Hedons Marks

Savādais atgadījums ar suni naktī

Marks Hedons

Savādais atgadījums ar suni naktī

2

Bija 7 minūtes pāri pusnaktij. Suns gulēja zālē mauriņa vidū Šīrsas kundzes mājas priekšā. Tā acis bija ciet. Izskatījās, ka viņš skrietu, guļot uz sāniem, kā suņi skrien, kad domā, ka sapnī dzenas pakaļ kaķim. Taču suns neskrēja un nebija arī aizmidzis. Suns bija beigts. No suņa rēgojās dārza dakšas. To zari laikam gan bija izgājuši dzīvniekam cauri un iedūrušies zemē, jo dakšas nebija apkritušas. Nospriedu, ka suns droši vien nogalināts ar dakšām, jo nemanīju tam nekādas citas brūces, un es arī nedomāju, ka kāds ietriektu sunī dārza dakšas pēc tam, kad tas jau būtu miris cita iemesla pēc, piemēram, no vēža vai nelaimes gadījumā uz ceļa. Tomēr es nevarēju būt pilnīgi pārliecināts par to.

Iegāju pa Šīrsas kundzes vārtiņiem un tos aizvēru. Iekāpu viņas mauriņā un notupos blakus sunim. Uzliku plaukstu uz suņa purna. Tas vēl bija silts.

Suni sauca Velingtons. Tas piederēja Šīrsas kundzei, kura bija mūsu draudzene. Viņa dzīvoja ceļa otrā pusē, divas mājas pa kreisi.

Velingtons bija pūdelis. Nevis no tiem mazajiem pūdeļiem, kurus frizē, bet liels pūdelis. Tam bija sprogaina, melna spalva, bet, ja piegāja klāt, varēja redzēt, ka āda zem spalvas ir ļoti gaiši dzeltena - kā cālim.

Es glaudīju Velingtonu un prātoju, kurš viņu nogalinājis un kāpēc.

3

Mani sauc Kristofers Džons Frānsiss Būns. Es zinu visas pasaules valstis un to galvaspilsētas un ikvienu pirmskaitli līdz 7507.

Kad pirms astoņiem gadiem pirmoreiz satiku Šivounu, viņa man parādīja šo bildīti:

Un es sapratu, ka tas nozīmē „bēdīgs" - tā es jutos, atradis beigto suni.

Pēc tam viņa man parādīja šo bildīti:

Un es sapratu, ka tas nozīmē „priecīgs" - to, ko jūtu, kad lasu par Apollo kosmosa ekspedīcijām vai kad trijos vai četros no rīta esmu vēl nomodā un varu staigāt šurp un turp pa ielu, iztēlojoties, ka esmu vienīgais cilvēks visā pasaulē.

Tad viņa uzzīmēja vel dažas bildītes.

Bet es nespēju pateikt, ko tās nozīmē.

Es liku Šivounai uzzīmēt daudz tādu seju un katrai pierakstīt klāt, ko tā nozīmē. Glabāju šo papīra lapiņu kabatā un izvilku tad, kad nesapratu, ko kāds saka. Taču bija grūti izlemt, kura no diagrammām visvairāk līdzinās tābrīža izteiksmei, jo cilvēku sejas mainās ļoti ātri.

Kad Šivounai pateicu, ka es tā daru, viņa paņēma zīmuli un vēl vienu papīra lapu un teica, ka, cilvēki, iespējams, jūtas ļoti

Un tad viņa iesmējās. Es saplēsu lapu un to aizmetu. Un Šivouna lūdza piedošanu. Un tagad, ja nesaprotu, ko kāds saka, es pajautāju, ko viņš ar to domā, vai eju prom.

5

Izvilku dakšas no suņa, paņēmu viņu rokās un apskāvu. No dakšu atstātajiem caurumiem tecēja asinis.

Man patīk suņi. Vienmēr var zināt, ko suns domā. Tam ir četri garastāvokļi. Priecīgs, bēdīgs, nikns vai koncentrējies. Turklāt suņi ir uzticīgi un nemelo, jo neprot runāt.

Kad suni biju turējis apskautu 4 minūtes, dzirdēju brēcienu. Pacēlu galvu un ieraudzīju Šīrsas kundzi no iekšpagalma skrienam uz manu pusi. Viņai mugurā bija pidžama un rītakleita. Viņas kāju nagi bija nolakoti koši rozā, un viņa nebija uzvilkusi kurpes.

Viņa kliedza:

-   Ko, pie velna, tu esi nodarījis manam sunim?!

Man nepatīk, ja uz mani kliedz. Tad es baidos, ka man iesitīs vai pieskarsies, un nezinu, kas pēc tam notiks.

-   Rokas nost no suņa! - viņa kliedza. - Rokas nost no tā sasodītā suņa, Dieva dēļ!

Noliku suni mauriņā un atkāpos 2 metrus.

Viņa noliecās. Man šķita, ka viņa grib paņemt suni rokās, bet viņa to nedarīja. Varbūt ieraudzīja, cik tur daudz asiņu, un negribēja notraipīties. Toties atkal sāka kliegt.

Aizspiedu ausis ar plaukstām, aizvēru acis un liecos uz priekšu, līd/ biju sakumpis tā, ka piere pieskārās zālei. Zāle bija mitra un auksta. Tas bija patīkami.

7

Šis ir asiņains šausmu romāns.

Šivouna teica, ka man vajadzētu uzrakstīt ko tādu, ko pašam gribētos lasīt. Lielākoties es lasu grāmatas par zinātni un matemātiku, īsti romāni man nepatīk. Romānos cilvēki runā tā: "Esmu stiegrots ar dzelzi, sudrabu un parastu dubļu strēlēm. Es nespēju savilkties stingrā dūrē, kādā sažņaudzas tie, kuri nav atkarīgi no pamudinājuma." [1] Ko tas nozīmē? Es nezinu. Tēvs arī ne. Un Šivouna vai Džīvonsa kungs tāpat. Es viņiem pavaicāju.

Šivounai ir gari, blondi mati un brilles, kas taisītas no zaļas plastmasas. Un Džīvonsa kungs ož pēc ziepēm un valkā brūnas kurpes; katrā ir apmēram 60 apaļi caurumiņi.

Taču man patīk asiņaini šausmu romāni. Tā nu es rakstu šausmu romānu.

Asiņainā šausmu romānā kādam ir jāizprāto, kurš ir slepkava, un tad viņš jānoķer. Tas ir atjautības uzdevums. Ja tas ir labs uzdevums, dažkārt var izdomāt atrisinājumu pirms grāmatas beigām.

Šivouna teica, ka grāmata jāsāk ar ko tādu, kas saistītu cilvēku uzmanību. Tāpēc es sāku ar suni. Un ar suni arī tāpēc, ka to piedzīvoju pats un man grūti iztēloties ko tādu, ko neesmu piedzīvojis.

Šivouna izlasīja pirmo lappusi un sacīja, ka tā ir atšķirīga. Viņa šo vārdu lika pēdiņās, ar pirmo un otro pirkstu parādot kustīgu pēdiņu zīmi. Viņa teica, ka asiņainos šausmu romānos parasti tiekot nogalināti cilvēki. Es atteicu, ka Bāskervilusunīl'ka. nogalināti divi suņi - pats briesmonis un Džeimsa Mortimera spaniels, bet Šivouna apgalvoja, ka ne jau tie, bet sers Čārlzs Bāskervils esot slepkavības upuris. Viņa sacīja, ka tā esot tāpēc, ka lasītāji vairāk jūtot līdzi cilvēkiem, nevis suņiem. Ja grāmatā tiekot nogalināts kāds cilvēks, lasītājiem griboties lasīt tālāk.

Es teicu, ka gribu uzrakstīt par kaut ko īstu un ka pazīstu cilvēkus, kuri nu ir miruši, taču nepazīstu nevienu, kurš būtu nogalināts, ja neņem vērā skolasbiedra Edvarda tēvu Paulsona kungu, turklāt tas bija nelaimes gadījums, lidojot ar planieri, nevis slepkavība, un īstenībā es viņu nemaz nepazinu. Es arī sacīju, ka jūtu līdzi suņiem, jo tie ir uzticīgi un godīgi; daži suņi ir gudrāki un interesantāki par dažiem cilvēkiem. Piemēram, Stīvam, kurš apmeklē skolu ceturtdienās, jāpalīdz paēst, un viņš pat nespētu atnest pamestu kociņu. Šivouna lūdza, lai to nesaku Stīva mātei.

11

Ieradās policisti. Man patīk policisti. Viņiem ir formastērpi un numuri, un ir skaidrs, ko viņi darīs. Atbrauca policiste un policists. Policistei zeķbiksēs pie labās kājas potītes bija neliels caurumiņš un caurumiņa vidū sarkans nobrāzums. Policistam pie kurpes zoles bija pielipusi liela oranža lapa, kas vienā pusē rēgojās laukā.

Policiste apķēra Šīrsas kundzi ap pleciem un veda viņu atpakaļ uz māju.

Es pacēlu galvu no zāles.

Policists notupās man blakus un jautāja: - Vai tu, jaunais cilvēk, man nepastāstītu, kas te notika?

Es izslējos un teicu: - Suns ir beigts.

-  Tiktāl man skaidrs, - viņš atteica.

Es sacīju: - Manuprāt, kāds nogalinājis suni.

-   Cik tev gadu? - viņš jautāja.

Es atbildēju: - Man ir 15 gadi 3 mēneši un 2 dienas.

-   Un ko tu darīji dārzā? - viņš vaicāja.

-   Es turēju suni, - atbildēju.

-   Un kāpēc tu turēji suni? - viņš gribēja zināt.

Uz šo jautājumu bija grūti atbildēt. Tas bija kas tāds, ko man gribējās darīt. Man patīk suņi. Bija skumji redzēt, ka suns miris.

Arī policisti man patīk, un es gribēju atbildēt kārtīgi, taču policists nedeva pietiekami daudz laika, lai es atrastu īsto atbildi.

-   Kāpēc tu turēji suni? - viņš atkal jautāja.

-   Man patīk suņi, - es sacīju.

-  Vai tu nogalināji suni? - viņš vaicāja.

Es atteicu: - Es nenogalināju suni.

-  Vai tās ir tavas dakšas? - viņš prasīja.

Es atbildēju: - Nē.

-   Šķiet, ka notikušais tevi satriecis, - viņš teica.

Viņš uzdeva pārāk daudz jautājumu un darīja to pārāk ātri. Tie manā galvā krājās grēdās kā maizes klaipi uzņēmumā, kur strādā tēvocis Terijs. Viņš strādā ceptuvē un darbina aparātu, kas maizi sagriež šķēlēs. Dažkārt aparāts nedarbojas pietiekami ātri, maize turpina pieplūst un rodas sastrēgums. Es reizēm iedomājos, ka mans prāts ir aparāts, bet ne vienmēr maizes griežamais aparāts. Tā ir vieglāk citiem izskaidrot, kas manā galvā notiek.

Policists sacīja: - Es vēlreiz gribu tev jautāt…

Es atkal noslīgu mauriņā un piespiedu pieri pie zemes, un izdvesu skaņu, ko Tēvs sauc par kunkstu. Šo skaņu es izdvešu tad, kad manā galvā ieplūst pārāk daudz informācijas no ārpasaules. Sajūta ir tāda kā tad, kad esi satraukts, pieliec pie auss radio un noregulē to starp divām stacijām tā, ka atskan tikai vienlaidu troksnis, un tu uzgriez skaņu tā, lai dzirdētu tikai to, un jūties drošībā, jo neko citu nespēj saklausīt.

Policists paņēma mani aiz rokas un piecēla kājās.

Man nepatika, ka viņš man pieskaras.

Un tad es viņam iesitu.

13

Šī nebūs jocīga gramata. Es nevaru stāstīt jokus, jo tos nesaprotu. Te būs kāds joks piemēram. Tas ir viens no Tēva jokiem.

Viņš vilka kājas, bet kurpes nesa rokā.

Es zinu, kāpēc to uzskata par jocīgu. Es pajautāju. Tāpēc, ka vārdam vilka ir trīs nozīmes, un tās ir: 1) uzvilka ar zīmuli, 2) pārvietot, jo aiz smaguma vai noguruma nevarēja pacelt, un 3) uzāva, un 1) uzvilkt ar zīmuli var gan kājas, gan kurpes, 2) nogurušas var būt tikai kājas, un 3) uzaut var tikai kurpes.

Ja es mēģinu izstāstīt šo joku pats sev, piešķirot vārdam vienlaikus trīs dažādas nozīmes, tad šķiet, ka es reizē dzirdētu trīs dažādus skaņdarbus, un tas ir nepatīkami un mulsinoši, un nejauki. It kā vienlaikus trīs cilvēki mēģinātu ar mani runāt par dažādām tēmām.

Un tāpēc šajā grāmatā nav joku.

17

Policists kādu brīdi skatījās uz mani, nesakot ne vārda. Tad viņš teica: - Es tevi arestēju par to, ka uzbruki policijas virsniekam.

Tas man lika justies daudz mierīgākam, jo policisti tā mēdz teikt televīzijā un filmās.

Pēc tam viņš sacīja: - Es tev silti iesaku kāpt policijas mašīnā, jo no tiesas zaudēšu savaldību, ja tu, mazais smerdeli, vēlreiz mēģināsi darīt muļķības! Vai saprati?!

Aizgāju līdz policijas automašīnai, kas stāvēja turpat ārpusē pie vārtiem. Viņš atvēra aizmugures durvis, un es iekāpu mašīnā. Policists apsēdās pie stūres un pa rāciju sazinājās ar policisti, kura vēl atradās mājā. Viņš sacīja-. - Mazais blēdis man nupat iemauca, Keita. Vai vari palikt pie Š. kundzes, kamēr aizvedu viņu uz iecirkni? Pateikšu Tonijam, lai nobrauc garām un paņem tevi līdzi.

Un viņa teica: - Protams! Es vēlāk tev pievienošos.

Vīrietis sacīja: - Oki doki, - un mēs sākām braukt.

Policijas mašīnā oda pēc karstas plastmasas, skūšanās losjona un eļļainiem čipsiem.

Kamēr braucām uz pilsētas centru, es vēroju debesis. Nakts bija skaidra, un varēja redzēt Piena Ceļu.

Daži domā, ka Piena Ceļš ir gara zvaigžņu virkne, bet tā nav. Mūsu galaktika ir milzīgs, miljoniem gaismas gadu plats zvaigžņu disks, un Saules sistēma atrodas netālu no diska ārējās malas.

Ja skatās virzienā A 90° leņķī pret disku, nevar redzēt daudz zvaigžņu. Taču, skatoties virzienā B, var ieraudzīt daudz vairāk zvaigžņu, jo skatiens ir vērsts galaktikas iekšienē un, tā kā galaktika ir disks, redzama zvaigžņu svītra.

Tad es prātoju par to, ka zinātniekus ilgi mulsināja tumsa nakts debesīs, kaut gan izplatījumā ir miljardiem zvaigžņu un zvaigznēm jābūt visur, lai kurā virzienā skatītos, tā ka debesīm vajadzētu būt zvaigžņu gaismas pilnām, jo ir maz tāda, kas varētu neļaut gaismai sasniegt Zemi.

Tad viņi atklāja, ka Visums izplešas, ka pēc Lielā sprādziena zvaigznes traucas projām cita no citas un, jo tālāk zvaigznes no mums ir, jo ātrāk tās kustas, dažas pat gandrīz ar gaismas ātrumu, tāpēc to gaisma mūs nesasniedz.

Man šis fakts patīk. Tas ir kaut kas tāds, ko cilvēks pats var izprātot, naktī lūkojoties debesīs virs galvas un domājot, un nevienam nekas nav jāvaicā.

Un tad, kad Visums būs beidzis eksplodēt, visas zvaigznes samazinās ātrumu kā bumba, kas uzsviesta gaisā, un tās apstāsies un visas atkal kritīs uz Visuma centra pusi. Un tad vairs nekas mūs

nekavēs redzēt visas pasaules zvaigznes, jo tās visas virzīsies uz mūsu pusi, pakāpeniski aizvien ātrāk un ātrāk, un mēs zināsim, ka pasaulei drīz pienāks gals, jo tad, kad naktī paraudzīsimies debesīs, tumsas tur nebūs, būs tikai spoža gaisma no miljardiem un miljardiem zvaigžņu, kas kritīs lejā.

Tikai neviens jau to neredzēs, jo uz Zemes vairs nebūs neviena cilvēka, kam redzēt. Līdz tam laikam visi droši vien būs izmiruši. Un pat tad, ja cilvēki vēl būs sastopami, viņi to neredzēs, jo gaisma būs tik spoža un karsta, ka visi sadegs un būs pagalam, kaut arī dzīvotu pazemes ejās.

19

Grāmatu nodaļām parasti tiek piešķirti pamata skaitļi: 1, 2, 3, 4, 5, 6 un tā tālāk. Toties es esmu nolēmis savām nodaļām izmantot pirmskaitļus: 2, 3, 5, 7,11,13 un tā tālāk, jo man patīk pirmskaitļi. Atrast pirmskaitļus var šādā veidā.

Vispirms uzraksta visus pozitīvos veselos skaitļus, kādi tik pasaulē ir.

Pēc tam atmet visus skaitļus, kas dalās ar 2. Tad atmet visus skaitļus, kas dalās ar 3. Tad atmet visus skaitļus, kas dalās ar 4 un 5, un 6, un 7 un tā tālāk. Tīe, kas palikuši, ir pirmskaitļi.

Likums, kas ļauj atrast pirmskaitļus, ir pavisam vienkāršs, bet neviens vēl nav izstrādājis vienkāršu formulu, kas rāda, vai ļoti liels skaitlis ir pirmskaitlis un kāds būs nākamais. Ja skaitlis ir pavisam, pavisam liels, iespējams, nepieciešami datorgadi, lai izskaitļotu, vai tas ir pirmskaitlis.

Pirmskaitļi noder kodu rakstīšanai, un Amerikā tie ir ierindoti Militārajos materiālos; ja kāds atrod skaitli, kas garāks par 100 cipariem, jāpiesakās Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, un tur par 10 000 dolāru to nopirks. Taču tas nebūtu īpaši labs naudas pelnīšanas veids.

Pirmskaitļi ir tas, kas palicis, kad aizvāktas visas sistēmas. Manuprāt, pirmskaitļi ir kā dzīve. Īle ir ļoti loģiski, bet nekad nevar izstrādāt tiem likumus, kaut arī visu laiku par to domātu.

23

Kad nokļuvu policijas iecirknī, man lika izvilkt no kurpēm aukliņas un no kabatām visu salikt uz reģistrācijas galda, lai redzētu, vai tur neatrodas kas tāds, ko es varētu izmantot, lai izdarītu pašnāvību vai aizbēgtu, vai uzbruktu policistam.

Seržantam, kas sēdēja pie galda, bija ļoti spalvainas rokas, un viņš tik pamatīgi bija košļājis nagus, ka tie bija asiņojuši.

Man kabatās atradās šādas lietas.

1.   Šveiciešu armijas nazis ar 13 instrumentiem, to skaitā skrūvgriezis, zāģītis, zobu bakstāmais un pincete.

2.  Aukliņa.

3.  Koka puzles gabaliņš, kas izskatījās tā:

4.   3 žurku barības zirnīši Tobijam, manai žurkai.

5.   1,47 mārciņas (1 mārciņas monēta, 20 pensu monēta, divas 10 pensu monētas, 5 pensu monēta un 2 pensu monēta).

6.  Sarkana saspraude.

7.  Ārdurvju atslēga.

Man uz rokas bija pulkstenis, un policisti gribēja, lai arī to nolieku uz galda, bet es teicu, ka pulkstenim jāpaliek pie manis, jo man jāzina precīzs laiks. Kad viņi mēģināja pulksteni noņemt, sāku kliegt, tāpēc viņi to atstāja.

Policisti jautāja, vai man ir ģimene. Es atbildēju, ka ir. Viņi vaicāja, kas ir mana ģimene. Es sacīju, ka Tēvs, bet Mamma ir mirusi. Un es teicu, ka arī tēvocis Terijs, taču viņš ir Sanderlendā, un viņš ir Tēva brālis; turklāt ģimene ir arī mani vecvecāki, bet trīs no viņiem ir miruši un vecmamma Bartone ievietota vecu ļaužu mītnē, jo viņu piemeklējusi vecuma plānprātība un viņa domā, ka ir kāda no tiem, ko rāda televīzija.

Tad viņi man pajautāja Tēva telefona numuru.

Es atbildēju, ka viņam ir divi numuri, viens - mājas telefonam, otrs - mobilajam, un es pateicu abus.

Policijas iecirkņa kamerā bija jauki. Tas bija gandrīz precīzs kubs - 2 metrus garš, 2 metrus plats, 2 metrus augsts. Tajā ietilpa apmēram 8 kubikmetri gaisa. Telpai bija aizrestots lodziņš un pretējā pusē metāla durvis ar garu, šauru lūku netālu no grīdas, paredzētu ēdiena paplātes ieslidināšanai kamerā, kā arī atvelkamu lūciņu augstāk, lai policists var ieskatīties un pārbaudīt, vai ieslodzītie nav izbēguši vai izdarījuši pašnāvību. Tur atradās arī polsterēts sols.

Es sāku prātot, kā izbēgtu, ja būtu stāstā. To izdarīt būtu grūti, jo man bija vienīgi apģērbs un kurpes bez auklām.

Nospriedu, ka vislabāk būtu sagaidīt ļoti saulainu dienu un tad, ar brillēm sakopojot saules starus un vēršot tos uz kādu apģērba gabalu, i/raisīt ugunsgrēku. Kad viņi pamanītu dūmus un izvestu mani no kameras, es mestos bēgt. Ja viņi neko nebūtu manījuši, es varētu uzčurāt uz drēbēm un uguni nodzēst.

Es prātoju, vai Šīrsas kundze policistiem pateikusi, ka esmu nogalinājis Velingtonu, un vai tad, kad policisti atklās, ka viņa melojusi, Šīrsas kundzei vajadzēs sēdēt cietumā. Jo cilvēku apmelošanu sauc par neslavas celšanu.

29

Cilvēki manī izraisa apjukumu.

Tam ir divi galvenie iemesli.

Pirmais galvenais iemesls ir tas, ka cilvēki daudz runā, neizmantojot vārdus. Šivouna saka: ja kāds paceļ vienu uzaci, tas var nozīmēt daudz ko pavisam atšķirīgu. Tas var vēstīt: "Es gribu ar tevi mīlēties!" - un var arī nozīmēt: "Manuprāt, tu nupat pateici galīgas muļķības."

Šivouna arī saka: ja cilvēks aizver muti un skaļi izpūš elpu pa degunu, tas var nozīmēt, ka viņš jūt atvieglojumu vai ir garlaikots vai arī dusmīgs, un viss atkarīgs no tā, cik daudz gaisa izplūst pa degunu un cik ātri tas notiek, un kāda forma tobrīd ir mutei, un kā cilvēks sēž, un ko viņš pirms tam ir teicis, un simtiem citu pazīmju, kuras ir pārāk sarežģītas, lai dažās sekundēs būtu aptveramas.

Otrs galvenais iemesls ir tas, ka ļaudis bieži runā, lietojot metaforas. Šie ir metaforu piemēri:

Es gandrīz pārplīsu no smiekliem.

Viņš bija viņas acuraugs.

No viņa bija palikuši tikai kauli un āda.

Saulīte šodien staigā pa zemes virsu.

Tur jau tas suns aprakts!

Vārds „metafora" nozīmē kaut kā pārnešanu no vienas vietas uz citu, un tā pamatā ir sengrieķu vārdi цеха (kas nozīmē no vienas vietas uz citu) un 9epeiu (kas nozīmē nest), un tas ir tad, kad cilvēks kaut ko apraksta, lietojot vārdu, ko tas neapzīmē. Tas nozīmē, ka vārds „metafora" ir metafora.

Manuprāt, tos vajadzētu saukt par meliem, jo saule nevar staigāt pa zemi un dzīvam cilvēkam ir arī kas cits, ne tikai kauli un āda. Un, kad es mēģinu galvā izveidot šāda izteiciena ainu, tad tūlīt apjuku, jo iztēloties apraktu suni ir pavisam kas cits nekā izprast kādas lietas būtību, un šis apstāklis liek aizmirst, par ko cilvēks runāja.

Mans vārds ir metafora. Tas nozīmē nesdams Kristu un cēlies no sengrieķu vārdiem %piaroЈ (kas nozīmē Jēzus Kristus) un cpepeiv, un šis vārds tika dots sv. Kristoferam, jo viņš pārnesa Jēzu Kristu pāri upei.

Tas liek jautāt, kā tad viņu sauca, pirms viņš pārnesa Kristu pāri upei. Taču viņu nesauca nekā, jo šis ir apokrifs, un apokrifs arī ir meli..

Mamma sacīja - tas nozīmējot, ka Kristofers ir jauks vārds, jo stāsts ir par laipnu un izpalīdzīgu izturēšanos, bet es negribu, lai mans vārds nozīmē stāstu par laipnu un izpalīdzīgu izturēšanos. Es vēlos, lai mans vārds nozīmē mani.

31

Kad Tēvs ieradās policijas iecirknī, bija 1.12 naktī. Es viņu nesatiku līdz 1.28, bet zināju, ka Tēvs tur ir, jo dzirdēju viņa balsi.

Tēvs kliedza: - Es gribu satikt savu dēlu! - un: - Kāda velna pēc viņš ir ieslēgts?! - un: - Skaidrs, ka esmu ellīgi dusmīgs!

Tad es dzirdēju policistu sakām, lai Tēvs nomierinās. Tad krietnu brīdi nedzirdēju neko.

1.28 no rīta policists atvēra kameras durvis un teica, ka mani kāds gribot satikt.

Es izgāju laukā. Tēvs stāvēja gaitenī. Viņš pacēla labo roku un vēdekļveidīgi izpleta pirkstus. Es pacēlu kreiso roku un vēdekļveidīgi iz- pletu pirkstus, un mēs saskārāmies ar īkšķiem un visiem citiem pirkstiem. Mēs tā darām, jo dažkārt Tēvs grib mani apskaut, bet man nepatīk ar kādu apkampties, tāpēc mēs darām tā, un tas nozīmē, ka viņš mani mīl.

Tad policists lika, lai ejam viņam līdzi uz citu telpu. Tajā bija galds un trīs krēsli. Viņš mums lika apsēsties pie galda tālākā gala un pats apsēdās otrā pusē. Uz galda stāvēja magnetofons, un es jautāju, vai tikšu nopratināts un vai viņš sarunu ierakstīs.

Policists atteica: - Domāju, ka tas nebūs nepieciešams.

Viņš bija inspektors. Es to sapratu no tā, ka viņam nebija formastērpa. Policistam bija ļoti spalvains deguns. Izskatījās, ka viņam nāsīs paslēpušās divas ļoti mazas pelītes. [2]

Policists teica: - Es aprunājos ar tavu tēvu, un viņš sacīja, ka tu negribēji iesist policistam.

Es klusēju, jo tas nebija jautājums. Viņš sacīja: - Vai tu gribēji iesist policistam? Es atteicu: - Jā.

Viņš savieba seju un jautāja: - Bet tu negribēji savainot policistu? Es padomāju un atbildēju: - Nē. Es negribēju savainot policistu. Es tikai vēlējos panākt, lai viņš man vairs nepieskaras.

Tad viņš jautāja: - Tu taču zini, ka nedrīkst sist policistam, vai ne? Es atbildēju: - Zinu.

Viņš mirkli klusēja, tad vaicāja-. - Vai tu nogalināji suni, Kristofer? Es atteicu: - Es nenogalināju suni.

Viņš jautāja: - Vai tu zini, ka policistam nedrīkst melot un, ja to dara, var iekulties lielās nepatikšanās? Es atbildēju: - Jā.

Viņš jautāja: - Nu, un vai tu zini, kurš nogalināja suni? Es atteicu: - Nē.

Viņš prasīja: - Vai tu saki patiesību? Es atbildēju: - Jā. Es vienmēr saku patiesību. Un inspektors teica: - Labi. Es tev piespriedīšu brīdinājumu. Es gribēju zināt: - Vai tas būs uzrakstīts uz papīra kā sertifikāts, kuru es varēšu ņemt līdzi?

Viņš atbildēja: - Nē, brīdinājums nozīmē, ka mēs protokolēsim to, ko izdarīji - iesiti policistam -, bet tas bija negadījums un tu negribēji policistu savainot.

Es iebildu: - Bet tas nebija negadījums!

Un Tēvs sacīja: - Lūdzu, Kristofer!

Policists aizvēra muti un skaļi izpūta gaisu caur degunu, un sacīja: - Ja tu atkal iekulsies nepatikšanās, mēs sameklēsim šo protokolu un redzēsim, ka tev jau ir bijis brīdinājums, un tad mēs to vērtēsim daudz bargāk. Vai tu saproti, ko saku?

Es atteicu, ka saprotu.

Tad viņš teica, ka mēs varam iet, un piecēlās un atvēra durvis, un mēs izgājām gaitenī un atgriezāmies pie reģistrācijas galda, kur es paņēmu savu kabatas nazi un aukliņu, un koka puzles gabaliņu, un 3 žurku barības zirnīšus Tobijam, un 1,47 mārciņas, un saspraudi, un ārdurvju atslēgu - tas viss bija ielikts celofāna maisiņā un mēs devāmies uz Tēva mašīnu, kas stāvēja ārpusē, un braucām mājās.

37

Es nekad nemeloju. Mamma teica - tas tāpēc, ka es esot labs cilvēks. Taču tas nav tāpēc, ka esmu labs cilvēks. Tas ir tāpēc, ka es neprotu melot.

Mamma bija maza sieviete, kura jauki smaržoja. Un dažreiz viņai mugurā bija smalkvilnas veste ar rāvējslēdzēju priekšpusē - tā bija rozā, un krūšu kreisajā pusē bija sīka firmas zīmīte ar uzrakstu Berghaus.

Cilvēks melo tad, kad apgalvo, ka noticis tas, kas nav noticis. Taču kādā noteiktā laikā un noteiktā vietā katrreiz ir atgadījies tikai viens notikums. Un ir bezgalīgs skaits notikumu, kas tajā laikā un tajā vietā nav atgadījušies. Un tad, ja es domāju par kaut ko, kas neatgadījās, es sāku domāt par visiem pārējiem notikumiem, kas neatgadījās.

Piemēram, šorīt brokastīs es ēdu Ready Brek un dzēru karstu aveņu piena dzērienu. Bet, ja es saku, ka brokastīs man bija Shreddies un krūze tējas*, es sāku domāt par Coco-Pops un limonādi, un biezputru, un Dr Pepper, un to, ka es neēdu brokastis Ēģiptē un istabā nestāv degunradzis, un Tēvs nav ģērbies ūdenslīdēja tērpā un tā tālāk, un jau no tā vien, ka rakstu šos vārdus, sāku justies nedrošs un nobijies, it kā stāvētu uz ļoti augstas ēkas jumta un lejā būtu tūkstošiem māju un mašīnu, un cilvēku, un mana galva būtu tik pilna ar to visu, ka man būtu bail - es aizmirsīšu stāvēt taisni un turēties pie margām, pārkritīšu tām pāri un būšu pagalam.

Tas ir otrs iemesls, kāpēc man nepatīk romāni. Tie ir meli par notikumiem, kas nav atgadījušies, un tie mani padara nedrošu un nobijušos.

Un tāpēc viss, ko te esmu uzrakstījis, ir patiesība.

41

Kad braucām mājup, debesis klāja mākoņi, tāpēc es neredzēju Piena Ceļu.

Es sacīju: - Piedod, - jo Tēvam bija nācies doties uz policijas Iecirkni, un tas bija slikti.

Viņš atteica: - Būs jau labi.

Es teicu: - Es nenogalināju suni.

Un viņš atbildēja: - Zinu.

Tad Tēvs man piekodināja.- - Kristofer, tu nedrīksti iekulties nepatikšanās, norunāts?

Es sacīju: - Nezināju, ka iekulšos nepatikšanās. Man patīk Veling- tons, un es devos apsveicināties ar viņu, bet nezināju, ka viņu kāds nogalinājis.

Tēvs teica: - Vienkārši pamēģini nebāzt degunu citu cilvēku darīšanās!

Es mazliet padomāju un sacīju: - Es atklāšu, kurš nogalināja Veling- tonu.

Un Tēvs jautāja: - Vai tu ieklausies, ko es saku, Kristofer?

Es attraucu: - Jā, es ieklausījos, ko tu teici, bet, ja kāds ir nogalināts, tad ir jāatklāj, kurš to izdarījis, lai vainīgo var sodīt.

Un viņš sacīja: - Tas ir draņķa suns, Kristofer, tikai draņķa suns!

Es atteicu: - Manuprāt, arī suņi ir svarīgi.

Viņš sacīja: - Liecies mierā!

Un es teicu: - Diez, vai policisti atklās, kurš viņu nogalinājis, un vainīgo sodīs?

Tad Tēvs ar dūri iebelza pa stūri, un mašīna mazliet pārbrauca pāri grubuļainajai ielas viduslīnijai, un viņš iesaucās: - Dieva dēļ, es teicu - liecies mierā!

Es sapratu, ka viņš ir dusmīgs, jo kliedz, un es negribēju viņu sadusmot, tāpēc vairs neko neteicu, līdz tikām mājās.

Kad bijām iegājuši pa ārdurvīm, es devos uz virtuvi un paņēmu burkānu Tobijam, un uzkāpu augšstāvā, un aizvēru savas istabas durvis, un izlaidu Tobiju, un iedevu viņam burkānu. Tad ieslēdzu datoru un 76 reizes uzspēlēju Mīnu meklētāju, un lietpratēja līmeni pieveicu 102 sekundēs, tas ir, tikai par 3 sekundēm ilgāk nekā mans rekordlaiks - 99 sekundes.

2.07 es nolēmu, ka, pirms iztīru zobus un liekos gultā, gribu iedzert apelsīnu dzērienu, tāpēc nokāpu lejā un devos uz virtuvi. Tēvs sēdēja uz dīvāna, skatījās televīziju un dzēra viskiju. Viņam pār vaigiem ritēja asaras.

Es pajautāju: - Vai tu skumsti par Velingtonu?

Tēvs ilgi lūkojās uz mani un caur degunu ievilka gaisu. Tad sacīja: - Jā, Kristofer, tā varētu teikt. Tā patiešām varētu teikt.

Nolēmu likt viņu mierā, jo tad, kad man ir skumji, gribu, lai mani liek mierā. Tāpēc vairs neko neteicu. Tikai iegāju virtuvē, uztaisīju apelsīnu dzērienu un paņēmu to līdzi augšā uz savu istabu.

43

Mamma nomira pirms 2 gadiem.

Kādu dienu pārnācu no skolas, un, kad zvanīju pie durvīm, neviens lās neatvēra, tāpēc gāju un sameklēju slepeno atslēgu, kuru glabājam /em puķu poda aiz virtuves durvīm. Atslēdzis durvis, es iegāju iekšā un turpināju darināt tanka modeli, kuru biju sācis taisīt.

Pēc pusotras stundas Tēvs pārnāca no darba. Viņam ir savs uzņēmums, un viņš apkalpo apkures iekārtas un labo boilerus kopā ar kādu vīru, kuru sauc Rodri un kurš ir Tēva darbinieks. Tēvs pieklauvēja pie manas istabas durvīm, atvēra tās un jautāja, vai esmu saticis Mammu.

Es atbildēju, ka viņu neesmu saticis, un Tēvs nogāja lejā un sāka zvanīt pa telefonu. Es nedzirdēju, ko viņš saka.

Tad Tēvs uznāca augšā uz manu istabu un teica, ka viņam uz kādu laiku jāiziet un viņš nezinot, cik ilgi būšot prom. Ja man kas vajadzīgs, lai zvanu uz viņa mobilo telefonu.

Viņš bija prom 2 Vi stundas. Kad Tēvs pārnāca, es nokāpu lejā. Viņš sēdēja virtuvē un skatījās pa logu, kas iziet uz dārzu, uz dīķi un rievotā skārda žogu, un Manstedas ielas baznīcas torņa galu,- tā atgādina pili, jo celta normaņu stilā.

Tēvs teica: - Tu diemžēl kādu laiku nesatiksi mammu.

To sakot, viņš uz mani neskatījās. Viņš turpināja raudzīties pa logu.

Cilvēki parasti lūkojas uz to, ar kuru sarunājas. Es zinu, ka viņi apsver, ko es domāju, bet es nesaprotu, ko domā viņi. Tas ir kā spiegu filmā atrasties telpā ar spoguli, kas ir caurredzams no vienas puses. Taču bija patīkami, ka Tēvs mani uzrunāja, bet neskatījās virsū.

Es jautāju-, - Kāpēc ne?

Viņš ļoti ilgi vilcinājās, tad atbildēja: - Tavai mammai vajadzēja iet slimnīcā.

- Vai mēs varēsim viņu apciemot? - es vaicāju, jo man patīk slimnīcas. Man patīk formastērpi un aparāti.

Tēvs atteica: - Nē.

Es gribēju zināt: - Kāpēc ne?

Un viņš paskaidroja: - Viņai nepieciešama atpūta. Viņai nepieciešama vienatne.

Es jautāju: - Vai tā ir psihiatriskā slimnīca?

Un Tēvs atbildēja: - Nē. Tā ir parasta slimnīca. Viņai ir… viņai ir sirdsdarbības traucējumi.

Es teicu: - Mums vajadzēs viņai nest ēdienu, - jo es zināju, ka slimnīcās ēdiens nav visai labs. Dāvids no manas skolas reiz gulēja slimnīcā, lai viņam izdarītu kājas operāciju - pagarinātu liela muskuli, kas ļautu labāk staigāt. Viņš ciest nevarēja turienes ēdienu, tāpēc mamma katru dienu viņam pienesa maltītes.

Tēvs atkal ilgi vilcinājās un tad teica: - Es viņai kaut ko aiznesīšu pa dienu, kamēr tu būsi skolā, - iedošu ārstiem, un viņi iedos mammai, labi?

Es sacīju: - Bet tu neproti gatavot ēdienu!

Tēvs ar rokām aizsedza seju un teica: - Kristofer! Paklausies! Es

Ilelveikalā nopirkšu jau gatavu ēdienu un aiznesīšu uz slimnīcu. Viņai tāds garšo.

Es sacīju, ka darināšu viņai kartīti ar novēlējumu izveseļoties, jo Lidas pieņemts dāvināt cilvēkiem, kuri ir slimnīcā. Tēvs apsolīja nākamajā dienā to aiznest Mammai.

47

Nākamajā rītā pa ceļam uz skolu mūsu autobuss pabrauca garām 4 sarkanām mašīnām pēc kārtas - tas nozīmēja Labu dienu, tāpēc nolēmu neskumt par Velingtonu.

Džīvonsa kungs, skolas psihologs, man reiz jautāja, kāpēc 4 sarkanas mašīnas pēc kārtas nozīmē Labu dienu, 3 sarkanas mašīnas pēc kārtas nozīmē Diezgan labu dienu, 5 sarkanas mašīnas pēc kārtas nozīmē Superlabu dienu un kāpēc 4 dzeltenas mašīnas pēc kārtas nozīmē Melnu dienu - dienu, kad es ne ar vienu nesarunājos, sēžu vienatnē, lasīdams grāmatas, neēdu pusdienas un Nedaru neko riskantu. Viņš sacīja, ka es, skaidri redzams, esot ļoti loģisks cilvēks, tāpēc viņš brīnoties, ka man esot tāds domu gājiens, jo tas neesot visai loģiski.

Es atbildēju, ka man patīk, ja visam ir sava kārtība. Un viens veids, lai visam būtu sava kārtība, ir - būt loģiskam. īpaši tad, ja runa ir par skaitļiem vai argumentiem. Bet bija jau arī citi veidi, kā visu sakārtot. Un tieši tāpēc bija Labās dienas un Melnās dienas. Un es teicu, ka daži cilvēki, kuri strādā birojā, no rīta iziet no mājām, ierauga, ka spīd saule, un tāpēc kļūst priecīgi, vai arī viņi ierauga, ka līst, un tāpēc kļūst bēdīgi, bet atšķiras jau vienīgi laika apstākļi, un, ja viņi strādā birojā, laika apstākļiem nav nekāda sakara ar to, vai viņiem ir laba diena vai slikta diena.

Es sacīju, ka tad, kad Tēvs no rīta pieceļas, viņš vienmēr uzģērbj bikses, pirms uzvelk zeķes, un tas nav loģiski, bet viņš vienmēr dara la, jo arī viņam patīk, ka visam ir sava kārtība. Un tad, kad viņš dodas 11/ augšstāvu, viņš vienmēr kāpj pāri diviem pakāpieniem uzreiz, allaž sperdams soli ar labo kāju.

Džīvonsa kungs sacīja, ka es esot ļoti gudrs zēns.

Es atteicu, ka neesmu gudrs. Es tikai visu ievēroju, un tā nav gudrība. Tā gluži vienkārši ir vērība. Gudrība ir tad, kad cilvēks visu apskatās un redzēto izmanto, lai atklātu kaut ko jaunu. Piemēram, Visuma izplešanās izskaidrojumu vai to, kurš ir slepkava. Vai arī cilvēks redz kādas personas vārdu un katram burtam piešķir vērtību no 1 līdz 26 (a = 1, b = 2 utt.), un galvā saskaita skaitļus un atklāj, ka rezultāts ir pirmskaitlis, piemēram, Jēzus Kristus (151) vai Skūbijs Dū (113), vai Šer- loks Holmss (163), vai doktors Vatsons (167). [3]

Džīvonsa kungs man jautāja, vai tad, kad visam ir sava kārtība, es jūtos droši, un es atbildēju, ka tā ir.

Tad viņš vaicāja, vai man nepatīk pārmaiņas. Es atbildēju, ka man nebūtu iebildumu pret pārmaiņām, ja es kļūtu, piemēram, par astronautu - tās ir vienas no lielākajām pārmaiņām, ko varu iedomāties, ja neņem vērā pārvēršanos par meiteni vai nomiršanu.

Viņš jautāja, vai es gribu kļūt par astronautu, un es atbildēju, ka gribu.

Viņš sacīja, ka ir ļoti grūti kļūt par astronautu. Es atteicu, ka to zinu. Ir jākļūst par gaisa spēku virsnieku un jāapgūst milzum daudz instrukciju, un jābūt gatavam nogalināt citus cilvēkus, bet es nespēju apgūt instrukcijas. Turklāt mana redze nav tik nevainojama, lai kļūtu par pilotu. Bet es teicu, ka tomēr var vēlēties ko tādu, kas ir maz iespējams.

Terijs, vecākais brālis Frānsisam, kurš mācās mūsu skolā, sacīja, ka es vienīgi varētu savākt iepirkumu ratiņus lielveikalā vai dzīvnieku rezervātā mēzt ēzeļu sūdus un ka neviens neļautu spazmulim vadīt raķeti, kas maksā miljardiem mārciņu. Kad to pastāstīju Tēvam, viņš teica: Terijam skauž, ka esmu gudrāks par viņu. Tā domāt ir stulbi, jo mēs taču nesacenšamies. Bet Terijs patiešām ir stulbs - quod erat demonstrandum, tulkojumā no latīņu valodas tas ir: kas arī bija jāpierāda, un tas nozīmē: tādējādi tas ir pierādīts.

Es neesmu spazmulis, tas ir, spazmatiķis, tā kā Frānsiss, kurš ir spazmulis, un, ja arī droši vien nekļūšu par astronautu, es iestāšos universitātē un studēšu matemātiku vai fiziku un matemātiku (apvienotajā fakultātē), jo matemātika un fizika man patīk un ļoti labi padodas. Terijs gan neiestāsies universitātē. Tēvs saka, Terijs visdrīzāk nonāks cietumā.

Terijam uz rokas ir tetovējums - sirds ar vidū cauri izdurtu nazi.

Bet šī ir tā dēvētā novirzīšanās no tēmas, un tagad atgriezīšos pie fakta, ka bija Labā diena.

Tā kā bija Labā diena, es nolēmu pamēģināt atklāt, kurš nogalināja Velingtonu: Labās dienas ir piemērotas projektu sākšanai un plānošanai.

Kad to pavēstīju Šivounai, viņa teica: - Tieši šodien mums paredzēts sacerēt stāstus, un tu varētu aprakstīt, kā atradi Velingtonu un nokļuvi policijas iecirknī, vai ne?

Tad es šo visu sāku rakstīt.

Un Šivouna apsolīja, ka palīdzēs man tikt galā ar pareizrakstību, gramatiku un zemsvītras piezīmēm.

53

Pēc divām nedēļām Mamma nomira.

Es nebiju apciemojis viņu slimnīcā, toties Tēvs bija turp nesis daudz ēdamā no veikala Marks & Spencer. Viņš apgalvoja, ka Mamma izskatījusies labi un šķitis, ka viņa veseļojas. Viņa man bija sūtījusi mīļus sveicienus un manu kartīti ar novēlējumu izveseļoties turējusi uz galdiņa blakus gultai. Tēvs sacīja, ka Mammai tā ļoti patīkot.

Kartītē bija automašīnu attēli. Tā izskatījās šādi:

Es to pagatavoju skolā kopā ar Pītersas kundzi, kura ir mākslas skolotāja, un tas bija linogriezums, kas rodas tad, ja uz linoleja gabala kaut ko uzzīmē un Pītersas kundze izgriež zīmējumu ar Stanley nazi, un tad tu linoleju noklāj ar tinti un piespied pie papīra; visas mašīnas izskatījās vienādas, jo es uzzīmēju vienu un piespiedu to pie lapas 9 reizes. Doma par daudzām mašīnām radās Pītersas kundzei, un man tā patika. Un es visas mašīnas izkrāsoju ar sarkano krāsu, lai Mammai novēlētu Supersuperlabu dienu.

Tēvs teica, ka viņa nomirusi no infarkta un tas noticis negaidīti.

Biju izbrīnīts, tāpēc jautāju: - No kāda veida infarkta?

Mammai bija tikai 38 gadi, un infarkts parasti piemeklē vecākus cilvēkus, un Mamma bija ļoti aktīva - brauca ar divriteni un ēda veselīgu pārtiku ar augstu šķiedrvielu un zemu piesātināto tauku procentu, piemēram, vistas gaļu, dārzeņus un brokastu pārslas.

Tēvs atbildēja, ka nezinot, kāda veida infarkts Mammu piemeklējis, un neesot īstais brīdis uzdot tādus jautājumus.

Es teicu, ka droši vien tā ir aneirisma.

Infarkts ir tad, ja daži muskuļi sirdī vairs nesaņem asinis un atmirst. Ir divi galvenie infarkta veidi. Pirmais ir embolija. Tas ir tad, kad asins receklis aizsprosto kādu no asinsvadiem, kas sirds muskuļiem piegādā asinis. To var novērst, ja lieto aspirīnu un ēd zivis. Eskimosus nepiemeklē šī veida infarkts, jo viņi ēd zivis un zivis novērš asins recēšanu, bet, ja eskimosi gūst pamatīgus savainojumus, viņi var noasiņot un nomirt.

Aneirisma ir tad, kad kāds asinsvads pārplīst un asinis netiek līdz sirds muskuļiem, jo radusies sūce. Un dažus cilvēkus piemeklē aneirisma tāpēc vien, ka viņu asinsvados ir kāda vāja vieta, kā, piemēram, Hardistijas kundzei, kura dzīvoja mūsu ielas 72. numurā un kurai bija vāja vieta kakla asinsvados, un kura nomira tikai tāpēc, ka pagrieza galvu, lai atpakaļgaitā iebrauktu mašīnu stāvvietā.

No otras puses, tā varēja būt embolija, jo asinīs daudz vieglāk veidojas nosprostojumi, ja cilvēks ilgi ir bijis guļus stāvoklī, piemēram, ja viņš nonācis slimnīcā.

Tēvs sacīja: - Man ļoti žēl, Kristofer, man patiešām žēl.

Taču tā jau nebija viņa vaina.

Tad ieradās Šīrsas kundze un pagatavoja mums vakariņas. Viņa bija apvilkusi sandales un džinsus, un T kreklu, uz kura bija vārdi WINDSURF un CORFU un sērfotāja attēls.

Tēvs sēdēja, un Šīrsas kundze nostājās viņam blakus, piespieda viņa galvu pie savām krūtīm un teica: - Turies, Ed! Mēs tev palīdzēsim tikt ar to galā.

Un tad viņa mums pagatavoja spageti ar tomātu mērci.

Un pēc vakariņām viņa ar mani spēlēja vārdu spēli, un es viņu pieveicu ar 247 punktiem pret 134.

59

Es nolēmu atklāt, kurš nogalinājis Velingtonu, lai gan Tēvs man bija piekodinājis nebāzt degunu citu cilvēku darīšanās.

Tas tāpēc, ka ne vienmēr daru to, ko man liek.

Un tāpēc, ka tad, ja kāds norāda, ko man darīt, es parasti apjūku un neko nesaprotu.

Piemēram, bieži vien kāds piekodina: „Stāvi klusu!" - bet nepasaka, cik ilgi. Vai arī uzraksts vēsta: PA ZĀLI NESTAIGĀT! - lai gan tam vajadzētu skanēt tā: AP ŠO ZĪMI PA ZĀLI NESTAIGĀT! vai PA Šī PARKA ZĀLI NESTAIGĀT! - jo ir taču milzums zāles, kuru drīkst mīdīt.

Turklāt ļaudis nemitīgi pārkāpj noteikumus. Piemēram, Tēvs bieži brauc ātrāk par 30 jūdzēm stundā tur, kur atļautais ātrums ir 30, dažkārt viņš brauc iedzēris un bieži vien, sēžoties pie busiņa stūres, nav aplicis drošības jostu. Un Bībelē ir teikts: "Tev nebūs nokaut," - taču ir bijuši krusta kari un divi pasaules kari, un Līča karš, un itin visos kristieši nogalināja cilvēkus.

Turklāt es nesaprotu, ko Tēvs domā, sakot: "Nebāz degunu citu cilvēku darīšanās!" - jo nezinu, ko viņš domā ar vārdiem "citu cilvēku darīšanas", tāpēc ka es daudz ko daru kopā ar citiem: skolā un veikalā, un autobusā, savukārt viņa darbs ir ieiet citu cilvēku mājās un salabot viņu ūdens sildītājus un apkuri. Un tas viss taču ir to cilvēku darīšana.

Šivouna to saprot. Kad viņa man piekodina kaut ko nedarīt, viņa norāda, ko tieši nedrīkstu darīt. Un man tas patīk.

Piemēram, reiz viņa sacīja: "Kristofer, tu nedrīksti Saru iedunkāt vai jebkādā veidā viņai iesist. Pat tad ne, ja viņa uzbrūk pirmā. Ja Sāra tev atkal sit, pavirzies tālāk no viņas, izturies mierīgi un skaiti no 1 līdz SO, bet pēc tam atnāc pie manis un izstāsti, ko viņa pastrādājusi, vai arī kādam citam skolas darbiniekam atklāj, ko viņa pastrādājusi."

