, ka šie vārdi tēvam nav nākuši viegli un viņš nav gribējis, lai meita, runājot par viņu, lieto tagadnes formu. Viņš negrib neko no šī laika. Viņš ir izdarījis savu darāmo, atdevis sevi visu, bet nu ir izrādījies, ka ar to nepietiek. Turpmāk viņa darbu nāksies pārņemt kādam citam. Paveikt to, kas nebija izdevies viņam.

Džoana paceļ tēva roku un uzspiež tai lūpas. Parasti viņa tēvu neskūpsta, un šis ir negaidīts, karalisks žests, kas pārsteidz viņus abus. Viņa paliek sēžam pie tēva gultas, līdz augšā uznāk māte ar trim sautējuma bļodiņām uz paplātes, ceturto atstājusi krāsnī siltumā Lellijai, un nu viņi kopā sēž un ēd, un noskatās, kā sudrabaini pelēkās debesis iekrāsojas tumšā, necaurredzami zilā krāsā.

Pēc nedēļas tēvam ir vēl viens infarkts, krietni smagāks par pirmo. Makss laboratorijā pasniedz Džoanai telegrammu, kuru sūtījusi skumju pārņemtā māte, pat nemēģinot mazināt triecienu. LŪDZU BRAUC, tajā teikts. TĒVS MIRIS.

Karš ir beidzies, un lielākā daļa cilvēku ir zaudējuši kādu tuvinieku - tas šajā laikā nav nekas neparasts -, taču līdz pat šim brīdim viņa nebija zinājusi, kādu neaptveramu tukšumu rada tik nepārprotams gals. Nu viņa saprot, ka vairs nekad nerunās ar tēvu, neuzzinās viņa domas un nepiespiedīs galvu pie viņa krūtīm, kā mēdza darīt bērnībā. Šī apziņa Džoanai rada savādu izgaišanas sajūtu, it kā viņas sēras aizplūstu un sakrātos pasaules kopīgo skumju milzīgajā okeānā.

Kas tagad? - viņa domā. Kas nu būs?

Makss viņu vēro, nolūkojas uz Džoanu ar jau iepriekš redzētu skatienu. Tad viņš lēnām apgriežas un aizver durvis, un uz mirkli viņi ir divatā, un viņš apskauj Džoanu, un viņa sajūt spēcīgā ķermeņa piespiešanos. Tā ir vienlaikus pazīstama un svešāda sajūta. Kopš viņu pēdējā pieskāriena ir mainījies tik daudz, ka Džoana vairs īsti nezina, vai vispār atpazīst Maksā cilvēku, kas, viņasprāt, tas reiz bija. “Man žēl,” viņš čukst. “Man žēl par visu.”

Visu? - Džoana domā. Par mana tēva nāvi, jā, par tavu sievu, varbūt. Bet visu?

“Kaut es varētu doties tev līdzi un parūpēties par tevi.”

“Ar mani viss būs kārtībā,” Džoana nočukst. Lai arī viņa novērtē Maksa mēģinājumu būt sirsnīgam, Džoana atklāj, ka nespēj skatīties uz viņu. Viņa zina, kāpēc tā, taču Maksam to neteiks. Tā ir kāda muļķīga - iracionāla - doma, no kuras viņa tomēr nespēj pilnībā atbrīvoties, un tagad jūt, kā viņas sirds satumst un nocietinās, pat galvai atdusoties uz Maksa pleca. Jo tieši viņš šeit vadīja projektu, vai ne? Viņš sniedza svarīgu atbalstu ASV projektam plutonija ražošanas jautājumos. Ja nebūtu Maksa, tas varbūt nemaz nebūtu izdevies. Viņas tēvs varbūt nebūtu piedzīvojis to pirmo infarktu bēniņos pie ieslēgtā radio. Viņš varētu nodzīvot vēl desmit gadus.

Kur sākas atbildība, un kur tā beidzas?

Sēžot vilcienā uz Sentolbansu, viņa aizver acis un atceras tēva dziļo un skaidro balsi, kā viņš uzmeta Džoanai skatienu, kamēr māte ar māsu risināja savas sarunas, kā viegli pasmaidīja un pavisam mazliet pašūpoja galvu. Viņa atceras, kā pirms iestājintervijas universitātē tēvs apsēdās uz kāpņu zemākā pakāpiena un nospodrināja viņas kurpes, līdz tās spīdēja, kā vēlāk sajūsmā noskūpstīja viņu uz pakauša, uzzinājis, ka Džoana ir izturējusi pārbaudījumu. Viņa jau tagad baidās no bērēm, no brīža, kad vajadzēs nostāties pie altāra un sacīt runu. Māte negribēs to darīt, un Lellija ir pārāk jauna, tāpēc šo pienākumu

nāksies uzņemties Džoanai. Viņai vajadzēs aizmirst šausminošo patiesību par savu darbu un izlikties, ka viņa ir tā meitene, par kuru tēvs viņu uzskatīja. Ko gan viņš domātu, ja zinātu patiesību? Vai lepotos ar Džoanu? Ikvienam, tēvs reiz bija teicis, pēc viņa spējām. Vai viņš bija domājis ko tādu?

Atminoties šos vārdus, viņas sirds salecas. Džoana atceras Čērčila solījumu parlamentā un šausminošās ziņas no Austrumu frontes, un attēlus, kuri it kā bija nākuši no Staļingradas aplenkuma. Viņa iedomājas par Leo Monrcālas Universitātes sieviešu tualetes izlietņu priekšā, to, kā viņš Džoanai teica, ka viņa baidās no nepareizās valsts, un pirmo reizi viņa saprot, ka Leo bija taisnība. Šī apjausma viņu skar tik spēcīgi, ka Džoana vairs nespēj no tās atbrīvoties. Karš ir beidzies, un tomēr viņa zina, ka nākotnē nav iespējams cerēt uz mieru, ja šāds ierocis ir tikai vienai pusei.

Tagad viņa saprot, ko Leo bija domājis ar vārdiem, ka viņai ir unikāla iespēja padarīt pasauli taisnīgāku. Veidot to drošāku. Pildīt savu pienākumu, kā reiz bija teicis viņas tēvs.

Aiz vilciena loga garām slīd lauku ainavas. Viņai tikai vajadzētu šo informāciju iedot Sonjai. Tā bija norādījis Leo. Sonja tad nodotu to tālāk, kam nu tā būs vajadzīga, bet pēc tam... Te viņa apraujas. “Pēc tam” Džoana iztēloties nespēj. Tas izklausās tik viegli, tik vienkārši. Viņa sajūt sāpīgu nožēlas dūrienu sānos, jo šī soļa speršana liks viņai nodot Maksu. Džoana zina, ka bumba viņam nav tikai projekts vien. Tas ir viņa mūža darbs. Reiz to izdarījusi, viņa vairs nevarēs atgriezties iepriekšējā dzīvē. Makss nekad vairs neturēs viņas rokas un nestāstīs, ka mīl viņu, ka vēlas runāt ar viņu līdz mūža galam. Starp viņiem vairs nepaliks nekāds “iespējams”, nekādas cerības uz vēl vienu ideālu skūpstu kā toreiz, uz kuģa.

Bet vai tad arī viņš nemaldināja Džoanu? Vai tad arī viņš mazliet nemeloja Džoanai?

Viņa izņem no somiņas piezīmju grāmatiņu un pildspalvu. Viņa zina, ka tagad lauzīs valsts drošības noslēpuma neizpaušanas zvērestu, bet par to Džoana nedomās. Ne tagad. Viņa pēc atmiņas uzraksta atombumbas veidošanas pamatprincipus. Vieglāk to būtu izdarīt laboratorijā, kur viņai pa rokai būtu visi aprēķini, bet šobrīd Džoana grib tikai ieskicēt procesu, lai uzzinātu, vai viņus patiešām interesēs šī informācija, kā Leo bija pārliecināts. Viņa izskaidro ar urāna ražošanu saistītās grūtības un pievieno vairākus iespējamos risinājumus, pirmām kārtām jau plutonija izmantošanu. Tad apraksta neitronu atstarotāju un apvalku, kas satur bumbu kopā līdz ķēdes reakcijas sākumam, tad arī implozijas posmā izmantotos materiālus un visbeidzot uzzīmē pagaidām vēl neuzbūvētā beigu produkta shēmu, ieskaitot paredzētos izmērus.

Šo lapu viņa uzmanīgi izplēš no piezīmju burtnīcas, saloka un ieliek kabatā, kad vilciens ieslīd stacijā. Džoana nevēlas šķiest laiku, baidoties, ka varētu padoties neizlēmībai. Stacijā viņa ar stīviem pirkstiem sameklē somiņā sīknaudu. Tad pieiet pie tuvējās telefona būdiņas, ieliek monētu atverē un gaida, līdz centrāle atbildēs. Viņa jūt kņudoņu vēderā. Savienojums tiek veikts, un Džoana nosauc Sonjas numuru.

“Savienojam.”

Otrā līnijas galā iestājas īss klusuma brīdis, tad noskan klikšķis.

“Sveika, tā esmu es,” viņa saka. “Es esmu Sentolbansā. Man... man tevi jāredz.”

“Ja?” Sonjas balss skan maigi un muzikāli, it kā viņa smaidītu. “Kaut kas steidzams?”

Džoana pieklust. Vēl nav par vēlu. Vēl viņa var pārdomāt. “Jā, diezgan. Man tev kaut kas ir.”

“Es jau domāju, ka tā būs,” Sonja saka, neprasot, ko īsti Džoana grib teikt, bet mierīgi uzklausot viņu, it kā patiešām būtu gaidījusi šādu zvanu. “Labi. Es aizņemšos no Džeimija auto. Ja izbraukšu tagad, klāt varētu būt vēlā pēcpusdienā.”

Dziļa ieelpa. Tad izelpa. Džoana mēģina likt balsij izklausīties gaišai un vieglai, izliekoties pati sev, ka viņas ir tikai divas draudzenes, kas satiksies pakulstīt mēli. “Tiekamies puspiecos kafejnīcā pie katedrāles.”

Viņa noliek klausuli un jūt, kā cauri ķermenim izskrien aukstas tirpas. Brīdi viņa uzgaida, roku neatraujot no klausules. To visu vēl iespējams pārtraukt. Var vēlreiz piezvanīt Sonjai un pateikt, lai viņa tomēr nebrauc, jo Džoana ir pārdomājusi. Bet tad viņa atceras tēva kāju, kā viņš mēdza no rītiem lēkt pāri istabai, lai pārsējos ievīstītajam stumbenim piestiprinātu koka balstu, kā tas klaudzēja, sitoties pret guļamistabas grīdu. Viņa domā par puišiem - mātes pacientiem, kuri slimnīcā lūdza morfiju, tur bija pilni gaiteņi tādu lūdzēju, un par šausmīgo sēnes formas mākoni, par karstuma un pelnu virpuli Hirosimas attēlos, tad saliek rokas kopā uz krūtīm kā lūgsnā. Taču tā nav lūgsna. Tas ir lūgums un solījums. Tas ir pārliecības vilnis, kas pāršalc viņas krūtīm un liek neviļus dziļi ieelpot, līdz plaušas ir gaisa pilnas.

Pēc plūdiem nāks apsolījums.

TREŠDIENA, plkst. 11.42

Džoana atslīgst krēslā. Viņa redz neticības izteiksmi Nīka sejā.

“Nē, mammu, nē. Apturiet ierakstu. Viņa nezina, ko saka. Māte to stāsta tikai tāpēc, ka ir nobijusies. Viņa domā, ka to gribat dzirdēt jūs.” Niks pieskrien pie videokameras un pasniedzas pēc “stop” pogas. Adamss viņu aptur, izstiepis roku, lai neļautu nekam pieskarties, un uz bridi abi vīrieši aizturētu elpu nepiekāpīgi noskatās viens uz otru, līdz beidzot Niks novēršas un paiet nost. Tad pagriezies viņš nometas uz ceļiem Džoanas priekšā, uzliek plaukstu uz viņas ceļiem. “Lūdzu, mammu! Tev nav tas jāsaka. Tu to nedarīji. Es zinu, ka ne.”

Džoana paliecas uz priekšu, lai saņemtu viņa roku. Kā viņa tagad gribētu piecelties, apskaut dēlu un sajust, kā cauri visam ķermenim kā piedošana izplešas Niķa siltums, tomēr neuzdrošinās to darīt. "Piedod, Nik,” viņa nočukst. “Man ļoti žēl.” “Tev jābeidz runāt,” viņš mudina, tagad jau čukstus, pielicis lūpas Džoanai pie auss. “Viņi tevi ieliks cietumā par noziegumu, kuru neesi izdarījusi. Tu zini, kā tur ir? Tev ir astoņdesmit pieci gadi. Man par tevi ir jārūpējas. Es gribu par tevi parūpēties. Kā es varēšu to darīt, ja tu būsi cietumā?”

Džoana palūkojas uz viņu, savu mīļo dēliņu, ar kuru vienmēr tā lepojusies, kurš vienmēr ir smagi un veiksmīgi strādājis, kurš ir stiprs un dāsns un izturas iejūtīgi pret viņu. Džoana zina, ka nav dēlu pelnījusi. Viņas sirds vai lūst, redzot, kā Niks grib māti aizsargāt, pārliecināts, ka viņam tas ir jādara mātes labā, ka viņa nespēs bez dēla iztikt. Viņa saprot, kāpēc Niks tā domā. Tieši šādu lomu viņa vienmēr ir spēlējusi. Taču tagad Džoana neļaus Nikam sevi aizstāvēt, ne šajā lietā. Viņas pienākums ir pasargāt dēlu. Viņa lēni, lēni pašūpo galvu. “Par vēlu,” Džoana nočukst. “Viņi jau zina.”

Visiem pētnieciskajā nodaļā sagatavotajiem dokumentiem tiek izgatavotas kopijas, pirms tie tiek sanumurēti un ievietoti Maksa izturīgajā metāla skapi. Džoana vienmēr ir veikusi šo pienākumu, viņa parasti to dara sanāksmju telpā gaiteņa galā un tagad piekrīt Sonjai, ka patiesībā varētu vienkārši izgatavot vēl vienu kopiju ikvienam svarīga satura dokumentam, tad vienu no tām ievietot kartotēkā, bet otru iedot Sonjai viņu ikmēneša tikšanās reizēs, lai viņa šo informāciju varētu pārsūtīt tālāk.

“Bet kas to saņems?” Džoana grib zināt, kad Sonja apraksta šo procesa posmu.

Sonja paceļ uzacis. “Es taču nesaukšu tev vārdus.”

“Vārdus es negribu. Gribu zināt vispārīgi.”

“Mani kontakti Maskavas centrā.”

“Lubjankā?” Džoanas acis plati ieplešas. Par šo vietu viņa ir dzirdējusi arī agrāk. Tas ir Padomju Ārējās izlūkošanas pārvaldes centrālais birojs, kuru bieži pusčukstus piesauca tajās pirmajās universitātes grupiņas tikšanās reizēs. Viņa to bija iztēlojusies kā pelēku gaiteņu labirintu padomiskā celtnē, līdz Leo paskaidroja, ka patiesībā ēka ir visai grandioza, jo sākotnēji tikusi būvēta Krievijas apdrošināšanas biedrības "Rossija” vajadzībām vēl pirms revolūcijas, bet tad Ļeņins to pārņēma, lai izvietotu tur savu slepenpoliciju. Džoana zina, ka tagad tā vairs nav tāda kā iepriekš - parketa grīdas ir zaudējušas spodrumu, un bāli zaļās sienas ar laiku ir notraipījušās bet viņas iztēlē ēka vienmēr ir šķitusi nospiedoša. Kad Leo pirms kara apmeklēja Maskavu, viņš vēlāk aprakstīja būvdarbus, kas tika veikti ar nolūku izbūvēt vēl vienu stāvu, kur izvietot aizvien pieaugošo drošības dienestu, tā aizsedzot barokālos rotājumus, kuri ēkas izskatu bija padarījuši tik iespaidīgu. Viņš pastāstīja Džoanai, ka pagrabā bija cietuma kameras, kur tika ieslodzīti un pratināti valsts ienaidnieki, un tieši tur aizsākās vecais padomju joks par Lubjanku kā augstāko ēku visā Krievijā, jo tajā no pagraba ir redzama Sibīrija. Džoana mēģina iztēloties, kā tur nonāk viņas dokumenti. “Tu tos sūtīsi pa pastu?”

Sonja iesmejas. “Nemuļķojies. Pārraidīšu ziņu pa radio.” “Tas ir droši? Kāds nevarēs noklausīties?”

“Es visu šifrēšu. To es iemācījos Šveicē.” Sonja iekožas sviestmaizē, un viņas deguns mazliet saviebjas no olu pulvera garšas. "Vai tad tu nezināji? Džeimijs bija mans instruktors. Tieši tā mēs iepazināmies.”

Nē, Džoana to nezināja, bet viņa bieži bija domājusi, ko īsti viņš dara, jo Sonja sava vīra darbu bija raksturojusi tikai kā “biznesu”. “Tātad tu pa radio sazinies ar kontaktpersonu. Aģentu?”

Sonja parausta plecus. “Parasti ar kādu no drošības dienesta. Tas ne vienmēr ir viens un tas pats cilvēks. Viņi nāk un iet.” Džoana neizpratnē sarauc pieri. “Kur nāk un iet?”

Sonja nopūšas un pašūpo galvu. “Maskava ir pilna ar nodevējiem. Ja tur kāds pazūd, tad nejautā, kas ar viņu noticis. Vienkārši pieņem citu.”

“Ko nozīmē “pazūd”? Gribi teikt, ka viņi tiek ieslodzīti tur pagrabā?”

"Sākumā.”

“Un tad?” Viņa atceras Leo padomju joku. “Tiek nosūtīti uz Sibīriju?”

“Ja paveicas.”

“Bet ja ne?”

Sonja pasmaida. Viņa pieliek pirkstu pie deniņiem un ar īkšķi attēlo gaiļa nospiešanu.

Džoana sastingusi noskatās.

Sonja iesmejas. “Neuztraucies, Džo-džo. Ar tevi tas nenotiks. Viņiem nāktos vispirms tevi nogādāt līdz Maskavai, bet to viņi nevarēs. Tu tikai palīdzi. Tu nevari viņus nodot, ja nezini, kas viņi ir.”

“Bet tu gan.”

Sonja parausta plecus. “Jā, es to zinu.”

“Un viņi pazīst arī tevi.”

Viņa pamāj.

“Tad kā tu vari izsvērt, kam vari uzticēties un kam - ne?” Sonja palūkojas uz Džoanu un pasmaida. “Es uzticos sev.” Iestājas īss klusuma brīdis, kurā Džoana gaida kādu plašāku skaidrojumu. “Un?”

"Un tas arī viss. Tas ir svarīgākais noteikums. Neuzticies nevienam.”

“Un Leo?"

Sonja atmet ar roku, it kā tas būtu muļķīgs jautājums. Tā, protams, ir. Nav arī laika pie tā kavēties, jo Sonja pārgājusi pie vispārējiem rīkojumiem, stāstot Džoanai, ka viņai ir jāiemācās uzmanīties no sekotājiem. Kad līdzi būs slepenie materiāli, viņai vajadzēs braukt ar taksi, vienmēr ceļā izmetot līkumu. Uz tikšanās vietu nekad nedrīkst braukt pa taisno.

“Kāpēc?”

“Tikai tā tu vari būt droša, ka tev neviens neseko.”

“Tā pārvietoties izklausās dārgi.”

“Tev to apmaksās,” Sonja saka, “un ne tikai to vien.”

"Es negribu naudu. Labprātāk brauktu ar autobusu.”

Sonja to ignorē. "Un, ja tev šķiet, ka kāds seko, dažas reizes šķērso ielu un paskaties, vai viņi rīkojas tāpat.”

“Un ko darīt tādā gadījumā?”

“Nu, tad ir slikti.” To sakot, Sonjas sejā nepakustas ne vaibsts, bet tad viņa atgāž galvu un skaļi iesmejas. “Es jokoju, Džo-džo. Neviens tev nesekos. Un mēs vienmēr katram gadījumam satiksimies publiskās vietās. Lielveikalos, stacijās, tirgus laukumos. Ja tev šķiet, ka ir parādījies kāds sekotājs, ieej veikalā, kur viņam būtu grūti neuzkrītoši iet tev līdzi. Ja tas ir vīrietis, ieej veļas veikalā vai dāmu kurpju bodē. Tur viņš tev nesekos. Vienkārši atceries, ka tev jāspēj atskaitīties par ikvienu savu soli, tad viss būs kārtībā.”

"Tātad man nāksies nopirkt jaunu zeķu pāri katrreiz, kad domāšu, ka mani kāds izseko?”

Sonja nosmīn. “Nu, meitenei to nekad nevar būt par daudz.” Sonja ar pirkstiem pieskaras Džoanas rokai un to paspiež. “Bet tagad gan klausies. Ja tev šķiet, ka kāds tevi izseko, nākot pie manis, rokassomiņu saņem aiz lences kreisajā rokā un izliecies, ka nepazīsti mani. Pāri plecam ne. Labajā rokā arī ne. Turi to nolaistu kreisajā rokā. Tad es zināšu.”

Džoana pamāj plati ieplestām acīm, pēkšņi sabijusies par iesaistīšanos tādā lietā. Vai Sonja vienkārši mēdz dramatizēt? Vai arī domā to nopietni? “Un ko tad, ja tev šķiet, ka kāds tevi izseko?”

Sonja brīdi padomā. “Ja izsekos mani, es aplikšu ap matiem lakatu. Ja man tas būs ap kaklu, tu zināsi, ka viss ir kārtībā.” Viņa pieklust. "Bet tu neuztraucies. Tas viss ir tikai piesardzībai. Kamēr vien mēs uzmanīsimies, nebūs nekāda iemesla turēt mūs aizdomās. Mums galu galā ir ideāls aizsegs.”

“Ja?"

"Protams,” Sonja nosaka un pamet valšķīgu skatienu Džoanas virzienā. “Kurš gan turēs mūs aizdomās? Mēs esam sievietes.”

Džoana pie mātes paliek vēl nedēļu pēc bērēm, tad atgriežas laboratorijā, kur viņas pirmais uzdevums ir aiznest kaudzīti ar Maksa papīriem uz sanāksmju telpu un izvietot tos arhīvā. Džoanas prombūtnes dēļ papīru sakrājies vairāk nekā parasti, un viņa Maksam paziņo, ka sanāksmju telpu viņai vajadzēs visu rītu. Ar viņa roku rakstītais teksts uz dokumentiem Džoanai uzdzen vieglu nelabumu; šo burtu lociņi un līkumi viņai jau kļuvuši tikpat pazīstami kā pašas rokraksts. Pirmo lapu viņa apgriež otrādi.

Viņiem ir īpaša ierīce kopiju izgatavošanai, un vienīgā atšķirība tagad ir tāda, ka viņa izgatavo divas kopijas, ja dokuments šķiet nozīmīgs. Kad Džoanai tajā pēcpusdienā iedod īsu tekstu, kas jāuzraksta ar rakstāmmašīnu, viņa vienkārši izgatavo vēl vienu kopiju un tad ieliek somiņā līdzpaņemtajā romānā, lai pēc tam to pievienotu strauji augošajai dokumentu kaudzītei, kuru viņa ir sakrājusi aploksnē un glabā sanāksmju telpas metāla skapja aizmugurē kopā ar citiem dokumentiem.

Sonjas iedoto mazo Leica fotokameru viņa ir paslēpusi vecas tējas kārbas apakšā, zem plānas metāla loksnes, jo dažus dokumentus vai shēmas labāk ir nofotografēt. Attēlus viņa tad var noglabāt aploksnē līdz ar kopijām, savukārt kamera ir jāatliek atpakaļ tējas kārbā, kuru Džoana nu papildina katru pirmdienas rītu, lai pārliecinātos, ka glabātava ir drošībā. Virtuve tagad tā vai citādi ir viņas teritorija, kur pārējie viņu traucē reti. Pat Kārena neuzdrošinātos jaukties kārbu rindās, kas stāv skapja dziļumā zem izlietnes, tāpēc Džoana zina, ka viņas slēptuve ir droša.

Tagad viņa strādā vēl smagāk un apzinīgāk nekā iepriekš. Viņa joprojām pļāpā ar Kārenu un zinātniekiem, un tehniķiem, kaut, iespējams, mazāk nekā iepriekš, un rūpējas, lai cepumu kārba vienmēr būtu pilna. Viņa raksta tikpat lēni un nevainojami kā iepriekš, taču kaut kādā ziņā Džoana tomēr ir mainījusies, lai gan neviens īsti nesaprot, kas tieši ir noticis. Matus viņa tagad krāso tumšākus nekā parasti, gandrīz kastaņbrūnus, ko pamana pat Makss, sakot Džoanai, ka viņa izskatās kā Džoana Kroforda.

“Tiešām?”

“Es taču nosaucu pareizo? Nu, tā smukā aktrise.”

Džoana iesmejas, taču nepiesarkst, kā savulaik, iespējams, tas būtu noticis. Viņas roka vairs nav pieejama šķietami nejaušam pieskārienam, kā tas nereti gadījās iepriekš.

Viņa zina, ka Makss pārmaiņas saista ar tēva nāvi, taču Kārena nekavējas šo iespēju noraidīt ikvienam, kurš vien gatavs klausīties. Viņasprāt, Džoana sev atradusi puisi, un tas patiešām ir noderīgs segstāsts, pat ja Džoana mazliet kautrējas no pēkšņās vispārējās intereses par viņas privāto dzīvi. Atklāti viņa neko nenoliedz, tāpēc visi to uzskata par patiesību. Kārena, šķiet, ir patiesi priecīga par Džoanu, jo šajos četros laboratorijā pavadītajos gados viņa jau gandrīz bija zaudējusi cerību, ka Džoanai jebkad izdosies atrast sev vīru. Šim viņas priekam var līdzināties tikai sajūsma par svaigu baumu kumosu, ar kuru dalīties, kad pieklust sarunas pie rīta cepumiem.

“Kurš tad ir tas puisis, kas ticis pie tavas sirsniņas?” Donalds noprasa, baudot dzērienus, kādā piektdienas vakarā, kad runas par to nav rimušās jau vairākas nedēļas.

Džoana piesarkst. "Donij!” viņa iesaucas viltotā kautrīgumā. Makss stāv ar muguru pret viņu, taču Džoana spogulī redz Maksa sejas profilu, viņa vaigu piesarkšanu.

“Nē, nē, nepazūdi. Es gribu zināt par viņu visu.”

Džoana iedzer portvīna un limonādes maisījumu. “Man nav, ko teikt.”

"Hmm, tam nu es īsti neticu. Bet, ja tu negribi man stāstīt, viss kārtībā.”

Džoana iesmejas. “Apsolu, ka izstāstīšu, kad pienāks īstais brīdis. Bet tagad ne. Vēl ne.”

“Es negribu noskaust. Saprotu.” Viņš paņem tukšo glāzi no Džoanas. “Vēl vienu?”

Viņa parausta plecus. “Labi, lai iet.” Džoana noskatās, kā Donalds pazūd starp cilvēkiem ceļā līdz bāra letei, tad apgriežas palūkoties spogulī pie sienas viņai blakus. No matu piespraudes ir atbrīvojusies kāda cirta, un viņa pasniedzas to sakārtot, bet tūlīt arī ierauga, ka Makss viņu vēro.

Uzreiz nekas nenotiek, vismaz nekas acīmredzams. Paiet dažas sekundes, līdz Makss panāk uz priekšu, pagriež Džoanu ar seju pret sevi un izņem piespraudi viņai no rokas. “Es ceru, ka šis puisis, lai kas viņš būtu, ir tevi pelnījis,” viņš maigi nosaka.

Lēni un uzmanīgi Makss tad ieliek piespraudi atpakaļ Džoanas matos un pieliec galvu, lai pārliecinātos, ka tā ir īstajā vietā, un Džoana sajūt, kā ķermenim cauri izskrien asa, dedzinoša sajūta. Viņa nolūkojas, kā Makss atkal aizgriežas un iziet no bāra, pusizdzerto dzērienu atstājis uz galda viņai līdzās, un pēkšņi sajūtas kā apmaldījusies.

Tā tagad ir jābūt. Viņa ir izdarījusi savu izvēli.

Mēneša beigās viņa dodas ar vilcienu līdz Īli pilsētiņai, kā bija sarunājusi ar Sonju, padusē iespiedusi brūnu aploksni. Tā ir aizzīmogota, un adresāta vietā ierakstīts vārds, kuru Džoana atradusi laboratorijas telefonu grāmatā un katram gadījumam arī iegaumējusi, ja kāds to jautās. Adrese ir dažādu Kembridž-šlras grāfistes santehniķu adrešu apvienojums. Viņa apsēžas pie loga, somiņu iespiedusi klēpi, un nepacietīgi gaida vilciena signāla atskanēšanu, lai varētu beidzot izbraukt no šīs stacijas. Viņa noliecas sakārtot kurpes. Pieceļoties Džoana pie vārtiem ierauga policistu, un viņai noreibst galva. Pēkšņi viņa vēlas, kaut būtu braukusi ar taksi, kā bija teikusi Sonja.

Lūdzu, viņa domā. Lūdzu, pasteidzies un brauc. Viņas rokas ir cieši saņēmušas somiņu, un tās roktura audums, karsts un lipīgs, spiežas ādā. Viņai tā jātur labajā rokā. Viss ir kārtībā. Viņai neviens neseko. Par to viņa pārliecinājās jau šurpceļā, līkumojot un ieejot aptiekā, lai nopirktu klepus ledeņu paciņu, patiešām vajadzīgu lietu, kuras iegādi bija pataupījusi šodienai. Pārliecinošs iemesls. Viņa noklepojas un satver somiņas rokturi vēl ciešāk.

Vagons ir pustukšs, bet tajā šurpu turpu staigā pasažieri vieglās vasaras jakās un pasteļkrāsas kaklasaitēs; vīrieši, garām ejot, palūkojas uz viņu - kā parasti, kad Džoana ir uzvilkusi kaut ko šajā zilajā nokrāsā, cerot piesaistīt meitenes uzmanību ar garām slidošu, ziņkārīgu skatienu. Šie acu uzmetieni nav aizdomīgi, tikai viegli ieinteresēti. Parasti viņa novērstos, taču šodien pamana, ka atskatās uz vīriešiem ar aizdomām acīs, prātodama, vai kāds no viņiem gadījumā nav kaut ko nojautis. Vai ir kas tāds, kas varētu viņu nodot? Vai Džoana izskatās citādi nekā iepriekš, kad bija tikai viena no daudzajiem cilvēkiem, kuri caur gruvešiem gāja uz darbu, kad gluži kā visi citi centās saņemties un iesaistījās kopīgajos karalaika pasākumos un vilka dūraiņus apsaldētajās rokās?

Līdz ar svilpes noskanēšanu kupejas durvis atsprāgst vaļā. Tajā galvu pabāž kāda sieviete elegantā tumšsarkanā kleitā, palūkojas apkārt un pievēršas Džoanai. Sieviete ir sakarsusi, aizelsusies, vienā rokā saņēmusi čemodānu, bet ar otru pie galvas tur cepuri, saspiežot un sajaucot matus. Džoana sajūt žņaugšanu kuņģī.

“Šis vilciens iet uz Īli?” sieviete uzrunā Džoanu.

Džoana instinktīvi vēlas novērsties, tomēr atturas. “Jā.”

“Brīnišķīgi.” Sieviete ienāk kupejā un līdz ar vilciena izkustēšanos aizcērt aiz sevis durvis. Viņa apsēžas Džoanai blakus, lai arī abām tādēļ nākas saspiesties, turklāt sola tālajā galā būtu vairāk vietas. Viņa skaļi elso un noņem cepurīti, lai to izmantotu kā vēdekli. “Sanāca pēdējā brīdī, vai ne?” viņa saka, piebikstot Džoanai.

Džoana pamāj, pasmaida un atvieglota novērš skatienu. Nešķiet, ka kāds būtu pamanījis ko neparastu. Policisti nedzenas vilcienam pakaļ, viņu papēžu dunoņa un svilpes neatbalsojas cauri tvaika miglai, arī pa stikloto gaiteni neslīd detektīvi lietusmēteļos ar uzceltām apkaklēm. Viņa zina, ka neizskatās aizdomīga. Viņa ir labi ģērbusies un kārtīga. Ne gluži kā baznīcā gājēja - kurš gan mūsdienās tāds ir? - taču viņas nadziņi ir apvīlēti un tīri, mati glīti saņemti augšā. Sonjai taisnība. Viņa ir no tiem cilvēkiem, kuriem citi labprāt apsēžas līdzās. Kurš gan varētu ko nojaust?

Džoana sajūt vieglas uztraukuma trīsas sirdī par ceļu, ko izvēlējusies. Viņa zina, ka neviens cits to nevarētu paveikt, nevienam citam nav tādas pieejas materiāliem un tādu zināšanu.

Izņemot Maksu, protams.

Vai viņai bail no pieķeršanas? Jā, protams. Apstājoties un padomājot par izdarīto, viņa uzreiz sastingtu šausmās. Ja viņu pieķertu, Džoana neko neteiktu, un viņa zina, ar ko tas beigtos. “Kā tad jūs tā,” viņi sacītu, atnākuši Džoanai pakaļ. “Kāpēc tik jaukai meitenei vajadzēja ieķēpāties tādā lietā? Kāds noteikti jūs te iesaistījis. Mums vajadzīgs tikai vārds.” Bet vārdu viņa neteiktu, jo zina tikai par Leo un Sonju.

Un tāpēc Džoana par to nedomā, vismaz bieži ne. Viņa zina, ka reiz izdarītu darbu nevar padarīt par nebijušu. Atpakaļceļa vairs nav. Viņa ir izlēmusi.

TREŠDIENA, plkst. 12.02

Prokuratūrai iesniegtie pierādījumi R lietā pret Kārlu, 1946. gada decembris

Laikā starp 1943. un 1946. gadu apsūdzētajam bija vairākas tikšanās ar vīrieti, kuru viņš mums ir aprakstījis, bet kurš joprojām nav identificēts. Šīs tikšanās notika uz lauku ceļa netālu no Ontārio pilsētas Otavas, izņemot dažus gadījumus, kad viņi satikās kafejnīcā iepretim Centrālajai autoostai. Šīs tikšanās parasti notika nedēļas nogales pēcpusdienās, un to laiks bija pieskaņots vilcieniem, kas pienāk no Monreālas. Mums nezināmais vīrietis vienmēr ieradās un aizbrauca ar vilcienu.

Apsūdzētais ir pastāstījis, ka šis vīrietis, viņaprāt, bija ārzemnieks, lai arī angliski runāja labi, un spiegošanas process notika tieši šajā valodā. Viņš mums ir aprakstīts kā slaids, atlētisks vīrietis vecumā mazliet virs trīsdesmit.

Šai nezināmajai kontaktpersonai nodotie materiāli bija tikai viņa paša nodrukāto vai rokrakstā sagatavoto dokumentu kopijas, un apsūdzētais apgalvo, ka viņš netika nodevis materiālus, kurus būtu sagatavojuši citi cilvēki vai arī viņš pats sadarbībā ar citiem.

Lai ari apsūdzētajam ir parādītas daudzas iespējamo kontaktpersonu fotogrāfijas, viņš nav spējis nevienā no tām atpazīt meklēto vīrieti, un bez jaunas informācijas iegūšanas maz ticama šķiet iespēja, ka šī kontaktpersona jebkad tiks identificēta.

Kopš pēdējā emociju izvirduma Niks vairs nav runājis. Viņa seja ir tukša, šoka notrulināta. Bet tagad viņš izslējās un pasniedzas pēc jaunā dokumenta. “Drīkstu apskatīties?”

Džoana vēro dēla acis, kas pārskrien pāri Hārtas iedotajai papīra lapai. Viņa vēlētos uz īsu bridi pabūt divatā ar Niķu. Kad viņš ir tā noslēdzies sevī, viņu nav iespējams saprast. Ja Džoana varētu ar dēlu parunāt bez videokameras un šiem nebeidzamajiem jautājumiem, viņai vismaz būtu iespēja izskaidrot savu rīcību. Viņa domās mudina dēlu palūkoties uz viņu, veltīt kaut vienu īsu skatienu, taču Niķa acis pievērstas tikai papīra lapai.

“Jūs minējāt, ka Kanādā satikāties ar Kirlu. Vai jums tad radās kāda nojausma, ka viņš atbalsta Krievijas mērķus?” Džoana pašūpo galvu. “Es ar viņu tā īsti pat nerunāju. Viņš bija no klusētājiem. Tiesa, ļoti augstu vērtēts zinātnieks. To es atceros.”

Hārta pamāj, sakniebusi lūpas sev dažkārt raksturīgajā manierē, kāda labi piestāvētu klases vecākajai. “Jā, taisnība, un ari ļoti prasmīgs spiegs. Viņš nozaga pat urāna izotopu paraugus, kurus vēstnieks pats personiski pēc tam nogādāja uz Maskavu.” “Atceros.”

“Droši vien jūs tas mazliet izbiedēja. Mūža ieslodzījums.” Šie vārdi paliek karājamies gaisā starp viņām.

Džoana vilcinās un neko vairs nesaka. Viņa atceras skaļos virsrakstus avīžu kioskos, kad viņa torit ar divriteni brauca uz laboratoriju. SPIEGA ATZĪŠANĀS! SPIEGS IZSTĀSTA VISU!

Viņa spēji nobremzēja, ļaudama velosipēdam nogāzties uz ietves, somiņai un lietussargam izkrītot no stūrei piestiprinātā groza. Džoanai blakus apstājās kāds vīrietis. Viņš palīdzēja savākt mantas un aizstūma riteni projām no ielas, tad atslēja to pret maiznīcas logu, kamēr viņa pati kioskā nopirka laikrakstu. Džoana atceras, kā trīcēja neveiklie un sakarsušie pirksti, maciņā meklējot sīknaudu, un atceras arī, ka atpazina Kīrlu fotogrāfijās zem kliedzošajiem virsrakstiem. Saskaņā ar avīžu ziņām, MI5 un Kanādas policija bija informējuši prezidentu Hūveru, ka vienā no kodolizpētes centriem atklāta informācijas noplūde, un viņš bija licis britu un kanādiešu dienestiem to izmeklēt; pie Kīrla vārda viņi nonāca izslēgšanas procesa rezultātā. Tad atlika tikai aresta tehniskā puse, klauvējiens pie viņa bungalo durvīm un Kanādas policijas virsnieka jautājums, vai viņš drīkstētu Kīrlam uzdot dažus jautājumus.

О jā, Džoana pilnīgi noteikti atceras, kā lasīja par to.

Kīrlu arestēja tajā pašā naktī. Nākamajā rītā viņš atzinās noziegumā - informācijas nosūtīšanā uz Padomju Savienību. Lielisks ķēriens. Bija arī protesti, ka spriedums ir pārāk bargs. Galu galā slepeno informāciju viņš nebija nodevis ienaidniekam. Krievija tolaik bija sabiedrotā. Tiesa, 1946. gadā šāda pārliecība vairs nebija tik viennozīmīga.

Džoana palūkojas uz Hārtu. Galva pārgurumā dūc. Nebeidzamie jautājumi neatslābst ne mirkli. Viņa ielūkojas pulkstenī. Pēc četrdesmit septiņām stundām viņas vārdu atklās Pārstāvju palātai un Viljama ķermenis tiks kremēts. Pēc četrdesmit astoņām stundām viņai vajadzēs sniegt paziņojumu presei. Viņa nodomā, ka droši vien tāpēc viņi tagad piesauc Kīrlu. Lai sagatavotu Džoanu tam, kas notiks ar viņu.

“Jā,” viņa beidzot nosaka, un viņas balss ir trausla un nedroša. “Tas mani mazliet izbiedēja.”

Kad viņa ierodas laboratorijā, visi jau ir klāt, sanākuši Maksa birojā, stāv un runā, balsī lasa fragmentus no avīžu rakstiem. Donalds kaut ko kliedz par sasodītajiem krieviem. Kārena ir nostādīta pie durvīm un ar žestiem mudina Donaldu mazliet pieklust. Džoana atstāj somu ģērbtuvē un dodas iekšā. Makss stāv aiz galda saburzītā kreklā, ēnu lokiem ap acīm un izspūrušiem matiem. Viņu skatieni pāri telpai sastopas, un tajos uz īsu brīdi parādās zīme par zaudēto tuvību, ko uzjundījis šis atgādinājums par kopīgo ceļojumu uz Kanādu, bet tad Makss noklepojas, novēršas un paceļ rokas, lai pievērstu kolēģu uzmanību.

“Jūs visi zināt, kāpēc esam šeit sanākuši,” viņš saka. “Jūs esat redzējuši avīzes.” Viņš paceļ galvu un paberzē acis ar delnas pamatni. “Nezinu, ko teikt. Es jūtos...” Viņš pieklust.

“Ārprātā nikns?” piedāvā Donalds.

Makss pamāj, taču nepasmaida. "Maigi izsakoties.”

Istabu piepilda klusums. Viņi jūtas kā aplenkumā, it kā viņus kāds noklausītos, un tas nozīmē, ka neviens īsti nezina, ko teikt. Beidzot ierunājas Kārena. “Viņi ir bijuši arī šeit? Mēs arī tiekam turēti aizdomās?”

Makss palūkojas uz viņu. “Tas būtu loģiski.” Viņš atkal paceļ roku, lai apklusinātu balsis, kas pēc šiem vārdiem kļūst skaļākas. “Manuprāt, mums vajadzētu vienkārši turpināt savu darbu, cik nu tas ir iespējams. Mums tiks veltīta diezgan liela preses uzmanība, un droši vien arī policija jau dodas šurp, bet tas viss pāries. Birmingemas laboratorijās būs sliktāk.”

“Birmingemā viss ir sliktāk,” viņu pārtrauc uz sliekšņa stāvošā Kārena.

“Tātad mēs vienkārši turpinām strādāt, it kā nekas nebūtu noticis?” neapmierināts pārjautā Donalds.

“Nu, tā īsti jau nekas arī nav noticis,” saka Arturs. “Krievi joprojām nevar izgatavot bumbu, balstoties uz viņa iedoto informāciju. Pat mums tas vēl nav izdevies.”

“Nē. Bet kāda jēga to izgatavot, ja bumba būs arī viņiem? Staļins mūs visus uzlaidīs gaisā, vēl pirms mums būs kaut mazākās izredzes viņu apturēt.”

“Būs jau labi, Donij. Šodienai pietiks šausmu stāstu,” atkal nosaka Kārena, tad iesaucas: “Džoana, nāc labāk šurp, uztaisīsim tēju!”

Makss viņai pateicībā uzsmaida. “Labi, tikšanās nu ir galā. Šīsdienas uzdevums būs sadarboties ar policiju, kad viņi te ieradīsies, parādīt, ka mums nav nekā slēpjama, un turpināt savu darāmo. Nedomāju, ka mēs varam pasākt kaut ko citu.” Viņš pieklust. “Un esiet īpaši piesardzīgi, īpaši uzmanīgi. Es gribu, lai visi skapīši tiktu aizslēgti, mūsu dokumenti uz nakti netiktu atstāti nepieskatīti, nekādas tukšas pļāpāšanas. Uz mums joprojām attiecas visi vecie karalaika saukļi.”

"Skaidra lieta, bos.”

Spriedze gluži jūtami atslābst, kad kolēģi pagriežas prom-iešanai, gatavi atsākt parasto ikdienu.

Ai, cik grūti Džoanai nākas iet lēnām, lai radītu iespaidu, ka viņa ir tikpat satriekta kā visi pārējie (kaut gan savā ziņā tā arī ir), ka viņai nav nekāda iemesla steigties. Taču viņai ir grūti sevi apvaldīt, neiet pārāk ātri. Džoana jūtas kā apreibusi, zaudējusi kontroli, it kā trauktos lejup pa kalnu un zāle zem kājām būtu slidena, kritiens pārāk straujš, lai viņa spētu apstāties. Tas ir gandrīz kā reflekss - tieksme aizsardzībai pastiept rokas uz priekšu. Viņai tagad ir jāizdara ļoti daudz. Jātiek sanāksmju telpā. Jāatrod brūnā aploksne, uz kuras viņa jau uzrakstījusi neeksistējošā santehniķa adresi un kuru muļķīgi, neuzmanīgi atstājusi uz bufetes zem paplātes, pilnu ar dokumentu kopijām. Un tad vēl kamera, kas, kā parasti, ir paslēpta tējas kārbas dziļumā. Jā, viņa zina, ka policija diezin vai tur ieskatīsies, taču pretējā gadījumā viņiem tas būtu labs atradums: maza kamera ar filmiņu, uz kuras redzami pārfotografēti kodolreaktora shematiskie attēli.

“Džoana, tev nebūtu nekas pretī uz brīdi te palikt?”

Viņas sirds krūtīs sastingst. “Man... ēēē... man šis tas ir jānokārto.”

“Tas būs ātri.”

Viņai nav izvēles. Viņa apstājas, ļaujot pārējiem aiziet garām, kamēr domas joņo no dokumentu aploksnes pie kameras. Kā viņa varēja kļūt tik neuzmanīga? Tik pārgalvīga? Vai viņa domāja, ka ir neaizskarama? Džoana pagaida, līdz visi aiziet, tad piever durvis un iemetas krēslā Maksam pretī. Viņš sēž pie sava galda, aizdomājies kaut ko švīkā uz mapes ar pildspalvu.

