Borovička Vaclavs Pāvels

Šāvieni no slēpņa

Vaclavs Pāvels Borovička

Šāvieni no slēpņa

PRIEKŠVĀRDS

XX gadsimtu ar pilnām tiesībām dēvē par revolucionāru gadsimtu. Tā vētrainie gadi saviļņojuši visu pasauli. Krasi mainās tautu un valstu likteni. Pasaulē notikušas nevis vienkārši pārmaiņas, bet pati pasaule kļuvusi pavisam cita.

Mūsdienu revolucionārā procesa triju galveno pamatvirzienu — pasaules sociālisma sistēmas, pasaules komunistiskās un strādnieku, kā arī nacionālās atbrīvošanās kustības pakāpeniskā attīstība pēckara posmā radīja jaunu spēku izvietojumu pasaule. Stabili nostiprinās sociālisma pozīcijas. Pieaug to tautu antiimperiālistiskais potenciāls, kuras atbrīvojušās no koloniālās kundzības. Pastiprinās darbaļaužu šķiru cīņa pret monopoliem. Aizvien plašāka vēršas revolucionāri demokrātiskā, antiimperiālistiskā kustība. Revolucionārajā cīņā iekļaujas jaunas paaudzes, sociālie slāņi, jaunas partijas, politiskās un sabiedriskās organizācijas.

Vēsture jau sen pasludinājusi bargu un taisnīgu spriedumu imperiālismam, tā ideoloģijai un politikai. Tā jau sen ir sagrāvusi daudzu komunisma ienaidnieku ilūzijas. Pagātnē aizgājušas dienas, kad viens otrs ar ļaunu prieku gaidīja pasaules sociālisma krahu.

Sabiedriskās attīstības mūsdienu posma raksturīga iezīme ir imperiālisma pozīciju vājināšanās, kas notiek sociālisma un demokrātijas spēku spiediena rezultātā, joprojām padziļinoties kapitālisma vispārējai krīzei. Šobrīd skaidrāk nekā jebkad agrāk imperialisms atmasko sevi kā sociālās un nacionālās nevienlīdzības, apspiešanas un vardarbības iekārtu.

Taču šķiru cīņas pastiprināšanās pret imperiālismu izpaužas arī imperiālisma politikas aktivizācijā.

Imperiālistiskās aprindas izvērš bruņošanās sacensību, sēj nacionālās nesaskaņas, izprovocē militārus konfliktus, organizē kontrrevolucionārus apvērsumus, kuri vienmēr notiek tad, kad kādā valstī pieaug nacionālās atbrīvošanās kustība.

Kā tika uzsvērts PSKP XXV kongresā: «Imperiālisms ir gatavs uz visu un atmet jebkādas demokrātijas šķietamību. Tas ir gatavs mīdīt kājām gan valstu suverenitāti, gan jebkādu likumību, nemaz nerunājot par humanitāti. Apmelošana, sabiedrības apmuļķošana, ekonomiskā blokāde, sabotāža, bada un sabrukuma organizēšana, uzpirkšana un draudi, terors, politisko darbinieku noslepkavošanas organizēšana, grautiņi fašisma stilā — tāds ir arsenāls, kuru izmanto mūsdienu kontrrevolūcija, kas vienmēr darbojas savienībā ar starptautisko imperiālistisko reakciju.»[1] , .

Imperiālisma asiņainās un «bezasiņu» agresijas Tuvajos Austrumos, Āfrikā, Latīņamerikā, Āzijā ir tiešs pierādījums tam, cik reakcionāra ir kapitālistiskā iekārta.

Visiem līdzekļiem cenzdamās noturēt savas pozīcijas, reakcija nereti ķeras arī pie politiskām slepkavībām. Politiskās slepkavības Rietumos nav vis atsevišķas nejaušības, bet gan imperiālisma reakcionāro mērķu sasniegšanas draudīgs līdzeklis. Lode vai inde aizstāj politiskus argumentus, bet nevēlama darbinieka fiziska likvidēšana, kaut arī uz samērā neilgu laika sprīdi, koriģē kādam neizdevīgus vēlēšanu un sarunu rezultātus, bet reizēm arī valsts politisko kursu. Tas ir viens no visneķītrākajiem un visnelietīgākajiem mūsdienu imperiālisma paņēmieniem. Izsakoties Marksa vārdiem, arī mūsdienās imperiālisms liek lietā «tās pašas aukstasinīgās cilvēku masveida slepkavības; to pašu bendēm piemitošo vienaldzīgo attieksmi pret upura dzimumu un vecumu; to pašu «gūstekņu spīdzināšanas» sistēmu… tās pašas denunciācijas par politiskajiem ienaidniekiem, to pašu vienaldzīgo zvērisko izrēķināšanos ar cilvēkiem»[2], vārdu sakot, tās pašas metodes, kuras pagātnē izmantoja reakcionārie spēki gan Eiropā, gan aiz tās robežām.

Var atgādināt, ka, piemēram, 1975.—1976. gadā ASV kongresa komisijas darīja atklātībai zināmus faktus par CIP tiešu piedalīšanos atentāta sagatavošanā pret F. Kastro, par CIP līdzdalību P. Lumumbas nogalināšanā, kā arī Salvadora Aljendes vadītās Tautas vienības valdības gāšanā Cīlē. Sje materiāli konkrēti parāda, ka CIP nemitīgi darbojas kā amerikāņu imperiālisma slepena apakšnodaļa. Turklāt amerikāņu imperiālisms izmanto ne tikai savus aģentus, bet arī vietējās valsts un sabiedriskās organizācijas, žurnālistus, diplomātus, biznesmeņus utt. Kad «ekonomiskās ietekmēšanas» pasākumi izrādījās nepietiekami, amerikāņu imperiālisms ikreiz ķērās pie pusmilitāra rakstura līdzekļiem vai spēka lietošanas, lai beidzot panāktu tam nepakļāvīgo valdību gāšanu. Tāda veida akcijas pieticīgi tika dēvētas par «slēgta tipa operācijām».

Tā, piemēram, 1978. gadā pasaules sabiedrībai kļuva zināmi fakti, kas liecināja par NATO speciālo dienestu sakariem ar fašistiski militāriem, labējiem antikomunistiskiem spēkiem Itālijā, kā arī ar ekstrēmistu grupējumiem, kuri nosaukuši sevi par «sarkanajām brigādēm». Tieši uz viņu sirdsapziņas gulstas bijušā Itālijas Ministru Padomes priekšsēdētāja Aldo Moro nolaupīšana un nogalināšana. Viņš atbalstīja ideju par itāļu komunistu piedalīšanos valsts valdībā. Moro nogalināšana rāda, ka imperiālisms un reakcija iemācījušies izmantot savos nolūkos dažādu ekstrēmistu grupējumu avantūristisko darbību, tos, kuri tiecas izmantot terora metodes, likt cerības uz bezjēdzīgi riskantu akciju efektu, sēt naidu un nekārtības. Tā rīkodamies, terora sludinātāji izolē sevi no darbaļaužu dižās cīņas pret monopoliem un būtībā izpilda imperiālisma sociālo pasūtījumu. Un saprotams, ka viņu akcijām nav un arī nevar būt nekā kopīga ar darbaļaužu taisnīgo cīņu pret monopoliem. Viņi nostājušies pret revolucionāri demokrātisko un nacionālās atbrīvošanās kustību. Demokrātijas uņ sociālā progresa spēkiem vienmēr bijis svešs terors un atentāti, kurus tie vienmēr noraidījuši.[3]

Imperiālistiskās reakcijas atmaskošanai veltīts ne mazums pēdējos gados iznākušu grāmatu. To vidū lasītāju vērtējumam tiek nodota arī čehu publicista V. Borovičkas grāmata, kurā stāstīts par politiskām slepkavībām, ko pēc otrā pasaules kara dažādās pasaules valstīs organizējušas imperiālistiskās aprindas un to algotņi. Grāmatā runāts par Gandija, S. Bandaranaikes noslepkavošanu, par P. Lumumbas un citu Kongo patriotu traģiskajām dienām. Tas ir stāstījums par to, kā tika nolaupīts viens no Alžīrijas nacionālās atbrīvošanās kustības vadītājiem Bens Barka, par «melno pulkvežu» provokācijām pret Grieķijas demokrātiem un antifašistiem, par cionistu un Izraēlas militāristu fašistiskajām intrigām pret arābu valstīm utt.

Svarīgi atzīmēt, ka antikomunisma ideologi parasti cenšas slēpt imperiālistisko slepeno dienestu tiešo līdzdalību ne tikai imperiālisma militāri politiskā un stratēģiskā kursa īstenošanā, bet arī tā izstrādāšanā. Daudzi no viņiem, cenzdamies iztēlot imperiālisma slepenos dienestus kā mierīgus «informācijas savācējus», apzināti falsificē neapgāžamus faktus. Bet fakti ir tādi, ka imperiālistiskie speciālie dienesti bijuši un joprojām ir daudzu ļoti bīstamu ārpolitisku avantūru iniciatori. Pietiek atceroties imperiālistisko slepeno dienestu graujošo darbību pret sociālistiskajām valstīm, ASV CIP organizēto Mosadika valdības gāšanu Irānā (1953. g.), vairākas sazvērestības pret Indonēzijas valdību, notikumus Kongo 1960. gadā, CIP «Indoķīnas operācijas» Kambodžā; Bangladešā (1971. g.), Indijā (1972. g.), Aljendes konstitucionālās valdības gāšanu Cī<!ē (1973. g.) un daudzus citus faktus CIP darbībā.

Kalpojot imperiālismā un neokoloniālisma militāri politiskajai stratēģijai, imperiālistiskie izlūkdienesti īsteno slēptu agresiju, kas notiek politisku slepkavību, terora, sacelšanās un diversiju, ideoloģisku un citu graujošu akciju veidā. Slepenu iekļūšanu citās valstīs, progresīvajās, demokrātiskajās organizācijās «dunča un apmetņa» politikas Rietumu stratēģi uzskata par nepieciešamu iepriekšēju nosacījumu aktīvas ofensīvas izvēršanai. Tādējādi imperiālistiskie izlūkdienesti ar slēptām metodēm vājina to valstu iekšējo kārtību un starptautiskās pozīcijas, pret kurām tie vērš savu graujošo darbību. Tātad to rīcībā ir nekautrīga iejaukšanās citu suverēnu valstu iekšējās lietās, bet sabotāžas mēģinājumi, nepakļaušanās varas iestādēm, kūdīšana uz pretvalstiskām akcijām, diversijas, kā ari politisku un sabiedrisku darbinieku slepkavības nav savienojamas ar vispāratzītiem demokrātiskiem principiem un starptautisko tiesību normām.

Imperiālistisko izlūkdienestu darbības specifika mūsdienu apstākļos ir to mēģinājumi izveidot pretinieka nometnē slepenu aģentūru «piektās kolonnas» veidā. Vēstures rīcībā ir daudz piemēru, kad imperiālisma slepenie dienesti savu agresīvo mērķu sasniegšanai izmantojuši nodevējus un pārbēdzējus, kvislingus un henleinus, morāli degradējušos elementus, balstījušies uz reakcionārajiem militāristu, vietējās kompradoru buržuāzijas un starptautisko politisko avantūristu spēkiem.