Vai arī, piemēram, reiz viņa sacīja: "Ja gribi šūpoties šūpolēs, bet tajās jau kāds ir, nevajag viņu grūst laukā. Jāpalūdz, lai tevi palaiž pašūpoties. Un jāpagaida, līdz viņš ir beidzis."

Taču tad, kad citi norāda, ko nedrīkst darīt, viņi nerīkojas šādā veidā. Tāpēc es pats izlemju, ko darīšu un ko ne.

Tovakar devos uz Šīrsas kundzes māju, pieklauvēju pie durvīm un gaidīju, līdz viņa atvērs.

Kad kaimiņiene atvēra durvis, viņai rokā bija tējas krūzīte un kājās aitādas čības,- viņa bija skatījusies televīzijas spēli, jo aparāts bija ieslēgts un es dzirdēju kādu sakām: - Venecuēlas galvaspilsēta ir… a) Marakasa, b) Karakasa, c) Bogota vai d) Džordžtauna. - Es zināju, ka tā ir Karakasa.

Viņa sacīja: - Kristofer, tieši šobrīd man nav ne mazākās vēlēšanās tevi redzēt.

Es teicu: - Es nenogalināju Velingtonu.

Un viņa atteica: - Kas tev te meklējams?

Es atbildēju: - Nolēmu atnākt un jums pateikt, ka es nenogalināju Velingtonu. Un ka gribu atklāt, kurš viņu nogalināja.

Nedaudz tējas no krūzītes izšļakstījās uz paklāja.

Es vaicāju: - Vai jūs zināt, kurš nogalināja Velingtonu?

Viņa uz manu jautājumu neatbildēja. Viņa tikai pateica: - Uz redzēšanos, Kristofer, - un aizvēra durvis.

Tad es nolēmu veikt izmeklēšanu.

Es manīju, ka Šīrsas kundze mani vēro un gaida, kad aiziešu, jo redzēju viņu stāvam priekšnamā otrpus parādes durvju matētā stikla. Es devos prom pa taku un izgāju no dārza. Tad pagriezos un redzēju, ka priekšnamā viņa vairs nestāv. Pārliecinājos, ka neviens mani nevēro, pārkāpu pāri žogam un gar māju devos uz dārzu, kur atradās šķūnītis, kurā viņa glabā dārzkopības piederumus.

Šķūnis bija aizslēgts ar piekaramo slēdzeni, un es netiku iekšā, tāpēc apgāju ap stūri līdz logam. Man laimējās. Pa logu ieraudzīju dārza dakšas, tieši tādas kā tās, kas bija izdurtas cauri Velingtonam. Tās atradās uz sola pie loga un bija notīrītas, jo uz to zariem vairs nebija asiņu. Es redzēju arī dažus citus dārzkopības rīkus-, lāpstu un grābekli, un garas dzirkles, ko lieto, lai nogrieztu tos zarus, kam grūti tikt klāt. Visiem rīkiem bija tādi paši zaļi plastmasas rokturi kā dakšām. Tas nozīmēja, ka dakšas pieder Šīrsas kundzei. Vai arī šis pierādījums bija maldinošs; tas varēja uzvedināt uz nepareiziem secinājumiem: tas tikai šķita uzvedinošs, bet īstenībā nebija vis.

Es apsvēru, vai Šīrsas kundze pati nogalinājusi Velingtonu. Bet, ja viņa pati nogalināja Velingtonu, kāpēc viņa izskrēja no mājas, kliegdama: „Ko, pie velna, tu esi nodarījis manam sunim?!"

Nodomāju, ka Šīrsas kundze droši vien nenogalināja Velingtonu. Bet, lai kurš suni nogalinājis, tas droši vien izdarīts ar Šīrsas kundzes dakšām. Un šķūnītis bija aizslēgts. Tas nozīmēja: kādam ir Šīrsas kundzes šķūnīša atslēga vai viņa nav aizslēgusi durvis vai ir pametusi dakšas kaut kur dārzā.

Izdzirdēju troksni, pagriezos un ieraudzīju Šīrsas kundzi stāvam zālienā un raugāmies uz mani.

Es teicu: - Atnācu paskatīties, vai dakšas ir šķūnītī.

Un viņa sacīja: - Ja tūlīt pat nepazudīsi, es atkal izsaukšu policiju!

Un es gāju mājās.

Ticis mājās, sasveicinājos ar Tēvu, uzkāpu augšstāvā un pabaroju lobiju, savu žurku, un jutos laimīgs, jo biju kļuvis par detektīvu, kurš noskaidro, kā viss noticis.

61

Forbsas kundze skolā teica: kad Mamma nomirusi, viņa nokļuvusi paradīzē. Tas tāpēc, ka Forbsas kundze ir ļoti veca un tic paradīzei. Un viņa valkā treniņtērpa bikses, jo, viņasprāt, tās ir ērtākas nekā parastās bikses. Viena kāja viņai ir mazlietiņ īsāka par otru, jo viņa piedzīvojusi motocikla avāriju.

Taču Mamma pēc nāves nenokļuva paradīzē, jo paradīzes nav.

Pītersas kundzes vīrs ir vikārs - viņa godība Pīterss, un viņš reizēm ierodas skolā aprunāties ar mums, un es viņam pajautāju, kur atrodas paradīze, un viņš atbildēja-, - Tā nav mūsu Visumā. Paradīze ir pavisam cita veida vieta.

Kad viņa godība Pīterss iegrimst domās, viņš reizēm jocīgi klakšķina mēli. Turklāt viņš smēķē cigaretes, un tās var saost viņa elpā, un man tas nepatīk.

Es teicu, ka ārpus Visuma it nekā nav un nav tādas pavisam cita veida vietas. Varētu būt vienīgi tad, ja kāds tiktu cauri melnajam caurumam, bet melnais caurums ir tas, ko sauc par singularitāti, tas nozīmē, ka nav iespējams atklāt, kas atrodas otrā pusē, jo melnā cauruma pievilkšanas spēks ir tik liels, ka pat elektromagnētiskie viļņi, piemēram, gaisma, netiek no tā laukā, un no elektromagnētiskajiem viļņiem gūstam informāciju par to, kas atrodas tālu no mums. Ja paradīze būtu melnā cauruma otrā pusē, mirušos vajadzētu ar raķetēm izšaut kosmosā, lai viņi turp nokļūst, bet tā nenotiek, citādi taču cilvēki to būtu pamanījuši.

Manuprāt, ļaudis tic paradīzei, jo viņiem nepatīk doma par nāvi, viņi grib dzīvot un dzīvot, un viņiem nepatīk, ka citi varētu ievākties vInu mājā un izmest visas mantas atkritumos.

Viņa godība Pīterss teica: - Kad es apgalvoju, ka paradīze atrodas ārpus Visuma, es tikai lietoju tādu izteicienu. Manuprāt, patiesībā tas nozīmē, ka viņi ir pie Dieva.

Un es vaicāju: - Bet kur tad ir Dievs?

Un viņa godība Pīterss atbildēja, ka par to mums jāaprunājas kādu < itu dienu, kad viņam būs vairāk laika.

Īstenībā tad, kad cilvēks nomirst, viņa smadzenes vairs nedarbojas un ķermenis satrūd, kā satrūdēja Trusītis, kad nomira un mēs viņu aprakām zemē dārza galā. Un visas viņa molekulas sašķēlās citās molekulās un nokļuva zemē, un tārpi tās apēda, un tad tās nokļuva augos, un, ja nu tajā vietā pēc 10 gadiem raktu, tad tur būtu palicis likai skelets. Un pēc 1000 gadiem pat skelets būs pazudis. Bet tas nekas, jo viņš tagad ir daļa no puķēm un ābeles, un paērkšķa krūma.

Reizēm, kad cilvēki nomirst, viņus ieliek zārkā, un tas nozīmē, ka viņi ļoti ilgi nesajaucas ar zemi, līdz zārka dēļi satrūd.

Bet Mamma tika kremēta. Tas nozīmē, ka viņu ielika zārkā un sadedzināja, un pārvērta par pelniem un dūmiem. Es nezinu, kas notiek ar pelniem, un nevarēju to krematorijā pajautāt, jo negāju uz bērēm. Bet dūmi izplūst pa skursteni un nokļūst gaisā, un dažreiz es skatos debesīs un domāju, ka Mammas molekulas ir tur, augšā, vai arī mākoņos virs Āfrikas vai Antarktīdas, vai tās lietus veidā nolīst pār Brazīlijas tropu mežiem vai kaut kur nosnieg lejā līdz ar sniegu.

67

Nākamā diena bija sestdiena, un sestdienā nav visai daudz darāmā, ja vien Tēvs mani neved kaut kur ekskursijā - uz ezeru pabraukāties ar laivu vai dārzu centru, bet šajā sestdienā bija Anglijas un Rumānijas komandas futbola spēle, un tas nozīmē, ka mēs nedevā- mies ekskursijā, jo Tēvs gribēja skatīties šīs spēles televīzijas pārraidi. Es nolēmu turpināt izmeklēšanu.

Nolēmu dažiem mūsu ielas cilvēkiem pavaicāt, vai viņi nav redzējuši kādu nogalinām Velingtonu vai manījuši ceturtdienas naktī uz ielas notiekam ko savādu.

Sarunāšanās ar svešiniekiem nav tas, ko esmu paradis darīt. Man nepatīk runāties ar svešiniekiem. Pie tā nav vainojami Svešinieku draudi, par kuriem mums stāsta skolā, - tas ir tad, kad nepazīstams cilvēks tev piedāvā konfektes vai aicina pabraukāties viņa mašīnā, jo grib seksu ar tevi. Par to es neraizējos. Ja man pieskartos nepazīstams cilvēks, es viņam sistu, un es spēju iesist ļoti stipri. Piemēram, toreiz, kad iebelzu Sārai, jo viņa mani bija rāvusi aiz matiem, es viņu notriecu gar zemi bezsamaņā; Sārai bija smadzeņu satricinājums, un viņu vajadzēja aizvest uz slimnīcas traumatoloģijas nodaļu. Turklāt man kabatā vienmēr ir armijas nazis, un tam ir zāģveida asmens, ar kuru cilvēkam varētu nogriezt pirkstus.

Man nepatīk svešinieki, jo man nepatīk cilvēki, kurus satieku pirmo reizi. Viņus grūti saprast. Tas ir kā būt Francijā, kurp mēs reizēm, kad Mamma vēl bija dzīva, devāmies brīvdienās. Es nevarēju to ciest,

|o tad, kad nokļuvu veikalā vai restorānā, vai pludmalē, nespēju •uiprast, ko citi saka, un tas bija biedējoši.

Jāpaiet diezgan ilgam laikam, līdz es pierodu pie cilvēkiem, kurus nepazīstu. Piemēram, kad skolā ir jauns darbinieks, es ar viņu nedē- ļ.im ilgi nesarunājos. Es tikai vēroju viņu, līdz zinu, ka no viņa nav Mbaidās. Tad šo cilvēku iztaujāju, piemēram, vai viņam mājās ir kāds d/īvnieciņš un kura krāsa viņam vislabāk patīk, un ko viņš zina par \poHo kosmosa pētījumiem, un es prasu, lai viņš uzzīmē savas mājas plānu, un pajautāju, kāda automašīna viņam pieder, tādējādi es viņu Iepazīstu. Pēc tam vairs neuztraucos, ja esmu ar viņu vienā telpā, un inan nav nepieciešams viņu visu laiku vērot.

Tātad sarunāšanās ar citiem mūsu ielas cilvēkiem bija drosmīgs pasākums. Taču, ja cilvēks grasās veikt izmeklēšanu, viņam jābūt drosmīgam, līdz ar to man nebija citas izejas.

Vispirms es izveidoju mūsu ielas, ko sauc par Rendolfstrītu, viena posma plānu, kas izskatās tā:

Tad pārbaudīju, vai man kabatā ir armijas nazis, izgāju laukā un pieklauvēju pie 40. numura durvīm, kas atrodas iepretī Šīrsas kundzes mājai, - tas nozīmē, ka viņi, ļoti iespējams, kaut ko redzējuši. Tie, kuri dzīvo 40. numurā, irTomsoni.

Tomsona kungs atvēra durvis. Viņam mugurā bija T krekls, kurš pauda:

Alus.

Palīdz neglītiem ļaudīm mīlēties 2000 gadu.

Tomsona kungs teica: - Kā varu palīdzēt?

Es jautāju: - Vai jūs zināt, kurš nogalināja Velingtonu?

Es neskatījos viņam sejā. Man nepatīk skatīties ļaudīm sejā, īpaši tad, ja tie ir svešinieki. Kādu mirkli viņš neko nesacīja.

Tad viņš vaicāja: - Kas tu tāds esi?

Es atbildēju: - Esmu Kristofers Būns no 36. numura un pazīstu jūs. jūs esat Tomsona kungs.

Viņš sacīja: - Esmu Tomsona kunga brālis.

Es jautāju: - Vai jūs zināt, kurš nogalināja Velingtonu?

Viņš atjautāja: - Kas, pie velna, ir Velingtons?

Es sacīju: - Šīrsas kundzes suns. Šīrsas kundze ir no 41. numura.

Viņš vaicāja: - Vai kāds nogalinājis viņas suni?

Es atteicu: - Ar dakšām.

Viņš izdvesa: - Jēzus!

Es piebildu: - Ar dārza dakšām, - ja nu viņš iedomātos, ka es runāju par dakšiņām, ar kurām cilvēki ēd. Tad vaicāju: - Vai jūs zināt, kurš to nogalināja?

Viņš attrauca-, - Pie velna! Nav ne mazākās jausmas.

Es vaicāju: - Vai ceturtdienas vakarā jūs nemanījāt kaut ko aizdomīgu?

Viņš atteica: - Paklau, dēls, vai tev patiešām liekas, ka vajadzētu '.l.ilgāt riņķī un uzdot šitādus jautājumus?

Un es sacīju: - Jā, jo gribu atklāt, kurš nogalināja Velingtonu, un es par to rakstu grāmatu.

Un viņš teica: - Ceturtdienas vakarā es biju Kolčestrā, tātad tu neesi atradis īsto, kam jautāt.

Es pateicos: - Paldies, - un devos prom.

42. nama durvis netika atvērtas.

Es biju redzējis ļaudis, kuri dzīvo 44. numurā, bet nezināju, kā viņus sauc. He bija melnie, vīrietis un sieviete ar diviem bērniem, zēnu un meiteni. Sieviete atvēra durvis. Kājās viņai bija zābaki, kas atgādināja armijas zābakus, un ap rokas locītavu - 5 aproces, darinātas no sudrab- krāsas metāla, un tās žvadzēja. Viņa jautāja: - Tu esi Kristofers, vai ne?

Es atteicu, ka esmu gan, un vaicāju, vai viņa zina, kurš nogalinājis Velingtonu. Viņa zināja, kas ir Velingtons, tāpēc man nevajadzēja paskaidrot, un viņa bija dzirdējusi, ka suns ir nogalināts.

Es jautāju, vai ceturtdienas naktī viņa nav manījusi ko neparastu, kas varētu uzvedināt uz pēdām.

Viņa vaicāja: - Piemēram, ko?

Un es atbildēju: - Piemēram, svešiniekus. Vai strīda saceltu troksni.

Taču viņa atbildēja, ka neesot.

Un tad es nolēmu darīt to, ko sauc par Cita paņēmiena izmēģināšanu, un jautāju, vai viņa nezina kādu, kurš, iespējams, grib apbēdināt Šīrsas kundzi.

Un viņa atteica: - Varbūt tev par to vajadzētu aprunāties ar tēvu.

Es paskaidroju, ka nevaru jautāt tēvam, jo izmeklēšana ir slepena, tāpēc ka viņš man piekodinājis nejaukties citu cilvēku darīšanās.

Viņa sacīja: - Varbūt viņam ir kāds iemesls, Kristofer.

Un es teicu: - Tātad jūs nezināt neko tādu, kas varētu uzvedināt uz pēdām.

Un viņa attrauca: - Nē, - un tad piebilda: - Piesargies, jaunais cilvēk!

Es sacīju, ka piesargāšos, un tad pateicos viņai par palīdzību, atbildot uz maniem jautājumiem, un devos uz 43. numuru - tā ir māja, kas atrodas blakus Šīrsas kundzes namam.

43. numurā dzīvo Vaiza kungs un Vaiza kunga māte, kura ir saistīta pie invalīdu ratiņiem, tāpēc dēls dzīvo kopā ar viņu, lai varētu aizvest māti uz veikaliem vai pastaigā.

Durvis atvēra Vaiza kungs. Viņš oda pēc miesas un veciem cepumiem, un popkorna - kā cilvēks, kas ļoti ilgi nav mazgājies, - tā skolā ož Džeisons, jo viņa ģimene ir nabadzīga.

Es Vaiza kungam jautāju, vai viņš nezina, kurš ceturtdienas naktī nogalinājis Velingtonu.

Viņš atbildēja: - Velns un elle, policisti nu gan kļūst arvien jaunāki, vai ne?

Tad viņš iesmējās. Man nepatīk, ja par mani smejas, tāpēc pagriezos un gāju prom.

Es neklauvēju pie 38. numura durvīm, tas ir, pie blakus mājas, jo tās iemītnieki lieto narkotikas un Tēvs saka, lai nesarunājos ar viņiem, tāpēc es to arī nedaru. Un naktī viņi skaļi spēlē mūziku, un dažkārt, ieraudzījis viņus uz ielas, es sabīstos. Un tā nemaz nav viņu māja.

Tad es pamanīju, ka vecā dāma, kura dzīvo 39. numurā, tas ir, Šīr- ■„is kundzes mājai otrā pusē, atrodas dārzā nama priekšā un ar elek- Irlskajām grieznēm apcērp dzīvžogu. Viņu sauc Aleksanderas kundze. Viņai pieder suns. Tas ir taksis. Tātad viņa droši vien ir labs cilvēks, jo viņai patīk suņi. Taču suns nebija dārzā kopā ar viņu. Tas atradās mājā.

Aleksanderas kundze bija ģērbusies džinsos un sporta kurpēs, ko veci cilvēki parasti nevalkā. Un džinsi bija notraipīti ar dubļiem. Un tās bija New Balance sporta kurpes. Un aukliņas bija sarkanas.

Es piegāju pie Aleksanderas kundzes un vaicāju: - Vai jūs zināt, kaVelingtons ir nogalināts?

Viņa izslēdza elektriskās grieznes un sacīja: - Diemžēl tev vajadzēs to atkārtot. Esmu pakurla.

Un es atkārtoju: - Vai jūs zināt, ka Velingtons ir nogalināts?

Viņa atbildēja: - Es vakar par to dzirdēju. Briesmīgi! Briesmīgi!

Es vaicāju: - Vai jūs zināt, kurš viņu nogalināja?

Un viņa atteica: - Nē, nezinu.

Es sacīju: - Kādam tas jāzina, jo cilvēks, kurš Velingtonu nogalināja, zina, ka viņš nogalinājis Velingtonu. Tikai tad ne, ja viņš ir traks un neaptver, ko dara. Vai arī ja viņam ir amnēzija.

Viņa sacīja: - Jā, manuprāt, tev laikam taisnība.

Es pateicos: - Paldies, ka palīdzējāt man veikt izmeklēšanu.

Un viņa vaicāja: - Tu esi Kristofers, vai ne?

Es atbildēju: - Jā. Es dzīvoju 36. numurā.

Un viņa sacīja: - Mēs nekad iepriekš neesam runājušies, vai ne?

Es atteicu: - Nē. Man nepatīk sarunāties ar svešiniekiem. Bet es veicu detektīvizmeklēšanu.

Viņa pavēstīja: - Es katru dienu tevi redzu ejam uz skolu.

Es uz to neatbildēju.

Un viņa sacīja: - Ļoti jauki, ka atnāci apsveicināties ar mani.

Arī uz to es neatbildēju, jo Aleksanderas kundze darīja to, ko sauc par tērzēšanu - kad cilvēki cits citam saka frāzes, kas nav jautājumi un atbildes un nav savstarpēji saistītas.

Tad viņa teica: - Kaut arī tikai tāpēc, ka veic detektīvizmeklēšanu.

Un es vēlreiz sacīju: - Paldies.

Es grasījos pagriezties un doties prom, bet viņa sacīja: - Man ir mazdēls tavā vecumā.

Es mēģināju veikt tērzēšanu, sakot: - Mans vecums ir 15 gadu 3 mēneši un 3 dienas.

Viņa sacīja: - Nu, gandrīz tavā vecumā.

Tad kādu brīdi abi neko neteicām, līdz viņa sacīja: - Tev suņa nav, vai ne?

Un es atbildēju: - Nav.

Viņa vaicāja: - Tev droši vien gribētos suni, vai ne?

Un es atteicu: - Man ir žurka.

Viņa jautāja-, - žurka?

Un es atbildēju: - Viņu sauc Tobijs.

Viņa sacīja: - Ak tā…

Un es teicu: - Daudziem nepatīk žurkas, jo viņi uzskata, ka tās pārnēsā slimības, piemēram, buboņu mēri. Bet tas ir tikai tāpēc, ka tās dzīvoja notekcaurulēs un slēpās uz kuģiem, kas nāca no svešām zemēm, kur bija dažādas nepazīstamas slimības. Žurkas ir ļoti tīrīgas. Tobijs vienmēr mazgājas. Un viņu nevajag vest pastaigāties. Es tikai ļauju viņam paskraidīt pa manu istabu, lai dabū izkustēties. Un dažkārt viņš sēž man uz pleca vai slēpjas piedurknē, it kā tā būtu ala. Dabā gan žurkas nedzīvo alās.

Aleksanderas kundze teica: - Vai gribi ienākt un padzert tēju?

Un es atbildēju: - Es neeju citu cilvēku mājās.

Viņa sacīja: - Es varbūt varu iznest laukā. Vai tev garšo citronu dzēriens?

Es atbildēju: - Man garšo tikai apelsīnu dzēriens.

Un viņa teica: - Laimīgā kārtā man ir arī tas. Un kā ar batenbergu?

Es sacīju: - Nezinu, jo nezinu, kas ir batenbergs.

Viņa atbildēja: - Tā ir tāda kūka. Tai vidū ir četri rozā un dzelteni kvadrāti un apkārt marcipāna glazūra.

Un es vaicāju: - Vai tā ir iegarena kūka ar taisnstūrveida šķērsgriezumu, kas sadalīta vienāda lieluma dažādkrāsu taisnstūros?

Un viņa atteica: - Jā, man liekas, tā to varētu raksturot.

Es sacīju: - Manuprāt, man garšotu rozā taisnstūri, bet dzeltenie ne, jo man nepatīk dzeltenā krāsa. Un es nezinu, kas ir marcipāns, tāpēc nezinu, vai man tas garšotu.

Viņa teica: - Diemžēl marcipāns arī ir dzeltens. Labāk kūkas vietā atnesīšu cepumus. Vai tev garšo cepumi?

Un es atbildēju: - Jā. Dažu šķirņu cepumi.

Viņa sacīja: - Atnesīšu cepumu izlasi.

Tad viņa pagriezās un iegāja mājā. Viņa kustējās ļoti lēnām, jo bija veca dāma, un mājā bija vairāk nekā 6 minūtes, un es jau sāku uztraukties, jo nezināju, ko viņa tur dara. Es viņu pietiekami labi nepazinu, lai saprastu, vai viņa nemānās, teikdama, ka aiziet pēc apelsīnu dzēriena un batenbergkūkas. Es domāju, ka viņa varbūt zvana policijai un brīdinājuma dēļ man tad būtu daudz lielākas nepatikšanas.

Un es gāju prom.

Kad šķērsoju ielu, pēkšņā apskaidrības mirklī aptvēru, kurš varētu būt nogalinājis Velingtonu. Es iztēlojos Spriedumu virkni, un tā bija apmēram šāda.

1.  Kāpēc kādam vajadzētu nogalināt suni?

a)   Viņš necieš suni.

b)   Viņš ir traks.

c)   Viņš grib apbēdināt Šīrsas kundzi.

2.  Es nepazīstu nevienu, kurš neciestu Velingtonu, tātad, ja atbilde ir a), tad vainīgais droši vien ir svešinieks.

3.   Es nepazīstu nevienu traku cilvēku, tātad, ja atbilde ir b), arī tad vainīgais droši vien ir svešinieks.

4.  Vairumu slepkavību izdara upurim pazīstams cilvēks. Tas ir, pastāv liela iespēja, ka cilvēku Ziemsvētkos nogalina viņa paša ģimenes loceklis. Tas ir fakts. Tātad ļoti iespējams, ka Velingtonu nogalinājis kāds viņam pazīstams cilvēks.

5.  Ja atbilde ir c), es zinu tikai vienu personu, kurai nepatīk Šīrsas kundze, un tas ir Šīrsa kungs, kurš patiešām ļoti labi pazina Velingtonu.

Tas nozīmēja, ka Šīrsa kungs ir Galvenais aizdomās turamais.

Šīrsa kungs bija precējies ar Šīrsas kundzi, un viņi dzīvoja kopā, līdz pirms diviem gadiem Šīrsa kungs aizgāja un vairs neatgriezās. Tādēļ pēc Mammas nāves Šīrsas kundze nāca pie mums un cepa un vārīja, jo viņai vairs nevajadzēja cept un vārīt Šīrsa kungam un nebija jāsēž mājās un jābūt viņa sievai. Un Tēvs arī teica, ka viņai vajadzīga sabiedrība un viņa negrib palikt viena.

Dažreiz Šīrsas kundze palika pie mums pa nakti, un man tas patika, jo viņa visu sakārtoja, virtuves plauktos salika burkas un kastroļus, un kārbas rindā pēc lieluma, vienmēr ar uzrakstu uz ārpusi, un nažus, dakšiņas un karotes atvilktnē ievietoja pareizajos nodalījumos. Taču viņa smēķēja cigaretes un teica daudz ko tādu, ko es nesapratu, piemēram, "likšos uz auss" vai "tur nu savācies vesels mērkaķu bars", vai "sadabūšu kaut ko uz kārā zoba". Man nepatika, ka viņa tā saka, jo es nesapratu, ko viņa ar to domā.

Es nezinu, kāpēc Šīrsa kungs atstāja Šīrsas kundzi, jo neviens man to nav stāstījis. Cilvēki apprecas tāpēc, ka grib dzīvot kopā un radīt bērnus, un, ja viņi salaulājas baznīcā, tad abiem jāapsolās, ka paliks kopā, līdz viņus šķirs nāve. Ja viņi negrib dzīvot kopā, tad laulība ir jāšķir, un tas notiek tāpēc, kāviens ir mīlējies ar kādu citu vai abi strīdas un ienīst viens otru un vairs negrib dzīvot vienā mājā un radīt bērnus. Šīrsa kungs vairs negribēja dzīvot vienā mājā ar Šīrsas kundzi, tātad droši vien ienīda viņu un, iespējams, atnāca un nogalināja suni, lai viņu apbēdinātu.

Es nolēmu pacensties uzzināt kaut ko vairāk par Šīrsa kungu.

71

Visi citi bērni manā skolā ir dumji. Man tikai nevajag viņus saukt par dumjiem, lai gan tieši tādi viņi ir. Man jāteic, ka viņiem ir īpašas vajadzības vai grūti apgūt mācību vielu. Taču tas ir dumji, tāpēc ka ikvienam ir grūti apgūt mācību vielu, jo ir grūti iemācīties runāt franciski vai izprast relativitātes teoriju, un īpašas vajadzības arī ir ikkatram, piemēram, Tēvam jānēsā līdzi kārbiņa ar mākslīgā saldinātāja tabletēm, kuras likt pie kafijas, lai nekļūtu resns, savukārt Pītersas kundze lieto bēšu dzirdes aparātu, un Šivouna valkā tik biezas brilles, ka tam, kas tās aizņemas, tūlīt sāk sāpēt galva, un neviens no viņiem nav cilvēks ar īpašām vajadzībām, lai gan viņiem ir īpašas vajadzības.

Taču Šivouna teica, ka ir jālieto šādi vārdi, jo cilvēki tādus bērnus kā tie, kuri iet mūsu skolā, sauc par spazmujiem, kretīniem un kropļiem, un tie ir slikti vārdi. Bet arī tas ir dumji, jo reizēm tie bērni, kuri mācās skolā, kas atrodas mazliet tālāk tajā pašā ielā, ierauga mūs kāpjam laukā no autobusa un sāk kliegt: „īpašās vajadzības! īpašās vajadzības!" Taču es tam nepievēršu uzmanību, jo neklausos, ko citi saka, un - kas man ko var padarīt! - man ir šveiciešu armijas nazis gadījumam, ja viņi sāktu mani iekaustīt, un, ja es viņus nogalinātu, tā būtu pašaizsardzība un mani neliktu cietumā.

Es gatavojos pierādīt, ka neesmu dumjš. Nākamajā mēnesī es gribu nolikt A līmeņa eksāmenu matemātikā un iegūt A līmenim atbilstošu vērtējumu. Mūsu skolā vēl neviens nav licis A līmeņa eksāme-

nus, un sākumā mūsu direktore Gaskoines kundze negribēja, lai es to daru. Viņa teica, ka skola neesot tā aprīkota, lai mēs varētu kārtot A līmeņa pārbaudījumus. Bet Tēvs sastrīdējās ar Gaskoines kundzi un no liesas sadusmojās. Direktore sacīja, ka negribot pret mani izturēties citādi nekā pret pārējiem skolā, jo tad ikviens gribēšot, lai pret viņu Izturas citādi, un tas radīšot precedentu. Un es taču varēšot likt A līmeņa eksāmenu vēlāk, kad man būs 18.

Kad direktore to visu teica, es kopā ar Tēvu sēdēju viņas kabinetā. Un Tēvs sacīja: - Kristoferam jau tāpat mēslu netrūkst, bet jūs vēl ķēzāt viņam virsū no liela augstuma! Jēziņ, matemātika reiz nu ir tas, kas viņam patiešām padodas!

Tad nu Gaskoines kundze ieteicās, ka par to viņiem abiem vajadzētu aprunāties kaut kad vēlāk un diviem vien. Taču Tēvs jautāja, vai tad viņa grib teikt ko tādu, ko kautrējas sacīt manā klātbūtnē, un viņa atbildēja noraidoši, un tad viņš mudināja: - Nu, tad sakiet tūlīt!

Un viņa sacīja: ja es kārtotu A līmeņa eksāmenu, kādam no skolas darbiniekiem atsevišķā telpā vajadzētu mani pieskatīt. Tēvs teica, ka samaksāšot kādam 50 mārciņu, lai pēc stundām to varētu izdarīt, un viņš nepieņemšot noraidošu atbildi. Un viņa teica, ka iešot un to apdomāšot. Un nākamajā nedēļā viņa piezvanīja Tēvam uz mājām un sacīja, ka es varu kārtot A līmeņa pārbaudījumu un vikārs Pīterss būšot tas, ko sauc par novērotāju eksāmenu laikā.

Tad, kad būšu nolicis A līmeņa matemātikas eksāmenu, es gatavojos izturēt arī A līmeņa papildu pārbaudījumu matemātikā un fizikā, lai varētu iestāties universitātē. Mūsu pilsētā, tas ir, Svindonā, universitātes nav, jo tā ir maza. Tātad mums vajadzēs pārcelties uz citu pilsētu, kurā ir augstskola, jo es negribu dzīvot viens pats vai kādā mājā kopā ar citiem studentiem. Bet tas nekas, jo arī Tēvs grib pārcelties uz citu pilsētu. Dažreiz viņš runā kaut ko tamlīdzīgu: „Mums jātiek prom no šitās pilsētas, puis!" Un dažkārt viņš saka: „Svindona ir pasaules pakaļas caurums."

Tad, kad būšu ieguvis grādu matemātikā vai fizikā, vai matemātikā un fizikā, es varēšu dabūt darbu un nopelnīt kaudzēm naudas un spēšu samaksāt kādam, kurš rūpēsies par mani un gatavos ēst, un mazgās manas drēbes, vai arī sameklēšu kādu sievieti, kura apprecēsies ar mani un kļūs mana sieva, un viņa rūpēsies par mani, līdz ar to man būs sabiedrība un nebūs jādzīvo vienam.

73

Es reizēm domāju, ka Mamma un Tēvs var izšķirties. Tāpēc, ka viņi bieži strīdējās un dažkārt viens otru nevarēja ciest. Vainīga piepūle, ko radīja vajadzība rūpēties par kādu, kuram ir Uzvedības problēmas, tas ir, mani. Man bija ļoti daudz Uzvedības problēmu, bet nu vairs tik daudz nav, jo esmu izaudzis lielāks, pats spēju pieņemt lēmumus un viens pats kaut ko darīt, piemēram, iziet no mājas un nopirkt vajadzīgo veikalā, kas atrodas ielas otrā galā.

Šīs ir dažas no manām Uzvedības problēmām.

A.   Es varu ilgi nerunāt ar citiem cilvēkiem. [4]

B.   Es varu ilgi neēst vai nedzert. [5]

C.   Es neciešu, ka man pieskaras.

D.   Kad esmu dusmīgs vai apjucis, es sāku kliegt.

E.  Man nepatīk atrasties ļoti šaurās telpās kopā ar citiem.

F.   Kad esmu dusmīgs vai apjucis, es visu ko saplēšu.

G.   Es kunkstu.

H.   Man nepatīk dzeltenas un brūnas lietas, un es negribu pieskarties dzeltenām vai brūnām lietām.

I. Es atsakos lietot savu zobu suku, ja kāds tai pieskāries. J. Es neēdu tādu ēdienu, kur saskaras dažādi ēdieni. K. Nepamanu, ka citi uz mani dusmojas. L. Es nesmaidu.

M. Es saku kaut ko tādu, ko citi uzskata par rupjību. [6]

N. Es pastrādāju muļķības. [7]

O. Es situ citiem cilvēkiem.

P. Neciešu Franciju.

R. Braucu ar Mammas automašīnu.***

S. Pārskaišos, ja kāds pārvietojis mēbeles.****

Dažkārt tas pamatīgi sadusmoja Mammu un Tēvu, un viņi sāka kliegt uz mani vai viens uz otru. Dažreiz Tēvs sacīja: „Kristofer, ja neuzvedīsies, kā pieklājas, es tevi miltos samalšu!" - vai Mamma teica: „Jēziņ, Kristofer, es pilnīgi nopietni apsveru, vai nevajadzētu tevi ielikt pansionātā," - vai arī viņa sacīja: „Tu mani drīz vien novedīsi kapā!"

79

Kad pārnācu mājās, Tēvs sēdēja virtuvē pie galda, un viņš man bija pagatavojis vakariņas. Viņam mugurā bija rūtains krekls. Vakariņās bija sautētas pupiņas un brokoļi, un divas šķiņķa šķēles, un ēdiens bija uzlikts uz šķīvja tā, ka produkti nesaskārās.

Viņš jautāja: - Kur tu biji?

Un es atbildēju: - Es biju ārā. - Tos sauc par nevainīgiem meliem. Tie ir tad, kad cilvēks saka patiesību, bet ne visu patiesību. Tas nozīmē, ka itin viss, ko cilvēks saka, ir nevainīgie meli, jo, piemēram, ja kāds vaicā: „Ko tu šodien gribi darīt?" - es atbildu: "Es gribu zīmēt kopā ar Pītersas kundzi," - bet nesaku: „Es gribu ēst un gribu iet uz tualeti, un pēc stundām gribu doties mājās, un gribu spēlēties ar Tobiju, un gribu paēst vakariņas, un gribu uzspēlēt datorspēles, un gribu likties gulēt." Es izmantoju nevainīgos melus, jo zināju, ka Tēvs negrib, lai esmu izmeklētājs.

Tēvs sacīja: - Man nupat piezvanīja Šīrsas kundze.

Sāku ēst sautētās pupas un brokoļus, un divas šķiņķa šķēles.

Tad Tēvs jautāja: - Kāpēc, pie velna, tu bāzi degunu viņas dārzā?!

Es atbildēju: - Veicu detektīvizmeklēšanu, mēģinot atklāt, kurš nogalinājis Velingtonu.

Tēvs attrauca: - Cikreiz man tev jāsaka, Kristofer?!

Sautētās pupiņas un brokoļi, un šķiņķis bija auksti, bet mani tas nesatrauca. Parasti es ēdu ļoti lēnām, tāpēc ēdiens gandrīz vienmēr ir auksts.

Tēvs atgādināja: - Es taču tev teicu nebāzt degunu citu darīšanās!

Es sacīju: - Manuprāt, Velingtonu droši vien nogalināja Šīrsa kungs.

Tēvs klusēja.

Es teicu: - Viņš ir mans Galvenais aizdomās turamais, jo es domāju, kāds varētu būt nogalinājis Velingtonu, lai apbēdinātu Šīrsas kundzi. tJn slepkavību parasti izdara pazīstams…

Tēvs trieca dūri pret galdu tik stipri, ka šķīvji un viņa nazis un dakšiņa palēcās gaisā un mans šķiņķis palēcās sānis tā, ka pieskārās bro- koļiem, un es vairs nevarēju ēst ne šķiņķi, ne brokoļus.

Tad viņš iekliedzās: - Es nepieļaušu, ka manā mājā tiek pieminēts šī vīrieša vārds!

Es jautāju: - Kāpēc ne?

Un viņš atbildēja: - Tas cilvēks ir ļauns.

Un es vaicāju: - Vai tas nozīmē, ka viņš varētu būt nogalinājis Velingtonu?

Tēvs satvēra galvu rokās un sacīja: - Ak Jēzus!

Bija redzams, ka Tēvs ir dusmīgs uz mani, tāpēc teicu: - Es zinu, ka tu man piekodināji nejaukties citu cilvēku darīšanās, bet Šīrsas kundze taču ir mūsu draudzene.

Un Tēvs attrauca: - Nu viņa vairs nav draudzene.

Es jautāju: - Kāpēc ne?

Un Tēvs atbildēja: - Paklau, Kristofer, es tev to teikšu pēdējo un galīgo reizi! Es to vairs neatkārtošu. Dieva dēļ, skaties uz mani, kad es runāju! Skaties uz mani! Tu Šīrsas kundzei neprasīsi, kurš nogalinājis to draņķa suni. Tu itin nevienam neprasīsi, kurš nogalinājis to draņķa suni. Tu nelīdīsi citu cilvēku dārzos. Tu tūlīt pat izbeigsi šito smieklīgo detektīva tēlošanu!

Es neko neteicu.

Tēvs sacīja: - Es gribu, lai tu man kaut ko apsoli, Kristofer. Un tu labi zini, ko nozīmē, ja esmu tev licis apsolīt.

Es patiešām zinu, ko nozīmē apsolīt. Tad ir jāsaka, ka kaut ko vairs nedarīsi, un pēc tam to nekad nedrīksti darīt, citādi solījums kļūs par meliem. Es sacīju: - Zinu.

Tēvs teica: - Apsoli, ka izbeigsi to darīt! Apsoli, ka tūlīt pat pārstāsi spēlēt to smieklīgo spēlīti, labi?

Es atbildēju: - Apsolu.

83

Manuprāt, es būtu ļoti labs astronauts.

Lai kļūtu par labu astronautu, jābūt gudram, un es esmu gudrs, turklāt jāaptver, kā darbojas mehānismi, un es labi saprotu, kā darbojas mehānismi. Turklāt jābūt tādam cilvēkam, kuram patiktu vienam pašam atrasties niecīgā kosmosa kuģī tūkstošiem un tūkstošiem jūdžu no zemes virsas un kurš nekristu panikā un nejustu klaustrofo- biju vai ilgas pēc mājām, un nesajuktu prātā. Un man patīk ļoti mazas telpas, kamēr kopā ar mani tajās neviena nav. Reizēm, kad gribu būt viens, es vannas istabā ielienu veļas žāvēšanas skapī, ieslīdu blakus boileram, aizvelku ciet durvis un stundām ilgi tur sēžu un domāju, un tas man ļauj justies ļoti mierīgam.

Man vajadzētu būt astronautam, kurš lido viens pats vai arī kuram kosmosa kuģī ir savs nodalījums, kur neviens cits nevar ieiet.

Un kosmosa kuģī nav arī nekā dzeltena vai brūna, tātad arī ar to viss būtu kārtībā.

Un man vajadzētu sarunāties ar Vadības centra cilvēkiem, taču to mēs darītu, izmantojot radiosakarus un TV monitoru, tāpēc viņi nebūtu tādi kā īstie cilvēki, kas ir sveši, bet tas atgādinātu datorspēli.

Mani arī nepārņemtu ilgas pēc mājām, jo man apkārt būtu daudz kā tāda, kas man patīk, tas ir, mehānismi un datori, un kosmiskā telpa. Es varētu skatīties pa kosmosa kuģa lodziņu un apzināties, ka manā apkārtnē tūkstošiem un tūkstošiem jūdžu tālu neviena nav - to es reizēm iztēlojos, kad vasaras naktī aizeju un atguļos zālienā, un raugos augšup debesīs, un pielieku plaukstas sejas abās pusēs tā, lai nevarētu redzēt žogu un skursteni, un veļas auklu un lai spētu iztēloties, ka esmu kosmosā.

Un es spētu saskatīt vienīgi zvaigznes. Un zvaigznes ir tās vietas, kur pirms miljardiem gadu tika radītas molekulas, no kurām veidota dzīvība. Piemēram, dzelzs asinīs, kas neļauj būt mazasinīgam, iespējams, radīta kādā zvaigznē.

Es priecātos, ja varētu kosmosā ņemt līdzi Tobiju, un varbūt tas tiktu atļauts, jo dažkārt dzīvniekus ņem līdzi kosmosā, lai veiktu eksperimentus, tātad, ja es spētu izdomāt labu eksperimentu, kas žurkai nenodara ļaunu, es varētu panākt, lai man ļauj lidot kopā ar Tobiju.

Taču, ja man tas netiktu ļauts, es tomēr lidotu, jo tā būtu Sapņa īstenošana.

89

Nākamajā rītā skolā es pateicu Šivounai, ka Tēvs man vairs neļauj meklēt vainīgo un tas nozīmē - grāmata ir pabeigta. Es parādīju viņai jau uzrakstītās lappuses ar Visuma diagrammu un ielas plānu, un pirmskaitļiem. Viņa sacīja, ka tas nekas. Viņa apgalvoja, ka grāmata patiešām esot laba tāda, kāda ir, un es varot būt ļoti lepns par to vien, ka vispār esmu uzrakstījis grāmatu, kaut arī tā ir ļoti īsa, un esot dažas ļoti labas pavisam īsas grāmatas, piemēram, Tumsas sirds, kuras autors ir Konrāds.

Bet es teicu, ka tā nav īsta grāmata, jo tai nav nobeiguma, tāpēc ka es neatklāju, kurš nogalinājis Velingtonu, tātad slepkava joprojām ir Brīvībā.

Un Šivouna teica, ka tas esot kā dzīvē un ka visas slepkavības netiekot atklātas un visi slepkavas netiekot noķerti. Piemēram, Džeks Uzšķērdējs.

Es teicu, ka man nepatīk apziņa, ka slepkava joprojām ir Brīvībā. Man nepatīk, ka tas cilvēks, kurš nogalinājis Velingtonu, varbūt dzīvo kaut kur tuvumā un es viņu varu satikt, kad naktī izeju pastaigāties. Un tas bija iespējams, jo slepkavību parasti izdara cilvēks, kuru upuris pazinis.

Tad es sacīju: - Tēvs teica, lai es nekad vairs mūsu mājā nepieminu Šīrsa kunga vārdu un ka viņš ir ļauns cilvēks, un varbūt tas nozīmē, ka tieši viņš ir nogalinājis Velingtonu.

Un viņa atteica: - Varbūt tavam tēvam ļoti nepatīk Šīrsa kungs.

Es jautāju: - Kāpēc?

Un viņa atbildēja: - Es nezinu, Kristofer. Es nezinu, jo neko nezinu par Šīrsa kungu.

Es sacīju: - Šīrsa kungs bija precējies ar Šīrsas kundzi, un viņš pameta viņu, kā notiek, kad ir šķiršanās. Bet es nezinu, vai viņu laulība patiešām ir šķirta.

Un Šivouna teica: - Šīrsas kundze ir jūsu draudzene, vai ne? Tava un tēva. Varbūt tavam tēvam Šīrsa kungs nepatīk tāpēc, ka viņš pameta Šīrsas kundzi. Tāpēc, ka viņš nodarīja pāri kādam, ar ko tēvs draudzējas.

Es atbildēju: - Bet Tēvs sacīja, ka Šīrsas kundze vairs neesot mūsu draudzene!

Un Šivouna teica: - Man ļoti žēl, Kristofer. Es labprāt atbildētu uz šiem jautājumiem, bet gluži vienkārši to nezinu.

Tad zvans vēstīja, ka stundas beigušās.

Nākamajā dienā pa ceļam uz skolu es redzēju pēc kārtas 4 dzeltenas automašīnas, tā rezultātā bija Melnā diena, tāpēc neko neēdu pusdienās un visu dienu sēdēju telpas stūrī un lasīju A līmeņa matemātikas grāmatu. Arī nākamajā dienā pa ceļam uz skolu redzēju pēc kārtas 4 dzeltenas mašīnas, un tā rezultātā bija vēl viena Melnā diena, tāpēc es ne ar vienu nesarunājos, visu pēcpusdienu sēdēju bibliotēkas kaktā un, galvu stūrī iespiedis, kunkstēju, un tas man ļāva justies mierīgam un neapdraudētam. Taču trešajā dienā es turēju acis ciet visu ceļu līdz skolai, kamēr izkāpām no autobusa, jo pēc 2 Melnajām dienām man atļauts to darīt.

97

Taču tās nebija grāmatas beigas, jo, kad pagāja 5 dienas, ieraudzīju pēc kārtas 5 sarkanas automašīnas, un tā bija Superlaba diena, un es sapratu, ka jānotiek kaut kam īpašam. Skolā nekas īpašs nenotika, tāpēc es zināju, ka kaut kas īpašs notiks pēc stundām. Pārnācis mājās, devos uz veikalu mūsu ielas galā, lai par savu kabatas naudu nopirktu garās lakricas konfektes un vienu MilkyBar stienīti.

Kad biju nopircis lakricas konfektes un Milky Bar, pagriezos un ieraudzīju Aleksanderas kundzi, veco dāmu no 39. numura, kura arī bija veikalā. Nu viņa nebija ģērbusies džinsos. Kā ikvienai normālai vecai dāmai, viņai mugurā bija kleita. Un viņa oda pēc ēdiena.

Viņa vaicāja: - Kas tad todien tev lēcās?

Es atjautāju: - Kurudien?

Un viņa sacīja-, - Es atkal izgāju laukā, un tevis vairs nebija. Man pašai nācās apēst visus cepumus.

Es teicu: - Es devos prom.

Un viņa sacīja-, - To nu es pati sapratu.

Es teicu: - Nodomāju, ka jūs varat piezvanīt policijai.

Un viņa attrauca: - Kāda velna pēc lai es to darītu?

Es paskaidroju: - Jo es bāzu degunu citu cilvēku darīšanās un Tēvs sacīja, ka man nevajag noskaidrot, kurš nogalinājis Velingtonu. Un policists man izteica brīdinājumu. Ja es atkal iekulšos nepatikšanās, tā brīdinājuma dēļ man klāsies daudz ļaunāk.

Tad indiete, kura stāvēja aiz letes, Aleksanderas kundzei vaicāja: - Vai jūs ko vēlaties? - un Aleksanderas kundze atbildēja, ka vēlētos piena paku un Jaffa cepumu kārbu, un es devos laukā no veikala.

Kad biju izgājis no veikala, ieraudzīju Aleksanderas kundzes taksi sēžam uz trotuāra. Viņam mugurā bija mētelītis no skotu drānas, tas ir, rūtaina vilnas auduma. Suņa pavadu viņa bija piesējusi pie notekcaurules blakus durvīm. Man patīk suņi, tāpēc noliecos un sasveicinājos ar taksi, un viņš man nolaizīja roku. Suņa mēle bija raupja un mitra; viņam patika manu bikšu smarža, un taksis sāka tās ostīt.

Tad Aleksanderas kundze iznāca no veikala un sacīja: - Viņu sauc Aivors.

Es neko neteicu.

Un Aleksanderas kundze jautāja: - Tu esi ļoti bikls, Kristofer, vai

ne?

Es atbildēju: - Es nedrīkstu ar jums sarunāties.

Un viņa teica: - Neraizējies! Es negrasos paziņot policijai un negrasos paziņot tavam tēvam, jo nav jau nekā slikta, ja cilvēki patērzē. Ja cilvēki tērzē, viņi ir draudzīgi, vai ne?

Es atteicu-, - Es neprotu tērzēt.

Tad viņa vaicāja: - Vai tev patīk datori?

Un es atbildēju: - Jā, man patīk datori. Man mājās guļamistabā ir dators.

Viņa sacīja: - Es zinu. Reizēm, kad paskatos pāri ielai, redzu tevi sēžam guļamistabā pie datora.

Tad viņa atraisīja Aivora siksnu no notekcaurules.

Es neko neteicu, jo negribēju piedzīvot nepatikšanas.

Pēc tam nodomāju, ka šī ir Superlaba diena un vēl nekas īpašs nav noticis, tāpēc iespējams, ka saruna ar Aieksanderas kundzi ir tas īpašais, kam jānotiek. Un nospriedu, ka viņa varbūt man kaut ko pastāstīs par Velingtonu vai Šīrsa kungu, kaut gan es nejautāšu, līdz ar to tā nebūs solījuma laušana.

Es sacīju: - Un man patīk matemātika un rūpēties par Tobiju. Un patīk arī kosmoss, un patīk dzīvoties vienam pašam.

Un viņa jautāja: - Varu derēt, ka matemātika tev labi padodas, vai

ne?

Es atbildēju: - Tā ir. Nākamajā mēnesī gatavojos nokārtot A līmeņa matemātikas eksāmenu. Un iegūt A līmeņa novērtējumu.

Un Aieksanderas kundze vaicāja: - Patiešām? A līmeni matemātikā?

Es atbildēju: - Jā. Es nemeloju.

Un viņa attrauca: - Piedod! Es negribēju sacīt, ka tu melo. Tikai nesapratu, vai esmu pareizi saklausījusi. Es reizēm esmu mazliet pakurla.

Es sacīju: - Atceros. Jūs man jau teicāt. - Un tad piebildu: - Esmu pirmais no mūsu skolas, kurš kārtos A līmeni, jo tā ir īpaša skola.

Un viņa atteica: - Jā, tas man šķiet vareni. Un es ceru, ka tev izdosies.

Es sacīju: - Jā, tā būs.

Tad viņa sacīja: - Un vēl es par tevi zinu, ka dzeltenā nav tava mīļākā krāsa.

Es atteicu: - Jā. Un brūnā arī ne. Mana mīļākā krāsa ir sarkanā. Un metāla krāsa.

Tad Aivors izkakājās, un Aieksanderas kundze savāca kakas ar roku, kas bija ievilkta celofāna maisiņā, un pēc tam izgrieza maisiņu uz āru un aizsēja tā galu, nu kakas bija iesaiņotas, un viņa tām nepie- skārās ar rokām.