“Tātad mūsu draugs Ķīris ir vēl lielāks vienrocis bandīts, nekā mēs domājām,” Makss saka, pacēlis skatienu un veltīdams Džoanai skumīgu smaidu, pirms atgriežas pie kricelēšanas. “Viņiem tika labs ķēriens.”

Tuvumā viņa āda vēl vairāk atgādina austeres čaulas bālumu, nekā viņa atceras. Šīs atmiņas nepatīkami sasaistās ar viņas domām par aploksni un kameru. "Ko tu gribēji man jautāt?”

Makss atkal palūkojas uz Džoanu, acīmredzami aizdomājies, jo paiet vēl dažas sekundes, līdz viņš spēj ko pateikt. “Man ir lūgts sagatavot ziņojumu, kurā būtu izteiktas mūsu domas par Kīrlu, balstoties uz Kanādā redzēto. Kādas sarunas mums bijušas; jācenšas atcerēties ikvienu viņa izteikumu, jebkādu kontaktpersonu piesaukšanu.” Viņš pieklust. “Esmu sagatavojis uzmetumu un priecātos, ja tu varētu to pārskatīt.” Makss pastumj papīra lapu pāri galdam viņas virzienā. “Tajā nav nekā tāda, ko viņi nezinātu, bet tu vari papildināt rakstīto, ja nu kas ienāk prātā.”

Džoana pamāj. “Skaidrs.”

“Ziņojums jāpabeidz, cik ātri vien iespējams, tāpēc ideāli būtu to sagatavot līdz pusdienlaikam. Vienkārši mēģini atcerēties, ko tādu viņš varētu būt teicis. Negaidu neko dramatisku.”

“Es ar viņu tikpat kā nerunāju.”

“Es zinu,” Makss saka un pieklust. Viņš cieši lūkojas uz ķēpājumu sev priekšā un nepaceļ acis, pat uzrunājot viņu. “Ir vēl kas.”

Džoana ievelk elpu. “Jā?”

“Man ir iedots saraksts ar potenciālajiem aizdomās turamajiem, kas Kanādā varējuši būt Kīrla kontaktpersonas.” Viņš uzsit ar pildspalvu pret galdu. “Viens no tajā minētajiem vārdiem ir Leo Gaļičs, kuram bija zināma saistība ar tevi, pirms sāki šeit strādāt. Diemžēl man nākas tev jautāt: vai tu viņu satiki, kad mēs bijām Kanādā?”

Džoanas sirds krūtis sastingst, tad atsāk sāpīgi pukstēt. Vai Makss jau zina? Vai tāpēc viņš jautā? Varbūt tomēr redzēja, kā Leo viņai seko sieviešu tualetē? Nē, viņa domā, Makss nebūtu atpazinis Leo. Pat ja tagad ir redzējis viņa fotogrāfiju, tas neko nemainītu. Viņa lēni pašūpo galvu.

Makss uzmanīgi viņu vēro. "Tas bija viņš, vai ne?”

Džoanas mēle šķiet piepampusi kā liela, uzblīdusi bumba. “Kas tad?”

“Tas puisis, kuru tu pieminēji uz kuģa. Tas, kurš tev nejautāja.”

Džoanai vajag dažas sekundes, lai saprastu šo mājienu, bet tad pār viņu nākošā atklāsme ir reizē maiga un satriecoša. Viņa pamāj. “Jā, bet tas bija sen. Es brīnos, ka tu vispār to atceries.”

Makss ievelk elpu. “Man joprojām šķiet, ka viņš ir idiots, starp citu.”

Uz bridi iestājas klusums, viņu skatieniem sastopoties, un tajā brīdī Džoana no visas sirds vēlas, kaut nemaz nebūtu iesaistījusies šajā lietā, jo pēkšņi jūtas tik neciešami nogurusi un nobijusies, ka varētu ļauties asarām.

Šķiet, Makss viņas sejā to ir pamanījis, jo viņa paša izteiksmē parādās viegls satraukums. “Mūsu ziņojumā es Leo Gaļiču neesmu pieminējis,” viņš ātri saka, “un neizskatās, ka tas būtu vajadzīgs. Tu piekrīti?”

Džoana pamāj, priecīga, ka Makss tomēr nespēj nolasīt viņas domas tik labi, kā viņai reiz bija šķitis, vai ari uzticas tiktāl, ka nemaz negrib mēģināt. “Paldies,” Džoana nočukst. Viņa pieceļas, joprojām juzdama Maksa acu maigo siltumu uz savas sejas. "Ziņojumu es atnesīšu pirms pusdienām.”

Džoana aizsteidzas no viņa biroja uz virtuvi un aizver aiz sevis durvis. Viņas sirds sitas kā negudra. Viņa nav piemērota šim darbam. Džoana atspiežas pret durvīm, noņem tējas kārbai viltus dibenu un izņem no tās kameru, tad ieslidina to somiņas dziļumos, lai gan zina, ka tur nav droši, ne pietiekami droši. Bet vēlāk viņai būs vairāk laika izdomāt kādu labāku plānu, kaut ari viņa nezina, kāds tas varētu būt.

Kāds viņai aiz muguras nospiež rokturi, un Džoana atsprāgst no durvīm.

Atskan balss: “Tev nevajag palīdzēt uzvārīt tēju?”

Viņa salecas un apgriežas apkārt. Kārena. Protams. Kurš gan cits tas varētu būt?

"Nē, viss kārtībā.” Džoanas acis šķiet stiklainas. Viņa rokā tur kārbu, bet tējkanna vēl nav ieslēgta, un viņa redz, ka Kārenas acis ātri aizslīd no kārbas pie letes. “Es tikai gribēju to piepildīt.” Džoana novēršas, tad atkal paceļ skatienu, pēkšņi aptvērusi, cik nedrošs ir viņas stāvoklis un cik svarīgi ir izturēties normāli. “Diezgan satraucoši, vai ne?”

Kārena pamāj. Viņa sazvērnieciski pienāk tuvāk. “Nezinu, vai tas ir saistīts ar visu šo stresu, bet šodien man ir šausmīgas vēdergraizes.”

Džoana līdzjūtīgi pasmaida, bet tūlīt arī saprot, ka šis ir tas gaidītais brīdis. Šī ir viņas iespēja. Viņas glābiņš. Sonjai bija taisnība. Viņa piepilda tējkannu ar ūdeni un pagriežas pret Kā-renu. “Man ļoti nepatīkami tā jautāt,” viņa uzmanīgi sāk, “bet tev gadījumā nebūtu kādas liekas higiēniskās paketes? Man šobrīd visas ir beigušās...”

“Protams. Atstāšu tev kastīti tualetē.”

Policija ierodas brīdi pirms pusdienlaika. Laboratorijā viņi ienāk klusi, ģērbušies civildrēbēs, cenšas nepiesaistīt uzmanību. Kad Džoana gaitenī izdzird nepazīstamas balsis, viņa ir sanāksmju telpā ar aizvērtām durvīm. Uz runātājiem viņa neskatās. Tam nav laika. Ir jāpabeidz iesāktais.

Viņai ir plāns. Tas nav ideāls, taču viņa neredz labāku veidu, kā noslēpt visas liekās dokumentu kopijas, kuras nav iespējams iznīcināt. Ne šeit. Ne šodien. Džoana tās ieliek arhīvā pie pārējiem papīriem, izlēmusi, ka aizstāvībai varēs sacīt, ka daļu dokumentu viņa iepriekšējā dienā kļūdas pēc ir nokopējusi divreiz. Tā viņai iepriekš nav noticis, taču tāda kļūda nav arī neticama. Nespeciālistam visi zinātnieku rakstītie dokumenti šķiet ļoti līdzīgi. Ja arī dokumentu dublikāti tiktu atklāti, to neapšaubāmi izskaidrotu ar aizdomāšanos vai pat Džoanas zināšanu trūkumu. Un tas noteikti nenāktu viņai par sliktu.

Džoana rīkojas ātri. Viņas pirksti ir veikli un precīzi, bet mazie matiņi uz skausta ir sacēlušies stāvus. Rokassomiņa ir nolikta pie krēsla kājas, tā ir daļēji apslēpta, taču joprojām redzama. Gaitenī pie durvīm viņa saklausa soļus. Kāds apstājas, apgriežas un dodas atpakaļ. Viņa ātri saliek papīrus atbilstošajās mapēs, līdz aploksne uz bufetes ir pilnīgi tukša.

Soļi atkal pietuvojas, bet šoreiz neapstājas. Kāds nospiež durvju rokturi. “Atvainojiet, ka jūs traucēju, mis, bet profesors teica, ka esat šeit.” Uz sliekšņa stāv policists. “Man ir jāpaņem daži dokumenti.”

Džoana pakāpjas malā un ar mājienu mudina viņu rīkoties pēc sirds patikas.

Viņš panāk uz priekšu un sāk lasīt uzrakstus uz mapēm. Vienubrīd viņš pamāj citam policistam, aicinot viņu ienākt un savākt atlasītos dokumentus, ko tas arī dara, līdz abas rokas ir pilnas ar papīriem un viņam nākas atliekties mazliet atpakaļ, lai atgūtu līdzsvaru. Pamanījis aploksni, policists apstājas un novieto mapes uz galda. Aploksni viņš paceļ, pakrata un ieskatās iekšā, tad noliek to atpakaļ, atkal paņem mapes un iziet ārā.

Kad viņš ir pazudis skatienam, pret Džoanu pagriežas pirmais vīrietis. “Tā ir jūsu somiņa?"

Džoana palūkojas uz somiņu pie kājām un pamāj.

“Drīkstu paskatīties?”

“Protams.” Viņa to paceļ un pasniedz policistam. Uz muguras izsitas mikli sviedri. Vispirms viņš paņem Džoanas maciņu un atver to, izskata apbružātos čekus aizmugurējā nodalījumā. Tad izkrata kaklautu, kādu romānu, lietussargu, lūpu krāsu. Ikvienu no šiem priekšmetiem viņš paņem rokās un nopēta, apgriež otrādi un pārlaiž pirkstus katrai šuvei, kas varētu kaut ko slēpt.

“Atvainojiet, mis,” viņš saka. “Diemžēl tāda ir kārtība.”

Policists atver somiņu vēl vairāk. Tā ir gandrīz tukša, izņemot vienu lietu, kas šķiet iespiedusies pašā apakšā. Viņš paceļ somiņu un apgriež to otrādi, tad krata, līdz ārā izkrīt tas, kas agrāk bija mazā Leica kamera.

Bet tas vairs neatgādina fotoaparātu. Kamera ir noslēpta. Tagad tā ir kamera, kas sieviešu tualetē ir sadauzīta ar smailu kurpes papēdi, sasmalcināta sīkos gabaliņos, tad ieslēpta desmit higiēniskajās paketēs. Katra no tām ir atgriezta vaļā, piepildīta, tad atkal kārtīgi, simetriski ielocīta sākotnējā iepakojumā. Policists kastīti paceļ un nopēta, uzreiz neaptverdams, kas tā īsti ir. Sarauktu pieri izlasījis uzrakstu uz iepakojuma, viņš piesarkst, sapratis, kas tajā glabājas, atvainojas un atliek atpakaļ somiņā.

Nelaime bija pārāk tuvu. Tas bija bezatbildīgi, muļķīgi! Viņa ātri, kvēlošiem vaigiem min pedāļus, visam ķermenim trīcot no domas vien par to, cik tuvu viņi bija. Džoana jūtas, it kā nupat būtu paglābusies no pakļūšanas zem vilciena, divām stiprām rokām paraujot viņu atpakaļ aiz pleciem. Viņa pabrauc garām stacijai un turpina ceļu pa ielām, kuras līdzinās cita citai, ar karā apskādētām, apbružātām mājām ar mazdārziņiem un uz palodzēm augošām puķēm, līdz nonāk līdz savai ielai un iegriežas tajā.

Uz ielas stāvošās automašīnas viņai nešķiet redzētas, bet kāpēc lai viņa tās atpazītu? Viņa nekad nav tās pētījusi. Skatīties uz mašīnām viņai ienāk prātā tikai tad, kad Sonja atgādina, ka tas ir viens no drošības pasākumiem, kas būtu jāievēro. Un ko viņai te vajadzētu censties pamanīt? Aizdomīga izskata vīrieti lietusmētelī ar cigāru mutē?

Jebko neparastu, Sonja bija sacījusi. Tev jāzina, kā iela izskatās parasti, lai pamanītu kaut ko neierastu.

Taisnība, bet Džoana to nav darījusi. Šodien viņa paiet garām astoņām mašīnām, līdz nonāk pie sarkanās daudzdzīvokļu ķieģeļu mājas ielas galā un attopas, ka nemaz nezina, vai kādu no tām ir redzējusi iepriekš. Viņa vēlreiz apņemas sākt kārtīgi pierakstīt numurzīmes. Tieši šim nolūkam Sonja viņai iedeva mazu grāmatvedības bloknotu, kad Džoana pārcēlās uz savu jauno dzīvokli, taču viņa joprojām tā īsti tam nav pieķērusies. Viņa šeit ir nodzīvojusi nu jau vairāk nekā gadu pēc pārcelšanās. Sonjas uzstājības dēļ Džoana izvācās no pansijas neilgi pēc sadarbošanās lēmuma pieņemšanas. Patiesībā Sonja pati Džoanai atrada šo jauno dzīvokli, tad piezvanīja viņai uz darbu, lai paziņotu, ka tas atrodas ideālā vietā, istabiņas ir brīnišķīgi gaišas, griesti - augsti un ari virtuve ir ērta, un Džoana ļāva viņai to rezervēt. Jā, Sonja nepieminēja ne mitrumu, ne centrālās apkures un karstā ūdens trūkumu, taču tie visi ir tikai sīkumi, un Džoana negrib būt nepateicīga, tos pieminot.

Viņa pieslien velosipēdu pie mājas žoga, atver durvis un ātri pārskata gaitenī izlikto galdu ar kopējo pastu. Starp pārējiem mājas iemītniekiem adresētajām vēstulēm un apkārtrakstiem ir ari gāzes rēķins un mātes rakstīta vēstule. To paņēmusi, Džoana vēl izskata pārējo pastu, tad uzskrien pa sešdesmit četriem pakāpieniem līdz savam dzīvoklim. Durvis ir jāatslēdz ar divām atslēgām: vispirms ar lielu bronzas atslēgu slēdzenei ar bultu, tad mazāku atslēgu Chubb slēdzenei. Viņa noliecas pie atslēgas cauruma, satver tajā ielikto tumši krāsoto matu, kas ir viņas pašas, un uzmanīgi to izņem. Šo triku viņai iemācīja Sonja. Tā ir iespēja pārliecināties, ka durvis viņas prombūtnes laikā nav aiztiktas. Tad viņa ievieto atslēgu, un mēlīte trīsreiz noklikšķ, pirms durvis ir vaļā. Tā tas notiek kādas mehānisma īpatnības dēļ: ja aizslēdzot atslēga ir pagriezta trīs reizes, tad trīs klikšķi būs vajadzīgi ari durvju atslēgšanai. Tas nekādā ziņā nepadara dzīvokli drošāku, taču ir tāds pats papildu piesardzības līdzeklis kā viņas mats.

Kad Džoana ienāk dzīvokli, tas ir tikpat tumšs, kā bija aizejot. Aizkari ir aizvilkti, lai kāds ziņkārīgais nevarētu ieskatīties pa logu, kaut ari viņa nevar iedomāties, kā būtu iespējams pa notekcauruli uzkāpt līdz ceturtajam stāvam. Džoana novelk mēteli un uzkarina uz āķīša. Apstājas pie koka drēbju skapja gaitenī, pieliek galvu spogulim. Viņas sirds joprojām sitas mazliet par ātru. Viņa aizsniedzas nospiest elektrības slēdzi koridorā, un līdz ar gaismas parādīšanos spoguļa atspulgā pamana vīrieša roku, kas uzlikta uz dīvāna atzveltnes aiz dzīvojamās istabas durvīm.

Džoanas kuņģis saraujas. Kaklā paceļas kliedziens, bet turpat arī iestrēgst, radot tikai klusu, šausmu pilnu izelpu. Viņa lēni, lēni pagriežas, ar roku sniedzoties pēc ārdurvīm, bet tās ir par tālu. Džoanas pēdas klusi slīd tām pretī, un viņa nespēj izšķirties starp bēgšanas dzinuli un vēlmi uzzināt, kurš te, ellē ratā, tik klusu sēž viņas tumšajā dzīvojamā istabā. Policija? MI5? Kāds no Sonjas cilvēkiem?

Klusumā viņa dzird kādu elpojam.

Džoana izstiepj roku, lai nenokristu, satver mēteļu turekli un atmuguriski atkāpjas pie tā. Viņas roka kā aizsargājoties apķer koka kārti. Pakaramā āķi ir patīkami asi. Viņa pieskaras durvju rokturim, bet tad pēkšņi saprot, ka nācējs noteikti ir zinājis par matu slēdzenē, jo nekā citādi viņš dzīvoklī nebūtu varējis tikt. Kam gan Sonja būtu varējusi pastāstīt par šo triku? Un kāpēc lai viņa kādam būtu to teikusi?

Un tad atskan balss: “Nebaidies, manu biedrenīt. Tas esmu tikai es.”

TREŠDIENA, plkst. 15.16

Pieklājības pēc Džoana ļauj viņam palikt, jo pēc parunāšanās un vakariņām Leo ir nokavējis pēdējo vilcienu uz Londonu. Dzīvojamā istabā viņam tiek sagatavota gultasvieta no segām un spilveniem. Kad Džoana uzkāpj uz krēsla, lai paņemtu rezerves segu no drēbju skapja augšas, viņai negribīgi nākas atzīt, ka Leo klātbūtne patiesībā viņu pat nomierina. Ir bijis liels atvieglojums visu vakaru runāt atklāti, neslēpjot savas patiesās jūtas, kā arī nemitīgi visu neskaidrojot. Protams, viņa saprot, ka Leo nav mainījies. Cilvēki nemainās. Viņš daudz ir darījis Džoanai pāri, un viņa vairs nespēj noticēt, ka reiz bija to ļāvusi, taču zina arī to, ka tagad ir stiprāka nekā iepriekš, un zina, kādai ir jābūt sajūtai, kad tevi mīl.

Džoana noņem segu un nokāpj no krēsla. Tagad viņa par to nedomās. Diena ir bijusi nogurdinoša. Un biedējoša.

Kamēr viņa sev sagatavo karstā ūdens pudeli un vannas istabā nomazgājas, Leo dzīvojamās istabas durvis tur aizvērtas. Džoana pati sev apgalvo, ka priecājas par to, ka viņš neko nemēģina pasākt, pat tad ne, kad viņa jau naktskreklā pieklauvē pie Leo istabas durvīm, lai novēlētu arlabunakti un pabrīdinātu, ka vannas istabā nav karstā ūdens, tāpēc viņam nāksies to sildīt tējkannā uz plīts. Džoanas roka, viņai aizdomājoties, uzkavējas uz durvju roktura, bet tad viņa attopas un atgriežas savā istabā, kur ar mežonīgu apņēmību sāk pīt matus bizēs. Tad viņa ielec

Г

gultā un uzgriež muguru durvīm un Leo. Viņa nemaz arī negrib, lai kaut kas notiktu. Par to viņa ir pārliecināta. Visas šīs domas viņai radušās tikai tāpēc, ka tagad Leo ir šeit, viņas dzīvoklī, aiz plānās koka sienas, kuras augšpusē jau parādījies mitrums. Viņas sirds negrib rimties.

Viņa guļ nemierīgi, sapņodama par policistiem un piestūķētām brūnām aploksnēm. Saule jau ir uzaususi, kad Leo beidzot, pastūmis vaļā durvis, ienāk Džoanas istabā un puskails nostājas tumšzilajā gaismā. Viņš neizdveš ne skaņas, bet Džoana sajūt Leo klātbūtni un pamostas. Viņas plakstiņi notrīc, un uz brīdi viņi ir atgriezušies pagātnē, ir nonākuši iepriekšējā strupceļā, un Džoana zina, kas viņai būtu jādara. Viņai būtu jāliek Leo iet projām, tad jāpagriežas uz otriem sāniem un jāguļ tālāk. Viņa jau paver muti, lai to pateiktu, bet tad atkal aizver, jo zina, ka patiesībā negrib neko citu kā vien sajust sev līdzās kāda cita ķermeņa sargājošo siltumu. Tādu noslēpumu glabāšana dara dzīvi ļoti vientuļu. Džoana grib, lai kāds viņu pārliecina, ka viņa rīkojas pareizi. Ka viņa ir drošībā. Ar kuru gan citu viņa varētu runāt tik atklāti?

Labi, varbūt ar Sonju. Bet šajā brīdī ar Sonjas klātbūtni viņai nepietiktu.

Tumsā Leo piešķiebj galvu.

Un tad tik ļoti lēni, ka viņas kustība šķiet gandrīz nemanāma, Džoana paceļ segas stūri un atvelk to atpakaļ.

Džoana redz, kā Leo vēro viņas rīta ģērbšanās rituālu, noskatās, kā viņa aizpogā mīksto kokvilnas blūzīti, kas izceļ krūtis un liek izskatīties lielākām, nekā tās patiesībā ir - to saka arī viņš. Džoana izpurina dvieli, un tas atveras kā puķe, pirms viņa atkal sasien mitros matus elegantā turbānā. Leo nolūkojas, kā viņa uzziež sviestu uz grauzdētās maizītes, vēcinādama roku zem grila, lai pārliecinātos, ka tas ir gana karsts, tad piepilda tējkannu ar ūdeni un uzliek to uz plīts riņķa, pēc tam saņem grauzdēto maizīti aiz karstās garozas un uzsviež uz šķīvja sev līdzās.

“Au!” viņa iesaucas, neapgriezdamās apkārt. “Gribēsi arī ievārījumu?”

“Tikai sviestu.”

Bet, protams, Džoana nodomā. Kā gan viņa bija varējusi to aizmirst?

“Sāc stāstīt,” viņa beidzot nosaka, uzlikusi maizīti un tēju uz galda Leo priekšā.

“Ko man stāstīt?”

Džoana norāda ar roku sev apkārt. “Par visu,” viņa saka. “Par atbraukšanu. Ko tu patiesībā gribēji?”

Leo pieklust. “Es gribēju paskatīties, kā tev iet. Es satraucos par tevi.”

"Tevi sūtīja Sonja?”

Viņš sarauc pieri. Logam garām aizlido zeltainas lapas. “Viņa vēl nezina, ka es te esmu.”

Džoana šaubās, vai var ticēt Leo. Viņa gribētu saprast, kāda vieta Leo domās ir atvēlēta viņai. “Bet Sonja tev noteikti pastāstīja par maniem drošības pasākumiem. Matu durvīs.”

Leo parausta plecus. “Es zināju, kas bija jāmeklē.” Viņš uzmet Džoanai skatienu. “Kā tev šķiet, kurš Sonjai iemācīja tos trikus?”

Džoana piemiedz acis. “Varbūt Džeimijs.” Viņa pieceļas un noskūpsta Leo uz pakauša, bet viņš turpina brokastot. "Neuztraucies. Es zinu, ko daru.”

“Ķīris arī zināja. Gribēju tevi brīdināt par viņu.”

“Mazliet par vēlu.”

“Es saprotu.”

Džoana palūkojas uz viņu. “Tātad tu pazini Kīrlu? Tu viņu brīdināji?”

Leo aizver acis un pakasa galvu. Tad beidzot pamāj. “Es viņu pazinu.”

“Tu viņu...?” Viņa grasās teikt “rekrutēji”, bet tas nav īstais vārds. Tas ir pārāk formāls, tā viņai šķiet, turklāt neapraksta patiesību.

“Es viņu satiku universitātē Monreālā.” Leo iemalko tēju. “Viņš piekrita vieglāk nekā tu. Padomiskas simpātijas, izbijis Komunistiskās partijas biedrs, dusmīgs par Krievijas izslēgšanu no mūsu projektiem kara laikā. Drošs mērķis. Tieši no Klrla es uzzināju, ka tu būsi Kanādā.”

“Un arī to, kur notiks mūsu tikšanās universitātē.” Džoana ietur pauzi. “Viņi tevi ir atklājuši, vai zināji? Tu esi viņu sarakstā. To man pateica Makss - tas ir, profesors Deiviss.”

Leo pamāj. “Es zinu.”

“Un? Tu nebaidies?”

Viņš iesmejas. “Viņiem nav neierobežotu resursu, lai izsekotu ikvienu, par kuru radušās aizdomas. Ar mani viss būs kārtībā. Turklāt kara laikā esmu strādājis valdības labā. Tagad esmu daļa no sistēmas. Viņi nonāktu muļķu lomā, ja izrādītos, ka neatklāja mani uzreiz, tāpēc arī tagad pārlieku necentīsies noskaidrot, ar ko es nodarbojos. Man tikai jācenšas neiekulties nepatikšanās.” Viņš pasmaida. “Tā angļi saka?”

Džoana pamāj, bet nesmaida.

“Ai, Džo-džo, neesi tik drūma. Es to visu esmu darījis krietni ilgāk nekā tu. Šurp atbraucu, jo gribēju brīdināt tevi" Viņš saņem Džoanas rokas un patur tās savējās. “Tev jāuzmanās.” “Es jau uzmanos,” Džoana saka ar vieglu neapmierinātību balsī, vienlaikus mēģinot noslēpt prieku, ka Leo rūpējas par viņu.

“Tad uzmanies vairāk.” Viņš saspiež Džoanas rokas. “Tu esi labākais, kas viņiem šobrīd ir. Tu esi svarīgāka, nekā tev pašai šķiet. Tava drošība ir viņu galvenā prioritāte.”

Džoana saviebjas. “Nemuļķojies.” Viņa atbrīvo rokas un aizgriežas. Viņai patiešām nepatīk dzirdēt tādas runas. Tās ir pretrunā viņas mēģinājumiem pārliecināt sevi, ka šis darbs patiesībā nav īpaši svarīgs. Tā Džoana sevi attaisno un vienmēr uzmanās, lai nekad pa īstam nemeklētu nodošanai paredzētos materiālus. Visa šī informācija tā vai citādi vienkārši nonāk viņas rokās; viņa to uzzina, tad atkal aizmirst. Džoana ar šīm zināšanām dalās, nevis tās zog, un viņai šī ir nozīmīga atšķirība. Tiesa, Džoanas amats nozīmē, ka viņa zina tikpat kā visu, kas notiek ražotnē, taču, ja reiz viņa to zina, ja šī informācija ir viņas galvā, tad tīri teorētiski tā nemaz nav zagšana, vai ne? Džoana negrib, lai kāds to uzskatītu par kaut ko īpašu vai svarīgu. Tikai Leo, viņa nodomā kādā tālā smadzeņu kaktiņā.

“Labi, labi. Es gribu, lai tu uzmanies,” viņš saka.

“Es vienmēr uzmanos. Vari pajautāt Sonjai. Esmu saņēmusi instrukcijas, kā rīkoties. Mēs rūpējamies, lai viss būtu droši...”

“Tieši par to es arī runāju. Justies droši ir bīstami. Rutīna ir bīstama.” Leo paņem tējas krūzi un iedzer malku. “Es to saku tikai tāpēc, ka uztraucos par tevi. Es zinu, kā ir glabāt noslēpumu.”

Protams. Arī Džoana to zina. Viņa ir mēģinājusi iztēloties, kā Leo bija juties, pametot Vāciju, atstājot tur tēvu un Sonju, iespējams, uz visiem laikiem, un nojaušot, ka viņš diezin vai vēl kādreiz tur atgriezīsies. Džoana nezina, vai viņš vilcinājās. Varbūt vienkārši devās uz priekšu, saprazdams, ka atskatīšanās neko labu nedos. Viņa ir pārliecināta, ka Leo noraidītu šādas domas kā pārlieku sentimentālas, taču viņa toreizējā rīcībā ir kaut kas tik monumentāls un sāpīgs, ka viņa nevar par to nedomāt. Džoana šaubās, vai viņa pati Leo vietā spētu būt tik stoiska, tik droša iespējamās trimdas priekšā. Viņa nevar to iztēloties.

Bet Džoana arī nojauš, ka tieši šis brīdis Leo neatgriezeniski sasaistīja ar Sonju, ka šī robežas šķērsošana izveidoja to saikni starp viņiem, kuru Sonja tagad tik ļoti sargā. Džoana zina, ka Leo lepojas, jo ir turējis tēvam doto solījumu, pēc trim gadiem paņemot pie sevis Sonju, kad bija viņai atradis internātskolu Sari un labvēlīgi noskaņotu kvēkeru ģimeni, kas bija gatava meiteni uzņemt brīvdienās. Viņš Džoanai ir stāstījis, kā bija sarunājis sagaidīt Sonju Duvras dokos, kā apzinīgi bija stāvējis piestātnē un pārskatījis pūli, lai atrastu sērīgo meitenīti, kas pirms astoņiem gadiem ieradās viņu dzīvoklī pēc mātes pēkšņās nāves; meitenīti, kura pat neko neēda bez piespiešanas un kurai viņš atdeva savu gultu, bet pats gulēja dzīvojamā istabā uz matrača, lai tikai viņa varētu palikt istabiņā ar skatu uz ielas laternām, jo Sonjai bija bail no tumsas. Un Leo Džoanai ari ir stāstījis, ka patiesībā nebija apzinājies, cik ilgi bijis prom no mājām, līdz ieraudzījis, kā no kuģa nokāpj Sonja.

Tolaik viņai bija jau sešpadsmit gadu, bet Džoana saprot, kāpēc Leo māsīcu bija iztēlojies tādu pašu kā iepriekš. Sonja droši vien vēl viegli, šķietami kautrīgi pamāja - tāpat viņa dara vēl joprojām, ieraugot tālumā kādu pazīstamu cilvēku, - un tad viņš izstiepa rokas, lai apskautu māsīcu, bet apskāviens droši vien bija savāds un mulsinošs, jo viņa vairs nebija tā mazā meitenīte, kuru Leo atcerējās, bet gan slaida, jauna sieviete ar tumšām, miklām acīm un spilgti sarkanām lūpām.

Viņš, iespējams, tagad domā par to pašu, jo pēkšņi palūkojas uz Džoanu un saka: “Tu nedrīksti Sonjai teikt, ka esam tikušies. Es pats viņai to pateikšu, kad pienāks īstais bridis.”

“Gluži kā vecajos laikos, ja?”

“Jā.”

Džoana, izdzirdot šos vārdus, neapmierināta aizgriežas. Kāpēc viņa ļauj Leo tā darīt? Atgriezties viņas dzīvē un atkal to pārņemt, it kā viņš nemaz nebūtu bijis projām, it kā pēdējos četrus gadus - patiešām tik ilgi? - viņu attiecības nebūtu bijušas tik saspīlētas, pat dzīvojot tālu vienam no otra. Starp viņu un Leo vienmēr virmo statiskā enerģija, kā kaķa kažokam beržoties pret raupju paklāju, atgrūdoša un nepatīkama, bet vienlaikus tā līp klāt un šķiļ dzirksteles.

Leo palūkojas uz Džoanu. Viņš vairs nemirkšķina acis, to skatiens ir pilnīgi neizzināms, tomēr arī tik ļoti ievainojams. Viņa zina, ka Leo nekad uz viņu neskatīsies tā, kā uz kuģa klāja to darīja Makss, kā viņš joprojām to dara, kad domā, ka Džoana viņu neredz. Viņa zina, ka viņi nekad nepamodīsies viens otra skavās un nesāks smieties tāpat vien, bez iemesla. Taču attiecības ar Maksu vairs nav labojamas, un viņš jebkurā gadījumā nav brīvs un nevar viņu mīlēt, tāpēc Džoana iedomājas, ka varbūt tomēr spētu būt gana laimīga arī ar Leo, kad viņš pieliecas, lai maigi noskūpstītu viņu uz kakla. Džoana ir mīlējusi viņu arī agrāk. Varētu mīlēt arī turpmāk, un varbūt tagad, pēc visa notikušā, viņu attiecības patiešām kļūs citādas.

Leo pieiet pie loga, tad atkāpjas līdz vietai, kur stāv Džoana, un apliek rokas viņai ap vidukli. Viņa zods atbalstās pret Džo-anas plecu. “Tas ir tevis pašas labā,” viņš saka. “Sonjai liekas, ka dzīve ir spēle. Tā viirai vienmēr ir šķitis.”

“Viņa nav dumja, Leo,” Džoana ķircinoties saka un pasmaida, sajūtot viņa ķermeņa siltumu uz savas ādas. Džoana paceļ acis, lai palūkotos uz Leo, bet viņš ir aizdomājies, pievērsies kaut kam ārā, aiz loga.

“Nē,” viņš beidzot nosaka, “Sonja pilnīgi noteikti nav dumja, tomēr viņa acīmredzot joprojām nesaprot, ka pastāv arī kāda atšķirība.”

“Kā tu to domā?”

Viņš ļauj rokām noslīdēt no Džoanas vidukļa un pasper soli projām, atpakaļ, vairs īsti neskatīdamies uz viņu. “Visām spēlēm ir savi noteikumi.”

TREŠDIENA, plkst. 17.40

1947. gada 5. janvāri aptuveni plkst. 13.20 es kopā ar vietējā policijas iecirkņa detektīvu PIteru Vudu devos uz Norfolkas grāfistes Fērdenas ciema lauku saimniecību "The Warren".

Ienākot ēkā - taisnstūra akmens celtnē ar piebraucamo ceļu un dubultiem vārtiem malā, kas ved uz lielu zemes gabalu ar vairākām piebūvēm, - mēs pamanījām misteru Džeimiju VILKOKSU, kurš sēdēja viesistabā un lasīja laikrakstu. Uz durvju zvanu atbildēja misis Sonja VILKOKSA, kas ir visai izteiksmīga, eleganta izskata sieviete ar cirtainiem, tumšiem, visticamāk, krāsotiem matiem. Viņa apstiprināja savu identitāti un ieveda mūs viesistabā, kur viņas virs mēģināja paklusām aiziet, taču detektīvs Vuds viņam to neļāva.

Mēs stādījāmies priekšā, un sieviete nekavējoties vēlējās uzzināt, vai mūs galvenokārt interesē viņas virs, pie reizes pastumdama viņu uz priekšu. Misters VILKOKSS izskatījās ļoti jauns trīsdesmit trīs gadu vecumā, un šķita, ka ģimenē dominējošā ir sieva, kas šajā gadījumā viņu pilnībā aizēno.

Es viņiem pastāstīju, ka mūsu rīcībā ir informācija, kas liek nopratināt misis VILKOKSU par viņas agrākajām aktivitātēm un ģimenes saistībām, un viņa tūlīt lūdza parādīt pratināšanas pilnvaras, lai pārliecinātos par mūsu tiesībām to veikt. Kad tas bija izdarīts, es nekavējoties devos uzbrukumā un pastāstīju misis VILKOKSAI, ka mūsu rīcībā jau ir diezgan daudz informācijas, tāpēc ir nepieciešama viņas sadarbība, lai tiktu galā ar neskaidrībām un izprastu viņas pašreizējo stāvokli.

Jau pratināšanas sākumā viņa nepārprotami norādīja, ka "nedomā, ka varētu sadarboties". Jau šobrīd iespējams teikt, ka ar šo pieņemto nostāju viņa netiešā veidā apstiprināja, ka savulaik ir strādājusi PSRS izlūkdienestu labā. Viņas rīcība šajā situācijā arī apliecināja augsto apmācības līmeni, jo misis VILKOKSA sarunā izmantoja viltību, glaimus un izlikšanos, tiesa, bez panākumiem. Viņa pilnīgi neko nenoliedza, tomēr no jauna patvērās aiz "nesadarboša-nās" klints.

Tika secināts, ka šīs ģimenes vājais posms varētu būt misters VILKOKSS, un, kādu laiku intervējuši viņus abus kopā, mēs atlaidām misis VILKOKSU un mēģinājām panākt, lai misters VILKOKSS sāktu runāt. Par spīti visiem iespējamajiem pamudinājumiem, no viņa tomēr izdevās iegūt tikai apliecinājumu, ka misis VILKOKSU viņš saticis gluži nejauši 1940. gadā Šveicē; lai gan iepriekš Anglijā viņus bija iepazīstinājis kāds kopīgs draugs, taču Šveicē viņi pēc tam "saskrējās, kā mājās bieži sanāk saskrieties ar paziņām Marks and Spencer lielveikalā". Viņš bija pārcēlies uz Šveici, jo nebija mierā ar tobrīd Anglijā valdošo situāciju. Sīkākas ziņas par viņu attiecībām un laulības raksturu viņš atteicās sniegt. Jautāts, vai viņiem ir bērni, misters VILKOKSS atbildēja: "Nē, tā īsti ne." Kad lūdzām paskaidrot šo atbildi, viņš sacīja: "Man un Vilkoksa kundzei nav bijuši kopīgi bērni."

Pēc ilgāka pārtraukuma pratināšanai tika pakļauta arī misis VILKOKSA, bet viņa joprojām nebija noskaņota par labu sadarbībai. Viņai tika norādīts, ka šī atteikšanās runāt varētu nākt par sliktu dažiem no viņas sabiedrotajiem. Mēs norādījām, ka pret viņiem ir vērstas zināmas aizdomas, no kurām viņa varētu palīdzēt atbrīvoties. Netiešā veidā tika norādīts, ka šīs aizdomas, iespējams, ir saistītas ar viņai tuviem cilvēkiem - konkrētāk, Leo GAĻIČU, viņas brālēnu un propadomiski noskaņotu ekonomistu, kurš nesen bija kļuvis par zinātnisko līdzstrādnieku Karaļa koledžā Londonā, - taču viņa saglabāja slāvisku vienaldzību pret šo pārliecināšanas mēģinājumu.

Šī otrā pratināšanas posma beigās misis VILKOKSA šķita nonākusi savā psiholoģiski zemākajā punktā. Tad viņai norādījām, ka mūsu rīcībā ir nepārprotami pierādījumi, un likām saprast, ka viņas lojalitāte pret dzimtās valsts valdību netiks atalgota, ja viņai reiz būs nepieciešama palīdzība, taču atbildot misis VILKOKSA tikai sacīja, ka lojalitāti viņa izjūt pret saviem principiem, nevis cilvēkiem.

Jāatzīst, ka mēs ieguvām tikai pavisam nedaudz noderīgas informācijas. Viņa ir nepārprotami fanātiski antifašistiski noskaņota un daļēji arī atzina savu vilšanos 1939.-1940. gada Krievijas ārpolitikā, izsakoties, ka daudzi cilvēki zaudē ticību valdībai, vienlaikus saglabājot savus politiskos uzskatus, taču neko vairāk no viņas mums neizdevās uzzināt. Nobeigumā jāsecina, ka šī pratināšana apstiprināja mūsu viedokli par misis VILKOKSU, kaut arī mēs joprojām neesam panākuši pilnīgu atzīšanos.

“Tātad viņi jau bija uzzinājuši par Sonju,” saka Niks.

“Un Leo,” piebilst Adamss. “MI5 rīcībā ir visai plašs materiālu klāsts par Leo.”

Džoanas acis pēkšņi iemirdzas, un viņa paceļ skatienu. Diena ir bijusi nogurdinoša. Viņa pagriežas pret Adamsu. “Vai varu tos redzēt?”

Viņa atbilde ir noraidoša. “Tie ir konfidencionāli dati. Kad lieta nonāks līdz tiesai, jums noteikti būs tiesības redzēt daļu no šiem materiāliem, taču šobrīd es nevaru jums tos dot.”

Džoana grib jautāt, kāpēc tā, taču vienlaikus arī saprot, ka strīdēties ir bezjēdzīgi. Adamss nerada tāda cilvēka iespaidu, kurš būtu gatavs iet uz kompromisiem. Un šo informāciju viņai patiesībā nemaz ari nevajag redzēt. Nekas no tā nevarētu viņu pārsteigt. Viņa jau tolaik zināja par Sonjas pratināšanu, lai gan ir savādi par to lasīt tik atsvešinātā manierē.

Par to viņai pastāstīja Leo. Džoana atceras, ka tolaik viņš dzīvoja Londonā, kur bija ieguvis zinātniskā līdzstrādnieka vietu Karaļa koledžā, un tas ļāva viņam turpināt Padomju Savienības plānveida ekonomikas pētīšanu, vienlaikus vadot līdzīgi noskaņotu doktorantūras studentu grupu. Leo pats to sauca par talantu meklēšanu. Džoana viņam bija iedevusi dzīvokļa atslēgas, un Leo pēc vēlēšanās varēja palikt gan savā universitātes dzīvokli, gan ari brīvi nākt pie viņas un iet prom. Viņš bija pasācis ierasties pie Džoanas bez iepriekšēja brīdinājuma, kad vien varēja atbrīvoties no akadēmiskajiem pienākumiem, lai pavadītu ilgāku laiku kopā ar viņu.

Uz Kembridžu Leo bija devies vakarā pēc MI5 ierašanās pie Sonjas, uzzinājis šos jaunumus no Džeimija. Džoana atceras, kā svīda viņa plaukstas, kad Leo saņēma viņas rokas un sacīja, ka nekad, nekādos apstākļos nedrīkst nevienam pieminēt viņa vārdu: ne Sonjai, ne savai mātei, vispār nevienam. Lai Džoanas pašas labā neviens nevarētu izsekot viņu savstarpējām attiecībām.

“Es zinu. Mēs par to esam runājuši jau desmitiem reižu. Par tevi neesmu teikusi pilnīgi nevienam.” Džoanai bija jāatturas no kārdinājuma skaļi pateikt, cik grūti viņai nācās līdz ar visu pārējo glabāt arī Leo noslēpumu, taču viņa saprata, ka tas neko nedotu. Turklāt tobrīd situācija šķita gana slikta arī bez Džoanas iejaukšanās. “Bet tu pats taču teici, ka pastāstīsi Sonjai par mums.”

Leo savieba seju. “Es mēģināju.”

“Un?”

“Sonja sacīja, ka mums nevajadzētu tikties. Viņasprāt, tas pārāk kompromitē tevi kā informācijas avotu.” Viņš pieklusa. “Un varbūt viņai ir taisnība.”

“Nē, Leo.” Džoana pakratīja galvu, lūpām pēkšņi nodrebot no domas vien, ka viņa varētu vairs neredzēt Leo. Ar viņu Džoana vismaz varēja atslābt, nebaidīties sevi nodot. “Lūdzu! Es nevarēšu to izturēt. Esmu pārgurusi. Es pat nezināju, ka ir iespējams tā nogurt. Bez tevis es nevarēšu turpināt.” “Protams, tu varēsi, Džo-džo. Ja vajadzēs.”

“Nē,” viņa nočukstēja. “Lūdzu, neaizej!”

Tad Leo panācās uz priekšu un apkampa viņu. Džoana atceras, ka viņa tvēriens bija ciešs, mazliet pat pārāk ciešs. “Neuztraucies. Mēs turpināsim tieši tāpat kā līdz šim. Pagaidām mums nevajag neko Sonjai teikt, ja vien uzmanīsimies paši. Tev vienkārši ir jāzina, ka notiek novērošana.”

“Kurš īsti tiek novērots?”

Viņa sajuta, kā paātrinās Leo pulss. “Es.”

“Tu? Viņi novēro arī tevi? Bet tu taču teici...”

“Zinu jau zinu. Es nedomāju, ka viņi to darīs.” Leo mazliet sakustējās, mazinādams satvēriena spēku. “Bet viņi Sonjai jautāja par mani. Neko konkrētu viņi vēl nav atraduši, jo tādā gadījumā... nu, tādā gadījumā viņi jau būtu mani arestējuši. Mums vienkārši nāksies pagaidīt, līdz visa šī Kīrla lieta tiks aizmirsta. Mums jābūt pacietīgiem.”

“Ko tad, ja viņi ir izsekojuši tevi līdz šejienei?”

“Tas nav noticis.”

“Kā tu vari būt tik drošs?”

“Es pārbaudīju.”

“Bet...”

“Džo-džo, klausies, ko es tev saku. Tu vari man uzticēties. Mēs abi te esam vienlīdz iesaistīti.”

Džoana piespieda seju pie viņa krūtīm tik stipri, ka nākamie vārdi noskanēja apslāpēti. “Vai ar Sonju tu vēl satiksies?” "Protams. Mūsu attiecības viņiem ir zināmas, tāpēc nav nekādas jēgas tās slēpt.”

Ko gan viņa varēja uz to atbildēt? Tā bija taisnība. Leo un Sonjas attiecības bija ģimeniskas, sen nostiprinātas. Nesagraujamas, Džoana nodomāja un tad pati sev pārmeta par tādu zemiskumu.

Džoana atceras, cik smagas šķita uz viņas pleciem uzliktās Leo rokas, cik lūdzoši skanēja pašas balss, nočukstot: “Turi mani!” Cik akla viņa tad bija. Cik akli bija viņi abi! Baidījās no nepareizajiem draudiem.

Džoana aptver, ka Adamss kaut ko viņai saka. Viņš lūkojas uz Džoanu, it kā gaidītu viņas atbildi. Visi skatās uz Džoanu. Viņas galva kaist. “Vai šodien esam beiguši?” viņa jautā.

“Tikai atpūšamies.” Adamss pastiepj roku un izslēdz kameru. “Pēc trīsdesmit minūtēm atsāksim.”

“Bet ir jau vēls,” Džoana protestē. Viņas rīkle ir izkaltusi. “Esmu nogurusi.”

Hārta pasniedzas uz priekšu un līdzcietīgi uzliek roku uz krēsla roku balsta. “Diemžēl beigt vēl nedrīkstam.” Viņa paskatās uz Adamsu. "Līdz piektdienai ir daudz jāpaveic.”