Sajā sakarā liekas svarīgi atzīmēt, ka imperiālisma slepeno dienestu organizatoriskajām funkcijām ir ciešs sakars ar ideoloģiskajām diversijām. Cenzdamies graut sociālistisko valstu mierīgo jauncelsmi, revolucionāri demokrātiskās un nacionālās atbrīvošanās kustības attīstību, tiekdamies bremzēt saspīlējuma mazināšanās procesu, miera un sociālā progresa ienaidnieki, it īpaši pēc Helsinku apspriedes drošības un sadarbības jautājumos, arvien plašāk ķeras pie ideoloģiskajām diversijām. Ar bēdīgi slaveno «cilvēktiesību aizsardzības» lozungu, uzkurinādami melīgo un provokatorisko tēzi par «padomju militārajiem draudiem», mieram naidīgie spēki izvērš propagandistiskas kampaņas, iejaucoties citu valstu iekšējās lietās.

Reakcionārās imperiālistiskās aprindas un to pakļautībā esošie propagandas orgāni negrib samierināties ar šodienas realitātēm, ar sociālisma valstu iedibināto kursu uz saspīlējuma mazināšanas, mierīgas līdzāspastāvēšanas un sadarbības nostabilizēšanu. Reakcija šajā kursā pumām kārtām saskata draudus, ka kapitālisms arī turpmāk var zaudēt savas pozīcijas, to skaitā arī idejiskās pozīcijas. Tādēļ «brīvības un cilvēktiesību aizsardzības» runu saceltā trokšņa aizsegā reakcijas spēki cenšas panākt to, pēc kā tie līko jau ilgus gadus, — atraisīt rokas tiem, kuri grib sākt jaunu bruņošanās drudža spirāli, graut saspīlējuma mazināšanos. Bet vai var nopietni runāt par «cilvēktiesībām» vai pat veidot uz šī pamata politiskas un ideoloģiskas koncepcijas sabiedrībā, kas noraida cilvēka galvenās tiesības — tiesības dzīvot! Politiskās slepkavības, par kurām stāstīts grāmatā, skaudri atmasko buržuāzisko sabiedrisko iekārtu, atmasko tos, kuri mēģina piesavināties tiesības sludināt un aizstāvēt brīvību — brīvību imperiālistu gaumē.

Jāatzīmē, ka grāmatas pozitīvā puse neapšaubāmi ir autora cenšanās neaprobežoties ar daudzo faktu vienkāršu izklāstu. V. Borovička atklāj politisko slepkavību sociālās saknes, turklāt katrā noda|ā citādi, taču visai interesanti, atmaskojot spēkus, kas vada mūsdienu inkvizīcijas roku. V. Borovičkas grāmata acīmredzot nepretendē uz to, lai kļūtu par savdabīgu slepenā kara un politisko slepkavību «visaptverošu vēsturi». Tādu uzdevumu autors nav izvirzījis. Šajā gadījumā izmeklēšanu pret imperiālismu veic tautas, pati vēsture, pati dzīve. Autora mērķis — pastāstīt par to lomu, kāda lielajos pēckara posma starptautiskajos notikumos bijusi politiskajām slepkavībām, iepazīstināt lasītāju ar imperiālisma slepenā kara dramatiskajām epizodēm.

Nebūdama ne vēsturiska apcere, ne socioloģisks pētījums, šī grāmata ir interesanta ar to, ka tā veido savdabīgu, daudzveidīgu, dzīvas politiskas publicistikas formā attēlotu notikumu hroniku. Protams, grāmatas aprakstošais raksturs, ar ko zināmā mērā izskaidrojamas arī dažas atkārtošanās un zināms fragmentārisms, acīmredzot nav ļāvis autoram vienādi pilnīgi apgaismot visas viņa aplūkoto notikumu savstarpējās sakarības. Tomēr tas, par ko tiek stāstīts, izklāstīts pietiekami detalizēti, bet galvenais — ataino nacionālās atbrīvošanās, demokrātijas un progresa spēku reālo cīņu pret imperiālistisko reakciju.

Nekādas imperiālisma intrigas, to skaitā arī politiskās slepkavības, nav spējīgas apturēt vēstures vareno gaitu. Nākotne pieder sociālajam progresam, dižajiem miera un komunisma ideāliem. Daudzu gadu laikā uzkrātā pieredze apstiprina, ka spēks, kas var stāties pretī imperiālistiskajām represijām un vajāšanām, darīt tām galu, ir komunistu, revolucionāru un visu progresīvo kustību demokrātu stabila savienība un solidaritāte. Cīnītāji par sociālo progresu, to starptautiskā solidaritāte ir tas dzīvais spēks, kas jau ne reizi vien ir glābis tūkstošiem dzīvību un kas ne reizi vien saistījis rokas imperiālistiskajai reakcijai.

Iepazinies ar grāmatu, lasītājs gūs skaidru priekšstatu par imperiālisma graujošo lomu, par tā slepenā kara draudīgajām metodēm.

V. Kuzmins, vēstures zinātņu kandidāts

MAHATMA

Viņu dēvēja par bhabu — tētiņu, arī par nācijas Tēvu un Mahatmu, kas tulkojumā nozīmē — Lielā Dvēsele. Viņa īstais vārds — Mohandass Karamčands Gandijs, un viņš neapšaubāmi bija viena no spilgtākajām personībām indiešu tautas nacionālās atbrīvošanās cīņā.

1948. gada janvārī, pusgadu pēc tam, kad Indija bija ieguvusi neatkarību, Gandijs tika nogalināts.[4] Visai pasaulei radās jautājums: kāpēc tā notika?

Angli, pametot Indiju, aiz sevis atstāja neapskaužamu mantojumu: sašķeltu subkontinentu — indusu Indiju un musulmaņu Pakistānu. Tātad reliģiskais karš turpinājās. Musulmaņi nogalināja indusus, bet tie savukārt iznīcināja veselas musulmaņu sādžas. Pilsētās dažādu kvartālu iedzīvotāji centās kārtot vecus rēķinus, miljoniem emigrantu bez jebkādiem līdzekļiem, bez pārtikas, mērķa un cerībām sāka klīst pa šo valsti. Reliģiozi fanātiķi uzbruka šiem izvārgušajiem cilvēkiem un tos uz vietas nogalināja.

Un tad vardarbības lavīnai ceļā stājās sirmgalvis. Viņš pieteica badastreiku, taču visi zināja, ka viņš to nespēs izturēt. Jo viņam jau bija septiņdesmit astoņi gadi.

Mahatma Gandijs atteicās ēst 12. janvārī un līdz svētdienai — 18. janvārim neko neņēma mutē, izņemot pāris malku tīra ūdens. Viņa veselības stāvoklis ar katru dienu pasliktinājās. Visu piecu kontinentu progresīvās sabiedrības pārstāvji ar līdzjūtību sekoja sirmgalvja protestam, tā cilvēka protestam, kurš viens pats bija sacēlies pret vairākiem simtiem miljonu saniknotu reliģisku fanātiķu.

Indijā sāka atskanēt balsis, ka ir jāizbeidz šis brāļu karš. Gandijs paziņoja savus badastreika izbeigšanas noteikumus: viņš izdzeršot pirmo apelsīnu sulas glāzi tad, kad būs nodrošināta indusu un musulmaņu mierīga līdzāspastāvēšana. Sos noteikumus viņš darīja zināmus no rīta mītiņā, kurā piedalījās vairāki simti tūkstošu cilvēku.

Bet dienas vidū abu pušu pārstāvji Gandija klātbūtnē noslēdza pamieru. Maliatma izdzēra pirmo apelsīnu sulas malku. Tās pašas dienas vakarā viņš paziņoja, ka Deli pamiers jāizplata visā Indijā un Pakistānā. ANO Drošības padomes sēdē, kura notika Leiksaksesā, Pakistānas ministrs |>nzii,ioj;i priecīgu vēsti, ka Maliatma Gandijs esot sasniedzis savu mērķi.

—   Sācies draudzības un miera laiks, Indijas subkontinentam nodrošinātas mierīgas dienas, — viņš paziņoja.

Sis apgalvojums diemžēl izrādījās pārāk optimistisks. Ekstrēmisti vēl nebija kapitulējuši.

Mahatma Gandijs dzīvoja Deli sava drauga plašajā villā. Tā bija liela savrupmāja ar dārzu, ko iežogoja augsta sēta. Vecam cilvēkam šeit bija samērā mierīgi. Viņu apsargāja bruņota sardze, bet aprūpēja mazmeitas Manū un Ava.

Dzīves pabērnu acīs viņš drīzāk bija svēts cilvēks nekā politiķis, vairāk leģendārs svētais nekā reformators, nevardarbīgas pravietis un mūsdienu Indijas dzīvais mīts.Tieši tāds cilvēks, kādus šīs zemes tauta jau izsenis bija turējusi godā.

Piektdien, 30. janvārī, ap pulksten četriem pēcpusdienā rezidencē, kur bija apmeties Gandijs, ieradās viņa bijušais līdzgaitnieks, bet tobrīd pats niknākais pretinieks — Indijas valdības premjerministra vietnieks un iekšlietu ministrs Sardars Patels. Kā vienmēr, Gandijs viņu sagaidīja uz terases, pēc tam viņi iegāja mājā, kur sarunā jās ilgāk par stundu.

… Daudzu cilvēku acīs Mahatma bija svēts cilvēks, un tāpēc viņam bija jāpilda noteikti pienākumi pret ticīgajiem. Katru dienu ap pulksten pieciem vakarā, kad saule slīdēja uz rieta pusi un palmas meta ēnas villas priekšā, dārzā pulcējās Gandija piekritēji, kā arī vienkārši ziņkārīgie. Tas bija kaut kas vidējs starp dievkalpojumu un mītiņu. Tā kā Indijas radio regulāri translēja šo sapulču norisi, Mahatma Gandijs tās izmantoja savu uzskatu propagandēšanai. Indijas sabiedrība bija paradusi klausīties šīs pārraides.

1948. gada 30. janvārī dārzā jau gaidīja apmēram tūkstotis indusu. Taču Mahatma arvien vēl nenāca. Tad mazmeita Manū ielūkojās istabā un atgādināja vectēvam, ka viņam laiks iet. Ministrs Patels, pielicis rokas pie krūtīm, paklanījās un aizgāja.

Nelielais, melnīgsnējais, novājējušais sirmgalvis, ģērbies baltās audekla drānās, izgāja uz terases, lai teiktu runu saviem piekritējiem. Mazmeita Manū paņēma no galda vectēva piezīmju grāmatiņu, kurā viņš pierakstīja uzstāšanās runu tēzes, pildspalvu, splaujamtrauku, briļļu futrāli un piedāvāja spēkus zaudējušajam sirmgalvim savu elkoni. No otras puses Gandiju balstīja mazmeita Ava.

Mahatma gāja lēnām, ar cieņu, bieži apstādamies un atbildēdams pūļa sveicieniem. Sapulcējušies ļaudis viņa priekšā godbijīgi atkāpās, dodot sirmgalvim ceļu. Zaļā nora no vienas vietas bija izraibināta ar indusu baltajiem apģērbiem, un no viņu vidus izdalījās tikai viens cilvēks haki krāsas kreklā. Viņš sāka spraukties cauri drūzmai un, pietuvojies Gandijam, rupji pastūma sānis Manū, tad strauji pieliecās, it kā pēc sena paraduma, izrādot cieņu un padevību, gribēdams notīrīt putekļus no Mahatmas sandalēm. īsu mirkli viņš stāvēja sirmgalvja priekšā uz ceļiem, tad ar strauju kustību izrāva no kabatas pistoli un šāva tam tieši virsū. Divas lodes trāpīja sirds apvidū, viena — vēderā.