Tad es mazliet šo un to apsvēru. Nospriedu, ka Tēvs man licis apsolīties tikai par 5 lietām.

1.  Mūsu mājās nepieminēt Šīrsa kunga vārdu.

2.   Neiet pie Šīrsas kundzes un neprasīt, kurš nogalinājis to draņķa suni.

3.  Neiet ne pie viena un neprasīt, kurš nogalinājis to draņķa suni.

4.   Nelīst citu cilvēku dārzos.

5.  Izbeigt smieklīgo detektīva tēlošanu.

Neviens no šiem punktiem neliedza iztaujāt par Šīrsa kungu. Ja cilvēks ir detektīvs, viņam ir Jāriskē; bija Superlaba diena, un tas nozīmēja, ka tā bija laba diena Riskēšanai, tāpēc es jautāju: - Vai pazīstat Šīrsa kungu? - Tā bija tāda kā tērzēšana.

Un Aleksanderas kundze atbildēja: - Nē, tā īsti ne. Tas ir, es viņu pazinu pietiekami, lai uz ielas sasveicinātos un mazliet aprunātos, bet neko daudz par viņu nezināju. Šķiet, viņš strādāja kādā bankā. Nacionālajā Vestminsteras. Pilsētas centrā.

Es teicu: - Tēvs apgalvo, ka viņš esot ļauns cilvēks. Vai jūs zināt, kāpēc viņš tā teica? Vai Šīrsa kungs ir ļauns?

Un Aleksanderas kundze sacīja: - Kāpēc tu man vaicā par Šīrsa kungu, Kristofer?

Es neko neteicu, jo negribēju izmeklēt Velingtona slepkavību, bet tieši tāpēc izvaicāju par Šīrsa kungu.

Taču Aleksanderas kundze prasīja: - Vai tam sakars ar Velingtonu?

Es piekrītoši palocīju galvu, jo to nevar uzskatīt par detektīva darbu.

Aleksanderas kundze neko neteica. Viņa aizgāja līdz nelielai, sarkanai kastītei uz mietiņa pie vārtiem, kas ved parkā, un ielika kastītē Aivora kakas, tātad - brūnu lietu sarkanā lietā, un līdz ar to man galva kļuva tāda jocīga, tāpēc es neskatījos. Tad viņa atgriezās pie manis.

Viņa dziļi ievilka elpu un sacīja: - Varbūt labāk nevajadzētu par to runāt, Kristofer.

Un es vaicāju-, - Kāpēc ne?

Viņa atteica: - Tāpēc. - Tad apklusa un nolēma sākt jaunu teikumu. - Tāpēc, ka tavam tēvam taisnība un tev nevajadzētu staigāt apkārt un par to prašņāt.

Un es prasīju: - Kāpēc?

Viņa paskaidroja: - Jo acīmredzot viņu tas varētu stipri satraukt.

Un es jautāju: - Kāpēc viņu tas stipri satrauktu?

Tad viņa vēlreiz dziļi ievilka elpu un teica: - Tāpēc… tāpēc, ka tu, man šķiet, zini, kāpēc tavam tēvam diez ko nepatīk Šīrsa kungs.

Tad es vaicāju: - Vai Šīrsa kungs nogalināja Mammu?

Un Aleksanderas kundze pārvaicāja: - Nogalināja viņu?

Es atkārtoju: - Jā. Vai viņš nogalināja Mammu?

Un Aleksanderas kundze atteica: - Nē, nē! Protams, viņš nenogalināja tavu mammu!

Es gribēju zināt: - Bet vai viņš tā satrauca Mammu, ka viņa nomira no infarkta?

Un Aleksanderas kundze atteica: - Es no tiesas nesaprotu, par ko tu, Kristofer, runā.

Es vaicāju: - Vai viņš Mammu ievainoja tā, ka viņai vajadzēja iet slimnīcā?

Un Aleksanderas kundze sacīja: - Vai tad viņai vajadzēja iet slimnīcā?

Es atbildēju: - Jā. Sākumā nebija nekas nopietns, bet, kad viņa bija slimnīcā, viņai bija infarkts.

Un Aleksanderas kundze izdvesa: - Ak Dievs!

Es sacīju: - Un viņa nomira.

Un Aleksanderas kundze atkal izdvesa: - Ak Dievs! - un tad piebilda: - Ai, Kristofer, man tik ļoti žēl! Es to nezināju.

Tad es viņai jautāju: - Kāpēc jūs teicāt: "Tāpēc, ka tu, man šķiet, zini, kāpēc tavam tēvam diez ko nepatīk Šīrsa kungs"?

Aleksanderas kundze aizlika plaukstu mutei priekšā un sacīja: - Ak tu dieniņ! Ak tu dieniņ! - Bet viņa neatbildēja uz manu jautājumu.

Tad nu es viņai vēlreiz pavaicāju to pašu, jo šausmu romānā, ja kāds negrib atbildēt uz jautājumu, viņš mēģina kaut ko paturēt noslēpumā vai cenšas kādu pasargāt no nepatikšanām, un tas nozīmē, ka atbildes uz šiem jautājumiem ir pašas svarīgākās, tāpēc izmeklētājam šis cilvēks ir jāpiespiež runāt.

Taču Aleksanderas kundze joprojām neatbildēja. Toties uzdeva jautājumu man. Viņa vaicāja: - Tātad tu nezini?

Un es prasīju: - Ko nezinu?

Viņa atbildēja: - Klausies, Kristofer, man laikam gan nevajadzētu tev to stāstīt. - Tad viņa sacīja: - Varbūt mēs varētu kopā mazliet pastaigāties pa parku? Šī nav tā vieta, kur runāt par tādām lietām.

Es kļuvu nervozs. Es nepazinu Aleksanderas kundzi. Zināju, ka viņa ir veca dāma un viņai patīk suņi. Taču viņa bija svešiniece. Un es nekad viens neeju parkā, jo tas ir bīstami un tā stūrī aiz tualetēm ļaudis

Injicē sev narkotikas. Man gribējās iet mājās un uzkāpt savā istabā, un pabarot Tobiju, un mazliet pamācīties matemātiku.

Taču es biju arī ieinteresēts. Jo domāju, ka viņa varbūt man atklās noslēpumu. Un tas varbūt vēstīs par to, kurš nogalinājis Velingtonu. Vai par Šīrsa kungu. Un, ja viņa to darīs, es varbūt iegūšu vairāk pierādījumu pret Šīrsa kungu vai arī varēšu Viņu izslēgt no savas detektīv- Izmeklēšanas.

Tā kā bija Superlaba diena, es nolēmu doties parkā kopā ar Alek- sanderas kundzi, kaut arī tas mani biedēja.

Kad bijām nokļuvuši parkā, Aleksanderas kundze apstājās un teica: - Es tev gribu ko atklāt, un tev jāapsola neteikt tēvam, ka es tev to pastāstīju.

Es vaicāju: - Kāpēc?

Un viņa atbildēja: - Man nevajadzēja teikt to, ko pateicu. Un, ja es nepaskaidrošu ko vairāk, tu visu laiku prātosi, ko es ar to gribēju teikt. Un varbūt prasīsi tēvam. Bet es negribu, lai tu to dari, jo nevēlos, lai tu viņu satrauc. Tāpēc tagad paskaidrošu, kāpēc pateicu to, ko pateicu. Bet, pirms sāku, tev jāapsola nevienam neatklāt, ka tev to izstāstīju.

Es vaicāju: - Kāpēc?

Un viņa atteica: - Kristofer, lūdzu, vienkārši uzticies man!

Es sacīju: - Es apsolu. - Jo tādā gadījumā, ja Aleksanderas kundze man atklātu, kurš nogalinājis Velingtonu, vai pavēstītu, ka Šīrsa kungs patiešām nogalinājis Mammu, es tomēr varētu doties uz policiju un visu izstāstīt, jo tad, ja kāds ir pastrādājis noziegumu un tu to zini, tu drīksti lauzt solījumu.

Un Aleksanderas kundze sacīja: - Pirms tava māte nomira, viņa Šīrsa kungam bija laba draudzene.

Es sacīju: - Zinu.

Un viņa teica: - Nē, Kristofer. Šaubos, vai tu to zini. Es gribu teikt, ka viņi bija ļoti labi draugi. Ļoti, ļoti labi draugi.

Brīdi to apsvēru un tad teicu: - Vai jūs gribat sacīt, ka viņi mīlējās?

Un Aleksanderas kundze atbildēja: - Jā, Kristofer. Tieši to es gribu sacīt.

Tad apmēram 30 sekundes viņa klusēja.

Pēc tam viņa sacīja: - Man ļoti žēl, Kristofer. Es patiešām negribēju sacīt neko tādu, kas tevi varētu sarūgtināt. Bet es gribēju paskaidrot. Kāpēc pateicu to, ko pateicu. Redzi, man šķita, ka tu to zini. Tāpēc tavs tēvs domā, ka Šīrsa kungs ir ļauns cilvēks. Un laikam gan tāpēc viņš negrib, lai tu staigā apkārt, visiem prašņādams par Šīrsa kungu. Jo tas uzvandīs nelāgas atmiņas.

Un es jautāju: - Vai Šīrsa kungs pameta Šīrsas kundzi tāpēc, ka viņš, būdams precēts ar Šīrsas kundzi, mīlējās ar kādu citu?

Aleksanderas kundze atbildēja: - Jā, man tā šķiet.

Tad viņa piebilda: - Man ļoti žēl, Kristofer, patiešām žēl.

Pēc tam viņa sacīja: - Šķiet, ka nu man jāiet.

Un viņa jautāja: - Vai viss kārtībā, Kristofer?

Un es teicu: - Man bail būt kopā ar jums parkā, jo jūs esat svešiniece.

Viņa sacīja: - Es neesmu svešiniece, Kristofer, esmu draudzene.

Un es teicu: - Es tagad iešu mājās.

Viņa sacīja: - Ja gribi par to aprunāties, vari atnākt pie manis, kad vien vēlies. Tev tikai jāpieklauvē.

Un es atbildēju: - Labi.

Viņa teica: - Kristofer?

Un es jautāju: - Jā?

Viņa teica: - Tu taču neatstāstīsi tēvam mūsu sarunu, vai ne? Un es atbildēju: - Nē. Es apsolīju.

Viņa sacīja: - Ej nu mājās! Un atceries, ko teicu. Kad vien gribi! Tad es devos uz mājām.

101

Džīvonsa kungs apgalvoja, ka matemātika man patīkot tāpēc, ka tā ļauj justies drošībā. Viņš teica, ka matemātika man patīkot tāpēc, ka tā saistīta ar problēmu risināšanu un šīs problēmas ir grūtas un interesantas, tomēr beigās vienmēr ir skaidra atbilde. Un ar to viņš gribēja teikt, ka matemātika nelīdzinās dzīvei, jo dzīvē beigās nav skaidras atbildes. Es zinu, ka viņš tā domāja, jo viņš tā teica. Tas tāpēc, ka Džīvonsa kungs nesaprot skaitļus. Te būs slavens stāsts, kura nosaukums ir MontIJa Hola uzdevums, esmu to iekļāvis šajā grāmatā, jo tas uzskatāmi parāda, ko es gribu sacīt.

Amerikā izdod žurnālu Parāde, kurā bija sleja ar nosaukumu PajautāMerllinal. Un šo sleju aizpildīja Merilina vos Savanta, un žurnālā bija apgalvots, ka viņai ir augstākais intelekta koeficients pasaulē, spriežot pēc Glnesa rekordu grāmatas. Un tajā žurnāla slejā viņa atbildēja uz lasītāju iesūtītajiem matemātikas jautājumiem. Un 1990. gada septembrī Kreigs F. Vaiteikers no Merilendas Kolumbijā atsūtīja šo jautājumu (bet tas nav tiešs citāts, jo esmu to vienkāršojis, lai būtu vieglāk saprotams).

Jūs piedalāties televīzijas spēlē. Spēle piedāvā balvā iegūt automašīnu. Spēles vadītājs jums parāda trīs durvis. Viņš pavēsta, ka aiz vienām durvīm ir mašīna un aiz abām pārējām ir kazas. Viņš aicina jūs izvēlēties vienas durvis. Jūs arī izvēlaties, bet durvis netiek atvērtas. Tad spēles vadītājs atver vienas no tām durvīm, kuras jūs neizvēlējāties, lai parādītu kazu (jo viņš zina, kas aiz durvīm atrodas). Tad viņš pavēsta, ka jums vēl ir iespēja pārdomāt, pirms durvis tiek atvērtas un jūs dabūjat vai nu auto, vai kazu. Viņš jautā, vai pārdomāsiet un izvēlēsieties otras neatvērtās durvis. Ko jums vajadzētu darīt?

Merilina vos Savanta sacīja, ka vienmēr ir jāpārdomā un jāizvēlas pēdējās durvis, jo ir 2 iespējas no 3, ka aiz tām būs mašīna.

Taču tad, kad jūs paļaujaties uz intuīciju, jums šķiet, ka izredzes ir 50:50, jo jūs domājat - ir vienādas iespējas, ka mašīna ir aiz jebkurām durvīm.

Daudzi rakstīja žurnālam, lai pateiktu, ka Merilina vos Savanta kļūdās, kaut arī viņa sīki izskaidroja, kāpēc viņai taisnība. 92% vēstuļu, ko viņa par šo jautājumu saņēma, bija apgalvots, ka viņa kļūdās, un daudzas no tām bija atsūtījuši matemātiķi un zinātnieki. Šeit ir daļa no tā, kas tajās bija rakstīts.

Mani ļoti satrauc vispārējā neizpratne matemātikas jautājumos. Lūdzu, palīdziet, atzīstot savu kļūdīšanos!

Dr. phll. Roberts Sakss, Džordža Meisona universitāte

Šajā zeme ir daudz matemātiska analfabētisma, un nebutu nekādas vajadzības, lai pasaules augstākā \Q īpašniece to vēl pavairotu. Kauns!

Dr. phys. Skots Smlts, Florldas universitāte

Esmu satriekts: vismaz trīs matemātiķi norādījuši uz jusu kļudu, bet jūs joprojām to neaptverat!

Kents Fords, Diklnsonas universitāte

Esmu pārliecināts, ka saņemsiet daudz vēstuļu no vidusskolu un augstskolu audzēkņiem. Derētu saglabāt dažas adreses, lai varētu paprasīt palīdzību turpmākām slejām.

Dr. phys. V. Roberts Smlts, Džordžijas universitāte

Jums itin nemaz nav taisnības… Cik daudz pārskaitušos matemātiķu vajadzīgs: lai Jūs mainītu savu viedokli?

Dr. phll. E. Rejs Bobo, Džordžtaunas universitāte

Ja visi šie zinātņu doktori kļūdītos, mūsu valsti būtu piemeklējušas ļoti lielas grūtības.

Dr. phll. Everets Harmans, ASV Armijas pētnieciskais Institūts

Taču Merilinai vos Savantai bija taisnība. Un to var pierādīt šādos 2 veidos.

Vispirms to var izdarīt, izmantojot matemātiku. Durvis apzīmēsim ar X, Y un Z.

Ar Cx apzīmēsim Iespēju, ka automašīna atrodas aiz X durvīm un tā tālāk.

Ar Hx apzīmēsim Iespēju, ka spēles vadītājs atver X durvis un tā tālāk.

Pieņemot, ka Jūs Izvēlaties X durvis, Iespēja Iegūt automašīnu, Ja Jūs pēc tam maināt izvēli, ir dota šajā formulā:

p(Hz ~cy ) + P0VC2 ) = P(Cy ).P(Hz ICy ) + P(Pz ).P(Hy ICz ) = (1/3.1) + (1/3.1) = 2/3

Otrs veids, ka to var atrisinat, ir izveidot visu iespejamo iznākumu shēmu šādi.

Tātad, ja maināt izvēli, divos gadījumos no trim jūs iegūstat automašīnu. Ja nemaināt izvēli, tad iegūstat auto tikai vienā gadījumā no trim.

Un tas liecina, ka intuīcija reizēm nodara ļaunu. Intuīciju cilvēki izmanto, lai pieņemtu lēmumus. Bet loģika var palīdzēt atrast pareizo atbildi.

Tas arī liecina, ka Džīvonsa kungam nebija taisnība, jo skaitļi reizēm ir ļoti sarežģīti un nepavisam ne skaidri. Tāpēc man patīk MontIJa Hola uzdevums.

103

Kad aizgāju mājās, tur bija Rodri. Tas ir vīrs, kurš strādā Tēva pakļautībā, palīdzot viņam apkalpot apsildes iekārtas un salabot boilerus. Un dažkārt viņš vakarā atnāk pie mums iedzert ar Tēvu alu, paskatīties televīziju un papļāpāt.

Rodri mugurā bija balti džinsi, ko vispārēm klāja traipi, viņa kreisās rokas vidējā pirkstā bija zelta gredzens, un viņš oda pēc kaut kā tāda, kam nezinu nosaukumu un pēc kā Tēvs bieži ož, kad pārnāk mājās no darba.

Es ieliku lakricas konfektes un Milky Bar stienīti savā īpašās pārtikas kārbā, kas atrodas uz plaukta un kam Tēvs nedrīkst pieskarties, jo tā ir mana.

Tad Tēvs jautāja: - Un ar ko tu nodarbojies, jaunais cilvēk?

Un es atbildēju: - Aizgāju uz veikalu nopirkt garās lakricas konfektes un vienu MilkyBar.

Viņš sacīja: - Tu ilgi biji prom.

Un es atteicu: - Es parunājos ar Aleksanderas kundzes suni ārā pie veikala. Es to noglāstīju, un tas apostīja manas bikses. - Tie atkal bija nevainīgi meli.

Tad Rodri man teica-, - Dievs augstais, tev taču ir trešā pakāpe, vai

ne?

Bet es nezināju, kas ir trešā pakāpe.

Viņš sacīja: - Kā tad tev klājas, kaptein?

Un es atbildēju: - Paldies, man klājas ļoti labi, - jo tā pienākas atbildēt.

Viņš jautāja-. - Cik ir 251 reiz 864?

Un es padomāju un atbildēju: - 216 864. - Tas bija pavisam viegls uzdevums, jo 864 ir tikai jāsareizina ar 1000, un tas ir 864 000. Tad šis skaitlis jāizdala ar 4 - iznāk 216 000, un tas ir 250 x 864. Pēc tam vēlreiz jāpieskaita 864, lai sanāktu 251 x 864. Un tas ir 216 864.

Un es jautāju: - Vai pareizi?

Rodri atbildēja: - Velns un elle! Nav ne jausmas, - un viņš iesmējās.

Man nepatīk, ka Rodri smejas par mani. Un viņš bieži vien par mani smejas. Tēvs saka, tā esot draudzības izpausme.

Tad Tēvs teica: - Es priekš tevis iebāzīšu cepeškrāsnī vienu paku Gobi Aloo Sag, labi?

Tas tāpēc, ka man garšo indiešu ēdiens, jo tam ir stipra garša. Taču Gobi Aloo Sag ir dzeltens, un pirms ēšanas es tam piejaucu sarkano pārtikas krāsvielu. Savā īpašās pārtikas kārbā to glabāju nelielā plastmasas pudelītē.

Un es teicu: - Labi.

Un Rodri sacīja: - Rādās, ka Pārkijs tos pamanījies iemānīt, vai ne? - Bet tas tika teikts Tēvam, ne man.

Un Tēvs atbildēja: - Mjā, tie dēļi izskatījās tā, it kā nāktu no sasodītā Noasa šķirsta.

Un Rodri jautāja: - Vai tu viņiem to pateiksi?

Un Tēvs attrauca: - Kāda jēga? Viņi taču šo nestieps uz tiesu, vai

ne?

Un Rodri sacīja: - Tas gan būtu vareni!

Un Tēvs teica: - Man liekas, ka labāk ir nesavandīt skudru pūzni.

Tad es izgāju dārzā.

Šivouna teica, ka, sacerot grāmatu, tajā ir jāiekļauj visādu lietu apraksts. Es sacīju, ka varētu kaut ko nofotografēt un attēlus ievietot grāmatā. Taču viņa paskaidroja, ka grāmatas būtība ir aprakstīt lietas, izmantojot vārdus, lai cilvēki var izlasīt un paši galvā izveidot attēlu.

Un viņa sacīja, ka labāk aprakstīt tādas lietas, kas ir interesantas vai atšķirīgas.

Vēl viņa teica, ka stāstā vajadzētu aprakstīt cilvēkus, pieminot dažas detaļas par viņiem, lai lasītāji galvā var izveidot viņu attēlu. Tāpēc es uzrakstīju par Džīvonsa kunga kurpēm ar visiem caurumiņiem un par policistu, kurš izskatījās tā, it kā viņam katrā nāsī būtu pele, un par to, kā oda Rodri un kam es nezināju vārdu.

Nolēmu aprakstīt dārzu. Bet dārzs nebija visai interesants vai atšķirīgs. Tas bija vienkārši dārzs ar zāli un šķūnīti, un veļas auklu. Toties debesis bija interesantas un atšķirīgas, jo parasti debesis izskatās vienmuļas, tāpēc ka tās ir viscaur zilas vai pelēkas vai tās klāj viena veida mākoņi un nešķiet, ka tās būtu simtiem jūdžu virs galvas. Izskatās tā, it kā kāds tās būtu uzkrāsojis uz liela jumta. Taču šīm debesīm bija daudz dažādu veidu mākoņu dažādā augstumā, tāpēc varēja redzēt, cik tās lielas, un tas debesīm lika izskatīties milzīgām.

Vistālāk debesīs bija daudz baltu mākonīšu, kuri atgādināja zivju zvīņas vai smilšu kāpas, kam ir ļoti precīzs raksts.

Tad, mazliet tuvāk un uz rietumpusi, bija redzami daži lieli mākoņi, kuri bija iekrāsoti oranži, jo bija gandrīz vakars un rietēja saule.

Vistuvāk zemei bija milzīgs, peleks mākonis, jo tas bija lietus mākonis. Tā aprises bija izrobotas, un tas izskatījās tā:

Un, kad ilgi skatījos uz mākoni, es manīju, ka tas ļoti lēni kustas, un tas atgādināja simtiem kilometru garu citplanētiešu kosmosa kuģi, tādu kā filmās Kāpa vai Blelks-7, vai Trešās pakāpes tuvie kontakti, tikai tas nebija taisīts no cieta materiāla, bet sastāvēja no sīkiem blīvu ūdens tvaiku pilieniņiem, no kā mākoņi ir veidoti.

Un tas varētu būt citplanētiešu kosmosa kuģis.

Ļaudis domā, ka citplanētiešu kosmosa kuģiem jābūt cietiem, no metāla, tiem jābūt vienās ugunīs un lēnām jākustas caur debesīm, jo tā mēs būvētu kosmosa kuģi, ja vien tik lielu spētu izgatavot. Taču citplanētiešu ja tādi eksistē, droši vien ir pavisam citādi nekā mēs. Viņi var būt kā lieli kailgliemeži vai arī plakani kā atspulgi. Vai arī lielāki par planētām. Vai viņiem vispār var nebūt ķermeņa. Viņi var būt tikai informācija - kā datorā. Un viņu kosmosa kuģi var izskatīties pēc mākoņiem, vai tie var būt veidoti no savstarpēji nesaistītām lietām kā putekļi vai lapas.

Tad es ieklausījos dārza skaņās un izdzirdēju putnu dziedam, un saklausīju transporta trokšņus, kas atgādināja viļņus liedagā, un dzirdēju kādu cilvēku atskaņojam mūziku un bērnus klaigājam. Un, ja ļoti vērīgi ieklausījos un itin nemaz nekustējos, varēju dzirdēt ausīs sīku gaudoņu un gaisu ieplūstam degunā un izplūstam no tā.

Tad es paostīju gaisu, lai noskaidrotu, vai spēju apjaust, pēc kā gaiss dārzā smaržo. Bet es neko nespēju saost. Gaiss ne pēc kā neoda. Un arī tas bija interesanti.

Tad es iegāju iekšā un pabaroju Tobiju.

107

Mana mīļākā grāmata ir Bāskervllu suns.

Bāskervllu sunī Šerloku Holmsu un doktoru Vatsonu apmeklē Džeimss Mortimers, kurš ir ārsts no Devonas tīreļiem. Džeimsa Morti- mera draugs sers Čārlzs Bāskervils ir miris no infarkta, un Džeimss Mortimers domā, ka, ļoti iespējams, viņu kāds pārbiedējis līdz nāvei. Turklāt Džeimsam Mortimeram ir sens tīstoklis, kurā vēstīts par Bāsker- viliem uzkrauto lāstu.

Tajā rullī rakstīts, ka seram Čārlzam Bāskervilam ir sencis, vārdā sers Hugo Bāskervils, kurš bijis nevaldāms, baudkārs un bezdievīgs vīrs. Un viņš mēģinājis mīlēties ar kāda brīvzemnieka meitu, bet viņa aizbēgusi, un viņš dzinies tai pakaļ pār tīreli. Un tā vīra draugi, pārgalvīgi trakuļi, joņojuši viņam līdzi.

Un, kad tie seru Hugo Bāskervllu atraduši, brīvzemnieka meita no pārpūles un paguruma bijusi pagalam. Un viņi ieraudzījuši lielu, melnu nezvēru, kuram bijis suņa apveids, bet kurš bijis lielāks nekā jelkāds suns, ko skatījusi mirstīga cilvēka acs, un šis suns seram Hugo Bāskervilam pārkodis rīkli. Un viens no draugiem aiz bailēm nomiris to pašu nakti, bet divi pārējie līdz mūža galam bijuši šausmu pārņemti.

Džeimss Mortimers domā, ka varbūt Bāskervilu suns līdz nāvei pārbiedējis seru Čārlzu, un viņš raizējas par to, ka sera Čārlza dēls un mantinieks sers Henrijs Bāskervils nonāks briesmās, kad dosies uz muižu Devonā.

Šerloks Holmss aizsūta doktoru Vatsonu kopā ar seru Henriju Bāskervilu un Džeimsu Mortimeru uz Devonu. Un doktors Vatsons mēģina atklāt, kurš nogalinājis seru Čārlzu Bāskervilu. Un Šerloks I lolmss pavēsta, ka palikšot Londonā, bet īstenībā slepus aizbrauc uz Devonu un pats izmeklē šo lietu.

Un Šerloks Holmss atklāj, ka seru Čārlzu nogalinājis kāds kaimiņš, vārdā Stepltons, kurš ir tauriņu kolekcionārs un attāls Bāskervilu radinieks. Un Stepltons ir nabadzīgs, tāpēc viņš mēģina nogalināt seru I lenriju Bāskervilu, lai varētu mantot muižu.

Šim nolūkam viņš no Londonas atvedis milzīgu suni un noziedis to ar fosforu, lai tas tumsā spīdētu, un šis suns ir līdz nāvei pārbaidījis seru Čārlzu Bāskervilu. Un Šerloks Holmss un Vatsons, un Lestreids no Skotlendjarda viņu notver. Un Šerloks Holmss un Vatsons nošauj suni, kas ir viens no suņiem, kuri šajā stāstā tiek nogalināti; tas ir nelāgi, jo suns jau nav vainīgs. Un Stepltons iebēg Grimpenpurvā, kas ir tīreļa viena daļa, un dabū galu, jo viņu ievelk muklājs.

Dažas stāsta vietas man nepatīk. Viena vieta ir vecā tīstokļa teksts, jo tas ir sarakstīts senā valodā, ko grūti saprast, piemēram:

Tad mācaities no šī stāsta nebīties pagājības atskaņu, tak vairāk piesargāties nākotnē, lai tās neķītrās kaislības, kas mūsu dzimtai tik smagas ciešanas sagādājušas, vairs netiek brīvē mums par postu.

Un dažkārt sers Arturs Konans-Doils (kurš ir grāmatas autors) cilvēkus apraksta tā:

Šajā sejā bija kāds netverams trūkums, tāda kā raupja izteiksme, tāds kā skarbums: kas varbūt pavīdēja acīs, tāds kā lūpu jenga- nums, - un tas sabojāja tās skaistuma pilnību.

Un es nezinu, ko nozīmē tāds kā skarbums, kas varbūt pavīdēja acīs, un sejas mani neinteresē.

Taču reizēm ir interesanti nezināt, ko vārdi nozīmē, jo tad tos var sameklēt vārdnīcā, piemēram, iegore (tā ir ieplaka) vai atkalne (tā ir nogāze).

Man patīk Bāskervilu suns, jo tas ir detektīvstāsts, un tas nozīmē, ka tajā ir uzvedinoši pavedieni un maldinošas detaļas. Šie ir daži no uzvedinošajiem pavedieniem:

1.  Kad sers Henrijs Bāskervils Londonā apmetas viesnīcā, pazūd viņa zābaki. - Tas nozīmē: kāds tos grib iedot Bāskervilu sunim apostīt kā pēddzinim, lai suns var mesties seram Henrijam pakaļ. Tas nozīmē, ka Bāskervilu suns ir nevis pārdabisks radījums, bet īsts suns.

2.   Stepltons ir vienīgais cilvēks, kurš zina, kā tikt cauri Grimpen- purvam, un viņš piekodina Vatsonam, lai drošības dēļ turas tālāk no

tā. - Tas nozīmē, ka Stepltons slēpjas kaut kur Grimpenpurva vidū un negrib, lai šo vietu kāds atrod.

3.  Stepltonas kundze saka, lai doktors Vatsons "tūlīt pat atgriežas Londonā". - Tas tāpēc, ka viņa uzskata doktoru Vatsonu par seru Henriju Bāskervilu un zina, ka viņas vīrs grasās to nogalināt.

Un šīs ir dažas maldinošas detaļas:

1. Kad Šerloks Holmss un Vatsons ir Londonā, karietē viņiem seko kāds vīrs ar melnu bārdu. - Tas lasītāju uzvedina uz domām, ka šis vīrs ir Berimors, Bāskervilu muižas uzraugs, jo viņam vienīgajam ir melna bārda. īstenībā tas ir Stepltons, kurš uzlicis lieko bārdu.

2.   Seldens, Notinghllas slepkava. - Tas ir vīrs, kurš izbēdzis no netālā cietuma un kurš tīrelī tiek meklēts; gribas domāt, ka viņam ir kāds sakars ar stāsta sižetu, jo viņš ir noziedznieks, taču viņam nav nekāda sakara ar sižetu.

3.  Vīrs tīrelī. - Tas ir kāda cilvēka siluets, kuru doktors Vatsons naktī pamana tīrelī un nepazīst; gribas domāt, ka šis vīrs ir slepkava. Taču tas ir Šerloks Holmss, kurš slepus ieradies Devonā.

Bāskervllu suns man patīk arī tāpēc, ka man patīk Šerloks Holmss, un, manuprāt, ja es būtu īsts detektīvs, tad būtu tāds kā viņš. Viņš ir ļoti gudrs, un viņš atklāj noslēpumu, un viņš saka:

Pasaule ir pilna acīm redzamām parādībām, kuras neviens nekad nepamana.

Taču viņš tās ievēro tāpat kā es. Grāmatā arī teikts:

Šerlokam Holmsam ļoti ievērojamā mērā piemita spēja pēc vēlēšanās nošķirt savu prātu no apkārtnes.

Arī tas ir tāpat kā man: ja mani patiesi kaut kas aizrāvis, piemēram, matemātikas uzdevums vai grāmata par Apollo lidojumu, vai lielās baltās haizivis, es neko apkārt nemanu - Tēvs var saukt mani vakariņās, bet es to nedzirdu. Tāpēc es tik labi spēlēju šahu: es nošķiru savu prātu no apkārtnes un koncentrējos uz šaha dēlīti, un pēc brīža tas, ar kuru spēlēju, pārstās koncentrēties un sāks kasīt degunu vai skatīties pa logu, un tad viņš kļūdīsies, bet es uzvarēšu.

Doktors Vatsons par Šerloku Holmsu izsakās arī tā:

…viņa prāts… neatlaidīgi pūlējās radīt kādu sistēmu, kurā ietvert visas šīs savādās un šķietami nesaistītās epizodes.

Un tieši to es mēģinu darīt, rakstot šo grāmatu. Šerloks Holmss arī netic pārdabiskajam, tas ir, Dievam un pasakām, un elles suņiem, un lāstiem, kas viss ir tīrās muļķības.

Un šo nodaļu es beigšu ar diviem interesantiem faktiem par Šerloku Holmsu.

1.   Šerloka Holmsa oriģinālstāstos Šerloks Holmss nekur nav attēlots ar briežu mednieka cepuri galvā, kā vienmēr redzams ilustrācijās un karikatūrās. Mednieka cepuri izdomāja vīrs, vārdā Sidnejs Peidžets, kurš ilustrēja pirmizdevumu.

2.   Šerloka Holmsa oriģinālstāstos Šerloks Holmss nekad nesaka: „Elementāri, dārgais Vatson." Tā viņš saka tikai filmās un televīzijā.

V

109

Tovakar es turpināju rakstīt grāmatu un nākamajā rītā uzrakstīto aiznesu uz skolu, lai Šivouna var izlasīt un pateikt, vai neesmu pieļāvis pareizrakstības un gramatikas kļūdas.

Šivouna izlasīja grāmatu rīta starpbrīža laikā, kad viņa dzer kafiju un kopā ar citiem skolotājiem sēž rotaļu laukuma malā. Un pēc starpbrīža viņa pienāca pie manis un apsēdās blakus, un teica, ka izlasījusi lo vietu par manu sarunu ar Aleksanderas kundzi, un viņa sacīja: - Vai lu par to izstāstīji tēvam?

Un es atbildēju: - Nē.

Viņa vaicāja: - Vai tu par to stāstīsi tēvam?

Un es atbildēju: - Nē.

Viņa sacīja: - Labi. Man šķiet, tā ir laba doma, Kristofer. - Un tad viņa jautāja-, - Vai tad, kad to atklāji, tu noskumi?

Un es vaicāju: - Ko atklāju?

Šivouna teica-, - Vai tevi apbēdināja atklājums, ka tavai mātei un Šīrsa kungam bija mīlas sakars?

Un es atbildēju: - Nē.

Viņa jautāja-, - Vai tu saki patiesību, Kristofer?

Un tad es atteicu: - Es vienmēr saku patiesību.

Viņa teica: - Es zinu, ka tā ir, Kristofer. Bet reizēm mūs kaut kas skumdina un mums negribas citiem atklāt, ka mūs tas skumdina. Mums gribas to turēt noslēpumā. Vai dažkārt mēs esam bēdīgi, bet paši neapzināmies, ka esam bēdīgi. Un sakām, ka neesam. Bet īstenībā esam gan.

Un es sacīju: - Es neesmu bēdīgs.

Viņa teica: - Ja tevi tas tomēr sāk skumdināt… Es gribu, lai tu zini, ka tu vari nākt pie manis un par to aprunāties. Jo, manuprāt, aprunāšanās ar mani tev palīdzēs justies mazāk bēdīgam. Un, ja tu nejūties bēdīgs, bet tikai gribi ar mani par to aprunāties, arī to tu vari darīt. Vai saproti?

Un es atbildēju: - Saprotu.

Viņa teica: - Labi.

Un es piebildu: - Bet mani tas neskumdina. Jo Mamma ir mirusi. Un Šīrsa kunga vairs nav tuvumā. Tātad es bēdātos par ko tādu, kā īstenībā nav un kas nepastāv. Tas būtu stulbi.

Un tad visu atlikušo rītu es nodarbojos ar matemātiku, un pusdienās es neēdu olu krēmu, jo tas bija dzeltens, toties apēdu burkānus un zirnīšus, un daudz tomātu kečupa. Un saldajā es ēdu melleņu un ābolu drumstalmaizi, tikai bez drumstalām, jo arī tās bija dzeltenas, un es lūdzu, lai Deivisa kundze noņem drumstalas, pirms uzliek gabalu uz mana šķīvja, jo tas nekas, ja dažādu veidu ēdieni saskaras, iekams ir uz mana šķīvja.

Tad, pēc pusdienām, es pavadīju pēcpusdienu kopā ar Pītersas kundzi, nodarbojoties ar mākslu, un uzzīmēju dažus citplanētiešus, kuri izskatījās tā:

113

Mana atmiņa ir kā filma. Tāpēc es ļoti labi visu ko atceros, piemēram, sarunas, kuras esmu pierakstījis šajā grāmatā, un to, kas cilvēkiem bija mugurā un kā viņi oda, jo manai atmiņai ir smaržu celiņš, kurš ir tāds kā skaņu celiņš.

Kad kāds palūdz, lai kaut ko atceros, es varu vienkārši nospiest slēdzi Rewind un Fast Forward, un Pause - kā videoaparatūrai, bet vairāk gan kā DVD, jo man nav steigšus jāizskrien cauri visam, kas bijis pa vidu, lai tiktu pie atmiņām par ko tādu, kas noticis ļoti sen. Turklāt nav arī nekādu slēdžu, jo viss notiek manā galvā.

Ja man kāds saka: „Kristofer, pastāsti, kāda bija tava mamma!" - es varu attīt atpakaļ atmiņu līdz daudzām dažādām ainām un pastāstīt, kāda viņa ir šajās ainās.

Piemēram, es varētu attīt atmiņā 1992. gada 4. jūliju, kad man bija 9 gadi; tā bija sestdiena, un mēs bijām brīvdienās Kornvolā, un pēcpusdienā mēs atradāmies liedagā kādā vietā, ko sauc par Polpero. Un Mammai mugurā bija džinsu šorti un gaišzila bikini augšdaļa, un viņa smēķēja cigaretes Consulate, kam bija piparmētru aromāts. Un viņa nepeldējās. Mamma sauļojās, gulēdama uz dvieļa ar sarkanām un violetām svītrām, un lasīja Džordžetes Heijeras grāmatu Cilvēki maskās. Tad viņa beidza sauļoties, iebrida ūdenī, lai peldētos, un iesaucās: „Jēzus Marija, cik auksts!" Un viņa aicināja, lai es arī eju peldēties, bet man nepatīk peldēšanās, jo man nepatīk vilkt nost drēbes. Un viņa teica, lai tikai uzrotu bikses un iebrienu turpat seklumā, un es tā arī darīju. Un stāvēju ūdenī. Un Mamma teica: „Re nu! Brīnišķīgi!" Un viņa metās atmuguriski un pazuda zem ūdens, un es nodomāju, ka viņu aprijusi haizivs, un sāku kliegt, un viņa atkal izslējās no ūdens un atnāca uz to vietu, kur es stāvēju, un pacēla labo roku un vēdekļveidīgi izpleta pirkstus, un sacīja: „Nomierinies, Kristofer, pieskaries manai rokai! Nomierinies! Beidz kliegt! Pieskaries manai rokai. Klausies, ko saku! Tu to vari izdarīt." Un pēc brīža es beidzu kliegt, pacēlu kreiso roku un vēdekļveidīgi izpletu pirkstus, un mēs ļāvām saskarties īkšķiem un citiem pirkstiem. Un Mamma teica: „Viss kārtībā, Kristofer. Viss kārtībā. Kornvolā haizivju nav." Un tad es jutos labāk.

Vienīgi es nespēju atcerēties neko tādu, kas noticis, pirms man bija apmēram 4 gadi, jo tad vēl neskatījos uz visu pareizajā veidā, tāpēc nespēju to pareizi atveidot.

Un, ja nezinu, kas ir kāds cilvēks, es viņu sazīmēju tā. Es redzu, kas viņam mugurā un vai viņam ir spieķis vai jocīgi mati, vai kaut kāda īpaša veida brilles, vai arī viņš kaut kā raksturīgi kustina rokas, un tad es dodu komandu Meklē! un atmiņā meklēju, lai redzētu, vai kādreiz jau esmu viņu saticis.

Un tādā veidā es arī zinu, kā rīkoties sarežģītās situācijās, kad nesaprotu, ko darīt.

Piemēram, ja cilvēki pasaka ko tādu, kas nav saprotams, teiksim, "kad pūcei aste ziedēs" vai "tas tevi novedīs kapā", es dodu komandu Meklē! un pārbaudu, vai kādreiz jau esmu dzirdējis kādu tā izsakāmies.

Un, ja kāds skolā guļ zemē, es dodu komandu Meklē! un atmiņā cenšos atrast ainu, kurā kādam ir uznākusi epilepsijas lēkme, un tad šo ainu salīdzinu ar to, kas man ir acu priekšā, lai varu secināt, vai viņš vienkārši ir atgūlies un spēlē kādu spēli vai ir aizmidzis, vai arī viņu piemeklējusi epilepsijas lēkme. Un, ja viņam ir epilepsijas lēkme, es novācu no ceļa visas mēbeles, lai viņš nesit pret tām galvu, novelku savu džemperi un pabāžu to viņam zem galvas un tad dodos meklēt skolotāju.

Arī citiem cilvēkiem galvā ir ainas. Taču tās ir citādas, jo manā galvā visas ainas attēlo to, kas patiešām noticis. Citiem cilvēkiem galvā Ir ainas, kas attēlo to, kā īstenībā nemaz nav un kas nav noticis.

Piemēram, Mammā dažreiz sacīja: „Ja es nebūtu apprecējusies ar lavu tēvu, manuprāt, es dzīvotu Francijas dienvidos nelielā lauku saimniecībā kopā ar kādu vīrieti, vārdā Žans. Un viņš būtu, oho, vietējais meistars ar zelta rokām. Zini, tāds, kurš krāso un izdaiļo citiem mājas, kopj dārzus, slej žogus. Un mums būtu veranda, kam pāri liecas vīģe, un aiz dārza plestos saulespuķu lauks, un tālumā kalna galā vīdētu pilsētiņa, un vakaros mēs sēdētu laukā, dzertu sarkanvīnu, smēķētu franču cigaretes un skatītos, kā riet saule."

Un Šivouna reiz teica: kad viņa jūtoties nomākta vai bēdīga, viņa aizverot acis un iztēlojoties, ka kopā ar draudzeni Elliju atrodas kādā mājā zemesragā pie jūras un viņas no Provinstaunas ar kuģīti izbrauc līcī pavērot kuprainos vaļus, un tas viņu darot mierīgu un rāmu, un laimīgu.

Un dažkārt, ja kāds ir miris kā Mamma, ļaudis saka: „Ko tu gribētu savai mātei pateikt, ja viņa tagad būtu šeit?" - vai: „Ko tava mamma par to domātu?" Tas ir stulbi, jo Mamma ir mirusi un mirušajiem neko nevar pateikt, un mirušie nedomā.

Un arī Vecmāmiņai galvā ir ainas, bet tajās viss ir sajucis, it kā kāds būtu sabojājis filmu, un viņa nevar pateikt, kādā secībā kas noticis, tāpēc viņa domā, ka mirušie vēl ir dzīvi, un neaptver, vai kaut kas noticis īstenībā vai televīzijas raidījumā.

127

Kad pārnācu no skolas. Tēvs vēl bija darbā, un es atslēdzu ārdurvis, iegāju iekšā un novilku jaku. Iegāju virtuvē un noliku savas mantas uz galda. Un viena no tām ir šī grāmata, kuru biju paņēmis līdzi uz skolu, lai parādītu Šivounai. Es pagatavoju aveņu un piena dzērienu, uzsildīju to mikroviļņu krāsnī un tad devos uz istabu, lai paskatītos kādu videofilmu no sērijas Zilā planēta, kas vēsta par okeāna dzīlēm.

Tā bija filma par jūras radībām, kas dzīvo ap sēra skursteņiem, kuri ir zemūdens vulkāni, kas no zemes garozas ūdenī izšauj gāzes. Zinātnieki nedomāja, ka tur varētu būt dzīvi organismi, jo ūdens ir ļoti karsts un indīgs, tomēr tur ir veselas ekosistēmas.

Man patīk šī filmiņa, jo tā parāda, ka vienmēr ir kas jauns, ko zinātne var atklāt, un visi fakti, kurus tu neapšaubi, var būt pilnīgi nepareizi. Un man patīk arī tas, ka viņi to filmējuši tādā vietā, kur nokļūt ir grūtāk nekā Everesta virsotnē, taču tā atrodas tikai dažas jūdzes zem jūras līmeņa. Un tā ir viena no klusākajām, tumšākajām un noslēpumainākajām vietām uz zemes. Reizēm man patīk iztēloties, ka es atrodos

tur, metāla lodveida zemūdens iekārtā, kuras logi ir 30 cm biezi, lai izturētu ūdens spiedienu. Un es iedomājos, ka esmu tur vienīgais cilvēks un lode nav saistīta ar kuģi, bet spēj darboties pati, un es varu kontrolēt tās dzinējus un okeāna dibenā doties uz jebkuru vietu, kas vien ienāk prātā, un mani neviens nevar atrast.

Tēvs pārradās mājās 17.48. Dzirdēju viņu ienākam pa parādes dur- \ im. Tad viņš ienāca dzīvojamā istabā. Viņam mugurā bija krekls ar citrondzeltenām un debeszilām rūtiņām, un vienas kurpes auklā bija iesiets dubultmezgls, bet otrā ne. Viņam rokā bija veca Fasela piena pulvera reklāmas plāksne, kas taisīta no metāla, nokrāsota ar zilu un baltu emaljas krāsu un klāta ložu caurumiem līdzīgiem rūsas plankumiņiem, taču viņš nepaskaidroja, kāpēc to atnesis.

Tēvs teica: - Sveikiņi, kompanjon! - Tā viņš mēdz pajokot.

Un es atteicu: - Sveiks!

Es turpināju skatīties videofilmu, un Tēvs iegāja virtuvē.

Biju piemirsis, ka atstāju savu grāmatu guļam uz virtuves galda, jo biju pārāk aizrāvies ar Zilo planētu. Tas ir tas, ko sauc par Modrības zaudēšanu, un detektīvs to nekad nedrīkst pieļaut.

Kad Tēvs atgriezās dzīvojamā istabā, bija 17.54. Viņš jautāja-, - Kas tas? - bet runāja ļoti klusu, un es neaptvēru, ka viņš ir sadusmojies, jo viņš nekliedza.

Labajā rokā viņš turēja grāmatu.

Es atbildēju: - Grāmata, kuru es rakstu.

Un viņš vaicāja: - Vai tas tiesa? Tu esi runājis ar Aleksanderas kundzi? - Arī to viņš teica ļoti klusi, tāpēc joprojām neaptvēru, ka viņš ir dusmīgs.

Es atbildēju: - Jā.

Tad viņš sacīja: - Sasodīts, lai Dievs nogrābstās, Kristofer! Cik stulbs tu esi?

To, kā apgalvo Šivouna, sauc par retorisku jautājumu. Tam galā ir jautājuma zīme, taču nav jāatbild, jo jautātājs pats zina atbildi. Retorisku jautājumu ir grūti pazīt.

Tad Tēvs teica: - Ko, sasodīts, es tev teicu, Kristofer? - Tas jau bija daudz skaļāk.

Un es atbildēju: - Mūsu mājā nepieminēt Šīrsa kunga vārdu. Un neiet un nejautāt Šīrsas kundzei vai kādam citam, kurš nogalinājis to draņķa suni. Un izbeigt šito smieklīgo draņķa detektīva tēlošanu. Es neko no tā visa neesmu darījis. Es tikai pavaicāju Aleksanderas kundzei par Šīrsa kungu, jo…

Taču Tēvs mani pārtrauca, teikdams: - Negvelz muļķības, mazais smerdeli! Tu sasodīti skaidri zināji, ko dari. Ņem vērā, ka es izlasīju tavu grāmatu! - Un, to teikdams, viņš pacēla grāmatu un to pakratīja. - Ko es vēl teicu, Kristofer?

Es nodomāju, ka šis arī varētu būt retoriskais jautājums, bet īsti pārliecināts nebiju. Man bija grūti izdomāt, ko teikt, jo biju nobijies un apjucis.

Tad Tēvs atkārtoja jautājumu: - Ko es vēl teicu, Kristofer?

Es atbildēju: - Nezinu.

Un viņš sacīja: - Padomā vien! Tev tak ir sasodīti laba atmiņa!

Taču es nemaz nespēju domāt.

Un Tēvs sacīja: - Nestaigāt riņķī un nebāzt savu sasodīto degunu citu cilvēku darīšanās! Un ko tu dari?! Tu staigā riņķī un bāz degunu citu cilvēku darīšanās. Tu klīsti apkārt, uzvandi pagātni un apspried to ar katru Tomu, Diku un Hariju, kuram uzskrien virsū! Ko lai es ar tevi daru, Kristofer? Ko, pie velna, lai es ar tevi daru?

Es sacīju: - Es tikai veicu tērzēšanu ar Aleksanderas kundzi. Es neveicu izmeklēšanu.

Un viņš atteica: - Es tev lūdzu tikai vienu, Kristofer. Tikai vienu.

Es sacīju: - Es negribēju runāt ar Aleksanderas kundzi. Aleksanderas kundze pati…

Taču Tēvs mani pārtrauca un ļoti stingri satvēra aiz rokas.

Tēvs vēl nekad nebija mani tā satvēris. Mamma reizēm man bija Iesitusi, jo viņai bija ļoti strauja daba, tas nozīmē, viņa sadusmojās .itrāk nekā citi un biežāk sāka kliegt. Bet Tēvs ir līdzsvarotāks, tas nozīmē, ka viņš tik ātri nesadusmojas un tik bieži neuzkliedz. Tāpēc es biju ļoti pārsteigts, kad viņš mani satvēra.

Man nepatīk, ja cilvēki mani satver. Un man arī nepatīk, ja mani pārsteidz. Tāpēc es viņam iesitu, tāpat kā iesitu policistam, kad tas satvēra mani aiz rokām un piecēla kājās. Bet Tēvs mani neatlaida, un viņš kliedza. Un es viņam iesitu vēlreiz. Un tad vairs nesapratu, ko daru.

īsu brīdi man nebija atmiņu. Es zinu, ka tas bija īss brīdis, jo vēlāk ieskatījos pulkstenī. Bija tā, it kā mani kāds būtu izslēdzis un atkal ieslēdzis. Kad atkal tiku ieslēgts, es sēdēju uz paklāja ar muguru pret sienu un uz manas labās plaukstas bija asinis, un man sāpēja viena galvas puse. Un Tēvs stāvēja uz paklāja metra attālumā no manis un skatījās uz mani, un viņam labajā rokā joprojām bija mana grāmata, taču tā bija pārlocīta uz pusēm un visi stūri bija juku jukām, un viņam bija saskrāpēts kakls, un dzeltenzili rūtainā krekla piedurkne bija stipri saplēsta, un viņš ļoti dziļi elpoja.

Apmēram pēc minūtes viņš pagriezās un devās uz virtuvi. Tad atslēdza durvis, kas ved dārzā, un izgāja laukā. Es dzirdēju, kā viņš paceļ atkritumu tvertnes vāku, kaut ko iemet un uzliek vāku atpakaļ. Tad viņš atgriezās virtuvē, bet rokā vairs nebija grāmatas. Tad viņš aizslēdza sētas durvis un ielika atslēgu mazajā porcelāna krūciņā, kam ir tuklas mūķenes apveids, un nostājās virtuves vidū un aizvēra acis.

Tad viņš atvēra acis un sacīja: - Pie velna! Man kaut kas jāiedzer!

Un viņš paņēma alus kārbu.