Adamss pieceļas kājās. “Tieši tā. Aiziešu paņemt kebabu. Vai kādam kaut ko atnest?”

Niks atteikdamies pakrata galvu, tad tomēr parausta plecus. “Jā, labi, paldies.” Viņš pieklust, pārāk aizdomājies, lai pievērstos ēdienam. “Varat atnest to pašu, ko ņemsiet jūs.”

“Vēl kādam?”

Harta papurina galvu. Viņai līdzi ir salāti, ko pati pagatavojusi, un tagad virtuvē viņa tos ari apēd, atstājot Džoanu atpūtas krēslā un Niķu pie loga. Viņš ir pievērsis skatienu aukstajai, krēslainajai ielai. Dzīvojamās istabas durvis ir atvērtas; lai arī Džoana zina, ka Hārta varētu noklausīties viņu sarunu, ja gribētu, šobrīd nešķiet, ka viņai tas īpaši rūpētu. Un kāpēc lai tā būtu? Viņi ir ieguvuši meklēto atzīšanos, un Džoana ar savu elektronisko aproci vienalga nevarēs nekur aiziet. Viņa grib tikai parunāt ar Niķu, likt viņam saprast. Šī, šķiet, ir viņas vienīgā iespēja, bet Džoana skatās uz viņa muguras izliekumu un redz, ka dēls nav noskumis. Viņš dusmojas.

Viņa raugās uz grīdu. “Piedod, Nik!”

Klusums. “Ko lai es tev piedodu? To, ko tu izdarīji? Vai to, ka tevi atrada?”

Džoana savelk seju sāpīgā grimasē. “Šo visu,” viņa saka un izdara plašu mājienu ar roku, lai parādītu, ka atvainojas par dēla dārgā laika atņemšanu, par MI5 darbinieku nicinošajiem skatieniem, kurus tie vērš arī pret Niķu, par savas iepriekšējās dzīves noklusēšanu, par tagad gaidāmo tiesu, par to, ka bijusi slikta māte. “Par visu.”

Niks pakrata galvu. “Ar atvainošanos te diemžēl nepietiks.”

Džoana atver muti, tad atkal aizver. Viņa pazīst šo balsi. Tā ir Niķa darba balss, manam-godājamajam-draugam-noteikti-nav-taisnlba balss. Pret Džoanu tā nebija vērsta jau gadiem ilgi, bet tagad tā viņai atgādina Niķa pusaudža gadus, kad viņš sāka saukt māti vārdā, atsakoties teikt “mamma” jo negribēja izlikties, ka Džoana ir viņa īstā mamma. Viņš sacīja, ka ir gatavs tēlot viņas māsasdēlu, ja Džoana tā vēlas, taču melos nedzīvos. Tā bija pirmā reize, kad Džoana izdzirdēja šo pieskaņu dēla balsī, ja tas nebūtu bijis tik sāpīgi, Džoana šo pusaudziski dramatisko nopietnību varbūt pat būtu uztvērusi ar smaidu, taču tolaik tajā nebija nekā smieklīga. Šis posms ilga gandrīz pusgadu, un viņa joprojām atceras dēla vārdu radītās sāpes, to šausmīgo,

metālisko dūrienu un arī to, kā bija mēģinājusi neizrādīt, cik ļoti tas sāpēja, jo negribēja, lai Niks izjustu atbildību par viņas sajūtām. Vīrs gan bija gribējis norāt Niķu - par neiecietību, kā viņš pats to sauca, - bet Džoana neļāva. Viņa zināja, ka Niks drīz vien neizbēgami nogurs no dusmošanās, un tā vai citādi, viņa sev teica, mātei nākas daudz ko paciest. Jāpriecājas, ka man tas tik ļoti rūp, viņa mēģināja sevi pārliecināt, viena pati sēdēdama savās mājās Sidnejas piepilsētā, pagalma vārtiņiem paliekot vaļā pēc Niķa aiziešanas. Jāpriecājas, ka es viņu tā mīlu.

Iestājas īss klusuma brīdis. “Nik!” Džoana brīdi vilcinās. “Es tev gribēju kaut ko pajautāt.”

“Ko?”

“Vai tu... tu varēsi mani aizstāvēt? Kad šī lieta nonāks tiesā.”

Klusums.

“Es atzīšu savu vainu. Neprasīšu, lai tu melotu manā labā.”

Niks strauji izpūš gaisu. “Protams, es nemelošu! Tad mani izmestu no darba un cietumā tiktu mēs abi.” Viņš pieklust. “Laikam jau tava vienīgā iespēja ir atklāt kādus vainu mīkstinošus apstākļus, bet...”

“Tieši tā,” Džoana viņu pārtrauc. “Man vajag kādu, kurš mani saprastu.”

“Kāpēc tev šķiet, ka es saprotu? Es nesaprotu. Es vienkārši tevi nesaprotu.”

“Tu būtu sapratis, Nik, ja būtu bijis manā vietā. Tu kļuvi par advokātu, jo gribēji cīnīties par taisnību. Tas ir viens un tas pats.”

Viņa acis ieplešas. "Nē, nav gan. Nespēju noticēt, ka tu vari kaut domāt...”

“Nē, es gribēju teikt, ka tu kļuvi par advokātu, jo tev nebija vienalga. Tu domāji, ka tā varēsi kaut ko izmainīt.” Pauze. Viņa zina, ka dēls klausās. “Man bija tāpat. Pasaule tolaik bija citāda. Daudzi domāja tāpat kā es.”

Viņš paceļ rokas, kā lūdzot vārdu, tad atkal tās nolaiž. “Bet ar to vien nepietiek! Tu vari atbalstīt kādu augstāku mērķi, neizpaužot savas valsts lielāko noslēpumu.”

.

“Man bija unikāla iespēja izmainīt stāvokli, padarīt pasauli taisnīgāku. Es domāju, ka tā rīkoties ir pareizi.”

“Ai, cik cēli no tavas puses!” Viņš pakrata galvu. “Tikai nesaki, ka tu ne bridi neapzinājies, ko patiesībā dari. Kāpēc tu iedomājies, ka tev ir tiesības tā darīt? Ka tieši tavā ziņā ir visu nokārtot, padarīt pasauli jauku un vienlīdzīgu? Tā nav kriketa spēle, kurā tu varētu vienkārši pateikt, lai cilvēki spēlē godīgi.”

Džoana jūt, kā kaklā paceļas smacējošs kamols. “Nik, lūdzu!” “Bet tieši to es arī nesaprotu. No kurienes tevī bija tāda milzīga, neaptverama augstprātība, ka jāizlemj ir tev? Cik neprātīgai gan jābūt, lai noticētu, ka tieši tu vari tikt galā ar pasaules problēmām un tās ir jāatrisina tieši tev tīkamajā veidā?”

“Es vienkārši mēģināju darīt, ko varēju.”

“Nosūtot slepenu informāciju asiņainam diktatoram?” “Tolaik mēs to nezinājām.”

“Mēs? Kas ir mēs? Tavi biedri? Kā tu vispār vari teikt to vārdu bez nosarkšanas? Tev kauna nemaz nav? Vai esi lasījusi ziņas pēdējos sešdesmit gadus?”

“Protams, esmu. Es runāju tikai par sevi un Leo, un Sonju. Par mums visiem. Vai mēs varējām paredzēt, kā viss beigsies? Bijām pārliecināti, ka darām labu.”

Niks nopūšas. “Pat tagad tu neredzi, kādi viņi bija patiesībā. Viņi tevi tikai izmantoja.”

“Nē. Leo mani mīlēja. Es zinu, ka tā bija, pat ja viņš to neteica. Un Sonja bija mana tuvākā, labākā draudzene.”

“PfFrr,” Niks nošņācās.

“Tu man palīdzēsi?”

Atkal klusums.

Džoanas acis ir sanesušās asaras, un nu tās plūst pāri vaigiem. "Man ir ļoti, ļoti bail, Nik. Es negribu iet cietumā. Es negribu nomirt cietumā.”

Niks neskatās uz māti, bet Džoana zina, ka ari viņš raud. Niks izņem no kabatas mutautiņu un piespiež to acu kaktiņiem, tad pieliek galvu aukstajai loga rūtij. “Es nezinu,” viņš saka, un iestājas ilgs klusuma bridis, pirms viņš ierunājas atkal, izvēloties vārdus tik rūpīgi, ka Džoana nepārprotami sajūt to izskaitļoto dzēlienu. “Es nezinu, vai varēšu, Džoana.”

TREŠDIENA, plkst. 18.43

Par Leo GAĻIČU

Iepriekš minētās personas pārvietošanās pēdējās divās dienās ir bijusi šāda:

svētdien, 1947. gada 25. maijā:

GAĻIČS no mājām izgāja plkst. 10.55, iegādājās vienu laikrakstu un devās pastaigāties pa Kember-velas parku. Viņš iekāpa autobusā uz Kensingtonas Haistrltu, kur nospodrināja kurpes un 11.55 devās uz Ballerina, un izdzēra kanniņu tējas. No kafejnīcas viņš izgāja pusotru stundu vēlāk, plkst. 13.30, lai dotos pastaigā pa Kensingtonas dārziem un Haidparku. Uz Kromvelroudas un Eksibišenroudas ielu stūra viņš satika dāmu, kura atbilst viņa māsīcas Sonjas VIL-KOKSAS aprakstam, tad kopā ar viņu devās uz Serpen-tainas Mākslas galeriju.

Iepriekš minētās dāmas apraksts ir šāds: vecums ap divdesmit astoņiem gadiem, augums 1,68 metri, kastaņbrūni mati (šķiet krāsoti), visai meitenīga seja ar sarkani krāsotām lūpām, mugurā tumšsarkana kleita, galvā berete, kājās melnas kurpes ar augstu papēdi. Viņai līdzi bija melna ādas rokassomiņa; šķita, ka viņa ir grūtniece.

Pīkst. 17.10 GAĻIČS iepriekš minētās dāmas pavadībā ar metro devās uz Kingskrosas staciju. Starp viņiem norisinājās strīds, pēc kura dāma sāka raudāt un GAĻIČS visai negribīgi viņu mierināja. Mūsu darbinieki neatradās pietiekami tuvu, lai dzirdētu strīda iemeslu, taču bija nojaušams, ka viņš uzskata - dāma rīkojas nesaprātīgi un negrasās sekot viņa ieteikumiem. Kad viņa beidzot tika pierunāta iekāpt vilcienā uz Īli, viņa noskūpstīja GAĻIČU uz lūpām šķietami romantiskā manierē. Lai gan viņš tam nepretojās, mums izskatījās, ka šāda tuvības izpausme viņam liek justies nekomfortabli.

Pīkst. 18.40 GAĻIČS vienatnē devās pa Faringdon-roudu uz viesnīcu Bear Hotel, kur vakariņoja viens pats. Pēc četrdesmit minūtēm viņš ar autobusu aizbrauca līdz pieturai Marble Arch. Tur viņš iegāja kinoteātra Odeon foajē un, pamanījis, ka ir sācies pēdējais Cēzara un Kleopatras seanss, bet tajā vēl palikušas brīvas vietas, nopirka biļeti, un līdz pat vēlai stundai bija redzams pustukšās zāles aizmugurē. Kad filma bija beigusies, GAĻIČS ar metro aizbrauca līdz pieturai Elephant and Castle, bet tad ar autobusu devās līdz Kembervelai.

Visas dienas garumā GAĻIČS veltīja lielu uzmanību, lai atklātu iespējamo izsekošanu. Iedams viņš bieži lūkojās pāri plecam un, izvēlējies braukt ar autobusu, ilgu laiku tajā nekāpa, bet ielēcis kādu bridi palika stāvam uz platformas, lai pārliecinātos, ka neviens no braucējiem nav viņam pazīstams. Pieļaujam iespēju, ka šādi viņš patiešām pamanīja vienu no mūsu darbiniekiem.

“Klausies uzmanīgi. Karaliskajā Albertholā sestdien pēcpusdienā būs koncerts. Tavas biļetes gaida kasē. Pārējie tās paņems paši, tāpēc tev ir jāaiziet tikai pēc savas, un mēs satiksimies tur.”

“Pārējie?”

"Jā.” Viņš uz brīdi apklust. “Es viņai pateicu, Džo-džo. Es to izdarīju.”

Džoana plati, priecīgi pasmaida. Beidzot! Bija jau arī pēdējais laiks! Viņai taču ir divdesmit astoņi gadi, Dieva dēļ. Viņai nevajadzētu slapstīties apkārt ar slepenu draudziņu.

“Sonja nepriecājās,” saka Leo, “bet es pateicu, ka viņai nāksies to pieņemt.”

Džoana gribētu teikt ļoti daudz, taču nosaka tikai: “Ā,” -mēģinot padarīt balsi gaišu un vieglu, jo Leo ir brīdinājis, ka viņu sarunas tiek noklausītas. “Brīnišķīga ziņa.”

“Šoreiz mēs būsim četratā. Tavu biļeti es rezervēju ar vārdu, par kuru vienojāmies, tāpēc neaizmirsti to. Brauc no rīta, kad vilcieni ir pilni.”

Kā viņa gribētu parunāt ar Leo kārtīgi, atklāti, bez visiem šiem šifriem un instrukcijām. Viņa joprojām smaida, cerēdama vārdos nepateikto atklāt ar balss toni. “Nevaru vien sagaidīt, kad atkal tevi redzēšu,” viņa nočukst.

Leo neveikli noklepojas. “Es tevi arī,” viņš nosaka, tad: “Džo-džo?”

“Jā?”

“Uzmanies."

Un viņš pabeidz sarunu. Džoana noliek klausuli un brīdi uzgaida. Viņai nepatīk, ka Leo tā rīkojas. Tas viņu satrauc. Viņa priecājas, ka Leo ir pastāstījis Sonjai, bet viņa arī zina, ka šonakt nespēs aizmigt. Džoana saprot - prātīgāk, protams, tagad būtu nesatikties ar Leo, bet gan nogaidīt, lai pārliecinātos, ka Leo netiek turēts aizdomās un viņa netiks kompromitēta, parādoties sabiedrībā ar viņu, tomēr Džoanai viņš ir jāredz. Viņai ir nepieciešams Leo atbalsts, lai turpinātu savu darbu. Viņai jāiztur. Tā diena ir gandrīz klāt.

Kā nolikts, sestdien viņa ar vilcienu aizbrauc uz Londonu, ierodas tur pusdienlaikā reizē ar atpūtniekiem un strādniekiem. Kingskrosa ir steidzīgu cilvēku pārpilna, viņi skraida šurpu turpu, cīkstas ar elkoņiem un visādi citādi rada haosu. Džoana apzinīgi kāpj lejā uz metrostaciju, saprazdama, ka Leo gribētu, lai viņa paslēpjas šajā cilvēku masā un kļūst mazāk pamanāma.

Kad Džoana nonāk līdz biļešu kasei, pie tās rindā jau stāv vairāki cilvēki. Viņa piesakās kā Džina Pārksa, kā iepriekš bija sarunājusi ar Leo. Paņēmusi savu biļeti, Džoana aiziet līdz piena bāram Dienvidkensingtonā un pasūta šķiņķmaiziti un glāzi piena pusdienām, tad apsēžas pie galda istabas stūri ar seju pret durvīm un pārējiem klientiem un noskatās uz viņiem, apskauzdama, cik viegli viņi var nākt un iet. Cilvēki ir tikpat bezrūpīgi, kā iepriekš laikam bija ari viņa, kaut tagad to ir gandrīz neiespējami iztēloties. Cik brīnišķīgi būtu atkal tā sajusties.

Uz bridi Džoana iedomājas, kā būtu doties uz koncertu ar Maksu, nevis Leo un Sonju. Iespējams, viņi sarunātu vispirms satikties šeit, lai kaut ko uzkostu, un viņš ierastos laikā, smaidīgs un nesarežģīts, un gatavs zīmēt centrbēdzes veļas mazgājamo mašīnu uzbūves shēmas uz papīra salvetēm, lai liktu viņai smieties. Pēkšņi Džoana sajūt, kā uz pleciem nolaižas gurdums no domas vien, ka tagad tas vairs nebūs iespējams.

Bet tas taču nekad nav bijis iespējams, vai ne? Turklāt viņa ir ar Leo. Viņu attiecības vairs netiek turētas noslēpumā. Viņas gaidīto vārdu neteikšana vēl nenozīmē, ka Leo jūtas ir mazāk spēcīgas, Džoana sev saka. Nav godīgi tā salīdzināt. Ir skaidrs, ka tas neko nedod.

Viņa pieceļas kājās un aiziet līdz kasei samaksāt. Neviens uz viņu neatskatās. Neviens neseko. Viņa atver durvis un iziet pavasara saulītē, atgriežas Albertholā ar nelielu novēlošanos, tieši tā, kā viņi bija norunājuši. Foajē ir cilvēku pilns. Eleganti tērpušies vīrieši cepurēs un uzvalkos un sievietes garās kleitās un augstpapēžu kurpēs. Viņa saprot, kāpēc Leo izlēma satikties šeit, tumšā un dzīvīgā vietā ar daudziem savstarpēji saistītiem gaiteņiem un kāpnēm. Džoana parāda vietu ierādītājam savu biļeti, kurš paspīdina lukturīti uz viņai atvēlēto sēdekli, un Džoana dodas pie tā pāri somām un kājām.

"Atvainojos,” viņa čukst. "Piedodiet. Ļoti atvainojos.”

Viņas vieta ir rindas vidū, partera beigu galā. Viņa izņem binokli un noliek uz ceļiem. Gaisma nodziest, un skatītāji pieklust, bet orķestra bedrē mūziķi sāk uzskaņot instrumentus. Kur viņi palikuši? - Džoana domā. Cik ilgi viņi domā kavēties? Viņa iekārtojas savā vietā, vienatnē juzdamās neveikli, tomēr mēģina izlikties bezrūpīga. Kad diriģents paceļ roku, lai pieklusinātu orķestra skaņošanos, Džoana redz, ka uz viņas rindu dodas trīs cilvēki, kas ienākuši zālē pa durvīm pretējā pusē.

Leo, Džeimijs un Sonja. Džoana atpazīst siluetus. Viņa pasmaida, sajuzdama pēkšņu prieku par gaidāmo vakaru, vienkārši par būšanu kopā, it kā nekādu sarežģījumu nemaz nebūtu bijis. Varbūt šovakar viņi varēs izlikties par parastiem cilvēkiem.

Kad orķestra diriģents lūdz klusumu, visi trīs vēlie nācēji vēl tikai kārtojas krēslos. Leo nedzirdami apsēžas blakus Džoanai, un viņu apvij pazīstamais aromāts. Džeimijs aizliecas viņam pāri, lai viegli pamātu, bet Sonja nosūta Džoanai pārspīlētu gaisa skūpstu un atpogā savu mēteli.

Džoana jūt, kā pēkšņi saspringst viņas ķermenis. Sonjas vēders zem mēteļa ir piebriedis stingrs un apaļš, mazliet izspiežas no viņas kaulainā auguma. Tas nav milzīgs, taču draudzene nepārprotami ir vismaz sestajā grūtniecības mēnesī. Džoanai nākas pielikt roku mutei priekšā, lai neviens nedzirdētu, kā viņai aizraujas elpa. Prātā ielaužas doma par to šausmīgo istabiņu Kembridžā. Viņa atceras sievietes matus un Sonjas plaukstu, kura pārāk cieši bija satvērusi viņas roku, un spilgti sarkanās asinis, kas plūda no viņas ķermeņa. Džoana izmet šīs atmiņas no prāta. Par to nedrīkst domāt. Viņai jāpriecājas par draudzeni. Viņai jāizstiepj roka un jāapsveic Sonja, un tad vēl jānoskūpsta Džeimija smaidošā seja. “Ai, Sonja,” viņa čukst, “cik brīnišķīgi!” Līdz pat šim brīdim viņa nav aptvērusi, cik sāpīgas patiesībā ir šis atmiņas. Tās burtiski viņu smacē.

"Ššš,” pagriezusies nošņāc sieviete viņiem priekšā. “Tūlīt sāksies.”

Sonja uzjautrināta paceļ uzacis, un viņām nākas ieslīgt savos sēdekļos, uz laiku apklustot, turklāt aiz Leo un Džeimija Džo-ana nevar draudzeni saskatīt. Džoana nebūtu domājusi, ka viņa kādreiz tā priecāsies par publisku kušināšanu. Viņa zina, ka būtu izplūdusi asarās, ja šis bridis iestieptos vēl mazliet garāks, un Džoana negrib viņu sarūgtināt. Ne jau Sonju, viņas tuvāko draudzeni. Ne jau Leo klātbūtnē.

Diriģents klausītājus iepazīstina ar pirmo skaņdarbu, un, kamēr viņš runā, Leo pieliecas pie Džoanas un tumsā satver viņas roku. Tā, pilnīgi nekustīgi, viņi nosēž visu koncerta pirmo daļu. Džoana aizver acis un ļauj mūzikas mieram šalkt sev pāri, tās vilnim pieņemoties spēkā un ceļoties aizvien augstāk, bet nekad nesaplīstot un nekļūstot nepatīkamam. Viņa jūtas kā slima vai apreibusi. Burvestību pārtrauc aplausi, kas liek viņai samirkšķināt acis.

Viņas ausij pieskaras Leo lūpas. “Kā jūties, Džo-džo?” Džoana piespiež sevi pasmaidīt. “Priecājos tevi redzēt.” Leo acumirklīgi pasmaida un paliecas uz priekšu, un uz bridi Džoanai šķiet, ka viņš atbildē nočukstēs kādu mīļu vārdu, tomēr viņš tā nedara. Viņam ir sakāms kas cits. “Man ir jaunumi.” “Sonja ir gaidībās,” Džoana nočukst, gribēdama pēc iespējas ātrāk tikt tam pāri. “Es neesmu akla.”

Leo sarauc pieri. “Ā, tas. Vai tad tu nezināji?”

“Protams, ne. Neesmu viņu redzējusi mēnešiem ilgi, un tu man neko neteici.”

“Nē, laikam jau ne. Bet ne par to es gribēju runāt.” Viņš pieklust. “Mani atkal ir ielūguši uz Maskavu.”

“Uz Maskavu? Pa telefonu tu man neko tādu neteici.”

“Es pats uzzināju tikai šodien.” Viņš pasmaida. “Sonja man nupat pateica.”

Viņš acīmredzami priecājas par šo jaunumu, taču Džoana sajūt pēkšņu baiļu pieskārienu. "Tevi grib redzēt Komunistiskā partija?” viņa nočukst.

Leo pamāj. “Protams. Viņi mani ielūdza.”

“Kāpēc tad viņi neielūdza tevi tieši, bet nosūtīja ziņu caur Sonju?”

Viņš tikai parausta plecus. "Šādi sanāk ātrāk. Viņi grib, lai es nākamnedēļ ziņotu par savu pētījumu Maskavā notiekošajā konferencē. Nebija laika nosūtīt ielūgumu pa pastu.” Runājot viņš plati pasmaida, bet Džoana jūt, kā viņai uz rokām un skausta saceļas matiņi.

“Bet, ja viņi būtu... neapmierināti ar tevi, viņi taču Sonjai par to neteiktu, vai ne? Viņi zina, ka tevi tad brīdinātu. Viņi vienkārši pateiktu Sonjai to pašu, ko tagad.”

Leo ir nelokāms. “Sonja teica, ka tas skanējis pārliecinoši. Viņus ļoti interesējot mans pētījums. Viņi pat esot teikuši, ka es par savu darbu varētu saņemt medaļu.” Diriģents pagriežas pret zāli un paceļ rokas. “Un tu pati zini, kā tas sadusmotu Sonju. Tādu ziņu viņa nekādā gadījumā man nenodotu, ja vien tas nebūtu pilnīgi nepieciešams.”

Džoana novēršas. Zālei tiek lūgts ievērot klusumu otrajam skaņdarbam. Ļoti jauns korists pieceļas no savas vietas korī un iznāk priekšā. Viņam ir varbūt vienpadsmit vai divpadsmit gadu, un viņa acīs ir bailes. Skatītāji gaidpilni pieklust. Viņš sāk dziedāt viens pats, bez pavadījuma, augstā un dzidrā balsī. Albertholas klusumu cita pēc citas šķeļ nevainojami noturētas augstās notis, kas šķietami iespiežas ēkas plaisās kā ūdens sūklī, piepildot to ar bagātīgu, dziļu siltumu.

Džoana aizver acis, plaukstu atstājot ieslēgtu Leo rokā. Viņa saka sev, ka rīkojas muļķīgi, taču nespēj no prāta izmest domu, ka te kaut kas nav kārtībā. Džoana sajūt pēkšņu muskuļu savilk-šanos, iracionālu vēlmi piekļauties Leo, lūgt, lai viņš nebrauc, lai pasaka Sonjai, ka jūtas ļoti pateicīgs par piedāvājumu, taču ir pārāk aizņemts, lai dotos uz to Maskavas konferenci.

Zēna balss ceļas aizvien augstāk un augstāk, nospriegojas līdz krešendo, gandrīz saminstinās, gandrīz pārtrūkst, tomēr ne, izskan nevainojami pareizi, līdz diriģents paceļ zizli, prasot klusumu. Zālē nav ne skaņas.

Zēns ar platajām acīm un zeltaino ādu pasmaida, raudzīdamies spožajās skatuves gaismās, kamēr aplausi pieņemas spēkā un piepilda zāli, un Džoana zina, ka nekad vairs viņas mūžā nebūs šāda mirkļa, un, tagad nepasakot šos vārdus, viņa, iespējams, nekad tos nepateiks. Bet viņai tie ir jāpasaka. Džo-anai ir jāzina, kā tie skan. Viņa pieliecas pie Leo un kaut ko iečukst viņam ausī. Viņš pagriežas pret Džoanu, pasmaida un lēni noskūpsta viņu uz lūpām, un tajā īsajā brīdī viņai šķiet, ka sirds patiešām varētu pārplīst.

TREŠDIENA, plkst. 19.35

Pagājušas trīs nedēļas pēc koncerta. Džoana ar Sonju stāv pie jaunuzceltā rātsnama Kembridžas pilsētas centrā, un Sonja ir saņēmusi Džoanas rokas. Sonjas izspīlētais vēders liek abām stāvēt neveiklā attālumā vienai no otras, neļaujot pieliekties tik tuvu, lai Sonja varētu apskaut Džoanu, tāpēc viņai nākas raudzīties uz Sonjas seju, vērot viņas skatiena slīdēšanu lejup, projām, tad atpakaļ pie draudzenes.

“Nošauts? Kā tas var būt - nošauts?” Džoana nespēj to pieņemt. "Ar ieroci?”

Sonja noliec galvu. “Man žēl, Džo-džo. Viņš tika pasludināts par tautas ienaidnieku, un tad viņu nošāva.”

Nošāva? Džoana iztēlojas Leo, sabrukušu uz betona grīdas. Asinis izplūst uz grīdas viņam līdzās. Tad no Džoanas krūtīm izlaužas troksnis, kas nav gluži kliedziens vai šņuksts, bet gan asa, skaļa sāpju šalts. Viņa pieliek roku mutei priekšā, lai to apturētu, taču skaņa nav apvaldāma. Viss viņas ķermenis ir kā sadragāts.

Viņa nezina, vai vēlas dzirdēt, kā tieši tas notika, ko Sonja ir noskaidrojusi no savas kontaktpersonas Maskavā. Džoana negrib šo šausmīgo zināšanu slogu. Tiesa, pēc Leo aizbraukšanas viņa bieži naktīs gulēja nomodā un baidījās, ka ar viņu kaut kas varētu būt noticis, un domāja, cik gan savādi, ka no Leo nav pienākušas nekādas ziņas. Džoana rokas ir turējusi tik cieši saspiestas lūgšanā, ka pat āda uz pirkstu kauliņiem ir ieplīsusi vietās, kur bija iespiedušies nagi, taču viņa nav spējusi notikumus iztēloties. Līdz šim brīdim. Un nezina, vai maz varēs pārciest tādas sāpes.

Tomēr viņa uzklausa Sonjas stāstu. Viņa neļauj draudzenei aiziet, pirms tā nav visos sīkumos izstāstījusi par notikušo. Un vēlāk, kad viņa ir viena, Džoana atkal un atkal iztēlojas šo ainu. Tā uzpeld viņas apziņā, tiek tīta acu priekšā kā filma, kā ziņu materiāls, kurā Sonjas stāstītais ir sajaucies ar viņas pašas iedomām. Džoana iztēlojas, kā Leo ieradās Maskavā un pirmajā vakarā nokāpa lejā uz viesnīcas restorānu, kā to bija aprakstījusi Sonja. Viņa domās redz, kā Leo atgriezās savā istabā un atklāja, ka ārdurvis ir izlauztas un nokarājas eņģēs. Pāri ieejai nostiepta lente - nevis norobežojošā lente, bet gan pavisam vienkārša. Ienākot istabā, viņš droši vien redzēja virs gultas sasisto spuldzīti, no sienām noplēstās tapetes un uz dēļu grīdas izmētātās drēbes. Pat viņa gultā, iespējams, bija uzšķērsti matrači un spilveni. Tad viņš vēl būtu varējis doties projām, iedomājas Džoana. Būtu varējis pagriezties un bēgt, taču apmulsums bija stiprāks par bailēm, kuras viņš noteikti bija jutis. Leo laikam iedomājās, ka notikusi kāda kļūda. Patiesību viņš diezin vai saprata pat pēc tam, kad bija ieraudzījis divus vīriešus sēžam pie galdiņa blakus logam, dzeram sarkanvīnu no pudeles, kas atvesta no Londonas, un birdinām cigarešu pelnus uz galda.

“Pilsoni,” viens no vīriešiem tad varbūt noteica. “Lūdzu, savāciet savas mantas.”

"Es piederu pie partijas, biedri.” Džoana var iztēloties Leo atbildi. Viņš droši vien bija apmulsis, tomēr lepns, joprojām lojāls. “Kas te...?” viņš varbūt teica, tad aprāvās, pēkšņi atcerējies, ka konferencei būs nepieciešami pieraksti. Tad Leo atvēra atvilktni, kur bija tos noglabājis. Nekā. “Kur mani pieraksti? Un mana pase? Visi mani papīri?”

Vīrieši tad droši vien apmainījās ar skatieniem. “Diemžēl jums vairs nav tiesību uz šiem dokumentiem, pilsoni.”

"Kāpēc jūs mani saucat par pilsoni? Es esmu partijas biedrs. Man ir biedra karte. Esmu uzaicināts runāt par...” Un tikai tad viņš, iespējams, aprāvās, skatienam pēkšņā apjausmā pārlecot no viena vīrieša pie otra. Viņš atkāpās kādu soli atpakaļ. Džo-ana var iztēloties šo sajūtu, pēkšņo smagumu ķermeni, it kā tas grimtu ūdenī. Varbūt viņš apgriezās, lai bēgtu, - pat ja Leo neredzēja šaujamo, viņš droši vien sadzirdēja tā metālisko knakšķi un tad noteikti sajuta pistoles stobru, tam atsitoties pret viņa pakausi.

Viņa iztēlojas, kā Leo uzmodās ar smagām galvassāpēm nelielā betona telpā Lubjankas pagrabā. Kamera bija tumša, izņemot nelielu gaismas plankumu, kas iespraucās caur aizrestoto logu. Sajutis telpā valdošo smaku, viņš noteikti izvēmās samazgu spaini. Viņam mugurā joprojām bija tas pats uzvalks, taču tā apkakli nu klāja sakaltušas asinis. Viņš mēģināja sataustīt savu maku, bet atklāja, ka kabatas ir tukšas un palikusi tikai koncerta biļete. Džoana iztēlojas, kā viņš to izņēma un bridi nopētīja - vai Leo tad iedomājās arī par viņu? - pirms atlika atpakaļ žaketes krūšu kabatā, kur pēc vairākām dienām tā neskarta arī tika atrasta. Tad viņš piecēlās un sāka dauzīt pa durvīm, prasot ūdeni.

Bet neviens nenāca. Nekas nenotika. Kamerā valdošā smaka bija neizturama. Leo nezināja, vai ir rīts vai vakars un cik ilgi viņš tur jau atrodas. To nebija iespējams saprast šajā telpā bez saules gaismas, bez logiem, bez izslēdzamas un ieslēdzamas gaismas, bez ēdiena, bez vietas, kur nomazgāties. Viņa mute bija sausa, tā sāpēja, un viņam bija grūti norit siekalas.

Tad beidzot durvis tika atslēgtas un atrautas vaļā, un gaiteņa gaisma uz bridi Leo tā apžilbināja, ka viņš varēja saredzēt tikai pretī stāvošā sarga siluetu ar steku rokās. Leo tad piecēlās un ar roku aizsedza acis no gaismas. “Ir notikusi kļūda. Ja es varētu kādu satikt un paskaidrot...”

Bet nē. Tur vairs nekas nebija līdzams. Nu viņš bija iekļuvis sistēmas zobratos. Džoana iztēlojas, kā sargs klusēdams paņēma

Leo aiz rokas un bez ceremonijām izvilka no kameras pārlieku gaišajā gaiteni. Viņa locītavas droši vien sāpēja pie katra soļa un lūpās dzēla sausums. Viņš noteikti bija vājš un nomocīts, un tad Leo tika nogādāts līdz citai, līdzīgai telpai, taču tajā vismaz bija gaismas spuldze, un viņš tika iestumts šajā jaunajā kamerā.

Joprojām bez ūdens.

Sonja viņai teica, ka pratināšana ilgusi piecas dienas. Džo-anai ir sāpīgi domāt par viņam nodarīto. Viņa ir lasījusi par “īpašajiem līdzekļiem”, kas atļauti pratināšanā. Salauztajiem kauliem, izmežģījumiem, spožo gaismu un skaļajiem trokšņiem. Šausmām.

Pēc trim dienām kamerā ticis iemests vēl viens vīrietis, bet Sonja saka, ka šī cilvēka vārds viņai ir svešs. Kāds Leo līdzap-sūdzētais, kuru nošāva dažas dienas vēlāk.

Nošāva? - viņa atkal nodomā. Tāds tīrs, ass vārds.

Džoanai nav ne jausmas, kas varētu būt bijis šis otrs cilvēks, taču naktīs arī šis vīrietis nāk pie viņas sapņos. Džoana redz viņa seju, kas ir tiktāl sasista un izkropļota, ka viņu neatpazīst arī Leo.

“Tu zini, kas viņš ir?”

"Nē.” Pat viņa māte pēc nodarītā ar grūtībām būtu atpazinusi savu dēlu. “Nekad viņu neesmu redzējis.”

“Tu melo!” Pa Leo kreiso roku trāpīja koka nūja, izsaucot pēkšņas asas sāpes elkonī un trulu nelabumu vēderā.

“Es viņu nepazīstu,” Leo atkārtoja.

“Vai esi gatavs apzvērēt, ka nekad iepriekš neesi viņu saticis? Ka jūs nekad neesat...”

Džoanas iztēlē Leo nedzird šī teikuma beigas. Tā notiek katrreiz, kad viņa to iztēlojas, galvā bezcerīgi urbjoties Sonjas vārdiem. Viņa iedomājas, kā tieši Leo skatījās uz vīrieti, un viņa izteiksmē ir kas tāds, kas Džoanai apliecina, ka viņš šo cilvēku ir pazinis, kaut gan Džoanai pašai viņš bija svešs, ka Leo atcerējās vīrieša acu īpatno krāsu, viņa galvas formu. Nedaudzās vēl atpazīstamās pazīmes tā piepampušajā sejā. Nākamais sitiens droši vien trāpīja pa Leo labo roku. Tad pa muguru, ribām un sāniem. Viņš sajuta pulsa palēnināšanos, jo sirds pēkšņi nespēja vai negribēja sisties tik spēcīgi kā iepriekš.

Nākamajā rītā Leo izvilka ārā un nošāva ar lodi pakausī.

Džoana nespēj parunāt. Sirds plīst vai pušu. “Bet kāpēc?” viņa čukst.

Sonja pašūpo galvu. “Kas zina? Viņš diezgan asi kritizēja režīmu. Man reizēm ienāca prātā, ka viņa pētījumi apdraud visas sistēmas pamatus.”

Džoana platām acīm skatās uz viņu. “Tu taču tam netici, vai ne? Viņš nedarīja neko sliktu. Tu to zini. Sava pētījuma rezultātus viņš publicēja tikai tāpēc, lai nepieļautu, ka valsti izceļas bads kara laikā.”

Džoanas balss pieņemas spēkā, un viņa jūt, ka Sonja uzliek rokas viņai uz pleciem, mēģina nomierināt un apklusināt. “Ššš, Džo-džo, šeit ne. Tevi var sadzirdēt.”

Bet viņa nespēj klusēt. “Viņš nebija nodevējs! Tu to zini. Tā bija visa viņa dzīve. Leo tikai gribēja panākt, lai sistēma darbojas.”

Sonja pieliek pirkstu pie lūpām. “Es arī tā domāju,” viņa nočukst klusā un mierinošā balsi; pārāk mierīgi, Džoana vēlāk domās. “Bet ir tā, kā es tev reiz teicu. Netici nevienam!”

Niks skatās uz viņu ar neticību. “Tā ir taisnība? Viņi tiešām nogalināja Leo?”

Džoana lēnām pamāj. Viņas acis nu jau ir sausas, taču atmiņas liek sāpēm izplesties un piepildīt visu ķermeni. Viņa piespiež sevi domāt par kaut ko nomierinošu un parastu - gaišzilās debesis lidojošu mākoni, piemēram -, kas apvaldītu trīsošo sirdi.

“Neticami.” Niks palūkojas uz Džoanu, un uz īsu mirkli viņa dēla sejā pamana līdzjūtības dzirkstelīti, kas nedaudz mīkstina viņa dusmas. “Bet kāpēc?”

“Jums vajadzētu zināt,” viņu pārtrauc Hārta, “ka Staļins pavēlēja nogalināt miljoniem cilvēku. Nedomāju, ka viņš bija ļoti sīkumains." Viņa izņem no mapes nelielu papīra lapu un piespiež to pie krūtīm. “Taču šajā gadījumā vienā no mūsu pārbēdzēja izvestajiem dokumentiem bija iekļauts ari VDK ziņojums par Leo pratināšanas lietu. Jūs vēlaties to redzēt?”

Niks paliecas uz priekšu. “Jā.”

Džoana neatbild. Tas viss notika tik sen. Jaunas ziņas neko nevar mainīt. Tās nevar atgriezt viņu atpakaļ. Tās nevar padarīt Leo nāvi mazāk šausmīgu. Un nevar likt Nikam viņai piedot.

"Ja vēlaties, nolasīšu to skaļi,” saka Hārta. “Ziņojums ir īss.”

Džoana nepiekrīt. “Nedomāju...”

Šķiet, Niks nemana mātes iebildumus. “Jā, lasiet.”

Hārta uzmet skatienu Džoanai, kura tagad vairs neprotestē. “Labi,” viņa nosaka. "Pilsonis Leo Gaļičs šodien tika atzits par vainīgu mēģinājumos graut padomju impēriju ar dezinformācijas kampaņu saistībā ar padomju lauksaimniecības politiku un savu darbu Kanādas valdības labā Lielā Tēvijas kara laikā’.’ Viņa bridi klusē, tad turpina. "Viņa saistība ar pilsoni Grigoriju Fjodoroviču...”

Te Džoana klusi iesmilkstas. Hārta palūkojas uz Niķu, tad atkal uz Džoanu, kura sēž savā vietā, pielikusi mutei priekšā roku.

Hārta nolaiž skatienu un atsāk lasīt jau skaļākā balsi. “ Viņa saistība ar pilsoni Grigoriju Fjodoroviču tika kategoriski noliegta, taču no aģentes Zīds saņemtie pierādījumi ir neapšaubāmi, un šī iemesla dēļ mēs skaidri zinām, ka pilsonis Gaļičs ir ne vien nodevējs, bet arī melis. Viņam tiek piespriesta tūlītēja nāve nošaujot’.’

Džoana atver muti, tad atkal to aizver. Ir kāds jautājums, kuru viņa izmisīgi vēlas uzdot, taču balss viņai neklausa. Tā lūst un čērkst, kad vien viņa mēģina ierunāties.

“Kas par lietu? Ko jūs gribat pateikt?” jautā Hārta.

Niks paņem no Hārtas lapiņu.

"Kas bija aģente Zīds?” Džoana nočukst un pamana, ka runājot vārdi nesaprotamā veidā apvienojas. Viņa mēģina paliekties uz priekšu, lai ļautu nelabuma vilnim pāriet, taču atklāj, ka nespēj ķermeni ne pakustināt. Kaut gan nē, vienu pusi viņa var kustināt, bet viss pārējais šķiet atslābis, it kā tur nebūtu kaulu. Ķermenis ir kā sastindzis, iestrēdzis laikā.

Viņa dzird Hārtas balsi, bet patiesībā atbilde no malas viņai nav vajadzīga. Par Grigoriju Fjodoroviču zināja vēl tikai Sonja. Tātad tieši Sonja pastāstīja padomju varai, ka Leo bija ticies ar šo vīrieti. Bet kāpēc?

Viņa iztēlojas, kā Leo noliedza savu pazīšanos ar viņu, lai ari tas vienalga nebūtu viņu glābis. Leo vienmēr bija tik stoisks, tik drosmīgs. Revolūcija pāri visam! Varbūt viņš joprojām bija pārliecināts, ka tā ir kāda drausmīga kļūda un viņi pēdējā brīdī tomēr attapsies, ka ir savākuši nepareizo cilvēku, bet viņš patiešām bija ielūgts uz konferenci. Lai saņemtu medaļu. Aizverot acis, Džoana joprojām spēj atcerēties, kā Leo smaidīja, čukstus stāstot par savu cerību uz medaļu, un uz mirkli tas viņu pat nomierina, līdz uzplaiksni vēl agrākas atmiņas par Leo triumfālo atgriešanos no pirmā Maskavas brauciena, kad viņš Džoanai atklāja, ko bija uzzinājis, un uzstāja, ka viņa nekad, nekādā gadījumā nevienam nedrīkst par to teikt, un tad Džoana sāpīgi skaidri saprot, ka todien, pirms tiem daudzajiem gadiem, kad Leo tika aizvilkts uz nāvessoda izpildes vietu, viņš bija pārliecināts, ka tieši Džoana ir viņu nodevusi, jo nevarēja zināt, ka, iespējams, tas bijis kāds cits.

Nē, viņa kliedz, lai gan mute vairs nekustas un sauciens paliek tikai galvā, un viņa nezina, vai Niks un Hārta, un Adamss ar visu savu videokameru spēj viņu sadzirdēt. Džoanas prāta dzīlēs uzjundi tumsa. Viņa to redz. Gandrīz var pieskarties. Viņa pasniedzas līdz Nikam. Kā viņam pateikt, kas te notiek? Mana sirds, viņa nodomā. Ai, mana sirds. Džoana sajūt asu sāpi galvā, reibinošu gaismu un skaņu virpuli, sirdij šķietami iekrītot vēl dziļāk krūtīs. Un tad vairs nav nekā.

TREŠDIENA, plkst. 22.44

“Viņai paveicās.” Balss ir dziļa, bet runātājs šķiet gados jauns. “Tāds neliels. Labi, ka jūs tobrīd bijāt ar viņu, jo bez medicīniskas palīdzības tādi gadījumi bieži noved pie smagākām sekām. Taču šis droši vien neatstās paliekošu ietekmi.”

Neliels kas? - domā Džoana. Viņa guļ savādā telpā, savādā gultā, un viņai ir grūti izšķirt Niķa balsi no apkārtējā trokšņa. Viņa atver acis, taču ari tas nenākas viegli, un viņas prāts šķiet savādi attālināts no ķermeņa. Kur viņa ir? Ko viņa šeit dara? Kādu bridi Džoana vispār neko nespēj atcerēties. Blakus gultai ir puķes, daži uzpirkstlšu kātiņi plastmasas vāzē. Viņa nospriež, ka tās droši vien ir no Niķa. Kurš gan cits būtu viņai atnesis puķes? Pēkšņi viņa atceras, ka Niks dusmojās uz viņu, kaut Džoana nespēj atminēties iemeslu, un uz brīdi notic, ka varbūt viņai ir piedots par nodarīto, lai kas tas būtu bijis. Tā ir silta sajūta, kas viņu apklāj kā vilnas sega, it kā uz kritienā sasistās galvas daļas būtu uzlikts nevis marles pārsējs, bet gan mīksta, glāstoša roka.

Puķes vāzē viņai atgādina par kādu citu slimības gultu pirms daudziem gadiem, un līdz ar šim atmiņām prātā atgriežas ari apziņa, kas smadzenēs izplešas lēnām kā sabiezējošas asinis. Viņa domā par Leo, un viņas sirds sāk skaļi dunēt krūtis.

“Ā, sveiki,” saka ārsts, pamanījis viņas pamošanos. Vīrietis pienāk pie gultas un noliecas Džoanai pāri. Samirkšķinājusi acis, Džoana viņu ierauga skaidri. Ārsts nav tik jauns, kā bija šķitis, dzirdot balsi. Viņa mati ir daļēji atkāpušies un skatiens noguris. Ārsts ir bijis nomodā ne vienu stundu vien. “Tātad, Džoana, neuztraucieties, ar jums viss būs kārtībā. Tas bija neliels insults, pārejoša išēmiska lēkme, ja gribam lietot pareizo apzīmējumu. Esmu par jums parūpējies, un tagad viss būs pilnīgā kārtībā.”

“Insults?” Džoana nočukst. Viņas prāts ir kā iztukšots.