—  Ak dievs! — Gandijs vēl paguva izsaukties un saļima.

Uz sniegbaltā apģērba sāka izplūst sarkans plankums.

Tas notika 1948. gada 30. janvārī pulksten septiņpadsmitos un septiņpadsmit minūtēs.

Terorists mēģināja Izdarīt pašnāvību. Viņš jau gribēja likt pistoli pie deniņiem, taču šajā brīdi pie viņa metās ļaudis. Daudz netrūka, ka tie būtu ar viņu izrēķinājušies. Taču laikus iejaucās Gandija miesassargs. Viņš tāpēc paglāba slepkavu no saniknotā pūļa, lai tam sodu spriestu tiesu orgāni.

Mahatma Gandijs nomira. Slepkavu nogādāja policijā. Viņu sauca Nathurams Godse. Viņam bija trīsdesmit septiņi gadi.

Es negribu apgalvot, ka visos sīkumos būtu guvis skaidrību par Indijas problēmām. Manas uzturēšanās laiks Indijā — šajā pretrunu pilnajā zemē — bija pārāk īss. Tomēr es domāju, ka esmu apjautis, kas Indijai bija Gandijs. Es sāku saprast šī cilvēka un nelaimīgo dzīves pabērnu savstarpējo sakarību tad, kad pats atrados viņu vidū pie svētās upes Gangas Benaresā. Arī tad, kad Botnbejā — pilsētā ar četriem miljoniem iedzīvotāju — kāpu pāri dažiem tieši uz ietves guļošiem bezpajumtniekiem, kuru šeit ir simtiem tūkstošu. Sie cilvēki nepretojās savam liktenim, viņi lēnprātīgi pacieta badu un slimības un gaidīja dvēseles mieru.

Radžghats ir Gandija piemiņas vieta Deli, kur tika sadedzinātas viņa miesas. Ārzemnieki šeit ierodas aiz ziņkārības, bet indusi, pat gados jauni un eiropeiski ģērbti, pie ieejas bez atgādinājuma noauj apavus, it kā viņi pārkāptu svētnīcas slieksni. Labajā pusē atrodas neliela, zema ēka, kur pārdod literatūru par Gandiju un viņa paša sacerējumus, kas tulkoti daudzās valodās.

Gandija piemiņa ir dzīva ne vien Indijā, bet ari visā pasaulē.

Tad kādēļ gan viņu nogalināja?

Teroristu un viņa līdzdalībniekus nodeva tiesai, un tie tika sodīti. Par patiesajiem politiskajiem un sabiedriskajiem cēloņiem, kas lika izdarīt atentātu pret cilvēku, kuram bija lieli nopelni indiešu tautas cīņā par savu nacionālo neatkarību, turpinājās ilgi strīdi. Tikai 1965. gadā iekšlietu ministrs Nanda iecēla komisiju, kurai bija jānoskaidro atentāta apstākļi. 1969. un 1970. gadā parādījās dokumenti, pēc kuriem var mēģināt restaurēt pagātnes notikumus.

Kopš senseniem laikiem reliģijai Indijas politiskajā dzīvē bijusi dominējoša loma. Kad tika pasludināta Indijas neatkarība un valsts tika sadalīta musulmaņu un indusu daļā, Gandijam izdevās panākt tikai daļēju indusu un musulmaņu izlīgšanu, jo ekstrēmisti principā vērsās pret sadarbību ar musulmaņiem. «Hindu Mahasabha» — politiskā organizācija, kurā ietilpa «Raštra Dal» un «Raštrija Svajam Scvak» teroristu grupas, — nolēma cīņu turpināt. Taču Deli tai traucēja rīkoties Mahatmas Gandija autoritāte. Tāpēc arī tika organizēta sazvērestība, kuras priekšgalā bija «Hindu Mahasabha» līderis Bombejas miljonārs Vinajaks Savarkars. Viņa rīcības metodes un līdzekļi atgādināja fašistu darbību.

Savarkars nolēma likvidēt nevēlamo filozofu, kurš indiešu tautā bija iemantojis tik lielu popularitāti. 1947. gada oktobrī Bombejas miljonārs no sev uzticamiem cilvēkiem izveidoja teroristu grupu. Tie nebūt nebija uzpirkti slepkavas, ne arī bandīti, bet gan izglītoti brahmaņi. Nathurams Godse bija galēji labējā laikraksta «Hindu Raštra» šefredaktors, bet Narajans Apte — šī paša izdevuma direktors. Digambars Babdge organizācijā pildīja ieroču piegādātāja funkcijas. Agrāk lautas svētku laikā viņš bija tirgojies ar dažādiem nieciņiem un papīra puķēm, pēc tam savu sortimentu papildinājis ar priekšmetiem, kas nepieciešami galēji labējai kustībai. Viņš sāka pārdot gumijas stekus, kastetes un kinžalus, bet slepeni tirgojās ari ar pistolēm un munīciju. Tieši Bahdgem tad arī Apte lūdza sagādāt slepkavam ieroci. Šī paša iemesla dēļ sazvērnieku rindās tika iesaistīts ari armijas munīcijas noliktavas ēdnīcas vadītājs Nathurama Godses brālis Gopals. Pārējie grupas locekļi bija viesnīcas saimnieks Višnu Karkare, Bahdges kalps Sankars Kistadža un Madans Lals Pahve — jauns bēglis no Pendžabas.

Madanam Lalam Pahvem bija tikai deviņpadsmit gadu, taču aiz muguras jau bija ne viens vien piedzīvojums. Sākumā viņš bija pārdevis profesora Džaina grāmatas, pēc tam pelnījis sev iztiku ar tirdzniecību, iznēsājot pārdotās preces, un, beidzot, iepazinies ar viesnīcas īpašnieku Karkari.

Kad atentāta sagatavošanas darbi tuvojās nobeigumam (Bahdge bija sagādājis piecas granātas, divas pulvera bumbas un divas pistoles ar patronām), Madans Lals Pahve atkal ieradās pie profesora Džaina un lielījās, ka esot kļuvis par triecicngrupas locekli. Viņš stāstīja par paveiktajiem, droši vien izdomātajiem, varonīgajiem uzdevumiem, kuros tam vienmēr bijusi galvenā loma. Beigu beigās Madans Lals Pahve profesoram atklāja, ko viņi gatavojas izdarīt.

Tādā veidā profesors, hindi valodas pasniedzējs Bombejas universitātē, jau 1948. gada 10. janvārī uzzināja, ka grupa indusu ekstrēmistu gatavo atentātu pret Gandiju, taču šīs ziņas noklusēja. Vēlāk viņš apgalvoja, ka neesot noticējis pļāpīgajam puisim, kuram vienmēr bijusi tieksme visu pārspīlēt.

Tomēr šoreiz Aļadans Lals neko nebija izdomājis.

1948.  gada 17. janvārī Bombejas lidostā sabiedrības «Air India» lidmašīnā iekāpa sazvērnieki Godse un Apte. Neilgi pirms izlidošanas viņi saņēma pēdējo svētību no sava šefa Savarkara. Sazvērnieki Deli ieradās ar brāļu Dešbandi uzvārdu un iekārtojās viesnīcā «Marina». Karkare un Madans Lals galvaspilsētā ieradās ar vilcienu un, norādot viltotus uzvārdus, pierakstījās viesnīcā «Šarifs».

Vakarā, kad ap Gandija rezidenci bija sapulcējies simts tūkstošu lielais ļaužu pūlis, sazvērniekiem notika pēdējā apspriede. Viņu plāns bija vienkāršs. Gandija uzstāšanās laikā Apte, Bahdge un Kistadža iejuks pūlī. Bahdge uzkārs sev kaklā fotoaparātu un izturēsies kā reportieris, tad ieies kaimiņmājā un iekļūs ēkā, kuru no dārza nošķir tikai stiepļu žogs. Tur viņš atradīsies slēpnī.

Madans Lals dārzā pielaidīs uguni bumbas deglim. Sprādziens izraisīs paniku, bet Bahdge izmantos apjukumu un iešaus no aizmugures Gandijam pakausī.

Indija ir kontrastu zeme. Daudz kas tajā var likties prātam neaptverams. Reālie notikumi šeit var būt atkarīgi no tādiem faktoriem kā, piemēram, no cilvēka sarežģītās psihes īpatnībām, kuras radušās dažādu mītu un ticējumu ietekmē. Terorists Bahdge — profesionāls slepkava, kas bija nolēmis nogalināt tik izcilu personību, pēdējā bridi nobijās no kāda vienacaina cilvēka skatiena. Vienacis stāvēja netālu no ieejas ēkā, no kurienes sazvērniekam vajadzēja šaut. Viņa skatiens acīmredzot bija liktenīga brīdinājuma zīme, kas slepkavam lika saprast, ka jainaina rīcības plāns.

Bahdge atteicās šaut, ari pārējie nobijās no sliktās zīmes. Neko par notikušo nezinādams, Madans Lals meta bumbu. Atskanēja sprādziens, taču radusies panika nemaz nebija tik spēcīga. Mahatma Gandijs atguvās pirmais un sāka mierināt ļaužu pūli. Visa Indija pie radiouztvērējiem klausījās viņa vārdos.

—   Musulmaņu ienaidnieki ir I/idijas ienaidnieki, — viņš teica un uzaicināja klātesošos saglabāt mieru. Pēc tam Gandijs turpināja savu uzstāšanos.

Madans Lals Pahve nokļuva policijas iecirknī, pārējie sazvērnieki izklīda kur kurais. Bahdge saprata, ka brahmaņu plānos viņam bijusi iedalīta tikai bandinieka loma. Kad pie viņa ieradās Godse un Apte un gribēja viņu saukt pie atbildības, viņš tiem parādīja durvis.

Gopals Godse un Višnu Karkare ar svešiem uzvārdiem pierakstījās viesnīcā «Hindu Frontier». Jau pirms tam sazvērnieki bija atbrīvojušies no kompromitējošā ieroča. Bahdge kopā ar kalpu aizbrauca uz Punu. Nathurams Godse un Apte nopirka biļetes uz Kanpūru. Tikko viņi bija atstājuši viesnīcu «Marina», pie šveicara ieradās policisti kopā ar arestēto Madanu Lalu Pahvi. Taču četrdesmitā istaba, kur vēl vakar bija atradies sazvērnieku galvenais štābs, izrādījās tukša.

Madans Lals Pahve izstāstīja visu, ko zināja par sazvērestību, un nosauca tās līdzdalībniekus. Otrs svarīgs liecinieks, kas runāja par ļaunu sazvērniekiem, bija profesors Džains. Džains, no laikrakstiem uzzinājis par atentata mēģinājumu, centās panākt tikšanos ar iekšlietu ministru Patelu. Taču viņš pirms neilga laika bija aizbraucis no Bombejas. Profesors piezvanīja valdošās partijas — Indijas nacionālā kongresa priekšsēdētājam, taču viņa nebija uz vietas. Pēc tam profesors palūdza audienci pie štata galvenā ministra Kliēra. Tur iekšlietu ministra Desai klātbūtnē viņš izstāstīja visu, ko zinaja.