131

Daži iemesli, kapec es neciešu dzelteno un bruņo.

DZELTENS

1.  Olu krēms.

2.  Banāni (banāni kļūst arī brūni).

3.  Dubultās dzeltenās līnijas.

4.   Dzeltenais drudzis (tā ir slimība, kas cēlusies Amerikas tropu daļā un Rietumāfrikā un kas izraisa augstu temperatūru, akūtu nefrītu, dzelteno kaiti un asinsizplūdumus, un to izraisa vīruss, kuru pārnēsā odi, ko sauc Aēdes aegypti, un vīrusu sauc Stegomyia fasciata-, un nef- rīts ir nieru iekaisums).

5.   Dzeltenas puķes (jo no ziedputekšņiem es dabūju siena drudzi, tas ir viens no 3 siena drudža paveidiem, pārējos izraisa zāles ziedpu- tekšņi un sēņu sporas, un tie mani padara slimu).

6.  Saldā kukurūza (jo tā iznāk laukā līdz ar kakām un netiek sagremota, un cilvēkam nav paredzēts to ēst tāpat kā zāli vai lapas).

BRŪNS

1.  Dubļi.

2.  Mērce.

3.  Kakas.

4.  Koks (jo cilvēki senāk taisīja visādas ierīces un transporta līdzekļus no koka, bet tagad vairs ne, jo koks salūst un sapūst, un tajā ieme- las tārpi, un tagad visādas ierīces un transporta līdzekļus cilvēki taisa no metāla un plastmasas; tas ir daudz labāk un modernāk).

5. Melisa Brьne (tā ir meitene no manas skolas, kura īstenībā nav brūna kā Anils vai Muhammeds, viņai tikai tāds uzvārds, bet viņa pārplēsa uz pusēm manu lielo astronauta zīmējumu, un, lai gan Pītersas kundze to salīmēja ar līmlenti, es zīmējumu aizsviedu, jo tas izskatījās saplēsts).

Forbsas kundze sacīja, ka neciest dzelteno un brūno esot muļķīgi. Un Šivouna teica, ka viņai nevajadzētu neko tādu apgalvot un ka ikvienam ir savas iemīļotās krāsas. Šivounai taisnība. Bet arī Forbsas kundzei mazliet ir taisnība. Jo tas ir kaut kā muļķīgi. Taču dzīvē jāpieņem daudzi lēmumi, un, ja cilvēks nepieņem lēmumus, tad viņš neko nevarēs iesākt, jo viss laiks paies, mēģinot izvēlēties kaut ko vienu no visa, ko varētu darīt. Tāpēc ir labi, ja ir kāds iemesls, kāpēc cilvēkam kaut kas riebjas un kaut kas cits patīk. Tas ir kā restorānā, piemēram, kad reizēm Tēvs mani aizved uz Bērni Inn un es skatos ēdienkartē un mēģinu izvēlēties, ko pasūtīt. Bet es nezinu, vai man tas garšos, jo vēl neesmu pagaršojis, un tāpēc jau katram ir iemīļoti ēdieni un viņš izvēlas tos, un ir arī tādi, kuri negaršo, un tos viņš neizvēlas, un tad viss ir pavisam vienkārši.

137

Nākamajā dienā Tēvs teica - viņš nožēlojot, ka man iesitis, un viņš neesot gribējis to darīt. Viņš man lika ar dezinficējošu šķidrumu notīrīt pušumu uz vaiga, lai būtu drošs, ka tas nav inficēts, un pēc tam uzlīmēt plāksteri, lai vairs netecētu asinis.

Tā kā bija sestdiena, viņš pavēstīja, ka aizvedīšot mani ekspedīcijā, lai parādītu, ka patiešām nožēlo izdarīto, un mēs dosimies uz Tvaikrosas zoodārzu. Viņš man pagatavoja dažas sviestmaizes no baltmaizes, tomātiem, salātlapām, šķiņķa un zemeņu ievārījuma, jo man nepatīk ēst pārtiku, kas nākusi no tādas vietas, kuru es nepazīstu. Un viņš sacīja, ka viss būs labi, jo zoodārzā nebūs pārāk daudz cilvēku, tāpēc ka laika ziņas solīja lietu, un es par to priecājos, jo man nepatīk ļaužu pūļi un man patīk lietus. Es aizgāju pēc sava lietusmēteļa, kas ir oranžs.

Tad mēs aizbraucām uz Tvaikrosas zoodārzu.

Es nekad nebiju bijis Tvaikrosas zoodārzā, tāpēc manā prātā nebija tā ainas, pirms bijām tur nokļuvuši, un tā nu mēs informācijas centrā nopirkām ceļvedi un izstaigājām visu zvērudārzu, un es izlēmu, kuri ir mani mīļākie dzīvnieki.

Mani mīļākie dzīvnieki bija:

1. RENDIMENS - tā sauc pašu vecāko sarkansejaino melno zirnekļa mērkaķi (Ateles paniscus paniscus), kāds jebkad turēts nebrīvē. Rendi- inenam ir 44 gadi, tieši tikpat, cik manam Tēvam. Viņš reiz bijis visu mīlulis uz kuģa, un viņam ap vidu ir metāla stīpa kā stāstā par pirātiem.

2.   PATAGONIJAS JŪRASLAUVAS, kuras sauc par Brīnumu un Zvaigzni.

3.  AAALIKU, kurš ir Orangutans. Man viņš sevišķi iepatikās, jo gulēja ladā kā šūpuļtīklā, kas iztaisīts no divām zaļi svītrotām pidžamas biksēm, un uz zilas plastmasas plāksnītes pie būra bija teikts, ka šūpuļ- tīklu viņš darinājis pats.

Tad mēs devāmies uz kafejnīcu, un Tēvs notiesāja buti ar ceptiem kartupeļiem, ābolkūku, saldējumu un izdzēra kanniņu Earl Grey tējas, bet es apēdu savas sviestmaizes un lasīju zoodārza ceļvedi.

Un Tēvs sacīja: - Es tevi ļoti mīlu, Kristofer. Nekad to neaizmirsti! Es apzinos, ka reizēm aizsvilstos dusmās. Zinu, ka sadusmojos. Zinu, ka sāku kliegt. Un apzinos, ka nevajadzētu tā darīt. Bet es tā daru tikai tāpēc, ka uztraucos par tevi, negribu, lai tu iekūlies nepatikšanās, negribu, lai tev nodara pāri. Vai saproti?

Es nezinu, vai sapratu. Tāpēc sacīju: - Es nezinu.

Un Tēvs sacīja: - Kristofer, vai tu saproti, ka es tevi mīlu?

Es atbildēju: - Jā, - jo kādu mīlēt nozīmē viņam palīdzēt, kad viņš iekuļas nepatikšanās, gādāt par viņu un teikt viņam taisnību, un Tēvs man palīdz, kad iekūlos nepatikšanās, piemēram, ierodas policijas iecirknī, un gādā par mani, gatavojot ēst, un vienmēr saka taisnību, un tas nozīmē, ka viņš mani mīl.

Un viņš pacēla labo roku un vēdekļveidīgi izpleta pirkstus, un es pacēlu kreiso roku un vēdekļveidīgi izpletu pirkstus, un mēs saskārā- mies ar īkšķiem un visiem citiem pirkstiem.

Tad es samekleju somā papīra lapu un, ka parbaudot sevi, pec atmiņas uzzīmēju zoodārza plānu. Plāns bija šāds:

Tad mēs aizgājām un paskatījāmies uz žirafēm. Un to kaku smaka atgādināja smaku, kāda skolā bija jūrascūciņu būrī, kad mums bija jūrascūciņas, un tad, kad žirafes skrēja, viņu kājas bija tik garas, ka izskatījās - viņas skrien kā palēninātā filmā.

Tad Tēvs sacīja, ka mums jātiek mājās, pirms ielas ir mašīnu pārpilnas.

* Dhols ir Indijas savvaļas suns un izskatās pec lapsas. ** Langurs ir Entellus mērkaķis.

139

Man patīk Šerloks Holmss, bet nepatīk sers Arturs Konans-Doils, kurš ir Šerloka Holmsa stāstu autors. Tāpēc, ka viņš nebija tāds kā Šerloks Holmss un ticēja pārdabiskajam. Un, kad rakstnieks bija vecs, viņš pievienojās Spiritistu biedrībai, tas nozīmē - ticēja, ka iespējams sazināties ar mirušajiem. Tas tāpēc, ka Pirmā pasaules kara laikā rakstnieka dēls nomira no gripas, bet viņš gribēja ar to sarunāties.

Taču tas nebija īstas laumiņas. Tas bija uzzīmētas uz papīra,

Un 1917. gadā notika kaut kas plaši pazīstams, kas tika nosaukts par Kotlnglijas laumlņu gadījumu. 2 māsīcas, Frānsisa Grifitsa, kurai bija 9 gadi, un Elsija Raita, kurai bija 16 gadu, apgalvoja, ka, spēlējoties ar laumiņām pie strauta, ko sauc Kotinglijas strauts, un izmantojot Frānsisas tēva fotoaparātu, viņas uzņēmušas 5 laumiņu fotogrāfijas, tādas kā šī:

izgrieztas un piespraustas ar kniepadatām, lai turētos stāvus. Elsija bija patiešām laba māksliniece.

Harolds Snellings, viltotu fotogrāfiju eksperts, izteicās:

Šīs dejojošās figūriņas nav darinātas no papīra vai auduma; tās nav uzgleznotas uz fotogrāfijas - bet visvairāk mani izbrīna tas, ka šīs figūriņas ekspozīcijas laikā ir kustējušās.

Bet viņš ir bijis muļķis, jo ekspozīcijas laikā papīrs varēja kustēties un ekspozīcija bija ļoti ilga, tāpēc ka fotogrāfijas dibenplānā redzams mazs ūdenskritums un tas ir izplūdis.

Tad par fotogrāfijām padzirdēja sers Arturs Konans-Doils, un viņš kādā rakstā žurnālā, kura nosaukums ir Pludmale, apgalvoja, ka ticot - tās ir īstas. Taču arī viņš bija muļķis, jo, raugoties uz tām bildēm, var redzēt, ka laumiņas izskatās tieši kā vecās grāmatās un tām ir spārni, kleitas, zeķbikses un kurpes, un tas atgādina citplanētiešu nolaišanos uz zemes un Daleksu no filmas Doktors Kas vai varenos karotājus no Zvaigžņu kariem, vai mazos zaļos cilvēciņus no multiplikācijas filmiņām par citplanētiešiem.

Un 1981. gadā kāds vīrs, kuru sauca Džo Kūpers, žurnālam ar nosaukumu Neizskaidrotais intervēja Elsiju Raitu un Frānsisu Grifitsu, un Elsija Raita apgalvoja, ka visas 5 fotogrāfijas esot viltotas, savukārt Frānsisa Grifitsa sacīja - 4 esot viltotas, bet viena īsta. Un viņas teica, ka Elsija izgriezusi laumiņas no grāmatas, kuras nosaukums ir Princeses Mērijas dāvanu grāmata un kuru uzrakstījis Arturs Šepersons.

Un tas parāda, ka dažkārt cilvēkiem gribas būt muļķiem un viņi negrib zināt patiesību.

Un tas parāda, ka kaut kas tāds, ko deve par Okama asmeni, ir taisnība. Okama asmens ir nevis nazis, bet likums, un tas vēsta:

Entla non surit multlpllcanda praeter necessltatem.

Latīņu valodā tas nozīmē:

Nevajadzētu pieņemt, ka eksistē vairāk, nekā Ir pilnīgi nepieciešams.

Tas nozīmē, ka slepkavības upuri parasti nogalina kāds, kuru tas pazīst, laumiņas ir darinātas no papīra un cilvēks nespēj sarunāties ar mirušajiem.

149

Kad pirmdien aizgāju uz skolu, Šivouna jautāja, kāpēc man uz sejas ir zilums. Atbildēju, ka Tēvs sadusmojās un satvēra mani aiz rokas, tāpēc es viņam iesitu, un tad mēs cīnījāmies. Šivouna jautāja, vai Tēvs man sita, un es atteicu, ka nezinu, jo ļoti saniknojos un kaut kas notika ar manu atmiņu. Un tad viņa vaicāja, vai Tēvs man iesita tāpēc, ka bija dusmīgs. Un es atbildēju, ka viņš man neiesita, tikai satvēra aiz rokas, bet dusmīgs viņš bija gan. Šivouna jautāja, vai viņš mani stingri satvēra, un es atbildēju, ka stingri. Šivouna vaicāja, vai man ir bail iet mājās, un es atbildēju, ka nav. Un tad viņa vaicāja, vai gribu vēl par to runāt, un es atteicu, ka negribu. Un tad viņa teica: - Labi, - un mēs par to vairs nerunājām, jo satveršana nav nekas slikts, ja dusmās satver kāda roku vai plecu, bet nedrīkst satvert otra cilvēka matus vai seju. Toties sist gan nedrīkst, ja vien cilvēks jau necīnās ar otru - tādā gadījumā nav tik ļauni.

Kad pārnācu mājās no skolas, Tēvs vēl bija darbā, un es iegāju virtuvē, no mazās porcelāna krūciņas, kam bija mūķenes forma, izvilku atslēgu, atvēru sētas durvis un ieskatījos atkritumu tvertnē, lai sameklētu savu grāmatu.

Es gribēju atdabūt grāmatu, jo man patika to rakstīt. Man patīk, ka ir kāds projekts, kas jāpaveic, un īpaši man patīk tad, ja tas ir sarežģīts kā grāmatas rakstīšana. Turklāt es joprojām nezināju, kurš nogalinājis Velingtonu, un manā grāmatā bija visi pavedieni, kurus biju atklājis, un man negribējās, lai tie tiek aizsviesti projām.

Taču atkritumu tvertnē manas grāmatas nebija.

Es atliku atpakaļ tvertnes vāku un devos caur dārzu, lai ieskatītos lajā tvertnē, kur Tēvs met tādus dārza atkritumus kā nopļautā zāle un i io ābelēm nokritušie āboli, bet manas grāmatas nebija arī tur.

Es prātoju, vai Tēvs to ielicis mašīnā, aizvedis uz atkritumu savāk- tuvi un iemetis tur kādā no lielajām tvertnēm, bet negribēju, lai tā būtu noticis, jo tad vairs nekad nedabūtu grāmatu.

Otra iespēja: Tēvs noslēpis manu grāmatu kaut kur mājā. Es nolēmu veikt detektīvizmeklēšanu un pamēģināt to atrast. Tikai man visu laiku vajadzēja ļoti vērīgi ieklausīties, lai dzirdētu, kad viņa busiņš piestās pie mājas, jo tad viņš nevarētu mani pieķert detektīva gaitās.

Es sāku ar virtuves pārmeklēšanu. Mana grāmata bija apmēram 25 cm x 35 cm x 1 cm liela, tātad tā nevarēja būt noslēpta ļoti mazā vietā, tas nozīmēja, ka man nevajadzēja meklēt pavisam mazās vietās. Es pameklēju virs skapīšiem un aiz atvilktnēm, un zem cepeškrāsns, un es liku lietā savu īpašo kabatas lukturīti un spoguļa gabaliņu no saimniecības telpas, lai varētu ieskatīties tumšajās vietās aiz skapīšiem, kur bieži vien apbērnojās no dārza iekļuvušās peles.

Tad es meklēju saimniecības telpā.

Tad es meklēju ēdamistabā.

Tad es meklēju dzīvojamā istabā un tur zem dīvāna atradu pazudušo riteni no lidmašīnas modeļa - meseršmita Bf 109 G- 6.

Tad man šķita, ka dzirdu Tēvu ienākam pa parādes durvīm, es satrūkos un mēģināju ātri piecelties, un pret kafijas galdiņu atsitu ceļgalu, un man stipri sāpēja, bet kaimiņos tikai kāds no narkomāniem bija nometis kaut ko zemē.

Tad es uzkāpu augšstāvā, bet nemeklēju savā istabā, jo aptvēru, ka manā istabā Tēvs neko neslēptu no manis, ja tikai viņš nebūtu ļoti gudrs un kā īstā kriminālromānā neliktu lietā to, ko sauc par Dubult- blefu, tāpēc nolēmu meklēt savā istabā tikai tad, ja citur grāmatu nevarēšu atrast.

Es meklēju vannas istabā, bet vienīgā vieta, kur ieskatīties, bija veļas žāvējamais skapis, un tajā nekā nebija.

Tas nozīmēja, ka vienīgā atlikusī istaba, kur vēl veikt meklēšanu, bija Tēva guļamistaba. Es nesapratu, vai vajadzētu tur ieskatīties, jo viņš bija piekodinājis viņa istabā nevandīties. Taču, ja Tēvs gribēja no manis kaut ko noslēpt, labākā vieta slēptuvei bija viņa istabā.

Es sev teicu, ka nevandīšos pa viņa istabu. Es tikai lietas izkustināšu no vietas un pēc tam atlikšu atpakaļ. Viņš neuzzinās, ka esmu tā darījis, tāpēc nedusmosies.

Sāku ar to, ka paskatījos zem gultas. Tur atradās 7 kurpes, ķemme ar daudziem matiem, vara caurulītes gabals, šokolādes cepums, por- nožurnāls ar nosaukumu Flesta, beigta bite, kaklasaite ar Houmera Simsona ornamentu un koka karote, bet manas grāmatas nebija.

Tad es ieskatījos atvilktnēs kumodes abās pusēs, bet tur bija tikai aspirīns, nagu šķērītes, baterijas, zobu diegs, tampons, papīra salvetes un rezerves mākslīgais zobs gadījumam, ja Tēvs pazaudētu to mākslīgo zobu, ar kuru viņam jāaizpilda caurums, kas radās, kad viņš izsita zobu, nokrizdams no trepēm, kad dārzā uzstādīja putnu būrīti. Manas grāmatas nebija arī tur.

Tad es ielūkojos viņa drēbju skapī. Tas bija pilns ar viņa drēbēm uz pakaramajiem. Augšpusē bija arī neliels plaukts, kurā varēju ieskatīties, kad iekāpu gultā, bet man vajadzēja novilkt kurpes, lai neatstātu netīras pēdas, kas būtu uzvedinošs pavediens, ja Tēvs nolemtu veikt izmeklēšanu. Taču plauktā bija tikai vēl citi pornožurnāli, bojāts sviestmaižu tosters, 12 stieples pakaramie un vecs matu fēns, kas bija piederējis Mammai.

Skapja apakšpusē bija liela plastmasas darbarīku kaste, pilna ar visādiem instrumentiem, kas paredzēti mājas darbiem neprofesionāļiem, tur bija, piemēram, urbis, ota, dažas skrūves un āmurs, un tos es varēju saskatīt, neatverot kasti, jo tā bija taisīta no caurspīdīgas, pelēkas plastmasas.

Tad es ieraudzīju, ka zem darbarīku kastes atrodas vēl viena, tāpēc izcēlu darbarīku kasti no skapja. Tā otra kaste bija veca kartona kārba, ko sauc par kreklu kārbu, jo tādās ļaudis senāk pirka kreklus. Un, atvēlis kreklu kārbu, ieraudzīju, ka tajā ir mana grāmata.

Tad es nezināju, ko darīt.

Man bija prieks par to, ka Tēvs grāmatu nebija aizsviedis. Bet, ja es paņemtu grāmatu, viņš saprastu, ka esmu vandījies pa viņa istabu, un stipri sadusmotos, un es biju apsolījis nevandīties pa viņa istabu.

Tad es dzirdēju, ka pie mājas apstājas viņa busiņš, un sapratu, ka man jādomā ātri un jābūt gudram. Es nolēmu atstāt grāmatu tur, kur tā ir, jo secināju, ka Tēvs negrasās to aizsviest, ja jau ir ielicis kreklu kārbā, un varu turpināt rakstīt citā kladē, kuru ļoti labi noslēpšu, un varbūt vēlāk viņš pārdomās un atdos man pirmo grāmatu, un es varēšu jauno pārrakstīt tajā. Ja viņš man to neatdotu, es varētu atcerēties lielāko daļu no uzrakstītā un to visu iekļaut otrā - slepenajā - grāmatā, un, ja es kaut ko gribētu pārbaudīt, lai pārliecinātos, vai esmu pareizi atcerējies, es varētu ieiet Tēva istabā, kad viņa nav mājās, un pārbaudīt.

Tad es dzirdēju, ka Tēvs aizver busiņa durvis.

Un tajā brīdī es ieraudzīju aploksni.

Tā bija adresēta man un līdz ar citām vēstulēm atradās kreklu kārbā zem manas grāmatas. Es to paņēmu. Tā nebija atgriezta. Uz tās bija rakstīts:

Kristofers Būns Rendolfstrīta 36 Svindona Vlltšīra

Tad es pamanīju, ka tur bija daudz citu vēstuļu, un visas bija adresētas man. Un tas bija interesanti un mulsinoši.

Un tad es pamanīju, kā bija uzrakstīti vārdi Kristofers un Svindona. Tīe bija uzrakstīti tā:

Pazīstu tikai 3 cilvēkus, kuri virs burta I uzliek mazu aplīti, nevis punktiņu. Viena ir Šivouna, otra ir Lokselijas kundze, kura bija skolotāja mūsu skolā, un trešā bija Mamma.

Un tad es dzirdēju, ka Tēvs atslēdz parādes durvis, paņēmu no grāmatas apakšas vienu aploksni un uzliku atpakaļ vāku kreklu kārbai, un uzcēlu uz tās darbarīku kasti, un ļoti piesardzīgi aizvēru skapja durvis.

Tad Tēvs sauca: - Kristofer?

Es neatbildēju, jo viņš varētu saklausīt, no kurienes atsaucos. Es piecēlos, apgāju apkārt gultai un devos uz durvīm, turēdams rokā aploksni un cenzdamies pēc iespējas mazāk trokšņot.

Tēvs stāvēja lejā pie kāpnēm, un man likās, ka viņš var mani ieraudzīt, taču Tēvs izskatīja šīrīta pasta sūtījumus, tāpēc bija noliecis galvu. I'ad viņš no kāpnēm devās uz virtuves pusi, un es ļoti klusi aizvēru viņa Istabas durvis un iegāju savā istabā.

Es gribēju paskatīties uz aploksni, bet nevēlējos sadusmot Tēvu, tāpēc paslēpu vēstuli zem matrača. Pēc tam nokāpu lejā un sasveicinājos ar Tēvu.

Un viņš jautāja: - Nu, ko tad tu šodien darīji, jaunais cilvēk?

Es atbildēju: - Šodien mēs ar Grejas kundzi apguvām Dzīves prasmes. Tas ir, Naudas lietošanu un Sabiedrisko transportu. Un pusdienās es ēdu tomātu zupu un 3 ābolus. Un pēcpusdienā es mazliet nodarbojos ar matemātiku un mēs ar Pītersas kundzi devāmies pastaigāties uz parku un salasījām lapas, lai varētu veidot kolāžas.

Un Tēvs sacīja-, - Lieliski, lieliski! Ko tu šovakar gribētu uzkost?

Uzkost nozīmē ēst.

Atbildēju, ka vēlos sautētas pupas un brokoļus.

Un Tēvs sacīja: - Šķiet, ka to viegli varēs nokārtot.

Tad es apsēdos uz dīvāna un palasīju grāmatu Haoss, kuru biju iesācis, un to uzrakstījis Džeimss Gleiks.

Tad es aizgāju uz virtuvi un ēdu ceptas pupas un brokoļus, kamēr Tēvs ēda cīsiņus, olas un grauzdētu maizi un dzēra tēju.

Tad Tēvs sacīja: - Ja tev nav iebildumu, es tagad istabā sataisīšu tos plauktus. Laikam mazliet patrokšņošu, tāpēc, ja gribi skatīties televīziju, mums televizors jāuznes augšstāvā.

Un es sacīju: - lešu uz savu istabu un padzīvošos tur viens pats.

Un viņš teica: - Prātīgs vīrs!

Un es sacīju: - Paldies par vakariņām, - jo tas nozīmē būt pieklājīgam.

Un viņš attrauca: - Vienmēr laipni, puis!

Un es uzkāpu augšā uz savu istabu.

Un, kad biju savā istabā, aizvēru durvis un no matrača apakšas izvilku vēstuli. Es pacēlu to pret gaismu, lai redzētu, vai varu atklāt, kas tajā ir, bet aploksne bija no pārāk bieza papīra. Es apsvēru, vai vajadzētu atvērt aploksni, jo tas bija kas tāds, ko biju paņēmis Tēva istabā. Taču tad nospriedu, ka vēstule adresēta man, tātad tā pieder man un es drīkstu to atvērt.

Tad nu es atplēsu aploksni.

iekšā bija vēstule.

Un vēstulē bija rakstīts tā:

Čepterrouda 451c Vilsdcna Londona ZR2 5NG 0208 8878907

Mīļo Kristofer!

Piedod, ka pēc pēdējās vēstules tik ilgi neesmu Tev rakstījusi. Es biju ļoti aizņemta. Dabūju jaunu darbu - strādāju par sekretāri rūpnīcā, kur gatavo lietas no tērauda. Tev tas patiktu. Rūpnīca ir pilna ar milzīgām iekārtām, kas ražo tēraudu, sagriež to un izloka, kā vien vajadzīgs. Šonedēļ tiek taisīts jumts kafejnīcai Birmingemas iepirkšanās centrā. Tas ir izveidots milzīgas puķes formā un tiks pārklāts ar audeklu, lai izskatītos pēc milzīgas telts.

Turklāt beidzot mēs esam pārcēlušies uz jaunu dzīvokli, kā jau adrese liecina. Tas nav tik jauks kā iepriekšējais, un man diez kā nepaīk Vilsdena, bet Rodžeram tagad ir vieglāk nokļūt darbā, un viņš dzīvokli ir nopircis (iepriekšējo viņš tikai īrēja), tā ka varam iegādāties paši savas mēbeles un nokrāsot sienas, kādā krāsā gribam.

Un tāpēc es Tev tik ilgi kopš iepriekšējās vēstules neesmu rakstījusi, jo nebija viegli sakravāt visas mūsu mantas un tad tās atkal izkravāt, un tad vēl aprast ar jauno darbu.

Esmu ļoti nogurusi, un man jāiet gulēt, un es gribu šo vēstuli rīt no rīta iemest pastkastē, tāpēc tagad beigšu un drīz uzrakstīšu Tev vēl vienu vēstuli.

Tu man vēl neesi atrakstījis, tāpēc es zinu, ka droši vien joprojām dusmojies uz mani. Piedod, Kristofer! Es joprojām Tevi mīlu. Ceru, ka nedusmosies uz mani mūžīgi. Un man ļoti gribētos, ja Tu man varētu atrakstīt (tikai atceries, ka vēstule jāsūta uz jauno adresi!).

Es visu laiku domāju par Tevi.

Ļoti, ļoti mīlot,

Tava Mamma

x x x x x x

Tad es jutos pamatīgi apjucis, jo Mamma nekad nebija strādājusi par sekretāri uzņēmumā, kur taisa lietas no tērauda. Mamma bija strādājusi par sekretāri lielā garāžā pilsētas centrā. Un Mamma nekad nebija dzīvojusi Londonā. Viņa vienmēr bija dzīvojusi kopā ar mums. Un Mamma nekad vēl man nebija atrakstījusi vēstuli.

Vēstule nebija datēta, tāpēc nevarēju noteikt, kad Mamma to uzrakstījusi, un es prātoju, vai kāds cits nav uzrakstījis vēstuli un izlicies par Mammu.

Tad paskatījos uz aploksni un ieraudzīju pastmarku, un uz pastmarkas bija datums, un to bija diezgan grūti saskatīt, bet tas vēstīja:

Tas nozīmēja, ka vēstule bija nosūtīta 1997. gada 16. oktobrī, tas ir, 18 mēnešus pēc Mammas nāves.

Tad manas guļamistabas durvis atvērās, un Tēvs jautāja: - Ko tu dari?

Es atbildēju: - Lasu vēstuli.

Un viņš sacīja: - Es beidzu urbt. Ja tevi interesē, teļļuks rāda Dei- vida Atenboro dabas programmu.

Es atbildēju: - Labi.

Pēc tam viņš atkal nokāpa lejā.

Es skatījos uz vēstuli un saspringti domāju. Tas bija noslēpums, un es nespēju to atklāt. Varbūt vēstule bija ielikta nepareizā aploksnē un tā uzrakstīta pirms Mammas nāves. Bet kāpēc tad viņa rakstīja no Londonas? Ilgākais laiks, ko viņa bija pavadījusi ārpus mājām, bija nedēļa, kad viņa bija devusies apciemot savu māsīcu Rutu, kurai bija vēzis, taču Ruta dzīvoja Mančestrā.

Un tad es iedomājos, ka tā varbūt nav vēstule no Mammas. Var- but tā ir vēstule kādam citam cilvēkam, kuru sauc par Kristoferu, no tā Kf istofera mammas.

Biju satraukts. Kad sāku rakstīt grāmatu, bija jāatklāj tikai viens noslēpums. Tagad bija divi.

Es nolēmu tovakar par to vairs nedomāt, jo man nebija pietiekami daudz informācijas un varēju viegli Nonākt pie nepareiziem slēdzieniem kā Aselnijs Džonss no Skotlendjarda; tas ir bīstami, un ir jāpārlie- (inās, vai tam, kurš sāk izmeklēt kādu lietu, ir visi pieejamie pavedieni. Tad pastāv daudz mazāk iespēju kļūdīties.

Es nolēmu sagaidīt brīdi, kad Tēva nebūs mājās. Tad atvēršu skapi viņa guļamistabā, apskatīšu pārējās vēstules un redzēšu, no kā tās ir un ko tās vēsta.

Es salocīju vēstuli un noslēpu zem matrača, lai Tēvs neatrod un nesadusmojas. Tad nokāpu lejā un sāku skatīties televīziju.

151

Pasaulē ir ļoti daudz noslēpumu. Taču tas nenozīmē, ka tiem nav izskaidrojuma. Gluži vienkārši zinātnieki vēl nav atraduši atbildi.

Piemēram, daži tic cilvēku spokiem, kuri atgriezušies no mirušajiem. Tēvocis Terijs apgalvoja, ka reiz redzējis spoku kurpju veikalā iepirkšanās centrā Northemptonā. Viņš devies lejā uz pagrabstāvu un pēkšņi ieraudzījis kādu pelēkās drānās paejam garām kāpnēm. Taču, kad nonācis lejā, pagrabs bijis tukšs, un durvju tur neesot.

Kad tēvocis to izstāstījis sievietei, kas strādā augšstāva kasē, viņa apgalvojusi, ka tā vārds esot Taks un tas esot franciskāņu mūka spoks; mūks dzīvojis klosterī, kas pirms vairākiem gadsimtiem atradies tajā pašā vietā, tāpēc jau iepirkšanās centra nosaukums ir Pelēko mūku Iepirkšanās centrs, un viņi esot pieraduši pie spoka un nepavisam nebaidoties no tā.

Droši vien zinātnieki atklās ko tādu, kas izskaidros spoku eksistenci, tāpat kā viņi atklāja elektrību, kas izskaidroja zibeni, un tam varētu būt sakars ar cilvēka smadzenēm vai zemes magnētisko lauku, vai tas varētu būt kāds jauns spēks. Un tad spoki vairs nebūs noslēpumi. Tie būs kaut kas tāds kā elektrība un varavīksne, un nepiedegoša panna.

Taču dažkārt noslēpums nav noslēpums. Un te būs piemērs tādam noslēpumam, kas nav noslēpums.

Mums skolā ir dīķis, un tajā ir vardes, tā ka mēs varam mācīties, kā

laipni un ar cieņu izturēties pret dzīvniekiem, jo daži no mūsu skolas hērniem pret dzīvniekiem izturas briesmīgi un domā, ka ir jocīgi sašķaidīt tārpus un apmētāt ar akmeņiem kaķus.

Dažus gadus dīķī ir ļoti daudz varžu, bet citus gadus ir ļoti maz. ja u/zīmētu diagrammu, kas rāda, cik varžu ir dīķī, tā izskatītos šāda (bet šī diagramma ir tā sauktā hipotētiskā, tas nozīmē, ka skaitļi nav īsti, tas ir tikai piemērs):

Paskatoties uz diagrammu, var nodomāt, ka 1987., 1988., 1989. un 1997. gadā bija ļoti auksta ziema vai arī gārnis atlidoja un apēda milzumu varžu (dažreiz gārnis patiešām atlido un mēģina apēst vardes, taču pār dīķi ir pārvilktas stieples, ar kādām aizsargā cāļus, lai tas netiktu klāt).

Taču reizēm tam nav nekāda sakara ar aukstām ziemām vai kaķiem, vai gārņiem. Dažkārt tā vienkārši ir matemātika.

Šeit ir formula dzīvnieku populācijai:

Šajā formulā N apzīmē populācijas blīvumu. Kad N = 1, populācija ir vislielākā iespējamā. Un, kad N = 0, populācija ir izmirusi. N jaunāir populācija vienā gadā, un N vecā ir populācija iepriekšējā gadā. Un X ir tā, ko sauc par konstanti.

Un tad, kad X ir starp 3 un 3,57, populācija attīstās cikliski:

Kad X ir mazāka par 1, tad populācija kļūst mazāka un mazāka un izmirst. Un, kad X ir starp 1 un 3, populācija kļūst lielāka un tad nostabilizējas tā (arī šīs diagrammas ir hipotētiskas):

Bet tad, kad X ir lielāks par 3,57, populācija kļūst haotiska kā pirmajā diagrammā.

To atklājuši Roberts Mejs un Džordžs Osters, un Džims jorks. Un

las liecina, ka dažkārt kāda parādība ir tik sarežģīta, ka nav iespējams paredzēt, kas notiks tālāk, bet tā tikai pakļaujas pavisam vienkāršām likumībām.

Un tas nozīmē, ka reizēm vesela varžu vai tārpu, vai cilvēku populācijā var izmirt bez kāda noteikta iemesla tikai tāpēc, ka tāda ir skaitļu daba.

157

Pagāja sešas dienas, līdz atkal varēju tikt Tēva istabā, lai ieskatītos kreklu kārbā, kas atradās skapī.

Pirmajā dienā, kas bija trešdiena, Džozefs Flemings novilka bikses, nokārtojās uz ģērbtuves grīdas un sāka to visu ēst, taču Deivisa kungs viņam neļāva.

Džozefs ēd itin visu. Reiz viņš apēda vienu no zilajiem dezinfekcijas klucīšiem, kas karājas tualetē. Un reiz viņš apēda 50 mārciņu banknoti no savas mammas maka. Un viņš ēd auklas, gumijiņas, salvetes, rakstāmpapīru, krāsas un plastmasas dakšiņas. Un viņš rausta zodu un bieži kliedz.

Tairons sacīja - kakās esot zirgs un cūka, tāpēc es teicu, ka viņš ir muļķis, bet Šivouna apgalvoja, ka neesot vis.

Tie bija mazi plastmasas dzīvnieciņi no bibliotēkas, kurus skolas darbinieki izmanto, lai piedabūtu bērnus stāstīt stāstus. Džozefs tos bija apēdis.

Es sacīju, ka neiešu uz tualeti, jo tur uz grīdas ir kakas, un, domājot par to, man kļuva neomulīgi, lai gan Enisona kungs bija atnācis un visu satīrījis. Un es pieslapināju bikses, un man vajadzēja pārvilkt rezerves bikses no rezerves drēbju skapja Gaskoines kundzes kabinetā. Šivouna teica, ka divas dienas es varot izmantot darbinieku tualeti, bet tikai divas dienas, pēc tam man atkal jāiet uz bērnu tualeti. Un mēs vienojāmies par to.

Otrajā, trešajā un ceturtajā dienā, kas bija ceturtdiena, piektdiena un sestdiena, nenotika nekas interesants.

Piektajā dienā, kas bija svētdiena, stipri lija. Man patīk, kad stipri līst. Izklausās, ka visur skanētu neskaidrs troksnis, kas ir tāds kā klusums, tikai ne tukšs.

Uzgāju augšā, apsēdos savā istabā un raudzījos, kā uz ielas gāžas ūdens. Tas gāzās tik stipri, ka izskatījās pēc baltām dzirkstelēm (un arī šis ir salīdzinājums, nevis metafora). Un tur neviena nebija, jo visi palika mājās. Un man bija jādomā par to, kā viss ūdens pasaulē ir saistīts un šis ūdens ir iztvaikojis no jūras kaut kur Meksikas līča vai Bafina līča vidū, un nu tas gāžas lejā mājas priekšā, un tas aiztecēs prom pa notekām un nokļūs attīrīšanas stacijā, kur tiks attīrīts, un tad ieplūdīs kādā upē un atkal atgriezīsies jūrās.

Un pirmdienas vakarā Tēvam piezvanīja kāda sieviete, kurai pagrabs bija pieplūdis ar ūdeni, un viņam vajadzēja atstāt māju, lai novērstu avāriju.

Ja notikusi tikai viena avārija, to novērst dodas Rodri, jo viņa sieva ar bērniem pārcēlās uz dzīvi Somersetā, un tas nozīmē, ka viņam vakaros nav nekā cita ko darīt kā vien spēlēt biljardu, iedzert un skatīties televīziju, un viņam ir vajadzīgs virsstundu darbs, lai varētu nopelnīt naudu, ko aizsūtīt sievai, palīdzot viņai rūpēties par bērniem. Un Tēvam ir jārūpējas par mani. Taču tovakar bija divas avārijas, tāpēc Tēvs piekodināja, lai uzvedos labi un piezvanu viņam uz mobilo telefonu, ja radušās grūtības, un tad viņš aizbrauca ar busiņu.

Tad nu es iegāju viņa guļamistabā, atvēru skapi, nocēlu no kreklu kārbas darbarīku kasti un atvēru kreklu kārbu.

Izskaitīju vēstules. To bija 43. Visas bija adresētas man tajā pašā rokrakstā.

Es izņēmu vienu no kārbas un atplēsu. Aploksnē bija šī vēstule.

3. maijā Čepterrouda 451c Londona ZR2 5NG 0208 887 8907

Mīļo Kristofer!

Beidzot mums ir jauns ledusskapis un plīts! Mēs ar Rodžeru nedēļas beigās aizbraucām uz atkritumu savāktuvi, lai izmestu vecos. Tā ir vieta, kur ļaudis visu ko aizsviež prom. Tur ir lielas tvertnes trīs dažādu krāsu pudelēm un kartonam, un mašīneļļai, un dārza atkritumiem, un saimniecības atkritumiem, un lielākām mantām (mēs tur atstājām veco ledusskapi un plīti).

Tad devāmies uz lietotu mantu veikalu un nopirkām citu plīti un ledusskapi. Nu mājā ir mazliet mājīgāka sajūta.

Vakar vakarā es parakņājos vecās fotogrāfijās, un tas mani skumdināja. Tad es atradu bildīti, kurā Tu spēlējies ar vilciena komplektu, ko mēs Tev nopirkām pirms dāžiem Ziemsvētkiem. Tā mani iepriecināja, jo tas bija viens no tiem brīžiem, kad mums kopā klājās tik labi!

Vai atceries, kā Tu visu dienu ar to rotaļājies un vakarā negribēji likties gultā, jo vēl ar to spēlējies? Un vai atceries, kā mēs Tev stāstījām par vilcienu sarakstiem un Tu izveidoji vilcienu sarakstu, un Tev bija pulkstenis, un Tu liki vilcienam atiet laikā? Un tur bija arī maza dzelzceļa stacija no koka, un mēs Tevparā- dijām, kā cilvēki, kuri grib braukt ar vilcienu, dodas uz staciju, nopērk biļeti un iekāpj vilcienā. Un tad mēs sameklējām karti un parādījām Tev tās mazās līnijas, kas bija dzelzceļa līnijas, kuras savieno visas stacijas. Un Tu spēlējies ar to nedēļām un nedēļām, un nedēļām ilgi, un mēs Tev nopirkām vēl citus vilcienus, un Tu zināji, kurp tie visi brauc.

Man ļoti patika to atcerēties.

Nu man ir jāiet. Ir pusčetri pēcpusdienā. Es zinu, ka Tev vienmēr patīk zināt precīzu laiku. Un man jāiet uz veikalu un jānopērk nedaudz šķiņķa, ko pasniegt Rodžeram pie tējas. Pa ceļam uz veikalu iemetīšu šo vēstuli pastkastītē.

Mīlot Tava Mamma

X X X X X X

Tad es atplēsu vēl vienu aploksni. Tajā bija šī vēstule.

Lozannstrīta 321, dz. 1 Londona Z8 5BV 0208 7564321

Mīļo Kristofer!

Es teicu, ka tad, kad būs laiks to kārtīgi izdarīt, gribu Tev paskaidrot, kāpēc es aizgāju projām. Nu man ir daudz laika. Tā nu es te sēžu uz dīvāna, rakstot šo vēstuli, skan radio, un es mēģināšu visu paskaidrot.

Es nebiju ļoti laba māte, Kristofer. Varbūt tad, ja viss būtu citādi, ja Tu būtu citāds, es būtu labāka. Taču tā nu ir sanācis.

Es neesmu tāda kā Tavs tēvs. Tavs tēvs ir daudz pacietīgāks cilvēks. Viņš tiek ar visu ko galā, un, ja kaut kas viņu nomāc, viņš to neizrāda. Taču es tāda neesmu, un es neko nespēju izdarīt, lai to mainītu.

Vai atceries, kā reiz mēs abi pilsētas centrā iepirkāmies? Un mēs iegājām Bentalls veikalā, kas bija laužu pilns, un mums vajadzēja sagādāt dāvanu vecmammai. Un Tu biji nobijies no visiem tiem cilvēkiem veikalā. Bija pats karstākais Ziemsvētku iepirkšanās laiks, kad ikviens ir pilsētas centrā. Un es sarunājos ar Lenda kungu, kurš strādā virtuves nodaļā un ar kuru mēs gājām vienā klasē. Un Tu nogūlies uz grīdas, ar plaukstām aizspiedi ausis un biji visiem ceļā. Tāpēc es sadusmojos, jo arī man nepatīk Ziemsvētku iepirkšanās laiks, un es Tev liku uzvesties, kā pieklājas, un mēģināju Tevi piecelt kājās un aizvilkt prom. Bet Tu kliedzi un nogāzi no plauktiem mikserus, un atskanēja liels blīkšķis. Visi pagriezās, lai redzētu, kas tur notiek. Lenda kungs izturējās patiešām jauki, bet uz grīdas mētājās kastes un saplēstu bļodu lauskas, un visi blenza uz mums, un es pamanīju, ka esi pieslapinājis bikses, un es biju traki dusmīga un gribēju Tevi dabūt laukā no veikala, bet Tu neļāvi, lai es Tev pieskaros, tikai gulēji uz grīdas un brēci, un dauzīji pret grīdu rokas un kājas, un ieradās veikala vadītājs un jautāja, kas par lietu, un mana pacietība bija galā, un vajadzēja samaksāt par diviem saplēstiem mikseriem, un nācās gaidīt, līdz Tu beidz brēkt.

Un tad man, ar Tevi vajadzēja kājām iet visu ceļu līdz mājām, un tas bija stundām ilgi - jo es zināju, ka Tu nebūsi ar mieru atkal braukt ar autobusu.

Un es atceros, ka tovakar es raudāju un raudāju, un rau- dūju, un Tavs tēvs sākumā izturējās ļoti jauki - viņš pagatavoja tev vakariņas un nolika Tevi gulēt, un sacīja, ka reizēm kaut kas tāds atgadās un būs jau labi. Taču es teicu, ka to vairs nespēju izturēt, un tad viņš ļoti sadusmojās un sacīja, ka esmu muļke un man vajadzētu saņemties, un es viņam iesitu; tas bija slikti darīts, bet es biju tik ļoti satraukta.

Mums bija daudz tādu strīdu. Jo man bieži likās, ka vairs nespēju iztu rēt. Un Tavs tēvs patiešām ir pacietīgs, bet es neesm u, es sadusmojos, lai gan nemaz to negribu. Un beigu beigās mēs vairs tikpat kā nesarunājāmies, jo zinājām, ka vienmēr beigās sastrīdēsimies un tas ne pie kā nenovedīs. Un es jutos ļoti vientuļa.

Un tad es sāku daudz laika pavadīt kopā ar Rodžeru. Mēs jau vienmēr bijām pavadījuši daudz laika kopā ar Rodžeru un Eilīnu. Bet mēs sākām satikties ar Rodžeru divatā, jo ar viņu varēju aprunāties. Viņš bija vienīgais cilvēks, ar kuru varēju aprunāties. Un, kad biju kopā ar viņu, vairs nejutos vientuļa.

Es zinu, ka Tu varbūt neko no tā visa nesapratīsi, bet es gribēju mēģināt paskaidrot, lai Tu zinātu. Un, ja Tu tagad nesaproti, vari saglabāt šo vēstuli un izlasīt vēlāk- varbūt tad spēsi saprast.

Un Rodžers man atklāja, ka viņi ar Eilīnu viens otru vairs nemīlot un jau sen viens otru neesot mīlējuši. Tas nozīmēja, ka arī viņš jutās vientuļš. Tātad mums bija daudz kopīga. Un tad mēs aptvērām, ka mīlam viens otru. Viņš ierosināja, ka man vajadzētu atstāt Tavu tēvu un mēs abi varētu pārcelties uz kādu māju. Bet es teicu, ka nevarētu pamest Tevi, un viņu tas apbēdināja, tomēr viņš'saprata, ka Tu man nozīmē ļoti daudz.

Un tad mēs ar Tevi sastrīdējāmies. Vai atceries? Tas bija kādu vakaru par Tavām vakariņām. Es Tev biju kaut ko pagatavojusi, un Tu negribēji to ēst. Tu neko nebiji ēdis dienām ilgi un izskatījies tik vājš. Un Tu sāki kliegt, un es sadusmojos un aizsviedu ēdienu pa gaisu. Es zinu, ka tā nevajadzēja darīt. Un Tu paķēri kapājamo dēlīti un meti to, un tas man trāpīja pa pēdu un pārlauza pirkstus. Pēc tam, protams, mums vajadzēja braukt uz slimnīcu, un man ieģipsēja kāju. Vēlāk, mājās, Tavam tēvam un man bija negants strīds. Viriš man pārmeta, ka dusmojos uz Tevi. Viņš teica, ka man jādod Tev tas, ko gribi, kaut vai tikai šķīvis ar salātu lapām vai zemeņu un piena kokteilis. Es teicu, ka tikai mēģinu Tevi piedabūt apēst kaut ko veselīgu. Un tēvs sacīja, ka Tu tur neko nevarot darīt. Un es teicu - nu, es arī neko nevaru darīt, es vienkārši zaudēju savaldību. Un tēvs sacīja-ja jau viņš spējot savaldīties, tad arī es sasodīti labi varot savaldīties. Un vēl ilgi tādā garā.

Un es veselu mēnesi nespēju kārtīgi staigāt, atceries, un tēvam vajadzēja rūpēties par Tevi. Un es atceros, kā skatījos uz jums un redzēju jūs abus kopā, un nodomāju, ka Tu ar viņu esi pavisam citāds. Daudz mierīgāks. Un jūs nekliedzāt viens uz otru. Tas mani ļoti skumdināja, jo likās, ka es Tev īstenībā nemaz neesmu vajadzīga. Kaut kādā ziņā tas bija vēl sliktāk par mūsu nemitīgajiem strīdiem, jo likās, ka es esmu neredzama.

Un, manuprāt, toreiz es aptvēru, ka Tev un Tavam tēvam droši vien būtu labāk, ja manis šajā mājā nebūtu. Tad viņam vajadzētu rūpēties tikai par vienu, nevis diviem.

Pēc tam Rodžers teica, ka esot lūdzis bankai, vai viņu nevar pārcelt. Tas nozīmē, viņš lūdza, vai nevar dabūt darbu Londonā, un gatavojās doties prom. Viņš jautāja, vai negribu braukt viņam līdzi. Es ilgi to apsvēru, Kristofer. Goda vārds, tā bija! Un tas salauza man sirdi, bet beigās es izlēmu, ka mums visiem būs labāk, ja es piekritīšu. Un es teicu- jā.

Es gribēju atvadīties. Es gribēju atgriezties un pariemt dažas drēbes, kad Tu būtu pārnācis no skolas. Un tad es gribēju Tev paskaidrot, ko es daru, un pateikt, ka es atbraukšu Tevi apciemot, cik bieži vien varēšu, un Tu dažreiz varēsi atbraukt uz Londonu un padzīvot pie mums. Bet, kad piezvanīju Tavam tēvam, viņš sacīja, ka nedrīkstu atgriezties. Viņš bija briesmīgi dusmīgs. Viņš teica, ka nedrīkstu runāt ar Tevi. Nesapratu, ko darīt. Viņš teica, ka esmu rīkojusies egoistiski un nemūžam vairs nesperšu kāju šajā mājā. Tā arī ir. Toties es Tev esmu aizrakstījusi šīs vēstules.

Nezinu, vai Tu spēj kaut ko no visa tā saprast. Es apzinos, ka Tev būs loti grūti. Tomēr ceru, ka mazliet spēsi saprast.

Kristofer, es nepavisam negribēju Tev nodarīt pāri. Es domāju, ka rīkojos tā, kā ir labāk mums visiem. Ceru, ka tā ir. Un gribu, lai Tu zinātu, ka ne pie kā neesi vainīgs.

Senāk es sapņoju, ka viss mainīsies uz labu. Vai atceries- Tu bieži apgalvoji, ka gribi kļūt par astronautu? Es sapņoju, ka esi astronauts un esi redzams televīzijā, un es domāju: tas ir mans dēls. Diez, kas Tu tagad gribētu būt? Vai kaut kas mainījies? Vai Tu joprojām nodarbojies ar matemātiku? Ceru, ka tā ir.

Kristofer, lūdzu, kādreiz atraksti man vai piezvani pa telefonu. Numurs ir vēstules augšpusē.

Mīlu un skūpstu,

Tava Mamma x x x x x x

Pec tam es atplēsu trešo aploksni. Taja bija šī vēstulē.

18. septembrī Lozannstrīta 312, dz.l Londona Z8 0208 756 4321

Mīļo Kristofer!

Es teicu, ka rakstīšu Tev katru nedēļu, un tā arī esmu darījusi. Īstenībā šonedēļ šī jau ir otra vēstule, tātad es rīkojos vēl labāk, nekā solīju.

Man ir darbs! Es strādāju Kamdenā pie Perkina un Rašida, tas ir zvērinātu mērnieku kantoris. Tas nozīmē, ka viņi staigā apkārt, apskatīdami mājas, un izstrādā projektu, cik tām vajadzētu maksāt, kāds darbs tur jāiegulda un cik tas darbs maksās. Un viņi arī aprēķina, cik maksātu jaunu māju un biroja ēku, un rūpnīcu celtniecība.

Šis ir jauks kantoris. Otra sekretāre ir Andžija. Viņas galds ir noklāts ar spēļu lācīšiem, mīkstajām rotaļlietām un viņas bērnu fotogrāfijām (tāpēc es noliku uz sava galda Tavu fotogrāfiju rāmītī). Viņa ir ļoti jauka, un mēs vienmēr kopā ejam ēst pusdienas.