“Pavisam neliels. Par to nav vērts uztraukties. Varbūt vēl kādu brīdi jutīsiet šādus tādus simptomus, taču arī tiem būtu jāpāriet dažu nākamo stundu laikā.” Viņš izslējās stāvus, noslauka rokas pret uzsvārci un palūkojas uz Niķu. “Parūpējieties, lai viņa nesatrauktos,” ārsts saka. “Nospiediet šo pogu, ja nepieciešama mana vai māsiņas palīdzība. Ienākšu pēc kādas stundas, lai paskatītos, kā viņai sokas.”

Ārsts aiziet, paverot aizkarus, un Niks noskatās viņam pakaļ, tad pagriežas pret Džoanu un mēģina pasmaidīt, bet tas nav pierastais bezrūpīgais dēla smaids. “Nu tā,” viņš beidzot saka. “Uz brīdi nodomāju, ka mums būs jāatvadās.”

Džoana nekustas. “Piedod, ka sabiedēju tevi,” viņa nočukst, un Niķa seja uz mirkli atmaigst.

“Neatvainojies. Brionija ar puikām sūta sveicienus. Viņi gribēja atnākt, bet es pateicu, ka apmeklējumi ir ierobežoti, jo...” Viņš apraujas un paceļ roku plašā, neskaidrā žestā. “Nu, puikām es vēl neesmu neko teicis.”

Džoana pamāj. Viņa saprot. “Paldies par puķēm,” viņa nočukst.

“Kādām puķēm? Ā, tām? Tās nav no manis. Atnesa mūsu draugi MI5’.’

“Ai,” Džoana nočukst. “Un es domāju..." Cik muļķīgi bija iztēloties, ka viņai būs tik viegli atgūt dēlu. Kā viņa vispār var cerēt uz piedošanu? Kādas viņai tiesības to lūgt?

“Viņi gaida ārā. Iespējams, baidās, ka es varētu palīdzēt tev aizbēgt.” Niks iesmejas par šādu domu - smiekli ir asi, mazliet par skaļu, tomēr bez ļaunuma. Varbūt tikai ar viegli nojaušamu aizvainojumu.

Tas liek Džoanas sirdij pukstēt straujāk. “Kā saprotu, tu joprojām neesi pārdomājis?” viņa nedroši jautā.

“Par ko tad?”

“Par manis aizstāvēšanu tiesā.”

īss klusuma brīdis. Niks apsēžas un paņem iepriekšējā palātas iemītnieka atstāto žurnālu. “Nerunāsim tagad par to.” Viņš atver žurnālu, nopūšas, pāršķir lappusi, nopūšas vēlreiz. “Cik daudz par to visu zināja tētis?” dēls pēkšņi jautā.

Džoana aizver acis. Viņas galva no zālēm šķiet kā vatē ietīta.

“Jūs abi taču bijāt tik tuvi,” Niks turpina. “Es arī tagad bieži domāju par jūsu kopdzīvi, un reizēm man pat šķiet, ka mums ar Brioniju salīdzinājumā ar jums kaut kā pietrūkst.” Viņš apraujas. “Es viņai vēl neesmu neko teicis par šo lietu. Nevienam neesmu teicis. Bet es vienkārši neatceros, ka tu kādreiz būtu tā aizsvilusies dusmās pret tēti, kā viņa reizēm aizsvilstas dusmās pret mani. Vai kādu gadījumu, kad viņš būtu tevi ignorējis, kad tu viņam kaut ko teici.” Niks viegli pasmaida. “Tā es izturoties pret Brioniju.”

Džoana pastiepj plaukstu un saņem dēla roku. Viņa jūtas aizkustināta, ka viņš šādi atceras savu bērnību, lai gan zina, ka pret Niķa tēvu viņa nespēja aizsvilties dusmās kāda cita iemesla dēļ, pat ja reizēm bija to gribējusi, tiesa, ne visai bieži; Džoana jutās viņam ļoti pateicīga, centās būt viņu pelnījusi. “Austrālija bija tālu no mājām,” viņa beidzot nosaka. “Mums nekā cita nebija - tikai mēs paši. Un mums nebija tādu atbildīgu darbu kā jums. Daudz vieglāk neaizsvilties, ja neesi tik aizņemts.”

Niks pašūpo galvu, izkustinot roku, un Džoanas plauksta nokrīt uz gultas. “Tur bija arī kas vairāk. Jūs abi smējāties par otra jokiem, pat ja tie nebija smieklīgi. Jūs vienkārši izskatījāties tik...” Viņš pieklust. “Tik laimīgi.”

“Jā,” Džoana nočukst, atceroties, kā vīra roka pasniedzās no slimnīcas gultas, lai saņemtu viņas plaukstu. Rīt viss būs vislabākajā kārtībā, viņš bija teicis. Viņa sajūt sāpes krūtīs. “Mēs bijām laimīgi.”

Uz brīdi iestājas klusums. Niks paliecas uz priekšu. "Bet cik daudz viņš zināja?”

Džoana aizver acis. Viņa nespēj parunāt. “Pietiekami,” viņa nočukst.

CETURTDIENA, plkst. 10.00

Pēc nomācošajām slimnīcas brokastīm ar aukstu toster-maizi, kam uzziesta margarīna kārtiņa, un ūdeņainu putru Džoanai tiek paziņots, ka viņa var doties mājās. Kamēr viņa klausās māsiņas sacītajā, uz durvju sliekšņa parādās Hārta, un ir skaidrs, ka viņa slimnīcā ir pavadījusi visu nakti, pēc apmeklētāju pieņemšanas laika beigām snauzdama gaitenī pie Džoanas palātas, lai neko nepalaistu garām. Māsiņai acīmredzot nekas nav teikts par viņu patiesajām attiecībām, un Hārtu viņa uzrunā kā Džoanas meitu vai kādu citu tuvu radinieci, paskaidrojot, ko Džoanai būtu ieteicams ēst, cik daudz aspirīna tablešu dienā jādzer, vienlaikus nemitīgi uzsverot, ka ar viņu viss būs labi, ja vien tiks pienācīgi aprūpēta.

Hārta pamāj ar rūpju pilnu izteiksmi sejā, bet Džoana zina, ka viņu uztrauc nevis Džoanas labsajūta, kā uzskata medmāsa, bet gan tas, ka paziņojums Pārstāvju palātai ir paredzēts pēc nedaudz vairāk kā divdesmit četrām stundām un viņiem joprojām nav izdevies neko uzzināt par Viljamu. Džoana palūdz māsiņai aizvērt durvis, kamēr viņa apģērbsies, un palātā iestājas neliels apmulsuma brīdis, līdz māsiņa saprot, ka Džoana vēlas būt viena un vēlas, lai telpu pamet arī tā sieviete, kas visu nakti ir pavadījusi gaitenī.

Kad Džoana ir gatava doties projām, pie viņas uz sarunu ierodas ārsts. Džoana redz, ka viņš uzmet ātru skatienu elektroniskajai aprocei uz tievās potītes, kas redzama virs čībiņām, kuras Džoanai bija kājās insulta bridi, un nevienam nebija ienācis prātā iedot viņai līdzi kādas citas kurpes, lai no slimnīcas viņa varētu aiziet piedienīgāk ģērbta. Tad ārsts atkal novēršas, kaut ziņkārību nav apmierinājis, tikai paslēpis aiz profesionāla miera kārtas. Viņš, šķiet, nojauš, kas varētu būt Hārta un kāpēc viņa tik ļoti ievēro piesardzību, taču Džoana ārsta sejā redz arī labestību un līdzcietību, kas apliecina, ka viņš nezina par Džoanas nodarīto. Viņa iedomājas, vai ārsts atpazītu viņas fotogrāfiju vakara ziņās. Iespējams. Droši vien. Viņa sajūt pulsējošas sāpes vēderā.

“Atpūta, atpūta un vēlreiz atpūta,” viņš paziņo. “Neko citu jums neizrakstīšu. Tikai aspirīnu.”

To sakot, viņš palūkojas uz Hārtu, taču viņa ir pārāk nodarbināta, noņemot plastmasas vāciņu milzīgajai kafijas krūzei tā, lai neizlaistītu tās saturu, un, šķiet, nemaz neklausās.

Ārsts noklepojas un turpina: “Nevajadzētu būt nekādām paliekošām sekām, taču nekavējoties pie mums atgriezieties, ja sajūtat ko neparastu. Lai kas tas arī būtu.” Viņš pieklust. “Jūs droši zināt, ka jūtaties labi?”

Džoana palūkojas uz ārstu un saprot, ka viņai tiek dota iespēja. Ja Džoana tagad sacītu, ka viņai reibst galva vai ari viņa nejūtas pietiekami stipra, viņš Džoanai ticētu. Viņa drīkstētu šeit palikt. Viņa varētu pieprasīt, lai preses konference tiktu atlikta, varbūt pat ari paziņojuma nolasīšana Pārstāvju palātā, vismaz līdz brīdim, kad Viljams jau būs kremēts.

Bet Džoana ari saprot, ka nav nekādas jēgas vilcināties. Tagad šī lieta vairs netiks izbeigta. Viņa to vienmēr ir zinājusi. Sliktais ir jāsoda.

Ceļoties kājās, Džoanas kauli šķiet kā krīts, tie rīvējas cits pret citu, kamēr viņa šļūc līdz durvīm. “Ar mani viss ir kārtībā,” viņa čukst. “Es tagad gribētu doties mājās.”

Pirmie mēneši pēc Leo nāves Džoanai paiet neatšķiramu stundu plūdumā, tukšā bezmiega laika ritējumā, pa kuru viņa mēģina taustīties, ik rītu ar riteni braucot uz laboratoriju, aizmirstot mājās sviestmaizes, strādājot tik smagi, ka no darba iznāk, mirkšķinādama acis kā jaundzimis trusītis, tad atkal rite-ņojot mājās. Izkāpšana no gultas ikreiz šķiet kā iekāpšana Ziemeļu jūrā aukstā rītā, turklāt bez atspirdzinošās pēcsajūtas. Viņa notievē, pārāk daudz smēķē, mājās vienatnē dzer šeriju. Jaunieši, ar kuriem viņa iepriekš bija devusies uz randiņiem, vairs neaicina viņu vakariņās. Lielākā daļa jau ir apprecējušies vai pārcēlušies, taču Džoana lielākoties ir vienaldzīga pret viņu romantiskās intereses trūkumu. Viņa nemaz nevarētu piespiest sevi aiziet uz kinoteātri ar vīrieti, ar kuru nevarētu sarunāties. Un kā lai Džoana runā ar viņiem, ja viņai nav nekā, ko teikt? Vismaz nekā īsta.

Vēlāk viņa šo un to tomēr atcerēsies no šī laika. Kā viņa sēdēja virtuvē pie galda un ēda piedegušu tostermaizīti. Kā telefons zvanīja un zvanīja un viņa brīnījās, cik gan ilgi daži cilvēki (Sonja, viņas mamma, Lellija) ir gatavi turēt klausuli paceltu, gaidot atbildi. Kāpēc viņi nesaprot, ka manis te nav? -viņa domā. īsu brīdi tas Džoanu kaitina, bet tad viņa apķeras, ka tepat vien viņa ir. Viņa vienmēr ir tepat. Džoana ieliek mutē cigareti, taču neaizdedzina to. Vienkārši tur lūpās. Gaida.

Laboratorijā viņa turpina izgatavot kopijas visiem dokumentiem, taču Sonjai tās vairs nenodod. Strādājot viņa jūt sev pievērstu Maksa skatienu, un reizēm viņš arī lūdz Džoanas padomu kādā tobrīd svarīgā jautājumā - kā labāk šo vai to pateikt vai skaidrāk uzrakstīt -, tomēr neuzbāžas viņai. Tikai noskatās.

“Vai tev nesāp sprands, kad tu rakstot tā saliecies?” viņš kādā vakarā jautā, kad istabā ir tikai viņi abi.

Viņa atliecas atpakaļ un paberzē pakausi. Viņa vienmēr tā sēdējusi vai sākusi tikai nesen? “Laikam jau sāp.”

“Varbūt tev vajadzētu nopirkt brilles.”

Viņa uz Maksu neskatās. “Man tās nepiestāvētu. Es izskatītos pēc eža.”

Iestājas klusuma brīdis. Pret logu klusi bungo lietus. Kā viņa gribētu pastāstīt Maksam visu! Ko viņš tad teiktu?

Droši vien ne šo: “Tad nopērc brilles bruņurupuča bruņu rāmjos. Ežu brillēm vienmēr ir metāla rāmji.”

Viņa gandrīz iesmejas.

Izgatavotās kopijas viņa glabā atsevišķā mapē Maksa birojā. Uz katras kārtīgi uzraksta nosaukumu un ievieto mapi attiecīgajā plauktā. Džoana domā, ka tā viņa dara paraduma pēc, tomēr zina, ka tas nav vienīgais iemesls. Viņa to dara ari tāpēc, ka ir nobijusies. Nobijusies no iespējas, ka viņa var kļūt par nākamo mērķi. Ja Leo varēja apsūdzēt nodevībā, tad var arī viņu. Ikvienu. Džoana grib sev sagatavot iespēju parādīt, ka viņa bija iecerējusi turpināt nodot informāciju, bija tikai gaidījusi, līdz varēs droši to iznest no laboratorijas un nogādāt Sonjai.

Kad pienāk laiks nākamajai tikšanās reizei, viņa pie Sonjas neaiziet. Ari nepiezvana, lai pateiktu, ka nenāks. Tāpat notiek nākamajā un aiznākamajā reizē. Džoana no Sonjas saņem pāris vēstuļu, kurām ātri pārskrien ar acīm un aizmet projām. Tāpat viņa dara ar kartīti, kas vēsta par Sonjas un Džeimija bērniņa piedzimšanu. Kartītei ir pievienota fotogrāfija. Tajā redzama meitenīte ar lielām, apaļām acīm un mazām bedrītēm vaigos. Viņa ir nosaukta par Katju, par godu Sonjas mātei. Džoana kartīti sadedzina. Fotogrāfiju viņa uzliek uz kamīna dzegas, tad atkal noņem. Beigās ieliek to atvilktnē.

Un vēl avīzēs gandrīz ik dienas parādās ziņas par to, kā Krievija nostiprina savu ietekmi Austrumeiropā, aktīvi izplešot buferzonu pār kara izpostītajām zemēm un iznīcinot jebkādu cerību uz demokrātisku opozīciju. Paraugprāvas, kuras Sonja tik labi atceras no trīsdesmito gadu Krievijas, tiek atkārtotas Varšavā, Budapeštā, Prāgā, Sofijā. Vai tās joprojām var tikt attaisnotas, kā Leo teica par pirmajām? Viņa vairs nav par to pārliecināta. Ir skaidrs, ka Krievijas kara ciņu varonīgais spožums ir sācis bālēt. Tas ir kļuvis necaurspīdīgs, duļķains, un Džoana jūt, ka šis šaubas mazina viņas pārliecību. Iepriekš viņa nešaubījās, ka dalīšanās ar kara noslēpumiem ir morāli attaisnojama, ņemot vērā Čērčila solījumu sniegt informāciju, taču tagad viņa vairs nespēj tam tik nesatricināmi ticēt.

Viņa vēlas tikt projām. Bet kāda tagad varētu būt izstāšanās procedūra? Ja viņa vienkārši mēģinās pazust, vai viņi nosūtīs Džoanai kādu pakaļ, tāpat kā darīja ar Leo? Viņa nezina. Var tikai klusām atkāpties un cerēt, ka neviens to nepamanīs.

Beidzot Sonja pati ierodas viņu apciemot, kādā svētdienas rītā gaida pie Džoanas daudzdzīvokļu mājas parādes durvīm, līdz kāds no tās iemītniekiem ielaiž viņu iekšā. Ratiņus viņa atstāj kāpņu telpas apakšā, elsodama uzkāpj līdz pat ceturtajam stāvam ar Katju rokās un triumfāli pieklauvē pie Džoanas durvīm.

Tobrīd Džoana guļ, jo pēdējā laikā ir atklājusi, ka pēc rītausmas miegs viņai nāk labāk nekā nakti, tāpēc brīvdienās viņa ir pasākusi izgulēties un atgūt nedēļas laikā zaudēto miegu. Padzirdējusi klauvējienu, Džoana spēji atmostas. Tā varētu būt māte, Lellija, Kārena vai citi draugi, ar kuriem viņa reizēm tiekas, taču tikko pamodināta Džoana nedomā par šo iespēju. Viņa nevar tā īsti pateikt, no kā tieši baidās. No diviem melnā tērptiem vīriešiem platmalēs. No lieliem, spēcīgiem vīriem, kas varētu savākt viņu tāpat, kā tika savākts Leo. Vai no kāda neliela auguma draudzīga policista ar siksnai piestiprinātiem rokudzel-žiem.

Sonja viņai uzsauc: “Tā esmu es, Džo-džo! Tu esi mājās?”

Džoana skaļi izelpo. Viņa uzmet mugurā rītakleitu, izlaiž ķemmi cauri matiem, izņem Katjas bildi no atvilktnes un atkal noliek uz kamīna dzegas. Tad aizskrien līdz durvīm un atrauj tās vaļā. “Kā es priecājos tevi redzēt! Sveika, Katja!” Viņa paceļ meitenītes zodu. “Tad nu beidzot mēs satiekamies!”

Katja Sonjas rokās pasmaida, un Džoana ir šokēta, redzot, ka viņa vairs nav mazs bēbis, bet gan teju vai gadu veca meitene.

“Džo-džo, tu neesi apģērbusies.”

“Es gulēju.”

“Ir jau pāri pusdienlaikam.”

Džoana parausta plecus. "Biju nogurusi.” Viņa pakāpjas malā, lai Sonja ar Katju varētu ienākt dzīvokli.

Sonja aiziet līdz dzīvojamai istabai un nopēta to. Pie vienas sienas ir dīvāns ar pieskaņotas krāsas atpūtas krēslu un pussabrucis grāmatu plaukts, pār kuru viņa novelk ar pirkstu un sarauc pieri, ieraugot putekļus. Kamēr Džoana aiziet līdz virtuvei uzvārīt tēju, Sonja atvelk aizkarus. “Tu sen neesi nākusi uz mūsu tikšanām,” Sonja viņai uzsauc no dzīvojamās istabas.

Sākumā Džoana neatbild. Viņa ielej kanniņā karstu ūdeni un uzmanīgi to pakustina. Paņem paplāti - krūzes, cukurs, piens - un tāpat lēnām aiznes to uz dzīvojamo istabu. “Vairs nav droši,” viņa beidzot nosaka.

“Ir tikpat droši kā pirms tam.”

“Bet es nejūtos droši.”

"Tu taču zini, ka Leo būtu gribējis, lai turpini to darīt.” Džoana uzmet viņai skatienu. “Kā es varu to zināt? Pēc tā, ko viņi izdarīja ar Leo...” Viņa apklust, nevēlēdamās zaudēt savaldību Sonjas klātbūtnē. Džoana negrib, lai Sonja redzētu viņas skumjas.

“Tu man teici, ka Leo ticēja cīņai. Ja tā, tad tev jāzina, ka viņš nebūtu gribējis, lai tu apstājies.”

Viņas izvēlētajos vārdos kaut kas liek Džoanai saraukt pieri. “Un tu domā, ka viņš neticēja?”

“Protams, ticēja,” Sonja saka entuziasma pilnā balsī. “Bet kāda starpība, ko domāju es. Svarīgi ir tikai tas, ko domā tu. Un, ja tu tam tici, tev ir jāturpina darbs.”

"Bet es baidos.”

“Nebaidies. Tagad ir vēl mazāk iemeslu satraukties."

“Kādā ziņā?”

Sonja vilcinās ar atbildi. “Tagad, kad Leo vairs nav starp mums, tā es gribēju teikt.”

Džoana skatās uz viņu platām acīm. “Ko?”

“MIS bija viņu uzoduši, Džo-džo. Tu pati zini. Tas bija tikai laika jautājums, līdz viņi atrastu arī tevi, jo sevišķi, ja jūs apprecētos.”

“Apprecētos? Viņš tev to teica?”

Sonjas acis ieplešas, un viņa aizgriežas, lai Džoana neredzētu viņas seju. “Es to tikai tā saku,” viņa klusu piebilst.

“Tā nav,” Džoana atbild, patiesībā aizdomājusies, ko gan viņa atbildētu, ja Leo tiešām būtu lūdzis viņas roku. Viņa pieņem, ka tas droši vien būtu atkarīgs no tā, kādus vārdus viņš būtu izvēlējies.

Sonja noliecas un paceļ Katju. “Bet tas jebkurā gadījumā nav būtiski, jo viņš taču to nedarīja, vai ne?” Katja apliek rokas Sonjai ap kaklu un pieķeras viņas matiem. “Piedod, Džo-džo, tas bija nejauki.” Viņa purina galvu, mēģinot atbrīvoties no meitas tvēriena. “Es tikai gribēju teikt, ka tagad tu esi lielākā drošībā. Mēs visi. MIS no manis ir atkratījušies, un tas nozīmē, ka tāpat ir ar VDK.”

Džoana ieplestām acīm paskatās uz viņu. Tā ir pirmā reize, kad Sonja ir piesaukusi VDK. "Tātad tu saki, ka viss ir nokārtojies ideāli? Leo ir miris, un mēs varam turpināt kā agrāk.”

Sonja atkal noliek Katju zemē, pienāk pie Džoanas un apskauj viņu. “Protams, es tā nesaku. Es viņu mīlēju vairāk nekā jebkuru citu cilvēku šajā pasaulē. Izņemot Džeimiju, protams. Un Katju. Es tikai saku, ka tu tagad esi drošībā. Negribu, lai jūties apdraudēta. Bet viņi jautā par tevi. Viņi grib zināt, kāpēc esi pārstājusi sniegt informāciju.” Iestājas klusums, tad Sonja nosaka: “Būtu labi, ja tu viņus pārāk nekaitinātu.”

Džoana atver muti. “Kāpēc? Ko viņi iesāks? Atsūtīs kādu man pakaļ?”

“Vēl ne, Džo-džo. Es tikai brīdinu tevi. Esmu dzirdējusi, ka viņi jau gandrīz ir pabeiguši savu darbu un tevis sūtītie dokumenti ir bijuši ļoti noderīgi. Kad projekts būs pabeigts, tu varēsi aiziet, es apsolu.”

“Kā tu to domā?”

Viņa parausta plecus. “Es panākšu, lai viņi uzzina, ka tu vairs nespēj iegūt informāciju.”

“Tagad tu to nevari izdarit?”

Sonja palūkojas uz viņu un papurina galvu. “Vēl tikai kādu laiciņu, Džo-džo.”

Džoana vilcinās.

"Labāk ir spēlēt pēc noteikumiem,” Sonja saka, un tas liek Džoanai pēkšņi pacelt galvu, šajos vārdos sadzirdot Leo teiktā atbalsi.

Bet kādi šeit ir noteikumi? Un cik tālu VDK varētu aizsniegties? Līdz viņai? Viņas ģimenei? To Džoana nevar zināt. Viņa saprot tikai to, ka viņi varētu atsūtīt kādu, kas atrastu viņu, ja Džoana tagad atteiksies sadarboties, tāpat kā viņi reiz jau atnāca pēc Leo.

Sonja atkāpjas no Džoanas un noliecas, lai izņemtu kaut ko no somiņas. Tā ir bieza, brūna aploksne. “Viņi man iedeva šo te, lai es tālāk nododu tev.”

“Kas tas ir?”

Sonja parausta plecus. “Atver un paskaties.”

Džoana paņem aploksni un noliek uz grāmatplaukta. Viņa to negrib, lai vai kas tur būtu. No viņiem Džoana negrib neko. Viņa apsēžas uz dīvāna blakus Katjai un redz, kā meitenītes sejā pēkšņi parādās baiļu izteiksme, kā viņas lielās, brūnās actiņas lūdzoši pagriežas pret Sonju, sekojot ikvienai mātes kustībai. Tādā pielūgsmē ir kaut kas neiedomājami spēcīgs, kaut kas biedējošs. Tik grūti tādu uzticēšanos attaisnot. “Tev piestāv būt par māti, vai zini,” Džoana beidzot nosaka, vēloties mainīt tēmu. “Nebiju to gaidījusi.”

Sonja plati pasmaida. “Es esmu hameleons. Pa šiem gadiem tu taču esi to sapratusi.”

Džoana pasmaida. Viņa atceras senāku laiku pirms daudziem gadiem, kad Sonja ievirpuļoja viņas Ņūnemas istabiņā, tērpusies persiku krāsas kleitā, lai dotos uz tikšanos ar vienu no saviem Kembridžas puišiem. “Mēs abas esam aktrises,” viņa bija teikusi, un Džoana pārsteigumā bija iesmējusies par domu vien, ka viņu kāds varētu uzskatīt par piemērotu tik smalkam darbam kā tēlošana. Bet tagad, to atceroties, Džoana iedomājas, ka varbūt Sonja jau tad bija redzējusi viņā spēju kļūt par nodevēju, un šī doma liek viņai gluži vai apreibt.

“Labi, un kādi tev jaunumi? Ir kas interesants?”

“Kādas interesantas ziņas tu no manis gaidi?” Asums Džo-anas balsī liek Sonjai pārsteigumā pacelt skatienu, taču viņa nepicsarkst. Aiz Sonjas bezrūpības slēpjas ari sava veida uzstājība.

“Es nezinu,” viņa nosaka. “Biju domājusi, ka varbūt no tevis tik ilgu laiku neko nebiju dzirdējusi kādas dēkas dēļ.” Sonja pasmaida, un viņas mute pēkšņi plati atveras tēlotā šokā. “Bet varbūt tieši tāpēc tu līdz pusdienlaikam vāļājies gultā?”

Džoana papurina galvu. “Nevajag,” viņa saka.

Sonja pieliecas klāt un maigi noliek roku Džoanai uz ceļa. “Tev tagad viņš ir jāaizmirst, Džo-džo. Viņa vairs nav. Ir pagājis vairāk nekā gads.”

Ja?

Sonja pamāj. “Un tu nemaz vairs neesi tik jauna.”

CETURTDIENA, plkst. 11.14

Videokamera un intervēšanai nepieciešamais aprīkojums nu ir izvietoti augšstāva guļamistabā. Džoana sēž gultā, malko ūdeni no glāzes. Adamss ir paliecies uz priekšu un sit ar pildspalvu pret celi, kamēr viņa runā. “Un ko jūs varat pateikt par Viljamu?” viņš noprasa, kad Džoana pieklust.

Viljama piesaukšana liek viņai pēkšņi pacelt skatienu, un daži pilieni ūdens izlīst uz segas. “Kādā ziņā?”

“Viņš nemēģināja jūs pārliecināt?”

Džoanas brilles nokarājas kurpju aukliņā pie kakla, bet viņa nedomā tās likt uz acīm. Viņa negrib redzēt skaidri, jo zina, ka nespēs sadūšoties turpināt savu stāstāmo, ja redzēs Niķa sejas izteiksmi. Kas tajā varētu būt? Dusmas? Vilšanās? Niknums?

“Lūdzu, runājiet kamerai.”

“Nē.”

“Esat pārliecināta?”

“Visnotaļ.”

“Jūs bieži ar viņu tikāties?”

“Es jau teicu, ka necik labi viņu nepazinu.” Džoana uz brīdi apklust. “Mēs redzējāmies tikai paretam.”

“Un viņš par to neko neteica?”

“Nē.”

Adamss sarauc pieri. "Vai viņš jums sacīja, ar ko nodarbojas? Deva jebkādus mājienus?”

Džoana vilcinās ar atbildi. “Viljams visu laiku deva dažādus mājienus. Tā viņš vienkārši mēdza darīt. Viņš bija iedomu pilns kā pūslis. Es nepievērsu uzmanību pusei no tā, ko viņš teica.”

“Man vajag piemērus.”

“Es neatceros.” Viņa pieklust. “Tas bija pirms septiņdesmit gadiem.”

“Tad padomājiet.”

“Uzgaidiet brītiņu,” Niks pārtrauc viņu asā un pēkšņi uzstājīgā balsī. “Viņai nupat bija insults. Jums jābūt saudzīgākiem pret viņu.”

“Tas nebija īsts insults,” saka Džoana, nespēdama izšķirties starp vēlmi pārliecināt Niķu, ka viņa ir pietiekami stipra, lai spētu ar visu tikt galā pati saviem spēkiem, un nepieciešamību izskatīties aizmāršīgai pratinātāju priekšā.

“Tas vienalga bija insults.”

Adamss dziļi ievelk elpu. "Mēs jau tā esam iztērējuši diezgan daudz laika. Pat ja jūsu māte vēlas iesniegt apžēlošanas lūgumu, mums vienalga būs nepieciešama šī informācija, pirms varēsim nosaukt viņas vārdu Pārstāvju palātai.”

“Mātei ir jāatpūšas. Paskatieties uz viņu. Vai tad neredzat, ka viņa ir pārgurusi?”

Džoana mazliet sakustas spilvenos, mēģinot iekārtoties ērtāk. Viņa uzliek brilles uz naktsgaldiņa un uzvelk segu līdz pat pleciem. Zem tās pirksti savijas kopā.

“Labi. Paņemsim pārtraukumu.” Hārta palūkojas pulkstenī. “Divdesmit minūtes.”

Džoana priecājas, ka viņai ir atvēlēts pārtraukums. Vairāk par visu viņu nogurdina meli.

Bet viņa vienalga MI5 nesniegs meklēto. Viņa neteiks, ka arī Viljams mēģināja pārliecināt Džoanu, kad ieradās laboratorijā drīz pēc Sonjas apciemojuma un gaidīja viņu ārā savā pelēkajā vilnas uzvalkā, kas ziemas saulē izskatījās nevainojams un neaizskarams. Viljamu viņa nebija satikusi, kopš viņš sāka strādāt Ārlietu ministrijā, un Džoana atceras, ka tobrīd, ieraugot Viljamu, viņas krūtīs tik spēcīgi un negaidīti uzviļņoja nostalģija un viņa pat baidījās zaudēt pamatu zem kājām.

“Ko tu šeit dari?”

“Vienkārši gāju garām,” viņš nepārliecinoši atbildēja. “Vai varam mazliet pastaigāties?”

“Nespēšu tev atteikt."

Džoana atceras Viljama paradumu saņemt viņu aiz rokas un vest pa trotuāru vieglā, tomēr ciešā satvērienā. "Sonja man teica, ka tu esot zaudējusi interesi par mūsu cīņu.” Kad viņa neatbildēja, Viljams pieliecās tuvāk. “Redzi, Džo-džo, neesmu te nācis, lai piespiestu tevi darīt ko tādu, ko tu pati negribētu. Tu zini, ka Maskavai nav labāka informācijas avota par tevi. Esmu dzirdējis, ka šajās dienās ikviena no Centra saņemtā ziņa sākas ar jautājumu par tevi, kur tu esi pazudusi, ko tagad dari.” Viņš uz brīdi apklusa. “Tu saproti, ka atsakies no iespējas padarīt pasauli drošāku? Tu saproti, ko dari?”

Džoana nezināja, ko uz to atbildēt, taču atceras arī, ka tobrīd viņai nebija ne jausmas, kam īsti ticēt. “Bet es esmu nogurusi, Viljam. Pēc Leo.” Viņa apstājās. “Es gribu prom.”

Viņš palūkojās uz Džoanu un pašūpoja galvu. “Neaizlaid visu postā Leo dēļ. Tu nesāki to darīt viņa labad. Tu zini, ka tas viss iznīcības potenciāls nedrīkst būt vienas valsts vai vienas varas sistēmas rokās. Tas nav droši. Tāpēc aizmirsti par Leo. Runa nav par viņu.”

“Es zinu, ka ne,” viņa bija nočukstējusi atbildei, un tā bija taisnība vai vismaz tāda tā bija, kad viss tikai sākās. Bet kopš

k.

tā laika Džoana arī bija atklājusi, ka patiesībā nespēj domāt par savu rīcību tik racionāli un atsvešināti. Krievija vairs nebija tā tālā, svešā zeme, kurai viņa reiz bija jutusi līdzi, tā īsti nespējot to iztēloties. Tagad viņa juta to sevi, juta, kā tā viņu smacē ar savu auksto, neatlaidīgo tērauda ķetnu. “Tev viņa nepietrūkst, Viljam? Viņš taču allaž bija tev svarīgs, vai ne tā?”

Viljams vilcinājās ar atbildi.

“Neuztraucies. Es par to nedusmošos, lai kā ari bija.”

“Protams, viņš man bija svarīgs. Un, protams, man viņa tagad pietrūkst. Bet tieši tāpēc ir jāturpina cīnīties par mūsu lietu. Un tu taču iedevi tikai tos dokumentus, kurus jau bija paredzēts pārsūtīt Krievijai. Tā nav zagšana. Tā ir dalīšanās.” Tie bija Leo vārdi, kurus nu teica Viljams.

“Bet tagad mēs neesam sabiedrotie. Karš ir beidzies. Kas notiks, ja mani pieķers?”

Viljams turpināja vest viņu uz priekšu. "Tevi nepieķers. Bet es varēšu tev palīdzēt, ja šķitis, ka tā varētu notikt. Es ātri vien uzzināšu, ja MIS sāks turēt tevi aizdomās, un es vienmēr varēšu tevi aizgādāt uz...” viņš pamāja ar roku, “...Kanādu, Austrāliju, vienalga kur. Tev tikai būs man jāpalūdz.”

"Un kā tu varēsi to izdarīt?”

Viņš paraustīja plecus un pašapmierināti, viegli pasmaidīja. “Tagad Ārlietu ministrijā esmu ticis diezgan augstu. Nezin kāda savāda iemesla dēļ esmu viņiem iepaticies. Un pretizlūkošana ir tieši mans lauciņš. Es par to uzzināšu pirmais.”

Džoana sarauca uzacis. Tas patiešām šķita savādi, taču šo domu viņa paturēja pie sevis. “Leo vienmēr teica, ka tu esi mūsu gaišā, jaunā cerība.”

Viljams uzlika roku viņai uz pleca. “Ai, par to es nezinu,” viņš sacīja, vienlaikus tomēr šķizdams ari priecīgs par šādas uzslavas saņemšanu no Leo. “Lielā mērā tas pat palīdz, ka man ir tādas - kā to labāk pateikt - intereses. Tieši mēs esot visrūpīgākie cilvēki.” Viņš pieklusa, līdz pārliecinājās, ka Džoana ir sapratusi viņa teikto. “Atzīšos, vēl neesmu par to ieminējies savai līgavai.”

“Līgavai? Tu domā precēties?”

Viljams pamāja. “Viņa ir viena no mūsu sekretārēm. Burvīga meitene, mana Alislte. Es viņu patiešām dievinu.”

“Bet tu esi...”

Viljams pielika pirkstu pie savām lūpām, lai apklusinātu viņu.

“Man norādīja, ka būtu labi apprecēties, lai apturētu šādas tādas baumas, kas sākušas cirkulēt ministrijā.”

“Bet kā tad Rūperts? Un Alise? Tev nešķiet, ka tas būs negodīgi pret viņu?”

Džoana atceras, kā Viljams, apdomājot atbildi, piešķieba galvu uz sāniem. “Rūperts to saprot. Un par Alisi esmu domājis ilgi un dikti," viņš beidzot sacīja, “un esmu nonācis pie secinājuma, ka viņai tas jāzina. Manuprāt, viņa to saprot. Man šķiet, viņa tikai grib kādu kompanjonu pastaigām pa Skotijas kalniem, lai kopā liktu slazdus Milzu Lempjiem un tā tālāk.”

Noklausījusies viņa argumentus, Džoana veltīja Viljamam skeptisku skatienu, bet viņš tikai pasmaidīja, neļaudams saprast, vai tas bija teikts nopietni.

“Tātad es Sonjai pateikšu, ka viņa var tevi gaidīt, labi?”

“Nezinu,” viņa bija atbildējusi. “Varbūt.”

“Nevajag tā, Džo-džo. Vēl tikai mazliet! Tad mēs būsim drošībā un tu būsi paveikusi savu darāmo. Izglābusi revolūciju. Izglābusi pasauli no Amerikas nestās kodoliznīcības.” Viņš brīdi klusēja. “Vienkārši atceries, kāpēc tu patiesībā sāki to darīt. Nekas nav mainījies.”

Taisnība, Džoana nodomāja. Nekas no tā visa nebija mainījies un arī nemainīsies. Viņa zināja, ka nekad neaizmirsīs tās šausmīgās dienas fotogrāfijas, tos attēlus ar putekļiem, kas savijās kopā un uzlidoja augšā, to sajūtu, tēva plaukstai cieši satverot viņas roku. Bet tobrīd jau bija noskaidrojies arī kas cits. Viņa bija atklājusi, kas notiek ar cilvēkiem, kuri neizdara prasīto, un tagad naktīs juta šo zināšanu slogu, tas dusēja viņai uz krūtīm smags kā akmens.

Džoana atceras, ka uzreiz neatbildēja Viljamam. Bet viņa nebija muļķe. Viņa zināja, ka ir nonākusi bezizejā.

“Labi,” viņa nočukstēja. “Es to darīšu.”

CETURTDIENA, plkst. 12.15

Pārtraukums ir beidzies, un visi ir sanākuši Džoanas guļamistabā. Citkārt šajā laikā viņa būtu gatavojusies savām balles deju nodarbībām, taču šodien tās notiks bez viņas. Džoanai nepatīk, ka nedrīkst pat piezvanīt grupai un atvainoties par viņu atstāšanu nepāra skaitlī, bet kā gan viņa varētu sevi attaisnot? Ja pastāstītu par insultu, viņi pēc nodarbības ierastos ciemos ar puķēm, tāpat kā visi kopā bija devušies pie Džoanas deju partnera, kad viņam tika izgrieztas varžacis. Bet neko citu viņa arī nevarētu teikt. Viņa nevarētu pastāstīt patiesību.

“Atgriezīsimies pie aploksnes,” Hārta sāk mierīgā un nosvērtā balsī.

Niks paceļ galvu. “Kādas aploksnes?”

"Tās, kuru Sonja iedeva jūsu mātei.”

“Ā, tās.”

Džoana sēž gultā, atbalstīdamās pret spilvenu kaudzi. Viņa nebija domājusi, ka aploksne ir stāsta svarīga sastāvdaļa, taču tagad redz, ka Adamss viņu vēro uzmanīgāk nekā iepriekš, lēni klanīdams galvu, it kā jau zinātu visu, ko viņa grasās teikt. “Tātad?”

“Tūkstoš mārciņas,” viņa nočukst.

“Tūkstoš mārciņas? 1947. gadā?” Niks pieceļas un pieiet pie loga. “Tas droši vien bija vērts...”

Džoana pamāj. “Daudz.”

Niks piespiež galvu pie loga. Tad stiklam pieplok viss viņa ķermenis.

Hārta palūkojas uz Adamsu, un viņš pamāj, it kā ļaujot viņai turpināt uzdot jautājumus. “Tā nauda jums droši vien lieti noderēja,” Hārta mudina Džoanu turpināt.

Viņa parausta plecus. “Droši vien tā būtu bijis, ja es naudu paturētu.”

“Ko tad jūs izdarījāt?”

“Es to atdevu,” viņa saka, apklust, tad turpina. "Es to negribēju. Nebiju pelnījusi. Tāpēc atdevu.”

“Visu?”

“Jā.”

Adamss sarauc pieri. “Kāpēc? Vai tad jums tā nebija vajadzīga? Jūsu sekretāres alga nevarēja būt necik liela.”

Džoana nopūšas un novēršas. Bija ari medaļa, Sarkanā Karoga ordenis, taču to viņa nepieminēs. Viņa atceras, cik smags viņas rokā šķita šis metāla gabals ar sarkano karogu, kas daļēji noslēpa zeltainās labības vālītes, kuras ieskāva sirpi un āmuru. To viņa bija aiznesusi un aprakusi krastmalas laukā aiz Kembridžas robežas, un tagad vairs nezināja, kur tieši tas būtu meklējams. Bet naudu viņa nebija apglabājusi. To viņa nevarēja izdarīt. Nerimtīgie kara gadi bija izpostījuši valsts ekonomiku un padarījuši Lielbritāniju nabadzīgu un izsalkušu. Naudas trūka visiem. Viņa vienkārši izdarīja to, ko viņas vietā būtu paveicis ari jebkurš cits.

“Kam jūs to atdevāt? Viljamam? Sonjai?”

Džoana pakrata galvu. “Londonā bija izveidots fonds japāņu bāreņiem,” viņa saka. “Es to atdevu viņiem.”

Klusums. Niks palūkojas uz viņu. "Ceru, ka čeku tu saglabāji.”

“Es tevi pagaidīšu ārā,” saka Makss.

“Labi, es tikai uz bridi.” Džoana jau nožēlo, ka piekrita aiziet pēc darba ar viņu iedzert. Viņa nedrīkst tā darīt. Makss

vairāk par visiem citiem ir viņai neaizsniedzams, neaizskarams. Džoana nepavisam nav aizmirsusi, kādus dokumentus pagājušonedēļ iedeva Sonjai. To vidū bija ari viņa rakstīts materiāls par grūtībām, kas saistītas ar daudzpunktu detonāciju eksplozīvās ierīcēs, grafiki, kuros salīdzinātas plutonija un urāna-235 kritiskās masas, detalizēta informācija par bumbas kodolu un paskaidrojums par neitronu avota nepieciešamību.

Bet tā nav zagšana, viņa sev saka. Tā ir dalīšanās. Nekas cits.

Viņa nopēta seju atvāžamajā spogulīti, viegli nopūderē vaigus un uzliek lūpu krāsu, vienlaikus jau atkal savā sejas izteiksmē pamanot ko tādu, kas rada viņā vēlmi aizgriezties. Viņa zina, kāpēc piekrita Maksa piedāvājumam aiziet ar viņu iedzert. Daļēji tas bija saistīts ar Sonjas teikto, taču vēl lielāka loma bija atmiņai par Katjas augšup vērsto skatienu. Viņas sejiņa nav likusi Džoanai mieru jau veselu nedēļu: viņas tumšās acis bija skaidras un nevainīgas, un cerību pilnas, atgādinot, ka dzīve ir īsa un ari šis ārkārtējais, iepriekš nepiedzīvotais laiks nebūs mūžīgs. Tāpēc, kad Makss kolēģiem noprasīja, vai kāds piektdien pēc darba negrib aiziet uz bāru, Džoana neizvairījās kā parasti, bet gan entuziastiski piekrita, un tikai vēlāk izrādījās, ka viņi tur būs divatā, jo visiem pārējiem atradās kādi citi plāni šim vakaram. Drebošiem pirkstiem viņa ieliek lūpu krāsu atpakaļ somiņā, samiegtām acīm novērtē savu izskatu, tad ar spēju klikšķi aizcērt spogulīti. Tagad ir par vēlu atkāpties.

Turpceļā Makss viņai pastāsta par mātes sirds operāciju, par sievas dzīvokli Londonā, uz kuru viņš nekad netiek ielūgts, par tenisa spēli ar māsu iepriekšējā nedēļas nogalē. Džoana smejas par viņa stāstu, kā māsai izdevās ar raketi atvēzienā trāpīt sev pašai pa aci un tagad sitiena vieta ir pieņēmusi visai elegantu dūmakaini zilu nokrāsu, kuru māsa mēģina noslēpt ar acu ēnām. Džoana jūt, kā atslābst viņas ķermenis, vēloties pietuvināties Maksam, bet viņa ari zina, ka tā ir bīstama sajūta.

“Tu brillēs neizskaties pēc eža, starp citu,” viņš pēkšņi saka, apstājies uz trotuāra. “Es jau kādu laiku gribēju tev to pateikt.”

Džoana viegli piesarkst un pasmaida. “Mazliet tomēr izskatos.”

Makss pašūpo galvu. “Nu, tas ir tāpēc, ka tu ignorēji manu padomu un nopirki metāla rāmjus. Bet tie vienalga liek tev izskatīties tieši tik...” viņš pieklusina balsi, lai garāmgājēji nevarētu to sadzirdēt, tomēr turpina runāt, “...tik skaistai, kā es biju domājis.”

Viņa dzird Maksa vārdus un jau atkal jūtas apmulsusi, gluži kā Kanādā, kad viņš Džoanai sacīja, ka mīl viņu, bet tad atteicās noskūpstīt. Kāpēc viņš tā dara? Vai tad viņš nesaprot, ka tā darīt nevar? Ne jau tagad. Ir pagājis pārāk daudz laika. Pārāk daudz ir noticis. Un, ja viņa tagad dosies kopā ar Maksu, kas būs tālāk?

Džoana aizsedz muti ar roku, mēģinādama notēlot pārsteigumu. “Ai, nē,” viņa saka. “Piemirsu. Man ir jāsatiek kāds draugs.” Viņa atkāpjas no Maksa. “Man jāiet.”

Viņš pakrata galvu. “Es tev neticu.”

Džoana pagriežas un sāk iet projām.

Makss panāk viņu. “Es tev neticu.”

Viņa nolaiž skatienu un raugās uz savām pēdām.

“Ja tu to domāji nopietni,” viņš saka, “viss ir kārtībā. Es aiziešu, un mēs varēsim izlikties, ka nekas arī nebija noticis. Bet es gribu, lai tu to pasaki. Gribu dzirdēt tevi sakām, ka tu būsi pilnīgi apmierināta, ja starp mums viss paliks tāpat kā iepriekš. Gribu dzirdēt tevi sakām, ka tu nekad nedomā, kā būtu varējušas izvērsties mūsu attiecības. Jo man nepaiet ne diena...” Viņš aizdomājas, taču joprojām ir saņēmis Džoanu aiz pleciem un vēro viņas seju.