Salīdzinot Pahves nopratināšanas protokolu ar Džaina sniegtajām ziņām, tomēr tika konstatēta nesakritība. Profesors apgalvoja, ka Madanu Lalu pie viņa atvedis kopējais draugs — tirgotājs no Punas Višnu Karkare. Taču viņi nebūt neesot runājuši par kaut kādiem ieročiem. Viņi esot tikai diskutējuši par partijas «Hindu Mahasabha» misiju. Izmantojot gadījumu, Madans Lals Pahve esot viņam palūdzis naudu. Taču vienīgi personiskām vajadzībām, nevis ieroču iegādei. Bet kā tad bija ar bumbu? Ari par to ticis runāts. Tai tikai vajadzējis izraisīt paniku, ko sazvērnieki gribējuši izmantot, lai nolaupītu Gandiju.

Profesors Džains mēģināja sevi glābt, un to varēja saprast. Grūtāk bija saprast policijas reakciju uz visiem šiem faktiem. Iekšlietu ministri zināja sazvērestības līdzdalībniekus. Viņi noskaidroja, ka runa ir par ekstrēmistisko spēku plašu sazvērestību. Par to pašu pārliecinājās arī policija, nopratinot teroristu. Jebkuros citos apstākļos dabiska rīcība būtu veikt virkni pasākumu, lai panāktu drošību. Bombejā nekas tamlīdzīgs nenotika. Policijas prefekts pieķērās versijai par paredzamo nolaupīšanu. Viņš sāka apgalvot, ka šai akcijai kopumā esot gatavojušās divdesmit kaujas grupas pa divdesmit cilvēkiem katrā, un izziņoja četrsimt aizdomās turamu, bet faktiski neeksistējošu nolaupītāju meklēšanu. Ap Gandija villu Deli policija divkāršoja apsardzes viru skaitu. Ar to arī aprobežojās. Taču sazvērnieki varēja mierīgi gatavot nākamo atentāta mēģinājumu. Un to viņi arī darīja.

Drīz vien pēc neveiksmīgās operācijas Bombejā atgriezās abi brāļi Godses, kā ari Apte un Karkare. Viņi apmetās dažādās viesnīcās, pieņemdami svešus uzvārdus. Svētdienā, 25. janvāra rītausmā, teroristi sapulcējās izdevniecības «Shivaji Printing Press» īpašnieka Džosi pili. Tēviņi vienojās par tālāko rīcību. Spriežot pēc tā, ka sapulce bija ilgusi veselas piecas stundas, kā tas vēlāk noskaidrojās lietas izmeklēšanā, var secināt, ka sazvērnieki plānu izstrādāja visos sīkumos.

Nākamās dienas bija aizņemtas ar visai savādiem manevriem. Neraugoties uz ļoti bagātu kungu doto svētību, teroristiem nebija naudas, par ko iegādāties pistoles. Tāpēc viņi griezās pie dažādiem labvēļiem un izlūdzās žēlastības dāvanas, lai varētu iegādāties nāvējošo ieroci. Nathurams Godse un Apte aizlidoja no Bombejas uz Deli, bet jau nākamajā dienā sēdēja Madrasas ekspreša kupejā. Pusnaktī pie Gvalijaras stacijas viņi nolīga rikšu un devās uz kādu bagātu pilsētas rajonu. Tur ap vieniem naktī viņi pieklauvēja pie Gvalijaras indusu vadoņa Datatraja Parčuras mājas durvīm un lūdza tam ieroci.

Ja nebūtu runa par traģēdiju, nākamo ainu varētu nosaukt vienkārši par farsu. Doktoram Parčuram pistole gan bija, taču viņš to atteicās dot. Pēc tam viņš piezvanīja kādai sev uzticamai personai. Indijas tirgū par naudu var nopirkt visu. Tādēļ pēc kāda laika mājā ieradās kāds jauns cilvēks un pieprasīja par pistoli neticami augstu cenu. Apte ieroci apskatīja, pēc tam to pārbaudīja. Pistole nešāva. Gan dziļā naktī, gan agri no rīta uzticamas personas meklēja uzpircējus, tie tālāk paziņoja saucējiem, citiem vārdiem sakot, visi jau zināja, ka doktora Parčuras kabinetā sēž divi cilvēki, kuri par jebkuru cenu grib nopirkt labu pistoli.

Beidzot no rīta kāds uzpircējs piedāvāja gandrīz pilnīgi jaunu Bereta sistēmas pistoli par piecsimt rūpijām. Apte to izmēģināja. Teroristi pārliecinājās, ka tas ir lielisks automātiskais ierocis, taču par pistoli samaksāja tikai trīssimt rūpiju.

Pēc tam sazvērnieki atgriezās Deli un atkal ar svešiem uzvārdiem apmetās viesnīcā netālu no stacijas.

Mahatma Gandijs visu šo laiku dzīvoja savu parasto dzīvi. Viņš noliedza visas tam adresētās uzslavas par aukstasinību, ko viņš izrādījis atentāta mēģinājuma laikā, neatļāva policistiem izkratīt ticīgos, kuri ieradās viņa rezidences dārzā uz vakara sanāksmēm.

Gandijs publiskā runā piedeva Madanam Lalam Pahvem, paziņoja žurnālistiem, ka šis cilvēks nebūt nav slikts un ka uz noziedzīgu rīcību viņu pamudinājuši citi.

Mahatma Gandijs nebija lētticīgs sirmgalvis ar naivu skatījumu uz pasauli. Viņš, protams, saprata, ka jaunais cilvēks ar sprāgstbumbu bija tikai plaši sazarotas sazvērestības ierocis, un zināja ari to, ka sazvērnieki viņu neatstās mierā. To zināja arī policija. Savā atzīšanās runā Madans Lals Pahve bija vērsis policijas uzmanību uz to, ka slepkavas atgriezīsies. Neraugoties uz to, policijas prefekts neveica nekādus pasākumus, lai garantētu Gandija drošību. Bet pats Mahatma Gandijs uz savu likteni noraudzījās ar vistipiskāko indiešu fanātismu: kas lemts, no tā neizbēgsi.

Slepkavības iniciators — Bombejas bagātnieks Savarkars, kas savas pils sienās izlēma — dzīvot vai mirt viņam nevēlamiem politiķiem, sākotnēji bija domājis sarīkot atentātu pret premjerministru Neru, vēlāk loloja plānu iznīcināt bijušo bengāļu premjerministru un augsti stāvošo Musulmaņu līgas funkcionāru Suravardu, taču beigās tomēr viņa izvēle krita uz sirmgalvi Gandiju, joMahatma indusiem bija dzīvs mīts un viņa nāvei vajadzēja izraisīt vislielāko sašutumu.

Gandijs gaidīja nāvi. Liktenīgajā dienā viņš mazmeitai Manū teica: «Ja es nomiršu no slimības, tavs pienākums būs paziņot, ka neesmu bijis Mahatmas vārda cienīgs. Turpretī, ja mani nogalinās bumba vai kāds uz mani šaus un lode trāpīs krūtīs, bet es pratīšu nomirt bez vaidiem, tu varēsi par mani runāt kā par īstu Mahatmu.»

Teroristiem viss bija sagatavots. Atlika vienīgi sev nodrošināt safabricētu alibi. Apies mīļākajai tika uzdots tūlīt pēc atentāta nosūtīt uz Deli partijas «Hindu Mahasabha» sekretāram ar Aptēs vārdu parakstītu telegrammu, kurā būtu teikts, ka viņš atbrauks no Bombejas, lai organizētu Godses aizstāvību. Tādējādi telegrammai vajadzēja liecināt par to, ka Apte kritiskajā brīdī ir atradies tālu no atentāta vietas. Apmēram tādu pašu alibi sev bija izdomājis arī Godse.

Tieši pirms atentāta, precīzāk, pulksten trīspadsmitos un trīsdesmit minūtēs, radās neparedzēti sarežģījumi. Teroristi, kuri aizvien vēl slēpās stacijas viesnīcas numurā, bija aizmirsuši, ka istabas šajā viesnīcā tiek izdotas tikai uz vienu diennakti. Viņi saņēma rīkojumu atbrīvot numuru.

Un neatlika nekas cits kā vien savākt savas mantas un iet uz ielas. Policijai bija zināmi viņu vārdi, tai bija pat Karkares fotogrāfija, un tomēr neviens policists viņiem nepievērsa uzmanību. Tātad sazvērnieki gaidīja savu stundu. Vakarā viņi iejuka pūli, kas dārzā gaidīja Gandiju.

Teroristiem šajā dienā bija neticami veicies. Bet operācijas noslēguma fāzē viņiem vēl palīdzēja gadījums. Maliatma Gandijs sarunājās ar ministru Patelu. Sakarā ar to viņš aizkavēja sanāksmes sākumu, Manū palūdza vectētiņu pasteigties. Gandijs enerģiski, negaidot savus personiskos miesassargus, piecēlās un steidzās uz dārzu. Parasti pirms sirmgalvja gāja viņa miesassargs Gurbahans Singhs. Taču šoreiz bija citādi. Gandijs jau bija uz kāpnēm un izgāja uz terases. Gurbahans Singhs nevarēja viņu apsteigt. Otrs miesassargs, Armanalhs, kaut arī atradās savā vietā — divus trīs soļus aiz Gandija —, tomēr aizkavēt slepkavas noziedzīgo rīcību nespēja. Armanaths metās pie slepkavas tikai tajā mirklī, kad jau atskanēja šāvieni, viņš atbruņoja to un tādējādi nedeva Godsem iespēju nošauties,

Nevardarbības pravietis nomira vardarbīgā nāvē. Vairāku tūkstošu lielais pūlis bija tik ļoti satriekts par notikušo, ka Gandija ķermenis vēl gandrīz desmit minūtes palika guļam uz terases. Tad beidzot miesassargi atguvās un ienesa nogalināto Mahatmu Gandiju mājā. Kara ārsts oficiāli konstatēja nāvi. Slepkavu aizveda uz policiju.

Tūlīt pat, divdesmit piecas minūtes pēc atentāta, Londonas radiostacija BBC pārraidīja reportāžu par Gandija nogalināšanu. Rezidences dārzā tajā laikā bija atradies tās korespondents Roberts Slimsons. Tāda veidā ziņa par atentātu aplidoja visu pasauli.

Indijā izcēlās panika. Neviens īsti nezināja, pie kādas partijas pieder slepkava, bet kāds sāka izplatīt baumas, ka viņš ir Musulmaņu ligas loceklis. Pastāvīgi būdami kaujas gatavībā, indusi nekavējoties vērsās pret musulmaņiem. Bombejā drīz vien pēc atentāta sākās vardarbības akti, laupīšana, ugunsgrēki un slepkavības. Nācās iejaukties policijai.

Pēc tam parādījās paziņojums, ka slepkava ir organizācijas «Hindu Mahasabha» loceklis. Kad Sanglā, kur bija dzimis Nathurams Godse, uzzināja, kas nogalinājis pasaules pravieti, visai Godses ģimenei nācās samaksāt ar savām dzīvībām. Seit notikušā ugunsgrēka rezultātā pelnos pārvērtās piecdesmit dzīvojamās mājas. Arī citās pilsētās organizācijas «Hindu Mahasabha» funkcionāri bija spiesti pārtraukt savu darbību. Saniknotais pūlis dedzināja viņu mājas.