Es tomēr nezinu, cik ilgi te palikšu. Man ir jāsaskaita daudz skaitļu, kad sūtām klientiem rēķinus, un man tas ne visai labi padodas. (Tev izdotos daudz labāk nekā man!)

Firmu vada divi vīrieši, Perkina kungs un Rašida kungs. Rašida kungs nāk no Pakistānas un ir ļoti stingrs, un vienmēr pieprasa, lai strādājam ātrāk. Un Perkina kungs ir dīvains (Andžija viņu sauc par Perverso Perkinu). Kad viņš atnāk un nostājas man blakus, lai kaut ko pajautātu, viņš vienmēr uzliek roku man uz pleca un pieliecas tā, ka viņa seja ir pavisam tuvu manējai un es varu saost viņa zobu pastu, no kā man šermuļi skrien pār kauliem. Un arī alga nav visai liela. Tāpēc meklēšu kaut ko labāku, tiklīdz būs izdevība.

Nesen aizgāju uz Aleksandra pili. Tas ir liels parks tepat ap stūri pie mūsu mājas, un parks ir liels kalns, kura galā ir plašs konferenču centrs, un tas man atgādināja par Tevi - ja Tu atbrauktu, mēs varētu aiziet turp un laist pūķus vai raudzīties, kā Hītrovas lidostā nosēžas lidmašīnas, un es zinu, ka Tev tas patiktu.

Nu man jāiet, Kristofer. Es rakstu šo vēstuli pusdienas pārtraukumā (Andžija ir saslimusi ar gripu, tāpēc mēs nevaram pusdienot kopā). Lūdzu, atraksti man kādreiz un pastāsti, kā Tev iet un ko Tu skolā dari.

Ceru, ka saņēmi dāvanu, kuru Tev aizsūtīju. Vai esi jau ticis ar to galā? Mēs ar Rodžeru to ieraudzījām kādā veikaliņā Kam- denas tirgū, un es zinu, ka Tev vienmēr patikuši atjautības uzdevumi. Pirms iesaiņojām, Rodžers mēģināja atdalīt abas daļas, bet nespēja. Viņš teica- ja Tev izdošoties, Tu esot ģēnijs.

Ļoti, ļoti, ļoti mīlot,

Tava Mamma x x x x x x

Un šī ir ceturta vēstulē.

23- augusts Lozannstrita 312, dz.l Londona Z8

Mīļo Kristofer!

Piedod, ka pagājšnedēļ Tev neaizrakstīju. Man vajadzēja iet pie zobārsta, un man izrāva divus dzerokļus. Tu droši vien neatceries to reizi, kad mums vajadzēja Tevi aizvest pie zobārsta. Tu nevienam neļāvi bāzt rokas mutē, tāpēc mums vajadzēja Tevi aizmidzināt, lai zobārsts var izraut Tev zobu. Mani gan neiemidzināja, man tikai iešpricēja to, ko sauc par vietējo anestēziju, - tas nozīmē, ka es mutē neko vairs nejutu, un tas bija labi, jo ārstam vajadzēja iezāģēt kaulā, lai dabūtu zobu laukā. Bet nemaz nesāpēja. Īstenībā es smējos, jo zobārstam nācās vilkt un raut, un pamatīgi papūlēties, un man tas šķita traki jocīgi. Bet, kad jau biju mājās, sāpes sāka atgriezties, un man vajadzēja divas dienas gulēt uz dīvāna un dzert daudz pretsāpju tablešu…

Tad es pārtraucu lasīt, jo man bija kļuvis slikti.

Mammai nebija bijis infarkts. Mamma nebija nomirusi. Mamma visu laiku ir bijusi dzīva. Un Tēvs man bija melojis.

Es ļoti centos izdomāt, vai nav kāds cits izskaidrojums, bet neviens nenāca prātā. Un tad es vispār vairs ne par ko nespēju domāt, jo manas smadzenes nedarbojās, kā nākas.

Man reiba galva. Likās, ka istaba zvalstās no vienas puses uz otru, it kā tā atrastos ļoti augstas ēkas augšā un ēka stiprā vējā šūpotos uz priekšu un atpakaļ (arī šis ir salīdzinājums). Bet es zināju, ka istaba nevar šūpoties uz priekšu un atpakaļ, tātad kaut kas notika manā galvā.

Es ievēlos gultā un saritinājos kamolā.

Man sāpēja vēders.

Es nezinu, kas pēc tam notika, jo manā atmiņā ir pārrāvums, it kā no kasetes kāds gabaliņš būtu izdzēsts. Bet es zinu, ka bija jāpaiet krietni ilgam laikam, jo vēlāk, kad atkal atvēru acis, ieraudzīju, ka aiz loga ir sa- slumsis. Un es biju vēmis, jo visu gultu un rokas, un seju klāja vēmekļi.

Taču pirms tam es dzirdēju, kā Tēvs ienāk mājā un sauc manu vārdu, tas ir otrs iemesls, kāpēc es zinu, ka bija pagājis ilgs laiks.

Un bija savādi, jo Tēvs sauca: - Kristofer?… Kristofer?… - un es ieraudzīju savu vārdu uzrakstītu, tiklīdz viņš to izteica. Es bieži redzu uzrakstītu to, ko kāds saka, it kā tas parādītos datora ekrānā, īpaši, kad runātājs atrodas citā telpā. Taču šoreiz nebija kā datora ekrānā. Es redzēju savu vārdu uzrakstītu milzīgu kā lielā reklāmā uz autobusa sāniem. Un tas bija manas Mammas rokrakstā, apmēram tā:

Un tad es dzirdēju, ka Tēvs uzkāpj pa trepēm un ienāk istabā.

Viņš jautāja: - Kristofer, ko tu, velns ar ārā, dari?!

Es sapratu, ka viņš ir istabā, bet viņa balss skanēja tik tikko dzirdami, it kā no tāluma, kā jau cilvēku balsis reizēm skan, kad es kunkstu un negribu, ka viņi ir manā tuvumā.

Un viņš teica: - Ko tu, sasodīts…? Tas ir mans skapis, Kristofer! Tās ir… Velns parāvis… Nolādēts, nolādēts, nolādēts!

Tad kādu brīdi viņš klusēja.

Pēc tam uzlika roku man uz pleca, pagrieza mani uz sāniem un sacīja: - Dievs augstais! - Taču, kad viņš pieskārās, man nesāpēja, kā parasti sāp. Es redzēju viņu man pieskārāmies, it kā skatītos filmu par to, kas istabā notiek, bet gandrīz nejutu viņa roku. Tas bija tā, it kā man uzpūstu vējš.

Un viņš atkal kādu laiku klusēja.

Tad viņš teica: - Piedod, Kristofer! Es ļoti nožēloju.

Tad pamanīju, ka man bija kļuvis nelabi, jo sajutu visapkārt kaut ko slapju un oda kā tajās reizēs, kad skolā kāds izvēmies.

Tad viņš teica: - Tu izlasīji vēstules.

Tad es dzirdēju, ka viņš raud, jo viņa elpa izklausījās burbuļojoša un mitra kā tajās reizēs, kad kādam ir iesnas un deguns pilns ar puņķiem.

Tad viņš teica: - Es to darīju, lai tev būtu labi, Kristofer. Goda vārds! Es negribēju melot. Es tikai domāju… Es tikai domāju, ka būs labāk, ja tu nezināsi… ka… ka… Es negribēju… Es gribēju tev tās parādīt, kad būsi vecāks.

Tad viņš atkal klusēja.

Tad viņš teica: - Tas bija nelaimes gadījums.

Tad viņš atkal klusēja.

Tad viņš sacīja: - Es nezināju, ko teikt… Es biju tik apstulbis… Viņa atstāja zīmīti un… Tad viņa piezvanīja… Es teicu, ka viņa ir slimnīcā, jo… jo nezināju, kā paskaidrot. Tas bija tik sarežģīti! Tīk grūti. Un es… es pateicu, ka viņa ir slimnīcā. Zināju, ka tā nav taisnība. Bet, ja jau es to biju pateicis… Es nevarēju… Es nevarēju kaut ko mainīt. Vai tu saproti… Kristofer? Kristofer?… Es tikai… Es zaudēju kontroli pār to, un es gribētu…

Tad viņš klusēja pavisam ilgi.

Tad viņš atkal pieskārās man pie pleca un teica: - Kristofer, mums tagad jāsakopjas, labi?

Viņš mazliet papurināja manu plecu, bet es nekustējos.

Un viņš teica: - Kristofer, es tagad iešu uz vannas istabu un satecināšu tev vannā karstu ūdeni. Pēc tam atnākšu atpakaļ un aizvedīšu tevi uz vannas istabu, labi? Pēc tam varēšu iemest palagus veļas mašīnā.

Tad dzirdēju Tēvu pieceļamies un aizejam uz vannas istabu un atgriežam krānus. Es klausījos, kā vannā tek ūdens. Viņš kādu laiku nenāca atpakaļ. Tad atnāca, atkal pieskārās man pie pleca un teica: - Darīsim to pavisam lēnām, Kristofer. Piecelsim tevi sēdus, novilksim drēbes un liksim tevi vannā, ja? Man būs jāpieskaras tev, bet viss būs labi.

Tad Tēvs piecēla mani un apsēdināja uz gultas malas. Viņš novilka man džemperi un kreklu un nolika tos uz gultas. Tad piecēla mani kājās un veda uz vannas istabu. Un es nekliedzu. Un es nepretojos. Un es nesitu viņam.

163

Kad biju mazs un sāku iet skolā, manu galveno skolotāju sauca Džūlija, jo Šivouna toreiz vēl nestrādāja skolā. Viņa sāka strādāt, kad man bija 12 gadu.

Un kādu dienu Džūlija apsēdās solā man blakus, uzlika uz sola Smarties kārbiņu un vaicāja: - Kristofer, kā tu domā - kas tur iekšā?

Un es atbildēju: - Konfektes.

Tad viņa noņēma kārbiņai vāku, apgrieza to otrādi, un no tās izkrita sarkans zīmulītis; viņa iesmējās, un es teicu: - Tās nav konfektes, tas ir zīmulis.

Tad viņa iebāza sarkano zīmulīti atpakaļ Smarties kārbiņā un uzlika tai vāciņu.

Tad viņa sacīja: - Ja tagad ienāktu tava mammīte un mēs viņai pajautātu, kas ir Smarties kārbiņā, kā tev šķiet - ko viņa teiktu? - jo es toreiz Mammu saucu par Mammīti, nevis Mammu.

Un es atbildēju: - Zīmulis.

Tas tāpēc, ka tolaik, kad biju mazs, es nesapratu, ka citiem cilvēkiem ir prāts. Un Džūlija Mammai un Tēvam pateica, ka tas man vienmēr šķitīs ļoti sarežģīti. Taču tagad man tas vairs nešķiet sarežģīti. Jo es nospriedu, ka tas ir sava veida uzdevums, un, ja kaut kas ir uzdevums, tad vienmēr pastāv iespēja, kā to atrisināt.

Tas ir kā datori. Visi uzskata, ka datori atšķiras no cilvēkiem, jo tiem nav prāta, lai gan Ceļojumu testā dators var sarunāties ar cilvēkiem par laika apstākļiem un vīnu, un to, kāda ir Itālija, un tie pat spēj stāstīt anekdotes.

Bet prāts jau ir tikai sarežģīts mehānisms, nekas vairāk.

Un, kad skatāmies uz lietām, mēs domājam, ka tikai skatāmies laukā pa savām acīm, tāpat kā raugāmies laukā pa maziem lodziņiem un galvā mums ir kāda persona, bet tā tas nav. Mēs raugāmies uz ekrānu mūsu galvās, tādu kā datora ekrānu.

Un to var zināt tāpēc, ka ir veikts kāds eksperiments, ko es noskatījos televīzijas pārraižu ciklā, kura nosaukums ir Kā darbojas prāts. Tajā eksperimentā cilvēks ieliek galvu kaut kādā skavā un raugās uz aprakstītu lapu ekrānā. Tā izskatās kā parasta aprakstīta lapa, un nekas nemainās. Taču pēc brīža, kad cilvēka acs virzās pa lapu, viņš aptver, ka notiek kaut kas pavisam savāds: kad viņš mēģina no lapas izlasīt kādu gabaliņu, ko viņš ir izlasījis pirms tam, tas ir mainījies.

Un tā notiek tāpēc, ka tad, kad acs pārslīd no viena punkta uz citu, cilvēks vispār neko neredz un ir akls. Ja tad, kad acs no viena punkta pārslīd uz citu, redzētu itin visu, galva ietu riņķī. Tajā eksperimentā ir sensors, kurš uztver, kad acs pārslīd no vienas vietas uz citu, un, kad tas notiek, samaina dažus vārdus lapā tādā vietā, uz kuru cilvēks neskatās.

Bet cilvēks nepamana, ka šajos brīžos ir akls, jo smadzenes aizpilda to ekrānu, kas ir galvā, lai šķistu, ka cilvēks raugās laukā pa diviem maziem lodziņiem galvā. Un viņš nepamana, ka citā lapas daļā ir citi vārdi, jo smadzenes aizpilda ainu, uz kuru cilvēks tobrīd neskatās.

Un cilvēki atšķiras no dzīvniekiem, jo viņi ekrānos savā galvā spēj radīt to lietu ainu, uz kurām neskatās. Viņi spēj atainot kādu, kurš atrodas citā telpā. Vai spēj radīt nākamās dienas notikumu ainu. Vai ainu, kurā viņi ir astronauti. Vai ļoti lielu skaitļu attēlu. Vai spriedumu virkni, kad viņi mēģina kaut ko atrisināt.

Un, lūk, tāpēc suns var nokļūt pie veterināra un veterinārs tam var iztaisīt pamatīgu operāciju un iedzīt kājā metāla adatas, kas rēgojas laukā, taču, tiklīdz suns ieraudzīs kaķi, tas aizmirsīs, ka no kājas rēgojas metāla adatas, un metīsies pakaļ kaķim. Bet, ja ticis operēts cilvēks, viņam galvā ir sāpju aina, un tā saglabājas mēnešiem ilgi. Un viņam galvā atainojas visas šuves kājā un pārlūzušais kauls, un adatas, un pat tad, kad viņš ierauga autobusu, uz kuru vajadzētu paspēt, cilvēks nesāk skriet, jo galvā viņam ir aina ar brakšķošiem kauliem, plīstošām šuvēm un lielām sāpēm.

Un tāpēc cilvēki domā, ka datoriem nav prāta, un tāpēc viņi uzskata, ka viņu smadzenes ir īpašas un atšķiras no datoriem. Tāpēc, ka cilvēki spēj redzēt ekrānu savā galvā un viņiem liekas, ka galvā kāds sēž un skatās uz ekrānu, tā kā komandieris Žans Liks Pikārs filmā Zvaigžņu ceļš: Nākamā paaudze sēž pie vadības pults un raugās uz lielu ekrānu. Un viņi domā, ka šis cilvēks ir viņu īpašais cilvēka prāts, ko sauc par homunculus, tas nozīmē - mazs cilvēciņš. Un viņi domā, ka datoriem šī homunkula nav.

Bet šis homunkuls ir tikai vēl viena aina ekrānā viņu galvā. Un, kad homunkuls ir ekrānā cilvēka galvā (jo viņš domā par homunkulu), cita smadzeņu daļiņa vēro ekrānu. Un, kad cilvēks domā par šo smadzeņu daļu (to daļiņu, kas vēro homunkulu ekrānā), viņš ievieto šo smadzeņu daļiņu ekrānā un ekrānu vēro cita smadzeņu daļiņa. Bet smadzenes neredz, ka tā notiek, jo, tāpat kā acs pārslīd no vienas vietas uz citu, arī cilvēks savā galvā ir akls, kad domāšanu par vienu lietu nomaina ar domāšanu par citu.

Un tāpēc cilvēka smadzenes ir kā datori. Ne tāpēc, ka tās ir īpašas, bet tāpēc, ka tām visu laiku uz sekundes daļiņu jāizslēdzas, kamēr mainās ekrāns. Un tāpēc, ka ir kas tāds, ko viņi nevar redzēt, cilvēki domā, ka tām jābūt īpašām, jo cilvēki vienmēr domā, ka tas, ko viņi nevar redzēt, ir īpašs, piemēram, mēness tumšā puse vai melnā cauruma otra puse, vai tumsa, kad viņi naktī pamostas un sabīstas.

Cilvēki domā, ka viņi nav datori, arī tāpēc, ka viņiem ir jūtas, bet (Jatoriem jūtu nav. Taču jūtas ir tikai cilvēka galvā ekrānā redzamā aina par to, kas notiks nākamajā dienā vai gadā vai varēja notikt tā vietā, kas īstenībā notika, un, ja tā ir priecīga aina, cilvēks smaida, bet, ja tā ir skumja aina, cilvēks raud.

167

Kad Tēvs mani bija nomazgājis vannā un notīrījis vēmekļus, un noslaucījis ar dvieli, viņš mani aizveda uz guļamistabu un uzvilka tīras drēbes.

Tad viņš teica: - Vai tu šovakar esi ko ēdis?

Bet es neatbildēju.

Tad viņš sacīja: - Vai man tev atnest ko ēdamu, Kristofer?

Bet es joprojām neatbildēju.

Un viņš teica: - Labi. Paklau, tagad es aiziešu, ielikšu veļas mašīnā tavas drēbes un palagus un tad atgriezīšos, labi?

Es sēdēju uz gultas un skatījos uz saviem ceļgaliem.

Un Tēvs izgāja no istabas, savāca no vannas istabas grīdas manas drēbes un nolika tās pie kāpnēm. Tad viņš aizgāja un savāca palagus no savas gultas un aiznesa tos pie mana krekla un džempera kāpņu augšgalā. Tad to visu paņēma un nonesa lejā pa trepēm. Tad es dzirdēju, ka viņš ieslēdz veļas mašīnu un sāk darboties boilers, un ūdens pa caurulēm ieplūst veļas mašīnā.

Pēc tam es ilgi vairs neko nedzirdēju.

Es sāku galvā dubultot divnieku, jo tas mani nomierināja. Tiku līdz 33 554 432, tas ir 225 , kas nav ļoti daudz, jo iepriekš esmu ticis līdz 245 , taču manas smadzenes labi nedarbojās.

Tad Tēvs atkal ienāca istabā un jautāja: - Kā tu jūties? Vai man tev ko atnest?

Es klusēju. Es turpināju skatīties uz ceļgaliem.

Arī Tēvs neko neteica. Viņš tikai apsēdās uz gultas man blakus, uzlika elkoņus uz ceļgaliem un skatījās uz paklāju starp savām pēdām, kur bija sarkans Lego klucītis ar astoņiem izciļņiem.

Tad es dzirdēju Tobiju pamostamies, jo viņš ir nakts dzīvnieks, un dzirdēju viņu čabināmies pa būrīti.

Un Tēvs ļoti ilgi klusēja.

Tad viņš sacīja: - Paklau, varbūt man nevajadzētu to teikt, bet… Gribu, lai tu zini, ka vari uz mani paļauties. Un… Labs ir, varbūt es ne vienmēr saku patiesību. Dievs mans liecinieks, ka es cenšos, Kristofer, Dievs mans liecinieks, ka tā ir, bet… Dzīve ir sarežģīta, ņem to vērā! Ir sasodīti grūti visu laiku runāt taisnību. Dažreiz tas nav iespējams. Un es gribu, lai tu zini, ka cenšos, patiešām cenšos. Var jau būt, ka nav pats labākais laiks, kad to pateikt, un es zinu, ka tev tas nepatiks, bet… Tev jāzina, ka no šī brīža es tev teikšu tikai patiesību. Par itin visu. Jo… ja cilvēks nerunā taisnību tagad, tad vēlāk… vēlāk sāp vēl stiprāk. Tāpēc…

Tēvs ar plaukstām paberzēja seju un ar pirkstiem pavilka uz leju zodu, un skatījās uz sienu. Es viņu redzēju ar acs kaktiņu.

Un viņš teica: - Es nogalināju Velingtonu, Kristofer.

Es apsvēru, vai tas ir joks, jo es nesaprotu jokus, un, kad cilvēki joko, viņi nedomā to, ko saka.

Bet tad Tēvs teica: - Lūdzu! Kristofer. Tikai… ļauj man paskaidrot! - Tad viņš ievilka gaisu un teica: - Kad tava mamma aizgāja… Eilīna… Šīr- sas kundze… viņa izturējās pret mums ļoti labi. Ļoti labi pret mani. Viņa man palīdzēja tikt pāri ļoti grūtam laikam. Šaubos, vai bez viņas būtu ticis galā. Nu, tu jau zini, ka viņa bija pie mums gandrīz katru dienu.

Palīdzēja gatavot ēst un uzkopt māju. Ieskrēja paskatīties, vai mums viss labi, vai nekā netrūkst… Es domāju… Nu… Pie velna, Kristofer, es mēģinu nesarežģīt… es domāju, viņa varētu turpināt iegriezties. Es domāju… un varbūt tas bija stulbi… es domāju, ka viņa varbūt… iespējams… gribētu pārcelties pie mums. Vai mēs varētu pārcelties uz viņas māju. Mēs… mēs sapratāmies patiešām, patiešām labi. Es domāju, ka mūs saista draudzība. Un, šķiet, es domāju nepareizi. Liekas… beigās… iznāk… Sasodīts! Mēs sastrīdējāmies, Kristofer, un… Viņa pateica ko tādu, ko tev neatkārtošu, jo tas nebija patīkami, tas sāpināja, bet… Man liekas, viņai tas draņķa suns nozīmēja vairāk nekā es, nekā mēs. Un, ja tā padomā, varbūt tas nemaz nav tik stulbi. Varbūt mēs esam tīrā sodība. Un varbūt ir vieglāk dzīvot vienai un rūpēties par kaut kādu stulbu plušķi nekā dalīties ar citiem dzīviem cilvēkiem. Pie velna! Es gribu teikt, čalīt, ka mēs taču neesam pēdīgie plukatas, vai ne?… Lai nu kā, mēs saķildojāmies. Taisnību sakot, vairākas reizes. Taču pēc šī īpaši riebīgā dusmu izvirduma viņa mani izsvieda no mājas. Un tu jau zini, kāds pēc operācijas ir tas draņķa suns. Sasodīti šizofrēnisks. Vienu brīdi tīrais eņģelītis, apveļas uz muguras, lai viņam pakutini vēderu. Nākamajā brīdī jau ielaiž zobus tavā kājā. Lai nu kā, mēs aurojam viens uz otru, un suns tikmēr dārzā atvieglojas. Un, kad viņa aizcērt durvis man aiz muguras, tas ķēms mani gaida. Un… Es jau zinu, zinu! Iespējams, ja es tam tikai būtu iespēris, tas atsprāgtu nost. Bet, sasodīts, Kristofer, kad acu priekšā ir tā sārtā migliņa… Jēzus, tu jau zini, kā tad ir! Es gribu teikt, mēs neesam visai atšķirīgi. Man prātā bija tikai viena doma: tas draņķa suns viņai nozīmē vairāk nekā tu vai es. Un likās, ka viss, kas divus gadus manī bija krājies, tūlīt…

Tad Tēvs brīdi klusēja.

Tad viņš sacīja: - Piedod, Kristofer! Tici man, es nedomāju, ka viss lā pavērsīsies.

Un tad es sapratu, ka tas nav joks, un biju pamatīgi nobijies.

Tēvs sacīja: - Mēs visi kļūdāmies, Kristofer. Tu, es, tava mamma - visi. Un dažreiz kļūdas ir patiešām lielas. Mēs esam tikai cilvēki.

Tad viņš pacēla labo roku un vēdekļveidīgi izpleta pirkstus.

Taču es iebrēcos un atgrūdu viņu tā, ka viņš no gultas nokrita uz grīdas.

Viņš pieslējās sēdus un sacīja: - Labs ir. Klausies. Kristofer. Man ļoti žēl. Šovakar pietiks, labi? Es tagad nokāpšu lejā, un tu mazliet pagūli, un rīt no rīta mēs aprunāsimies. - Tad viņš sacīja: - Viss būs labi. Godavārds!Tici man!

Tad viņš piecēlās un dziļi ievilka elpu, un izgāja no istabas.

Es ilgi sēdēju uz gultas un skatījos grīdā. Tad izdzirdu Tobiju skra- bināmies būrī. Pacēlu skatienu un ieraudzīju, ka viņš caur režģi lūkojas uz mani.

Man bija jātiek laukā no mājas. Tēvs bija nogalinājis Velingtonu. Tas nozīmēja, ka viņš varēja nogalināt arī mani Es nevarēju uzticēties Tēvam, kaut arī viņš bija teicis: „Tici man!" - jo viņš man bija melojis par lielām lietām.

Taču es nevarēju tikt laukā no mājas tūlīt pat, jo Tēvs mani redzētu, tāpēc man vajadzēja nogaidīt, līdz viņš aizmigs.

Bija 23.16.

Es atkal mēģināju dubultot divnieku, bet netiku tālāk par 215 , tas ir, 32 768. Tāpēc sāku kunkstēt, lai ātrāk paietu laiks un nevajadzētu domāt.

Pēc tam bija 1.20, bet nebiju dzirdējis Tēvu uzkāpjam augšā un liekamies gulēt. Es prātoju, vai viņš guļ apakšstāvā vai arī nogaida, līdz varēs ienākt un mani nogalināt. Es sadabūju savu armijas nazi un atvāzu zāgveida asmeni, lai varu aizstāvēties. Tad pavisam klusi izlavījos no guļamistabas un ieklausījos. Neko nedzirdēju, un tā nu es klusi un lēnām sāku kāpt lejā pa trepēm. Un, kad biju ticis lejā, pa dzīvojamās istabas durvīm ieraudzīju Tēva kāju. 4 minūtes nogaidīju, lai redzētu, vai tā nepakustēsies, bet nepakustējās vis. Turpināju iet uz priekšu, līdz sasniedzu priekšnamu. Tad paskatījos pa dzīvojamās istabas durvīm.

Tēvs aizvērtām acīm gulēja uz dīvāna.

Es ilgi raudzījos uz viņu. Tad viņš iekrācās, un es satrūkos un dzirdēju ausīs šalcam asinis un sirdi traki ātri dauzāmies, un jutu tādas sāpes, it kā man krūtīs kāds būtu pārplēsis varen lielu balonu.

Es apsvēru, vai man būs infarkts.

Tēva acis joprojām bija ciet. Es prātoju, vai viņš izliekas aizmidzis. Tāpēc ļoti cieši satvēru kabatas nazi un pieklauvēju pie durvju stenderes.

Tēvs pagrieza seju no vienas puses uz otru, un viņa kāja noraustījās, un viņš noņurdēja: - Khnnnn, - bet acis neatvēra. Un tad viņš atkal iekrācās.

Viņš bija aizmidzis.

Tas nozīmēja, ka es varētu tikt laukā no mājas, ja izturētos pavisam klusi, lai viņu neuzmodinātu.

No drēbju pakaramā, kas atradās pie ārdurvīm, paņēmu abas savas jakas un šalli un visu uzvilku, jo naktī laukā būs auksti. Tad es atkal pavisam klusi uzkāpu augšā, bet kāpt bija grūti, jo man trīcēja kājas. Iegāju savā istabā un paņēmu Tobija būri. Viņš skrabinājās pa iekšu, tāpēc novilku vienu jaku un uzklāju to būrim, lai apslāpētu troksni. Tad kopā ar viņu atkal nokāpu lejā.

Tēvs joprojām bija aizmidzis.

iegāju virtuvē un paņēmu savu īpašās pārtikas kārbu. Atslēdzu sētas durvis un izgāju laukā. Tad es nospiedu durvju rokturi uz leju un turēju, kamēr vēru ciet durvis, lai klikšķis nebūtu pārāk skaļš. Tad devos uz dārza galu.

Dārza galā ir šķūnītis. Tajā stāv zāles pļāvējs un dzīvžoga cirpējs, un daudz dažādu dārzniecības piederumu, kurus lietoja Mamma, piemēram, podi, komposta maisi, bambusa niedres, auklas un lāpstas. Šķūnītī būtu mazliet siltāk, bet es zināju, ka Tēvs var mani tur meklēt, tāpēc nogāju gar šķūnīša aizmuguri un iespiedos spraugā starp tā sienu un žogu aiz lielas, melnas plastmasas tvertnes lietusūdens savākšanai. Tad apsēdos un jutos mazliet drošāk.

Nolēmu atstāt otru jaku uz Tobija būra, jo negribēju, ka viņš saslimst un nomirst.

Atvēru savu īpašās pārtikas kārbu. Tajā bija Milky Bar stienītis, divas garās lakricas konfektes, trīs mandarīni, sārta vafele un mana sarkanā pārtikas krāsviela. Es nejutu izsalkumu, bet apzinājos, ka kaut kas ir jāieēd, jo, ja cilvēks neko neēd, viņam var sākt salt, tāpēc apēdu divus mandarīnus un Milky Bar.

Tad es apsvēru, ko iesākt tālāk.

173

Starp šķūņa jumtu un to lielo augu, kas bija pārkāries pāri sētai no kaimiņmājas puses, es redzēju Oriona zvaigznāju.

Tiek uzskatīts, ka Orionu sauc par Orionu tāpēc, ka Orions bija mednieks un zvaigznājs izskatās pēc mednieka ar vāli un loku, un bultu, lūk, tā:

Taču tas ir pavisam muļķīgi, jo tās ir tikai zvaigznes un ir iespējams savienot punktus, kā vien vēlas, un var izdarīt tā, lai tas izskatās pēc dāmas ar lietussargu, kura māj ar roku, vai tādas kafijas kannas, kāda pieder Šīrsas kundzei - tā ir no Itālijas -, ar osu un garaiņiem, kas plūst laukā, vai pēc dinozaura:

Turklāt kosmosā nav nekādu līniju, tāpēc Orlona daļiņas varētu pievienot Zaķa vai Vērša, vai Dvīņu zvaigznāja daļiņām un teikt, ka tas ir zvaigznājs, ko sauc par Vīnogu ķekaru vai Jēzu, vai Velosipēdu (tikai Senās Grieķijas un Romas laikos, kad Orlons tika nosaukts par Orionu, velosipēdu nebija).

Lai nu kā, Orlons nav ne mednieks, ne kafijas kanna, ne dinozaurs. Tas ir tikai Betelgēze un Belatriksa, un Rigela un 18 citas zvaigznes, kuru nosaukumus es nezinu. Un tās ir kodolreakcijas miljardiem jūdžu tālu.

Un tā ir taisnība.

179

Es paliku nomodā līdz 3.47. Tā bija pēdējā reize, kad pirms aizmigšanas paskatījos rokaspulkstenī. Tam ir luminiscējoša ciparnīca, kas izgaismojas, ja piespiež podziņu, tāpēc tumsā to varēju saskatīt. Man sala un bija bail, ka Tēvs var iznākt laukā un mani atrast. Bet dārzā jutos drošāk, jo biju paslēpies.

Es ilgi skatījos debesīs. Man patīk naktī dārzā skatīties debesīs. Vasarā es reizēm naktī iznāku laukā ar kabatas lukturīti un grozāmo zvaigžņu karti, ko veido divi plastmasas apļi ar vidū iedurtu adatu. Apakšā ir debesu karte, un virsū ir parabolas formas atvērums, un to griež apkārt, lai redzētu zvaigžņu karti tām debesīm, kas tajā gada dienā ir redzamas no 51,5° ziemeļu platuma, kas ir tas platums, kurā ir Svindona, jo debesu lielākā daļa vienmēr ir Zemei otrā pusē.

Un, kad cilvēks raugās uz debesīm, viņš zina, ka raugās uz zvaigznēm, kuras atrodas simtiem un tūkstošiem gaismas gadu tālu. Un dažas zvaigznes pat vairs neeksistē, jo to gaismai ir bijis vajadzīgs tik ilgs laiks, kamēr tā nokļuvusi līdz mums, ka tās jau ir beigušas eksistēt vai eksplodējušas un sairušas līdz sarkanajiem punduriem. Šis apstāklis cilvēkam liek justies ļoti mazam, un, ja viņam gadījušās grūtības, tad ir patīkami apzināties, ka tās ir tādas, ko sauc par nenozīmīgām, tas ir, tik niecīgas, ka, veicot kādus aprēķinus, nav ņemamas vērā.

Es diez cik labi negulēju, jo man sala un zeme zem manis bija ļoti

grumbuļaina un cieta, un Tobijs būri stipri skrabinājās. Bet, kad pa istam pamodos, ausa rīts un debesis bija oranžas un zilas, un sārtas, un es dzirdēju putnu dziedāšanu, to sauc par Rītausmas kori. Un es paliku turpat vēl 2 stundas un 32 minūtes un tad dzirdēju Tēvu iznākam dārzā un saucam: - Kristofer?… Kristofer?…

Es apgriezos otrādi un dubļos atradu vecu polietilēna maisu, kurā bijis mākslīgais mēslojums, un līdz ar Tobija būri un īpašās pārtikas kārbu iespiedos kaktā starp šķūnīša sienu un žogu, un lietusūdens tvertni un apklājos ar mēslojuma maisu. Un tad es dzirdēju Tēvu tuvojamies caur dārzu un izvilku no kabatas šveiciešu armijas nazi, un atvāzu tā zāģveida asmeni, un pacēlu to, gatavs iespējai, ka viņš mūs varētu atrast. Un es dzirdēju, ka Tēvs atver šķūņa durvis un ieskatās iekšā. Un tad dzirdēju viņu sakām: - Sasodīts! - Un pēc tam dzirdēju viņa soļus krūmos aiz šķūnīša sienas, un mana sirds traki dauzījās, un es atkal jutos tā, it kā man krūtīs būtu balons, un man liekas, viņš varbūt paskatījās aiz šķūnīša, taču to es nevarēju redzēt, jo slēpos, bet viņš mani nepamanīja, tāpēc ka dzirdēju viņu aizejam prom caur dārzu.

Tad es paliku turpat un lūkojos pulkstenī, un es paliku turpat 27 minūtes. Un tad es dzirdēju, ka Tēvs iedarbina busiņa motoru. Es zināju, ka tas ir viņa busiņš, jo bieži biju to dzirdējis un tas bija tuvu, un es zināju, ka tā nav kāda kaimiņa mašīna, jo tiem ļaudīm, kas lieto narkotikas, pieder l/o//cswager?autofurgons unTomsona kungam, kurš dzīvo 40. numurā, ir Vauxhall Cavalier, un 34. numura iemītniekiem ir Peugeot, un visām tām mašīnām ir citāda skaņa.

Un, kad dzirdēju Tēvu attālināmies no mājas, es sapratu, ka droši varu atstāt slēptuvi.

Un tad man vajadzēja izlemt, ko iesākt, jo es vairs nevarēju dzīvot mājā kopā ar Tēvu, tāpēc ka tas bija bīstami.

Es pieņēmu lēmumu.

Nolēmu iet un pieklauvēt pie Šīrsas kundzes durvīm un pārcelties uz dzīvi pie viņas, jo pazinu viņu un viņa nebija svešiniece, un es jau biju padzīvojis viņas mājā, kad ielas mūsu pusē tika atvienota strāva. Šoreiz viņa mani nedzīs projām, jo es viņai varēšu atklāt, kurš ir nogalinājis Velingtonu, un tādā veidā viņa aptvers, ka esmu draugs. Un viņa arī sapratīs, kāpēc vairs nevaru dzīvot kopā ar Tēvu.

No īpašās pārtikas kārbas izņēmu lakricas konfektes un sārto vafeli, un pēdējo mandarīnu, ieliku tos kabatā un īpašo pārtikas kārbu noslēpu zem mēslojuma maisa. Tad paņēmu Tobija būri un otru jaku un izlīdu no šķūņa aizmugures. Devos cauri dārzam un nogāju gar mājas malu. Atvilku dārza vārtiņu bultu un izgāju uz ielas mājas priekšā.

Uz ielas neviena nebija, es to šķērsoju un pa piebraucamo ceļu devos uz Šīrsas kundzes māju, un pieklauvēju pie durvīm, un gaidīju, un izdomāju, ko teikt, kad viņa atvērs durvis.

Taču Šīrsas kundze nepienāca pie durvīm. Es pieklauvēju vēlreiz.

Tad es apgriezos apkārt un ieraudzīju pa ielu nākam dažus cilvēkus, un atkal nobijos, jo tie bija divi no kaimiņmājas iemītniekiem, kuri lieto narkotikas. Tāpēc paķēru Tobija būri, apgāju Šīrsas kundzes mājai ap stūri un apsēdos aiz atkritumu tvertnes, tā ka viņi mani nevarēja redzēt.

Un tad man vajadzēja izdomāt, ko iesākt.

Es to veicu, pārcilādams prātā visu, ko varētu darīt, un izlemdams, vai tā būtu pareizā izvēle vai ne.

Es nolēmu, ka nevaru iet atpakaļ uz mājām.

Un es nolēmu, ka nevaru iet dzīvot pie Šivounas, jo viņa nevarētu rūpēties par mani, kad skola ir slēgta, jo viņa ir skolotāja, nevis draudzene vai manas ģimenes locekle.

Un es nolēmu, ka nevaru dzīvot pie tēvoča Terija, jo viņš dzīvo Sanderlendā un es nezinu, kā nokļūt Sanderlendā, un man nepatīk tēvocis Terijs, tāpēc ka viņš smēķē cigaretes un glāsta man matus.

Un es nolēmu, ka nevaru iet dzīvot pie Aleksanderas kundzes, jo viņa nav draudzene vai manas ģimenes locekle, lai gan viņai ir suns, tāpēc ka nevarētu palikt pa nakti viņas mājā vai lietot viņas tualeti, jo viņa to lietojusi un viņa ir svešiniece.

Un tad es nodomāju, ka varētu dzīvot pie Mammas, jo viņa ir no manas ģimenes un es zinu, kur viņa dzīvo, es atceros adresi no vēstulēm; tā ir Čepterrouda 451c, Londona ZR2 5NG. Tikai viņa dzīvoja Londonā, bet es nekad vēl nebiju bijis Londonā. Es vienīgi biju bijis Duvrā pa ceļam uz Franciju, Sanderlendā viesos pie tēvoča Terija un Mančestrā ciemos pie Rutas tantes, kurai bija vēzis, tikai viņai nebija vēža, kad es biju tur. Un viens pats es nebiju bijis nekur citur kā vien veikalā mūsu ielas galā. Un doma par došanos kaut kur vienam pašam bija biedējoša.

Bet tad es atkal iedomājos par to, ka varētu atgriezties mājās vai palikt tur, kur esmu, vai slēpties dārzā katru nakti - un Tēvs mani atrastu, un tas mani nobiedēja vēl vairāk. Un, par to domājot, es jutu, ka man atkal būs jāvemj kā iepriekšējā vakarā.

Un tad es aptveru, ka neko nevaru darīt, lai justos drošāk. Un es no tā visa savā galvā izveidoju šādu ainu:

Un tad man ienāca prātā izsvītrot tās iespējas, kuras bija neiespējamas, kā matemātikas pārbaudījumā, kad cilvēks skatās uz visiem jautājumiem un izlemj, uz kuriem atbildēs un uz kuriem ne, un pēc tam izsvītro visus tos, uz kuriem negrasās atbildēt, jo tad lēmums ir galīgs un to nevar mainīt. Un tas bija tā:

Tas nozīmēja, ka man jādodas uz Londonu un jādzīvo pie Mammas. Un es to varēju izdarīt, aizbraucot turp ar vilcienu, jo zināju visu par vilcieniem no rotaļāšanās ar spēļu dzelzceļu: kā cilvēks ieskatās vilcienu sarakstā un aiziet uz staciju, un nopērk biļeti, un paraugās uz tablo, lai redzētu, vai vilciens būs laikā, un tad dodas uz labās puses peronu un sēžas vilcienā. Un es došos ceļā no Svindonas stacijas, kur stāstā Boskombas Ielejas noslēpums Šerloks Holmss un doktors Vatsons pa ceļam no Padingtonas uz Rosu ietur pusdienas.

Un tad es paraudzījos uz mūri otrpus mazās ejas, kas ved gar Šīrsas kundzes mājas sienu un kur es sēdēju, un pret mūri bija atsliets ļoti veca metāla katliņa apaļais vāks. Un tas bija sarūsējis. Un tas atgādināja planētas virsmu, jo rūsas laukumiņiem bija valstu un kontinentu, un salu forma.

Un tad man ienāca prātā, ka es nekad nevarētu kļūt par astronautu, jo tas nozīmētu atrasties simtiem tūkstošu jūdžu tālu no mājām, un manas mājas tagad ir Londonā, un tas ir apmēram 100 jūdžu tālu, tas ir, vairāk nekā 1000 reižu tuvāk, nekā būtu manas mājas tad, ja es atrastos kosmosā, un domas par to mani sāpināja. Kā toreiz, kad es pakritu zālē rotaļu laukuma malā un sagriezu ceļgalu uz saplēstas pudeles, kuru kāds bija pārsviedis pāri sētai, un nošķēlu ādas strēmelīti, un Deivisa kungam nācās ar dezinficējošu šķīdumu notīrīt miesu zem ādas strēmelītes, lai aizvāktu mikrobus un netīrumus, un tas tik ļoti sāpēja, ka es kliedzu un raudāju. Bet šī sāpe bija manā galvā. Doma, ka es nekad nevarētu kļūt par astronautu, mani skumdināja.

Un tad es nodomāju, ka man jābūt tādam kā Šerloks Holmss un ievērojamā mērā jānošķir savs prāts no apkārtnes, lai es nemanītu, cik ļoti sāp manā galvā.

Un tad es iedomājos - ja gribu doties uz Londonu, man būs vajadzīga nauda. Un man būs vajadzīgs ēdiens, jo ceļojums būs garš un es nezināšu, kur ņemt pārtiku. Un tad es iedomājos, ka būs vajadzīgs kāds, kas parūpētos par Tobiju, kad došos uz Londonu, jo nevaru ņemt viņu līdzi.

Un tad es Izveidoju plānu. Un pēc tam jutos labāk, jo manā galvā nu bija kaut kas tāds, kam bija secība un sistēma, un man tikai vajadzēja citu pēc cita izpildīt visus norādījumus.

Es piecēlos un pārliecinājos, ka uz ielas neviena nav. Tad devos uz Aleksanderas kundzes māju, kas ir kaimiņos Šīrsas kundzes mājai, un pieklauvēju pie durvīm.

Tad Aleksanderas kundze atvēra durvis un teica: - Ak Kungs! Kas tev lēcies, Kristofer?!

Un es sacīju: - Vai jūs nevarētu manā vietā parūpēties par Tobiju?

Un viņa jautāja: - Kas ir Tobijs?

Un es atbildēju: - Tobijs ir mana žurka.

Tad Aleksanderas kundze teica: - Ā… Ak jā… Tagad atceros. Tu jau teici.

Tad es pacēlu Tobija būri un sacīju: - Tas ir viņš.

Aleksanderas kundze atkāpās soli atpakaļ priekšnamā.

Un es teicu: - Viņš ēd speciālus zirnīšus, un tos var nopirkt zoo- veikalā. Bet viņš var ēst arī cepumus un burkānus, un maizi, un cāļa kauliņus. Tikai viņam nedrīkst dot šokolādi, jo tajā ir kofeīns un teo- bromīns, kas ir metilksantīni un lielā daudzumā žurkām ir indīgi. Un katru dienu viņam arī jāmaina ūdens pudelē. Un Tobijs nesatrauksies, kad nonāks svešā mājā, jo viņš ir dzīvnieks. Un viņam patīk iznākt no būra, bet nekas arī nebūs, ja jūs viņu neizlaidīsiet.

Tad Aleksanderas kundze jautāja: - Kāpēc tev vajag, lai kāds parūpējas par Tobiju, Kristofer?

Un es atbildēju: - Es došos uz Londonu.

Un viņa jautāja: - Uz cik ilgu laiku?

Un es atteicu: - Līdz iestāšos universitātē.

Un viņa vaicāja: - Vai tu nevari ņemt Tobiju līdzi?

Un es sacīju: - Londona ir tālu, un es negribu vest viņu ar vilcienu, jo varu pazaudēt.

Un Aleksanderas kundze noteica: - Pareizi gan. - Un tad viņa jautāja: - Vai jūs ar tēvu pārceļaties uz citu vietu? \

Un es atbildēju: - Nē.

Un viņa prasīja: - Kāpēc tad tu dodies uz Londonu?

Un es sacīju: - Es dzīvošu pie Mammas.

Un viņa teica: - Manuprāt, tu teici, ka tava mamma ir mirusi.

Un es sacīju: - Es domāju, ka mirusi, bet viņa ir dzīva. Un Tēvs man meloja. Un viņš arī teica, ka nogalinājis Velingtonu.

Un Aleksanderas kundze izdvesa: - Ak Dievs!

Un es sacīju: - Es dzīvošu pie Mammas, jo Tēvs nogalināja Velingtonu un meloja, un man bail palikt mājā kopā ar viņu.

Un Aleksanderas kundze vaicāja: - Vai tava mamma ir šeit?

Un es atteicu: - Nē. Mamma ir Londonā.

Un viņa jautāja-, - Tātad tu dosies uz Londonu viens pats?

Un es atbildēju: - Jā.

Un viņa teica: - Paklau, Kristofer, kā būtu, ja tu ienāktu un apsēstos? Mēs varētu to pārrunāt un izdomāt, kā labāk rīkoties.

Un es sacīju: - Nē. Es nevaru iet iekšā. Vai jūs parūpēsieties par Tobiju?

Un viņa atbildēja: - Man tā nešķiet laba doma, Kristofer.

Un es neko neteicu.

Un viņa jautāja: - Kur šobrīd ir tavs tēvs, Kristofer?

Un es sacīju: - Nezinu.

Un viņa teica: - Hm, varbūt mums vajadzētu pamēģināt viņam piezvanīt un pārbaudīt, vai varam ar viņu sazināties. Esmu pārliecināta, ka viņš ir noraizējies par tevi. Un esmu pārliecināta, ka atgadījies briesmīgs pārpratums.

Es apsviedos apkārt un skriešus metos pāri ielai uz mūsu māju. Un es nepaskatījos, pirms šķērsoju ielu, un mazai, dzeltenai automašīnai vajadzēja nobremzēt, un riepas uz brauktuves nokaucās. Un es paskrēju garām mājai un ieskrēju pa dārza vārtiņiem, un aizbultēju tos.

Mēģināju atvērt virtuves durvis, bet tās bija aizslēgtas. Tad es pacēlu ķieģeli, kas gulēja zemē, un iesviedu to logā, un stikli pašķīda uz visām pusēm: Tad es iebāzu roku pa stiklā izsisto caurumu un no iekšpuses atvēru durvis.

Iegāju mājā un noliku Tobiju uz virtuves galda. Tad uzskrēju augšstāvā, paķēru skolas somu un iemetu tajā nedaudz barības Tobijam un dažas matemātikas grāmatas, un tīras apakšbiksītes, un tīru kreklu. Tad nokāpu lejā, atvēru ledusskapi un ieliku somā apelsīnu sulas paku un neatvērtu piena pudeli. Un paņēmu vēl divus mandarīnus un divas pupiņu kārbas, un olu krēma paciņu no skapīša un arī ieliku somā, jo kārbas varēju atvērt ar šveiciešu armijas naža konservu griežamo.

Tad es paskatījos blakus izlietnei un ieraudzīju Tēva mobilo telefonu un kabatas portfeli, un adrešu grāmatiņu, un jutu, ka mana āda… ir auksta zem drēbēm kā doktoram Vatsonam stāstā Četru zīme, kad viņš ierauga sīkās pēdiņas, ko uz Bartolomeja Šolto mājas jumta Nor- vudā atstājis Tonga, Andamanu salinieks, jo nospriedu, ka Tēvs ir atgriezies un atrodas mājā, un sāpes manā galvā pieņēmās spēkā. Bet tad es attinu atpakaļ atmiņas ainas un redzēju, ka viņa busiņš nestāv pie mājas, tātad viņš atstājis mobilo telefonu un kabatas portfeli, un adrešu grāmatiņu tad, kad izgāja no mājas. Un es paņēmu viņa kabatas portfeli un izvilku viņa bankas karti, jo ar to varēju dabūt naudu, tāpēc ka kartei ir PIN kods, kurš ir slepens un kuru pie bankas ievada aparātā, lai dabūtu naudu, un Tēvs to nebija pierakstījis kādā drošā vietā, kā tas ir jādara, bet pateicis man, jo viņš sacīja, ka es to nekad neaizmirsīšot. Un tas bija 3558. Un es iebāzu bankas karti kabatā.

Tad es izņēmu Tobiju no būra un ieliku jakas kabatā, jo būris bija pārāk smags, lai to nestu līdzi visu ceļu līdz Londonai. Tad pa virtuves durvīm atkal izgāju dārzā.

Es devos laukā pa vārtiņiem un pārliecinājos, ka neviens neskatās, un tad sāku iet uz skolas pusi, jo tas bija man pazīstamais virziens un, nonācis skolā, varēšu Šivounai pajautāt, kur ir dzelzceļa stacija.

Parasti mani pārņemtu arvien lielākas bailes, ja es kājām ietu uz skolu, jo to nekad nebiju darījis. Bet es biju nobijies divos dažādos veidos. Viens veids bija bailes atrasties tālu no vietas, pie kuras biju pieradis, un otrs veids bija bailes atrasties tuvu tai vietai, kur dzīvo Tēvs, un tās bija apgriezti proporcionālas, tā ka baiļu kopsumma palika nemainīga, jo attālinājos no mājām un attālinājos no Tēva, lūk, tā:

Bailes kop summā« Bailes jauna vieta x Bai,es Tēva tuvums« nemainīgs lielums

Autobuss no mūsu mājām līdz skolai brauc 19 minūtes, bet man bija vajadzīgas 47 minūtes, lai to pašu attālumu noietu kājām, tāpēc biju ļoti noguris, kad tur nokļuvu, un cerēju, ka varēšu kādu brīdi palikt skolā un pirms došanās uz dzelzceļa staciju apēst dažus cepumus un iedzert apelsīnu sulu. Taču nevarēju vis, jo, ticis līdz skolai, ieraudzīju autostāvvietā Tēva busiņu. Es zināju, ka tas ir viņa busiņš, jo uz tā sāna

Kad ieraudzīju busiņu, man atkal kļuva slikti. Taču šoreiz es zināju, ka man nāk vēmiens, tāpēc neapvēmu pats sevi, bet tikai sienu un trotuāru, un daudz jau nebija, jo necik daudz nebiju ēdis. Un, kad biju izvēmies, man gribējās pie zemes saritināties kamolā un nodoties kunkstēšanai. Bet es sapratu - ja es saritinātos un nodotos kunkstēšanai, Tēvs iznāktu no skolas un mani ieraudzītu un notvertu, un aizvestu uz mājām. Tāpēc es daudzas reizes dziļi ievilku gaisu - Šivouna saka, tā esot jādara, ja skolā kāds man sit, - un saskaitīju 50 elpas vilcienus un ļoti koncentrējos uz skaitļiem, un, kamēr tos izteicu, kāpināju tos kubā. Un tad mazāk sāpēja.