Tieši tas beidzot liek viņai padoties. Viņa paceļ acis, uzmeklē Maksa skatienu, un tepat jau tā atkal ir, tā pati sajūta, kas viņai bija kuģī uz Kanādu. Viņš patiešām skatās uz Džoanu. Un ne tikai skatās, bet arī redz viņu. Džoana sajūt, kā sirdī pēkšņi uzliesmo bailes, ka viņš varētu noticēt viņai uz vārda, pamest viņu, un šī diena tad kļūtu tikpat tukša kā visas citas iepriekšējo

mēnešu, visa šī gada dienas, un tāda doma vien viņai tagad ir pilnīgi neciešama.

"Bet tu esi precējies. Pats teici, ka negribi dēku.”

“Es arī negribu.”

Džoana atkāpjas. “Tad kāpēc tu man to saki?”

“Esmu pieprasījis šķiršanos.”

“Ai!” Viņa paskatās uz Maksa roku, ko viņš ir uzlicis uz pleca, tad atkal uz viņu pašu. “Es nezināju."

“Patiesībā esmu to prasījis jau gadiem ilgi, kopš atgriezāmies no Kanādas. Viņa visu laiku atsaka, taču tas nevar turpināties mūžīgi. Esmu viņai piedāvājis...” Viņš paceļ rokas un pašūpo galvu. “Nu, visu. Visu, kas man ir.” Viņš atkal nolaiž rokas un saņem Džoanas plaukstu. “Es gribu pats veidot savu laimi. Un tas nozīmē būt kopā ar tevi.”

Džoana palūkojas uz Maksu. Viņai šķiet, ka zeme līgojas zem kājām. Kāda balss iekšienē mudina viņu atkāpties, uzgaidīt vēl tikai mazliet.

“Laikam jau mēs varētu iedzert kādu kausu," viņa beidzot nosaka, un balss skan tā, it kā viņa būtu aizelsusies.

Bārā Makss noņem kaklasaiti un atpogā apkaklīti. Viņa mati atgūst parasto cirtainību, it kā būtu sapratuši, ka vairs nav nekādas vajadzības izskatīties kārtīgiem.

“Tātad,” viņš ar platu smaidu nosaka Džoanai. “Džoana Mār-džerija Robsone.”

Džoana iesmejas. “Tu atceries.”

"Bet protams. Tieši tobrīd es sapratu, ka esmu iekūlies kārtīgā ķezā.” Viņš iesmejas. “Es atceros pilnīgi visu no tā brauciena.”

Iestājas klusuma brīdis, laikam uz mirkli sastingstot starp viņiem. “Es arī.”

Viņi apsēžas bāra stūrī, abu rokas reizēm saskaras zem galda. Viņi runā tā, it kā kruīzs joprojām turpinātos. Viņš Džoanai stāsta, kā priecājas par to, ka projekts drīz būs pabeigts, tomēr

neaizmirst arī uzsvērt, ka viņa interese par to ir tīri teorētiska. Viņš runā tikai par ilgtermiņa enerģijas iegūšanas iespējām un ne ar vārdu nepiemin citus kodolenerģētikas izmantošanas aspektus. Makss saka, ka šis projekts jau ir izmainījis līdzšinējos priekšstatus par enerģijas izmantošanas veidiem, un vai tad tas nav brīnišķīgs mērķis, kam veltīt savu mūžu?

“Jā,” viņa piekrīt. “Tas ir brīnišķīgi.” Džoana pati ir pārsteigta par to, cik viegli vārdi nāk pār viņas lūpām, it kā viņa nemaz nebūtu apšaubījusi to patiesīgumu. Viņa jūt pūderi uz vaigiem kā plānu maskas slāni, kā zīdainu pārklājumu negodīguma piesārtuma noslēpšanai, un nodomā, cik viegli gan viņa spētu pateikt arī pretējo: ka tādam darbam ir šausmīgi veltīt kaut niecīgāko dzīves brīdi. Džoanu satrauc pašas spēja tik viegli galvā apvienot divus pilnīgi pretējus uzskatus. Nevar būt, ka ir normāli nejust nekādu pretrunu starp tiem.

Nē, tas nav normāli. Protams, nav. Bet viņa nevēlas par to domāt. Ne tagad. Jo šobrīd Maksa roka apvijas Džoanas pleciem, pirksti pieskaras kakla atsegtajai ādai, un visā viņas ķermenī piepeši uzdzirkstī nervu gali. Džoana apzinās, ka Makss skatās uz viņu, uz viņas acīm un lūpām, un sajūt pēkšņu vēlmi atkal būt ar viņu gultā, atkal turēt viņa kailo ķermeni savās rokās. Šīs tieksmes spēks Džoanu gluži vai satriec, tas ir nesie-višķīgs un dzīvniecisks, un pilnīgi nepārvarams.

Un tad jau viņi ir Džoanas dzīvoklī un Makss atpogā viņas blūzīti. Viņš pārlaiž ar pirkstu Džoanas atslēgkaulam, un viņa sajūt, kā ķermenim pārskrien zosāda un vēderā parādās kāda neapturami spēcīga sajūta. Viņa izkāpj no svārkiem, un tagad viņiem ir jātiek galā tikai ar Maksa drēbēm. Nepacietība padara Džoanu neveiklu. Viņa krekla pogas neļaujas atdarīties, un Džoana noņemas ar tām, līdz Makss uz brīdi viņu atlaiž un pārvelk kreklu pāri galvai, un nospārda nost arī bikses, atstājot tās saburzītā kaudzītē uz grīdas. Un tad viņš jau skūpsta Džoanas kaklu, ļauj rokām slīdēt pār viņas ķermeni. Cieši apkampušies, viņi ieklūp guļamistabā, uz īsu, izmisīgu mirkli palaiž viens otru vaļā, tad iekrīt gultā, vienlīdz platiem un muļķīgiem Smaidiem sejā, un viņa atkal skūpsta Maksa kaklu un krūtis un jūt viņa ķermeņa svaru uz sevis, lielu un reizē siltu, maigu un mierinošu. Šeit gan nav nekādu pretrunu, viņa nodomā.

Viņa ieslēpj seju Maksa plecā, kamēr viņš spiežas dziļāk Džoanā, un viņa grib kliegt, taču vienlaikus pagūst ari nodomāt, ka viņai drīzāk vajadzētu kaunēties par tādas baudas jušanu. Tā ir viņu pārņēmusi. Džoana ieelpo Maksu, viņa karsto, raupjo smaržu, līdz nākas aizgriezties un iekosties spilvena stūrī, lai neizdotu ne skaņu, kad tas beidzot notiks, vai vismaz ne sadzirdamu skaņu. Kliedziens paliek viņā, kad ķermenim pārskrien miljons sīku sprādzienu, un tad ari Makss atslābst viņas rokās un sabrūk uz spilvena viņai līdzās, un Džoana ir satriekta, ka viņš, šķiet, nav to saklausījis. Tad viņš pievelk Džoanu sev klāt un tur viņu savās rokās, nu jau mierpilns, cieši piespiedies viņai. Abu ķermeņi ir atslābināti un kā savijušies kopā. Ne viens, ne otrs neko nesaka. Viņi atver acis un lūkojas viens uz otru sarkaniem vaigiem un sajauktiem matiem, un šajā simetrijā ir kaut kas mierinošs.

Nākamo dienu viņi pavada kopā, un Makss uzstāj, ka brokastis gatavos viņš, kamēr Džoana ieies vannā. Pēc brokastīm viņš ieminas, ka abi varētu iziet pastaigāties vai varbūt parisināt krustvārdu mīklas - gluži kā vecajos laikos kuģī uz Kanādu. Kad viņa jautā, vai Maksam gadījumā nav kas svarīgs darāms, viņš iesmejas, it kā tā būtu trakākā doma, kādu viņš jebkad ir dzirdējis. Džoana pie tā nav pieradusi. Iepriekš viņa vienmēr juta, ka Leo arvien ir kārtojamas kādas svarīgākas darīšanas.

"Es šo dienu esmu gaidījis gadiem ilgi,” viņš saka Džoanai. “Tāpēc, ja tu man ļausi, es gribētu to pavadīt kopā ar tevi.”

Džoana pasmaida. “Man arī tas patiktu,” viņa nočukst, pievelk Maksu sev tuvāk un noskūpsta viņu. “Bet es domāju, ka krustvārdu mīklas var pagaidīt.”

Tā tas sākas - nedroši un slepus. Viņai nav spēka atsacīties no Maksa, atteikt sev tādas laimes iespēju. Ir taču jābūt vēl kādam sarežģījumam, viņa domā, bet kāpēc gan?

“Es tevi mīlu, Džoanlt,” Makss viņai saka. “Esmu tevi mīlējis jau gadiem ilgi.” Viņš to saka tā, it kā šos vārdus būtu izdomājis viņš pats, lai tieši un precīzi atklātu savas jūtas pret Džoanu, lai gan viņa zina, protams, visi zina, ka ne jau Makss ir tos atklājis. Bet viņš Džoanai tos saka ar tik pārliecinātu, tik skaidru sejas izteiksmi, ka viņa vai sabīstas. Viņa nav pieradusi pie tādas nesarežģītas mīlestības. Džoana baidās, ka nevarēs atbildēt ar tādu pašu skaidrību.

Bet pēc kāda laika viņa atklāj, ka uztraukumam nav pamata. Viņai patīk ļoti daudzas Maksa īpašības: viņa paradums izveidot sarakstus, tad citu pēc cita izsvītrot paveiktos punktus; ka viņa acis un mute šķiet veidotas no nevainojami taisnām līnijām, kad viņš ir iegrimis pārdomās; kā viņš guļ uz vēdera, turēdams spilvenu zem sevis; tas, ka viņš nekrāc. Un tas, cik viegli viņš ļauj Džoanai to visu redzēt, neturot kā noslēpumus, kuri viņai no Maksa būtu jāizvelk, bet gan labprāt tajos dalās.

Viņa pati brīnās, ka spēj tik viegli pieņemt visas pretrunas. (Par krāpšanu viņa to nesauks. Tas skanētu pārāk personiski.) Vai ir normāli, viņa domā, tā justies ar Maksu, mīlēt viņu un gatavot viņam ēdienu, vakariņās pašai lobīt apelsīnus, lai viņam nenāktos notraipīt pirkstus, pasniegt daiviņas uz šķīvīša ar salveti, bet vienlaikus ari zināt, cik daudz informācijas par Maksa slepeno projektu viņa jau ir nodevusi?

Tad vēl ir Maksa sievas lieta. Sieva neļauj viņam aiziet un ari pati negrib prasīt šķiršanos. Makss ir piedāvājis viņai visu: māju, naudu, kuras viņam nav, kādus vien melus viņa grib dzirdēt, bet viņa it nekam nepiekrīt. Viņas reputācijai nākšot par sliktu prasīt laulības šķiršanu, pamatojoties kā uz Maksa neuzticību -"cilvēki domās, ka neesmu gana laba” -, tā uz viņas pašas neuzticību - “Dievs žēlīgs!”

Jā, Džoana nodomā, tā nu gan ir dilemma. Bet, ja viņš spēj ar to sadzīvot, tad ari viņa drīkst saglabāt savas iekšējās pretrunas. Varbūt Maksa krāpšanās ir pat sliktāka par viņējo, vismaz brīžos, kad abi kopā guļ gultā un Makss stāsta, ka mīl viņu,

vīdams viņas matus ap pirkstiem, kamēr Džoana noraugās viņa skaidrajās, jūraszilajās acis. Viņas dilemma galu galā nav personiska. Tikai politiska.

Un šķiet, ka tā arī viss turpināsies. Šis ir laimes un saules pilns laiks. Vēlāk Džoana atskatīsies uz šiem mēnešiem un brīnīsies par savu naivumu, jo viņai taču vajadzēja zināt, ka nekas tāds nevar turpināties bezgalīgi.

CETURTDIENA, plkst. 14.28

Un tad viss, šķiet, notiek vienlaikus.

Vispirms Lellija paziņo, ka nedēļā pirms Ziemassvētkiem viņa precēsies. Viņai ir gredzens un kleita, un pielūdzējs, vārdā Džeks.

Otrais notikums ir ģeogrāfiski daudz tālāks. Sausajā kazahu stepē virs kāda ciemata uzsprāgst bumba. Mājas tur ir uzslietas steigā no koka un ķieģeļiem, un vietas plašums savā ziņā ir pat spokains. Pāri Irtišas upei ir pārmests milzīgs tilts. Neviens ceļš neved uz ciemu, jo tam nav paredzēts ilgs mūžs. Te neviens nedzīvo, izņemot dzīvniekus: aitas, vistas un kazas. Kravas automašīnās, kas nežēlīgi rij degvielu, uz stepi ir atgādāts vairāk nekā tūkstotis dzīvnieku, kuriem nākas piedalīties Staļina un Berijas lielajā eksperimentā. Tur tie skraida grupiņās, daudz cietuši un pārguruši, un samierinājušies ar likteni. Strādnieki ir aizbraukuši, tāpēc neviens dzīvniekus vairs nebaro. Būvdarbi ir pabeigti, un to veicēji nu kratās atpakaļ pāri stepei Sibīrijas virzienā, skatīdamies, kā mainās apkārtējā vide, no putekļainās stepes pārtopot mežā.

Karstā Kazahijas saule šodien neuzausls vai vismaz šeit neviens to nemanīs. Te nav cilvēku, kuri varētu to redzēt. Jā, ļaudis šeit dzīvo, un izpētes centrs to zina, taču šo tālo ciematu iedzīvotāji neparādās nevienā uzskaitē. No Kremļa nav pienākusi nekāda evakuācijas pavēste, jo oficiāli neuzskaitīti cilvēki nemaz

ari neskaitās. Bumbas ietekmes zona tā vai citādi nav skaidri paredzama. Kāpēc pārpūlēties, lai domātu par tiem, kuriem aizsardzība, iespējams, nemaz nebūs nepieciešama? Detaļas, detaļas, kā teiktu Berija.

Taču šai bumbai neviena detaļa nav atstāta bez uzmanības. Detonatoru kapsulas, komponentes, kas garantē vienlaicīgu neitronu detonatora eksploziju, uzsprāgst ar 0,2 mikrose-kunžu intervālu. Tieši tā arī jābūt. Tas nodrošina sprādzienu, kas spēkā var sacensties ar Hirosimai uzmesto “Mazo zēnu”. Pēc bumbas sprādziena gaisma un troksnis ir saredzami un sadzirdami astoņdesmit kilometru attālumā no izmēģinājumu vietas. Uz Maskavu nosūtītajā ziņojumā ir secināts, ka izmēģinājums bijis ļoti veiksmīgs; bumba bijusi par piecdesmit procentiem efektīvāka, nekā paredzēts teorētiskajos aprēķinos. Ar tādu bumbu var lepoties arī Staļins. To var parādīt Rietumiem un teikt: re, re, tagad esat mums rokā. Tāda bumba var likt visai pasaulei apstāties, aizturēt elpu un turēt pirkstu nospriegotu pie gaiļa, mērķējot, bet nešaujot, gaidot, kurš pirmais samirkšķinās acis.

Abi šie notikumi, lai cik atšķirīga ir to nozīme, tiek izziņoti vienā The Times numurā. Vienā gadījumā kavēšanās ir saistīta ar nepieciešamību noteikt precīzu datumu Lellijas un Džeka kāzām, bet otrā - drīzāk liecina par neticību nekā jebko citu. Pēc aptuvenām aplēsēm tika uzskatīts, ka PSRS atombumbas projekts no Lielbritānijas atpaliek vismaz par četriem gadiem, taču tagad ir iegūts neapgāžams pierādījums, ka tā tomēr nav. Kā viņiem varēja izdoties to īstenot tik ātri un tik pēkšņi?

Beidzot Dauningstrīta 10 tomēr izplata paziņojumu, ka Viņa Majestātes valdības rīcībā ir nonākusi informācija par šajās nedēļās PSRS teritorijā notikušu atomsprādzienu. Kreisi noskaņotā prese apslāpēti līksmo, apgalvojot, ka Rietumi nu vairs nevarēs augstprātīgi īstenot savu kodolprogrammu, neieviešot vismaz kādu starptautisku kontroles mehānismu. Šis notikums

piespiedis viņus to darīt. Krievijas jauno spēku nāksies atzīt. Rietumiem būs jāpiekāpjas.

Džoana ieiet mazajā virtuvītē un aizslēdz aiz sevis durvis. Viņa atspiežas pret sienu, lēni, neticīgi šūpojot galvu. Vai tas ir manis dēļ? - viņa domā. To izdarīju es? Viņa sajūt baiļu dūrienu krūtīs par notikušā seku neizmērojamību. Dūriens pieņemas spēkā, pāraug neciešamā reibumā un liek viņai atspiesties pret flīzēto sienu. Viņa domā par Hirosimu, par karstumu, par līķiem, briesmīgo sēnes formas mākoni virs pilsētas, par Leo vārdiem, kad viss vēl tikai sākās: puses vairs neeksistē - ne tagad, kad pasaulē ir radīts kas tāds.

Bet viņa ir redzējusi bumbas spēku. Vai Staļinam var uzticēt tik varenu ieroci? Vai tiešām viņš turēs to savos krājumos un nekad neizmantos? Pēkšņi Džoana vairs nav par to droša, un viņai uz muguras izsitas karsti sviedri, baiļu pieskāriens no domas vien, ko tāda lieluma sprādziens varētu nodarīt Lielbritānijai.

Kā viņa vēlas, kaut Leo tagad būtu šeit. Viņa domāja, ka saiešana kopā ar Maksu ir viņu izārstējusi, ka Leo apraudāšanu viņa jau krietni sen ir atstājusi aiz muguras, bet te nu tā atkal ir, un viņa stāv virtuvē ar rokā iespiestu kabatlakatiņu un kož pirkstos, lai apslāpētu asaras.

Pie durvīm pieklauvē Kārena. “Džoana? Tu tā esi?”

Džoana atgriež krānu. Noslauka acis piedurknē. Viņa dzird Kārenas pēdu šļūkāšanu uz flīzēm pie durvīm.

“Ar tevi viss kārtībā?”

Džoana acu kaktiņos iespiež aukstu ūdeni. Viņa nedrīkst iet ārā šādā paskatā. “Tūlīt pabeigšu,” viņa saka.

Kārena neatbild uzreiz. Džoanai šķiet, ka viņa gandrīz dzird, kā Kārenas sejā parādās līdzjūtīgs smaids. “Nesteidzies. Ja kāds tevi meklēs, es atbildēšu tavā vietā. Tas ir šoks mums visiem.”

Viņas laipnība dara vēl smagāku Džoanas sirdi. Ja viņa zinātu, Džoana nodomā. Ja kāds no viņiem to zinātu. Kā viņi tad skatītos uz Džoanu? Vai kāds no viņiem saprastu? Un Makss... Ai, par to viņa nespēj ne domāt.

“Paldies,” viņa nočukst.

Džoana dzird, kā gaiteni attālinās Kārenas soļi. Viņa piever acis un saņem rokas kopā nevilšā, mierinošā kustībā, tādā kā lūgšanā. Viņa atceras izmisumu tēva sejā, kad viņš gulēja gultā, nevarīgi ielicis savu roku Džoanas plaukstā, un šī doma liek viņai saņemties. Nu tas ir padarīts, viņa nodomā. Mēs to esam paveikuši.

Un vēl Džoana nodomā: tagad es varu beigt.

Vēlāk, kad parādīsies papildinformācija, briti teiks, ka par pamatu tika ņemts amerikāņu modelis. Tā bija nevis padomju, bet gan Manhetenas projekta konstrukcija. Taču tā nav īsti taisnība. Amerikāņu projektā centrā bija horizontāls reaktors. Padomju konstrukcijā tā nebija. Un britiem arī ne. Tas vēl neko nepierāda - savā ziņā tā vienkārši ir izvēle par labu vienai no divām acīmredzamām iespējām -, taču arhīvā ir dokumenti, kas norāda, ka PSRS projekts ir spēcīgi ietekmējies no britu risinājuma. Neiespējami, Lielbritānija paziņos sarunās ar ASV, mums nekādas noplūdes nav bijušas. Bet ne viens, ne otrs tam neticēs. Viņi zina, ka noplūde ir bijusi. Un tagad viņiem tā ir jāatrod.

Makss sēž pie galda, satvēris galvu rokās. Tā viņš nekustīgi raugās vienā punktā jau kopš paziņojuma izskanēšanas. Palaikam viņš pieceļas, pieiet pie loga un atspiež pieri pret to, un paliek tā stāvam, līdz stikls aizmiglojas no viņa elpas un apsarmo. Tad viņš atkal apsēžas, uzsit ar pildspalvu pa rakstāmgaldu, pāršķirsta dokumentus un nokar galvu. Makss nav pat mēģinājis sapulcināt kolēģus, kā to bija darījis Kīrla aresta dienā. Šķiet, viņam trūkst dzīvesspara, lai to izdarītu. Makss nespēj pārdzīvot, ka viņa projekts ir ticis pārtrumpots.

Makss nepakustas pat tad, kad durvīs parādās Džoana, aizslīd tām apkārt un aizver aiz sevis. Viņa atspiežas pret durvīm, lai neviens nevarētu tās atvērt. “Viņi ir klāt.”

Makss palūkojas uz Džoanu, uz brīdi zaudējis balsi. Klusums ieilgst. “Kas ir viņi?”

“Policija.”

Maksa galva noslīgst uz rokām, un nākamie vārdi izskan apslāpēti. “Es joprojām tam neticu.”

“Viņi nav formastērpos, bet tie ir tie paši vīrieši, kas atnāca pagājušoreiz.”

“Ne jau par viņiem es runāju.” Viņš nopūšas un strauji pieceļas, atgrūzdams krēslu no galda. “Es gribēju, lai mums tas izdodas. Gribēju, lai mēs būtu pirmie.” Viņš palūkojas uz Džoanu, tad atkal novēršas, it kā būtu sakautrējies. “Bērnišķīgi, vai ne?” “Maks, man šķiet, tu nesaproti. Pie mums ir atnākuši policisti. Viņi grib tevi redzēt. Viņiem ir orderis tavam arestam.” Džoana vilcinās. “Es pateicu, ka tu laikam runā pa telefonu, tāpēc ir vēl kāda minūte vai pāris minūšu laika.”

"Dieva dēļ,” viņš nosaka. “Ko viņi no manis grib? Laikam jau gatavi darīt visu, lai tikai iepriecinātu tos sasodītos jeņķus.” Džoana jūt, kā viņas sirds bailēs salecas. Makss nesaprot, viņa nodomā. Viņam nav ne jausmas, kas ar viņu var notikt. Pēkšņi Džoanu pārņem savāda, reibinoša panika: galvā sajaucas gaidas un bailes, kaklam un krūtīm pārskrien karstums. “Ai, Maks,” viņa čukst. "Viss būs labi, es zinu.”

Viņš neizpratnē palūkojas uz Džoanu. “Par ko tu runā? Neko sliktu es neesmu darījis. Mēs vienkārši tikām apsteigti, tas arī viss.”

Džoana pamāj. “Es zinu, ka tu neesi darījis neko sliktu.” Viņa pastiepj Maksam rokas, un viņš tās saņem, saspiež kopā, kā gribētu viņu mierināt. Viņš neuztver Džoanu nopietni. Viņa pavelk Maksu sev tuvāk. “Bet viņi tā nedomā. Viņuprāt, informācijas noplūde ir notikusi pašā projekta augšgalā.”

“Tas ir idiotisms. Viņiem taču jābūt kādiem pierādījumiem, lai izteiktu šādus apgalvojumus.”

jā, viņa nodomā. Ir vajadzīgi pierādījumi. Un varbūt viņiem tie ir. Bet viņa nedrīkst ari aizmirst, ka īstu pierādījumu viņiem nemaz nevar būt, vēl ne, jo pretējā gadījumā policija taču būtu nākusi pēc viņas, nevis Maksa. Un Sonja būtu brīdinājusi, vai

ne tā? Un Viljams? Vai tad Viljams neteica, ka viņš tā darīs? Džoana dzird, kā pa gaiteni tuvojas soļi, un viņai nākas apspiest pēkšņu vēlmi atsist durvis vaļā un izplest rokas mesiāniskā paš-upurēšanās žestā - mans darbs ir galā! - taču tā ir tikai acumirklīga iedoma. Viņa zina, ka to nedarīs, nevar darīt. Vairs ne. Ne jau tagad, kad viņai tik ilgi ir izdevies sevi neatklāt, kad viss ir gandrīz galā. Ja arī viņi aizvedīs Maksu nopratināt, tas būs tikai uz brīdi. Džoanai vienkārši jātic, ka viņi abi - viņa un Makss - var to pārdzīvot, un tad briesmas būs galā. Uz visiem laikiem.

Makss pasper soli viņai pretī. Viņi skatās viens uz otru, ieslēgti šajā laika sprīdī, kas šķietami izplešas, paceļas gaisā, un Džoana jūt, kā ietrīcas viņas apakšlūpa. “Neraudi,” viņš čukst. “Tā ir tikai pārbaude."

Džoana norij siekalas. Viņas sirds nodreb krūtīs. Debesīs aiz loga klīst mākoņi. Maksa rokas ir iebāztas dziļi kabatās, viņa pleci ir salīkuši, noapaļoti. Acis ir pievērtas. Viņš izskatās noguris un vienaldzīgs, it kā zinātu, ka viņam ir jābūt stiprākam, nekā jūtas patiesībā. Makss paceļ galvu, ar acīm uzmeklējot Džoanas skatienu, tad pieliecas uz priekšu un maigi, uzmanīgi noskūpsta viņu uz lūpām.

“Esmu gatavs,” viņš nočukst.

“Esi pārliecināts?”

Viņš piemiegtām acīm palūkojas uz Džoanu, mazliet paberzē zodu un lēni, bet izlēmīgi pamāj. “Varam ķerties pie lietas. Nekad neesmu bijis no bēdzējiem.”

Vecākā detektīva Minčleja veiktā Maksa DEIVISA nopratināšana

Kembridžas policijas iecirknis, 1949. gada 24. septembrī

Šajā nopratināšanas posmā es Maksam DEIVISAM izteicu pieņēmumu, ka viņš ir sazinājies ar kādu padomju ierēdni vai valdības pārstāvi un sniedzis šai personai ar darbu saistītu informāciju. DEIVISA pirmā atbilde bija mutes pavēršana it kā pārsteigumā, kam sekoja visai spēcīga galvas purināšana un vārdi: "Nedomāju vis." Tad es viņam teicu: "Manā rlcibā ir informācija, kas apliecina, ka jūs esat vainojams spiegošanā Padomju Savienības labā." DEI-VISS atkal atbildēja: "Nedomāju vis." Norādīju, ka šo atbildi var saprast divējādi, un viņš atbildēja: "Es nesaprotu. Varbūt varat man pastāstīt, kas tie ir par pierādījumiem. Es neko tamlīdzīgu neesmu darījis ."

Tad es DEIVISAM pateicu, ka šajā gadījumā es viņam neko nejautāju, bet gan vienkārši nosaucu faktus un pratināšanā mēs mēģināsim tikai noskaidrot, kādā veidā viņš nodeva šo informāciju, kā sazinājās ar savu kontaktpersonu, kā arī viņa patieso vainas apjomu. Viņš atkārtoja, ka nevarēs man palīdzēt, un stingri noliedza, ka būtu jebkādā veidā bijis atbildīgs par šādu informācijas noplūdi. Viņš sacīja, ka tāda iespēja vispār izklausās bezjēdzīga, jo viņš ir darījis visu iespējamo, lai palīdzētu mums uzvarēt karā. Viņš esot pilnībā apmierināts ar atrašanos šīs jaunās zinātniskās attīstības programmas avangardā, un viņam nav bijis ne mazākā iemesla nodot šo informāciju Padomju Savienībai. Viņš labi zinājis, ka mūsu valdība ir pieņēmusi lēmumu tajā nedalīties ar Krieviju. Viņaprāt, no zinātniskā viedokļa raugoties, tā esot bijusi "tīri laba doma", jo Lielbritānijai pašai bijis viss nepieciešamais, lai veiktu attiecīgos eksperimentus. Šī lēmuma politiskie motīvi viņu neuztraucot it nemaz.

Pratināšana tika pārtraukta no plkst. 13.30 līdz mazliet pēc plkst. 14.00, lai mēs varētu ieturēt pusdienas, un es nospriedu, ka DEIVISAM varētu nākt par labu ļaut pusdienot vienatnē un pārdomāt dzirdēto. Atgriežoties viņam tomēr nebija nekā jauna, ko man teikt, un viņa attieksme saglabājās nemainīga pat par spīti daudzajām viņam dotajām iespējām atzīt savu vainu. Es ari centos DEIVISAM ļoti skaidri norādīt, ka Apgādes ministrijas darbinieki rūpīgi apsver, vai ļaut viņam palikt savā amatā laboratorijā, ņemot vērā, ka mums nākas uzturēt delikātas attiecības ar ASV. Esmu visai pārliecināts, ka neatkarīgi no ministrijas gala lēmuma mums vajadzēs uzsvērt, ka DEIVISA darba turpināšana pie šl augstākās slepenības projekta pašreizējos apstākļos nozīmētu augsta riska uzņemšanos. Ministrijas piekrišana mūsu padomam tad jau būtu viņu pašu lēmums.

Viņš atzinās, ka saprotot ļoti sarežģīto situāciju, kurā esam nonākuši, bet ari norādīja, ka esot pilnīgi pārliecināts par to, ka es nespēšot sniegt nekādus pierādījumus pret viņu, un viņš tikai ar pūlēm spējot savaldīties, lai nesistu dūri galdā un nepieprasītu parādīt mūsu rīcībā it kā esošo informāciju. Tā kā mums nekā tamlīdzīga neesot, viņš nekādā veidā nevarot mums palīdzēt. Viņš ari izteicās, ka, ņemot vērā pret viņu vērstās aizdomas, ari viņš pats neredzot iespēju turpināt darbu laboratorijā, un tas, ka viņš esot nonācis pie šāda lēmuma nozīmē, ka viņam nāksies iesniegt atlūgumu. DEIVISS, šķiet, uzskatīja, ka šāda iznākuma gadījumā varētu pieteikties darbam kādā pētniecības posteni universitātē, un, kā likās, pilnā mērā nesaprata pret viņu izvirzīto apsūdzību nopietnību, un izrādīja neapmierinātību vienīgi par to, ka nevarēs turpināt Kembridžā iesākto darbu.

Man ir ļoti sarežģīti sniegt pārliecinošu apgalvojumu par DEIVISA vainu vai nevainību. Viņa uzvedība sarunas laikā varēja norādīt kā uz vienu, tā ari uz otru. Ja viņš nav vainīgs, tad ir pārsteidzoši, ka šādas apsūdzības uztvēra tik mierīgi, bet varbūt tas saskan ar viņa zinātnisko skatījumu uz dzīvi. Tāpat var izteikt pieņēmumu, ka viņš ir vecās raudzes spiegs un ir bijis gatavs šādai pratināšanai. Turpretī viņa pilnīgā atteikšanās sadarboties un dusmu uzplūdi var liecināt ari par viņa nevainību.

Taču, pēc šis pratināšanas pārdomājot visus mūsu rīcībā esošos faktus, jūtos pārliecināts, ka esam atraduši meklēto cilvēku, ja vien sagadīšanās pēc viņa vietā Kanādā nebija kāds slepens dvīņubrālis, kurš ari joprojām turpina strādāt Kembridžā. Pārlūkojot visus citus laboratorijā strādājošos zinātniekus, kam būtu pieeja šai informācijai, ir grūti atrast kādu citu iespējamo aizdomās turamo kā vien pašu DEIVISU.

Tajā pašā pēcpusdienā pret profesoru Maksvelu Džordžu Deivisu tika izvirzīta oficiāla apsūdzība.

Niks uzsit ar roku pa palodzi. “Tā ari zināju!”

“Nik, pagaidi!”

Niks negaida, bet gan platiem soļiem iziet no istabas un dodas lejā pa kāpnēm. Mājas aizmugurējās durvis atveras, tad tās tiek aizcirstas.

Iestājas klusuma bridis. “Es varu uz brīdi iziet ārā?” Džoana jautā.

Hārta palūkojas uz Adamsu. “Nezinu, vai tas būtu pieļaujams.”

Adamss atlaižas krēslā. “Mēs jau tā esam darījuši daudz ko nepieļaujamu, taču beigu beigās tas neko nemainīs.” Viņš parausta plecus un norāda uz videokameru, kas glabā visus savāktos pierādījumus. “Tikpat labi varam arī ļaut viņai iziet.”

Džoana izkāpj no gultas un aiziet līdz durvīm. Viņai sareibst galva un, kāpjot lejā, nākas turēties pie margām.

“Piecas minūtes,” Adamss uzsauc viņai pakaļ.

Kad viņa iziet uz lieveņa, Niks paskatās uz māti. “Tas bija tēvs, vai ne? Ari viņš strādāja pie bumbas, un arī viņš neuzskatīja par vajadzīgu pateikt to man.” Niks pašūpo galvu. “Kāpēc nevienam nešķita, ka es gribētu zināt? Man vienmēr likās, ka viņam ir pārāk augsts zinātniskais grāds, lai mācītu tajā skolā.”

“Bet viņam tur patika. Viņš vairs negribēja ne strādāt pie bumbas, ne pat domāt par to. Viņam patika garie vasaras brīvlaiki un teniss no rītiem, un dzīve pie jūras.” Viņa pieklust, tad atsāk runāt jau maigākā balsi. “Un būt kopā ar tevi, Nik. Viņš tevi dievināja.”

“Bet tu ļāvi tēvu arestēt. Tu ļāvi policistiem atnākt un viņu apcietināt, tu pat nemēģināji viņus apturēt.”

“Es domāju, ka ar viņu viss būs kārtībā. Pret viņu nebija nekādu pierādījumu, tāpēc uzskatīju, ka policija viņu atlaidis.”

“Tomēr tu ļāvi tam notikt!” Niķa kakls ir pietvīcis sārts. “Tu biji pārāk gļēva, lai aizstāvētu tēvu, kad viņam tevi vajadzēja!”

Džoana atver muti, lai iebilstu, bet tad atkal to aizver.

“Viss, ko tu tur teici, bija tikai aizbildinājumi, skaidrojumi. Tev joprojām šķiet, ka taisnība bija tavā pusē, vai ne?” Niķa balss runājot aizlūst. “Tev vienmēr šķitis, ka visu zini vislabāk. Tu vienmēr esi gribējusi visu kontrolēt.”

"Nē, Nik, nē!”

Viņš noraida mātes iebildumus ar rokas mājienu. “Visu dzīvi tu gribēji mani kontrolēt, gribēji, lai viss notiek pēc tava prāta. Es nekad nebiju gribējis būt tik īpašs. Kādu laiku es pat lūdzos, kaut tu būtu adoptējusi kādu citu bērnu, lai tas viss negultos uz maniem pleciem.”

“Ai, Nik.” Džoanas vēders šķiet ledus pilns, lielu un aukstu, asu un smagu ledus gabalu pilns. “Protams, tu man biji īpašs. Es esmu tava mamma.”

“Nē, tu neesi,” Niks nomurmina, bet viņa pleci jau sāk atslābt. Viņš vienmēr ir ātri aizsvilies, taču sākotnējie dusmu uzplūdi parasti necik ilgi neturpinās. Viņš atsāk runāt jau klusākā balsi. “Pasaki man tikai vienu. Vai tu apzinies savu vainu? Tu to nožēlo?”

Džoana brīdi klusē. Viņa jūt, ka sirds tagad sitas stipri, pulsē cauri visam ķermenim. “Es domāju, ka tā darīt bija pareizi. Tajā situācijā.”

“Tu domāji, ka spiegot ir pareizi?”

“Man šķita, ka šajā informācijā ir jādalās ar Krieviju. Pēc Hirosimas. Man šķita, ka pasaule ir jāpadara taisnīgāka, lai tas neatkārtotos.”

Niks nekustas.

“Krievijai to vajadzēja. Viņi karā bija zaudējuši divdesmit septiņus miljonus cilvēku. Vari to iedomāties? Divdesmit septiņus miljonus.” Džoana apklust, pēkšņi aptvērusi, ka tieši tā runātu viņas māte. “Tolaik visi bija līdzjūtīgāk noskaņoti pret Padomju Savienību un uzskatīja, ka tā var kļūt par nākamās bumbas mērķi.” Džoana uzmet dēlam ātru skatienu. “Un tad vēl arī pastāvēja cerība, ka tas izdosies.”

“Kas tad? Lielais eksperiments?”

“Jā.”

Niks pašūpo galvu. “Un tagad?”

“Komunisms man joprojām šķiet laba ideja.”

“Bet tas nestrādā, vai ne? Cilvēki tam ir pārāk savtīgi.”

“Es zinu. Bet teorētiski...”

“Nē!” viņš nokliedzas. “Kāpēc tu nevari vienkārši atzīt, ka tev nebija taisnība? Ka tā darīt nebija pareizi? Ka tas viss bija slikti, ka Leo bija slikts cilvēks un arī Sonja bija slikta? Ka tev ir kauns par izdarīto?”

Džoana brīdi klusē. Kā tu vari zināt? - viņa domā. Tu neredzēji, cik ļoti viņiem abiem tas rūpēja.

“Viņi nebija slikti,” Džoana nočukst.

“Kā tu vari būt tik naiva? Tu neko nesaproti? Sonju tu neinteresēji. Viņa nodeva Leo, savu brālēnu, lai saglabātu tevi kā informācijas avotu.”

Džoana tam nepiekrīt. “Nē,” viņa nosaka. “Nē. Tā bija kļūda. Sonja to negribēja.”

Bet Niks neapklust. “Izmeklēšana parādīja, ka MIS cilvēki bija viņu uzoduši. Bija tikai laika jautājums, pirms viņi atklātu, ka Leo satiekas ar tevi, un tad apsīktu visa tevis sūtītā informācija. Un Sonja negribēja to pieļaut.”

Džoana pakrata galvu, bet vārdos to nenoliedz.

“Kurš tad vēl būtu varējis to izdarīt?” viņš turpina. “Varbūt Sonja ari nedomāja, ka VDK Leo nošaus, bet viņam bija taisnība: Sonja bija iestigusi pārāk dziļi. Viņasprāt, tā bija tikai spēle.”

Džoana jūt, kā zem kājām paveras zeme. “Bet viņa mīlēja Leo,” viņa nočukst.

“Tieši tā. Un Sonja nevarēja viņu dabūt, vai ne?”

Džoana palūkojas uz Niķu. Nē, viņa nodomā. Nē, nē, nē! Viņa tam neticēs. Tomēr šajā versijā ir kas tāds, kas liek viņai saviebties. Viņa atceras izteiksmi Sonjas sejā, sakot, ka Leo ir nošauts, kā viņa atkārtoja, ka dzīve taču turpinās. Jau tolaik Džoanai tas bija šķitis savādi, taču viņa bija atteikusies par to domāt. Viņa bija apņēmības pilna, viņa ļoti gribēja saglabāt šo draudzību, nejaut tai pazust, kā iepriekš jau reiz bija noticis. “Bet kāpēc Sonjai būtu jārīkojas tik nežēlīgi?”

Niks pārguris parausta plecus. “Viņa bija greizsirdīga.”

Greizsirdīga? Šis vārds liek prātā uzzibsnīt, tad atkal pazust kādai pēkšņai atmiņai. Kas tas bija? Kaut kas no Džeimija teiktā Albertholā? Viņa aizver acis un mēģina domās pie tā atgriezties, bet galvā nav nekā, tā ir tukša. Viss ir pazudis. “Nē,” viņa saka. “Sonja nebija no tādām.”

“Dieva dēļ! Pat tagad tu turpini domāt, ka viņa bija kaut kāds pārcilvēks. Viņa vienkārši bija ļauna.”

“Viņa nebija ļauna.”

Niks turpina: “Kas notika ar viņu pašu? Vai Sonju noķēra? Nē, nē, nesaki priekšā. Nenoķēra. Viņa tika cauri sveikā. Ar viņu viss bija kārtībā! Bet tev draudzene ļāva pašai tikt galā ar visu to sasodīto jezgu.” Klusuma mirklis. “Man taisnība?”

Kaut kur tālumā iekaucas un atkal izgaist policijas sirēnu gaudošana. Džoana nodreb. Un tad pavisam viegli, tikko manāmi pamāj ar galvu.

CETURTDIENA, plkst. 16.44

Laboratorijā valda pārsteidzošs klusums. Neviens īsti nespēj noticēt, ka tas patiešām noticis, ka krievi ir viņus apsteiguši un Makss - Makss! - ticis arestēts.

“Tu taču nedomā, ka to izdarīja viņš, vai ne?” jautā Kārena. “Protams, ne.” Džoanas balss noskan bezspēcīgā čukstā. Viņa ieslēdz radio, cerot, ka tā skanējums viņu nomierinās, noslāpēs šausminošo sirds dauzīšanos, taču tiek pārraidīts kārtējais ziņu stāsts par Krievijas atombumbu. Viņa izslēdz radio un pieceļas kājās. “Es iešu mājās,” Džoana paziņo.

Kārena paceļ uzacis. “Varbūt tev vajadzētu palikt tepat, ja mēs viņiem gadījumā būsim vajadzīgi?”

“Viņi varēs mūs atrast.” Džoana uzvelk jaku. “Tiekamies rit.” Bet rit viņa šurp nenāks. To viņa zina jau tagad. Džoana aiziet līdz savam dzīvoklim, izvelk tumšo matu no ārdurvju slēdzenes un ieliek tajā atslēgu. Viens, divi, trīs. Pagaidām neviens te nav nācis. Džoana taisnā ceļā dodas uz vannas istabas skapīti un izņem higiēnisko pakešu kastīti, kurā paslēpti pēdējie nokopētie dokumenti. Pēc toreizējās saskriešanās ar policiju viņa tos vairs neatstāj laboratorijā. Šeit glabāt ir vieglāk. Drošāk. Viņa iedomājas, ka dokumentus varētu saplēst gabalos un nolaist tualetes podā, taču kanalizācijai viņa neuzticas. Džoanai bail, ka papīri varētu ieķerties caurulēs un parādīties pēc vairākām nedēļām, iegāžot viņu tā, ka nekāda aizstāvēšanās vairs nebūtu iedomājama. Tāpēc viņa iesviež dokumentu kamīnā. Sērkociņš negrib aizdegties. Tas ir jāvelk četras reizes, līdz parādās liesmiņa, bet ari tā tikai uzplaiksni un nodziest, pirms vēl viņai izdodas pielikt papīram uguni.

"Sasodīts,” Džoana nočukst. Viņa mēģina vēlreiz, un šoreiz sērkociņš aizdegas uzreiz. Viņa iemet pārējos dokumentus kamīnā un noskatās, kā liesmas izplatās, aprij vārdus un attēlus, līdz vairs nekas nepaliek pāri.

Džoana ieliek ceļojumu somā zobu birsti un rezerves drēbes, tad mirkli nekustīgi stāv, piespiedusi roku pierei. Viņa šaubās, vai jebkad vēl šeit atgriezīsies. Vai ir vajadzīgs vēl kas cits? Nē. Šo un to viņa varbūt ari gribētu paņemt līdzi, bet te nav nekā tāda, kas patiešām būtu nepieciešams. Uz bridi Džoana nožēlo, ka nav paturējusi no Krievijas saņemto naudu, jo tad viņai vismaz būtu kāds sākuma kapitāls. Viņa varētu kaut ko izplānot, uz laiku pazust, līdz jezga pārietu. Bet kur? - viņa domā, paņemdama no pakaramā jaku un pārmezdama to pāri rokai. Kanādā? Austrālijā? Krievijā? Ejot ārā, atslēga iestrēgst slēdzenē, un Džoanai nākas piespiest durvis, lai tās aizslēgtos. Vai bēgšana nebūs vēl uzkrītošāka par palikšanu uz vietas, mēģināšanu pārlaist vētru? Un kas notiks ar Maksu?

Aizgājusi līdz kāpnēm, viņa apstājas, satraukusies par iespēju, ka Makss varētu jau būt uzminējis viņas saistību ar notikušo. Ja nu viņiem ir kādi īsti, patiesi pierādījumi? Varbūt tie jau šobrīd ir ielikti viņam rokās un Makss uz tiem skatās un brīnās, purina galvu. Makss, vienīgais cilvēks visā pasaulē, kura priekšā viņas izlikšanās būtu pilnīgi bezjēdzīga, vienīgais, kurš varētu pateikt, cik daudz viņa patiesībā ir zinājusi - viņš pats Džoanai to visu ir iemācījis, viņš, kurš bez vilcināšanās saka, ka mīl viņu. Vai Makss izmeklētājiem pateiktu, ja zinātu visu patiesību?

Par to viņa nav droša. Ir neiespējami uzminēt, kā viņš reaģētu. Neiespējami zināt, vai viņiem vispār ir kādi pierādījumi. Džoana saprot tikai to, ka viņai ir jāpamet Kembridža.

Viņai ir vajadzīgs brīdis, lai visu pārdomātu, kāda vieta, kur varētu patverties un iegūt vēl dažas dienas laika. Un vispirms viņai ir jāsatiek Sonja.

Džoana aiziet līdz stacijai, ceļā līkumojot, lai pārliecinātos, ka neviens viņai neseko. Tur viņa nopērk biļeti līdz Īli un steigšus iekāpj vilcienā. Vilcienam izbraucot no stacijas, Džoana samirkšķina acis, saules spožuma un lauku zaļuma apžilbināta. Tad saspiež rokas kopā un aizver plakstiņus.