Bez tam policija bija noskaidrojusi, ka redaktors Nathurams Godse ieradies no Punas, kur viņš veicis arī vietējās «Hindu Mahasabha» partijas sekretāra pienākumus, un ka tieši šajā lielajā provinces pilsētā pie Haidarabadas robežas teroristu grupa gatavojusies atentātam.

Punas pilsēta atrodas Rietumindijas plakankalnē un ir svarīgs stratēģisks punkts. Vietējie iedzīvotāji šeit dzīvo kā starp divām ugunīm. Sajā vietā krustojās Indijas un Haidarabadas nizama valsts intereses. Nizama valsts arī pēc Indijas neatkarības proklamēšanas palika lielfeodāļa un Indijas visbagātākā cilvēka Haidarabadas nizama pastāvīgs īpašums. Politiskajā un ekonomiskajā ziņā šī valstiņa palika pati aktuālākā Indijas problēma šajā laika posmā.

Sešpadsmit miljoniem pamatiedzīvotāju vēl klāt piepulcējās simtiem tūkstošu ieceļotāju, kuriem nebija ne pajumtes, ne iztikas līdzekļu, ne arī cerību. Viņiem nebija nekā, izņemot bezgalīgu naidu pret musulmaņiem, kuru dēļ tie bija spiesti atstāt Pakistānu, Sajā katlā, kur mutu-

|oja reliģiozā nesamierināmība un atriebības kāre, tad arī dzima doma noslepkavot cilvēku, kurš centās samierināt abas nometnes.

Mahatmas Gandija noslepkavošana bija tikai pirmā no indusu ekstrēmistu ieplānotajām akcijām. Citām politlskām slepkavībām tomēr vairs nebija lemts īstenoties. Policija piepeši it kā atmodās no miega.

Nākamajā dienā Punā arestēja Bahdgi. Bombejā bagātnieka Savarkara rezidencē izdarīja kratīšanu. Sākās represijas pret «Hindu Mabasabha» vadītājiem, tās bruņotās vienības oficiāli tika izformētas, tūkstošiem tās locekļu nokļuva aiz restēm.

Apcietināja ari doktoru Parčuru. Visai interesanta bija bijusi viņa reakcija, saņemot vēsti par atentātu. Indijas radio šo paziņojumu pārraidīja ap pulksten sešiem vakarā. Doktors Parčura noklausījies vēsti, pēc tam saaicinājis kuplu kompāniju un svinīgi atzīmējis šo notikumu. Ar līdzautoram piemītošu lepnumu viņš liecinieku klātbūtnē paziņojis, ka pistole, ar kuru Godse nošāvis Mahatmu, ir pirkta Gvalijarā. To sadabūt palīdzējuši viņš un viņa draugi. Nākamajā dienā uzņēmīgais doktors ieradies Valdības mītnē un pieprasījis, lai viņu nekavējoties ieceļ par vietējās valdības locekli. Parčuras pašapziņai nebija robežu. Viņš pareģojis politisku apvērsumu, solījies visu izdarīt, kad…

Taču 2. februārī, tas ir, pēc divām dienām, viņš jau sēdēja aiz restēm, turpat nokļuva arī visvarenais Savarkars. Drīz vien cietumā satikās arī Gopals Godse, Apte, Karkare un Kistadža, kuri tika arestēti Bombejas viesnīcā.

Trešajā dienā pēc slepkavības Deli pulcējās simtiem tūkstošu lieli tautas pūļi, lai pavadītu savu Mahatmu pēdējā gaitā. So ceļu astoņu kilometru kopgarumā apsargāja karavīri, krustojumos stāvēja bruņumašīnas. Mirušais Gandijs, pārklāts ar Indijas karogu, gulēja uz automašīnas, kuru stūma divi simti kājnieku. Pārliecinātais pacifists, antimilitārists un nevardarbibas pravietis četru tūkstošu kājnieku, tūkstoš lidotāju, tūkstoš jūrnieku un tūkstoš policistu pavadībā tuvojās ugunskura vietai Radžghatā. Piecas stundas procesija gāja pa Deli ielām. Pulksten četros un četrdesmit piecās minūtēs Mahatmas dels Ramdass zem sava tēva mirstīgajām atliekām aizdedzināja no sandalkoka sakrauto sārtu.

Slepkavas un pārējo sazvērnieku tiesas process notika Deli Sarkanajā Fortā. 1948. gada 22. jūnijā uz apsūdzēto sola sēdēja visi tiešie vai netiešie atentāta līdzdalībnieki, ieskaitot Vinajaku Savarkaru, kurš vēl pavisam nesenā pagātnē bija ļoti ietekmīga persona.

Nathurams Godse zināja, kas viņu sagaida. Pārējie sazvērnieki cerēja, ka viņiem palīdzēs advokāti, ka notiks politiskās varas maiņa, ka Džavaha.rlals Neru kritīs un tad viņi no apsūdzētajiem pārvērtīsies par varoņiem. Taču viņi pārrēķinājās. Indiešu tautas nacionālā atbrīvošanās cīņa turpinājās. Reakcionāriem nespēja palīdzēt tic advokāti, ne politiskas spekulācijas.

Slepkava Godse paziņoja:

«Es cienīju Maliatmu. Viņa noslepkavošana man nebūt nesagādāja baudu. Taču man to vajadzēja izdarit. Viņš aizstāvēja musulmaņus.»

Narajans Apte sacīja:

«Manas domstarpības ar Gandiju attiecās nevis uz viņa personību, bet principiem, kurus viņš aizstāvēja. Es nekad netiku domājis par viņa fizisku iznīcināšanu. Vēsts par viņa nāvi izraisīja manī dziļas skumjas.»

Madans Lals Pahve paziņoja:

feEs negribēju Gandijam nodarīt ļaunumu, tas man nekad nebija nācis prātā. Es metu bumbu tāpēc, lai viņš pievērstu man uzmanību. Es gribēju griezties pie viņa ar lūgumu.»

Izvairīšanās, lavierēšana un nepārliecinoši argumenti… Tikai Natliurams Godse savā galavārdā sacīja, ka noslepkavot Gandiju esot bijis viņa pienākums. Kāda iekšēja balss likusi viņam to izdarīt, un viņš tai paklausījis.

Nav nepieciešamības sīkumos aprakstīt pašu tiesas procesu un otru — apelācijas sēdi. 1949. gada 10. februārī notiesātie noklausījās spriedumu. Bagātnieks Savarkars tika atbrīvots pierādījumu trūkuma dēj. Nathuramam Godsem un Narajanam Aptem tika piespriests nāvessods. Pārējiem sava atlikušā dzīves daļa bija jāpavada aiz restēm.

Apelācijas izskatīšanā, kas notika Simlā, tiesa ar 1949. gada 2. maijā verdiktu attaisnoja vēl arī doktoru Parčuru un Kistadžu.

Divi uz nāvi notiesātie vadīja savas pēdējās dienas Ambalas cietumā. Beigās slepkava Godse sāka nožēlot savu rīcību un paziņoja, ka tagad, rūgtās pieredzes izmācīts, viņš savu dzīvi veltītu cīņai par miera saglabāšanu.

1949.  gada 15. novembrī abus notiesātos izveda cietuma pagalmā, kur bendes viņiem bija uzcēluši karātavas. Abi, cenzdamies skaļumā pārspēt viens otru, izkliedza loZungus, pret kuriem paši*agrāk bija cīnījušies: «Lai dzīvo vienotā Indija! Lai dzīvo mūžu mūžos!»

Daudzus neapmierināja tiesas spriedums, kas atbrīvoja no soda sazvērniekus Savarkaru un doktoru Parčuru. Sazvērestībai, bez šaubām, bija daudz plašāks pamats un daudz dziļākas saknes. Kur palika tie ļaudis, kuri uzturēja bruņotās vienības, tie*, kuri algoja slepkavas? Bija dzirdami kritiski izteikumi par ministru Patelu, runāja par viņa sakariem ar Savarkaru. Taču nākamie politiskie notikumi notušēja šo notikumu. Tā pēc dažiem gadiem, 1964. gada rudenī, no cietuma atgriezās Višnu Karkare, Gopals Godse un A^adans Lals Pahve. Indusu ekstrēmisti izmantoja šo gadījumu un Punā viņiem sarīkoja svinīgu sagaidīšanu. Redaktors Ketkars publiski un pat ar lepnumu teica, ka viņš esot zinājis par Godses nodomu nogalināt Gandiju jau trīs mēnešus pirms atentāta un ka par sazvērestības organizēšanu zinājuši ari Indijas varas orgāni, tikai to slēpuši.

Redaktora Ketkara paziņojums parādījās presē un bija par iemeslu asām debatēm parlamentā. Sabiedrība nebija aizmirsusi Mahatmu Gandiju un tagad pieprasīja atbildēt uz jautājumu, kāpēc 1948. un 1949. gadā netika atklāti sazvērnieku plašie politiskie sakari, kāpēc policija neizmeklēja atentāta cēloņu aizkulises. Valdība nevarēja šos jautājumus atstāt bez atbildes. 1965. gada martā iekšlietu ministrs Nanda sastādīja speciālu komisiju, kurai vēlreiz vajadzēja izmeklēt atentāta apstākļus.

Komisijas protokoli deva iespēju restaurēt notikumu gaitu. Taču parādījās vēl viens, kaut arī dokumentāli nepierādīts, tomēr interesants paziņojums, ko 1968. gadā Bombejā publicēja K. L. Gaubs.

Godse it kā pirms nāves esot paziņojis:

«Es biju tikai Savarkara pavēļu izpildītājs, bet viņš tās savukārt saņēma no Patela.»

Sis apgalvojums ir visai loģisks. Iekšlietu ministram vajadzēja parūpēties par Mahatmas Gandija apsardzību pēc pirmā atentāta mēģinājuma, taču viņš to neizdarīja. Vai nejauši? Nevērības dēļ?

Kapuras komisija secināja, ka atentātu pret Mahatmu Gandiju gatavojis sazarots sazvērnieku tīkls un tajā bija iejaukti cilvēki, kas ieņēma augstus amatus. Ketkars, piemēram, jau 23. janvārī zinājis, ka Gandijam uzsūtītais slepkava ir Nathurams Godse, bet viņš par to neziņoja drošības orgāniem. Policijas veiktie pasākumi pēc 20. janvāra atentāta mēģinājuma acīmredzot bija nepietiekami.

1968. gadā, kad sazvērnieki jau atkal atradās brīvībā, Madans Lals Pahve paziņoja, ka viņš nenožēlojot savu rīcību. Ja vien tas būtu nepieciešams, viņš atkal darītu tāpat. Tā bija skaļa, bulvāra preses virsrakstiem domāta frāze.

Sazvērnieki Mahatmu Gandiju nogalināja tāpēc, ka viņš centās panākt izlīgšanu, kuru ekstrēmisti noliedza. Tomēr atentāts neattaisnoja viņu cerības.

Jau pirms tam, kad Godse un Apte mira pie karātavām, bija beidzies karš starp Indiju un Pakistānu Kašmiras deļ. Ilaidarabada kļuva par Andrapradešas štata sastāvdaļu, un teiksmainais nizams negaidīti kļuva par karali bez karalistes.