Un pēc tam es noslaucīju vēmekļus no mutes un pieņēmu lēmumu, ka man jānoskaidro, kā tikt līdz dzelzceļa stacijai, un tas jāizdara, kādam pajautājot ceļu, un jājautā sievietei, jo tad, kad mums skolā stāsta par Svešinieku draudiem, tiek piekodināts: ja kāds vīrietis pienāk klāt un uzrunā un tev ir bail, ir jāsāk kliegt un jāatrod kāda sieviete, pie kuras pieskriet, jo sievietes ir mazāk bīstamas.

ir uzraksts Eda Buna Apkures Iekārtu apkope & boileru remonts līdz ar šādu sakrustotu uzgriežņu atslēgu zīmi:

Es izvilku šveiciešu armijas nazi un atvāzu zāģveida asmeni, un cieši turēju to tajā kabatā, kurā nebija Tobija, lai varētu sadurt to, kurš mani sagrābtu, un tad otrā ielas pusē ieraudzīju sievieti ar zīdaini ratiņos un mazu zēnu, kam bija rotaļu zilonis, un nolēmu pavaicāt

viņai. Un šoreiz es paskatījos pa kreisi un pa labi, un atkal pa kreisi, lai mani nenotriektu automašīna, un šķērsoju ielu.

Un es sievietei pajautāju: - Kur es varu nopirkt karti?

Un viņa sacīja: - Atvaino?

Un es jautāju: - Kur es varu nopirkt karti? - Un es jutu, ka tā roka, kurā bija nazis, kratījās, kaut arī es to nekratīju.

Un viņa teica: - Patrik, met zemē, tas ir netīrs! Kurienes karti?

Un es sacīju: - Šejienes karti.

Un viņa teica: - Es nezinu. - Un tad viņa teica: - Kur tu gribi nokļūt?

Un es sacīju: - Es dodos uz dzelzceļa staciju.

Un viņa iesmējās un teica: - Lai tiktu līdz dzelzceļa stacijai, nav vajadzīga karte.

Un es sacīju: - Man ir vajadzīga, jo es nezinu, kur stacija atrodas.

Un viņa teica: - No šejienes to var redzēt.

Un es sacīju: - Nē, es nevaru. Un man arī jāzina, kur ir hankomāts.

Un viņa norādīja un teica: - Tur. Tā ēka. Augšā ir uzraksts Dzelzceļa stacija. Otrā galā ir Britu dzelzceļa emblēma. Stacija ir tur, apakšā. Patrik, cikreiz man tev jāsaka?! Necel no trotuāra visādus mēslus un nebāz mutē!

Es paskatījos un redzēju ēku ar uzrakstu virs tās, taču tā bija tik tālu, ka bija grūti izlasīt, un es sacīju: - Vai jūs domājat to svītraino ēku ar horizontālajiem logiem?

Un viņa atbildēja: - Jā, to.

Un es vaicāju: - Kā lai tieku līdz tai ēkai?

Un viņa sacīja: - Jēzus Marija! - Un tad viņa sacīja: - Seko tam autobusam! - un norādīja uz autobusu, kas brauca garām.

Es sāku skriet. Taču autobusi brauc ļoti ātri, un man bija jāraugās, lai Tobijs neizkrīt no kabatas. Tomēr man izdevās skriet autobusam nopakaļ lielu gabalu, un es šķērsoju 6 ielas, līdz tas iegriezās citā ielā un es to vairs neredzēju.

Un tad es beidzu skriet, jo smagi elpoju un man sāpēja kājas. Un es atrados ielā ar daudziem veikaliem. Un atcerējos, ka biju šajā ielā bijis, kopā ar Mammu dodoties iepirkties. Un tajā ielā bija daudz cilvēku, kuri devās iepirkties, un es negribēju, lai man kāds pieskaras, tāpēc gāju pa ielas malu. Un man nepatika, ka apkārt ir tik daudz cilvēku un tāds troksnis, jo līdz ar to man galvā bija pārāk daudz informācijas un bija grūti domāt, it kā manā galvā skanētu klaigas. Tāpēc aizklāju ausis ar plaukstām un ļoti klusi kunkstēju.

Un tad es pamanīju, ka joprojām redzu to= zīmi, uz kuru dāma bija norādījusi, tāpēc turpināju iet tās virzienā.

Un tad es vairs neredzēju= zīmi. Un es biju aizmirsis iegaumēt, kur tā ir, un tas bija biedējoši, tāpēc ka biju apmaldījies un tāpēc ka neko nemēdzu aizmirst. Un normālos apstākļos es galvā izveidotu karti un sekotu tai, un es būtu krustiņš kartē, kas parādītu, kur atrodos, taču nu manā galvā bija pārāk daudz traucēkļu un biju apjucis. Nostājos zem zaļibaltas audekla nojumes pie dārzeņu veikala, kur kastēs, kas bija izklātas ar zaļu, pinkainu sintētisku materiālu, bija burkāni, sīpoli, pētersīļi un brokoļi, un izveidoju plānu.

Es zināju, ka dzelzceļa stacija ir kaut kur tuvumā. Un, ja kaut kas ir tuvumā, cilvēks to var atrast, ja virzās pa spirāli, ejot pulksteņa rādītāja virzienā un ikreiz pagriežoties pa labi, līdz viņš nonāk pie ielas, uz kuras jau bijis, tad pagriežoties pa kreisi, pēc tam atkal visu laiku pagriežoties pa labi un tā tālāk, kā šeit redzams (arī šī ir hipotētiska diagramma, nevis Svindonas karte):

Un tādā veidā es atradu dzelzceļa staciju, un es ļoti koncentrējos, lai ejot ievērotu noteikumus un galvā izveidotu pilsētas centra plānu, un līdz ar to bija vieglāk neņemt vērā visus tos cilvēkus un trokšņus man apkārt.

Un tad es iegāju dzelzceļa stacijā.

181

Es redzu visu.

Tāpēc man nepatīk jaunas vietas. Ja atrodos pazīstamā vietā, piemēram, mājās vai skolā, vai autobusā, vai veikalā, vai uz ielas, gandrīz visu esmu redzējis iepriekš un man tikai jāskatās uz to, kas ir mainījies vai mainījis vietu. Piemēram, kādu nedēļu klasē bija nokritis Šekspīra Globa teātra plakāts, un to varēja manīt, jo tas bija atlikts atpakaļ mazliet pa labi un kreisajā pusē zem plakāta sienā bija trīs mazi caurumiņi un piespraužu nospiedumi. Un nākamajā dienā uz 437. laternas staba, kas atrodas pie mūsu ielas 35. numura, bija parādījusies grafiti vārna.

Taču vairums ļaužu ir slinki. Viņi nekad neskatās uz visu. Viņi tikai pārslīd ar acīm, un tas nozīmē to pašu, ko pārslidināties pār aizsalušu peļķi un turpināt ceļu tajā pašā virzienā. Un informācija viņu galvā ir pavisam vienkārša. Piemēram, ja viņi atrodas lauku apvidū, tad tā varētu būt šāda:

1. Es stāvu laukā ar zāli.

2. Apkārtējos laukos ir dažas govis.

3. Ir saulains un nedaudz mākoņains.

4. Zālē ir dažas puķes.

5. Tālumā ir ciems.

6. Gar lauka malu ir žogs, un tajā ir vārtiņi.

Un tad viņi vairs neko neievērotu, jo domātu kaut ko citu, piemēram: "Ai, cik šeit skaisti!" - vai: "Vai tik es aizgriezu gāzes plīts slēdzi?" - vai: "Diez, vai Džūlija jau dzemdējusi?" [8]

Taču, ja es laukos stāvu kādā pļavā, es ievēroju itin visu. Piemēram, es atceros, kā stāvēju kādā laukā 1994. gada 15. jūnijā, kad mēs ar Mammu un Tēvu devāmies uz Duvru, lai ar prāmi pārceltos uz Franciju; mēs veicām to, ko Tēvs sauca par Gleznaina ceļa baudīšanu, tas ir, braucām pa maziem ceļiem un apstājāmies, lai ieturētu pusdienas krodziņa dārzā, un man vajadzēja izkāpt, lai pačurātu, un es iegāju laukā, kurā bija govis, un tad, kad biju pačurājis, stāvēju un skatījos uz to lauku, un ievēroju, lūk, ko.

1.  Laukā ir 19 govis, no kurām 15 ir melnas un baltas un 4 - brūnas un baltas.

2.  Tālumā ir ciemats, kurā ir 31 redzama māja un baznīca ar stūrainu torni un bez smailes.

3.   Laukā ir joslas, un tas nozīmē, ka viduslaikos te bijis tā sauktais strēķu lauks un ļaudīm, kuri dzīvoja ciemā, bija katram sava josla, ko apstrādāt.

4.    Dzīvžogā ir vecs plastikāta maisiņš ar uzrakstu Asda un saspiesta kokakolas kārba, uz kuras ir gliemezis, un garš oranžas auklas gabals.

5.  Lauka ziemeļaustrumu stūris ir visaugstākais un dienvidrietumu stūris - viszemākais (man bija līdzi kompass, jo mēs devāmies brīvdienu braucienā, un man gribējās, lai tad, kad būsim Francijā, es zinātu, kur ir Svindona), un lauks lejpus līnijas, kas savieno abus šos stūrus, ir nedaudz liekts, tā ka ziemeļrietumu un dienvidaustrumu stūri ir mazliet zemāki nekā tad, ja tas būtu plakans, slīps līdzenums.

6.   Es redzu trīs dažādus zāles veidus un zālē divas puķu krāsas.

7.  Lielākā daļa govju ir pavērstas pret kalnu.

Un šajā manis ievēroto lietu sarakstā bija vēl 31 lieta, bet Šivouna teica, ka nav vajadzības itin visas pierakstīt. Un tas nozīmē, ka jauna vieta mani ļoti nogurdina, jo es visu to redzu, un, ja pēc tam kāds pajautātu, kā tās govis izskatās, es atjautātu: kura? - un mājās varētu uzzīmēt govis un teikt, ka vienai bija šāds raksts:

Un es aptveru, ka 13. nodaļā samelojos, apgalvodams, ka neprotu stāstīt jokus, jo tomēr zinu 3 jokus, kurus protu izstāstīt un kurus saprotu, un viens no tiem ir par govi, un Šivouna teica, ka man nav jāatgriežas pie 13. nodaļas un jāmaina tas, ko esmu uzrakstījis, jo tas neskaitās, tāpēc ka ir tikai Jautājuma noskaidrošana, nevis meli.

Un tas joks ir tāds.

Vilcienā brauc 3 vīri. Viens no viņiem ir ekonomists, otrs ir loģiķis un trešais ir matemātiķis. Un viņi nupat ir šķērsojuši robežu un iebraukuši Skotijā (es nezinu, kāpēc viņi dodas uz Skotiju), un viņi pa vilciena logu ierauga kādā laukā stāvam brūnu govi (un govs stāv paralēli vilcienam).

Un ekonomists saka: - Re, Skotijā govis ir brūnas!

Un loģiķis saka: - Nē. Skotijā ir govis, no kurām vismaz viena ir brūna.

Un matemātiķis saka: - Skotijā ir vismaz viena govs, kuras viena puse, šķiet, ir brūna.

Un tas ir jocīgi, jo ekonomisti nav īsti zinātnieki, loģiķi domā precīzāk un matemātiķi ir vislabākie.

Un, kad esmu jaunā vietā un itin visu redzu, ir tā kā tad, ja dators vienlaikus veic pārāk daudz darbību un centrālais procesors ir pārslogots, un vairs nav vietas, lai domātu par ko citu. Un tad, kad esmu jaunā vietā un tur ir daudz cilvēku, ir vēl grūtāk, jo cilvēki nav tādi kā govis, puķes un zāle un viņi var tevi uzrunāt un darīt ko tādu, ko neesi gaidījis, tāpēc jāievēro viss, kas tajā vietā ir, un vēl arī tas, kas varētu notikt. Un dažkārt, kad esmu jaunā vietā un tur ir daudz cilvēku, ir tā, it kā dators uzkārtos, un tad man jāaizver acis un ar plaukstām jāaizklāj ausis, un jākunkst - it kā es nospiestu CTRL +ALT+ DEL un izslēgtu programmas, un izslēgtu arī datoru un tad atkal ieslēgtu, lai varētu atcerēties, ko es daru un kurp man jāiet.

Un tāpēc man padodas šaha spēle un matemātika, un loģika, jo vairums cilvēku ir gandrīz akli un viņi neredz lielāko daļu lietu, un viņiem galvā ir daudz neizmantotas jaudas, un tā ir pilna ar visu ko savstarpēji nesaistītu un muļķīgu, piemēram: "Vai tik es aizgriezu gāzes plīts slēdzi?"

191

Manam rotaļu dzelzceļam bija neliela ēka: divas telpas ar gaiteni starp tām, un viena bija biļešu kase, kur varēja nopirkt biļetes, un otra bija uzgaidāmā telpa, kur cilvēki gaidīja pienākam vilcienu. Taču Svindonas dzelzceļa stacija nebija tāda. Tā bija pazemes eja un trepes, un veikals, un kafejnīca, un uzgaidāmā telpa, lūk, šādi:

Bet šis nav visai precīzs stacijas plāns, jo biju nobijies, tāpēc visu labi neievēroju, un te ir tikai tas, ko atceros, tātad tas ir tuvinājums.

Un bija tāda sajūta, it kā es stāvētu uz klints ļoti stiprā vējā, jo man reiba galva un bija nelaba dūša, tāpēc ka pazemes ejā gāja iekšā un

no tās nāca ārā milzums ļaužu un viss tur stipri atbalsojās, un bija tikai viens ceļš, kurp iet, un tas veda pazemes ejā, un oda pēc tualetes un cigaretēm. Es atslējos pret sienu un pieturējos pie norādes, kas vēstīja: Apmeklētājus, kuri vēlas nokļūt autostāvvietā, lūdzam Izmantot telefonu pretējā pusē pa labi no biļešu kases, - lai būtu drošs, ka negāžos gar zemi un nesavelkos kamolā. Un man gribējās iet mājās. Taču bija bail doties mājup, un es galvā mēģināju izplānot, ko vajadzētu darīt, bet apkārt bija pārāk daudz visa kā, uz ko skatīties un ko klausīties.

Tāpēc ar plaukstām aizklāju ausis, lai noslāpētu skaņu un padomātu. Un nospriedu, ka jāpaliek stacijā, lai varētu iekāpt vilcienā, un man kaut kur jāapsēžas, bet stacijas durvju tuvumā nebija kur apsēsties, tāpēc vajadzēja iet pa pazemes eju. Un es sev teicu - galvā, nevis skaļi: "lešu uz priekšu pa pazemes eju, un varbūt tur būs kur apsēsties, un tad varēšu aizvērt acis un padomāt," - un es gāju pa eju, pūloties koncentrēties uz norādi ejas galā, kura vēstīja: signālsistēma Ieslēgta. Un tas bija tā, it kā es no klints nolēktu uz gaisā novilktas virves.

Un beigu beigās es tiku līdz pazemes ejas galam, un tur bija kāpnes, un es uzkāpu pa tām, un arī tur bija daudz ļaužu, un es kunkstēju, un kāpņu augšā bija veikals un telpa ar krēsliem, bet telpā ar krēsliem bija pārāk daudz cilvēku, tāpēc pagāju tai garām. Un tur bija norādes, kas vēstīja: Rietumu lieliskais un auksts alus, un uzmanību! slidens!, un Tavi 50 pensi priekšlaikus dzimušam bērniņam ļaus nodzīvot 1,8 sekundes, un pārsēšanās, un Spirdzinoši jauns, un tik garda, tik bieza- un tikai? 1,30! karstā šokolāde DELUXE, un 0870 777 7676, un Cltron- koks, un Nesmēķēt, un LIELISKA TĒJA, un tur bija daži galdiņi ar krēsliem, un pie kāda no tiem neviens nesēdēja, un tas atradās kaktā, un es apsēdos uz krēsla pie tā un aizvēru acis. Un es iebāzu rokas kabatās,

un Tobijs ielīda man plaukstā, un es viņam iedevu divus žurku barības zirnīšus, un otrā rokā satvēru šveiciešu armijas nazi, un es kunkstēju, lai noslāpētu troksni, jo biju noņēmis plaukstas no ausīm, taču nekunkstēju tik stipri, lai citi dzirdētu un nāktu ar mani runāties.

Un tad es pūlējos domāt par to, kas man būtu jādara, bet nespēju domāt, jo galvā bija pārāk daudz visa cita, tāpēc sāku risināt matemātikas uzdevumu, lai padarītu galvu skaidrāku.

Un matemātikas uzdevumu, ko es risināju, sauc Konveja kareivji. Un Konveja kareivjos ir tāds kā šaha galdiņš, kas bezgalīgi turpinās uz visām pusēm, un zem horizontālas līnijas uz katra kvadrāta ir krāsaina flīzīte, lūk, šādi:

Krāsaino flīzīti var pārvietot tikai tad, ja tā var pārlēkt pāri citai flīzītei horizontāli vai vertikāli (bet ne pa diagonāli) uz tukšu kvadrātiņu divus kvadrātiņus tālāk. Un, kad šādā veidā pārvieto krāsaino flīzīti, ir jāaizvāc flīzīte, kam tā pārlēkusi, lūk, tā:

Un jāskatās, cik talu virs horizontālas starta līnijas krasainās flīzītes vari pārvietot, un tu sāc, piemēram, tā:

Un turpini šadi:

Un es zinu atbildi, jo, lai arī kā virzītu krāsainās flīzītes, nav iespējams kādu pārcelt tālāk par 4 kvadrātiņiem virs horizontālās starta līnijas, taču tas ir labs matemātikas uzdevums, ko risināt galvā, kad negribas domāt par ko citu, jo to iespējams padarīt tik sarežģītu, cik vien vajadzīgs, lai piepildītu smadzenes. Laukumu vari izveidot tik lielu, cik vien gribi, un izdarīt tik sarežģītus gājienus, cik vēlies.

Un es biju ticis tiktāl:

Un tad es pacēlu galvu un ieraudzīju savā priekšā stāvam policistu, un viņš jautāja: - Vai tev visi ir mājās? - bet es nezināju, ko tas nozīmē.

Un tad viņš vaicāja: - Vai ar tevi viss kārtībā, jaunais cilvēk?

Es skatījos uz viņu un brīdi padomāju, lai varētu pareizi atbildēt uz jautājumu, un tad sacīju: - Nē.

Un viņš teica: - Tu izskaties bišķi papluinīts.

Uz viena pirksta viņam bija zelta gredzens ar izvītiem burtiem, bet es nevarēju saskatīt, kas tie par burtiem.

Tad viņš teica: - Tā sieviete no kafejnīcas apgalvo, ka tu šeit sēžot jau 2V2 stundas un, kad viņa mēģinājusi ar tevi runāt, tu esot bijis galīgā transā.

Tad viņš jautāja: - Kā tevi sauc?

Un es atbildēju: - Kristofers Būns.

Un viņš vaicāja: - Kur tu dzīvo?

Un es atbildēju: - Rendolfstrītā 36, - un sāku justies labāk, jo man patīk policisti un tas bija viegls jautājums, un es apsvēru, vai nevajadzētu viņam izstāstīt, ka Tēvs nogalināja Velingtonu, un vai viņš Tēvu arestētu.

Un viņš jautāja: - Ko tu šeit dari?

Un es atteicu: - Man bija nepieciešams apsēsties un mierīgi padomāt.

Un viņš sacīja: - Labi, nesarežģīsim. Ko tu dari dzelzceļa stacijā?

Un es atbildēju: - Es dodos pie Mammas.

Un viņš teica.- - Mammas?

Un es atkārtoju: - Jā, Mammas.

Un viņš prasīja: - Cikos atiet vilciens?

Un es atteicu: - Nezinu. Viņa dzīvo Londonā. Es nezinu, cikos atiet vilciens uz Londonu.

Un viņš jautāja: - Tātad tu nedzīvo kopā ar māti?

Un es atbildēju: - Nē. Bet es dzīvošu.

Un tad viņš apsēdās man blakus un prasīja: - Kur tad tava māte dzīvo?

Un es atbildēju: - Londonā.

Un viņš jautāja: - Jā, bet kurā vietā Londonā?

Un es teicu: - Čepterrouda 451c, Londona ZR2 5NG.

Un viņš sacīja: - Jēziņ! Kas tas?

Un es paskatījos lejup un atbildēju: - Tā ir mana žurciņa Tobijs, - jo Tobijs no manas kabatas raudzījās uz policistu.

Un policists vaicāja: - žurka?

Un es atteicu: - Jā, mājas žurka. Tobijs ir ļoti tīrīgs, un viņš nepār- nēsā buboņu mēri.

Un policists sacīja: - Mjā, tas skan nomierinoši.

Un es teicu: - Jā.

Un viņš prasīja: - Vai biļete tev ir?

Un es atbildēju: - Nē.

Un viņš vaicāja-, - Vai tev ir nauda biļetei?

Un es atteicu: - Nē.

Un viņš sacīja: - Kā tādā gadījumā tu domā tikt uz Londonu?

Un tad es nezināju, ko teikt, jo man kabatā bija Tēva bankomāt'a karte un zagt ir aizliegts, bet viņš bija policists, tāpēc nācās teikt patiesību, un es sacīju: - Man ir bankomāta karte, - un izvilku to no kabatas un parādīju viņam. Un tie bija nevainīgi meli.

Taču policists jautāja: - Vai tā ir tava?

Un tad es nodomāju, ka viņš var mani arestēt, un atbildēju: - Nē, Tēva.

Un viņš pārjautāja: - Tēva?

Un es atkārtoju: - Jā, Tēva.

Un viņš teica: - Labi, - bet teica to pavisam lēni un ar īkšķi un rādītājpirkstu saspieda degunu.

Un es sacīju: - Viņš man pateica skaitli, - un tie atkal bija nevainīgie meli.

Un viņš jautāja: - Vai mēs nevarētu aizstaigāt līdz bankomātam,

ko?

Un es sacīju: - Tikai nepieskarieties man!

Un viņš vaicāja: - Kāpēc lai man gribētos tev pieskarties?

Un es atteicu: - Es nezinu.

Un viņš sacīja: - Nu, es arī ne.

Un tad es teicu: - Jo man ir izteikts brīdinājums par sišanu policistam, bet es negribēju viņam nodarīt sāpes, un, ja es vēlreiz to darīšu, tad iekulšos vēl lielākās nepatikšanās.

Tad viņš paraudzījās uz mani un sacīja: - Tu to nopietni, vai ne?

Un es atteicu: - Jā.

Un viņš sacīja: - Ej pa priekšu!

Un es vaicāju: - Uz kurieni?

Un viņš teica: - Atpakaļ uz biļešu kasi, - un viņš norādīja ar īkšķi.

Un tad mēs gājām atpakaļ pa pazemes eju, bet šoreiz tas mani tik ļoti nebiedēja, jo blakus bija policists.

Un es ievietoju bankomātā karti, kā Tēvs reizēm bija atļāvis darīt, kad mēs abi bijām devušies iepirkties, un parādījās uzraksts ievadiet PIN kodu, un es uzdrukāju 3558 un nospiedu enter., un automāts teica lūdzu, ievadiet summu, un bija iespēja izvēlēties:

Cita summa (tikai tāda, kas dalās ar desmit) —>

Un es policistam jautāju: - Cik maksā vilciena biļete līdz Londonai?

Un viņš sacīja: - Ap 20. Un es vaicāju: - Mārciņu?

Un viņš atteica: - Žēlīgais Die's! - un iesmējās. Bet es nesmējos, jo man nepatīk, ja kāds par mani smejas, kaut arī tas būtu policists. Un viņš beidza smieties un sacīja: - Jā. 20 mārciņu.

Tad es nospiedu Ј50, un no bankomāta izslīdēja piecas 10 mārciņu banknotes un čeks, un es iebāzu naudu un čeku, un karti kabatā.

Un policists teica: - Nu, šķiet, ka man nevajadzētu tevi ilgāk aizkavēt.

Un es jautāju: - Kur var dabūt vilciena biļeti? - jo tad, kad cilvēks ir nomaldījies un jāatrod ceļš, viņš var pajautāt policistam.

Un viņš sacīja: - Tu nu gan esi jokupēteris, vai ne?

Un es atkārtoju: - Kur var dabūt vilciena biļeti? - jo viņš nebija atbildējis uz manu jautājumu.

Un viņš sacīja: - Tur, iekšā, - un norādīja ar roku, un dzelzceļa stacijas durvīm otrā pusē bija liela telpa ar stiklotu sienu, un tad viņš teica: - Vai esi pārliecināts, ka zini, ko dari?

Un es atbildēju: - Jā. Es dodos uz Londonu, lai dzīvotu pie Mammas.

Un viņš vaicāja: - Vai tev ir mammas telefona numurs?

Un es atbildēju: - Jā.

Un viņš teica: - Vai vari to pateikt?

Un es sacīju: - Jā. 0208 887 8907.

Un viņš jautāja: - Un tu viņai piezvanīsi, ja radīsies sarežģījumi,

labi?

Un es atteicu: - Jā, - jo zināju, ka var piezvanīt no telefona būdiņas, ja vien ir nauda, un tagad nauda man bija.

Un viņš noteica: - Labi.

Un es iegāju biļešu kasē un pagriezos atpakaļ, un ieraudzīju, ka policists joprojām mani vēro, tāpēc jutos droši. Un lielās telpas otrā malā bija garš nodalījums ar lodziņu, un lodziņa priekšā stāvēja kāds vīrs, un aiz lodziņa arī bija kāds vīrs, un es sacīju tam, kurš bija aiz lodziņa: - Es gribu braukt uz Londonu.

Un vīrs, kas stāvēja lodziņa priekšā, sacīja: - Esi tik laipns, - un aizgriezās, tā ka viņa mugura bija pret mani, un vīrs aiz lodziņa iedeva viņam papīra lapiņu, uz kuras parakstīties, un viņš parakstījās un iestūma to atpakaļ pa lodziņu, un vīrs aiz lodziņa viņam iedeva biļeti. Un tad vīrs lodziņa priekšā palūkojās uz mani un teica: - Kāpēc, sasodīts, tu tā blenz?! - un tad viņš aizgāja.

Un viņam bija dredi, kas ir dažiem melnajiem, bet viņš bija baltais, un dredi ir tad, ja vispār nemazgā matus, un tie izskatās pēc vecām virvēm. Un viņam bija sarkanas bikses ar zvaigznēm. Un es turēju roku uz šveiciešu armijas naža gadījumam, ja viņš man pieskartos.

Un tad lodziņa priekšā vairs neviena nebija, un es vīram aiz lodziņa teicu: - Es gribu braukt uz Londonu, - un man nebija bail, ja jau biju kopā ar policistu, bet es pagriezos un ieraudzīju, ka nu viņš ir prom, un es atkal nobijos, tāpēc mēģināju izlikties, ka datorā spēlēju spēli, ko sauc Vilciens uz Londonu un kas ir līdzīga Noslēpumam vai Vienpadsmitajai stundai, un vajadzēja atrisināt daudz dažādu problēmu, lai tiktu nākamajā līmenī, un jebkurā brīdī es to varēju pārtraukt.

Un vīrs jautāja: - Turp vai turpatpakaļ?

Un es vaicāju: - Ko nozīmē turp vai turpatpakaR

Un viņš teica: - Vai tu gribi aizbraukt uz vienu pusi vai aizbraukt un atgriezties?

Un es atbildēju: - Es gribu palikt tur, kad būšu tur nonācis.

Un viņš jautāja: - Cik ilgi?

Un es teicu: - Līdz iestāšos universitātē.

Un viņš sacīja: - Tātad tikai turp, - un piebilda: - 17 mārciņu.

Un es viņam iedevu 50 mārciņas, un viņš man atdeva 30 mārciņas un sacīja: - Tikai neizmet!

Un tad viņš man iedeva mazu biļetīti dzeltenā un oranžā krāsā un 3 mārciņas sīkā naudā, un es to visu noglabāju kabatā pie naža. Un man nepatika, ka biļete ir pa pusei dzeltena, bet vajadzēja to saglabāt, jo tā bija mana vilciena biļete.

Un tad viņš teica: - Vai tu nevarētu atbrīvot lodziņu?

Un es sacīju: - Cikos iet vilciens uz Londonu?

Un viņš paskatījās pulkstenī un atteica: - No 1. perona pēc 5 minūtēm.

Un es jautāju: - Kur ir 1. perons?

Un viņš norādīja ar roku un teica: - Caur pāreju un augšā pa kāpnēm. Tur būs uzraksti.

Un pāreja nozīmēja pazemes eja, jo bija redzams, uz ko viņš norāda. Es izgāju no biļešu kases, bet nepavisam nebija tā, it kā es spēlētu datorspēli, jo es biju visa vidū un šķita, ka visas norādes manā galvā kliedz, un kāds garāmgājējs uzskrēja man virsū, un es izgrūdu tādu skaņu kā suņa rejas, lai viņu aizbaidītu.

Un es galvā iztēlojos lielu, sarkanu līniju, kas sākas man pie kājām un turpinās pa pazemes ejas grīdu, un sāku iet gar sarkano līniju, teikdams: - Kreiso, labo, kreiso, labo, kreiso, labo! - jo dažkārt, kad esmu nobijies vai dusmīgs, nāk par labu, ja es pievēršos kaut kam tādam, kam piemīt ritms, piemēram, mūzikai vai bungošanai, un to man iemācīja Šivouna.

Un es uzkāpu pa trepēm un ieraudzīju norādi <— 1. perons un <— bija pavērsta uz stikla durvīm, tāpēc es izgāju pa tām, un kāds ar koferi atkal man uztriecās virsū, un es atkal izgrūdu tādu skaņu kā suņa rejas, un kāds teica: - Skaties, kur ej! - bet es iztēlojos, ka tas ir Dēmons no Vilciena uz Londonu, un tur jau bija vilciens. Un es redzēju, kā vīrs ar avīzi un golfa nūju somu pieiet pie vilciena durvīm un piespiež lielu pogu tām līdzās, un durvis bija elektroniskās, un tās atvērās, un tas man patika. Un tad durvis aiz viņa aizvērās.

Un tad paskatījos pulkstenī, un bija pagājušas 3 minūtes kopš brīža, kad atrados biļešu kasē, un tas nozīmēja, ka vilciens aties pēc 2 minūtēm.

Un tad piegāju pie durvīm un piespiedu lielo pogu, un durvis atvērās, un es pa tām iegāju.

Un es atrados vilcienā uz Londonu.

193

Kad rotaļājos ar spēļu vilcienu, es uztaisīju vilcienu sarakstu, jo man patīk darba kārtības saraksti. Tas tāpēc, ka man patīk zināt, kad kas notiks.

Un šāds bija mana dienas režīma saraksts, kad dzīvoju mājās pie Tēva un domāju, ka Mamma ir mirusi no infarkta (tas ir pirmdienas režīms, turklāt tikai tuvinājumā):

7.20 Celies augšā 7.25 Iztīri zobus un nomazgā muti 7.30 Iedod Tobijam barību un ūdeni 7.40 Paēd brokastis 8.00 Apģērb skolas drēbes 8.05 Sakrāmē skolas somu 8.10 Lasi vai skaties video 8.32 Sēdies skolas autobusā 8.43 Pabrauc gar tropu zivtiņu veikalu 8.51 Ierodies skolā 9.00 Rīta sapulce 9.15 Pirmā priekšpusdienas stunda 10.30 Starpbrīdis

10.50 Mākslas stunda pie Pītersas kdzes [9] 12.30 Pusdienas 13.00 Pirmā pēcpusdienas stunda 14.15 Otrā pēcpusdienas stunda 15.30 Sēdies skolas autobusā

15.49izkāp no autobusa pie mājām

15.50 iedzer sulu un uzkod

15.55 Iedod Tobijam barību un ūdeni

16.00 Izlaid Tobiju no būra

16.18 Ieliec Tobiju atpakaļ būrī

16.20 Skaties TV vai video

17.00 Lasi grāmatu

18.00 Padzer tēju

18.30 Skaties TV vai video

19.00 Risini matemātikas uzdevumus

20.00 Ej vannā

20.15 Uzvelc pidžamu

20.20 Spēlē datorspēles

21.00 Skaties TV vai video

21.20 Iedzer sulu un uzkod

21.30 Ej gulēt

Un nedēļas nogalē es izveidoju savu dienas režīmu un uzrakstu to uz kartona un piestiprinu pie sienas. Un tur rakstīts, piemēram, Pabaro Tobiju vai Risini matemātikas uzdevumus, vai EJ uz veikalu un nopērc saldumus. Un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc man nepatīk Francija, jo tad, kad cilvēkiem ir brīvdienas, viņiem nav dienas režīma, un, lai es justos labāk, man vajadzēja prasīt Mammai un Tēvam, lai viņi katru rītu sīki izstāsta, ko tajā dienā darīsim.

Tas tāpēc, ka laiks nav tāds kā telpa. Ja cilvēks kaut kur noliek kaut ko, piemēram, leņķmēru vai cepumu, viņš var galvā izveidot karti, kas rāda, kur tā lieta atstāta, bet arī tad, ja šādas kartes nav, tā turpat būs, jo karte pārstāv lietas, kuras patiešām eksistē, tāpēc ir iespējams leņķmēru vai cepumu atrast. Un dienas režīma saraksts ir laika karte, un tikai tad, ja cilvēkam tāda dienas režīma saraksta nav, laiks nav pieejams kā kāpņu laukumiņš, dārzs vai ceļš uz skolu. Jo laiks ir tikai attiecība starp to, kā dažādas lietas mainās, piemēram, Zemes riņķošana ap Sauli, atomu vibrēšana, pulksteņu tikšķēšana, diena un nakts, pamošanās un aizmigšana, un tas ir kā norāde uz rietumiem vai uz ziemeļaustrumiem, kā nebūtu, ja Zeme beigtu eksistēt un iekristu Saulē, jo tā ir tikai attiecība starp ziemeļpolu un dienvidpolu un jebkurām citām vietām arī, piemēram, Mogadišu un Sanderlendu, un Kanberu.

Un tā ir nevis nemainīga attiecība kā attiecība starp mūsu māju un Šīrsas kundzes māju vai attiecība starp 7 un 865, bet atkarīga no tā, cik ātri attiecībā pret kādu noteiktu punktu cilvēks virzās. Un, ja viņš ir kosmosa kuģī un traucas ar ātrumu, kas tuvs gaismas ātrumam, atgriezies viņš var atklāt, ka visi radinieki ir miruši, bet viņš pats ir palicis tikpat jauns, un būs jau nākotne, lai gan viņa pulkstenis rādīs, ka viņš bijis prom tikai dažas dienas vai mēnešus.

Un, ta ka nekas nespej traukties atrak par gaismu, mes kaut ko varam zināt tikai par mazu daļiņu no tā, kas noris Visumā, lūk, šādi:

Un šī ir visa un visurienes karte, un nākotne ir pa labi, un pagātne ir pa kreisi, un c līknes gradients ir gaismas ātrums, bet mēs neko nevaram uzzināt par norisēm tumšajos laukumos, kaut arī daļa no tām jau ir notikusi, bet, kad sasniegsim f, būs iespējams uzzināt par norisēm, kas notiek gaišākajos laukumos p un q.

Un tas nozīmē, ka laiks ir noslēpums, pat ne norise, un neviens vēl precīzi nav atbildējis uz jautājumu, kas ir laiks. Tāpēc tad, ja cilvēks apmaldās laikā, ir tā, it kā viņš būtu pazudis tuksnesī, tikai šo tuksnesi nevar redzēt.

Un tāpēc man patīk visi saraksti un grafiki, jo tie rada pārliecību, ka es neapmaldīšos laikā.

197

Vilcienā bija daudz cilvēku, un man tas nepatika, jo man nepatīk daudz cilvēku, kurus nepazīstu, un vēl vairāk nevaru ciest, ja esmu iesprostots kādā telpā, kur ir daudz cilvēku, kurus nepazīstu, un vilciens ir kā telpa, un, kad tas kustas, nav iespējams izkāpt. Un tas man atsauca atmiņā to dienu, kad no skolas vajadzēja atgriezties ar mašīnu, jo autobuss bija salūzis, un Mamma man atbrauca pakaļ, un Pītersas kundze lūdza, vai Mamma nevarētu aizvest mājās Džeku un Polliju, jo viņu mātes nevarēja atbraukt viņiem pakaļ, un mana Mamma piekrita. Es mašīnā sāku brēkt, jo tajā bija pārāk daudz cilvēku un Džeks un Pollija nebija no manas klases, un Džeks mēdz pret visu dauzīt galvu un izgrūž tādu skaņu kā dzīvnieks, un es mēģināju izkāpt no mašīnas, bet tā turpināja braukt, un es izkritu uz ielas, un ārstam vajadzēja uzlikt šuves brūcei manā galvā, un bija jānodzen mati, un pagāja 3 mēneši, līdz tie atauga tikpat gari kā iepriekš.

Un es stāvēju vagonā uz vietas un nekustējos.

Un tad izdzirdu kādu sakām: - Kristofer!

Un nodomāju, ka tas varētu būt kāds, kuru pazīstu, piemēram, skolotājs no mūsu skolas vai cilvēks, kas dzīvo mūsu ielā, bet tā nebija. Tas bija tas pats policists. Un viņš teica: - Pēdējā brīdī tevi noķēru, - un viņš skaļi elpoja un spieda roku pie sāniem.

Un es klusēju.

Un viņš teica: - Policijas iecirknī ir tavs tēvs.

Un es nodomāju, ka viņš teiks - viņi arestējuši Tēvu par Veling- tona nogalināšanu, bet to viņš neteica. Policists sacīja: - Viņš tevi meklē.

Un es sacīju: - Zinu.

Un viņš jautāja: - Nu, kāpēc tad tu brauc uz Londonu?

Un es atbildēju: - Jo gribu dzīvot pie Mammas.

Un viņš sacīja: - Hm, man šķiet, tavam tēvam par to kaut kas ir sakāms.

Un tad es nodomāju, ka viņš grasās mani aizvest atpakaļ pie Tēva, un tas iedvesa bailes, jo viņš bija policists un policistiem taču jābūt labajiem, tāpēc metos bēgt, bet viņš mani notvēra, un es sāku brēkt. Un tad viņš mani palaida vaļā.

Un viņš teica: - Labi, labi, nesatrauksimies nu te pārlieku. - Un tad teica: - Es tūlīt tevi aizvedīšu uz policijas iecirkni, un tu un es, un tavs tētis varēsim apsēsties un mazliet aprunāties par to, kurp tad katrs dosies.

Un es sacīju: - Es došos dzīvot pie Mammas Londonā.

Un viņš teica: - Nejau nu tūlīt.

Un es jautāju: - Vai jūs Tēvu arestējāt?

Un viņš vaicāja: - Arestēju? Par ko?

Es atbildēju: - Viņš nogalināja suni. Ar dārza dakšām. Suni sauca Velingtons.

Un policists jautāja: - Vai patiesi?

Un es atbildēju: - Jā, patiesi.

Un viņš sacīja: - Nu, arī par to mēs varēsim aprunāties. - Un tad sacīja: - Tā, jaunais cilvēk, manuprāt, nu jau vienai dienai tev pietiks piedzīvojumu.

Un tad viņš atkal pastiepa roku, lai man pieskartos, un es atkal sāku brēkt, un viņš teica: - Klausies uzmanīgi, mazais ķēms! Vai nu tu darīsi to, ko likšu, vai arī man vajadzēs…

Un tad vilciens sasvārstījās un sāka braukt.

Un policists sacīja: - Velns ar' ārā!

Un tad viņš paskatījās uz vagona griestiem un salika kopā plaukstas netālu no mutes kā tad, kad cilvēks lūdz Dievu, un ar svelpjošu troksni skaļi pūta plaukstās elpu un pēc tam pārtrauca to darīt, jo vilciens atkal sasvārstījās un viņam vajadzēja pieķerties pie kādas no cilpām, kas karājās no griestiem.

Un tad viņš teica: - Paliec, kur esi!

Un tad viņš izvilka rāciju, nospieda pogu un teica: - Rob?… Jā, te Naidžels. Esmu iestrēdzis šitajā stulbajā vilcienā. Jā. Pat ne… Paklau! Tas pietur Didkotpārkvejā. Ja tu varētu atsūtīt kādu ar mašīnu… Forši! Pasaki viņa sencim, ka rokā ir, bet mazliet jāuzgaida, labi? Lieliski!

Tad viņš izslēdza rāciju un teica: - Tagad apsēdīsimies! - un norādīja uz diviem gariem soliem, kas atradās viens otram pretī, un piebilda: - Sēdi nost! Un nedomā dzīt jokus!

Un cilvēki, kuri sēdēja uz soliem, piecēlās un aizgāja prom, jo viņš bija policists, un mēs apsēdāmies viens otram iepretī.

Un viņš sacīja: - Tīrā sodība ar tevi! Jēziņ!

Un es apsvēru, vai policists man palīdzēs atrast Čepterroudu 451c, Londonu ZR2 5NG.

Un es lūkojos laukā pa logu, un vilciens brauca garām rūpnīcām un vecu automašīnu pilnām lūžņu savāktuvēm, un kādā dubļainā laukumā stāvēja 4 treileri ar 2 suņiem un izžautu veļu.

Aiz loga viss bija kā kartē, tikai 3 dimensijās un dabiskā lielumā, jo

tur redzamais jau arī būtu pamatā šādai kartei. Un visa kā tur bija tik daudz, ka man sāka sāpēt galva, tāpēc aiztaisīju acis, bet tad atkal atvēru, jo šķita, ka lidoju, tikai tuvu zemei, un, manuprāt, lidot ir labi. Tad sākās lauku apvidus ar tīrumiem un govīm, un zirgiem, un tiltu, un fermu, un atkal zirgiem, un daudziem maziem ceļiem ar mašīnām. Un man ienāca prātā, ka pasaulē laikam gan ir miljoniem jūdžu dzelzceļa sliežu un visur tās ved garām mājām un ceļiem, un laukiem, un pēc tam man ienāca prātā, ka pasaulē laikam gan jābūt milzumam cilvēku un viņiem visiem ir mājas un ceļi, pa ko braukt, un automašīnas, un mājdzīvnieciņi, un drēbes, un viņi visi ēd pusdienas un iet gulēt, un viņiem visiem ir vārdi, un arī no tā man sāka sāpēt galva, tāpēc atkal aizvēru acis un nodevos skaitīšanai un kunkstēšanai.

Kad atvēru acis, policists lasīja avīzi The Sun, un pirmajā lapā bija rakstīts: Andersona staiguļu negods, - un tur bija kāda vīrieša foto un zem tā attēls ar sievieti krūšturī.

Un tad es galvā mazliet pavingrinājos matemātikā, risinādams kvadrātvienādojumus, izmantojot formulu

Tad man sagribējās čurāt, bet es atrados vilcienā. Un es nezināju, cik ilgs laiks paies, līdz tiksim Londonā, un jutu, ka mani pārņem panika, un ar pirkstu kauliņiem sāku ritmiski bungot pa stiklu, lai būtu vieglāk gaidīt un nebūtu jādomā par to, ka gribas čurāt, un es skatījos pulkstenī un gaidīju 17 minūtes, taču tad, kad man gribas čurāt, tas jādara bez kavēšanās, tāpēc jau man patīk būt mājās vai skolā, un, pirms

sēžos autobusā, vienmēr aizeju pačurāt - un tāpēc nespēju noturēties un mazliet pieslapināju bikses.

Un tad policists paskatījās uz mani un teica: - Ak Dievs, tu taču esi… - Un viņš nolika avīzi un sacīja: - Dieva dēļ, aizej taču uz to sasodīto tualeti!

Un es sacīju: - Bet es esmu vilcienā.

Un viņš teica: - Ņem vērā, ka vilcienos arī ir tualetes.

Un es jautāju: - Kur vilcienā ir tualete?

Un viņš norādīja ar roku un teica: - Tur, aiz tām durvīm. Bet es tevi paturēšu acīs, saprati?

Un es atbildēju: - Nē, - jo zināju, ko nozīmē paturēt kādu acis, bet viņš nevarēja mani vērot, kamēr es biju tualetē.

Un viņš teica: - Ej taču uz to sasodīto tualeti!

Es piecēlos no sola un pievēru acis tā, ka palika tikai mazas sprau- dziņas, lai neredzētu citus braucējus, un devos uz durvīm, un, kad izgāju pa tām, labajā pusē bija vēl vienas durvis, un tās bija pusvirus, un uz tām bija rakstīts tualete, tāpēc es iegāju iekšā.

Un iekšā bija briesmīgi, jo uz poda malas bija kakas un smirdēja kā skolas tualetē, kad Džozefs viens pats ir bijis nokārtoties, jo viņš spēlējas ar kakām.

Un es negribēju izmantot tualeti, jo tur bija kakas, ko atstājuši man nepazīstami cilvēki, turklāt tās bija brūnas, taču man nācās to darīt, jo ļoti gribējās čurāt. Tāpēc aizvēru acis un izčurājos, un vilciens sazvārojās, un es stipri nošķiedu podu un grīdu, bet noslaucīju krāniņu ar tualetes papīru un norāvu ūdeni, un pēc tam mēģināju izmantot izlietni, bet krāns nedarbojās, tāpēc rokas apslapināju ar siekalām un noslaucīju papīra salvetē, ko iemetu podā.

Kad izgāju no tualetes, iepretī ieraudzīju divus plauktus, kuros bija koferi un mugursoma, un tas man atsauca atmiņā veļas žāvēšanas skapi mājās un to, kā es reizēm ielienu tajā un jūtos drošībā. Tad nu es ierāpos vidējā plauktā un aizvilku priekšā koferi kā durvis, tā ka nu atrados noslēgtā telpā un biju viens pats un nedzirdēju cilvēkus runājam, tāpēc jutos daudz mierīgāk, un tas bija patīkami.

Un es atkal risināiu kvadrātvienādoiumus, piemēram:

un:

Un dažus koeficientus es izvēlējos ļoti lielus, lai grūtāk atrisināt.

Un tad vilciens palēnināja gaitu, un kāds atnāca un nostājās netālu no plaukta, un pieklauvēja pie tualetes durvīm, un tas bija policists, un viņš sacīja: - Kristofer?… Kristofer?… - un tad viņš atvēra tualetes durvis un teica: - Velns parāvis! - un viņš bija tik tuvu, ka redzēju viņa rāciju un steku pie jostas un saodu skūšanās losjonu, bet viņš mani nepamanīja, un es neko neteicu, jo negribēju, lai viņš mani aizved pie Tēva.

Un tad policists skriešus metās prom.

Un tad vilciens apstājās, un es prātoju, vai klāt Londona, bet nekustējos no vietas, jo negribēju, ka policists mani atrod.

Un tad atnāca kāda sieviete džemperī, uz kura ar vilnas dziju bija uzšūtas bites un puķes, no plaukta virs manas galvas nocēla mugursomu un teica: - Tu mani pārbiedēji līdz nāvei!

Bet es klusēju.

Un tad viņa teica: - Man liekas, uz perona tevi kāds meklē. Es joprojām neko neteicu. Un viņa sacīja: - Nu, skaties pats…

Un tad garām pagāja trīs cilvēki, un viens no viņiem bija melnais garā, baltā tērpā, un viņš uz plaukta virs manas galvas nolika lielu saini, bet mani neredzēja.

Un tad vilciens atkal sāka braukt.

199

Cilvēki tic Dievam, jo pasaule ir ļoti sarežģīta un viņi uzskata par maz iespējamu, ka kaut kas tik sarežģīts kā lidvāvere vai cilvēka acs, vai smadzenes var rasties gadījuma pēc. Taču viņiem vajadzētu padomāt loģiski, un, ja viņi padomātu loģiski, tad saprastu, ka var tikai uzdot šo jautājumu, jo tas jau ir noticis un viņi pastāv. Un uz miljardiem planētu nav dzīvības, bet uz šīm planētām nav neviena ar smadzenēm, kas to ievērotu. Un tas ir tā, it kā ikviens pasaulē mestu monētu un kādam 5698 reizes pēc kārtas kristu cipars, un viņš domātu, ka ir ļoti īpašs. Bet īstenībā nebūtu vis, jo miljoniem cilvēku 5698 reizes pēc kārtas nebūtu kritis cipars.

Un dzīvība uz Zemes ir gadījuma pēc. Taču tas ir ļoti īpašs gadījums. Lai šis gadījums šajā īpašajā veidā notiktu, jābūt 3 Priekšnosacījumiem. Un tie ir:

1.  Lietām ir jārada savas kopijas (to sauc par Reprodukciju).

2.  To darot, tām ir jāpieļauj nelielas kļūdas (to sauc par Mutāciju).

3.   Tādām pašām kļūdām jābūt to kopijās (to sauc par Pārmantojamību).

Un šie priekšnosacījumi gadās ļoti reti, tomēr tas ir iespējams, un tie rada dzīvību. Tas vienkārši notiek. Bet iznākumam jau katrā ziņā nav jābūt degunradžiem vai cilvēkiem, vai vaļiem. Iznākums varētu būt jebkāds.

Daži, piemēram, jautā, kā gadījuma pēc var rasties acs. Jo acij taču ir jāattīstās no kaut kā cita, kas ļoti līdzīgs acij, un tā nerodas vienkārši ģenētiskas novirzes pēc, un kāds labums no pusacs?Taču pusacs ir ļoti noderīga, jo tas nozīmē, ka dzīvnieks saskata pusi dzīvnieka, kurš to grib apēst, un lasās nost no ceļa, un tas apēdīs tādu dzīvnieku, kuram savukārt ir tikai trešdaļa acs vai 49 procenti acs, jo šis nav pietiekami ātri aizlasījies no ceļa, un apēstajam dzīvniekam nebūs mazuļu, jo viņš būs beigts.

Un tie, kas tic Dievam, uzskata, ka Dievs palaidis cilvēku uz zemes, jo, viņuprāt, cilvēks ir labākais dzīvnieks, bet cilvēks ir vienkārši dzīvnieks un viņš attīstīsies par citu dzīvnieku, un tas dzīvnieks būs gudrāks un cilvēku ieslodzīs zoodārzā tāpat, kā mēs zoodārzā ieslogām šimpanzes un gorillas. Vai arī visi cilvēki aplips ar kādu slimību un izmirs vai pārāk piesārņos pasauli un aizies bojā, un tad pasaulē paliks vairs tikai kukaiņi, un tad tie būs labākie dzīvnieki.

211

Tad es apsvēru, vai man bija vajadzējis izkāpt no vilciena, jo tas apstājies Londonā, un mani biedēja doma, ka vilciens varētu doties uz kādu citu vietu, kur nevienu nepazīstu.

Tad kāds iegāja tualetē un pēc tam atkal iznāca ārā, bet mani nepamanīja. Un es saodu viņa kakas, un šī smaka atšķīrās no tās, ko saodu tualetē, kad tur iegāju.

Tad es aizvēru acis un atkal risināju matemātikas atjautības uzdevumus, lai nedomātu par to, kurp dodos.