Sonjas un Džeimija mājā valda klusums. Viņa tur ierodas, viegli aizelsusies pēc garā gājiena kalnā no tuvējās autoostas. Mašīnas pie mājas nav, un nav arī riepu pēdu uz ceļa. Viņa neklauvē pie ieejas durvīm, lai nepievērstu sev uzmanību, bet gan aiziet uz mājas otru pusi, kur uzmanīgi pieklauvē pie loga. Nekā. Viņa piespiež degunu pie loga un redz, ka blakus izlietnei rūpīgi salikti stāv šķīvji ar divām vīna glāzēm un kājām gaisā apgrieztu bērna dzeramtrauciņu līdzās. Uz galda guļ atvērta avīze, un pār krēsla atzveltni ir pārmests Sonjas spilgti sarkanais mētelis. Džoana pieklauvē vēlreiz, bet skaņa tikai atbalsojas.

Viņa mēģina nospiest rokturi, un durvis pārsteidzošā kārtā atveras. Džoana ieiet iekšā un uzsauc: “Sonja! Džeimij! Tā esmu es. Jūs te esat?” Viņa ieklausās. “Katja?”

Nekā. Viņa ieiet priekšistabā. Uz grīdas pie kamīna ir nobiruši gruži, un aizkari ir atvērti, bet nav sasieti, it kā būtu atvilkti steigā. Viņa uzkāpj augšā. Vannas istabā nav zobu birstīšu, pie spoguļa nav lūpu krāsas, pie gultas nav ķemmes. Džoana apgriežas apkārt. Viņa aiziet atvērt drēbju skapi, bet laikus apķeras, ka nedrīkst nekam pieskarties.

Cimdi. Kur ir viņas cimdi?

Viņa parakņājas rokassomiņā, mēģinot tos atrast, tad trīcošiem pirkstiem uzvelk. Atrauj vaļā drēbju skapja durvis. Vietas, kur iepriekš droši vien karājušās drēbes, nu ir tukšas. Viņa pārlaiž cimdā ietērpto roku skapja nodalījumiem, līdz atrod ko pazīstamu - savu ūdeļādas kažoku, kas karājas pašā skapja dziļumā. Tad, lūk, kur tas bija pazudis. Džoana vienmēr bija domājusi, ka to paņēmusi Sonja. Viņa noņem kažoku no pakaramā un pārliek pāri rokai.

To darot, viņa pamana, ka kažoks ir apslēpis mazu un noputējušu kartona kasti drēbju skapja apakšā, un tajā kaut kas piesaista Džoanas uzmanību. Viņa paliecas uz priekšu, noņem tās vāku, saceļot putekļu mākonīti, un ierauga mazu fotogrāfiju kaudzīti. Džoana sajūt, kā paātrināti sitas sirds, iedomājoties, ka tajā varētu būt arī attēli, kas atklātu viņas laboratorijā veikto darbu, tie paši, kurus Džoana bija nodevusi Sonjai, lai viņa tos nosūtītu tālāk uz Maskavu. Viņa taču nebūtu tos atstājusi šeit? Sonja taču nav tik neprātīga?

Džoana uzmanīgi iebāž roku kastē un izņem attēlus. Aha, viņa nodomā, vienkārši vecas fotogrāfijas. Rokas cimdos ir neveiklas, taču Džoana ar smalko papīru apietas uzmanīgi. Viņa izskata kaudzīti, lai pārliecinātos, ka tur nav nekādu inkriminējošu materiālu, līdz uzmanību pēkšņi piesaista kāda zēna fotogrāfija. Tas ir Leo bērnībā. Tam jābūt viņam. Zēnam ir varbūt seši gadi, viņš ir tievs un stāv zem koka sāņus pieliektu galvu, bet no viņa brillēm atstarojas saule. Viņa sejas vaibsti ir mazāk izteikti nekā pieaugušajam Leo, taču viņš tik ļoti atgādina Džoanas reiz mīlēto vīrieti, ka viņas acīs atkal sariešas asaras. Nošauts, viņa nodomā, un šis vārds stingi uzliesmo Džoanas prātā.

Viņa pietupstas uz paklāja un izšķirsta pārējās fotogrāfijas. To nav daudz. Visās redzams tas pats zēns. Viņš, kamerā skatoties, nesmaida, bet sejā ir ziņkāre. Tā nepārprotami ir Leo izteiksme. Vienā no tām viņam blakus stāv vīrietis, kuru Džoana notur par Borisonkuli, Leo tēvu. Viņš izskatās vecs. Viņa nebija gaidījusi, ka Borisonkulis būs tik vecs. Džoana nobrīnās, ka šeit nav Sonjas bērnības bilžu, taču atceras, ka bērnību viņa pavadīja kur citur, un tā nemaz arī neizklausās pēc tādas bērnības, no kuras būtu palicis daudz līksmu fotogrāfiju. Attēliem otrā pusē ir redzami skaitļi, kurus Džoana sākumā pieņem par datumiem. Bet uz pirmās fotogrāfijas ir rakstīts 30.06.46, kas nozīmētu, ka attēls ir uzņemts pirms trīsarpus gadiem. Viņa sarauc pieri. Tātad tas nav datums. Kaut kas cits.

Kastes apakšā ir neliela kaudzīte ar lielākām, izbalējušām fotogrāfijām, un Džoana redz, ka tās ir uzņemtas Kembridžā, kad viņas tikko bija sākušas tur studēt. Kāpēc Sonja nekad iepriekš nebija viņai tās rādījusi? Dažos attēlos Džoana atpazīst sevi - cik savāda sajūta, kad tevi tā aizved atpakaļ laikā, -bet citās ir visa viņu politiskā grupa. Vienā no tām Viljams saka runu uz skatuves kādā no viņu demonstrācijām, savukārt citā viņš skūpsta Rūpertu uz lūpām, turklāt tā nav nevainīga joku buča, bet gan patiess skūpsts, divi kaislīgā kopībā saplūduši vīrieši. Džoana dažas sekundes pavēro attēlu, nespēdama saprast, kā viņa tolaik neko nenojauta. Kāpēc neviens - ne Leo, ne Sonja, ne kāds cits - viņai par to neteica, kaut arī visi zināja un bija pieraduši tiktāl, ka pamanījās pat uzņemt fotogrāfiju?

Viņa saliek attēlus kastē un aizbīda to atpakaļ drēbju skapja stūrī. Viņa zina, ka Sonja neatgriezīsies. Draudzene ir aizbraukusi uz visiem laikiem pat neatvadoties. Viņa droši vien domāja, ka briesmas ir patiesas, ja reiz aizbrauca tik pēkšņi, jo citādi taču noteikti būtu pacentusies dot Džoanai ziņu, kaut vai tikai tāpēc, lai brīdinātu. Vai tad ne?

Tā domājot, Džoana sajūt pēkšņu baiļu dūrienu krūtīs, sapratusi, ka šīs ir beigas. Viņai vairs nav neviena. Un viņi ir savākuši arī Maksu. Ir tikai laika jautājums, līdz viņš sapratīs. Un tad viņai vairs nebūs neviena drauga, neviena paša, kam lūgt palīdzību. Ja nu vienīgi Viljams. Džoana sēž nekustīgi. Viņa nespēj pakustēties. Viņas kājas ir piespiedušās krūtīm un rokas ir apskāvušas ceļus, bet Džoana zina, ka nevarēs šeit palikt. Ja nu viņi nāks pēc Sonjas, bet atradīs viņu? Ja nu kāds redzēja, kā viņa šeit ienāca? Džoana pieceļas un izsteidzas ārā pa guļamistabas durvīm.

Bet tad viņai prātā ienāk kāda doma. Džoana atgriežas pie drēbju skapja un izņem no kartona kastes vienu vienīgu fotogrāfiju. To viņa ieliek sava kažoka kabatā, vienlaikus arī sajūtot šausmīgu kauna uzplūdu no apjausmas, ko viņa varētu ar to iesākt.

Tūlītējai ievērībai:

Steigšus vēlos uzzināt Norfolkas grāfistes Fērde-nas lauku saimniecībā The Warren dzivojušās Son-jas VILKOKSAS, meitas uzvārds GAĻIČA, viņas vira Džeimsa VILKOKSA un meitas Katrīnas (zināma ari kā Katja) VILKOKSAS pašreizējo atrašanās vietu. Iepriekš minētie cilvēki tika nopratināti aptuveni pirms diviem gadiem, 1947. gada 5. oktobri. Ir pamats uzskatīt, ka viņu saimniecība The Warren šobrīd nav apdzīvota un ienākošajam pastam nav norādīta pārsūtīšanas adrese. Ir ari zināms, ka šī gada janvāri Sonja VILKOKSA savai kaimiņienei FLĀSKA kundzei pieminēja, ka viņi plāno apciemot Šveicē dzīvojošo dēlu. Par dēlu mēs līdz šim nezinājām, taču FLĀSKA kundze mūs informēja, ka viņš ir dzimis 1940. gadā, viņu sauc par Tomasu un viņš dzīvo Šveicē ar savu vectēvu. Protams, ir ari iespējams, ka ģimene patiešām aizbraukusi uz Šveici un nav atgriezusies.

Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs varētu diskrēti painteresēties, kur VILKOKSA kungs ar kundzi varētu būt devušies, un, ja iespējams, noskaidrot ari viņu turpmākos pārvietošanās plānus.

Ar cieņu

Vārds ir nesalasāms zilas tintes kricelējums lapas apakšā.

“Vai viņa pēc tam jums deva kādu ziņu?”

“Nē,” Džoana nočukst. “Ne reizes.” Acis viņa nepaceļ. Tikai noskatās uz lapiņu. “Bet es to nesaprotu. Viņai nebija dēla. Viņa nekad to nebija pieminējusi...”

Niks pēkšņi nosēcas un paslēpj galvu rokās. “Protams, bija!”

“Kas tad? Nik?”

Viņš pašūpo galvu, taču neatbild. Tad Niks pagriežas pret Hartu. “Jūs to zinājāt, vai ne? Jūs to visu zinājāt jau no paša sākuma.”

Hārta uzmet skatienu Adamsam, tad atkal palūkojas uz Niķu. Viņa pamāj. “Šādas lietas mums ir jāzina. Tas ir mūsu darbs.”

“Cik nežēlīgi! Vai jūs neredzat, cik viņa veca? Tas var māti nogalināt!”

“Kas var nogalināt?” Džoana jautā.

Adamss viņus pārtrauc. “Piedodiet, bet jūsu māte tiek apsūdzēta ļoti nopietnā likumpārkāpumā. Ja mēs viņai būtu to pateikuši jau agrāk, tas varētu kompromitēt visu informāciju, ko viņa būtu izvēlējusies mums sniegt.”

“Ko jūs varējāt man pateikt agrāk?” Džoana atkārto jautājumu, un pēkšņi iestājas klusums. Neviens nesaka ne vārda. “Vai kāds no jums, lūdzu, varētu man paskaidrot, par ko jūs šeit runājat?”

Hārta palūkojas uz Džoanu, tad uz Niķu. Viņas skatienā ir neslēpts jautājums.

“Nu, pasakiet taču vienreiz,” Niks pēkšņi noteic. “Viņa ir pelnījusi zināt.”

Hārtas balss skan maigi. Viņas plauksta uzguļas Džoanas rokai, un Džoana klausās un klausās, un mēģina saprast runāto, un redz Hārtas mutes kustēšanos, taču prāts šķiet ietīts necaurredzamā miglā. Džoana nespēj sadzirdēt ne vārda no teiktā. Viņa sajūt, kā krūtīs atkal izplešas tas pats iepriekšējais šausminošais tukšums, bet viņa arī zina, ka nedrīkst tam ļaut sevi pārmākt.

Zēns, viņa nodomā. Puisēns fotogrāfijās. Tas nebija Leo. Datumi bija pareizi. Borisonkulis tajās izskatījās tik vecs tāpēc, ka patiešām bija vecs. Viņš bija ne tikai zēna vectēvocis, bet arī viņa vectēvs.

“Atvainojiet,” Džoana nočukst, pacēlusi roku. Viņa vairs negrib to klausīties. Viņai tas nav vajadzīgs. Viņa ļauj Nikam piecelt sevi kājās un izvadīt ārā no istabas. Viņas ķermenis šķiet viegls, gandrīz bez miesas, it kā viņa būtu vienkārši iztvaikojusi. Džoana aiziet līdz vannas istabai un aizver durvis, apsēžas tur uz vannas apmales, satvērusi abām rokām izlietni, un mēģina saņemties.

Pēkšņi galvā uzzibsnī tā atmiņu aina, kuru viņa iepriekš nebija spējusi uziet savā prātā. Džeimijs, viņa nodomā. Džeimijs Albertholā, tajā pēdējā reizē ar Leo. Jā, toreiz. Nu viņa atceras! Šis atmiņas ir smagas kā akmens. Viņa un Džeimijs izrādes pārtraukumā palika savās vietās, kamēr Sonja ar Leo bija aizgājuši līdz ieejai nopirkt saldējumu pie kases. “Gluži kā vecajos laikos,” Džoana bija teikusi Džeimijam, mēģinādama izvairīties no garākas sarunas par Sonjas grūtniecību. “Kā pirms kara.” Tad viņa uz bridi bija pieklususi. “Laikam jau ari pirms tevis.” To dzirdot, Džeimijs saviebās. “Nevaru saprast, kā jums tas gadījās.”

“Kā tu to domā?”

Viņš pameta ar galvu uz Leo un Sonjas pusi. “Jums trijiem, es gribēju teikt. Sonja droši vien galīgi nepriecājās.”

Džoana bridi pārdomāja viņa teikto. “Viņa nebija greizsirdīga. Tā man teica Leo.”

Džeimijs nicinoši nosprauslājās. “Muļķības. Viņai vienkārši labi sanāk izlikties. Sonja joprojām ir greizsirdīga.”

"Ja?”

“Bet protams. Tie abi ir nešķirami. Tas tev ir jāatceras. Viņu tuvību nevarēs sašķelt nekas un neviens. Varbūt tev šķiet, ka tu varēsi, bet tā tas nebūs.”

“Viņi ir ģimene. Gandrīz kā brālis un māsa.”

Džeimijs sarauca uzacis. “Tad tā tu to sauc? Tādu brāli un māsu es gan vēl nekad nebiju redzējis.”

Džoana atceras, kā toreiz tas bija viņu samulsinājis. Viņa atminas, kā uzmeta skatienu pāri plecam, kur Leo un Sonja stāvēja rindā pēc saldējuma, un redzēja, kā Sonja paņem Leo roku un pavelk pie sevis, uzliek viņa plaukstu savam piebriedušajam vēderam. “Pagaidi,” Sonja, šķiet, noteica, un Leo paklausīja, bet vienlaikus ari it kā parāvās malā, pat neskatījās uz viņu. Tā viņi nostāvēja gandrīz minūti, līdz Leo, šķiet, pārsteigumā salēcās.

“Re!” Sonja paziņoja tik skaļi, ka viņu izdzirdēja ari Džoana. "Sajuti?”

Leo pacēla uzacis un pussoli atkāpās, uzsmaidīja Sonjai un papliķēja pa plecu.

“Redzi,” Džoana tad pačukstēja Džeimijam. “Leo izturas pret viņu kā brālis.”

“Ne jau viņš, Džo-džo. Runa ir par Sonju. Tā viņa ar Leo dara vienmēr. Manuprāt, tas viņai ir tāds kā aizstājējs, jo Leo palaida garām iepriekšējo reizi.”

Iepriekšējo reizi? Džoana bija pagriezusies pajautāt Džeimijam, ko īsti viņš ar to domā, taču tad jau klāt bija Sonja un Leo ar saldējuma trauciņiem rokās, un viņiem nācās mainīt sarunas tēmu. Viņa bija apņēmusies Džeimijam par to pajautāt pēc koncerta, bet tā arī neizdevās atrast nevienu bridi, lai paliktu divatā ar viņu, bet pēc tam Leo nomira, un viņa aizmirsa par šo sarunu.

Ja šis bērns Tomass patiešām ir dzimis 1940. gadā, kā bija teikusi Hārta, tad Džoana zina, ka tas gandrīz precīzi saskan ar Sonjas pēkšņo aizbraukšanu uz Šveici 1939. gada vasaras beigās un viņas klusēšanas posmu 1940. gada sākumā pēc “saķeršanās” ar Leo, kā viņš to bija nodēvējis. Vai Sonja par to zināja, Džoana tagad domā, kad aizveda viņu pie tās šausmīgās sievietes, kad vēlāk sēdēja Džoanai līdzās uz viņas gultas un palīdzēja atgūt veselību? Iespējams, ne. Bet varbūt tieši tad viņa saprata, ka Leo nemaz nav tik nelokāms. Un tad Džoanai prātā ienāk doma, ka viss droši vien notika tieši viņas slimības laikā.

Viņa atceras Leo izmisumu par Staļina paktu ar Hitleru. Viņa var iztēloties, kā viņš tad pietuvinājās Sonjai, jo viņa bija vienīgā, kas patiešām spēja aptvert šis nodevības apmērus, vienīgā, kas bija pieredzējusi notikumus Vācijā, vienīgā lieciniece viņu un konkrēti Leo ciešanām. Sonja pati tolaik taču brīdināja

Džoanu, ka viņa nav pietiekami līdzjūtīga pret Leo, bet Džoana nebija ievērojusi šo brīdinājumu. Viņa gribēja, lai Leo notikumus Krievijā uztver tikpat braši kā Džoana pati. Viņa nesaprata.

Džoana var iztēloties, kā tas varēja notikt. Viņi nebija brālis un māsa, tikai brālēns ar māsīcu, kurus vienoja kopīga pagātne. Varbūt Sonja aplika viņam rokas, mierinošas un pazīstamas, un viņš nevarēja nesajust viņas vidukļa slaidumu, viņas siltumu, kad Sonja pietuvināja savu seju Leo un palūkojās uz viņu, nu zinādama, ka viņš nav gluži tik nelokāms, kā Sonja bija uzskatījusi.

Džoana saņem galvu rokās. Viņa nespēj noticēt, ka ir bijusi tik akla, tik dumja. Viņa atceras tukšo izteiksmi Sonjas sejā, kad Džoana viņai jautāja par drēbju skapī atrasto kreklu. Kāpēc viņa nebija mēģinājusi uzzināt ko vairāk? Kāpēc bija izvēlējusies ticēt Sonjai, kaut arī zināja, ka tie ir meli? Džoana bija nojautusi, ka Sonja gluži visu viņai nesaka, taču tajā pašā laikā nebija gribējusi zināt patiesību. Visā pasaulē nebija neviena cita kā vien Sonja, kurai viņa būtu varējusi teikt visu, kura būtu pazinusi Džoanu labāk nekā viņa pati. Iespēja to zaudēt šķita pārāk sāpīga.

Niks piesit pie vannas istabas durvīm - viņa atpazīst klauvējienu, taču neaicina viņu ienākt un arī pati neceļas kājās. Dažas sekundes paklusējis, viņš atver durvis.

“Ar tevi viss kārtībā?”

Džoana neatbild. Viņa paņem dēla piedāvāto kabatlakatiņu un izšņauc degunu, tad mēģina pasmaidīt, lai parādītu, ka priecājas par viņa klātbūtni.

Niks apsēžas viņai līdzās uz vannas apmales. “Kamēr tu biji slimnīcā, es kaut ko atradu,” viņš saka un parāda papīru kaudzīti.

Džoana uzmet tiem skatienu, taču neko nejautā. Viņa tagad tikai grib, lai dēls sēž viņai blakus, uzlicis roku uz pleca, un saka, ka viņa nav viena, ka viņš paliks ar Džoanu, pat ja šobrīd dusmojas. Ka nepametīs viņu.

“Man palīdzēja viens no Advokātu palātas ierēdņiem.” Viņš izpleš papīrus vēdeklī un pasniedz tos Džoanai. “Tās ir Sonjas laulību apliecības: viena no Clrihes 1953. gadā, otra no Leipci-gas 1957. gadā, trešā no Krievijas 1968. gadā. Tās nebija viegli atrast, jo viņas vārds mainījās, taču ar Tomasa un Katjas starpniecību mums izdevās uzmeklēt viņas aprakstam atbilstošu cilvēku. Pilnīgi droši es to nevaru apgalvot, taču ir ļoti ticams, ka tie patiešām ir viņas dokumenti. Ierēdnis teica, ka, viņaprāt, Džeimijs beigās pārcēlās uz Jaunzēlandi.”

Džoana lūkojas uz papīriem un redz, kā oficiālajās veidlapās atspoguļojas draudzenes tālā vēsture. “Tātad Sonjai izdevās atgriezties Krievijā,” viņa beidzot nomurmina.

Niks pamāj un pastiepj viņai vēl vienu lapiņu.

“Kas tas?”

“Miršanas apliecība. Izskatās, ka viņa ir mirusi Sanktpē-terburgā 1982. gadā. Pirms divdesmit trim gadiem. Domāju, varbūt gribēsi to zināt.”

“Ai.” Džoana aizgrūž to projām. Viņa negrib zināt par Sonjas nāvi.

“Un labi, ka tā,” Niks nomurmina. “Ņemot vērā, ko visu viņa tev nodarīja. Un Leo. Atstāja tevi likteņa varā.”

Džoana aizver acis. Viņa zina, ka ari viņai vajadzētu domāt tāpat, bet šobrīd nevar sevi atrast tam spēku. Viņu ir pārāk nogurdinājušas pašas sāpes, lai vēl ienīstu arī Sonju. Reiz Džoana, iespējams, izjustu naidu: aborta dēļ, slepenās Leo bērna piedzemdēšanas dēļ, viņas nodošanas dēļ, bet ko gan citu no Sonjas varēja gaidīt? Viņas māte izdarīja pašnāvību, iedzerot ūdeņraža pārskābi. Meitene nāca no smagas, nežēlīgas pasaules. Vai kāds brīnums, ka viņa kļuva šāda? Kurš gan cits būtu rūpējies par viņu?

Niks pietuvojas Džoanai, ne pavisam, bet gana tuvu, lai varētu runāt pieklusinātā balsi. “Paklau, es te mazliet padomāju. Es joprojām esmu... nu... dusmīgs būtu maigi teikt.” Viņš pieklust. “Ari vilies. Neesmu pārliecināts, vai viss varēs atkal ieiet parastajās sliedēs. Starp mums, tas ir.” Vēl viens klusuma bridis. “Bet es par to esmu ilgi un smagi domājis un esmu izlēmis tev palīdzēt, taču tev būs man jāklausa.”

Viņš gaida Džoanas atbildi, taču tā neatskan, un tad Niks stingri noliek savu roku uz vannas apmales līdzās viņai. “Pasaki, ka vainīga bija Sonja,” viņš saka. “Pasaki, ka tieši viņa darīja visu. Precīzas detaļas varēsi izdomāt vēlāk, taču no tevis stāstītā diezgan nepārprotami izriet, ka viņa ar tevi manipulēja, liekot to visu darīt. Varēsim pateikt, ka pirmajā atzīšanās reizē tu biji apmulsusi, un tad arī pārējos materiālus būs iespējams pagriezt tā, lai izskatītos, ka dokumentus Sonja no tevis nozaga, tad nodeva tālāk Krievijai. Tas pat varētu nākt tev par labu: tu varētu teikt, ka šāds stāvoklis tev šķita pieņemams, jo biji pieradusi, ka tevi izmanto.”

Džoana noraida šo domu. “Tas neizdosies.”

“Bet varbūt tomēr. Un pasaki viņiem, ka, tavuprāt, Viljams izdarīja pašnāvību tāpēc, ka bija vainīgs. Pastāsti viņiem kaut ko tādu, ko viņš izdarīja, lai MIS var vismaz saņemt orderi toksikoloģiskajai analīzei. Neko citu viņi negrib dzirdēt. Tev vienkārši jādod viņiem meklētais.”

“Viņi grib mani.”

“Negrib gan. Viņi meklē kādu vainīgo. Viņi tev jau sākumā gandrīz skaidri pateica, ka lietu iespējams notušēt, ja tu viņiem sniegsi nepieciešamās ziņas.” Niks pagriežas pret Džoanu, un viņa balss kļūst vēl klusāka un dedzīgāka. “Vai tad tu nesaproti? MI5 ir apkaunojoši atzīties, ka viņi nebija atklājuši tevi jau iepriekš. Ari tagad patiesībā ne jau viņi tevi atrada. Viņiem par tevi pastāstīja. Mūsu pašu atomprojektā viņiem visu laiku deguna priekšā bija padomju spiedze, kura gandrīz piecu gadu garumā nodeva Krievijai slepenus dokumentus, un izskatās, ka nevienam nebija ienācis prātā tā kārtīgi tevi pārbaudīt. Un zini, kāpēc?”

Džoanai šķiet, ka galvā smadzeņu vietā ir vate. “Nē."

“Vai, tavuprāt, drošības pārbaudes būtu bijušas tikpat paviršas, ja tavā amatā būtu vīrietis ar Kembridžā iegūtu zinātnisko grādu?”

“Laikam jau ne.”

Niks pasmaida - pirmo reizi vairāku dienu laikā. “Tieši tā. Tas tikai vēl vairāk liek viņiem izjust apkaunojumu. Viņi tevi pat nepārbaudīja, un tas notika tikai tāpēc, ka tu esi sieviete.” Džoana atspiež galvu rokās. “Es joprojām neredzu, kā tas var man palīdzēt.”

“Tas palīdzētu gan, jo politiskajā ziņā viņiem nāktu par labu, ja tu nebūtu vainīga. Tāpēc pasaki viņiem to, ko viņi grib dzirdēt, kaut ko, kas liks viņiem izskatīties labākiem. Atdod viņiem Viljamu. Viņš taču vienalga ir miris, vai ne? Un pasaki, ka Sonja tevi piemānīja. Viņu MI5 atrada, vai ne tā?”

"Bet arī tad, ja es visu noliegšu, man tik un tā būs jāiet uz tiesu. Prāva notiks jebkurā gadījumā.”

"Varbūt.” Niķa balsī ir nojaušama augoša nepacietība. “Tad tev vienkārši vajadzēs pieturēties pie šī stāsta, vai ne?” Viņš pieklust. “Tā ir tava vienīgā iespēja.”

Džoana nolaiž skatienu. Viņa jūt sirdī kvēlojošu mīlestību pret dēlu, viņa uzbūvētajām gaisa pilīm par spīti tam, ko viņa ir izdarījusi. Džoana ir pateicīga par to vien, ka viņš tagad ir šeit, viņas vannas istabā, un joprojām tic, ka mātei ir kādas izredzes. Kā viņa vēlētos vienkārši piekrist, aplikt rokas dēlam ap kaklu un pateikties, un sacīt, ka, jā, viss būs kārtībā un tas ir brīnišķīgs plāns. Taču tā viņa nevar darīt, jo zina: ir jau par vēlu. Tas neizdotos. MI5 rīcībā ir videoieraksts ar viņas atzīšanos, un tiesas prāva ir neizbēgama. Džoanai nāktos stāties tiesas priekšā un noliegt visu par spīti daudzajiem pierādījumiem. Viņai vajadzētu lauzt savu zvērestu, un arī Nikam būtu jādara tāpat. Viņš droši vien savai aizstāvībai gan varētu apgalvot, ka bija ticējis visam viņas teiktajam, taču Džoana nevar viņam to lūgt. Viņa neļaus Nikam ziedoties viņas labā. Viņai ir jāsargā dēls, tāpat kā to vienmēr ir darījusi līdz šim.

Džoana paceļ skatienu, lai palūkotos uz Niķu, un redz viņā visas pirmo Austrālijā pavadīto gadu cerības, tik nevainojami dēlā iedzīvināto laimi. Viņa sajūt pēkšņu skumju uzplūdu, atceroties, ka nācās pamest māti, vainas apziņu par tām neizmērojamām sāpēm, kuras viņa mātei noteikti bija nodarījusi, aizbēgot bez kārtīgām atvadām, tā arī nepaskaidrojot savas pazušanas patieso iemeslu. Viņa visu laiku sevi bija attaisnojusi ar pārliecību, ka alternatīva būtu bijusi vēl sliktāka, ka vismaz Lellija bija mātei līdzās. Tas viņai noteikti bija sniedzis mierinājumu. Taču Džoana arī zina, ka nekas nevarēja atsvērt viņas pašas nesaprotamo lēmumu tik pēkšņi un neizskaidrojami aizbraukt, pārcelties uz tik tālu vietu pirms pašām Lellijas kāzām. Bet māte nesūdzējās. Viņa neko no Džoanas neprasīja, lai gan mātes balsī Džoana vienmēr juta sāpes, un klusums starp vārdiem viņu parastajos svētdienas vakara telcfonzvanos šķita vēl ilgāks, jo māte nespēja saprast Džoanas lēmumu. Māte nesūdzējās pat tad, kad ārsts viņai atklāja vēzi, bet Džoana vienalga neatbrauca ciemos, arī tad viņa tikai noteica, cik skumji būs nesatikt savu mīļo Niķu, bet varbūt viņa, lūdzu, varētu atsūtīt vēl kādu fotogrāfiju, kurā viņi pludmalē ēd fish & chips, kā Džoana mātei bija stāstījusi, lai viņa varētu to pielikt savā slimnīcas istabiņā pie sienas.

Māte bija pelnījusi ko vairāk.

Ja runa ir par viņu pašu, tad Džoana nav pārliecināta, ka varētu pārciest vēl vienas šķiršanās sāpes, ja lieta nonāks tik tālu. Bet viņa arī zina, ka nedrīkst teikt to, ko Niks vēlas no viņas dzirdēt. Piepeši Džoana to saprot pavisam skaidri. Viņa nedrīkst to teikt ne tikai tāpēc, ka nevēlas iesaistīt Niķu. Ir vēl kāds iemesls, un Džoana pati ir pārsteigta, cik neapgāžams tas viņai šķiet. “Piedod, Nik. Es nevaru.”

“Kāpēc ne?”

“Jo tā nav taisnība,” viņa nočukst.

“Tas nav svarīgi.”

Klusuma brīdis. Džoana palūkojas uz viņu. “Man tas ir svarīgi.”

Izskatās, ka Niķa ķermenim pārskrien dusmu tirpas, un viņa seja nocietinās. “Paklausies, es arī negribu tikt iejaukts šajā lietā. Profesionālajā ziņā man nav labi būt saistītam...” Viņš apraujas, negribēdams turpināt šo domu, kaut ari abi saprot, ka tā ir taisnība. “Bet es esmu šeit, vai ne? Esmu izdomājis plānu. Un man patiešām nešķiet, ka tu vari tagad atļauties sludināt par patiesību un atšķirību starp labu un ļaunu.”

Džoana pastiepj roku un noliek to dēlam uz ceļa. “Es negribēju tevi iejaukt šajā lietā. Es gribēju tikai pasargāt tevi no visa. Tāpēc es negribu tiesāšanos.”

“Par to tev vajadzēja domāt agrāk, vai ne tā?” Niks nokrata Džoanas roku, un viņa lūpas ir sakniebtas taisnā līnijā. “Tev nevajadzēja mani adoptēt pēc visa izdarītā. Tev nebija tādu tiesību.”

Džoana jūt, ka viņai krūtīs kaut kas pārplīst. "Kā tu vari tā teikt?”

“Jo tā ir taisnība. Es par to esmu domājis jau vairākas dienas. Tu nevari teikt, ka gribēji mani pasargāt, ja reiz biji to visu izdarījusi jau tad, kad izvēlējies mani, kā pati vienmēr teici. Un kā tad es? Kur te ir mana izvēle? Kad es varēšu izvēlēties, vai gribu, ka mana māte ir atombumbas spiedze?”

"Ai, Nik!”

“Es nezinu, kāpēc tu nevari vienkārši pateikt to, ko es tev lūdzu sacīt. Vai tad būtu tik grūti spēlēt pēc šiem noteikumiem, kaut vai tikai manis dēļ?”

"Bet tas neizdosies.”

"Vai tad tāpēc nav vērts pat mēģināt?”

Džoanas galva atkal ieslīgst rokās, tomēr viņa pamanās to arī pašūpot. Sirds smagi sitas, bet tagad Džoana zina, ka nedrīkst atkāpties ne tikai dēla, bet arī sevis pašas dēļ, savas kādreizējās dzīves dēļ: Leo, Sonjas, Viljama dēļ. Sava tēva dēļ. “Bet tā nav taisnība,” viņa nočukst. "Es to darīju apzināti.”

Iestājas klusums, līdz Niks apdomā dzirdēto. “Tātad tu man saki, ka nemaz nemēģināsi?”

Džoanas balss ir tik klusa, ka Nikam vajag paliekties uz priekšu, lai viņu sadzirdētu. “Es nevaru.”

Niks pieceļas un pieiet pie durvīm. Viņa roka bridi paliek uz roktura, it kā viņš joprojām gaidītu, ka Džoana kaut ko pateiks, pārdomās, taču viņa neko vairs nesaka.

“Nu tad,” Niks beidzot noskalda aukstā un cietā balsī, “tad tev laikam būs jātiek galā pašai saviem spēkiem.”

PIEKTDIENA, plkst. 4.43

Džoana atrodas gultā, taču ir nomodā. Aptumšotajā guļamistabā iespiežas kāpņutelpas gaisma, un viņas domu ceļu iezīmē nedēļas sākumā mājās izvietoto novērošanas kameru sarkanie zibšņi, kas Džoanai atgādina par to, ko viņa, pēc MIS domām, varētu pasākt. Ikvienā mājas istabā ir vismaz viena kamera. Viņi negrib Džoanu zaudēt, kā bija zaudējuši Viljamu. Vai vismaz plāno to visu ierakstīt.

Niķa pēkšņās aiziešanas dzēliens joprojām sāpīgi dun Džo-anas galvā. Apziņā atbalsojas dēla vārdi, un viņa jau atkal iedomājas, ka varbūt patiešām būtu labāk rīt vienkārši nepiecelties. Labāk viņai. Labāk Nikam. Uz brīdi Džoana notic, ka patiešām varētu to izdarīt. Ne ar miegazālēm, bet gan ar Sv. Kristofera medaljonu - Viljama atvadu dāvanu -, kas joprojām atrodas turpat, viņas naktsgaldiņa atvilktnē. Katram gadījumam, viņš bija uzrakstījis klātpieliktajā zīmītē, un toreiz viņa bija sašutusi par tādu domu vien. Pat ja viņa būtu to apsvērusi, Džoana nekad nebūtu spējusi iztēloties, ka tas notiks šādi. Ne jau pēc tik daudziem gadiem.

Bet viņa nekad arī nebija ticējusi, ka Viljams patiešām to izdarīs.

Džoana zina, ka viņai ir jāsakārto domas pusdienlaikā gaidāmajai preses konferencei. Viņa ir pavadījusi nomodā visu nakti, taču papīra lapiņa, uz kuras būtu jāuzraksta paziņojums, joprojām ir tukša.

Viņa zina, ka ir tikai viens pieņemams risinājums - atvainošanās un patiesas nožēlas paušana -, taču patiesībā viņa vienmēr ir uzskatījusi, ka tolaik rīkojās drosmīgi. Jā, ja būtu zinājusi kaut ko vairāk par padomju valdības atbalstītajiem šausminošajiem noziegumiem, viņai būtu citi iemesli to nedarīt, bet kā gan Džoana būtu varējusi to iedomāties? Tolaik Lielbritānijā cilvēki neko daudz par tur notiekošo nezināja. Un patiesībā tas neko arī nemainītu. Viņa to nedarīja, lai izglābtu revolūciju. Viņa to darīja Hirosimas dēļ, sprādziena upuru, sēnes formas mākoņa attēlu un briesmīgā, dzeļošā karstuma aprakstu dēļ. Viņa to darīja, jo bija jutusi tēva roku savējā, kad viņš gulēja gultā, atlabstot pēc pirmā infarkta, jo atcerējās tēvu uz skolas skatuves - kā viņš mudināja skolēnus apjaust savu pienākumu citam pret citu. Mēs visi esam atbildīgi...

Džoana zina, ka Niķa plāns varētu izdoties. Viņa saprot, ka dēla pārliecība par MI5 gatavību pieņemt tāda veida atzīšanos ir pamatota. Džoana vēl var paspēt Nikam piezvanīt un pateikt, ka ir pārdomājusi. Viņa varētu sarunā ar MIS atzīt: jā, viņa nožēlo, ka ir ļāvusi cilvēkiem manipulēt ar sevi, ka jau tolaik nebija ziņojusi par savām aizdomām par Leo un Sonju, ka Viljams, viņasprāt, ir izdarījis pašnāvību, lai netiktu notiesāts. Viņas iepriekšējo atzīšanos tad varētu izmainīt, lai Pārstāvju palātai iesniegtajā ziņojumā uzsvērtu Viljama vainu. Džoana redz, ka no viņas pašas viedokļa tieši tāda rīcība būtu visprātīgākā.

Taču katrreiz, kad viņa grasās uzrakstīt šos vārdus, Džoana atklāj, ka roka neļauj to darīt. Pildspalva sastingst virs lapas un tai nepieskaras.

Jo tā nav taisnība, vai ne?

Vismaz ne visā pilnībā, un Džoana negrasās teikt, ko patiesībā zina par Viljamu. Viņš ir pelnījis viņas klusēšanu, ņemot vērā, ko pats bija izdarījis Džoanas labā. Par laimi, MIS rīcībā esošajos materiālos par to nav ne vārda, un Džoana jūt atvieglojumu, ka viņai nav jāatklāj šī stāsta beigas. Savas pēdas viņš bija noslēpis labi.

Džoana aizver acis. Tagad atliek tikai gaidit.

Viņa piezvana mātei no telefona būdiņas Sonjas mājas piebraucamā ceļa galā, lai pajautātu, vai varēs dažas dienas palikt pie viņas.

Džoana jūt, kā māte līnijas otrā galā pasmaida. “Un kas par iemeslu tādam negaidītam iepriecinājumam?”

Dzirdot mātes balss maigo tuvību, Džoanai kaklā sakāpj kamols, un viņai ir jāpiepūlas, lai balss izklausītos kā parasti. “Ai, nekas īpašs," viņa saka. “Man ir dažas brīvas dienas, un es iedomājos, ka varētu atbraukt.”

“Protams, vari. Tev nav jāprasa.”

Māte viņu sagaida stacijā, apskauj Džoanu, līdzko viņa ir izkāpusi no vilciena. “Tev mugurā ir tas kažoks!”

Džoana pasmaida. “Biju domājusi, ka esmu to pazaudējusi. Mums vajadzētu to reiz atdot.” Džoanas balss skan apslāpēti, jo seja ir piespiesta mātes plecam.

“Man šķiet, māsīca par to jau ir aizmirsusi.”

“Iespējams.” Viņa uzmet skatienu mātes pēdai. “Kā tavas kājas?”

“Nav ne vainas. Nesāc nu pārmest, ka atnācu tev pretī. Es gribēju nākt. Man tevis pietrūka.” Viņa pasmaida. “Nav gan arī tā, ka es justos ļoti vientuļa bez tava tēva, nedomā. Man viņa pietrūkst - protams, pietrūkst -, bet citādi ar mani viss ir pilnīgā kārtībā.” Viņa uzmet Džoanai sazvērniecisku skatienu. “Es iestājos korī.”

“Bet tu taču nemāki dziedāt.”

“Tā domāja tavs tēvs. Es pati vienmēr esmu ticējusi, ka man ir laba balss, un kora vadītāja, šķiet, domā tāpat.” Māte brīdi klusē, tad kautrīgi turpina: "Nākamnedēļ mums būs koncerts. Tev nav jānāk, bet es iedomājos, ka varbūt, ja tev ir brīvs laiks...” Viņa pieklust. “Es priecātos, tas arī viss.”

Džoana sajūt vieglu sirds ietrīsēšanos. "Protams, es būšu,” viņa saka, lai gan zina, ka lidz nākamajai nedēļai var mainīties tik daudz, ka viņa ne par ko nevar būt droša. Viņa pieliecas un noskūpsta māti uz vaiga, un ieelpo viņas vāro lavandas smaržu, Džoanas bērnības smaržu, miera smaržu, kas viņai stāsta, ka viss atkal var vērsties uz labu. Viņas šķērso ielu, un kāda automašīna palēnina gaitu, tad apstājas pie trotuāra. Māte tikpat kā nepievērš tai uzmanību, bet, kad viņas paiet mašīnai garām, Džoana pamana divus salonā sēdošus vīriešus. Ne viens, ne otrs nesaka ne vārda, tikai, acis nemirkšķinādami, šķiet, skatās tieši uz Džoanu. Tad viņa dzird, kā vadītājs uzņem ātrumu un atsāk braukt. Automašīna ar tumšiem un necaurredzamiem stikliem aizslīd garām.

Viņa atviegloti uzelpo.

Tā ir tikai mašīna, Džoana nodomā. Nekas īpašs.

Māte uzmet viņai skatienu. “Ceru, ka neesi pārstrādājusies. Tu izskaties šausmīgi tieviņa.”

Džoana sarauc pieri. Māte vienmēr ir teikusi, ka viņa izskatās tieva, kad patiesībā grib teikt kaut ko pavisam citu. “Ja?” viņa nosaka, šoreiz gan aizdomājoties, ka tā patiešām varētu būt taisnība. Viņa vienmēr bijusi slaida, taču pēdējā laikā mana, ka drēbes ir kļuvušas vaļīgākas nekā parasti. “Droši vien pie vainas pārtikas normēšana,” Džoana nosaka un pamet skatienu pāri plecam. Automašīna vairs nav redzama.

“Jā, tā laikam ir.” Māte uz brīdi pieklust. “Es te iedomājos, ka būtu labi, ja tu pie reizes varētu uzlaikot savu līgavas māsas kleitu.”

"Jā, kāpēc ne.”

"Tev taču nav nekas pretī, vai ne? Tas ir, pret uzlaikošanu.”

Viņas pagriežas un ieiet pa skolas vārtiem, tad dodas tālāk pa taciņu apkārt sarga mājai. Par to viņas ir runājušas arī iepriekš: māte ir pilnīgi pārliecināta, ka Džoanai nepatīk tas, ka jaunākā māsa apprecēsies pirms viņas, un tieši tāpēc vecākā meita uzvedas tik savādi. Pa telefonu viņas to ir pārrunājušas vismaz reizes desmit, un Džoana katrreiz ir uzstājusi, ka nē, viņai nav nekas pretī. "Nē,” viņa atkal saka. “Un, pirms tu man vēlreiz jautā, es ļoti priecājos, ka Lellija ir atradusi kādu, ar ko grib apprecēties. Es priecājos par viņu.”

“Bet mazliet tev tomēr tas kremt, ne tā?” māte uzstāj, nojaušot, ka ar viņas vecāko meitu kaut kas nav kārtībā, bet nespēdama saprast, kas vēl varētu būt pie vainas.

“Nē.” Kā Džoana vēlētos mātei pastāstīt patiesību, izskaidrot visu un tad aizvērt acis pēc lavandas smaržojošajās skavās, un noticēt, kaut tikai uz mirkli, ka viss būs labi...

“Tikai mazliet. Es zinu, ka ir.”

“Tiešām, mammu. Man nekremt. Pret Lellijas apprecēšanos man iebildumi varētu būt tikai tad, ja Džeks būtu vienīgais vīrietis visā pasaulē, kuru es jebkad varētu mīlēt, bet tā tas nav. Man viņš pat neko īpaši nepatīk.”

“Džoanīt! Tu nedrīksti par viņu tā runāt. Drīz viņš būs daļa no mūsu ģimenes.”

“Es to saku tikai tev, turklāt zinu, ka arī tu domā tāpat.”

“Džoanīt!” Mātes sejā ir vainpilnas dusmas. "Nedomāju, ka jebkad esmu teikusi ko tādu. Ja nu tomēr esmu, tad tas bija sen.” Klusuma brīdis. Māte aizdomājusies pamāj ar galvu, tad aizgriežas tā, ka viņas vārdus apslāpē apkaklīte, taču Džoana tos joprojām var sadzirdēt. “Es zināju, ka tev mazliet kremt.”

Un tā tas turpinās un nerimst, līdz viņas nonāk mājās un māte aizsteidzas uz virtuvi, bet Džoana var uzkāpt augšā uz savu veco guļamistabu un nolikt tur somas. Uz tualetes galdiņa ir vēstule, uz aploksnes zīmogs ar vakardienas datumu. Viņa atpazīst Viljama rokrakstu uz aploksnes, taču vēstules vietā tajā ir tikai salocīta laikraksta lapa, kurā ar sarkanu līniju uzmanīgi apvilkta īsa ziņa lappuses apakšā zem mājsaimniecības balinātāja reklāmas.

Ģimenes traģēdija, teikts virsrakstā. Ziņa stāsta, ka Hārvi-čas dokos ir atrasta pamesta neliela, balta Rover automašīna ar ieliektu sudrabkrāsas buferi un iedobi pasažieru durvīs. Cimdu nodalījumā ir bijusi zīmīte, un mazliet tālāk krastmalā no ūdens izzvejota sievietes cepurīte. Tā vēlāk identificēta kā Norfolkas grāfistes Fērdenas lauku saimniecībā The Warren dzīvojošajai Sonjai Vilkoksas kundzei piederīga. Dažas stundas vēlāk no ūdens izvilkts arī Džeimijam Vilkoksa kungam piederošs virs-mētelis. Izmeklēšana beidzās ar verdiktu par pašnāvību, lai gan līķi vēl nav atrasti. Turpmāka izmeklēšana nav plānota.