Tāpat kā daudzos citos gadījumos, pat ar Mahatmas Gandija noslepkavošanu reakcionārajiem spēkiem neizdevās apturēt ne nacionālās atbrīvošanās cīņas attīstību, ne demokratizācijas procesu Indijas subkontinentā. Un visbeidzot, nav izslēgts, ka šī politiskā slepkavība tieši kļuva par to katalizatoru, kas palīdzēja paātrināt Indijas virzīšanos uz priekšu tai vēlamajā virzienā.

SLEPENĀ OPERĀCIJA «KAIRA»

Telavivā nolika neparastas kāzas. Četrdesmitgadīgā līgava Viktorīna Ninjo izgāja par sievu pie atvaļinātā Izraēlas armijas pulkveža Eliu Bogera. Diez vai šis padzīvojušais laulātais pāris būtu izraisījis kādu interesi, ja laulību zālē neatrastos daži augsti viesi, kuru vidū bija toreizējā Izraēlas premjerministre Golda Meira un aizsardzības ministrs Moše Dajans.

Tieši viņu klātbūtne žurnālistiem lika domāt, ka tas nav vienkāršs notikums. Daži reportieri viesu vidū bija saskatījuši vēl vairākus interesi izraisošus cilvēkus — Izraēlas speciālo dienestu darbiniekus, kuri kādreiz bija iejaukti tā saucamajā Lavona lietā un cilās teroristiskās akcijās arābu valstu teritorijā.

Tādējādi Viktorīnas Ninjo kāzas kļuva ne tikai par Rietumu žurnālu augstāko aprindu hronikas nodaļas sensāciju, bet apstiprināja arī kādreiz dedzīgi noliegtos faktus par Izraēlas izlūkdienesta teroristisko darbību arābu valstu teritorijā.

Toreiz divdesmit četrus gadus vecā Izraēlas spiedze Marcella, īstenībā Viktorīna Ninjo, līdz ar vairākiem citiem lika atmaskota un notiesāta. Kairas tiesa piesprieda viņai brīvības atņemšanu uz piecpadsmit gadiem, bet vaira 'riem viņas kolēģiem — nāvessodu.

Tad oficiālās Izraēlas aprindas paziņoja, ka tām nav nekāda sakara ar šo lietu. Bet tagad ar savu klātbūtni kāzās aizsardzības ministrs un premjerministre lika skaidri noprast, cik augstu valsts valdība vērtē spiedzes nopelnus. Turklāt neraugoties uz to, ka toreizējā akcija beidzās ar pilnīgu fiasko un apzīmogoja Izraēlas spiegu organizāciju ar nenomazgājamu kauna traipu. Kāda tad bija šo spiegu «izcilā» darbība?

…1957. gada 3. martā uz savu dzīvokli Telavivā atgriezās padzīvojis, taču stalta auguma vīrietis, kuru kaimiņi pazina kā Suku Karmelu. Viņš lēni kāpa pa vāji apgaismotajām, šaurajām kāpnēm, tad apstājās un palūkojās augšup, kur aizcirtās durvis. No augšas lejā nāca kāds vīrietis, Suks Karmels pakāpās sāņus, lai palaistu nepazīstamo garām. Pāri svešinieka rokai bija pārlocīta avīze. Pēkšņi avīze pārlidoja pāri margām un uz kāpnēm atskanēja automāta kārta. Suks Karmeīs saļima bez dzīvības. Terorists izskrēja uz ielas un iejuka garāmgājēju straumē.

Suks Karmels agrāk bija doktors Alfrēds Kastners. Dzimis Budapeštā. Kara laikā viņš bija viens no galvenajiem vidutājiem sarunās ar nacistiskajiem «āriešu rases aizstāvjiem» Eihmanu, Beheru, Krūmi un citiem esesiešiem par iespēju, maksājot dolāros, izpirkt Ungārijas ebrejus un pārsūtīt viņus no rumāņu pilsētas Konstances cauri Turcijai uz Palestīnu. Tieši piedalīšanās šajās ne visai veiksmīgajās sarunās kļuva par atentāta cēloni.

Divus gadus pirms ši notikuma vienā no Telavivas tiesām notika civilprocess. Apsūdzības būtība — goda aizskaršana. Par motīvu kalpoja šāds notikums. Krodziņa īpašnieks Mihaels Grīnvalds apmeklētāju klātbūtnē pārmetis Karmelam-Kastneram, ka viņš kara laikā, dzīvodams Ungārijā un būdams Ebreju aģentūras nodaļas priekšsēdētājs, sadarbojies ar nacistiem un palīdzējis likvidēt vairākus.tūkstošus ebreju, nodevis gestapoviešiem grupu ebreju izpletņlēcēju, kuri tika nomesti Ungārijas teritorijā.

Kad Kastneru nogalināja uz paša mājas kāpnēm, Telavivas laikrakstu komentētāji par to rakstīja kā par pilnīgi likumsakarīgu faktu. Atradās, sak, atriebējs un sodīja nodevēju.

Patiesība atklājās pēc daudziem gadiem un bija citāda. Kastnera slepkava Zejevs Ekšteins tiesā atzinās, ka izdarījis slepkavību pēc Izraēlas slepenā dienesta pavēles. Kāda iemesla dēļ? Tādēļ, ka Kastners bijis pēdējais un ļoti nevēlamais cionistu un nacistu, konkrētāk sakot, organizācijas «Irgun Zvvai Leumi» un Kanarisa abvēra[5] sadarbības liecinieks.

1942. gada ziemā Bosfora jūras šaurumā notika traģēdija. Mīklainos apstākļos nogrima rumāņu transportkuģis «Struma», ko komandēja kapteinis Petresku un uz kura klāja atradās gandrīz astoņsimt ebreju pārceļotāju. Pārceļotāji tika sūtīti uz Palestīnu. Un, lai gan «Struma» bija vecs un nedrošs kuģis un arī laiks todien nebija no labākajiem, vēlāk sāka izskanēt domas, ka ne laika apstākļi, ne kuģa tehniskais stāvoklis nav bijis tā bojāejas cēlonis. Kapteinis Petresku it kā saskatījis miglā ātrgaitas kuteri1 , kas raidījis kuģa virzienā divas torpēdas. Kurai valstij piederēja šis kuteris? Uz tā nav bijušas nekādas c^eišanas zinies.

Vecā «Struma» veda nelaimīgos, kuri nevarēja ievērot pat minimālas personiskās higiēnas normas; viņiem nebija pārtikas, jo kuģis pretēji paredzētajam bija nostāvējis Stambulas ostā gandrīz astoņas nedēļas.

Divas dienas pēc ziemsvētkiem kapteinis Petresku noenkurojās pie turku mola, un pārceļotāju vadītāji sāka pa telegrāfu vest sarunas ar Palestīnas varas iestādēm par patvēruma piešķiršanu ebreju ģimenēm, kurām laimējies izglābties no nacistu koncentrācijas nometnēm. Līdz 1942. gada 24. februārim no Palestīnas gubernatora Makmaikla netika saņemta nekāda atbilde. Tajā dienā turki kapteinim Petresku pavēlēja: «Strumai» jāatstāj osta. Kad kuģis iegāja jūras šaurumā, kapteinis saņēma vēl vienu telegrammu ar šādu pavēli: pagriezt kuģi atpakaļ un atgriezties Konstancā. Atceļā tad arī notika katastrofa, kuras rezultātā Bosfora viļņos gāja bojā 740 ebreji.

Doktora Kastnera slepkavas Zcjeva Ekšteina liecība deva iespēju ielūkoties šīs traģēdijas aizkulisēs.

Kara sākumā nacistu izlūkdienesti Tuvajos Austrumos zaudēja daudz aģentu, un viss šis rajons Kanarisa izlūkošanas tīkla kartē izskatījās kā balts plankums. Jaunu spiegu iesūtīšana arābu valstu teritorijā bija problēma.

Šīs akcijas ideju it kā bija devis kāds Feibels Polkess, viens no pusmilitārās cionistu organizācijas «Hagana» vadītājiem, kurš jau vairākus gadus sadarbojās ar nacistisko abvēru. Viņam vajadzēja kļūt par cionistu terorista Ābrama Sterna (pēc viņa uzvārda sāka saukties izraēliešu teroristiskā grupa) un atbilstošās nacistiskā abvēra nodaļas priekšnieka Mondešteina starpnieku. Hitlera intereses Tuvajos Austrumos zināmā mērā sakrita ar cionistu interesēm. Sakarā ar to tika noslēgta vienošanās, ka cionistu starpnieki organizēs Eiropas ebreju pārvešanu uz Palestīnu, bet nacisti iekļaus viņu sastāvā savus slepenos aģentus. Vēlāk šie aģenti varēs ielavīties Tuvo Austrumu arābu valstīs un atjaunot tur izlūku tīklu. Rumānijā pārsūtīšanu organizēja kāds Jakovs, Ungārijā griezās pie starpnieka doktora Kastnera.

Tādējādi uz vecā kuģa «Struma» klāja vai, pareizāk sakot, «zem klāja» ebreju emigrantu vidū atradās arī nacistu aģenti.

Starp palestīniešu teroristiem (tobrīd viņu jau bija vairāk nekā 200) radās nesaskaņas; grupā «Stern» veidojās frakcijas. Britu orgāni izsludināja balvu par Ābrama Sterna notveršanu, un atradās cilvēks, kas viņu nodeva.

Grupa britu militāro policistu ar kapteini Mortonu priekšgalā 1942. gada 12. februārī atrada Sternu paslēpušos kāda dzīvok|a skapī.

Neilgi pirms tam atgadījās notikums, kas krasi noskaņoja Mortonu pret grupu «Stern». Mortona ļaudis, kuriem bija uzdots arestēt Ābramu Sternu, saņēma anonīmu vēstuli, kurā kāds ziņoja, ka tādā un tādā mājā slēpjas teroristi. Kapteinis Mortons bija piesardzīgs cilvēks. Viņš aizsūtīja uz norādīto dzīvokli divus ebreju policistus izlūkos. Tikko tie pieskārās durvju rokturim, atskanēja sprādziens — abi policisti gāja bojā.

Nacisti, uzzinājuši par grupas «Stern» komandiera arestu, sarosījās. Lai iegūtu pilnīgu garantiju, ka par nacistu aģentiem neviens neko neuzzinās, viņi deva pavēli kuģi nogremdēt. Taču tas tika izdarīts velti. Britu policistu grupa kapteiņa Mortona vadībā pieļāva taktisku kļūdu. Pat nenopratinajuši Ābramu Sternu, viņi iegrūda to atpakaļ skapī, kur viņš pirms tam slēpās, un nošāva. Mājas iedzīvotāji redzēja, kā pa kāpnēm vilka viņa ķermeni, kas bija ievīstīts palagā. Jau nākamajā dienā laikrakstos parādījās oficiāls paziņojums, ka cionistu terorists Ābrams Slerns nogalināts bēgšanas mēģinājuma laikā.