Un tad vilciens atkal apstājās, un es prātoju, vai nevajadzētu izlīst no plaukta, aiziet pēc somas un izkāpt no vilciena. Bet negribēju, lai policists mani atrod un aizved pie Tēva, tāpēc paliku plauktā un nekustējos, un šoreiz neviens mani neieraudzīja.

Un tad es atcerējos, ka skolā kādā klasē pie sienas bija karte, un tā bija Anglijas un Skotijas, un Velsas karte, un tajā bija redzamas visas pilsētas, un to iztēlojos līdz ar Svindonu un Londonu, un manā galvā tā bija šāda:

Un, kopš vilciens 12.59 bija atgājis, es biju skatījies pulkstenī. Un pirmoreiz tas bija pieturējis 13.16, tas ir, pēc 17 minūtēm. Un tagad bija 13.39, tas ir, 23 minūtes pēc pieturēšanas, un tas nozīmēja, ka nonāksim pie jūras, ja vien vilciens neliec lielu līkumu. Bet es nezināju, vai tas liec lielu līkumu.

Un tad sekoja vēl 4 pieturas, un 4 cilvēki atnāca un no plauktiem paņēma somas, un 2 cilvēki iecēla somas plauktos, bet neviens neaiztika lielo koferi, kas atradās man priekšā, un tikai viens cilvēks mani ieraudzīja un sacīja-, - Tu nu gan esi gatavais ērms, čalīt! - un tas bija uzvalkā ģērbies vīrietis. Un 6 cilvēki apmeklēja tualeti, bet viņi neka- kāja tā, ka es varētu saost, un tas bija labi.

Un tad vilciens apstājās, un dzeltenā lietusmētelī tērpusies sieviete atnāca un paņēma lielo koferi, un viņa jautāja: - Vai tu to aiztiki?

Un es teicu: - Jā.

Un tad viņa aizgāja.

Un tad kāds vīrs nostājās pie plaukta un sacīja: - Nāc, paskaties uz šito, Berij! Vai tik tas nav vilciena elfs!

Un otrs vīrs pienāca un nostājās pirmajam blakus un teica: - Nu, mēs abi esam drusku dzēruši.

Un pirmais sacīja: - Varbūt vajadzētu iebarot viņam kādu riekstiņu?

Un otrs atteica: - Tu pats esi gatavais rieksts!

Un pirmais sacīja: - Beidz dirsties, stulbeni! Nāc, man prasās vēl pēc viena aliņa, pirms es atkal esmu skaidrā!

Un tad viņi aizgāja.

Un tad vilciens bija pavisam kluss un vairs nesāka braukt, un es nedzirdēju nevienu runājam. Tāpēc nolēmu izlīst no plaukta, sameklēt somu un apskatīties, vai policists joprojām sēž uz sola.

Tā nu nokāpu no plaukta un ieskatījos pa durvīm, bet policista tur nebija. Un bija pazudusi arī mana soma, kurā bija Tobija barība un manas matemātikas grāmatas, un tīrās apakšbikses un apakškrekls, un krekls, un apelsīnu sula, un piens, un mandarīni, un olu krēms, un sautētās pupas.

Un tad es izdzirdēju soļu troksni un apgriezos, un tas bija cits policists, ne tas, kurš iepriekš bija vilcienā, un es pa durvīm viņu redzēju blakus vagonā, un viņš skatījās zem soliem. Un es nolēmu, ka policisti man vairs tik ļoti nepatīk, un izkāpu no vilciena.

Kad ieraudzīju, cik liela ir telpa, kurā atrodas vilciens, un dzirdēju, kā tur skan un atbalsojas visādi trokšņi, man uz brīdi vajadzēja nomesties zemē, jo man šķita, ka nokritīšu. Kamēr tupēju uz ceļiem, apsvēru, uz kuru pusi doties, un nolēmu iet tajā pašā virzienā, kurā vilciens iebrauca stacijā, jo, ja jau šī ir pēdējā pietura, uz to pusi jābūt Londonai.

Es piecēlos un iztēlojos, ka uz zemes ir plata, sarkana svītra, kas paralēli vilcienam ved uz izeju telpas tālākajā galā, un gar to devos uz priekšu, atkal tāpat kā iepriekš sacīdams: - Kreiso, labo, kreiso, labo, kreiso…

Un tad, kad nonācu pie izejas, kāds vīrs man teica: - Man šķiet, tevi meklē, dēliņ.

Un es vaicāju: - Kurš mani meklē? - iedomādamies, ka tā varētu būt Mamma, jo Svindonas policists viņai piezvanījis uz numuru, kuru viņam pateicu.

Taču viņš sacīja: - Policists.

Un es atteicu: - Zinu.

Un viņš sacīja: - Aktā. Labi. - Un tad viņš teica: - Pagaidi te, aiziešu viņiem pateikt, - un viņš gar vilcienu aizgāja atpakaļ.

Es turpināju iet uz priekšu. Un es joprojām jutu, it kā man krūtīs būtu balons, un tas bija sāpīgi, un es aizspiedu ar plaukstām ausis un gāju un atslējos pret mazu veikaliņu lielās telpas vidū, un tur bija rakstīts: Viesnīcu un teātra biļešu rezervēšana Tel. 0207402 5164, - un es

noņēmu rokas no ausīm un kunkstēju, lai noslāpētu trokšņus, un lielajā telpā apskatīju visus uzrakstus, lai redzētu, vai šī ir Londona. Un uzraksti bija šādi:

Tas tāpēc, ka uzrakstu bija pārāk daudz un manas smadzenes nedarbojās, kā nākas, un tas mani biedēja, tāpēc atkal aizvēru acis un lēnām skaitīju līdz 50, bet šoreiz nekāpināju kubā. Es stāvēju un, lai būtu drošāk, kabatā atvāzu savu armijas nazi un cieši turējos pie tā.

Un tad es saliecu pirkstus tādā kā mazā caurulītē un atvēru acis, un ieskatījos tajā caurulītē, tā ka varēju redzēt tikai vienu norādi, un pēc ilga laika ieraudzīju uzrakstu (T) Informācija, un tā atradās virs maza veikaliņa lodziņa.

Taču pec dažam sekundem tie izskatījas ta:

Un pie manis pienāca kāds vīrs, un viņam mugurā bija zili svārki

un zilas bikses un kājās brūnas kurpes, un rokā viņam bija grāmata, un viņš teica: - Rādās, ka esi apmaldījies.

Un es izvilku no kabatas savu armijas nazi.

Un viņš teica: - Stop, stop, stop, stop, stop! - un pacēla abas rokas, un viņa pirksti bija vēdekļveidīgi izplesti, it kā viņš gribētu, lai arī es vēdekļveidīgi izplešu pirkstus un pieskaros viņējiem, jo viņš vēlas pavēstīt, ka mīl mani, bet viņš to darīja ar abām rokām, nevis vienu kā Tēvs un Mamma, turklāt es nezināju, kas viņš ir.

Un tad viņš atmuguriski devās prom.

Es piegāju pie veikaliņa ar uzrakstu (T) Informācija un jutu, ka sirds ļoti stipri dauzās, un ausīs skanēja tāds troksnis kā jūras šalkoņa. Un, piegājis pie lodziņa, es jautāju: - Vai šī ir Londona? - bet aiz lodziņa neviena nebija.

Tad kāds apsēdās aiz lodziņa, un tā bija sieviete, un viņa bija melnā, un viņai bija gari nagi, kas bija nokrāsoti rozā, un es jautāju: - Vai šī ir Londona?

Un viņa atteica: - Pavisam droši, draudziņ.

Un es jautāju: - Vai šī ir Londona?

Un viņa sacīja: - Jā, patiešām.

Un es vaicāju: - Kā lai tieku uz Čepterroudu 451c, Londonu ZR2 5NG?

Un viņa jautāja: - Kur tas ir?

Un es atbildēju: - Tas ir Čepterroudā 451c, Londonā ZR2 5NG. Un dažreiz var rakstīt Čepterroudā 451, Vilsdena, Londona ZR2 5NG.

Un sieviete man teica: - Brauc ar metro līdz Vilsdenas mezglam, draudziņ. Vai līdz Vilsdengrīnai. Kaut kur tuvumā jābūt.

Un es jautāju: - Kas ir metro?

Un viņa sacīja: - Tu to nopietni?

Un es klusēju.

Un viņa teica: - Paskaties turp! Vai redzi tos lielos eskalatorus? Skaties, tur rakstīts Metro. Tev vajadzīga Beikerlo līnija līdz Vilsdenas mezglam vai jubilejas līnija līdz Vilsdengrīnai. Saprati, draudziņ?

Un es skatījos viņas norādītajā virzienā, un tur lielas kāpnes veda lejā, zemē, un virs tām bija šāds liels uzraksts:

Un es nodomāju: es to spēšu, jo man veicās ļoti labi un es biju Londonā un noteikti atradīšu Mammu. Un man tikai savā nodabā vajadzēja domāt, ka cilvēki ir kā govis pļavā, un vajadzēja visu laiku skatīties uz priekšu un lielās telpas ainā, kas bija manā galvā, uz grīdas uzvilkt sarkanu svītru un tai sekot.

Un es pār plašo telpu devos uz eskalatoriem. Un kabatā satvēru šveiciešu armijas nazi un otrā kabatā satvēru Tobiju, lai viņš neaizbēgtu.

Un eskalatori bija kāpnes, bet tās kustējās, un cilvēki uzkāpa uz tām, un tad tās nesa viņus lejā un augšā, un man nāca smiekli, jo es nekad uz tādām nebiju stāvējis, un tas atgādināja kaut ko no zinātniskās fantastikas filmas par nākotni. Bet es negribēju izmantot eskalatorus, tāpēc kāpu lejā pa trepēm.

Un tad es nokļuvu pazemē mazākā telpā, un tur bija ļoti daudz cilvēku, un tur bija stabi, ap kuriem zemē bija zilas ugunis, un tās man patika, bet cilvēki gan ne, un es ieraudzīju fotokabīni, kādā 1994. gada 25. martā biju iegājis, lai nofotografētos un dabūtu pases bildīti, un iegāju fotokabīnē, jo tā atgādināja skapi un tajā es jutos drošībā, un es skatījos laukā caur aizkaru.

Un skatoties es veicu izpēti un redzēju, ka cilvēki ieliek biļetes pelēkos vārtiņos un ieiet pa tiem. Un daži pirka biļetes lielos, melnos aparātos pie sienas.

Un es noskatījos, kā 47 cilvēki to paveic, un iegaumēju, kas jādara. Tad es iztēlojos uz grīdas sarkanu svītru un piegāju pie sienas, pie kuras bija plakāts, un tas bija to vietu saraksts, uz kurām var aizbraukt, un tās bija alfabētiskā secībā, un es ieraudzīju Vilsdengrīnu, un pie tās bija rakstīts: Ј2,20, - un tad es piegāju pie viena no aparātiem, un tam bija mazs ekrāniņš, kurā bija rakstīts spiediet: biļetes veids, un es piespiedu to pogu, kuru cilvēki bija piespieduši visbiežāk, un tā bija pieaugušo turp, un tad piespiedu Ј2,20, un ekrānā parādījās ievietojiet Ј2,20, un es ieliku spraugā 3 vienas mārciņas monētas, un atskanēja klikšķis, un ekrānā bija rakstīts paņemiet biļeti un naudas atlikumu, un aparāta apakšpusē mazā atverē parādījās biļete un 50 pensu monēta, un 20 pensu monēta, un 10 pensu monēta, un es iebāzu monētas kabatā un piegāju pie vieniem no pelēkajiem vārtiņiem, un ieliku biļeti spraugā, un sprauga to iesūca, un otrā vārtiņu pusē tā iznāca laukā. Un kāds teica: - Kusties taču! - un es izdevu tādu troksni kā suņa rejas un devos uz priekšu, un šoreiz vārtiņi atvērās, un es paņēmu biļeti, kā to darīja citi cilvēki, un man patika pelēkie vārtiņi, jo arī tie atgādināja kaut ko no zinātniski fantastiskās filmas par nākotni.

Un tad man bija jāizdomā, kurp iet, tāpēc atslējos pret sienu, lai cilvēki man nepieskartos, un ieraudzīju norādes Belkerlo līnija un Loka līnija, bet nekur neredzēju norādi Jubilejas līnija, kuru bija pieminējusi

sieviete, tāpēc es izveidoju plānu, un tas bija - doties uz Vilsdenas mezglu Beikerlo līnijā.

Un Beikerlo līnijai bija vēl viena norāde, un tā bija šāda:

Un es izlasīju visus vārdus un atradu Vllsdenas mezgls, un tad sekoju bultiņai, kas norādīja un es gāju pa kreisās puses eju, un ejas vidū bija nožogojums, un cilvēki gāja tieši uz priekšu pa kreiso pusi un pretī nāca pa labo tāpat kā uz ielas, tāpēc es arī gāju pa kreiso pusi, un eja pagriezās pa kreisi, un tur atkal bija vārtiņi un uzraksts Belkerlo līnija, un tas norādīja lejup uz eskalatoru, tāpēc man nācās braukt lejā ar eskalatoru un turēties pie gumijas apmales, bet arī tā kustējās, tāpēc es nenokritu, un cilvēki stāvēja ļoti tuvu, un man gribējās viņiem sist, lai aizdzītu prom, bet nesitu, jo man bija izteikts brīdinājums.

Un tad es biju eskalatora lejasgalā, un man vajadzēja no tā nolēkt, un es paklupu un uzgrūdos kādam virsū, un viņš teica: - Nekas, nekas, - un bija divi virzieni, kurp doties, un viens bija Ziemeļu loks, un es devos turp, jo Vllsdena atradās kartes augšējā daļā, un kartēs augšējā daļa vienmēr ir uz ziemeļiem.

Un tad es nokļuvu citā dzelzceļa stacijā, bet tā bija ļoti maza un atradās tunelī, un tur bija tikai viens sliežu ceļš, un sienas bija izliektas, un tās klāja lieli reklāmas plakāti, un uz tām bija rakstīts izeja un Londonas Transporta muzejs un Vai tu nenožēlo savu profesijas Izvēli? Un Jamaika un Britu dzelzceļš un (§) Nesmēķēt! un Virzieties un Virzieties un Virzieties un Stacijās aiz Kvīnspārkas var nokļūt, Kvīnspārkā pārsēžotles un Hammersmltas un Pilsētas centra līnija un Tu man vienmēr būsi tuvāk nekā kāds no radiniekiem. Un mazajā stacijā bija milzums cilvēku, un tā atradās zem zemes, tāpēc nebija logu, un tas man nepatika, tāpēc es atradu, kur apsēsties, tas bija sols, un es apsēdos sola galā.

Un tad mazajā stacijā sāka ierasties ļaužu bari. Kāds apsēdās otrā sola galā, un tā bija sieviete, kurai bija melns portfelis un violetas kurpes, un piespraude papagaiļa formā. Un cilvēki turpināja ieplūst mazajā stacijā, tā ka tur bija vēl lielāka drūzma nekā lielajā stacijā. Un tad es vairs neredzēju sienas un kāda cilvēka jakas mugurpuse skāra manu ceļgalu, un man kļuva slikti, un es sāku skaļi kunkstēt, un sieviete piecēlās no sola, un neviens tur neapsēdās. Un es jutos kā tad, kad man bija gripa un visu dienu bija jāpaliek gultā, un man viss sāpēja, un es nespēju ne staigāt, ne ēst, ne aizmigt, ne nodarboties ar matemātiku.

Un tad atskanēja tāds troksnis, it kā cilvēki cīnītos ar zobeniem, un es sajutu stipru vēju, un atskanēja dārdoņa, un aizvēru acis, un dārdoņa pieņēmās spēkā, un es kunkstēju pavisam skaļi, taču nespēju to noslāpēt, un man likās, ka mazā stacija uzsprāgs vai kaut kur ir liels ugunsgrēks un es aiziešu bojā. Un tad dārdoņa pārvērtās par klaboņu un pēc tam īdoņu un lēnām noslāpa, un tad apklusa, un es turēju acis ciet, jo jutos drošāk, ja neredzēju, kas notiek. Un tad es atkal dzirdēju cilvēkus staigājam, jo bija klusāks. Un es atvēru acis. Sākumā neko neredzēju, jo cilvēku bija par daudz. Un tad ieraudzīju, ka viņi iekāpj vilcienā, kura pirms tam tur nebija, un dārdētājs bijis tas vilciens. Un pār manu seju tecēja sviedri, kas plūda no matu apakšas, un es stenēju, nevis kunkstēju, bet citādi - kā suns, kas savainojis ķepu, - un es šo skaņu dzirdēju, taču sākumā neaptvēru, ka pats stenu.

Un tad vilciena durvis aizvērās, un vilciens sāka braukt un atkal iedārdējās, bet šoreiz ne tik stipri, un 5 vagoni paslīdēja man garām un pazuda tunelī mazās stacijas galā, un atkal kļuva kluss, un cilvēki devās pazemes ejās un izgāja no mazās stacijas.

Un es drebēju, un man gribējās būt mājās, un tad es aptvēru, ka

nevaru būt mājās, jo tur ir Tēvs un viņš ir melojis un nogalinājis Veling- tonu, un tas nozīmē, ka tās vairs nav manas mājas, manas mājas ir Čepterrouda 451c, Londona ZR2 5NG, un mani biedēja fakts, ka prātā bija nepareiza doma Man gribētos atkal būt mājās, jo tas nozīmēja, ka mans prāts kārtīgi nedarbojās.

Un tad mazajā stacijā ieplūda vēl vairāk cilvēku, un tā kļuva pilnāka, un tad atkal sākās dārdoņa, un es aizvēru acis un svīdu, un man bija nelaba dūša, un atkal jutu, it kā krūtīs būtu balons, un tas bija tik liels, ka bija grūti elpot. Un tad cilvēki aizbrauca ar vilcienu, un mazā stacija atkal kļuva tukša. Un tad tā piepildījās ar cilvēkiem, un dārdēdams pienāca cits vilciens. Un bija tieši kā toreiz, kad man bija gripa, jo man gribējās, lai tas beidzas kā tad, kad no sienas tiek izrauta datora kontaktdakša, ja tas uzkāries, jo man gribējās aizmigt, lai nebūtu jādomā, un vienīgais, par ko spēju domāt, bija: cik stipri sāp, jo nekam citam galvā nebija vietas, bet es nespēju aizmigt, un man tikai vajadzēja sēdēt, un nebija iespējams darīt ko citu kā vien gaidīt un sāpēt.

223

Un te būs vēl viens apraksts, jo Šivouna sacīja, ka esot vajadzīgi apraksti, un es aprakstīšu reklāmas plakātu, kas mazajā stacijā bija pie sienas man iepretī, bet es neatceros pilnīgi visu, jo man likās, ka miršu. Reklāmā bija teikts:

Sapņainas Kuoni

Malaizija

un aiz uzraksta bija liela 2 orangutanu fotogrāfija, un viņi šūpojās zaros, un aiz viņiem bija koki, bet lapas bija miglainas, jo fotoaparāts bija fokusēts uz orangutāniem, nevis lapām, un orangutani kustējās.

Un vārds orangutans nāk no malaiziešu vārda dranghūtan, kas nozīmē mežu cilvēks.

brīvdienas

Un reklāmas ir attēli televīzijas raidījumu laikā, lai cilvēkus mudinātu pirkt lietas, piemēram, automašīnas vai saldumus, vai izmantot kādu interneta servisa firmu. Taču šī bija reklāma, kas mudināja brīvdienās doties uz Malaiziju. Un Malaizija atrodas Dienvidaustrumāzijā, un to veido Malaizijas pussala un Sabaha, un Saravaka, un Labuāna, un tās galvaspilsēta ir Kualalumpura, un augstākais kalns ir Kinabalu, kurš ir 4101 metru augsts, taču reklāmā tas nebija teikts.

Un Šivouna saka - ļaudis dodas brīvdienās, lai redzētu ko jaunu un mierīgi atpūstos, bet es mierīgi neatpūstos, un ko jaunu var redzēt, kad mikroskopā aplūko zemes piku vai uzzīmē ģeometrisku ķermeņa modeli, kas veidots, 3 vienāda rādiusa apaļas nūjiņas sakrustojot taisnā leņķī. Un man šķiet: vienā pašā mājā ir tik daudz lietu, ka par tām varētu domāt gadiem ilgi, lai par visām domātu, kā nākas. Turklāt kāda lieta ir interesanta tāpēc, ka par to tiek domāts, nevis tāpēc, ka ir jauna. Piemēram, Šivouna man parādīja, kā var apslapināt pirkstu un parīvēt ar to plānas glāzes maliņu, un radīt dziedošu skaņu. Un dažādās glāzēs var iepildīt dažādu ūdens daudzumu, un atskanēs dažādas skaņas, jo tām piemīt tas, ko sauc par atšķirīgām rezonanses frekvencēm, un ir iespējams nospēlēt melodiju, piemēram, Trīs aklas pelītes. Un daudziem cilvēkiem mājās ir plānas glāzes, bet viņi nezina, ka to var izdarīt.

Un reklāmā bija rakstīts:

Malaizija, Āzijas pērle.

Ainavas un smaržas jums vēsta, ka esat kontrastu zemē. Te atradīsiet tradicionālo, dabisko un kosmopolītisko. Atmiņā paliks košas pilsētas, dabas rezervāti un laiskas stundas pludmalē. Cenas no Ј 575 vienai personai.

Zvaniet mums 01306 747000, vērsieties ceļojumu aģentūrā vai www.kuoni.co.uk . Pasaule, kas pārsteidz.

Un bija vel trīs attēli, visi ļoti sīki, un tie bija pils un liedags, un pils.

Un orangutani izskatās tā:

227

Un es turēju ciet acis un nemaz neskatījos pulkstenī. Un vilcieni pienāca stacijā un atgāja ritmiski, un tas atgādināja mūziku vai bungošanu. Un tas bija kaut kas līdzīgs skaitīšanai un atkārtošanai: - Kreiso, labo, kreiso, labo, kreiso, labo… - ko Šivouna man iemācīja darīt, lai es nomierinātos. Un es galvā sacīju: - Vilciens pienāk. Vilciens apstājas. Vilciens atiet. Klusums. Vilciens pienāk. Vilciens apstājas. Vilciens atiet… - it kā vilcieni būtu tikai manā prātā. Parasti es neiztēlojos to, kā nav, jo tie ir meli un mani biedē, tomēr labāk bija darīt tā nekā vērot vilcienus pienākam un atejam, jo tas mani biedēja vēl vairāk.

Un es nevēru vaļā acis un neskatījos pulkstenī. Bija tā, it kā es atrastos tumšā istabā, kur logam priekšā aizkari, tāpēc neko neredzēju - kā naktī, kad pamostos un vienīgās skaņas, ko dzirdu, ir skaņas manā galvā. Un tas nāca par labu, jo šķita, ka mazās stacijas tur, ārpus manas galvas, nav un esmu gultā un jūtos drošībā.

Un tad klusumi starp vilcienu pienākšanu un atiešanu kļuva garāki un garāki. Un es saklausīju, ka mazajā stacijā nu bija mazāk cilvēku, kad tajā nestāvēja vilciens, tāpēc atvēru acis un paskatījos pulkstenī, un tas rādīja 20.07, un es uz sola biju sēdējis apmēram 5 stundas, bet nebija šķitis, ka 5 stundas, tikai man sāpēja dibens un gribējās ēst un dzert.

Un tad es aptvēru, ka pazudis Tobijs, jo manā kabatā viņa nebija, un es negribēju, ka viņš ir pazudis, jo mēs nebijām Tēva mājā vai

Mammas mājā un mazajā stacijā nebija neviena, kas viņu varētu pabarot, un viņš varēja nomirt, un vilciens viņu varēja sabraukt.

Un tad rindiņa atkal mainījās, un nu bija rakstīts:

Un tad es paskatījos uz griestiem un ieraudzīju, ka tur ir gara, melna kaste, un tā bija norāde, un tur bija rakstīts:

Un tad apakšējā rindiņa pazuda un tās vietā paradījas cita, un nu bija rakstīts:

Un es dzirdēju tādus kā zobenu cīņas trokšņus un stacijā pienākošā vilciena dārdoņu un nopratu, ka kaut kur ir liels dators un tam ir zināms, kur atrodas katrs vilciens, un tas melnajām kastēm mazajās stacijās sūta ziņas, pavēstot, kad pienāks vilcieni, un līdz ar to es jutos labāk, jo visam bija sava kārtība un plāns.

Un mazajā stacijā pienāca vilciens, un tas apstājās, un vilcienā • iekāpa 5 cilvēki, un vēl viens ieskrēja stacijā un iekāpa vilcienā, un 7 cilvēki izkāpa no vilciena, un tad durvis automātiski aizvērās un vilciens

Un tad es nolēmu pameklēt Tobiju, jo mazajā stacijā bija tikai 3 cilvēki. Un es piecēlos un pārmeklēju mazo staciju, bet nekur viņu nemanīju. Un tad es ieskatījos melnajā padziļinājumā, kur atradās sliedes.

Un tad es ieraudzīju 2 peles, tās bija melnas, jo bija netīras. Un man tas patika, jo man patīk peles un žurkas. Taču tās nebija Tobijs, tāpēc es turpināju meklēt.

Un tad es ieraudzīju Tobiju, un viņš arī bija padziļinājumā, kur atradās sliedes, un es sapratu, ka tas ir Tobijs, jo viņš ir balts ar brūnu olveida plankumu uz muguras. Es nokāpu no perona. Viņš ēda kādu atkritumu, tas bija vecs konfekšu papīriņš. Un kāds iesaucās: - Jēzus! Ko tu dari?!

Un es noliecos, lai noķertu Tobiju, bet viņš aizbēga. Un es sekoju viņam un atkal noliecos, un teicu: - Tobij… Tobij… Tobij… - un izstiepu plaukstu, lai viņš var saost plaukstu un saost, ka tas esmu es.

Un kāds teica: - Velns parāvis! Dieva dēļ, lien laukā no turienes! - un es paskatījos augšup, un tas bija vīrietis, kam mugurā bija zaļš lietusmētelis un kājās melnas kurpes, un bija redzamas zeķes, un tās bija pelēkas ar rombiņu rakstu.

Un es teicu: - Tobij…Tobij… - bet viņš atkal aizbēga.

Un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā mēģināja satvert mani aiz pleca, tāpēc es iebrēcos. Un tad es dzirdēju zobenu cīņas troksni, un Tobijs atkal metās prom, bet šoreiz uz otru pusi, tas ir, man gar kājām, un es viņu tvēru un saķēru aiz astes.

aizbrauca. Un, kad pienāca nākamais, es vairs tik stipri nebaidījos, jo

bija rakstīts

, tapec zināju, kas notiks.

Un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā sacīja-, - Ak Dievs! Ak Dievs!

Un tad es dzirdēju dārdoņu un pacēlu Tobiju, un satvēru ar abām rokām, un viņš man iekoda īkšķī, un parādījās asinis, un es iekliedzos, un Tobijs mēģināja izsprukt no manām rokām.

Un tad dārdoņa pastiprinājās, un es apgriezos apkārt un ieraudzīju no tuneļa izbraucam vilcienu, un tas gatavojās mani sabraukt, un tad es būtu beigts, tāpēc mēģināju uzrāpties uz perona, bet tas bija augsts, un es abām rokām turēju Tobiju.

Un tad vīrietis, kam bija zeķes rombiņu rakstā, mani satvēra un vilka, un es brēcu, bet viņš turpināja vilkt un uzrāva uz perona, un mēs nogāzāmies zemē, un es turpināju kliegt, jo viņš man bija sāpīgi saspiedis plecu. Un tad pienāca vilciens, un es piecēlos un atkal aizskrēju līdz solam un iebāzu Tobiju jakas kabatā, un viņš tur sēdēja ļoti kluss un nekustējās.

Un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā nostājās man blakus un jautāja: - Sasodīts! Kas tev bija ienācis prātā?

Bet es klusēju.

Un viņš jautāja: - Ko tu tur darīji?

Un vilciena durvis atvērās, un cilvēki izkāpa, un vīrietim ar zeķēm rombiņu rakstā aiz muguras nostājās sieviete, kurai bija ģitāras futrālis kā Šivounai.

Un es teicu: - Es meklēju Tobiju. 1a ir mana žurka.

Un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā teica: - Bitīt matos!

Un sieviete ar ģitāras futrāli jautāja: - Vai viss kārtībā?

Un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā teica: - Šamējam? Šitāda pretekļa dēļ… Kungs Jēzu! Žurkulēns! Nolādēts! Mans vilciens… - Un tad viņš pieskrēja pie vilciena un sāka dauzīt pa durvīm, kas bija ciet, un vilciens sāka braukt, un viņš sacīja: - Ellē ratā!

Un sieviete jautāja: - Vai tev nekas nekaiš? - un pieskārās man pie rokas, tā ka es atkal sāku brēkt. Un viņa teica: - Labi, labi, labi… Un uz viņas ģitāras futrāļa bija uzlīme ar vārdiem:

Un es sēdēju zemē, un sieviete nometās uz viena ceļa un jautāja: - Vai es kaut kā varu palīdzēt?

Un, ja viņa būtu skolotāja no mūsu skolas, es varētu jautāt: „Kur ir Čepterrouda 451c, Vilsdena, Londona ZR2 5NG?" - bet viņa bija svešiniece, tāpēc es teicu: - Paejiet tālāk, - jo man nepatika, ka viņa ir tik tuvu. Un es sacīju: - Un man ir. šveiciešu armijas nazis, un tam ir zāģ- veida asmens, un ar to var nogriezt pirkstus.

Un viņa sacīja: - Labi, draudziņ. Uzskatīsim, ka esmu dabūjusi kurvīti, - un viņa piecēlās un aizgāja.

Un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā sacīja: - Pilnīgi un galīgi traks! Jēziņ! - un viņš bija piespiedis pie sejas kabatlakatu, un kabatlakats bija notraipīts asinīm.

Tad atkal pienāca vilciens, un vīrietis ar zeķēm rombiņu rakstā un sieviete ar ģitāras futrāli iekāpa, un tas atkal aizbrauca.

Tad pienāca vēl 8 vilcieni, un es nolēmu sēsties vilcienā un tad izdomāt, ko darīt.

Tā nu es iekāpu nākamajā vilcienā.

Un Tobijs mēģināja izkļūt no manas kabatas, tāpēc es viņu satvēru un iebāzu ārkabatā un turēju rokā.

Un vagonā bija 11 cilvēki, un man nepatika tunelī atrasties vienā telpā ar 11 cilvēkiem, tāpēc koncentrējos uz lietām, kas bija vagonā. Un tur bija uzraksti Skandināvijā un Vācijā Ir 53 963 atpūtas namiņi un vitabiotika un 3435 un Sods par braukšanu bez biļetes - Ј10 un Vispirms zelts, tad bronza un TVNB un sūkātājs un Nealzsedzlet durvis - bīstami! un brv un runā ar pasauli.

Un uz sedekļiem bija šāds ornaments:

Un uz sienām bija šāds ornaments:

Un vilciens stipri zvārojās, un man vajadzēja pieturēties pie cilpas, un mēs iebraucām tuneli, un bija liels troksnis, un es aizvēru acis un jutu, ka asinis pulsē kakla abās pusēs.

Un tad mēs izbraucām no tuneļa un iebraucām citā mazā stacijā, un tās nosaukums bija Vorlkavēnija, un tas lieliem burtiem bija rakstīts uz sienas, un man tas patika, jo līdz ar to bija skaidrs, kur atrodos.

Un es līdz pašam Vilsdenas mezglam uzņēmu laiku, cik ilgi vilciens brauc no stacijas līdz stacijai, un skaitlis vienmēr bez atlikuma dalījās ar 15 sekundēm, lūk, tā:

TOC \o "1-3" \h \z Pedingtona 0.00

Vorikavēnija 1.30

Meidaveila 3.15

Kilbernpārka 5.00

Kvīnspārka 7.00

Kenselgrīna 10.30

un tad, kad vilciens apstājās vilsdenas mezglā un durvis automātiski atvērās, es izkāpu. Un tad durvis aizvērās un vilciens aizbrauca. Un visi, kas izkāpa, tikai es ne, devās augšup pa kāpnēm un pārgāja pār tiltiņu, un tad es redzēju vairs tikai divus cilvēkus, un viens bija vīrietis, un viņš bija piedzēries, un uz viņa jakas bija brūni traipi, un viņa kurpes bija katra no sava pāra, un viņš dziedāja, bet nesaklausīju, ko viņš dziedāja, un otrs bija indietis veikaliņā, kas bija tikai neliels lodziņš sienā.

Un es negribēju runāt ne ar vienu no viņiem, jo biju noguris un izsalcis un jau biju runājis ar milzumu svešinieku, un tas ir bīstami, un,

jo biežāk cilvēks dara kaut ko bīstamu, jo lielāka iespēja, ka notiks kas slikts. Bet es nezināju, kā tikt uz Čepterroudu 451c, Londonu ZR2 5NG, tāpēc vajadzēja kādam pajautāt.

Tāpēc es piegāju pie vīrieša mazajā veikaliņā un jautāju: - Kur ir Čepterrouda 451c, Londona ZR2 5NG?

Un viņš paņēma nelielu grāmatiņu un sniedza to man, un sacīja: - Divi deviņdesmit pieci.

Un grāmatu sauca LONDONA AZ Ielu atlants un alfabētiskais rādītājs Ģeogrāfi A- Z karšu firma, un es to atvēru, un tur bija daudzas kartes.

Un vīrietis mazajā veikaliņa jautāja: - Pirksi vai nepirksi?

Un es atteicu: - Nezinu.

Un viņš sacīja: - Ja tev nekas nav pretī, aizvāc savus netīros pirkstus! - un viņš paņēma grāmatu atpakaļ.

Un es vaicāju: - Kur ir Čepterrouda 451 c, Londona ZR2 5NG?

Un viņš teica: - Vai nu nopērc atlantu, vai vācies! Es neesmu staigājoša enciklopēdija.

Un es jautāju: - Vai tas ir atlants? - un norādīju uz grāmatu.

Un viņš atbildēja: - Nē, tas ir sūdains krokodils.

Un es jautāju: - Vai tas ir atlants? - jo tas nebija krokodils, un es nodomāju, ka vīrieša akcenta dēļ neesmu pareizi sadzirdējis.

Un viņš atbildēja: - Jā, tas ir atlants.

Un es jautāju: - Vai varu to nopirkt?

Un viņš klusēja.

Un es jautāju: - Vai varu to nopirkt?

Un viņš teica: - Divas mārciņas deviņdesmit pieci, bet naudu pa priekšu. Neļaušu tev aizlaisties! - un tad es aptvēru, ka, sacīdams Divi deviņdesmit pieci, viņš domāja 2,95 mārciņas.

Un es viņam samaksāju 2,95 mārciņas, un viņš man izdeva atlikumu tieši tāpat kā mūsu veikalā, un es aizgāju un apsēdos uz grīdas, atbalstoties pret sienu kā vīrs netīrajās drēbēs, tikai tālu no viņa, un atvēru grāmatu.

Un pirmā vāka iekšpusē bija liela Londonas karte ar visādām vietām, piemēram, Ebejvudu un Poplaru, un Ektonu, un Stenmoru. Un tur bija rakstīts: karšu pārskats. Un karte bija sadalīta kvadrātiņos, un katrā bija 2 cipari. Un Vllsdena atradās kvadrātiņā, kurā bija 42 un 43. Un es izdomāju, ka šie skaitļi ir to lappušu numuri, kur var atrast tā Londonas kvadrāta lielāka mēroga karti. Un visa grāmata bija liela Londonas karte, bet tā bija saskaldīta, lai ietilptu grāmatā, un man tas patika.

Taču Vilsdenas mezgla 42. un 43. lappusē nebija. Un es to atradu 58. lappusē, kas karšu pārskatā bija tieši zem 42. un savienota ar to. Un es meklēju Čepterroudu pa spirāli ap Vilsdenas mezglu kā toreiz, kad Svindonā meklēju dzelzceļa staciju, tikai ar pirkstu kartē.

Un vīrs, kuram kājās bija kurpes no dažādiem pāriem, nostājās man priekšā un sacīja: - Varens vīrs. O jā! Māsiņas. Nemūžam! Nolādētais melis! Nolādētais melis!

Tad viņš aizgāja.

Un man ilgi nācās meklēt Čepterroudu, jo tā nebija ievietota 58. lappusē. Tā bija 42. lappusē 5C kvadrātā.

Un ielas starp Vilsdenas mezglu un Čepterroudu ir izvietotas tā:

Un mans maršruts veda, lūk, tā:

Un es uzkāpu pa trepēm un pārgāju pāri tiltiņam, un ieliku biļeti

pelēkajos vārtiņos, un izgāju uz ielas, un tur stāvēja autobuss un liela mašīna ar uzrakstu Anglijas, Velsas un Skotijas dzelzceļš, bet tā bija dzeltena, un es paskatījos apkārt, un bija tumšs, un visur bija spožas ugunis, un es ilgi nebiju bijis laukā, un no tā man kļuva nelabi. Un es pievēru acis ļoti šaurā spraudziņā un tikai skatījos uz ielu izvietojumu, un tad es sapratu, kuras ielas ir Stelšeneprouča un Ouklelna, pa kurām man jāiet.

Un es sāku iet, bet Šivouna saka - nevajag aprakstīt itin visu, kas noticis, jāapraksta tikai interesantais.

Tā nu es nokļuvu līdz Čepterroudai 451c, Londonai ZR2 5NG, un man bija vajadzīgas 27 minūtes, un, kad piespiedu pogu, uz kuras bija rakstīts C dzīvoklis, neviena nebija mājās, un pa ceļam interesanti bija tikai 8 vīri vikingu tērpos ar bruņucepurēm, pie kurām bija ragi, un viņi klaigāja, taču nebija īsti vikingi, jo īstie dzīvoja gandrīz pirms 2000 gadu, un man atkal savajadzējās čurāt, un es iegāju ejā aiz autodarb- nīcas, ko sauca Bardeta auto un kas bija ciet, un man nepatika tā darīt, bet negribēju atkal pieslapināt bikses, un nekā cita interesanta nebija.

Es nolēmu pagaidīt un cerēju, ka Mammai pašreiz nav atvaļinājums, jo tas nozīmētu, ka viņas var nebūt mājās ilgāk par nedēļu, bet es centos nedomāt par to, jo Svindonā atgriezties nebija iespējams.

Es apsēdos zemē aiz atkritumu tvertnēm mazajā dārziņā, kas atradās Čepterroudā 451c, Londonā ZR2 5NG, un pār tām bija pārliecies liels krūms. Un dārzā iznāca sieviete, nesdama nelielu kasti ar metāla režģi vienā galā un rokturi augšpusē, līdzīgu tai, kurā kaķi var aiznest pie veterinārārsta, bet es nevarēju saskatīt, vai tajā ir kaķis, un viņai bija kurpes ar augstiem papēžiem, un viņa mani neredzēja.

Un tad sāka līt, un es saliju un sāku trīcēt, jo man sala.

Un tad pulkstenis rādīja 23.32, un es dzirdēju, kā uz ielas sarunājas ļaudis.

Un kāda balss sacīja: - Man vienalga, vai tev tas šķiet jocīgi vai ne, - un tā bija sievietes balss.

Un cita balss teica: - Paklau, Džūdij… Piedod, ja? - un tā bija vīrieša balss.

Un pirmā balss, sievietes balss, sacīja: - Tev gan vajadzēja par to padomāt, pirms tu citu acīs mani padarīji par pēdējo idioti!

Un šī sievietes balss bija Mammas balss.

Un Mamma ienāca dārzā, un viņa bija kopā ar Šīrsa kungu, un otra balss bija viņējā.

Un es piecēlos un teicu: - Jūs nebijāt mājās, tāpēc es pagaidīju.

Un Mamma sacīja: - Kristofer!

Un Šīrsa kungs sacīja: - Kā?!

Un Mamma mani apskāva un teica: - Kristofer, Kristofer, Kristofer!

Un es viņu atgrūdu, jo viņa bija mani satvērusi un tas man nepatīk, un es grūdu visai stipri un pats nokritu.

Un Šīrsa kungs sacīja: - Pie velna! Kas te notiek?!

Un Mamma teica: - Piedod, Kristofer, lūdzu, piedod! Es aizmirsu.

Un es gulēju zemē, un Mamma pastiepa labo roku un vēdekļveidīgi izpleta pirkstus, lai es tiem varētu pieskarties, bet tad es pamanīju, ka Tobijs izsprucis no kabatas, un man vajadzēja viņu ķert.

Un Šīrsa kungs sacīja: - Tas droši vien nozīmē, ka arī Eds ir klāt.

Un dārzam apkārt bija mūra sēta, tā ka Tobijs netika ārā, jo bija nonācis strupceļā un nevarēja ātri uzlīst augšā pa mūri, un es viņu notvēru un iebāzu atpakaļ kabatā un jautāju: - Vai jums ir kas ēdams, ko viņam iedot, un ūdens?

Un Mamma jautāja: - Kur ir tavs tēvs, Kristofer?

Un es atbildēju: - Man šķiet, ka Svindonā.

Un Šīrsa kungs teica: - Paldies Dievam par to!

Un Mamma vaicāja: - Bet kā tu tiki šurp?

Un man klabēja zobi, jo sala, un es nespēju tos apvaldīt un sacīju: - Atbraucu ar vilcienu. Un man bija stipri bail. Un es paņēmu Tēva bankomāta karti, lai dabūtu naudu, un kāds policists man palīdzēja. Bet tad viņš gribēja mani aizvest atpakaļ pie Tēva. Un viņš bija kopā ar mani vilcienā. Bet pēc tam vairs ne.

Un Mamma teica: - Kristofer, tu esi cauri slapjš! Rodžer, nestāvi taču!

Un tad viņa sacīja: - Ak Dievs, Kristofer! Man ne prātā… Man ne prātā nenāca, ka reiz… Kāpēc tu viens pats te esi ieradies?

Un Šīrsa kungs teica: - Vai nāksiet iekšā, vai visu nakti paliksiet

ārā?

Un es sacīju: - Es dzīvošu pie jums, jo Tēvs ar dārza dakšām nogalināja Velingtonu un man bail no viņa.

Un Šīrsa kungs teica: - Jēzmarija!

Un Mamma sacīja: - Rodžer, lūdzu! Nāc nu, Kristofer, iesim iekšā, lai varu tevi nosusināt.

Tad es piecēlos un iegāju mājā, un Mamma teica: - Ej līdzi Rodže- ram, - un es kopā ar Šīrsa kungu devos augšā pa kāpnēm, un tur bija kāpņu laukumiņš un durvis, uz kurām bija rakstīts C dzīvoklis, un man bija bail iet iekšā, jo nezināju, kā tur ir.

Un Mamma teica: - Ej iekšā, citādi dabūsi galu, - un es nezināju, ko nozīmē dabūsi galu, un iegāju.

Un tad viņa teica: - Salaidīšu vannā ūdeni, - un es izstaigāju

Un tad Mamma man lika novilkt drēbes un kāpt vannā un teica, lai es ņemot viņas dvieli, tas bija violets ar zaļām puķēm galā. Un Tobijam iedeva tasīti ar ūdeni un mazliet kliju pārslu un ļāva skraidelēt pa vannas istabu. Un zem izlietnes viņš atstāja trīs mazas kakas, un es tās savācu un aizskaloju podā un tad atkal iekāpu vannā, jo tur bija silti un patīkami.

Tad Mamma ienāca vannas istabā un apsēdās uz tualetes poda, un teica: - Vai tev nekas nekaiš, Kristofer?

Un es atbildēju: - Esmu ļoti noguris.

Un viņa teica: - Es zinu, mīļais. - Un tad viņa sacīja: - Tu esi ļoti drosmīgs.

Un es teicu: - Jā.

Un viņa sacīja: - Tu man neatrakstīji.

Un es teicu: - Zinu.

Un viņa jautāja: - Kāpēc tu man neatrakstīji, Kristofer? Es tev aizsūtīju tik daudz vēstuļu. Man sāka likties, ka noticis kaut kas briesmīgs vai jūs esat pārcēlušies uz citu vietu un es nekad neuzzināšu, kur tu esi.

dzīvokli, lai galvā izveidotu plānu un līdz ar to justos drošāk, un dzīvoklis bija šāds:

Un es teicu: - Tēvs teica, ka tu esi mirusi.

Un viņa jautāja: - Ko?!

Un es teicu: - Viņš teica, ka tu nokļuvi slimnīcā, jo tev nebija labi ar sirdi. Un ka pēc tam tev bija infarkts un tu nomiri, un visas vēstules viņš glabāja kreklu kārbā savas guļamistabas skapī, un es tās atradu, jo meklēju grāmatu, kurā rakstīju par Velingtona nogalināšanu un kuru viņš man bija atņēmis un noslēpis kreklu kārbā.

Un Mamma teica: - Ak Dievs!

Un tad viņa ilgi neko neteica. Un tad viņa izgrūda garu gaudojošu skaņu kā dzīvnieks televīzijas raidījumā par dabu.

Un man nepatika, ka viņa tā dara, jo skaņa bija skaļa, un es jautāju: - Kāpēc tu tā dari?

Un viņa kādu brīdi klusēja un tad teica: - Ai, Kristofer, lūdzu, piedod!

Un es teicu: - Nav tava vaina.

Un tad viņa sacīja-, - Maita! Ists maita!

Un pēc brīža viņa teica: - Kristofer, dod roku! Tikai šoreiz. Manis dēļ. Dosi? Es stingri nesaspiedīšu, - un viņa pastiepa roku.

Un es sacīju: - Man nepatīk, ja kāds tur manu roku.

Un viņa atvilka plaukstu un sacīja: - jā. Labi. Viss kārtībā.

Un tad viņa teica: - Kāpsim nu laukā un noslaucīsimies, sarunāts?

Un es izkāpu no vannas un noslaucījos violetajā dvielī. Bet man nebija pidžamas, tāpēc uzvilku baltu T kreklu un dzeltenus šortus, ko valkāja Mamma, bet tas mani nesatrauca, jo biju ļoti noguris. Un, kamēr ģērbos, Mamma devās uz virtuvi un uzsildīja tomātu zupu, jo tā bija sarkana.

Un tad es dzirdēju kādu atveram dzīvokļa durvis un atskanam svešu balsi, tāpēc aizslēdzu vannas istabas durvis. Un ārpusē norisinājās strīds, un kāds vīrietis teica: - Man ar viņu jāaprunājas, - un Mamma sacīja: - Šodienai viņam jau pietiek, - un vīrietis teica: - Jā, es zinu. Tomēr man ar viņu jāaprunājas.

Un Mamma pieklauvēja pie durvīm un teica, ka ar mani gribot aprunāties policists un man jāatver durvis. Un viņa sacīja, ka neļaušot, lai viņš mani aizved prom, un apsolīja to.

Tad es paņēmu rokās Tobiju un atvēru durvis. Un aiz durvīm stāvēja policists, un viņš teica: - Vai tu esi Kristofers Būns?

Es atbildēju, ka esmu.

Un viņš jautāja: - Tavs tēvs apgalvo, ka tu aizbēgi. Vai tas tiesa?

Un es sacīju: - Jā.

Un viņš jautāja: - Vai šī ir tava māte? - un norādīja uz Mammu.

Un es sacīju: - Jā.

Un viņš jautāja: - Kāpēc tu aizbēgi?

Un es sacīju: - Tāpēc, ka Tēvs nogalināja suni Velingtonu un man bija bail no viņa.

Un viņš sacīja: - Tā jau man teica. - Un tad viņš sacīja: - Vai tu gribi atgriezties Svindonā pie tēva vai palikt šeit?

Un es atbildēju: - Gribu palikt šeit.

Un viņš jautāja: - Vai tas ir iespējams?

Un es atbildēju: - Gribu palikt šeit.

Un policists sacīja: - Apklusti! Es jautāju tavai mātei.

Un Mamma teica: - Viņš Kristoferam sastāstīja, ka esmu mirusi.

Un policists sacīja: - Hm, nesāksim… nesāksim te apspriest, ko kurš teicis. Es tikai gribu zināt, vai…

Un Mamma sacīja: - Protams, viņš var palikt te!

Un tad policists teica: - Ciktāl tas attiecas uz mani, domāju, ka līdz ar to lieta ir nokārtota.

Un es vaicāju: - Vai jūs mani vedīsiet atpakaļ uz Svindonu?

Un viņš atbildēja: - Nē.

Un es nopriecājos, jo varēju palikt pie Mammas.

Un policists teica: - Ja uzrodas jūsu vīrs un sākas kādas problēmas, tūlīt piezvaniet! Citādi jums ar to jātiek galā pašiem.

Un tad policists aizgāja, un es ieēdu tomātu zupu, un Šīrsa kungs brīvajā istabā sakrāva kaudzē kastes, lai varētu uz grīdas nolikt piepūšamo matraci, kur man gulēt, un es devos pie miera.

Un tad es pamodos, jo dzīvoklī atskanēja klaigas, un pulkstenis rādīja 2.31. Un viens no kliedzējiem bija Tēvs, un mani pārņēma bailes. Un brīvās istabas durvīs nebija atslēgas.

Un Tēvs kliedza: - Vai nu tu gribi, vai ne, man viņai ir kas sakāms! Un tu būsi pats pēdīgais no visiem, kurš man mācīs, ko darīt!

Un Mamma kliedza: - Rodžer! Nevajag! Tikai…

Un Šīrsa kungs kliedza: - Es nepieļaušu, ka manās mājās kāds ar • mani tā runā!

Un Tēvs kliedza.- - Velns un elle! Es runāšu ar tevi, kā gribēšu!

Un Mamma kliedza: - Tev nav tiesību te atrasties!

Un Tēvs kliedza: - Nav tiesību? Nav tiesību? Viņš - sasodīts! - ir mans dēls, ja nu tu gadījumā esi aizmirsusi!

Un Mamma kliedza: - Dieva dēļ, kas tev bija lēcies, ka tu viņam to visu sastāstīji?!

Un Tēvs kliedza: - Kas man bija lēcies? Nolādēts, tu taču aizlaidies, ne es!

Un Mamma kliedza: - Tātad tu nolēmi mani tā vienkārši izsvītrot no viņa dzīves, ja?

Un Šīrsa kungs kliedza: - Tagad nomierināsimies, labi?

Un Tēvs kliedza: - Nu, vai tad tas nav tas, ko tu gribēji?

Un Mamma kliedza: - Es viņam rakstīju katru nedēļu! Katru nedēļu!

Un Tēvs kliedza: - Rakstīji? Nolādēts! Kāda jēga viņam rakstīt?!

Un Šīrsa kungs kliedza: - Stop, stop, stop!

Un Tēvs kliedza: - Es viņam taisīju ēst! Mazgāju viņa drēbes! Katru nedēļas nogali pieskatīju! Rūpējos par viņu, kad viņš bija slims! Vedu pie ārsta! Katru reizi, kad viņš naktī klīda apkārt, kļuvu vai slims no bailēm! Ikreiz, kad viņš iekūlās kautiņā, gāju uz skolu! Un tu? Ko tu? Uzrakstīji viņam dažas stulbas vēstules!