Džoanas ķermenim pārskrien aukstas tirpas. Viņa pārlasa rakstu un uzmanīgi aizliek avīzes izgriezumu aiz kamīna restēm, lai vēlāk to sadedzinātu. Viņa zina, ka abu mirstīgās atliekas neviens neatradīs. Cepure un mētelis, visticamāk, tika iemesti ūdenī tīši, lai tos būtu viegli atrast. Kabatā droši vien bija ķīmiskās tīrītavas čeks vai kāda veca zīmīte ar vārdu, kaut kas neuzkrītošs, taču pārliecinošs, lai atvieglotu īpašnieka noteikšanu. Tā ir viena no tām lietām, ko viņai iemācīja Sonja: ir viegli likt cilvēkiem domāt, ko vēlies, ja vien viņi ir pārliecināti, ka pie šīs domas ir nonākuši paši. Turklāt šāds gals būtu pārāk kārtīgs, pārāk nepārprotams. Džoana atceras, ka Sonja vienmēr bija teikusi: projām no Anglijas viņa bēgtu caur Itāliju uz Šveici, vispirms uz dienvidiem pa jūrasceļu, tad uz ziemeļiem pāri kalniem. Viņa iedomājas, vai Viljams palīdzēja arī viņiem. Iespējams, tieši tāpēc viņš meklēja avīzes ziņu.

Kāpēc Sonja nebija atradusi laiku atvadām? Kāpēc nebija brīdinājusi Džoanu?

Džoana iztēlojas, kā mašīna iegriezās Hārvičas dokos ar rītausmā spīdošiem lukturiem. Sonjas tumšie mati bija paslēpti zem viņas iemīļotā zīda lakatiņa. (“Daudz neuzkrītošāk būs, ja izskatīsies skaista, nevis uztraukusies,” viņa bija teikusi, kad Džoana atzinās satraukumā par abu biežo tikšanos.) Par ko Sonja domāja, pametot mašīnu un iekāpjot kuģī? Varbūt par Leo. Par blakus ejošo Džeimiju ar bagāžu rokās. Par meitiņu Katju viņas rokās. Par Džoanu. Par atombumbas izmēģinājumu Krievijā, to elpu aizraujošo atomu eksploziju, sarkanzeltaino krāsas uzliesmojumu, kas no attāluma izskatījās gandrīz skaists.

Vai varbūt viņa domāja par mājām, sen zaudēto māti, namiņu pie ezera Leipcigā, kur Sonja bija pavadījusi vasaras brīvdienas ar Leo un Borisonkuli?

Cik laika viņiem prasīja ceļošana līdz Itālijai? Trīs dienas ar mazu kuģīti? Viņa iztēlojas, kā visi trīs saspiedušies kopā sēdēja zem klāja starp tauvām un brezentu, un peļķēs saplūdušajiem jūras ūdens pilieniem uz koka dēļu grīdas. Džoana noskurinās. Cik savāda iedoma tā vienkārši aizbraukt, pielikt visam tādu punktu. Taču tas ir tik ļoti dramatisks solis, ka pēkšņi viņa vairs nav pārsteigta par Sonjas lēmumu aizbraukt tieši tādā veidā.

Kurš būs nākamais? Vai tā aizies ari viņa, kad pienāks viņas kārta?

Džoana mēģina, taču nespēj to iztēloties. Viņa iedomājas, kā māte un māsa tiek izsauktas uz viņas šķietamo pašnāvības vietu, cik pelnu pelēka būtu mātes seja, plati ieplestas viņas acis. Manu meitiņ, viņa, iespējams, kliegtu, ai, manu meitiņ! Džoana sajūt asiņu pulsēšanu sirdi, it kā ķermenis būtu sasprādzis mazos gabaliņos, it kā viņas mutē kāds būtu ielicis lukturīti un nu stumtu to augšup uz smadzenēm. Nē, viņa nodomā. Nē, nē, nē!

Māte pie laikošanas ķeras jau pēcpusdienā, lai ar visu tiktu galā vēl pirms vakariņām. Līgavas māsas kleitai ir atrasta mīksta, sārta kokvilnas drēbe ar zīda cauraudumiem. Tas ir pirmskara audums, nopirkts pirms daudziem gadiem, ja nu gadījumā kādai no meitenēm vēlāk to savajadzēsies. Vai viņām abām, kā māte savulaik bija cerējusi, lai ari tagad vairs neuzdrošinātos to atzīt. Lellijai ir sagādāta smaga satina kleita ar pieskaņotām mežģīnēm priekšā. Lejā tā brīvi krīt un griežas Lellijai līdzi, kad viņa to uzlaiko un grozās pie spoguļa. Un tā viņa dara. Bieži. Tiesa, ne dienās, kad mājās ir Džoana.

"Šī krāsa tev burvīgi piestāv,” Džoanai saka māte, un uz brīdi viņas acis viegli aizmiglojas, draudot izplūst asarās. “Kā es vēlētos, kaut tavs tēvs..." Viņa nespēj turpināt. “Bet tu paklausies tik, kā es te gvelžu.”

"Viss kārtībā, mammu. Tu vari par viņu runāt, ja gribi.”

“Ai, kā gribu! Es sarunājos arī ar viņu. Viņš uzmanīgi manī klausās, uzmanīgāk, nekā būdams dzīvs.” Viņa iesmejas un notrauš asaru, kas iemirgojusies apakšējās skropstās. “Viņš tā lepojās ar tevi, Džoanīt. Kā es gribētu, kaut tu būtu dzirdējusi, kādiem vārdiem viņš tevi slavēja. Tēvs vienmēr teica, ka tu nu gan paveiksi kaut ko brīnišķīgu.”

Džoana pamāj. Viņa sajūt milzu sāpes krūtīs, it kā sirdij būtu apliktas rokas, kas to spiestu strādāt nepareizā ritmā. “Cik muļķīgi,” viņa nočukst.

Taču pirmo un pēdējo reizi Džoanas dzīvē viņas māte nepiekrīt šādam apgalvojumam. Viņa papurina galvu. "Nē, Džoanīt. Tas nebija muļķīgi. Es rīkojos muļķīgi. Tavam tēvam bija taisnība, kad viņš lepojās ar tevi par to studēšanu.” Viņa cieši uzliek roku Džoanai uz muguras. “Tagad stāvi šādi un nekusties.”

Iestājas klusuma brīdis, un Džoana uz mirkli apsver iespēju visu pastāstīt mātei.

“Vai dzirdēji tās šausmīgās ziņas par bumbu Krievijā?” māte pēkšņi noprasa. Neskatīdamās uz Džoanu, viņa paņem no kastītes vairākas saspraudes un iespiež tās starp lūpām ar asajiem galiem uz āru, tāpēc mute izskatās dzeloņu pilna. Šādi māte ir darījusi vienmēr. Tā ir viena no Džoanas agrīnajām atmiņām: māte liek viņai piecelties kājās, kamēr pati Džoanai zem padusēm un apkārt viduklim sasprauž lina vai kokvilnas auduma gabalus, saspraudēm tik pilnu muti, ka Džoana baidās pat pakustēties, lai nejauši neizbiedētu māti un viņa tās nenorītu. Bet tagad Džoana domā par tiem mēnešiem pirms aizbraukšanas uz Kembridžu, kad māte plānoja un šuva meitas universitātes pūru, par spīti Džoanas pašas iebildumiem, meklēja iespējas sagādāt kažoku, kas ļautu viņai tur izskatīties piedienīgi, tad to visu salocīja un iepakoja čemodānā, lai meita būtu sagatavota universitātei.

“Jā.”

“Viņ doma,” māte šļupst, citu pēc citas izņemdama no mutes saspraudes un savilkdama audumu, lai varētu pārliecināties, ka kleitas apakšmalas kritums ir vienmērīgs, “viņ doma, ka kriev ir atraduš kad spieg.” Māte izņem no mutes divas pēdējās saspraudes un atkāpjas, aplūkodama savu roku darbu, tad saņem drēbi zem Džoanas krūtīm un vairāk vai mazāk simetriski sasprauž, lai tās izceltu. “Viņi domā, ka tas varētu būt kāds britu zinātnieks.”

Pauze. Džoanai pēkšņi ir grūti elpot.

“Tas viss vienalga ir muļķības, kā saka tavs tēvs. Teica,” viņa sevi pārlabo. “Visi kari sākas noslēpumu dēļ.”

“Tātad, ja noslēpumu nebūtu...” Džoana nočukst.

Māte sarauc pieri, to pārdomādama, tad parausta plecus. “Ja visi spēlētu godīgi...” viņa nosaka, un atklātības iespēja, kas uz mirkli Džoanai bija parādījusies, atkal pazūd.

“Bet viņiem tik un tā nav nekādu pierādījumu,” Džoana turpina. “Viņi tikai saka, ka ir atraduši aizdomās turamo, lai amerikāņi nomierinātos, lai dienesti parādītu, ka patiešām kaut ko dara.”

Māte pārsteigta palūkojas uz meitu, tad lēni pašūpo galvu. “Nedomāju vis. Vai tad tu nedzirdēji? Šorīt stāstīja pa radio. Viņi ielikuši Brikstonas cietumā to Kembridžas profesoru, līdz lieta nonāks tiesā. Tad jau viņiem ir kaut kāds pamats. Tā, tagad pacel rokas.”

Džoana paceļ rokas, izstiepj tās uz sāniem, lai māte varētu saspraudīt kleitu ap vidukli, savelkot auduma savienojuma punktus aizvien ciešāk un ciešāk ap viņas ribām, līdz Džoana tik tikko spēj paelpot. Vai tas patiešām nozīmē, ka viņiem ir izdevies atrast kādus pierādījumus? Džoana redz, kā saraucas mātes uzacis, viņai paliecoties uz priekšu, lai pielāgotu kleitas vidukļa līniju, un sajūt panikas vilni ceļamies augšup no ķermeņa dziļumiem. Džoana ieelpo un atkal izelpo.

Māte atkāpjas. "Tā,” viņa nosaka. "Brīnišķīgi.” Viņa pieklust. "Džoana? Ar tevi viss kārtībā? Tu izskaties tik bāla.”

PIEKTDIENA, plkst. 7.24

Brikstonas cietumā 1949. gada 25. septembrī Dārgā Džoana!

Pirmā diena ir galā. Saka, ka sākums vienmēr ir tas grūtākais; es viegli varētu izdomāt vairākus izņēmumus šim likumam, tomēr šoreiz tam ticēšu, lai varētu pieņemt, ka ļaunākais jau aiz muguras. Vēl neesmu sācis skaitīt dienas, ieskrāpējot svītriņas gultas galā, bet, iespējams, notiks arī tas. Varbūt rīt. Nedomāju, ka man būs viegli pielāgoties dzīvei šeit. Es nerunāju par diskomfortu - šajā ziņā ir pat krietni labāk, nekā biju gaidījis. Man vienam pašam ir vesela istaba ar daudzstāvu gultu, kurā visi stāvi bija brīvi, tāpēc es, protams, izvēlējos augšējo. Patiesībā pat pārsteidzoši, ka es pat šādos apstākļos nopriecājos par iespēju tikt pie augšējās gultas. Tikai matracis te ciets un sega raupja; gluži kā cietumā, tā varētu teikt.

Godīgi sakot, smagākais pat nav brīvības zaudēšana. Kad doma par to kļūst pārāk grūti izturama, es varu vienkārši pievērsties kaut kam citam. Smagāk nākas atrast jebkādu jēgu šādai eksistencei, ja nu vienīgi tīri negatīvā nozīmē: to var uztvert kā sodu par noziegumu, kuru neesmu veicis.

Protams, es zinu, ka man vajadzētu uz visu skatīties no gaišās puses - taisnība uzvarēs utt. -, bet līdz tam pieņemt šo laiku kā iespēju apgūt jaunas zināšanas. Esmu jau pierakstījies santehnikas kursos, bet pēc tam ķeršos pie galdniecības. Domāju arī izlasīt Bībeli vai Korānu, vai kādu citu reliģisko tekstu. Jau gadiem esmu gribējis tos palasīt, taču vienmēr ir atradies kas cits darāms. Viens no puišiem, kurus esmu šeit saticis, urbjas cauri vārdnīcai, kas man pašam šķiet ellišķīgs lasāmais - ne stāsta, ne sižeta, ne romantikas! - un tagad nabadziņš sarunās lieto tik daudz alfabēta sākuma vārdu, ka visa tā šausmīgā mācīšanās nav ne mazākā mērā uzlabojusi viņa runas prasmes. Viņš to vien dara kā runā par “aizbildnieciskumu” un “antagonismu", un “barbarizēšanos", kas, protams, ir ļoti jauki, taču viņam tad nākas šos vārdus pārtulkot lielākajai daļai šejieniešu. Puisis to vārdnīcu lasa jau gandrīz gadu, bet līdz burtam C vēl nav ticis. Cik gan dažādas jaunas šķīstīšanās formas mēs atrodam, lai sevi sodītu!

Ceru, ka laboratorijā viss ir kārtībā un neviens uz mani netur pārāk ļaunu prātu. Kā es gribētu viņus visus pārliecināt, ka patiešām esmu tieši tas, par ko uzdodos, kas vienmēr arī esmu bijis, - es pats! Neko vairāk nevaru rakstīt, jo jādomā arī par cenzoru, un es nedrīkstu privātajā sarakstē apspriest savu lietu (bet, dārgo cenzor, šī taču ir tikai netieša norāde). Pirms kādām dienām saņēmu drausmīgu vēstuli no Donalda, kurā viņš man pārmet, ka es nekad nespēšu aptvert, cik ļoti viņus visus esmu pievīlis, un mazākais, ko tagad varētu darīt, būtu atzīties. Viņš saka, valsts nodevība man neļaus cerēt uz soda mīkstināšanu, bet atzīšanās (par ko??! Es neprastu pat uzmeklēt krievu aģentu, kur nu vēl kļūt par spiegu! Atvainojos, cenzora kungs, apsolu, ka tas arī viss!) būtu vismaz sākums. Ai, Džoana! Nupat apsēdos uz savas lāvas un apraudājos. Viņi apgalvo, ka labāk būtu bijis palikt par svešiniekiem nekā sadraudzēties un pēc tam tā nodot.

Ja Tu viņus satiec, aizliec par mani kādu labu vārdu. Negaidu, ka Tu viņus pārliecināsi, taču es varēšu gulēt mierīgāk, ja zināšu, ka reizēm kāds par mani domās arī kaut ko labu.

Drīz izslēgs gaismas. Man ir jābeidz rakstīt, lai vēstuli varētu nosūtīt ar rīta pastu. Ja arī Tu gribēsi man atrakstīt - kaut es pilnībā sapratīšu, ja tomēr to nevēlēsies, - noteikumi šeit ir tādi, ka es varu uzrakstīt un saņemt pa vienai vēstulei mainīgā laika posmā, kas šobrīd ir noteikts divu nedēļu garumā. Kā redzi, nav lielas jēgas man rakstīt, ja nu vienīgi kā atbildi uz kādu no manām vēstulēm, ja tas nav kas steidzams. Tādā gadījumā cietuma komandants man par to pastāstītu, jo nav teikts, ka es drīkstētu pats izlasīt vēstuli.

Pirmais apmeklētājs pie manis varēs ierasties sestdien. Lūdzu, dod ziņu, vai gribēsi atnākt. Esmu dzirdējis, ka pirmie apmeklējumi var būt diezgan nomācoši, tomēr mēs vismaz drīkstēšot kādu laiku uzturēties vienā telpā. Es varbūt pat būtu gatavs atteikties no tikšanās, taču nezinu, cik ilgi te palikšu. Man ir šādi tādi jaunumi, par kuriem gribu parunāt ar Tevi klātienē. Ceru, ka tiesu neatliks uz ilgu laiku, jo tad es vismaz varēšu uzzināt, kādi pierādījumi ļauj viņiem mani šeit turēt.

Un, lūdzu, ja Tu labprātāk pie manis nenāktu, nekavējies to teikt.

Tavs

Makss

No Sentolbansas viņa ar vilcienu aizbrauc līdz Londonai, tad ar metro līdz Stokvelas stacijai, no kurienes tālāk ar autobusu dodas uz Brikstonu. Ceļasoma viegli skaras pie Džoanas sāniem. Tajā ir nauda, vēl viena drēbju kārta, sviestmaize, roku dvielis, ķemme, zobu birstīte un dažas cigarešu paciņas Maksam. Pat pēc trīsdesmit dzīves gadiem pamatvajadzību apmierināšanai nekas daudz nav nepieciešams. Neko citu viņai tā īsti nevajag ņemt līdzi, atskaitot trīs vēstules, kuras viņa nosūtīs, kad būs jau projām: vienu ģimenei, otru policijai un trešo Maksam. Viņa bija iedomājusies, ka vienu varētu uzrakstīt arī Kārenai -galu galā tieši viņa pārsūtīja Maksa vēstuli uz Džoanas mātes māju, tomēr nolemj, ka Kārenai varēs aizrakstīt arī vēlāk. Kādu paskaidrojumu vai atvainošanos. Kādus melus. Viņa iedomājas par savu kleitu Lellijas kāzām, un viņai ir žēl, ka tā netiks uzvilkta, taču neko vairāk Džoana neļauj sev iztēloties. Viņa nedomā par mātes koncertu nākamnedēļ vai Lellijas sajūtām, kad viņa atklās, ka kāzu dienā māsas nebūs klāt. Džoana negrasās sevi spīdzināt, iztēlojoties mātes seju, kad viņa izlasīs meitas vēstuli. Pretējā gadījumā neizdosies paveikt iecerēto.

izkāpusi no autobusa, Džoana atklāj, ka itin raiti var soļot uz priekšu, kamēr vien nedomā par to, ko nolēmusi darīt pēc tam. Tas ir kā iet gar pašu kraujas malu un raudzīties, kā ielejā vējš pluina margrietiņas un gundegas, un iestāstīt sev, ka viss ir labi, viss būs labi, galvenais neskatīties uz leju. Atšķirība tikai tāda, ka Brikstonā nav ne margrietiņu, ne gundegu. Ir nebeidzamas rindas ar Viktorijas laika mājām, kurām līdzās stāv gruvešu kaudzes, ielās ir pārpildīti autobusi, augļu tirgotāju lāviņas un maizes veikali, gaisā nerimtīgi virmo jēlu zivju smarža un ik uz soļa joprojām redzamas neaiztiktas kara postījumu liecības, kaut arī tas ir beidzies pirms vairāk nekā četriem gadiem.

No autobusu pieturas atliek īss gājiens lielākoties kalnup Stretemas virzienā. Viņa iet ar līkumiem, reizēm pieraduma pēc apstājoties palūkoties skatlogu atspulgā. Neviena. Nekā. Viņa ir viena pati, un plāns joprojām var izdoties. Cietums ir klusā ielā, to ieskauj augsta ķieģeļu siena. Viktorijas laika stilā celtā ēka atstāj nomācošas un nepieejamas būves iespaidu. Viņa noskurinās, lūkojoties uz mazajiem lodziņiem, cieši kopā sagūlušajiem ķieģeļiem un krāšņu skursteņiem, kas paceļas augstu virs slīpā jumta. Viņa ir lasījusi, ka cietuma centrālajā zālē joprojām ir redzami seno soda ierīču pamati un naktīs kamerās uzrodas žurkas un peles, lai gan Makss savā vēstulē par tām neko nebija teicis.

Viņš ir drosmīgs, taču Džoana zina, ka tā ir tikai poza. Viņš ir bijis Džoanai līdzās visu nedēļu, palaikam rādījies viņai sapņos. Klauvējis pie deniņiem, lai pievērstu sev uzmanību. Džoana zina, ka Makss būs vientuļš un nobijies, lai gan noteikti negribēs to atzīt.

Viņa pieliek soli, cerot, ka ātrāka sirds sišanās izdzīs šīs domas no prāta. Viņa ieelpo un atgāž galvu, lai sajustu saules gaismu sejā. Atceries, kā tas ir, Džoana nodomā.

Džoana ieiet pa apmeklētāju ieejas durvīm, kur priekšā sēž kāds vīrietis naģenē, ģērbies kā autobusa vadītājs. Viņa sejas izteiksme liecina, ka viņš jau nu gan ir redzējis visu iespējamo. Pilnīgi noteikti arī šādas svaigi nopūderētas un glīti uzcirtušās sievietes caurlaides telpā.

“Es gribētu satikt profesoru Maksu Deivisu.”

“Veco Lordu Hau-Hau^6, ja?”

Džoana uzmet viņam asu skatienu, atcerēdamās jezgu tūlīt pēc kara, kad Lords Hau-Hau tika pakārts Vondsvērtas cietumā. Domās viņa redz kapuces tumšo ēnu, kad drānas gabals tiek novilkts pāri viņas sejai, apslēpjot pasauli, un Džoana noskurinās. Jābūt stiprākai, viņa nodomā. Un šī ir pavisam cita situācija. Lielbritānija ar Padomju Savienību nekaroja, kā bija karojusi ar Vāciju, kad Lords Hau-Hau veidoja savus radio propagandas raidījumus. Viņa paceļ galvu. “Vai tad nevainības prezumpcija vairs nav spēkā?”

Vīrietis parausta plecus, lielāku uzmanību pievērsdams daudzo dokumentu veidlapu pārrakņāšanai nekā Džoanai.

“A-ha,” viņš beidzot nosaka. “Te būs. Cietumnieks Deiviss. Pirmās durvis pa kreisi.”

Džoana paņem pasniegto veidlapu. “Viņš nav vainīgs! Viņu izlaidīs.”

Vīrietis palūkojas uz Džoanu. Viņš redz sievietes spēcīgo skatienu, savādi lielās zīlītes, kas liek acīm izskatīties gandrīz melnām, cimdos ieslēptās rokas, atpakaļ saņemtos matus. Viņš mazliet sarauc pieri, tad sejā kaut kas nedaudz, tikko manāmi izmainās. “Labi, saulīt, es tev ticu.”

“Paldies,” Džoana nosaka nu jau pavisam pieklājīgā balsī. Viņa iziet gaiteni un dodas uz nākamajām durvīm, kur šī pati veidlapa ir jāiedod vēl vienam vīrietim naģenē, kurš liek viņai sekot, bet tad vairs nesaka ne vārda. Arī Džoana klusēdama iet aiz vīrieša pa garu betona gaiteni, tad vēl vienu, līdz viņš beidzot apstājas pie smagām durvīm ar metāla stiprinājumiem un pastumj tās vaļā ar plecu, ļaujot viņai ieiet telpā.

“Gaidiet šeit,” vīrietis saka.

Džoana pamāj. Durvis aiz viņas aizcērtas, taču netiek noslēgtas. Viņa sēž pie galda ar skatu uz logu. Gaisā jūtama suņu un urīna smaka, un šo sastāvējušos dvaku pavada vēl kas cits, kāda rūpnieciskāka smarža, varbūt balinātājs vai kāds cits tīrīšanas līdzeklis, kas tomēr nav gana spēcīgs, lai noslāpētu stiprākus smārdus. Viņa pat nespēj paskatīties uz durvīm sev aiz muguras, blāvi zilo krāsas kārtu uz tām, uz lodziņu ar restēm un lielo slēdzeni ar rokturi, kas no iekšpuses nav atverams. Džoana novelk cimdus un cieši saņem tos rokās.

Šeit ir vēl sliktāk, nekā viņa bija iztēlojusies. Drūmāk, smirdīgāk. Sievietēm varbūt arī ir citādi, Džoana nodomā. Vismaz smaka noteikti nav tāda pati. Sievietes droši vien arī skumst un jūtas neērti par kaut ko citu. Džoana jau iztēlojas, kādas izjūtas viņai pašai varētu radīt cietuma drēbes mugurā, kameras stūrī atstātais spainis, putras ēšana no skārda bļodas ar karoti. Visu vajadzētu ēst tikai ar karoti. Un cik daudz grūtāk tas nākas Maksam. Sēdēt šeit, lai gan viņš neko nav izdarījis. Šī doma Džoanu nomoka, šī apziņa, ka viņš noteikti ir izmisis par stāvokļa netaisnīgumu, ka Maksu noteikti tur badā, ka viņš nespēj izgulēties.

Viņa aizver acis. Gaida.

Durvis aiz muguras atveras, atskan soļi, un Džoana uz brīdi aiztur elpu, tad lēni pieceļas, apgriežas apkārt, un tur jau viņš stāv. Maksa mati ir īsi apgriezti, un viņš ir ģērbies bāli pelēkā flaneļa jakā un biksēs. Viņam uz krūtīm ir cietumnieka numurs, taču, ieraugot Džoanu, sejā parādās smaids. Viņa gribētu noslīgt uz ceļiem un iespiest galvu rokās, zinādama, ka to visu Maksam ir nodarījusi viņa, taču arī saprot, ka tas nepalīdzēs ne vienam, ne otram, tāpēc neko no tā nedara. Tikai piespiež sevi smaidīt, līdz klusums starp abiem kļūst gandrīz sataustāms.

Beidzot Makss pasper soli viņai pretī, uzmanīgi un nedroši, tad pastiepj rokas, lai viņu apskautu. “Tu atnāci,” viņš nosaka. "Nedomāju, ka atnāksi.”

“Nekādas pieskaršanās,” nosaka sargs.

Džoana pakustina galvu, un tas īsti nav ne mājiens, ne pašū-pošana, un paklausīgi atkāpjas no Maksa. "Protams, atnācu.” Maksa rokas noslīd gar sāniem. “Cik patīkami tevi te redzēt.” Džoana norij siekalas. “Man tāpat.”

“Kā pārējie?”

“Kārena sūta sveicienus. Viņa man pārsūtīja tavu vēstuli.” “Uz kurieni?”

“Visu šo laiku es dzīvoju pie mātes. Pārējie droši vien... Nu, gan jau viņi sapratīs. Tas vienkārši bija pārāk liels šoks.”

Makss pamāj, bet neko vairs nesaka. Izskatās, ka viņš jūtas neveikli, it kā mazliet sakaunējies. Viņš apsēžas pie galda, un Džoana ieņem vietu viņam pretī. Viņa mēģina saprast, vai Makss zina patiesību. Tas šķiet neiespējami. Viņa taču noteikti redzētu, ja Makss to būtu atklājis. Viņš izturētos kaut kā citādi, asāk, vai.

Makss atkal palūkojas uz Džoanu un mēģina pasmaidīt. “Pie servisa viņiem šeit gan vajadzētu piestrādāt, tev tā nešķiet?” Džoana pasmaida. Brīdi pagaida. Nē, viņa nodomā. Viņš nezina. “Es tev atnesu cigaretes,” Džoana nosaka, izņem tās no somiņas un uzliek uz galda.

“Paldies.” Klusuma brīdis. Tad Makss atkal ierunājas. “Jā, es jau teicu, ka man ir jaunumi. Saņēmu vēstuli no sievas.”

“Ja?”

"Jā, viņa beidzot piekrīt laulības šķiršanai. Ir parakstījusi arī dokumentus. Viss oficiāli.” Maksa sejā parādās smaids, un viņš pasniedzas pāri galdam, lai saņemtu Džoanas roku. “Ja es būtu zinājis, ka neko citu nevajadzēs, būtu licis sevi arestēt jau sen. Labprāt lūgtu tavu roku tepat uz vietas, taču ne tā es gribu to darīt. Gribu pagaidīt, līdz viss beigsies, es tikšu attaisnots, un tad...” Viņš apklust. “Kas par lietu? Kāpēc tu raudi?”

Džoana ir piespiedusi somiņu pie krūtīm un jūt, kā vēderā viss sagriežas, sašķiebjas, it kā viņas ķermeņa dziļumos nezin kas lūztu uz pusēm. Viņa grib Maksam pateikt tik daudz. Džoana nespēj izturēt domu, ka tagad nāksies viņu pamest, lai patiesību pastāstītu tikai vēstulē jau pēc aizbraukšanas. Viņas galvā dun un ceļas augšup kāds milzīgs un skaļš vilnis, un Džoana cenšas to noslāpēt, līdz beidzot viņas lūpas atkal spēj izveidot vārdus. Tie izlaužas ārā vienā elpas vilcienā: “Es nevaru, Maks. Nevaru precēties ar tevi.”

“Kāpēc ne? Protams, vari. Es tikšu ārā. Es neko neesmu izdarījis. Viņi apgalvo, ka viņiem esot pierādījumi, bet tā nav taisnība. Vismaz es tādā gadījumā tos neesmu redzējis.”

“Es zinu, ka tu neesi izdarījis neko sliktu.”

"Tad kas par lietu? Kāpēc tu raudi?”

Vārdi iestrēgst viņai kaklā. Džoana dzird, kā Makss sargam lūdz uz brīdi atstāt viņus vienus. Uz mirkli iestājas klusums, tad ir dzirdama durvju atvēršanās un aizvēršanās skaņa, sargam beidzot piekāpjoties un izejot ārā. Tagad telpā ir tikai viņi abi, un Džoana jūt, kā Maksa rokas apvijas viņai apkārt, paceļ viņu gaisā, glāsta viņas matus, tur viņu, mierina, līdz Džoanas šņuksti ir rimušies. Viņai ir jāpasaka. Citas tādas iespējas var arī nebūt. Bet viņa nejūtas gana drosmīga. Džoana cieši piekļauj Maksu sev klāt, lūpām skarot viņa ausi, tad piespiežas ar seju pie viņa kakla un tikko dzirdami nočukst: “Tā biju es.”

Maksa tvēriens vairs nav tik ciešs. Viņa negrib atbrīvoties no skavām, jo nevēlas redzēt Maksa seju, taču viņš noliek Džoanu uz grīdas un atkāpjas, saņēmis viņas plecus ar abām rokām. “Tu?”

Džoana pamāj un ļauj skatienam noslīdēt līdz grīdai. Viss viņas ķermenis trīc.

“Tu?" Viņš pāriet pāri istabai lidz logam, tad līdz durvīm. Atgriežas telpas vidū un atkal aiziet pie loga. Varbūt viņš pacels galdu un sviedis to pāri telpai. Varbūt izsauks sargu, sitot pa durvīm, pieprasīs aizvest Džoanu un atbrīvot viņu pašu, lamāsies un kliegs, un liks viņai iet projām, pazust no viņa dzīves.

“Es atzīšos,” Džoana nočukst, pati saviebusies no vārdu patētiskās skaņas.

Makss joprojām neko nesaka. Tagad viņš stāv pilnīgi nekustīgi, noskatās uz restēm logam priekšā.

“Piedod,” viņa nočukst.

Viņš apgriežas apkārt. “Kā tu tā varēji?” viņš beidzot noprasa klusā un dusmu pilnā balsī. “Kāpēc?”

Džoana jūt, kā viņas ķermenī ielīst karstums. “Es domāju, ka tā bija pareizi. Pēc Hirosimas...”

Makss ievaidas.

“...pēc Hirosimas izskatījās, ka Krievija varētu būt nākamā. Man šķita, ka tā visiem būs drošāk.”

Makss piespiež roku pierei. “Visas tās sarkano demonstrācijas studiju gados. Man toreiz prasīja, vai to dēļ tu nebūsi drauds laboratorijas drošībai, bet es teicu nē, protams, ne. Es galvoju par tevi. Sacīju, ka tas bija tikai tāds posms. Un Leo Gaļičs!” Viņš pašūpo galvu. “Tu viņu satiki Kanādā, vai ne?”

Džoana novēršas. Viņai ienāk prātā samelot par to, taču tad izlemj, ka no tā nebūtu nekādas jēgas. Viņa lēnām pamāj ar galvu.

Makss aizgriežas.

“Es viņu satiku tikai uz brīdi, zvēru. Un nemaz arī negribēju viņu redzēt, Leo pats mani atrada. Bet toreiz es pateicu nē.”

Klusuma brīdis. “Līdz Hirosimai.”

“Jā.” Džoana pasper soli viņam pretī. “Maks, piedod. Negaidīju, ka viņi kādu noķers.”

Viņš noelšas.

“Nebiju domājusi, ka tas skars tevi,” viņa nočukst.

Klusums.

“Es viņiem pastāstīšu visu.”

Makss joprojām nepagriežas uz viņas pusi.

Ko gan es gaidu? - Džoana domā. Ka viņš būs man pateicīgs? Teiks paldies? Viņa ir ļāvusies muļķīgām iedomām. “Vai tu vari man dot vēl dažas dienas? Man vajag tikai mazliet...” viņa vilcinās, “...mazliet laika, lai aizbēgtu.”

Viņš nekustas. Par vēlu, Džoana nodomā. Tās ir beigas. Vai nu viņš liks Džoanai atzīties uzreiz, vai arī informēs atbildīgās amatpersonas, līdzko viņa aizies no cietuma, un Džoanu arestēs, pirms viņa būs tikusi līdz Brikstonhilai. Viņai nevajadzēja nākt šurp, bija taču jāsaprot, ka tas viņam būs par daudz, ka Makss to neuztvers mierīgi - tāpat kā to būtu darījis jebkurš cits viņa vietā. Un kāpēc lai viņš klausītu Džoanai? Kāpēc lai dotu viņai vēl dažas dienas laika? Kāpēc lai viņš atteiktos no iespējas tūlīt pat pierādīt savu nevainīgumu?

Viņa atgriežas pie galda un paņem cimdus un somiņu. Asaras aizmiglo skatienu. Viņa vēlas aplikt rokas Maksam ap vidukli, pateikt, ka mīl viņu, ka nekad nebija gribējusi nodarīt viņam pāri, tomēr saprot, ka tā viņa stāvoklis kļūtu vēl smagāks.

“Pagaidi,” Makss nosaka, pēkšņi apmeties riņķī. “Kā tu to domāji - aizbēgt?”

“Uz Austrāliju,” viņa saka. "Es došos uz Austrāliju. Kuģis atiet pēc piecām dienām. Apsolu, ka ar tevi viss būs labi. Kad es atzīšos, viņi noņems no tevis visas apsūdzības.”

"Uz Austrāliju?”

Gaitenī aiz durvīm atskan soļi. Viņa redz, kā Makss pamet skatienu uz to pusi, un zina, ka šī ir viņas vienīgā iespēja. Viņai jāliek Maksam noticēt. Džoana pastiepj roku, pieskaras viņa ādai un sajūt tās dedzinošo pieskārienu saviem pirkstiem. “Goda vārds! Tu vari man ticēt. Es tevi dabūšu ārā no šejienes.” Makss tam nepiekrīt. “Nē.” Viņš sagrābj Džoanas roku. “Nē.” Viņai ir grūti elpot. “Tikai dažas dienas. Neko vairāk man nevajag.”

Viņš pakrata galvu.

“Es zinu, ka tas tev ir liels šoks, un man ir ļoti žēl.” Viņas balss trīc. “Es nevaru tev pateikt...”

“Nē, ne to es gribēju teikt.”

“Ko tad?”

“Tev nevajag bēgt.”

"Nē, man ir jābēg. Jāatzistas. Man tevi jādabū ārā no šejienes.” Viņa palūkojas uz aizrestoto lodziņu. “Un, ja tu šeit paliksi...”

“Vai tad tu nesaproti? Kāda no tā būtu jēga? Es negribu, lai tu brauc uz Austrāliju. Es tevi mīlu.”

Viņa palūkojas uz Maksu, un viņas sirds krūtīs vai lūst. “Es arī tevi mīlu,” viņa nočukst.

“Lūk. Tāpēc gribu, lai tu paliec šeit, ar mani. Viņiem tik un tā nav nekādu pierādījumu.” Makss raugās uz Džoanu. “Varbūt vienkārši ļauj man stāties tiesas priekšā?”

Džoana cieši paskatās uz viņu, tad papurina galvu. “Es nevaru tā darīt. Pat ja tevi attaisnos, neviens to neaizmirsīs. Tavs vārds paliks aptraipīts. Tu nevarēsi atgriezties savā iepriekšējā darbā. Iepriekšējā dzīvē.” Viņa pieklust. “Un nevarēsi piedot man.”

Viņš neatbild uzreiz. “Tu nesaproti,” Makss beidzot nosaka. “Es negribu savu veco dzīvi. Ne par to esmu šeit domājis. Gribu jaunu dzīvi. Ar tevi.”

Džoana nespēj pateikt ne vārda. Kā viņš to domā? Viņš taču noteikti gribēs, lai viņa tā vai citādi atzīstas. Neviens nevarētu būt tik augstsirdīgs. Pat Makss ne. “Bet kā tu to varēsi? Pēc visa, ko esmu izdarījusi...”

Viņš velta Džoanai šķību smīnu. “Es esmu matemātiķis, Džo-anīt. Cik nu varu saprast, balstoties uz sākotnējo izvērtējumu, šai problēmai nav viennozīmīga risinājuma. Tāpēc varu tikai mēģināt atrast tam tuvāko iznākumu.”

Par spīti sāpēm, Džoana gandrīz pasmaida. “Nezobojies par mani. Tagad ne.”

Pie durvīm atskan klauvējiens. "Vēl divas minūtes.” Tā ir rupja, dziļa un čerkstoša balss.

Makss pievelk viņu sev tuvāk. “Es nezobojos par tevi. Tu mani mīli, vai ne? Es zinu, ka mīli. Tāpēc jau tu esi šeit.” "Protams, mīlu. Man bija tevi jāsatiek. Bija tev jāpasaka.” “Tad viss ir kārtībā.”

“Kā tu to domā?”

“Sagaidi mani, tas arī viss. Ļauj man iet uz tiesu. Ļauj, lai mani attaisno, un tad mēs varēsim apprecēties un nekad vairs to nepieminēt.”

Džoana papurina galvu. “Bet tagad tu zini patiesību, un tev nāktos melot. Es liktu tev melot, lai pasargātu mani.” Viņa pieklust. “Raugoties no viņu skatpunkta, tā būs ne mazāka nodevība par manējo.”

Makss palūkojas uz Džoanu. “Tikai tādā gadījumā, ja viņi atradīs kādus pierādījumus,” viņš nočukst.

Viņas sirds šķietami apstājas, tad smagiem sitieniem atsāk pukstēt. Viņa nedrīkst ļaut Maksam to darīt. Viņa nav to pelnījusi. Tas ir pārāk riskanti. Tik daudz kas var noiet greizi. Pēkšņi Džoanai prātā ienāk kāda doma, un viņa piespiežas Maksam, steigšus mēģina izprātot, kā tas varētu izdoties. Viņa dzird soļus gaitenī aiz durvīm. Vēl vienu minūti, Džoana nodomā. Vēl tikai vienu minūti.

“Mums var būt vēl kāda izeja,” viņa čukst.

“Kāda?”

“Bet tad tev jābūt gatavam bēgt.”

“Es nevaru aizbēgt. Ja nu gadījumā neesi to pamanījusi, es tieku turēts augsta drošības līmeņa cietumā.”

“Nē, es gribēju teikt, ka laikam varu izdabūt tevi ārā.” “Kā?”

“Man ir draugs Ārlietu ministrijā. Viņš...” Džoana vilcinās. “Viņš arī ir tajā tīklā.”

Makss nopūšas. “Tātad tu neesi vienīgā?”

Džoana grib atbildēt, bet apķeras, ka skaidrojumam tagad nav laika. “Es ticu, ka viņš varēs kaut ko darīt tavā labā. Bet ne Anglijā. Tāda bija mūsu vienošanās. Ja mēs tagad aizbrauktu...”

“Ne uz Krieviju,” viņš nosaka. “Es nevarētu visu atlikušo mūžu pavadīt Krievijā.”

“Bet kā būtu ar Austrāliju?” Džoana jautā.

Soļi nu jau skan tepat aiz durvīm; smagie, naglotie zābaki uz cietās betona grīdas vēsta, ka vizīte ir galā. Makss pastiepjas uz priekšu un pievelk viņu sev klāt tā, ka Džoanas plecs ir zem viņa rokas un seja atdusas pret Maksa kaklu. Džoana jūt viņa elpu uz savas ādas, īsus, neizlēmīgus gaisa pūtienus, viņa lūpas tik tuvu, ka gandrīz kutina Džoanu. Makss tur viņu, cik cieši vien spēj, bet nesaka ne vārda, līdz durvis beidzot atveras un tajās parādās sargs.

“Laiks,” vīrietis norūc un pakāpjas malā, lai Džoana varētu iziet ārā.

Viņa jūt šaušalīgu sausumu kaklā. Džoana zina, ka prasa par daudz. Viņa nevar cerēt, ka Makss tā vienkārši uzreiz pametis savas mājas, savu dzīvi, savu valsti. Vai šis plāns vispār var izdoties? Vai tas neiedzls postā viņus abus?

Džoana jūt, kā iedrebas viņas ķermenis, kad Makss pieliecas, lai īsi noskūpstītu viņu uz lūpām. Tas ir atvadu skūpsts, sāpīgs un skaudrs. Viņa jūt, kā acis sariešas asaras, un viņai ir jāpiemiedz plakstiņi, kad Makss ar pirkstu vēl pēdējo reizi pārvelk viņas atslēgkaulam, tad aizliek roku Džoanai aiz kakla, noceļ matu šķipsnu no kreisās auss un pieliecas vēlreiz, it kā lai noskūpstītu uz vaiga, bet tā vietā iečukst atbildi: “Jā.”

PIEKTDIENA, plkst. 9.03

Papīra lapa Džoanai rokās ir divkārt salocīta uz pusēm. Viņa ir iegaumējusi adresi, bet vienalga paskatās uz to vēlreiz. Mugurā viņai ir kažoks, kuru mātes māsīca neprasīja atdot, tāpēc tas nu pilnīgi oficiāli pieder viņai. Džoana ir apmetusi kažoku ap pleciem, un tas sniedzas līdz pat ceļiem, pie katra soļa nošūpojoties viņai aiz muguras. Džoana ierodas Viljama birojā, un sekretāre caurlaidē lūdz viņu apsēsties uz dīvāna, kura spilveni ir pārklāti ar zeltainu velūru. Viņa iekārtojas uz dīvāna malas un stingri saspiež ceļus kopā. Džoana cenšas neizrādīt satraukumu. Pie sienas viņai tieši pretī ir piekārta glezna: rītausmā dokos pietauvojies kuģis ar pilsētas fosforizējošo gaismu aiz tā. Kur tas ir? - viņa prāto, mēģinādama novērst domas no tā, ko tūlīt nāksies darīt.

“Aha,” Viljams nosaka, ar smaidu uz lūpām ienācis plašajā foajē, bet arī jautājoši asu skatienu sejā. Džoana saož saldi salkanu viskija smaržu viņa elpā, kad Viljams pieliecas viņu noskūpstīt. “Tātad tu saņēmi manu ziņu?”

Džoana pieceļas. “Jā, un tagad es gāju te garām,” viņa nosaka, atkārtodama Viljama paša vārdus viņu iepriekšējā tikšanās reizē. “Iedomājos, ka varbūt tev būs laiks pusdienām.”

Viljams pagriežas pret sekretāri, kura pēta Džoanas kājas, it kā mēģinot noteikt, vai tās varētu būt romantiskas pusdienas. “Diemžēl jums atkal būs mani jāaizstāj, Šeril. Ja kāds jautā, sakiet, ka esmu darīšanās. Ja prasa Alise, piebilstiet, ka būšu pavēlāk.”

“Protams, ser.”

Viljams uzgaida, līdz viņi ir nogriezušies ap stūri un pārgājuši pāri ielai. Tikai ieejot Sentdžeimsa parkā, Viljams pagriežas pret Džoanu un saņem abas viņas rokas savās plaukstās. “Tā jau domāju, ka droši vien tevi satikšu. Kāpēc tu nenāci pie manis agrāk?”

“Es nezināju, ka kaut kas notiek. Tu teici, ka brīdināsi mani.”

Viljama acis mulsumā piemiedzas. “No Sonjas tu nesaņēmi nekādu ziņu?”

Džoana lēni pašūpo galvu. “Nē.”

"Savādi. Viņa teica, lai es ar tevi nesazinos, jo viņa gribot visu pateikt pati. Bet kad tu joprojām nebiji man devusi nekādu ziņu...” Viņš apraujas, redzot vieglo saviebšanos Džoanas sejā. “Tev ir nepatikšanas?”

Džoana jau ir sākusi mazliet drebēt, visam ķermenim šķietami smeldzot salā pat par spīti kažoka siltumam. "Jā,” viņa nočukst. "Lūdzu. Tu palīdzēsi? Man jātiek projām.”

Viljams paceļ rokas un saspiež viņas plecus, mēģinot Džoanu nomierināt, taču tas viņai rada nepatīkamas sajūtas. "Vai esi pārliecināta? Tu taču zini, tas būs ļoti aizdomīgi, ja tā vienkārši pazudīsi.”

Džoana pamāj. “Viņi ir arestējuši Maksu. Viņi zina, ka no mūsu laboratorijas ir notikusi informācijas noplūde.”

Viljams nopūšas. “Viņiem tā šķiet, tu gribēji teikt.” Viljams palūkojas uz Džoanu, un viņa redz, ka viņa acis ir nogurušas, zem tām jau saskatāmi maisiņi. “Viss brūk kopā, Džo-džo. Rūperts ir norīkots Vašingtonas vēstniecībā. Mums tas, protams, varētu būt ļoti noderīgi, taču viņam pašam ir problēmas. Rūperts katru nakti pārdzer jēgu un tiek izmests no kāda kluba. Kādai sievietei viņš pat esot teicis, ka ir krievu spiegs. Pagaidām to uztver kā joku, bet Rūperts ir bumba ar laika degli. Manuprāt, viņš nav izturējis to spriedzi.” Viljams pamet skatienu uz Džoanas pusi. “Piedod. Ne jau tāpēc tu atnāci, vai ne?”

“Tas ir steidzami, Viljam. Man jātiek projām.” Viņa pieklust. “Tu apsolīji.”