Grupas «Stern» vadītājs un dibinātājs gāja bojā, bet viņa organizācija turpināja darboties un gatavojās jaunām operācijām. Teroristi nolēma nogalināt gubernatoru Mak1 maiklu. 1944. gada pirmajos mēnešos viņi piecas reizes mēģināja izdarīt atentātu. Beidzot augustā gubernatora mašīna patrāpījās viņiem pa šāvienam. Automobiļa salons bija ložu sakapāts, taču gubernators palika dzīvs un tika cauri ar vieglām skrambām. Tad viņi nolēma sarīkot atentātu pret britu ministru Tuvo Austrumu lietās lordu Moinu. Ministra rezidence atradās Kairā, no kurienes viņš pārvaldīja visu arābu reģionu.

Jau 1944. gada otrajā pusē kādā Telavivas privātdzīvoklī satikās Jizerņickis (pēc izcelsmes polis) un Seibs. Publicists Herolds Franks raksta par atentāta motīviem, kurus, šeit tiekoties, izklāstījis grupas ideologs Seibs. Pēc Seiba domām, Volteram Edvardam Ginesam, tas ir, tam pašam lordam Moinam (angļu alus «Guines» ieguvis nosaukumu pēc viņa senču uzvārda, un līdz pat šai dienai viņa ģimenei pieder alus darītavas), jāsamaksā par savu rīcību. Viņš gan tikai izpilda savas valdības pavēles, taču tās ir atkarīgas no ziņojumiem, kurus nosūta lords Moins. Tādējādi viņa vaina ir acīm redzama. Viņš tiks nošauts par biedinājumu citiem. Tas, kurš ieņems viņa posteni, vispirms padomās, vai ir vērts darīt to pašu. Par atentātu tiks rakstīts, ebrejiem tiks dota iespēja paskaidrot sava soļa motīvus.

Laikā, kad gājējiem Palestīnas pilsētu ielās nebija nekādas pārliecības, ka viņi reiz netiks nogalināti, Kairā valdīja klusums un miers. 1944. gada 6. novembrī ap, pusdienlaiku lorda Moina rezidences priekšā, kā parasti šajā laikā, apstājās viņa dienesta automašīna. Pie villas vārtiem stāvēja un dzīvi tērzēja divi jauni cilvēki, viens — tumšiem matiem, otrs — blonds. Neviens nepievērsa viņiem uzmanību. Šoferis, apturējis mašīnu pie ieejas, apgāja tai apkārt un jau gatavojās atvērt durvis. Tajā laikā abi jaunie cilvēki jau bija ieskrējuši dārzā un ar pistolēm rokās tuvojās automobilim. Tumšmatis atrāva mašīnas aizmugures durvis ātrāk, nekā to paspēja izdarīt šoferis, un trīsreiz tiešā tēmējumā izšāva uz lordu Moinu. Šoferis mēģināja glābt lorda dzīvību, taču uz viņu izšāva otrs terorists. Šoferis bija beigts uz vietas, bet lords Moins nomira tajā pašā vakarā slimnīcā. Pēc atentāta teroristi uzsēdās uz velosipēdiem, kas bija paslēpti turpat netālu krūmos, un gribēja aizbēgt. Taču viņus panāca un arestēja. Tumšmatim Hakimam bija septiņpadsmit gadu, blondajam Ben-Zauri — divdesmit trīs gadi. Ne viens, ne otrs neslēpa, ka pieder pie teroristu grupas «Stern».

Teroristi pārrēķinājās, domādami, ka, izdarījuši atentātu, viņi iekustinās pasaules sabiedrību un iekaros simpātijas. Vienīgais, ko viņi panāca, bija aizliegums iziet uz ielas pēc pulksten sešiem vakarā. Piedevām vēl Cērčila niknā runa apakšnamā. Britu premjerministrs paziņoja, ka Lielbritānija būs spiesta pārvērtēt savu attieksmi pret cionismu, ja tiks liktas lietā gangsteru metodes, kuras ne ar ko neatšķiras no nacistu metodēm.

Ben-Zauri un Hakims pēc tam stājās tiesas priekšā. Viņiem piesprieda nāvessodu pakarot. Spriedums tika izpildīts 1945. gada 22. martā.

Apmēram pēc gada 1946. gada vasarā notika teroristisks uzbrukums britu militārajai pārvaldei un angļu galvenā štāba telpām Jeruzalemē — viesnīcā «King Dāvid».

1946. gada 1. jūlijā kafejnīcā, kas atradās šīs viesnīcas ēkā, ienāca daži vīrieši. Viņi izgāja starp galdiem, nostājās gar sienām, izvilka automātus no žaketes apakšas un piespieda arābu oficiantus pacelt rokas. Pēc tam viņi izveda tos blakus esošajā palīgtelpā un tur ieslēdza. Arābi nepretojās, jo apbruņotie cilvēki viņu acu priekšā nošāva divus angļu kareivjus, kuri negaidot bija ienākuši kafejnīcā un sākuši izteikt savu sašutumu par teroristu izdarībām.

Pie viesnīcas dežurēja teroristiskās organizācijas «Irguii» bruņota patruļa, sākās apšaudīšanās ar angļu apsardzes karavīriem. Tajā pašā laikā apbruņotu vīriešu grupa nesa viesnīcas pagrabā iebiezināta piena kārbas. Sīs kārbas bija pilnas ar sprāgstvielām un apgādātas ar pulksteņa mehānismu, kuram vajadzēja iedarboties pēc trīsdesmit minūtēm. Operācijas vadītājs Gideons pārbaudīja, vai sprāgstviela labi novietota, palūkojās pulkstenī. Pēc signāla sazvērnieki sapulcējās viesnīcas priekšā, viņu palīgi tai laikā aizdedzināja dūmķermeņus. Pēc tam Gideons atvēra palīgtelpas durvis un pavēlēja arābiem nekavējoties atstāt viesnīcas ēku. Organizācijas «Irgun» teroristi nozuda mākslīgi radītajā dūmu aizsega.

Sajā laikā (pulkstenis bija 12.10) štābā, kas atradās stāvu augstāk, iezvanījās telefons un nepazīstama balss dežurējošajam virsniekam paziņoja, ka viesnīca «King Dāvid» pēc divdesmit minūtēm uzlidos gaisā. Tieši tādu pašu paziņojumu saņēma franču konsulāta darbinieki, jo konsulāts arī atradās viesnīcā. Nav zināms, vai angļu virsnieki un franču diplomāti nopietni uzņēma šo brīdinājumu. Kad 12.37 atskanēja sprādziens un viesnīcas «King Dāvid» viens spārns, burtiski, sašķīda gabalos, zem drupām palika daudz nogalināto un ievainoto, kuru vidū bija arī piecpadsmit ebreju kalpotāju.

Atentāts saf/auca pasaules sabiedrisko domu, prese izvērsa kampaņu pret teroristiem. Ben-Gurions, kurš pēc tam kļuva par Izraēlas premjerministru un aizsardzības ministru, ierosināja veikt bargus pasākumus pret teroristiem. Cionisti nodeva britu militārās pārvaldes pārstāvjiem sarakstu ar vairākiem simtiem teroristu — grupas «Irgun» locekļu uzvārdiem. Vēlāk kļuva zināmi pilnīgi pamatoti pierādījumi, ka cionistu organizācija «Hagana» piekritusi plānotajam atentātam. Kad tās vadītāji saprata, ka drausmīgā masu slepkavība viesnīcā būtībā ir viņu fiasko un ka šajā gadījumā sperts neapdomīgs solis, viņi paziņoja, ka viņiem nav nekāda sakara ar akciju, un izdeva atentāta organizatorus.

Uzbrukums viesnīcai «King Dāvid» tādējādi bija tās atentātu virknes turpinājums, kas savu mērķi nesasniedza.

Tāda pati bezjēdzīga slepkavība, kas saviļņoja plašas sabiedriskās aprindas, bija atentāts pret Zviedrijas Sarkanā Krusta prezidentu un ANO starpnieku Tuvajos Austrumos grāfu Bernadotu. Vēl nesen presē parādījās dažādi spekulatīvi raksti, kas apgaismoja šo 1948. gadā izdarīto slepkavību. Dažos no šiem rakstiem pat tika apgalvots, ka Bernadots sadarbojies ar fašistiem un ka par to viņam bijis jāsamaksā ar dzīvību.

Un tagad, kad pēc noilguma termiņa izbeigšanās slepkavības lieta tika pārtraukta, viens no tiem, kas organizēja atentātu pret grāfu Bernadotu, ieviesa šajā teroristiskajā akcijā skaidrību. Viņš nosauca gan atentāta iemeslus, gan dažu sazvērnieku uzvārdus.

Nepieciešams kaut vai īsumā atgādināt toreizējo politisko situāciju. Cionisti bija neapmierināti ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas 1947. gada 29. novembra rezolūciju par Palestīnas britu mandāta teritorijas sadalīšanu divās patstāvīgās daļās: ebreju un arābu valstīs ar starptautisku zonu — Jeruzalemi. Jaunas ebreju valsts radīšana Palestinas^teritorijā tika atzīmēta ar represīvām teroristiskām akcijata. Visplašāk zināmās no tām acīmredzot ir arābu Lidice — Deirjasenas ciemats, kur cionisti nogalināja 254 arābu iedzīvotājus, kā arī vesela Jeruzalemes arābu rajona — Katnmonas sagraušana.

Sis akcijas izraisīja sašutumu visā pasaulē. Ari grāfs Bernadots neslēpa savu neapmierinātību ar to, ka Izraēlas valsts tā vietā, lai dzimtu mierā, ir dzimusi asinīs, kā ari ar to, ka Izraēlas pārstāvji neatzīst Palestīnas bēgļu tiesības atgriezties savā zemē. Bernadots ziņoja par šiem apstākļiem ANO Ģenerālajā Asamblejā, kas pēc tam pieņēma pazīstamo rezolūciju par palestīniešu bēgļu tiesībām, kuru Izraēlas valdība nav pildījusi vēl šodien.

Sazvērnieks, kas pēc daudziem gadiem izstāstīja par atentātu, bija Baruhs Nadels. Viņa stāstījumā par slepkavību un apstākļiem, kas to izraisīja, neizskanēja ne vismazākā nožēla par izdarīto noziegumu, gluži otrādi — tajā jautās augstprātība un lepnums. Pēc Nadela atzīšanās, kas 19G8. gadā parādījās presē (Nadels pat uzrakstīja grāmatu par šo atentātu), atkrita visas agrākās versijas, ka atentātu pret Bernadotu it kā organizējis «Secret Inteliigence Service», ka sazvērestības aizkulisēs atradies Stenlijs Goldfuts, Naums Himrijs un kāds slepens britu izlūkdienesta aģents, ka atentātu sarīkojusi britu izlūkdienesta tiešā ietekmē esošās teroristu organizācijas «Stern» grupa.

Baruhs Nadels paziņoja pavisam ko citu. Lēmumu par grāfa Bernadota nogalināšanu pieņēmuši trīs cilvēki no grupas «Stern» centrālās komitejas vadības 1948. gada augustā. Sazvērnieki nemaz nav slēpuši savus uzskatus, izturējušies pret Bernadotu naidīgi.

Izlūkdienesta slepenie aģenti izpētīja, ka franču pulkvedis Pjērs Odrē Sēro, kas pavadīja ANO pārstāvi

Bernadotu, bijis ne tikai savas valsts pārstāvis ANO da* |ās Jeruzalemē, bet ari franču slepenā dienesta aģents. Atrasti kompromitējoši fakti, un cionistu aģenti sākuši pulkvedi šantažēt. No viņa tie ari uzzinājuši, ka grāfs Bernadots 17. septembri ieradīsies Jeruzalemē.