Un Mamma kliedza: - Un tev likās, ka vajag viņam pateikt, ka mamma mirusi, un cauri?

Un Šīrsa kungs kliedza: - Tagad nav īstais laiks!…

Un Tēvs kliedza: - Aizveries - vai es tev!…

Un Mamma kliedza: - Dieva dēļ, Ed!

Un Tēvs teica: - Es gribu viņu satikt. Ja mēģināsiet mani apturēt…

Un tad Tēvs ienāca pie manis. Un es satvēru šveiciešu armijas nazi un atvāzu zāģveida asmeni gadījumam, ja viņš mani satvertu. Un arī Mamma ienāca istabā, un viņa teica: - Viss būs labi, Kristofer. Es neļaušu, ka viņš tev ko nodara. Tu esi drošībā.

Un Tēvs nometās ceļos pie gultas un teica: - Kristofer?

Bet es klusēju.

Un viņš sacīja: - Kristofer, es ļoti, ļoti nožēloju. Itin visu. Veling- tonu. Vēstules. To, ka manis dēļ tu aizbēgi. Es taču nedomāju… Apsolu, ka nekad tā vairs nedarīšu! Ei! Dod šu' plaukstu, puis!

Un viņš pastiepa labo roku un vēdekļveidīgi izpleta pirkstus, lai varu tiem pieskarties, bet es to nedarīju, jo biju nobijies.

Un Tēvs teica: - Nolādēts! Kristofer, nu lūdzu!

Un viņam pār seju ritēja asaras.

Un kādu brīdi visi klusēja.

Un tad Mamma sacīja: - Labāk būs, ja tagad iesi prom, - bet viņa to teica Tēvam, ne man.

Un tad atkal ieradās policists. Jo Šīrsa kungs bija piezvanījis uz iecirkni, un viņš piekodināja Tēvam, lai nomierinās, un aizveda viņu no dzīvokļa.

Un Mamma teica: - Liecies nu atkal gulēt! Viss būs labi. Es apsolu.

Un tad es atkal likos gulēt.

229

Un guļot es redzēju vienu no saviem iemīļotākajiem sapņiem. Dažreiz es to redzu dienā, bet tad tas ir nomoda sapnis. Taču bieži vien tas gadās arī naktī.

Un tajā sapnī gandrīz visi cilvēki pasaulē ir miruši, jo viņiem ir pielipis vīruss. Taču tas nav parastais vīruss. Tas ir tāds kā datorvīruss. Un cilvēks to dabū, kad inficēta persona saka ko tādu, kam ir īpaša nozīme, un to pauž ar sejas izteiksmi, līdz ar to cilvēks vīrusu var dabūt, pat redzot inficētu personu televīzijā, un savukārt tas nozīmē, ka vīruss visā pasaulē izplatās ļoti ātri.

Kad cilvēks ir dabūjis to vīrusu, viņš tikai sēž uz dīvāna un neko citu nedara, ne ēd, ne dzer, un tā arī nomirst. Bet dažreiz man gadās sapņa cita versija - kā tad, kad filmai ir divas versijas, parastā un Režisora izgriezumu variants. Un dažās sapņa versijās vīruss cilvēkiem liek sadauzīt automašīnas vai iebrist jūrā un noslīkt, vai ielēkt upē, un man šķiet, ka tāda versija ir labāka, jo tad visapkārt nav mirušo cilvēku līķu.

Un beigās pasaulē vairs gandrīz neviena nav, tikai cilvēki, kuri neskatās citiem sejā un nezina, ko nozīmē šīs bildītes:

Un tie visi ir īpašie ļaudis - tādi kā es. Un viņiem patīk būt vieniem, un es ar viņiem gandrīz nemaz nesatiekos, jo viņi ir līdzīgi Kongo džungļu okapi - tās ir kaut kādas antilopes, ļoti biklas un reti sastopamas.

Un es varu doties uz jebkuru pasaules vietu un zinu, ka neviens negrasās mani uzrunāt vai pieskarties man, vai kaut ko jautāt. Bet, ja nevēlos nekur doties, man tas nav jādara un varu palikt mājās, visu laiku ēst brokoļus un apelsīnus, un lakricas konfektes vai veselu nedēļu no vietas spēlēt datorspēles, vai tikai sēdēt istabas kaktā un pār radiatora viļņaino augšpusi šurp un turp vilkt mārciņas monētu. Un man nav jābrauc uz Franciju.

Un es izeju no Tēva mājas un eju pa ielu, un ir ļoti kluss, kaut arī ir pats dienas vidus, un es nedzirdu citu skaņu kā vien putnus dziedam un vēju, un dažreiz tālumā sagāžamies ēkas, un, ja nostājos ļoti tuvu luksoforam, tad dzirdu klusu klikšķi, mainoties krāsām.

Un es ieeju citu cilvēku mājās un iztēlojos, ka esmu detektīvs, un varu izsist logus, lai tiktu iekšā, jo cilvēki ir miruši un tam nav nozīmes. Un es eju veikalos un ņemu visu, ko vēlos, piemēram, sārtos cepumus vai siera čipsus, vai mango saldējumu, vai datorspēles, vai grāmatas, vai videofilmas.

Un no Tēva busiņa es paņemu trepes un kāpju uz jumta, un, ticis līdz jumta malai, es pārlieku trepes pāri spraugai un uzrāpjos uz bla- kusmājas jumta, jo sapnī viss ir iespējams.

Un tad es atrodu kādas automašīnas atslēgas un iekāpju mašīnā, un braucu, un tas nekas, ka kaut kam uztriecos virsū, un es braucu uz jūru un apturu mašīnu, un izkāpju, un no debesīm gāžas lietus. Un veikalā es paņemu saldējumu un ēdu. Un tad noeju liedagā. Un liedagu klāj smiltis un lieli akmeņi, un zemesragā ir bāka, bet tajā nedeg uguns, jo bākas uzraugs ir miris.

Un es apstājos krastmalā, un vilnis atplūst un skar manas kurpes. Un es neeju peldēties, jo jūrā varbūt ir haizivis. Un es stāvu un lūkojos uz apvārsni, un paņemu savu garo metāla lineālu, un pastiepju to pret līniju starp jūru un debesīm, un pierādu, ka līnija ir izliekta un Zeme ir apaļa. Un tam, kā viļņi atplūst un skar manas kurpes un tad atkal aizplūst, piemīt ritms kā mūzikai vai bungošanai.

Un tad no kādas mājas, kuras iemītnieki ir miruši, es paņemu sausas drēbes. Un dodos mājās uz Tēva māju, tikai tā vairs nav Tēva māja, tā ir mana. Un es pagatavoju vakariņām kārbu Gobi Aloo SaQ, mazliet iekrāsojot ar pārtikas krāsvielu, un zemeņu un piena kokteili un pēc tam skatos videofilmu par Saules sistēmu un spēlēju datorspēles, un eju gulēt.

Un tad sapnis ir galā, un es esmu laimīgs.

233

Nākamajā rītā man brokastīs bija cepti tomāti un kārba zaļo pupiņu, kuras Mamma uzkarsēja uz pannas.

Un brokastu laikā Šīrsa kungs sacīja: - Labi, viņš te var palikt dažas dienas.

Un Mamma teica: - Viņš var palikt, cik vien ilgi vajag.

Un Šīrsa kungs sacīja: - Šajā dzīvoklī tik tikko pietiek vietas diviem, kur nu vēl trijiem!

Un Mamma teica: - Ņem vērā, ka viņš saprot, ko tu saki!

Un Šīrsa kungs sacīja: - Ko viņš darīs? Te viņam nav skolas. Mums abiem jāiet uz darbu. Tas ir sasodīti smieklīgi!

Un Mamma teica: - Rodžer! Nu jau pietiek!

Tad viņa pagatavoja sarkanu zāļu tēju ar cukuru, bet man tā negaršoja, un teica: - Tu vari palikt, cik ilgi vēlies.

Kad Šīrsa kungs bija aizgājis uz darbu, viņa piezvanīja uz biroju un palūdza īslaicīgu atvaļinājumu, ko piešķir, ja kāds ģimenes loceklis nomirst vai saslimst.

Tad viņa teica, ka jānopērk daži apģērba gabali, ko man vilkt mugurā, un pidžama, un zobu suka, un mīkstas sporta bikses. Mēs izgājām no dzīvokļa un devāmies uz galveno ielu, tas ir, Hilleinu, tas ir, A4088, un tur bija pilns ar cilvēkiem, un mēs ar 266. autobusu aizbraucām uz Brentkrosas iepirkumu centru. Bet John Levvis veikalā bija pārāk daudz cilvēku, un es pārbijos un nogūlos uz grīdas blakus rokas- pulksteņiem, un Mammai vajadzēja mani ar taksi vest mājās.

Tad viņai vajadzēja doties atpakaļ uz iepirkšanās centru, lai iegādātos dažus apģērba gabalus, ko man vilkt mugurā, un pidžamu, un zobu suku, un mīkstas sporta bikses, un, kamēr viņa bija prom, es paliku brīvajā istabā, jo negribēju uzturēties vienā telpā ar Šīrsa kungu, tāpēc ka baidījos no viņa.

Un, kad Mamma atgriezās mājās, viņa man atnesa glāzi zemeņu un piena kokteiļa un parādīja jauno pidžamu, un tai bija zilu piecstūru zvaigžņu raksts uz violeta fona, lūk, šāds:

Un es teicu: - Man jādodas atpakaļ uz Svindonu. Un Mamma sacīja: - Kristofer, tu tikai nupat esi ieradies šeit. Un es teicu: - Man jādodas atpakaļ, jo jānoliek matemātikas A līmeņa eksāmens.

Un Mamma jautāja: - Tu kārtosi matemātikas A līmeni? Un es atbildēju: - Jā, es to kārtošu nākamnedēļ trešdien, ceturtdien un piektdien.

Un Mamma sacīja: - Labi.

Un es teicu-, - Viņa godība Pīterss būs eksāmena novērotājs.

Un Mamma sacīja: - Manuprāt, tas ir lieliski!

Un es teicu: - Es gribu dabūt A līmeni. Tāpēc man jādodas atpakaļ uz Svindonu. Tikai es negribu satikt Tēvu. Man būs jādodas uz Svin- donu kopā ar tevi.

Un Mamma aizklāja ar plaukstām seju un smagi elpoja, un teica: - Nezinu, vai tas būs iespējams.

Un es teicu: - Bet man jābrauc!

Un Mamma teica: - Parunāsim par to citreiz, labi?

Un es teicu: - Labi. Bet man jābrauc uz Svindonu.

Un viņa sacīja: - Kristofer, lūdzu!

Un es iedzēru malku kokteiļa.

Un vēlāk, 22.31, es izgāju uz balkona palūkoties, vai var redzēt zvaigznes, taču nevienas nebija, jo bija daudz mākoņu un tā, ko sauc par gaismas piesārņojumu un kas ir gaisma no ielu lampām un automašīnu prožektoriem, un namu ugunīm, un kas niecīgas daļiņas izstaro atmosfērā un aizšķērso ceļu zvaigžņu gaismai. Un es atkal iegāju iekšā.

Taču es nespēju aizmigt. Un 2.07 es izkāpu no gultas, un man bija bail no Šīrsa kunga, tāpēc devos lejā pa trepēm un pa parādes durvīm izgāju uz ielas. Un tur neviena nebija, un iela bija klusāka nekā dienā, kaut arī tālumā bija dzirdams mašīnu troksnis un sirēnas, tāpēc jutos mierīgāks. Un es devos uz priekšu pa Čepterroudu un lūkojos uz visām automašīnām un telefona vadu ornamentiem uz oranžu mākoņu fona, un to, kas atradās priekšdārziņos, tas ir, rūķīti un āra pavardu, un mazu dīķīti, un lāčuku. Tad es dzirdēju divus cilvēkus nākam pa ielu, tāpēc notupos starp atkritumu tvertni un automašīnu Ford Transit, un viņi sarunājās kādā valodā, kas nebija angļu, bet mani viņi nepamanīja. Un man pie kājām notekas netīrajā ūdenī bija divi misiņa zobratiņi, tādi kā mehāniskā pulksteņa zobratiņi.

Un man patika atrasties starp atkritumu tvertni un Ford Transit, tāpēc paliku tur krietni ilgi. Un es skatījos uz ielu. Un vienīgās krāsas, kas bija redzamas, bija oranžā un melnā un oranžās un melnās dažādas kombinācijas. Un nebija nosakāms, kādā krāsā automašīnas ir dienā. Un es prātoju, vai iespējams veidot mozaīku no krustiņiem, un, iztēlojoties galvā šādu ainu, izdomāju, ka ir iespējams.

Un tad es dzirdēju Mammas balsi, un viņa sauca: - Kristofer?… Kristofer?… - un skrēja pa ielu, tāpēc izlīdu no spraugas starp atkritumu tvertni un Ford Transit, un Mamma pieskrēja man klāt un teica: - Jēzus Marija! - un viņa stāvēja man iepretī un kratīja pirkstu man sejā un sacīja: - Ja tu vēl kādreiz tā izdarīsi, zvēru pie Dieva, Kristofer, es tevi mīlu, bet… Es nezinu, ko pastrādāšu!

Un viņa lika, lai apsolos viens pats neiziet no dzīvokļa, tāpēc ka tas ir bīstami un tāpēc ka Londonā nevienam nedrīkst uzticēties, jo visi ir svešinieki. Un nākamajā dienā Mammai atkal vajadzēja iet uz veikaliem, un viņa lika, lai apsolu neatvērt durvis, ja kāds zvana. Un pārnākdama viņa atnesa barību Tobijam un trīs Zvaigžņu ceļojuma videofilmas, un es tās skatījos dzīvojamā istabā, līdz mājās atgriezās Šīrsa kungs, un tad es atkal iegāju brīvajā istabā. Un man gribējās, lai Čeperroudā 451c, Londonā ZR2 5NG būtu dārzs, bet nebija.

Un nākamajā dienā piezvanīja no biroja, kurā Mamma strādāja, un pateica, ka viņa nevar tur atgriezties, jo viņas vietā ir pieņemts cits darbinieks, un Mamma pārskaitās un teica, ka tas ir pretlikumīgi un viņa sūdzēsies, taču Šīrsa kungs sacīja: - Sasodīts! Neesi taču tāda muļķe! Dieva dēļ, tu tak biji pieņemta uz laiku!

Un, kad Mamma ienāca brīvajā istabā, pirms likos gulēt, es teicu: - Man jābrauc uz Svindonu kārtot A līmeņa eksāmenu.

Un viņa sacīja: - Kristofer, ne jau tagad. Tavs tēvs man zvana un draud iesūdzēt. Es visu laiku dabūju pa kaklu no Rodžera. Šis nav īstais laiks.

Un es teicu: - Bet man jābrauc, jo viss ir sarunāts un viņa godība Pīterss būs eksāmena novērotājs.

Un viņa sacīja: - Paklausies! Tas ir tikai eksāmens. Es piezvanīšu uz skolu. Mēs to varam pārcelt. Tu varēsi to nokārtot citreiz.

Un es teicu: - Es nevaru eksāmenu likt citreiz! Viss ir sarunāts. Un esmu pamatīgi atkārtojis vielu. Un Gaskoines kundze atļāva skolā izmantot kādu telpu.

Un Mamma sacīja: - Kristofer, es tikai tagad sāku atjēgties. Bet tūlīt viss var pajukt, saprati? Tāpēc ļauj man mazliet…

Tad viņa apklusa un aizlika mutei priekšā roku, un piecēlās, un izgāja no istabas. Un es sajutu krūtīs sāpes kā metro stacijā, jo domāju, ka man nebūs iespējams atgriezties Svindonā un nokārtot A līmeņa eksāmenu.

Un nākamajā rītā es paskatījos pa ēdamistabas logu, lai saskaitītu mašīnas uz ielas un redzētu, vai būs Diezgan laba diena, Laba diena vai Superlaba diena, taču nebija kā braucot ar autobusu uz skolu, jo nu varēju skatīties pa logu, cik ilgi gribēju, un ieraudzīt tik daudz mašīnu, cik gribēju, un es lūkojos pa logu 3 stundas un ieraudzīju 5 sarkanus auto pēc kārtas un 4 dzeltenus auto pēc kārtas, un tas nozīmēja, ka bija gan Laba diena, gan Melna diena, tātad sistēma vairs nedarbojās. Bet, ja es sakopoju uzmanību, skaitot automašīnas, nevajadzēja domāt par A līmeni un sāpēm krūtīs.

Un pēcpusdienā Mamma ar taksi mani aizveda uz Hemstedu, un mēs apsēdāmies kalna galā un skatījāmies, kā tālumā Hītrovas lidostā nosēžas lidmašīnas. Un es dabūju sarkanu augļu saldējumu no saldējuma ratiņiem. Un Mamma pavēstīja, ka piezvanījusi Gaskoines kundzei un pateikusi, ka matemātikas A līmeņa eksāmenu es kārtošu nākamgad, tāpēc aizsviedu sarkano augļu saldējumu un ilgi brēcu, un krūtīs sāpes bija tik stipras, ka bija grūti elpot, un kāds vīrietis pienāca klāt un apjautājās, vai viss kārtībā, un Mamma atjautāja: - Un kā jums pašam liekas? - un viņš aizgāja.

Un tad es paguru no brēkšanas, un Mamma ar citu taksometru mani aizveda atpakaļ uz dzīvokli, un nākamajā rītā bija sestdiena, un viņa lika Šīrsa kungam aiziet uz bibliotēku un paņemt man dažas grāmatas par zinātni un matemātiku, un to nosaukumi bija lOOskaitju mīklas un Visuma pirmsākumi, un Kodolspēks, bet tās bija domātas bērniem un nebija visai labas, tāpēc es tās nelasīju, un Šīrsa kungs teica: - Mjā, patīkami zināt, ka mans ieguldījums tiek atzinīgi novērtēts.

Un kopš brīža, kad Hemstedā aizsviedu sarkano augļu saldējumu, es nebiju ēdis, tāpēc Mamma pagatavoja tabulu ar zvaigznītēm kā toreiz, kad biju pavisam mazs, un ielēja mērkrūzē jogurtu ar zemeņu aromātu un piešķīra man bronzas zvaigznīti par 200 ml un zelta zvaigznīti par 600 ml izdzeršanu.

Un tad, kad Mamma strīdējās ar Šīrsa kungu, es paņēmu mazo virtuves radio un apsēdos brīvajā istabā, un noregulēju skaņu starp divām stacijām tā, ka dzirdēju tikai šņācošu vienlaidus troksni, un uzgriezu radio ļoti skaļi un piespiedu to pie auss, un skaņa piepildīja manu galvu, un sāpēja tā, ka es nejutu cita veida sāpes kā tās, kas krūtīs, un nedzirdēju Mammu ar Šīrsa kungu strīdamies, un nedomāju par A līmeņa eksāmena nekārtošanu vai faktu, ka Čepterroudā 451c, Londonā ZR2 NG nav dārziņa, vai to, ka nevaru saskatīt zvaigznes.

Un tad bija pirmdiena. Un tas notika vēlu naktī, un Šīrsa kungs ienāca manā istabā un mani pamodināja, un viņš bija dzēris alu, jo oda kā Tēvs, kad Tēvs bija iedzēris kopā ar Rodri. Un viņš sacīja: - Tu laikam domā, ka esi sasodīti gudrs, vai ne? Vai tu jelkad kaut sekundi esi padomājis par citiem, ko? Varu derēt, ka tagad jūties varen apmierināts ar sevi, vai ne?

Un tad Mamma ienāca istabā un izvilka viņu laukā, un sacīja: - Kristofer, piedod! Man ļoti, ļoti žēl.

Nākamajā rītā, kad Šīrsa kungs bija devies uz darbu, Mamma sakravāja divos koferos daudz drēbju un lika man paņemt Tobiju un nokāpt lejā, un iesēsties mašīnā. Un viņa iecēla koferus bagāžniekā, un mēs braucām prom. Bet tas bija Šīrsa kunga auto, un es jautāju: - Vai tu nozodz šo mašīnu?

Un viņa atbildēja: - Tikai aizņemos.

Un es jautāju: - Kurp mēs braucam?

Un viņa atbildēja: - Mēs braucam mājās.

Un es jautāju: - Vai tu ar to domā mājas Svindonā?

Un viņa atbildēja: - Jā.

Un es jautāju: - Vai Tēvs tur būs?

Un viņa sacīja: - Kristofer, nu, lūdzu! Nesāc tagad mani tirdīt, labi?

Un es teicu: - Es negribu palikt pie tēva.

Un viņa sacīja: - Tikai… Tikai… Viss būs labi, Kristofer, sarunāts? Viss būs labi.

Un es jautāju: - Vai mēs atgriežamies Svindonā, lai varu kārtot A līmeni matemātikā?

Un Mamma jautāja: - Ko?

Un es teicu: - Rīt man paredzēts A līmeņa eksāmens matemātikā.

Un Mamma runāja ļoti lēni, un viņa teica: - Mēs braucam atpakaļ uz Svindonu, jo, ja mēs vēl paliktu Londonā, tad… kāds varētu stipri ciest. Un es ar to nedomāju tevi.

Un es jautāju: - Ko tu ar to domā?

Un viņa teica: - Man nepieciešams, lai tu tagad kādu laiku stāvi klusu.

Un es jautāju: - Cik ilgi lai es klusēju?

Un viņa teica: - Jēziņ! - Un tad viņa teica: - Pusstundu, Kristofer. Man ir nepieciešams, lai tu pusstundu stāvi klusu.

Un mēs braucām uz Svindonu, un ceļā pagāja 3 stundas 12 minūtes, un mums nācās apstāties, lai iepildītu benzīnu, un Mamma man nopirka Milky Bar, bet es to neēdu. Un mēs iekļuvām garā satiksmes sastrēgumā, ko izraisīja ļaudis, kuri sāka braukt lēnāk, lai paskatītos uz avāriju brauktuves otrā pusē. Un es mēģināju atrast formulu, kas noteiktu, vai sastrēgumu var izraisīt tikai lēnāka braukšana un kā to ietekmē 1) satiksmes blīvums, 2) satiksmes ātrums, 3) tas, cik strauji braucēji bremzēja, kad ieraudzīja iedegamies priekšējās mašīnas stop- signālu. Taču es biju pārāk noguris, tāpēc ka iepriekšējo nakti nebiju gulējis, jo domāju par to, ka nevarēšu kārtot A līmeņa eksāmenu matemātikā. Un es aizmigu.

Un tad, kad nokļuvām Svindonā, Mamma atslēdza durvis, jo viņai bija atslēgas, un mēs iegājām iekšā, un viņa teica: - Hallo! - bet neviena nebija, jo pulkstenis rādīja 13.23. Un man bija bail, bet Mamma teica, ka būšu drošībā, un es uzgāju augšā savā istabā un aizvēru durvis. Izvilku no kabatas Tobiju un ļāvu viņam paskraidīt apkārt, un uzspēlēju Mīnu meklētāju, un Lietpratēja līmeni pieveicu 174 sekundēs, tas ir, par 75 sekundēm ilgāk nekā savā rekordlaikā.

Un tad bija 18.35, un es dzirdēju Tēvu ar busiņu atgriežamies mājās, un es aizbīdīju durvīm priekšā gultu, lai viņš netiek iekšā, un viņš ienāca mājā, un viņi abi ar Mammu kliedza viens uz otru.

Un Tēvs kliedza: - Kā tu, sasodīts, tiki iekšā?!

Un Mamma kliedza: - Neaizmirsti, ka šī ir arī mana māja!

Un Tēvs kliedza: - Vai tavs nolādētais sapņu princis arī ir klāt?

Un tad es paņēmu bungas, ko tēvocis Terijs man bija uzdāvinājis, nometos istabas kaktā uz ceļiem, iespiedu galvu stūrī un situ bungas, un kunkstēju, un turpināju tā darīt veselu stundu, un tad Mamma ienāca istabā un pateica, ka Tēvs ir aizgājis. Un viņa sacīja, ka Tēvs kādu laiku padzīvos pie Rodri un nākamajās nedēļās mēs sameklēsim paši savu mitekli.

Tad es izgāju dārzā un aiz šķūnīša sameklēju Tobija būri, un ienesu to iekšā, un notīrīju, un atkal ieliku Tobiju tajā.

Un es pajautāju Mammai, vai nākamajā dienā varu kārtot A līmeņa eksāmenu matemātikā.

Un viņa atbildēja: - Man ļoti žēl, Kristofer.

Un es jautāju: - Vai varu kārtot eksāmenu?

Un viņa sacīja: - Tu neklausies, ko es saku, vai ne, Kristofer?

Un es teicu-, - Es klausos gan.

Un Mamma sacīja: - Es tev jau izstāstīju. Piezvanīju skolas direktorei. Pateicu, ka esi Londonā. Pateicu, ka eksāmenu kārtosi nākamgad.

Un es sacīju: - Bet nu es esmu šeit un varu to kārtot.

Un Mamma teica: - Man ļoti žēl, Kristofer. Es centos visu izdarīt pareizi. Es centos neko nesajaukt.

Un man atkal krūtīs sāka sāpēt, un es sakrustoju rokas un šūpojos uz priekšu un atpakaļ, un kunkstēju.

Un Mamma sacīja: - Es nezināju, ka mēs atgriezīsimies.

Bet es turpināju kunkstēt un šūpoties uz priekšu un atpakaļ.

Un Mamma teica: - Izbeidz! Tas neko nedos.

Un viņa jautāja, vai es negribot skatīties kādu sērijas Zilā planēta videofilmu - par dzīvām būtnēm zem Arktikas ledus vai kupraino vaļu migrāciju, bet es neatbildēju, jo zināju, ka nevarēšu kārtot A līmeņa eksāmenu matemātikā, un jutos kā piespiedis īkšķa nagu pie radiatora, kas ir ļoti karsts. Tad jūtu sāpes un gribas raudāt, un sāpes nepazūd, pat ja īkšķis tiek atrauts no radiatora.

Tad Mamma man pagatavoja burkānus un brokoļus ar kečupu, bet es tos neēdu.

Un tonakt es arī negulēju.

Nākamajā dienā Mamma mani aizveda uz skolu ar Šīrsa kunga mašīnu, jo mēs nokavējām autobusu. Un tajā brīdī, kad kāpām mašīnā, Šīrsas kundze pārnāca pāri ceļam un Mammai teica: - Velns, kāda nekaunība!

Un Mamma teica: - Sēdies mašīnā, Kristofer!

Bet es nevarēju sēsties mašīnā, jo durvis bija aizslēgtas.

Un Šīrsas kundze sacīja: - Tātad viņš izsviedis arī tevi?

Tad Mamma atvēra durvis un iekāpa automašīnā, un atslēdza durvis manā pusē, un es iekāpu, un mēs aizbraucām.

Un, kad bijām tikuši skolā, Šivouna teica: - Tātad jūs esat Kristo- fera māte. - Un Šivouna sacīja, ka priecājoties mani redzēt, un jautāja, vai man viss kārtībā, un es atbildēju, ka esmu noguris. Un Mamma paskaidroja, ka esmu noskumis par to, ka nevaru kārtot A līmeņa matemātikas eksāmenu, tāpēc neesmu kārtīgi ēdis un kārtīgi gulējis.

Un tad Mamma aizgāja un es, ievērojot perspektīvu, uzzīmēju autobusu, lai nevajadzētu domāt par sāpēm krūtīs, un tas izskatījās šāds:

Un pēc lenča Šivouna teica, ka viņa aprunājusies ar Gaskoines kundzi un direktorei joprojām rakstāmgaldā esot 3 aizzīmogotas aploksnes ar A līmeņa eksāmena uzdevumiem.

Un es jautāju, vai tomēr varu kārtot A līmeņa eksāmenu.

Un Šivouna teica: - Domāju gan. Pēcpusdienā mēs piezvanīsim Pītersa kungam un pajautāsim, vai viņš joprojām ir gatavs ierasties un būt tava eksāmena novērotājs. Un Gaskoines kundze aizrakstīs eksaminācijas komisijai un paziņos, ka tu tomēr eksāmenu kārtosi. Cerams, ka viņi atļaus. Bet mēs nevaram būt par to pārliecināti. - Tad viņa uz dažām sekundēm apklusa. - Es nolēmu to tev pateikt jau tagad. Lai vari apdomāt.

Un es jautāju: - Ko lai es varu apdomāt?

Un viņa sacīja: - Vai tas ir tas, ko tu vēlies darīt, Kristofer?

Un es apdomāju jautājumu un nezināju skaidru atbildi, jo gribēju kārtot A līmeņa eksāmenu matemātikā, bet biju ļoti noguris, un tad, kad domāju par matemātiku, manas smadzenes kārtīgi nedarbojās, un tad, kad centos atcerēties konkrētus faktus, piemēram, logaritmisku formulu aptuvenam skaitlim no pirmskaitļiem, kas nav lielāks par (x), es nespēju, un tas mani biedēja.

Un Šivouna teica: - Tev tas obligāti nav jādara, Kristofer. Ja tu teiksi, ka negribi, neviens nedusmosies uz tevi. Un tas nebūs nepareizi vai neatļauti, vai dumji. Tas būs tikai tā, kā tu gribi, un līdz ar to labi.

Un es teicu: - Es gribu, - jo man nepatīk, ja esmu kaut ko ierakstījis darbu sarakstā, bet pēc tam tas jāizsvītro, jo tad, kad tā daru, man kļūst slikti.

Un Šivouna teica: - Labi.

Un viņa piezvanīja viņa godībai Pītersam, un viņš atnāca uz skolu 15.27 un jautāja: - Nu, jaunais cilvēk, esam gatavi startam?

Un es, sēdēdams Mākslas klasē, sāku pildīt A līmeņa matemātikas eksāmena 1. biļeti. Un viņa godība Pīterss bija eksāmena novērotājs, un viņš sēdēja pie rakstāmgalda, kamēr es kārtoju eksāmenu, un lasīja grāmatu, kuras nosaukums bija Mācekļa laika vērtība un kuru sarakstījis Dītrihs Bonhofers, un ēda sviestmaizi. Un eksāmena laikā viņš izgāja no klases un aiz loga smēķēja cigareti, tomēr vēroja mani pa logu, lai redzētu, ja es gadījumā krāptos.

Un, kad atvēru biļeti un pārlaidu tai acis, nesapratu, kā atbildēt kaut uz vienu no jautājumiem, turklāt nespēju kārtīgi paelpot. Un man gribējās kādam iesist vai iedurt ar šveiciešu armijas nazi, bet nebija neviena, kam varētu iesist vai iedurt ar armijas nazi, tikai viņa godība Pīterss, bet viņš bija ļoti garš un, ja es viņam iesistu vai iedurtu ar šveiciešu armijas nazi, atlikušo eksāmena daļu viņš nebūtu mans eksāmena novērotājs. Tāpēc es daudzkārt dziļi ieelpoju, kā Šivouna bija piekodinājusi darīt, kad man skolā gribas kādam sist, un saskaitīju 50 elpas vilcienus un skaitot kāpināju kubā pamata skaitļus, lūk, tā:

1, 8, 27, 64, 125, 216, 343, 512, 729, 1000, 1331,

1728, 2197, 2744, 3375, 4096, 4913… Utt.

Un tas mani mazliet nomierināja. Taču eksāmens bija 2 stundas ilgs, un 20 minūtes jau bija pagājušas, tāpēc vajadzēja strādāt ļoti ātri un nebija laika kārtīgi apsvērt atbildes.

Un tovakar, tiklīdz biju ticis mājās, Tēvs atkal atnāca, un es brēcu, bet Mamma teica, ka nepieļaušot, lai man atgadās kas ļauns, un es izgāju dārzā, nogūlos zemē un raudzījos uz zvaigznēm debesīs, un pats sevi padarīju niecīgu. Un, kad Tēvs iznāca no mājas, viņš ilgi noraudzījās manī un tad iebelza pa žogu, un izsita tajā caurumu, un aizgāja.

Un tonakt es mazliet gulēju, jo biju kārtojis A līmeņa matemātikas eksāmenu. Un vakariņās ieēdu mazliet spinātu zupas.

Un nākamajā dienā es pildīju 2. biļetes uzdevumus, un viņa gaišība Pīterss lasīja Dītriha Bonhofera sarakstīto grāmatu Mācekļa laika vērtība, bet šoreiz viņš nesmēķēja cigareti, un Šivouna pirms eksāmena man lika ieiet tualetē un savā nodabā pasēdēt, un elpot, un skaitīt.

Un tovakar es datorā spēlēju Vienpadsmito stundu, un pie mājas apstājās taksometrs. Taksometrā sēdēja Šīrsa kungs, un viņš izkāpa no mašīnas un zālienā iemeta lielu kartona kasti ar mantām, kas pieder Mammai. Un tās bija: matu žāvētājs, apakšbiksītes, šampūns L'Oreal, brokastu pārslu kārba, divas grāmatas, Endrjū Mortona DIĀNA, patiesība par viņu un Džilijas Kūperes Sāncenses, un mana fotogrāfija sudraba ietvarā. Kad fotogrāfija nokrita zālē, stikls, ko saturēja ietvars, saplīsa.

Tad viņš no kabatas izvilka atslēgas un iekāpa savā mašīnā, un aizbrauca, un Mamma izmetās no mājas un izskrēja uz ielas, un kliedza: - Un nemēģini parādīties vēlreiz, nolādēts! - Un viņa svieda brokastu pārslu kārbu un trāpīja pa automašīnas bagāžnieku, kad viņš jau brauca prom, un Šīrsas kundze skatījās pa savas mājas logu un redzēja Mammu to darām.

Nākamajā dienā es pildīju 3. biļetes uzdevumus, un viņa godība Pīterss lasīja avīzi Daily Mail un izsmēķēja 3 cigaretes.

Un man visvairāk patika šis uzdevums:

Pierādi šo apgalvojumu!

"Trīsstūris, kura malas var izteikt šādā formā: n^ + 1, n^ - 1

un 2n (kur« >1), ir taisnleņķa trīsstūris."

Izmantojot pretēju piemēru, pierādi, ka pretējs apgalvojums ir nepareizs!

Un es jau gribēju te aprakstīt, kā atbildēju uz šo jautājumu, bet Šivouna teica, ka tas neesot īpaši interesanti, savukārt es sacīju, ka ir gan. Un viņa teica, ka neviens negribēs grāmatā lasīt matemātikas uzdevumu atbildes, un viņa teica, ka atbildi varu iekļaut Pielikumā, tas ir, grāmatas beigās īpašā nodaļā, ko tas, kurš vēlas, var izlasīt. Un to es arī esmu izdarījis.

Un tad man krūtis vairs tā nesāpēja un kļuva vieglāk elpot. Taču man tik un tā bija slikti ap dūšu, jo es nezināju, vai eksāmenu esmu nokārtojis, un nezināju, vai pēc tam, kad Gaskoines kundze bija pavēstījusi, ka pārbaudījumu nekārtošu, eksaminācijas komisija tomēr pieņems manas eksāmena atbildes.

Un ir labi, ja zini, ka notiks kas labs, piemēram, aptumsums vai mikroskopa saņemšana Ziemsvētkos. Un ir slikti, ja zini, ka notiks kas slikts, piemēram, zoba labošana vai brauciens uz Franciju. Taču vissliktāk, manuprāt, ir tad, ja nezini, vai notiks kas labs vai slikts.

Un tovakar Tēvs atnāca mājās, un es sēdēju uz dīvāna, skatoties Universitātes Izaicinājumu un atbildot uz zinātniskajiem jautājumiem. Un viņš nostājās dzīvojamās istabas durvīs un teica: - Tikai nebrēc, Kristofer, sarunāts? Es tev pāri nedarīšu.

Un Mamma stāvēja viņam aiz muguras, tāpēc es nesāku brēkt.

Tad Tēvs pienāca mazliet tuvāk un nometās zemē kā tad, kad cilvēks sunim grib parādīt, ka viņš nav Uzbrucējs, un teica: - Es gribēju tev pajautāt, kā noritēja eksāmens.

Bet es klusēju.

Un Mamma sacīja: - Pastāsti, Kristofer!

Bet es joprojām klusēju.

Un Mamma sacīja: - Lūdzu, Kristofer!

Tad es teicu: - Es nezinu, vai uz visiem jautājumiem atbildēju pareizi, jo biju pamatīgi noguris un nebiju ēdis, tāpēc nespēju kārtīgi domāt.

Un tad Tēvs piekrītoši pamāja un brītiņu klusēja. Tad viņš teica: - Paldies.

Un es jautāju: - Par ko?

Un viņš atbildēja: - Vienkārši… paldies. - Un viņš teica: - Es ļoti lepojos ar tevi, Kristofer. Ļoti lepojos. Esmu pārliecināts, ka tu esi ļoti labi nokārtojis eksāmenu.

Un tad viņš aizgāja, un es noskatījos pārraidi Universitātes Izaicinājums līdz beigām.

Un nākamajā nedēļā Tēvs pateica Mammai, ka viņai jāizvācas no mājas, bet viņa to nevarēja izdarīt, jo viņai nebija naudas, ar ko samaksāt dzīvokļa īri. Un es jautāju, vai par Velingtona nogalināšanu Tēvu nearestēs un neieliks cietumā, jo, ja viņš nonāktu cietumā, mēs varētu dzīvot mājā. Taču Mamma sacīja, ka policisti Tēvu arestētu tikai tad, ja Šīrsas kundze Izvirzītu apsūdzību, tas ir, policijā pateiktu, ka grib, lai viņu arestē par nozieguma izdarīšanu, jo par nelieliem noziegumiem policija nevienu neapcietina, ja kāds to nepieprasa, un suņa nogalināšana ir tikai neliels noziegums.

Taču tad viss nokārtojās, jo Mamma dabūja darbu kādā dārzu centra kasē un ārsts viņai izrakstīja zāles, ko ieņemt katru rītu, lai viņa nejustos bēdīga, tikai dažreiz no tām viņai reiba galva un viņa nokrita, ja pārāk strauji piecēlās kājās. Un mēs ievācāmies kādā istabā, kas atradās lielā sarkanu ķieģeļu ēkā. Un gulta atradās tajā pašā telpā, kur virtuve, un man tur nepatika, jo istaba bija maza un gaitenis bija izkrāsots brūnā krāsā, un tualeti un vannas istabu izmantoja arī citi cilvēki, un, pirms es lietoju tualeti, Mammai vajadzēja to iztīrīt, vai arī es atsa- cījos tajā iet, ja vannas istabā atradās citi cilvēki, un dažreiz pieslapināju bikses. Un gaitenī oda pēc mērces un hlora, ar kuru skolā tika tīrīti tualetes podi. Un istabā oda pēc zeķēm un gaisa atsvaidzinātāja ar priežu aromātu.

Un man nepatika, ka jāgaida, lai uzzinātu A līmeņa matemātikas eksāmena rezultātu. Un, tiklīdz sāku domāt par nākotni, manā galvā nekas nebija skaidri redzams, un tas izraisīja paniku. Un Šivouna teica, lai es nedomāju par nākotni. Viņa sacīja: - Domā tikai par šodienu. Domā par to, kas jau noticis. īpaši par labo, kas noticis.

Un viens labs notikums ir tas, ka Mamma man nopirka koka atjautības uzdevumu, kas izskatās tā:

Un šīs figūras augšdaļa ir jāatdala no apakšdaļas, un ir ļoti grūti to izdarīt.

Un vēl viens labs notikums ir tas, ka es palīdzēju Mammai nokrāsot istabas sienas Baltas, ar kviešu dzeltenu toni, tikai krāsa trāpījās matos, un Mamma gribēja to nodabūt, ierīvējot man galvā šampūnu, kad gāju vannā, bet es neļāvu, tāpēc manos matos 5 dienas bija krāsas traipi, līdz tos ar šķērēm izgriezu laukā.

Un bija vēl citi labi notikumi un slikti notikumi.

Slikti bija tas, ka Mamma netika mājās no darba līdz 17.30, tāpēc no 15.49 līdz 17.30 man nācās iet uz Tēva māju, jo man nebija atļauts

būt vienam un Mamma sacīja, ka citas iespējas neesot, tāpēc aizstūmu durvīm priekšā gultu gadījumam, ja Tēvs censtos tikt iekšā. Un dažreiz viņš mēģināja ar mani sarunāties caur durvīm, bet es neatbildēju. Un dažkārt es dzirdēju, ka viņš klusēdams ilgi sēž uz grīdas aiz durvīm.

Slikti bija arī tas, ka nomira Tobijs, jo viņam bija 2 gadi un 7 mēneši, žurkai tas ir ļoti liels vecums, un es teicu, ka gribu viņu apbedīt, taču Mammai nebija dārza, tāpēc Tobiju apglabāju lielā plastmasas podā ar zemi, tādā kā tajos, kuros tiek stādīti istabas augi. Un es teicu, ka gribu citu žurku, bet Mamma sacīja, ka tas nav iespējams, jo istaba ir pārāk maza.

Un es atrisināju atjautības uzdevumu, jo izprātoju, ka koka figūrā ir divas bultas, kam dobs vidus un iekšā metāla stienīši, lūk, šādas:

Un koka figūru vajadzēja turēt tā, lai abi stienīši aizslīd katrs līdz sava dobuma galam un nešķērso krustpunktu starp abām figūras daļām, un tad tās bija iespējams atdalīt.

Un kādu dienu Mamma pēc darba atbrauca man pakaļ, un Tēvs teica: - Kristofer, vai varam aprunāties?

Un es teicu: - Nē.

Un Mamma sacīja: - Piekrīti. Es tepat būšu.

Un es teicu: - Es ar Tēvu negribu runāt.

Un Tēvs sacīja: - Es tev piedāvāju par kaut ko vienoties. - Viņam rokā bija virtuves taimers - liels, pārgriezts plastmasas tomāts, un viņš to uzvilka, un tas sāka tikšķēt. Un viņš teica: - Piecas minūtes, norunāts? Ne ilgāk. Pēc tam vari iet.

Un es apsēdos uz dīvāna, un viņš apsēdās klubkrēslā, un Mamma bija gaitenī, un Tēvs teica: - Klausies, Kristofer… Tā tas nevar turpināties! Nezinu, kā tevi, bet mani… mani tas ļoti sāpina. Tu esi šai mājā, bet atsakies ar mani runāt… Tev jāiemācās man uzticēties… Man vienalga, cik ilgs laiks paies… Ja viena minūte pirmajā dienā, divas minūtes nākamajā un trīs minūtes aiznākamajā un līdz ar to gadiem ilgi - tas nekas. Jo tas man ir svarīgi. Svarīgāk par visu.

Un tad viņš no kreisās rokas īkšķa naga maliņas noplēsa ādas sloksnīti.

Un tad viņš teica: - Nosauksim to… nosauksim to par projektu. Projektu, kas mums abiem kopā jāīsteno. Tev jāpavada vairāk laika ar mani. Un man… man tev jāparāda, ka vari man uzticēties. Sākumā būs grūti, jo… jo tas ir sarežģīts projekts. Bet kļūs arvien vieglāk, apsolu.

Tad viņš ar pirkstu galiem saberzēja pieres abas puses un teica: - Tev nekas nav jāsaka, tūlīt ne. Tev tikai tas jāapsver. Un, hm… man ir dāvana tev. Lai parādītu, ka es tā, kā saku, arī domāju. Un lai lūgtu piedošanu. Un tāpēc… nu, pats sapratīsi, ko gribu teikt.

Tad viņš piecēlās no klubkrēsla un aizgāja līdz virtuves durvīm, un tās atvēra, un virtuvē uz grīdas stāvēja kartona kaste, un tajā bija sega, un Tēvs pieliecās un iebāza rokas kastē, un izcēla no tās smilškrāsas sunīti.

Tad viņš atnāca atpakaļ un iedeva man sunīti. Un viņš teica: - Viņam ir divi mēneši. Un tas ir zeltainais retrīvers.

Un sunītis tupēja man uz ceļiem, un es viņu glaudīju.

Un kādu brīdi visi klusēja.

Tad Tēvs sacīja: - Kristofer! Es nekad, nemūžam nedarīšu tev pāri.

Visi klusēja.

Tad Mamma ienāca istabā un sacīja: - Diemžēl tu nevarēsi viņu ņemt līdzi. Istaba ir pārāk maza. Bet Tēvs par viņu parūpēsies tepat. Un tu vari atnākt un izvest viņu pastaigāties, kad vien vēlies.

Un es jautāju: - Vai viņam ir vārds?

Un Tēvs sacīja: - Nē. Tu vari izlemt, kā viņu sauks.

Un sunītis zelēja manu pirkstu.

Un tad 5 minūtes bija pagājušas, un atskanēja automāta zvans. Un mēs ar Mammu braucām atpakaļ uz viņas istabu.

Un nākamajā nedēļā bija negaiss, un parkā, kas atrodas netālu no Tēva mājas, zibens iespēra lielā kokā un nogāza to gar zemi, un ieradās strādnieki un ar motorzāģiem nozāģēja zarus un ar smago mašīnu aizveda bluķus, un tai vietā palika tikai liels, melns, ragains celms.

Un es uzzināju A līmeņa matemātikas eksāmena rezultātu, un es saņēmu A novērtējumu, pašu augstāko, un tas man ļāva justies tā:

Un suni es nosaucu par Sendiju. Un Tēvs viņam nopirka kaklasik- snu un pavadiņu, un man bija atļauts vest Sendiju pastaigā līdz veikalam un atpakaļ. Un es rotaļājos ar sunīti, mezdams viņam gumijas kaulu.

Un Mamma saslima ar gripu, un man vajadzēja 3 dienas pavadīt kopā ar Tēvu viņa mājā. Taču viss bija kārtībā, jo Sendijs gulēja pie manis gultā un viņš rietu, ja naktī kāds ienāktu istabā. Un Tēvs dārzā ierīkoja sakņu dobi, un es viņam palīdzēju. Un mēs iesējām burkānus un pupas, un spinātus, un, kad tie būs ienākušies, es tos ievākšu un apēdīšu.

Un mēs ar Mammu aizgājām uz grāmatveikalu, un es nopirku grāmatu A līmeņa matemātikaspaplldkurss, un Tēvs Gaskoines kundzei pateica, ka es gatavojos nākamgad kārtot A līmeņa matemātikas pa- pildkursa eksāmenu, un viņa teica: - Labi.

Un es to nokārtošu un dabūšu augstāko novērtējumu. Un pēc diviem gadiem es nokārtošu A līmeņa fizikas eksāmenu un iegūšu augstāko novērtējumu.

Un tad, kad būšu to paveicis, es iestāšos universitātē kādā citā pilsētā. Tai nemaz nav jābūt Londonai, jo Londona man nepatīk un universitātes atrodas daudzās vietās, un ne visas ir lielās pilsētās. Un es varēšu apmesties dzīvoklī ar dārziņu un kārtīgu tualeti. Un es varēšu paņemt līdzi Sendiju un grāmatas, un datoru.

Un tad es iegūšu Pirmās šķiras diplomu ar izcilību un kļūšu par zinātnieku.

Un es zinu, ka to spēju paveikt, jo viens pats devos uz Londonu un atklāju noslēpumu Kurš nogalināja Velingtonu?, un atradu Mammu, un biju drosmīgs, un sarakstīju grāmatu, un tas nozīmē, ka spēju paveikt itin visu.

Pielikums

To iespejams arī demonstrēt ar šadu diagrammu (bet ta neko nepierāda):

Saskaņā ar Pitagora teorēmu: ja divu īsāko malu kvadrātu summa ir vienāda ar hipotenūzas kvadrātu, tad trīsstūris ir taisnleņķa trīsstūris. Tāpēc, lai pierādītu, ka trīsstūris ir taisnleņķa trīsstūris, jāpierāda, ka šis irtas gadījums.

Divu īsāko malu kvadrātu summa ir

Tādejādi divu īsāko malu kvadrātu summa ir vienādā ar hipotenūzas kvadrātu un trīsstūris ir taisnleņķa trīsstūris.

Hipotenūzas kvadrats ir

Un teorēmai "Trīsstūris, kura malas var izteikt šādā formā: n2 + 1, n2 - 1 un 2n (kur n >1), ir taisnleņķa trīsstūris" apgrieztā teorēma ir šāda: "Trīsstūrim, kurš ir taisnleņķa trīsstūris, ir malas, kuru garumu var izteikt šādā formā: n2 + 1, n2 -1 un 2n (kur n >1)."

* Tā nav metafora, tas ir salīdzinājums, un tas nozīmē: patiešām izskatījās, ka

PASKAIDROJUMI

[1] es šo grāmatu atradu bibliotēkā pilsētas centrā, kad Mamma reiz mani aizveda uz centru.

viņam nāsīs paslēpušās divas ļoti mazas pelītes, un, ja galvā izveidosiet attēlu ar vīrieti, kuram nāsīs paslēpušās divas ļoti mazas pelītes, tad zināsiet, kā policijas inspektors izskatījās. Un salīdzinājums nav meli, ja vien tas nav slikts salīdzinājums.

[2] Bet es nekad neēstu Shreddies ar tēju, jo abi ir brūni.

[3] kristofers runā par angļu valodas alfabētu, kurā ir 26 burti. Arī visi viņa aprēķini attiecas uz vārdiem angļu rakstībā - Jesus Christ, Scooby Doo, Sherlock Holmes, Doctor Watson. (Tulk. plez.)

[4] reiz nerunāju ne ar vienu 5 nedēļas.

[5] kad biju 6 gadus vecs, Mamma man spieda no mērglāzes dzert novājēšanas līdzekli ar zemeņu aromātu, un mēs rīkojām sacensības, lai redzētu, cik ātri es varu izdzert ceturtdaļu litra.

[6] Cilvēki apgalvo, ka vienmēr jāsaka taisnība. Taču tas nav nopietni domāts, jo nedrīkst veciem cilvēkiem teikt, ka viņi ir veci, un nedrīkst nevienam sacīt, ka viņš savādi ož vai ka pieaudzis cilvēks ir palaidis purkšķi. Un nedrīkst sacīt: „Tu man nepatīc!" - ja vien tas cilvēks pret tevi nav izturējies briesmīgi.

[7] Muļķība, piemēram, ir tad, kad virtuvē uz galda izgāž visu zemesriekstu sviesta kārbas saturu un ar nazi izlīdzina tā, lai sviests noklāj galdu līdz pašām malām, vai arī tad, kad uz gāzes plīts dedzina visādas lietas, lai redzētu, kas ar tām notiek, piemēram, kurpes vai sudraba foliju, vai cukuru.

[8] tas tā tiešām ir, jo es prasīju Šivounai, ko cilvēki domā, kad skatās uz lietām, un viņa nosauca šīs domas.

[9] mākslas stundā mēs nodarbojamies ar mākslu, bet Pirmajā priekšpusdienas un Pirmajā un Otrajā pēcpusdienas stundā mums ir daudz kas, piemēram. Lasīšana, Testi, Sabiedriskās Iemaņas, Dzīvnieku aprūpe, Ko mēs darījām nedēļas nogalē. Rakstīšana, Matemātika, Svešinieku draudi. Nauda, Personīgā higiēna.

Content

Hedons Marks Savādais atgadījums ar suni naktī

PASKAIDROJUMI