Viljams sarauc pieri. “Labi, labi. Es varu palūgt, lai viņi tev sagādā pilnu pārbēdzēja komplektu. Zinu, ka viņi tevi vērtē ļoti augstu. Tev būtu labs dzīvoklis, pensija...”

“Ne jau uz Krieviju,” Džoana pārtrauc. “Tur es nevarētu.” “Aha, jā,” Viljams nosaka. “Šajā ziņā mums tā ari neizdevās tevi pārliecināt, vai ne?” No žaketes kabatas viņš izņem cigarešu etviju un atver to. “Tiesa, es ari pats neesmu pārliecināts, ka man tur patiktu. Man ir drausmīgi vāja asinsrite.” Viņš paceļ rokas un saberzē tās, tad sāk dungot: “Cik auksti mani kāju pirksti”

Džoana nesmaida. “Tu iepriekš ieminējies par Austrāliju. Es gribētu pārcelties uz turieni.”

“Tiešām? Tas ir ļoti tālu.”

“Tieši tāpēc.”

Viljams sarauc pieri. “Man vajadzēs kādu laiku, lai to nokārtotu. Nedēļu. Varbūt divas.”

Džoana saņem Viljamu aiz piedurknes izmisuma pilnā, bērnišķīgā žestā. “Tik ilgi es nevaru gaidīt.” Viņa pieklust. “Un ir vēl kas.”

“Kas?”

“Man vajadzēs divas biļetes.”

“Divas? Kam būs tā otra?”

Džoana bridi vilcinās atbildēt. “Maksam. Es gribu, lai tu viņu izglāb no cietuma un dabū uz kuģa.”

Viljams spēj tikai skatīties uz viņu. “Profesoram? Kāpēc?” “Viņš visu zina. Es pastāstīju.”

Viljama mute atveras, tad viņš atkal to aizver. Rokas pastiepjas uz priekšu, brīdi paliek gaisā, tad nokrīt gar sāniem. "Bet kāpēc?” viņš atkārto jautājumu.

“Man vajadzēja to darīt, Viljam. Es nevarēju pieļaut, ka viņam būtu jāsēž cietumā par ko tādu, ko esmu izdarījusi es. Tas nav pareizi,” Džoana turpina. “Viņš nav to pelnījis.”

Viljams uzsit ar plaukstu pa pieri un klusi noņurd. Viņš ir atcerējies ko tādu, kam sākumā īsti nebija pievērsis uzmanību, uzskatīdams to par nevainīgām baumām, ar kādām dalās draugi pie alus vai vīna glāzes. “Tu un profesors Deiviss. Piemirsu. Sonja teica, ka starp jums kaut kas esot, bet viņa apgalvoja, ka tas nav nekas nopietns.” Viņš pieklust un palūkojas uz Džo-anu, nopētīdams viņas seju. Džoana sakrusto rokas pār krūtīm. Pēkšņi Viljams iespurdzas smieklos. “Nu, šajā ziņā viņai laikam nebija taisnība, vai ne?”

“Vai tu vari Maksu dabūt ārā no cietuma?"

“Es neesmu nekāds burvis, Džo-džo.”

“Lūdzu, Viljam! Lūdzu!”

Viljams velta viņai ilgu skatienu. “Piedod. Tas ir pārāk riskanti. Es negribu šobrīd sev piesaistīt vairāk uzmanības, nekā būtu nepieciešams. Amerikāņi ir uzlauzuši vecos VDK kodus. Centrs ir saņēmis neskaitāmus atšifrētus ārzemju VDK aģentu ziņojumus. Es tev jau teicu, Džo-džo, tā ir bumba ar laika degli. Es nedrīkstu izbāzt galvu, lai kļūtu par mērķi.” Viņš palūkojas uz Džoanu. “Tevi es varētu aizgādāt projām, bet ne jau viņu.” “Bet viņš nav vainīgs!”

“Profesors atrodas apcietinājumā. Viņu grib tiesāt. Ir jāparāda jeņķiem, ka šeit kaut kas tiek darīts.”

“Bet Makss zina. Arī es tagad varu radīt jums problēmas.” “Neļauj viņam neko nojaust. Izliecies, ka izglābsi arī viņu. Kad viņš sapratīs, kas patiesībā notiek, tu jau būsi ceļā uz Austrāliju ar jaunu pasi un dokumentiem.”

“Es tā nespēju.”

Viljams pakrata galvu. “Piedod, tev nāksies viņu atdot MI5. Es nevaru. Nedrīkstu uzņemties risku, tagad man jāuzmanās, lai Rūperts visu nesalaiž grīstē. Viņš ir mana galvenā prioritāte. Tev būs jāpagaida.”

Džoana skatās uz viņu. “Bet tu teici...”

Viljams atmet ar roku. “Es zinu, zinu. Bet es neteicu, ka to pašu varēšu izdarīt kura katra labā.”

Džoana aizgriežas. Pie ezeriņa ir sols, viņa aiziet pie tā un apsēžas. Viņa nebija to gaidījusi. Džoana bija domājusi, ka pietiks, ja Viljams uzzinās, ka Makss par visu ir informēts un ka viņai pašai ir nepatikšanas. Rokā gan ir vēl viens trumpis, taču tas viņai jāliek galdā pārliecinoši. Nāksies teikt sagatavotos vārdus un būs jāliek viņam tiem noticēt.

Viljams pienāk un apsēžas lidzās. “Tev es visu nokārtošu, Džo-džo,” viņš saka maigā, mierinošā balsi.

Džoana dziļi ievelk elpu. Viņa negribētu to teikt, vismazāk jau Viljamam. “Tad kuru no iespējām man nāksies izvēlēties?” Viņš izskatās pārsteigts. “Kā tu to domā?”

Viņas balss atbildot mazliet aizlūst. “Nu, es te redzu tikai divas iespējas.” Viņa paceļ pirkstu un jūtas izbrīnīta, ka tas netrīc. "Viena: tu izdarīsi to, ko es prasu. Vai ari...” viņa paceļ otru pirkstu, “...es aizsūtīšu MI5 vēstuli, pastāstot par tevi visu -ar vārdiem, datumiem, informāciju par tavu saistību ar Krieviju. Tajā pieminēšu ari Rūpertu.”

“Viņi tev neticēs.”

Džoana paceļ uzacis. “Neticēs?”

"Mani ar viņu nekas nesaista. Nekas konkrēts. Mēs vienmēr esam bijuši ļoti uzmanīgi. Gājām dažādās koledžās, kara laikā nebijām vienā nodaļā. Pēdējos desmit gados lielākoties pat dzīvojām katrs savā valstī.”

Iestājas klusuma bridis. “Nu, tādā gadījumā labi, ka man ir tā fotogrāfija.”

“Kāda fotogrāfija?”

"Tā, kuru atradu Sonjas mājā. Kurā jūs ar Rūpertu skūpstāties. Man ir viena kopija tavai sievai, bet otra - The Daily Mail avīzei.”

“Tu to nedarīsi.”

Džoanas sejā nepakustas ne vaibsts. "Neceri, ka es blefoju, Viljam!”

Viņa seja nobāl, kļūst pelnu pelēka. “Bet es domāju, ka mēs esam draugi.”

Viņa uzliek plaukstu uz Viljama rokas. Džoana jūt viņa ādas miklo siltumu, tā iespiešanos viņas plaukstā. “Piedod,” viņa nočukst. “Man nav citas izejas.”

Viljams pieceļas. Sāk iet projām. Neej! - viņa domās lūdz. Neliec man patiešām to darit! Un viņš it kā sadzird Džoanu. Apstājas, iesper zālē augošam dadzim, iespiež dūres dziļi kabatās un pagriežas pret viņu.

“Labi,” viņš nosaka zemā un rezignētā balsī. “Mums varētu būt viena iespēja. Ja man izdosies viņus pārliecināt, ka pierādījumu izmantošana pārāk skaidri norādīs, ka amerikāņi ir atklājuši Krievijas specdienestu sūtīto datu šifra atslēgu, mums būs izredzes. Man nāksies viņus pārliecināt, ka Maksu būtu labāk aizsūtīt uz Austrālijas laukiem, jo es zinu, ka viņiem nav izdevies iegūt liecības pret viņu, kas atklātu mūsu informācijas avotus. Šobrīd viņiem ir tikai netieši pierādījumi un kāda aizdomīga frāze, ko Makss garāmejot pateicis Čolkriveras atomelektrostacijas vadītājam Kanādā. Labākajā gadījumā viņš dabūs draņķīgu skolotāja darbu lauku skolā un izsūtījumu uz mūžu. Kaut tā viņi laikam to vairs nesauc. Bet tas ir iespējams. Zinu dažus gadījumus, kad tā ir izdarīts. Klusībā, protams. Ar jaunām identitātēm. Jaunu sākumu.”

Džoana paliecas uz priekšu un saņem Viljama roku. “Paldies tev!” viņa nočukst.

Viņš sarauc pieri. "Man vajadzēs pāris dienu.”

Viņa pamāj. “Pēc četrām dienām uz Austrāliju atiet ātrais kuģis.” Džoana pastiepj roku, un Viljams lēnām to saņem un paspiež. “Es gribu, lai mēs abi tiekam uz tā.”

"Ar jums nav viegli kaulēties, Robsones jaunkundz.” Viņš pieliecas un noskūpsta Džoanas roku, taču skūpsts ir pārāk ass, un Viljams pārāk cieši tur viņas roku. “Ja tu patiešām vēlies man pateikties, ceru, ka sadedzināsi to fotogrāfiju ar mani un Rūpertu.”

Džoana palūkojas uz viņu, un abi viegli sasmaidās. “Sarunāts.”

PIEKTDIENA, plkst. 11.17

Preses konference ir paredzēta pusdienlaikā. Tā notiks Džoanas mājā, un preses pārstāvjus un žurnālistus viņa uzrunās no sliekšņa. Konferencē piedalīsies arī daži cilvēki no MI5, ne tikai Hārta un Adamss, turklāt tiks veikti ari vērā ņemami drošības pasākumi. Viņas pašas labad, tā viņi teica. Džoanas vārds jau no paša rīta tika oficiāli paziņots Pārstāvju palātā, un aptuveni tajā pašā laikā Viljama mirstīgās atliekas pazuda aiz krematorijas aizkara, tika pārvērstas pelnos un pēc tam izkaisītas ar palikušo draugu un paziņu rokām, saglabājot viņa noslēpumu.

Džoana paņem telefonu un piezvana Nikam. Atskan plkst ieni, bet neviens neatbild. Viņa izmēģina dēla mobilo numuru, taču uzreiz ieslēdzas automātiskais atbildētājs. Džoana ar dunošu sirdi noklausās visu ierakstīto ziņu, taču pēc plkstiena atskanēšanas neko nesaka, jo nezina, ko īsti teikt. Ja nu vienīgi lūgt piedošanu. Un pasacīt, ka mīl Niķu. Ka nevaino viņu par pieņemto lēmumu. Tas, ko viņš teica vakar vannas istabā, bija pilnīgi pareizi. Tagad ir viņa kārta izvēlēties. Ikvienai rīcībai ir sekas, un viņa to vienmēr ir zinājusi.

Jau priekšpusdienā policija ir norobežojusi mājas priekšu un malas, un šķērsieliņas gals ir pilns ar automašīnām un divriteņiem. Apkārt staigā cilvēki, kārto kameras, dzer kafiju no termosa. Tiek fotografēta vienkāršā mājas fasāde ar mežģīņu aizkariem un rotājumiem uz palodzes. Ārdurvis ir veidotas no ozolkoka, un šaura taciņa šķeļ sarmas klātā, krūmāju iežogotā mauriņa kārtīgo taisnstūri. Mājas priekšā stāv tukša atkritumu tvertne, un uz dārza taciņas ir novietots mikrofons.

Džoana vēlreiz piezvana uz Niķa mobilo. Automātiskais atbildētājs. Viņa pārtrauc zvanu.

Džoana ar sāpēm sirdī iedomājas par visiem cilvēkiem, kurus reiz ir mīlējusi: Maksu, savu māti, tēvu, Lelliju. Viņa iztēlojas jau pieaugušos Lellijas bērnus, viņas pašas māsasmeitas un māsasdēlus, kuri šo preses konferenci skatīsies televīzijā, bet pēc tam sazvanīsies, lai pārspriestu savādo, tālo tanti, kura bērnībā neaizmirsa nevienu no viņu dzimšanas dienām, kura vienmēr sūtīja ekstravagantas paciņas ar koalu un ķenguru pastkartītēm, bet neatbrauca mājās pat uz savas mātes bērēm un kuras miesīgā māsa viņai to nekad nepiedeva. Vismaz tagad viņi zinās, kāpēc Džoana vienmēr turējās atstatus, pat ja viņi vairs nevarēs to paskaidrot Lellijai. Vai kāds no viņiem vēlāk piezvanīs Džoanai? Vai kāds viņai piedos?

Nē. Kāpēc lai viņi to darītu?

Džoana rūpīgi saģērbjas, izvēlējusies kaut ko neitrālu un elegantu. Uzvelk violetus svārkus un krēmkrāsas blūzīti, tad apliek ari tumšbrūnu zīda šalli. Un vēl gaišbrūnais lietusmētelis, aizpogāts līdz pat kaklam. Piedurknē viņa ir ielikusi kabatlakatiņu. Džoanas kurpes ir melnas un praktiskas, ar Velcro aizdari. Viņa nostājas spoguļa priekšā un nopēta sevi. Lēni izelpo.

Viņa palūkojas pulkstenī. Divas minūtes. Džoana vēlreiz ieiet gaitenī un paceļ telefona klausuli. Viņa sāk atkal griezt Niķa numuru, taču roka dreb pārāk stipri. Viņa noliek klausuli. Ir jau par vēlu.

Džoana aiziet līdz ārdurvīm. Aiz tām viņa dzird ņurdoņu, cilvēkiem pļāpājot, strīdoties par vietu, gatavojoties runai. Viņa noņem sudraba ķēdīti no durvīm un uzliek roku slēdzenei.

Džoana zina, ka sirds dziļumos vienmēr ir nojautusi: tieši tā viss beigsies. Viņa būs viena ar savām bailēm.

Bet viņa arī zina, ka tieši to ir pelnījusi. Džoana pagriež slēdzeni, un durvis ar klikšķi atveras.

PIEKTDIENA, plkst. 12.00

Visas kameras ieslēdzas reizē, radot stroboskopa efektu, kas sastindzina Džoanu laikā. Viņa pakāpjas uz priekšu un paceļ roku pie krūtim, mēģinot nomierināt straujos sirdspukstus. Džoana nostājas uz augšējā pakāpiena, un durvis aiz muguras aizveras. Viņa meklē Niķu starp priekšā stāvošajiem cilvēkiem, taču nekur viņu neredz. Pie Džoanas pienāk jauns vīrietis, viņam mugurā brūns daflkota pusmētelis, uz galvas austiņas. Vīrietis pielāgo mikrofona skaļumu, tad atkāpjas, plati pasmaida un parāda augšup pavērstu īkšķi.

Džoana paceļ acis, bet tik daudzu cilvēku klātbūtne liek galvai sareibt, un viņai nākas atkal nolaist skatienu. Viņa nebija gaidījusi tik plašu interesi. Varbūt kādu vietējo laikrakstu, bet ne jau tamlīdzīgu pūli. Šeit ir īstas televīzijas ziņu kameras un skaņu ierakstu aparatūra, kā arī reportieri, rakstošie žurnālisti un fotogrāfi. Uz viena no mikrofoniem viņa atpazīst Austrālijas televīzijas ziņu dienesta logo, ir arī amerikāņu televīzija un vēl daudzas, daudzas citas, kuras viņa neatpazīst. Pie mājas stāv Hārta un Adamss, gatavi vajadzības gadījumā iejaukties, turklāt apkārt norobežotajai teritorijai ir izvietoti arī policisti. Džoanas kājas grīļojas. Ja viņa varētu kaut tikai uz mirkli ieraudzīt Niķa seju...

Galvā uzzibsnī Sonjas tēls, un uz brīdi viņai ienāk prātā, ka Sonjai paziņojumu sniegšana padotos daudz labāk nekā viņai.

Sonjai šāda uzmanība ietu pie sirds. Džoanai nenākas grūti iztēloties, kā viņa stāvētu uz sliekšņa, tērpusies zīdā un dimantos, padusē iespiedusi kaķi, un visu noliegtu. Tagad beidzot Džoana jūt, kā dusmas un sāpes pārņem viņu, izplūst pa visu ķermeni, atceroties Sonjas nodevību. Tomēr viņa nedusmojas uz Sonju. Viņa niknojas pati uz sevi, ka laikus to nemanīja, ignorēja visas pazīmes, ka nebrīdināja Leo, neieskāva viņu savās rokās un neteica, lai viņš nedodas uz Maskavu, jo Sonjai nevajag kļausit, ka pati ticēja Sonjas solījumam viņu brīdināt, ja jebkad draudēs briesmas. Ka laikus nesaprata - Sonja zināja spēles noteikumus, zināja tos tāpēc, ka tie bija viņas pašas noteikumi, un viņas abas to patiesībā bija sapratušas jau no paša sākuma. Džoana pati bija to apjautusi dienā, kad Sonja viņu aizveda uz tās sievietes dzīvokli un stūma augšup pa kāpnēm, piesakot nevienam par to neteikt.

Viņa dziļi ievelk elpu, un pūlis pierimst, gaidot viņas vārdus. Džoana zina, ko vēlas teikt: ka viņa neatbalsta spiegošanu pret savu valsti, taču tas bija ārkārtējs, iepriekš nepieredzēts laiks. Tikai vārdi nenāk pāri lūpām, lai kā Džoana mēģina tos pateikt. Acu priekšā uzzibsnī melna tumsa, sākumā vēl paretam, taču tad zibšņi kļūst aizvien biežāki, līdz viņa spēj saredzēt vairs tikai pazīstamo, ūdeņaino tumsu. Viņa sajūt pēkšņu vājumu, un ceļi ļimst. Apkārt nošalc gaiss, un Džoana pakrīt. Vai tas ir viss? - viņa iedomājas. Es mirstu? Tas patiešām notiek šeit, tagad, visu šo cilvēku acu priekšā?

Pakāpiens nokrakšķ, viņas rokai atsitoties pret auksto, pelēko akmens virsmu. Pašas ķermeņa svars uzguļas rokai, un Džoana sāpēs iekliedzas. Pēkšņi uzplūst skaņu vilnis, kameras dūc un slēdži klakšķ, cilvēki spiežas tuvāk. Viņa dzird, kā tiek saukts viņas vārds, taču skaņa ir tāla un neskaidra. Viņas galvā kaut kas sīc, tumsas viļņiem uzplūstot, tad atkal atkāpjoties.

Džoanas mugurai pieskaras roka, un nepazīstama balss sauc pēc ātrās palīdzības. Viņai tiek uzlikta sega, un kāds, viņu izmeklējot, ar viegliem piesitieniem izklaudzina krūšu zonu.

Viņa atgūst samaņu, tad atkal to zaudē. Prātā virpuļo atmiņas par Leo un Sonju, līdz beidzot Džoana sajūt, ka viņu novieto uz nestuvēm. Sejai piespiežas skābekļa maska, bet viņa spēj domāt tikai par Maksu. Ķermenis pēkšņi šķiet viegls un pat mīksts. Kāds ir saņēmis viņas plaukstas locītavu un sauc nesaprotamus skaitļus. Džoana tiek pacelta un ienesta ātrās palīdzības mašīnā, mediķim joprojām turot viņas plaukstas locītavu gaisā. Kāpēc viņa nevarēja vienkārši piekrist Niķa plānam? Kāpēc nevarēja vienkārši sniegt viņiem to, ko tie vēlas?

Džoanas skatiens lēkā šurpu turpu. Sirds smagi sitas krūtīs. "Nik,” viņa čukst. “Nik.” Viņa vēlas noraut sejai uzlikto masku, taču nespēj pakustināt rokas. Viena no tām tagad nokarājas lejup, bet otra ir neērti pagriezta un pārlikta pāri vēderam. No blakus novietotā monitora skan skaļa plkstoņa. Mediķis redz izbīli viņas sejā, mazliet paceļ masku un noliecas lejup, lai varētu viņu saklausīt.

“Nik,” viņa cenšas izčukstēt.

Mediķis neizpratnē sarauc pieri. “Nemēģiniet runāt.” Viņš atkal pārliek masku Džoanas sejai, un viņa dzird, kā tiek ieslēgts automašīnas dzinējs. Sirēna vienreiz ieskanas, tad apklust, un aizcērtas durvis. Ātrās palīdzības mašīna sāk kustēties.

Viss beidzies, viņa nodomā. Nekad vairs neredzēšu savu dēlu. Viņš nekad neuzzinās, kā tas beidzās, cik ļoti es viņu mīlēju.

Bet tad Džoana sajūt, kā mašīna spēji apstājas, un, aizmugurējām durvīm atsprāgstot vaļā, viņai pēkšņi pārskrien auksta gaisa vilnis.

"Atvainojiet, bet jūs nedrīkstat tā vienkārši vērt vaļā durvis. Mums ir nepieciešama Iekšlietu ministrijas piekrišana, lai ļautu kādam viņu pavadīt. Kas jūs esat?”

“Nikolass Stenlijs, karalienes padomnieks,” Niks paziņo, un šie strupie un nepacietīgie vārdi paceļas pāri dzinēja troksnim un skābekļa maskas šņākoņai. Viņš uzkāpj uz pakāpiena ātrās palīdzības mašīnas aizmugurē.

Pauze. To mediķis nav gaidījis. “Diemžēl parasti netiek pieļauts, ka pacienta advokāts viņu...”

“Nē, protams, ne,” Niks viņu pārtrauc, un viņa nākamie vārdi ir kā balzams Džoanas brūcēm. “Bet viņa ir mana mamma, un es palikšu kopā ar viņu.”

Ņemt līdzi ūdeļādas kažoku bija kļūda. Sauthemptonā tas izceļas kā sarkana magone zaļas zāles jūrā, taču ir par smagu, lai to nestu, pārliktu rokai. Par laimi, pussešos no rīta ielas joprojām ir gana tumšas, tāpēc kažoks izskatās neizteiksmīgs un vienkāršs. Tas taču var būt mākslīgās ādas kažoks. Tā droši vien ikviens ari nodomās, kažoku ieraugot. Tas nešķitīs īsts, ne šeit, starp doku noliktavām mašīnu straumes vidū. Debesis ir sārtas, sīku, zeltainu uzliesmojumu caurstrāvotas. Cauri pasažieru plūsmai mēģina izlavierēt piena vedēja rati. Starp ceļamkrāniem un dūmeņiem lēni ceļas uguns un maizes smarža.

Šķiet neiespējami, ka nupat pamestā viesnīcas istabiņa būs bijusi viņas pēdējā naktsmītne dzimtajā valstī, ka viņa nekad vairs neredzēs savu māti un māsu, un māju, kurā uzauga, ka šīs ir beigas. Neiespējami iedomāties, ka viņa spēj tā aizbēgt, aizslīdēt no vienas dzīves nākamajā. Ko gan teiks laboratorijā, atklājot notikušo? Vai Kārena izliksies, ka allažiņ ir zinājusi patiesību, vai arī visi vienkārši būs satriekti un klusēs tāpat kā pagājušonedēļ, kad arestēja Maksu? Nē, viņa nodomā, tik ilgs šis klusums nebūs. Kārena drīzāk priecāsies par viņiem abiem, uzzinājusi par notikušo. Kad viņi iekārtosies Austrālijā, Džoana viņai nosūtīs pastkartīti un paskaidros notikušo. Vismaz šo un to. Ne jau visu, protams.

Viņa dodas lejā pa pakalnu uz dokiem, no kuriem aties kuģis. Viljams ir panācis, ka Maksu no Brikstonas uz Sauthemptonu aizvedīs viņš pats kā oficiālais pavadonis no valdības puses. Viņa norādījumi ir pavisam vienkārši: Džoanai viņi abi ir jāsagaida pie iekāpšanas vietas precīzi pulksten 6.00 - ne brīdi vēlāk vai agrāk -, tad viņš abus nogādās uz kuģa. Šim plānam nedrīkst būt ne mazākās nobīdes. Tas jau tā ir gana riskants.

Krūtis atbalsojas dunoņa. Tā skan viņas sirdī, viņas plaušās, viņas galvā. Tie nav puksti, lai gan Džoana jūt katru atsevišķo asiņu uzplūdumu, - šie sitieni ir pārāk klusi, lai būtu sirdspuksti, pārāk regulāri. Tā drīzāk ir kā tikšķēšana. Jā, tieši tā. Viss viņas ķermenis tikšķ, skaita sekundes.

Ko tad, ja viņi neatnāks? Džoanai ir pase un pietiekami daudz naudas, lai nopirktu biļeti vismaz sev. Tādā gadījumā viņai patiesībā nemaz arī nebūs citas iespējas, jo vienīgais ticamais tāda pavērsiena skaidrojums būtu kāda nopietna problēma, ja pēdējā brīdī tiktu atklāti kādi pierādījumi pret Džoanu vai Viljams viņus piekrāptu, vai arī - par šo pēdējo iespēju viņa tikpat kā nespēj domāt - Makss būtu pārdomājis, izlemjot, ka labāk būs pateikt patiesību un atgūt savu labo slavu, nevis mēģināt šādi bēgt. Un kāpēc lai viņš tā nedarītu? Tik-tak, tik-tak.

Lēni, skaļi dimdina baznīcas zvans. Pulkstenis ir seši. Džoana gaida, skaita zvanus. Mugurkaulam pārskrien tirpas. Nekas nenotiek. Viņa uzgaida vēl brīdi. Tad platajā, bruģakmeņiem klātajā ielā iegriežas tumšzila automašīna ar aptumšotiem stikliem un lēni tuvojas viņai. Kaut kur netālu atskan troksnis, ceļamkrānam ieceļot kuģī kravas kasti. Viens no skursteņiem pēkšņi izklepo dūmu mākoni. Tik-tak. Uz ielas apstājas autobuss, no tā sāk izkāpt pasažieri. Tumšzilā automašīna apstājas autobusam priekšā, tikai dažu pēdu attālumā no Džoanas. Nu viss, viņa nodomā. Viņa iztēlojas, kā stiklam otrā pusē sēž Makss ar cietumā īsi apgrieztiem matiem, kas galos vairs necirtojas.

Vadītāja logs atveras. Viljama acis ir nogurušas, asinīm pieplūdušas. Izskatās, ka viņš nav gulējis jau dienām ilgi. Džoana pienāk tuvāk. Viņa izskatās žilbinoši savā ūdeļādas kažokā, rokā cieši satvērusi čemodānu. Viņas āda ir karsta, pārāk karsta, un kājas pēkšņi šķiet vājas.

“Viņš ir ar tevi?” Džoana noprasa, paliekdamās, lai ieskatītos dziļāk automašīnā. Viljams ir aizsedzis viņu skatienam, taču ir redzamas Maksa klēpī noliktās rokas. Viņa miers satrauc Džoanu.

Viljams pamāj. Viņš pasniedz Džoanai aploksni. Trīcošiem pirkstiem viņa to atver un pārbauda biļetes. Divi pasažieri. Sauthemptona-Kaira, Kaira-Singapūra, visbeidzot arī Singa-pūra-Sidneja. Viņa paņem jauno pasi un pieskaras ar pirkstu tajā minētajam vārdam. Džoana Mārdžerija Stenlija. Viņa atver Maksa jauno pasi un ielūkojas arī tajā. Džordžs Stenlijs. Vārds nav ļoti mainīts, taču tas arī ir gana izplatīts, lai uzvārda līdzība nebūtu svarīga, un ir pietiekami atšķirīgs, lai ļautu viņam sākt dzīvi no jauna, tiesa, ar nosacījumu, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies Lielbritānijā. Aploksnē ir dzimšanas apliecības, laulības apliecība, darba devēju atsauksmes. Viss vajadzīgais. Un pašā apakšā ir Sv. Kristofera medaljons ar ķēdītei pieliktu zīmīti. To viņa izlasīs vēlāk.

“Paldies,” viņa nočukst. “Kā varu tev atlīdzināt?” “Nevienam par to nesakot,” viņš atbild tāpat, čukstus. “Neko citu es neprasu. Un sadedzini fotogrāfiju.”

Džoana pamāj. Viņa izvelk no kabatas fotogrāfiju un tad atdod to viņam. "Iedomājos, ka tu varbūt gribēsi izdarīt to pats,” viņa nosaka. “Cik zinu, tas ir vienīgais eksemplārs.”

Viljams pasmaida un ieliek fotogrāfiju žaketes iekškabatā. “Paldies.” Viņš pagriežas pret Maksu, kurš joprojām nekustīgi sēž līdzās, un pieskaras viņa rokai. “Ir laiks, profesora kungs.” Viljams aizver logu. Viņa darbs ir galā. Abi vīrieši sarokojas, tad Makss izkāpj no mašīnas un apiet tai apkārt, lai izņemtu no bagāžnieka čemodānu. To darot, viņš nelūkojas uz Džoanu, ne mazākā skatiena vai mājiena par to, kas notiek viņa galvā. Vai Makss būtu pārdomājis? Varbūt izlēmis tomēr atgūt savu veco dzīvi? Varbūt viņš to pateiks, kad Viljams būs aizbraucis, un nodos viņu robežkontrolei, sakot Džoanai, ka nevar noticēt, ka viņa patiešām ir paļāvusies uz šādu plānu. Vai arī...

Bet šī nākamā doma tā arī nepagūst izšķilties, jo tieši tobrīd Makss aizver automašīnas bagāžnieku un lūkojas viņā, zilajām acīm iemirdzoties blāvajā rītausmas gaismā, un viņš pasmaida plati, plati, un jau pēc brīža viņa rokas ir apskāvušas Džoanas vidukli, un Makss viņu paceļ, uzrauj gaisā kā vējš kritušu lapu un piespiež sev klāt tik cieši, ka Džoana tikko spēj paelpot (“Piedod,” viņa čukst, piespiedusi lūpas pie Maksa kakla, “piedod, piedod, piedod!”). Viņas čemodāns un kažoks noteikti ir smagi, bet viņš, šķiet, to pat nemana, jo tagad jau smejas, un tad pēkšņi ari viņa pievienojas, abi līksmo kā bērni. Makss noliek Džoanu zemē, un viņi sāk kāpt - gandrīz skriet - pa koka pakāpieniem uz kuģi, augšā vēl pagriezdamies, lai palūkotos, kā Viljams atvadām uzspīdina ar mašīnas gaismām. Džoana uz mirkli atlaiž Maksa roku, lai pieliktu pirkstus lūpām un nosūtītu Viljamam gaisa skūpstu.

Un tas nav tikai skūpsts vien. Tas ir ari solījums.

AUTORES PIEZĪME

Iedvesmu šīs grāmatas uzrakstīšanai es guvu no 1999. gadā publicētas ziņas laikrakstā The Times (ar brīnišķīgo nosaukumu “The Spy Who Came In From the Co-op”) par Melitu Norvudu, kura astoņdesmit septiņu gadu vecumā tika identificēta kā nozīmīgākā un ilggadējākā aukstā kara laika padomju spiedze. Jauni pierādījumi, kas ļāva viņu atklāt, parādījās pēc VDK virsnieka Vasilija Mitrohina pārbēgšanas uz Lielbritāniju 1992. gadā ar lielu daudzumu rūpīgi nokopētu materiālu, kuri Lielbritānijas izlūkdienestiem līdz tam nebija zināmi. Par “vecmāmiņu spiedzi” nodēvētā Norvuda savā piemājas dārzā nolasīja paziņojumu presei, kas tika pārraidīts televīzijā. Viņas runa sagādāja vilšanos, jo vecā kundze nesniedza pietiekami daudz informācijas par notikušo un neizrādīja arī īpašu nožēlu. Norvudas lietu izskatīja arī parlamentā, un Iekšlietu ministrija pieņēma lēmumu neizvirzīt apsūdzību pret viņu, ņemot vērā sievietes vecumu. Es par to uzzināju, kad studēju vēsturi Kembridžas Universitātē, un sāku par šo tēmu rakstīt pētniecisko darbu, kura vadītājs bija profesors Kristofers Endrūzs, tas pats vēsturnieks, ar kuru sazinājās Vasilijs Mitrohins, kad aizbēga no Krievijas. Viņš ir arī līdzautors daudzajiem Mitrohina arhīva sējumiem, kas ļāva beidzot identificēt Melitu Norvudu. “Sarkanā Džoana” dzima tieši šajā laikā.

Melitas Norvudas un Džoanas Stenlijas vienīgā līdzība (ja neņem vērā Če Gevaras tējas krūzes un nevēlēšanos pieņemt samaksu par informācijas sniegšanu) ir viņu darbs aukstā kara laikā valstiski nozīmīgā metālu izpētes laboratorijā par direktora personisko asistenti, kas deva iespēju piekļūt augstākā līmeņa kodolpētniecības dokumentiem par “Cauruļu sakausējumiem” sauktajā projektā. Abas sava dzimuma dēļ lielā mērā tika pasargātas no aizdomām. Norvuda no 1932. līdz 1972. gadam darbojās Lielbritānijas Krāsaino metālu asociācijā, turpretī Džoana strādāja izdomātā nodaļā, kuru romāna mērķu vārdā izvietoju īsto Kevendiša laboratoriju vietā Kembridžas Universitātē. Abām sievietēm (īstajai un izdomātajai) ir maz kopīgu iezīmju, un Džoanu Stenliju neesmu veidojusi kā Melitas Norvudas prototipu. Džoanai ir universitātē iegūts grāds dabaszinātnēs un plašas tehniskās zināšanas, bet Melitai Norvudai nebija šādu priekšrocību. Džoanas attieksme pret komunismu laika gaitā mainījās, savukārt Melita Norvuda bija un palika pārliecināta komuniste līdz pat mūža beigām. Pēc pensionēšanās viņa devās vizītē uz Krieviju un turpināja izplatīt komunistu laikrakstu The Morning Star savā Bekslihītas apkaimē vēl pēc savas astoņdesmit devītās dzimšanas dienas. Viņas dzīve daudzējādā ziņā bija ļoti interesanta, taču šeit es gribēju pastāstīt citu stāstu.

Sonjas tēls ir daļēji balstīts uz Melitas Norvudas tālaika kontrolējošo līdzgaitnieci Ursulu Beirtoni (sauktu arī par Rutu, ar segvārdu Sonja), vienu no ļoti nedaudzajām sievietēm, kas veica šādu uzdevumu aukstā kara laikā. Apmācību viņa ieguva Ķīnā, bet vēlāk kopā ar vīru nodrošināja radiosakaru sistēmas darbību, dzīvojot lauku saimniecībā Oksfordas apkaimē. Kīrla lieta ir balstīta uz kodolspiega Klausa Fuksa tiesas materiāliem 1949. gadā - arī viņu kontrolēja Beirtone, tiesa, šajā grāmatā Kīrlu kontrolē Leo un viņš paliek Kanādā.

Stāsta darbības vieta nav izvēlēta nejauši, jo Kembridžai tolaik bija nelāga slava - no turienes ir nākuši vairāki Lielbritānijas slavenākie VDK spiegi. Viņi visi studēja Kembridžā neilgi pirms Džoanas, un viņu ietekmi šajā darbā es mēģināju parādīt ar Leo, Rūperta un Viljama tēliem. Leo doktora darbs pamatā ir balstīts uz Morisa Doba un Mihala Kaļečkas pētnieciskajām interesēm; viņi abi Kembridžā studēja marksisma ekonomisko mācību. Viņus interesēja padomju plānveida ekonomikas teorija un tās praktiskais pielietojums kara laikā.

Jebkāda cita līdzība ar īstām vai izdomātām personām ir pilnīgi nejauša.

Grāmatas vēsturiskās informācijas izpētē ļoti noderīgas bija daudzas grāmatas, un šeit es gribētu pieminēt dažas, kuras man bija īpaši vērtīgas.

The Mitrokhin Archive: The KGB in Europe and the West, Christopher Andrew and Vasili Mitrokhin (London, Penguin, 2000)

The Spy Who Came in From the Co-op: Melita Norwood and the ending of the Cold War, Dr. David Burke (Woodbridge, Boydell Press, 2008)

Bluestockings: The Remarkable Story of the First Women to Fight for an Education, Jane Robinson (London, Viking, 2009)

My Sister: Rosalind Franklin, Jenifer Glynn (Oxford, Oxford University Press, 2012)

Klaus Fuchs: The Man Who Stole the Atom Bomb, Norman Moss (New York, St. Martin’s Press, 1987)

The Thirties: An Intimate History, Judith Gardiner (London, Harper Press, 2010)

Soviet Economic Development Since 1917, Maurice Dobb (London, Routledge and Kegan Paul, 1947)

Nenovērtējams resurss bija arī Nacionālais arhīvs Kjū. Visas grāmatā atrodamās intervijas un ziņojumi vismaz daļēji balstās uz patiesiem dokumentiem - galvenokārt tiem, kas ir saistīti ar MI5 veikto Klausa Fuksa meklēšanu un pratināšanu. Grāmatā norādītajos datumos ir viena apzināta novirze: “Cauruļu sakausējumu” projekta sākums grāmatā ir minēts kā 1941. gads, lai gan patiesībā šo nosaukumu tas neieguva līdz pat 1942. gadam.

Lai atrastu vairāk informācijas, lūdzu, apmeklējiet manu internēta vietni www.jennierooney.com.

PATEICĪBAS

Šis romāns pārdzīvoja vairākus melnrakstus, un es vēlos izteikt neizmērojamu pateicību cilvēkiem, kuri ikvienā no šiem posmiem mani atbalstīja, sniedza padomus un iedrošināja: aģentei Klārai Aleksandrai, kura nekad neskopojās ar ieteikumiem par iespējamiem uzlabojumiem un sniedza daudzus viedus padomus, maniem redaktoriem izdevniecībā Chatto & Windus: Džuljetai Brukai, kuras vērtīgās piezīmes par katru no melnrakstiem būtu vērts izdot atsevišķā grāmatā, un Klārai Fārmerei par viņas entuziasmu un palīdzību. Pateicību un atzinību vēlos izteikt arī visiem Random House darbiniekiem, galvenokārt Lizai Gudingai un Viļam Smitam. Tāpat gribētu pateikties arī Sūzanai Dīnai par skaisto vāka dizainu.

Ļoti lielu pateicību izsaku visiem tiem, kuri dāsni ziedoja savu laiku un palīdzību šīs grāmatas izpētes darba veikšanai: Dr. Pīteram Holmsam no Saseksas Universitātes par viņa vispārējiem komentāriem un Leo doktora darba tēmas ieteikšanu, Dr. Alisei Makolemai no Radbaudas Universitātes Nijmēgenā Nīderlandē, kura ar apbrīnojamu pacietību palīdzēja uzlabot manu visai nedrošo izpratni par kodolfiziku (un paldies arī Dr. Ričardam Semvortam, kurš mūs iepazīstināja), Dr. Deividam Bērkam par dalīšanos savās zināšanās par Melitas Norvudas politiskajām aktivitātēm, kā arī fascinējošo stāstu par viņu abu saistību, kad informācija par Norvudu nonāca nacionālo laikrakstu lappusēs. Esmu pateicīga par palīdzību arī Annai Tomsonei, Ņūnemas koledžas arhivārei Kembridžā, kura nežēloja savu laiku un zināšanas, kā arī par palīdzību, ko man sniedza Kjū Nacionālā arhīva darbinieki. Kā parasti, visas palikušās faktu kļūdas vai nesakritības ir tikai mana atbildība.

īpašu paldies vēlos teikt arī ģimenei un draugiem, kuri pārcieta pirmo manuskriptu lasīšanu un kuru komentārus - kā lielus, tā mazus - es vērtēju ļoti augstu: īpaši manai mātei, tēvam un brāļiem, kā arī Temijai Holmsai, Pīteram Holmsam, Annai Holmsai, Džiljanai Hārdkāstlai, Sārai Beketai un manas brīnišķīgās “fokusa grupas” biedriem: Frenkijam Vaitlovam, Emmai Klensijai, Dellai Feningai, Helēnai Hārperei, Emmai Vaitfordei, Sārai Meikenai, Lūsijai Stojai un Keitai Vilsonei, kuru gatavība izteikt kritiku, nedomājot par sekām, bija ne vien apbrīnojama, bet arī ļoti noderīga. Paldies arī Džoanai Vinterei (viņa pati zinās, par ko), kā arī manai ģimenei un draugiem, kuri vienmēr laipni apjautājās, kā sokas darbs pie romāna. Bet galvenais paldies pienākas Markam, jo bez viņa tas viss būtu šķitis kā visai smags darbs.

PAR AUTORI

Dženija Rūnija (Jennie Rooney) ir vēstures un angļu valodas pasniedzēja.

Dzimusi 1980. gadā Liverpūlē. Pēc vēstures studijām Kembridžas Universitātē strādājusi par angļu valodas skolotāju Francijā. Vēlāk pievērsusies juristes darbam un pārcēlusies uz Londonu.

Viņas pirmais romāns Inside the Whale (“Vaļa vēderā”) tika izvirzīts Costa pirmā romāna balvas nominācijai kā viens no četriem gada labākajiem darbiem.

Dženija Rūnija SARKANĀ DŽOANA

No angļu valodas tulkojis Vilis Kasims

1

Lielbritānijā un daudzviet Sadraudzības valstīs par “karalienes padomniekiem” sauc augstāko instanču tiesu advokātus, kurus šajā amatā formāli iecēlusi Lielbritānijas karaliene. (Tulk. piez.)

2

Lielākoties ar Vācijas Sociāldemokrātisko partiju saistīta paramilitāra organizācija, kuras galvenais definētais mērķis bija parlamentārās demokrātijas aizstāvēšana Vācijā. Nacistu režīms organizāciju aizliedza 1933. gada martā, drīz pēc nākšanas pie varas. {Tulk. piez.)

3

Paramilitāra organizācija, kura sākotnēji galvenokārt aizsargāja nacistu mitiņus un viesa nekārtības citu politisko grupu rīkotajās demonstrācijās, bet vēlāk piedalījās ari pret ebrejiem vērstajos grautiņos, piemēram, nelāgi slavenajā Kristallnacht. (Tulk. piez.)

4

Kopējs apzīmējums Josifa Staļina ierosinātajām paraugprāvām laikā no 1936. lidz 1938. gadam, kurās kā kontrrevolucionāri tika sodīti (visbiežāk ar nāvi) daudzi īsti un iedomāti augstu stāvoši Staļina opozicionāri. Rietumos tolaik ziņas par patiesajiem notikumiem Padomju Savienībā bija visai ierobežotas, un Rietumu komunisti sākotnēji patiešām aizstāvēja šis prāvas. Lielbritānijas Komunistiskās partijas vaditājs Harijs Pollits 1936. gadā pat apgalvoja, ka “Maskavas procesi iezīmē jaunu triumfu progresa vēsturē”. (Tulk. piez.)

5

Stenlijs Milgrems (1933-1984) - amerikāņu sociālpsihologs, plašāk pazīstams ar paklausības eksperimentiem, kas parādīja vairuma cilvēku gatavību sekot autoritatīviem rīkojumiem un “sodīt” eksperimenta dalībnieku (patiesībā aktieri), kurš nepilda uzdevumu, ar spēcīgu elektrošoku, pat dzirdot viņa kliedzienus, kas pieņēmās spēkā līdz pilnīgai apklušanai. Šādi eksperimenti ar dažādām variācijām vēlāk tika atkārtoti daudzās valstīs ar līdzīgiem rezultātiem. (Tulk. piez.)

6

Britu izcelsmes fašistu politiķa un nacistu propagandas diktora Viljama Džoisa iesauka, kuras rašanās, visticamāk, saistīta ar viņa ierastajiem sarkastiskajiem smiekliem radiopārraidēs. 1945. gadā viņu atzina par vainīgu valsts nodevībā, un nākamā gada janvārī viņam izpildīja nāvessodu pakarot. (Tulk. piez.)

Content

Rūnija Dženija Sarkanā Džoana

SVĒTDIENA, plkst. 11.17

SVĒTDIENA, plkst. 14.39

SVĒTDIENA, plkst. 16.08

PIRMDIENA, plkst. 8.42

PIRMDIENA, plkst. 10.38

PIRMDIENA, plkst. 11.52

PIRMDIENA, plkst. 14.13

OTRDIENA, plkst. 05.09

OTRDIENA, plkst. 08.38

OTRDIENA, plkst. 10.41

OTRDIENA, plkst. 14.27

OTRDIENA, plkst. 16.02

OTRDIENA, plkst. 18.13

OTRDIENA, plkst. 19.32

OTRDIENA, plkst. 20.09

TREŠDIENA, plkst. 09.03

TREŠDIENA, plkst. 11.42

TREŠDIENA, plkst. 12.02

TREŠDIENA, plkst. 15.16

TREŠDIENA, plkst. 17.40

TREŠDIENA, plkst. 18.43

TREŠDIENA, plkst. 19.35

TREŠDIENA, plkst. 22.44

CETURTDIENA, plkst. 10.00

CETURTDIENA, plkst. 11.14

CETURTDIENA, plkst. 12.15

CETURTDIENA, plkst. 14.28

CETURTDIENA, plkst. 16.44

PIEKTDIENA, plkst. 4.43

PIEKTDIENA, plkst. 7.24

PIEKTDIENA, plkst. 9.03

PIEKTDIENA, plkst. 11.17

PIEKTDIENA, plkst. 12.00

AUTORES PIEZĪME

PATEICĪBAS

PAR AUTORI

1