Sazvērnieki izstrādājuši divus plānus. Ņemdami vērā viesnīcā «King Dāvid» sarīkotā atentāta un cilu akciju izgāšanos, viņi gribējuši nogalināt tikai Bernadotu. Plāns bija vienkāršs: teroristi .aizšķērsos ce|u, viens pieskries pie Bernadota automobiļa durvīm un izšaus.

Otrs plāns atgādināja epizodi no piedzīvojumu filmas: brīvprātīgais, kas gatavs upurēt savu dzīvību, apģērbs ANO kanādiešu da|u pulkveža formas tērpu, pieies pie Bernadota gubernatora pilī un šaus uz viņu. Pēc tam mēģinās bēgt.

Sazvērnieki vienojušies par pirmo variantu. Kolonna varēja braukt uz Rehvas rezidenci pa Abutoras vai Katamonas ielu. Katram gadījumam šķēršļi, kuriem vajadzēja aizšķērsot braucamo daļu, sagatavoti abās ielās. Sazvērnieki ieģērbuši teroristus Izraēlas armijas formas tērpos un iesēdinājuši džipā.

Baruhs Nadels piedalījies sagatavošanas darbos, pēc tam aizbraucis uz Telavivu, lai sagādātu drošu alibi un slēptuvi slepkavām.

Pulksten 17.00 parādījās vieglo automobiļu kolonna. Pirmajā automobilī brauca beļģu majors, Izraēlas armijas kapteinis, zviedru pulkvedis Flaks, majors de Gērs (zviedru Sarkanais Krusts) un Bernadota sekretāre Barbara Vesele. Sekoja sanitārā mašīna un tikai pēc tam Bernadota automobilis. Priekšā sēdēja divi amerikāņu virsnieki no ANO misijas, aizmugurē — zviedru ģenerālis Lundstrēms, pulkvedis Sero un labajā pusē Bernadots. Kad pirmais automobilis piebrauca pie šķēršļiem, izraēliešu kapteinis izbāza galvu no kabīnes un teica kareivjiem, ka brauc grāfs Bernadots. Ar automātiem apbruņotie cilvēki neatbildēja un sāka lēni tuvoties. Tad atskanēja šāvienu zalves.

Pirmā kārta trāpīja galvā pulkvedim Sero. Viņš nomira turpat uz vietas. Grāfa Bernadota ķermenī bija iestrēgušas astoņas lodes. Viņš nomira pa ceļam uz slimnīcu. Teroristi raidīja vēl dažas kārtas pa automobiļu riepām, pēc tam ielēca džipā un aizbrauca. Bernadota slepkava paslēpās Jeruzalemes policijas priekšnieka mājā. Divi citi noziedznieki atrada patvērumu Tclavivā, kur Baruhs Nadels tiem bija sagatavojis atkāpšanās ceļu. Nevienu no viņiem neizdevās notvert. Vai tā bija nejaušība vai veiksmīgi ieplānota akcija?

Izraēlas varas Iestādes deviņpadsmit stundu pēc atentāta vispār neko neuzsāka. Bernadota vietnieks Ralfs Bančs, kas pēc tam kļuva par ANO ģenerālsekretāra vietnieku, nosauca Izraēlas valdību par nozieguma līdzdalībnieci. Sis apgalvojums nemaz nebija pārspīlēts. Bernadota automobiļa šoferis, amerikānis, pulkvedis Frenks Beglijs, vēlāk paziņoja, ka jau divas dienas pirms misijas ierašanās Jeruzalemē Izraēlas presē parādījies raksts ar nosaukumu «Grāfa Bernadota pēdējais brauciens». Maz ticams, ka raksta autoram piemita gaišreģa talants, tā visdrīzāk bija pārlieku centīga žurnālista neuzmanība.

Pēc grāfa Bernadota noslepkavošanas Izraēlas pagaidu valdība klusēja veselu mēnesi. ANO Drošības padome iesniedza paziņojumu, kurā tika konstatēts, ka tā lidz šim brīdim nav saņēmusi no Izraēlas valdības nekādas ziņas par slepkavības izmeklēšanu.

Pēc tam Telaviva vairs nevarēja ignorēt pasaules sabiedrisko domu, bija jāicjaucas Izraēlas tiesai. Daudziem bija zināms un arī pasaules prese par to rakstīja, ka atentātā vainojama teroristu organizācija «Steru». Divi teroristi stājās zvērināto tiesas priekšā un tika sodīti attiecīgi ar brīvības atņemšanu uz astoņiem un pieciem gadiem.

Kā vēlāk kļuva zināms, tā bija žurnālistiem domāta izrāde.

Drīz pēc Izraēlas neatkarības pasludināšanas 1948. gadā valstī sāka veidoties izlūkdienests, kura darbība pirmām kārtām tika virzīta pret arābu valstīm. Taču tas netraucēja Izraēlas izlūkdienestu izvērst aktīvu darbību citās valstīs, arī Eiropas valstīs.

Pirmajā mirklī varētu likties, ka jaunizveidotajam izlūkdienestam nevarēja būt pietiekami daudz kadru, ka Telavivai vajadzēja izjust grūtības kvalificētu slepeno aģentu komplektēšanā. Taču vairākus gadu desmitus ne tikai Palestlnas teritorijā, bet arī Eiropas valstīs bija pastāvējušas vairāk vai mazāk slepenas cionistu organizācijas «Hagana», «Irgun Zwai Leuini» un citas, kuras gatavoja ebreju pārceļošanu uz Palestīnu, pēc militāra parauga formēja izbraukšanā ieinteresēto personu vienības.

Daudzi ebreju izcelsmes izlūki bija mainījuši saimniekus, un jaunizveidotās Izraēlas valsts jaunā izlūkošanas organizācija ieguva pieredzējušus, neredzamās frontes kaujās rūdītus darbiniekus, kurus bija izdresējis amerikāņu izlūkdienests vai britu «Intelligence Service». Arī pirmais Izraēlas slepenā dienesta priekšnieks Silans ilgu laiku bija bijis slepens britu izlūkdienesta aģents. Cits izlūkošanas centra vadītājs Meirs Amits agrāk bija sadarbojies ar amerikāņu Stratēģisko dienestu biroju.

Pats par sevi saprotams, ka Izraēlas izlūkdienests tūlīt pēc 1948. gada centās nostiprināties savu kaimiņu teritorijās, pirmām kārtām Ēģiptē, kur tolaik valdīja karalis Faruks. Sim nolūkam Izraēla atrada vieglu ceļu. Ēģiptes teritorijā darbojās slepena ebreju organizācija, kuru atbalstīja aģentūra «Jewish Agency for Palestine». Si organizācija nodrošināja Ēģiptes ebrejiem nelegālu izbraukšanu no valsts. Organizācijas centrs, kas atradās vienā no Kairas modernajām ēkām, bija maskējies ar tūrisma aģentūras «Grundberg» izkārtni. Tai bija filiāle Aleksandrijā. Tūrisma aģentūra «Grundberg» organizēja tūristu braucienus uz Franciju, uz kurieni ceļotāji parasti ņēma līdz pārāk daudz čemodānu. Viņu atvaļinājums Francijā gandrīz vienmēr beidzās ar to, ka viņi pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Izraēlā. Telavivā šo plašo akciju bija iesaukuši par «Gošen», tas ir provinces nosaukums faraonu zemē, no kurienes Mozus bībeles laikos tika organizējis lielo ebreju pārceļošanu.

… Kādā no parastām 1951. gada dienām Aleksandrijas ostā parādījās jauns cilvēks ar ārzemju pasi uz Džona Dārlinga vārda. Viņš izgāja pasu, pēc tam arī muitas kontroli, Iesēdās taksometrā un nozuda vecās pilsētas ielu labirintā. Tā bija neparasta ierašanās. Nākamo divu gadu laikā Dārlings izveidoja Ēģiptes teritorijā pirmās izraēliešu izlūkdienesta kaujas šūniņas, centās paātrināt ebreju nelegālu izbraukšanu no valsts un bija viens no tās bēdīgi slavenās akcijas organizētājiem, kas pazīstama ar nosaukumu «Lavona lieta».

Džonam Dārlingam bija viltota, kaut gan nevainojami izgatavota ārzemju pase. Viņa īstais vārds bija Ābrams Dars, un viņš bija Izraēlas armijas izlūkdienesta virsnieks, Reiz Dars saņēma no saviem Telavivas vadītājiem sevišķu uzdevumu.

Tajā laikā Ēģiptē notika kardinālas pārmaiņas. Karalis Faruks tika gāzts, valsts vadību pārņēma Nasers. Jaunā Ēģiptes valdība uzsāka sarunas ar Lielbritānijas pārstāvjiem par britu karaspēka izvešanu. Toreizējais Izraēlas premjerministrs un ārlietu ministrs Moše Sarets izteica savas valdības bažas sakarā ar britu karaspēka aiziešanu no Suecas kanāla rajona. Tas, viņaprāt, radīja draudus Izraēlas drošībai. Un šajā situācijā aizsardzības ministram Pinkasam Lavonam iešāvās prātā ideja: izraēliešu izlūkdienestam jāorganizē daži demonstratīvi uzbrukumi britu un amerikāņu īpašumiem un šo valstu pilsoņiem, bet vaina par šīm akcijām jānoveļ uz ēģiptiešiem. Tas savukārt ietekmēs Savienoto Valstu un Lielbritānijas lēmumu. Nolūkā aizsargāt sa\»i pilsoņu īpašumu un drošību tās atstās karaspēku EģiļJtē.

Telavivā tika izstrādātas plašas sabotāžas akcijas. Tās vadīja izraēliešu izlūkdienesta rezidenti Ēģiptē Džons Dārlings un Samuels Azars. Tajā laikā Izraēlas valdība, protams, noliedza savu līdzdalību šajā lietā. Patiesība noskaidrojās tikai tad, kad Moše Dajans un Golda Me.ira izteica pateicību spiedzei, ierazdamies viņas kāzās. Viktorīna Ninjo kopā ar Kohenu, Marzuku, Levi, Natansonu un citiem slepenajiem aģentiem piedalījās toreizējās diversijās, kuras, starp citu, nemaz nebija tik ievērojamas.

1954. gadā Kairā ieradās jauns izraēliešu slepenais aģents. Ar Paula Franka uzvārdu viņš stādījās priekšā kā vācu firmas pārstāvis. Viņa mērķis bija ar Ēģiptē strādājošo vācu tehnisko padomnieku palīdzību iekļūt Kairas politiskajās aprindās.

Franks bieži atradās augsti stāvošu personu sabiedrībā, satikās ar nākamo premjerministru Zahariju Mohedinu, ar admirāli Suleimanu un pat ar militārā izlūkdienesta priekšnieku pulkvedi Osmanu Nuri. Daži toreizējo notikumu dalībnieki apgalvo, ka Franks piegādājis Telavivai vērtīgas ziņas. Šķiet, ka šādas iespējas viņam bija. Tomēr teroristiskā akcija, kuru Frankam vajadzēja organizēt kopā ar Džonu Dārlingu, izgāzās.

Izraēliešu teroristi bija spējīgi tikai uz diletantiskiem izlēcieniem. Viņi iesvieda mazefektīvu sprāgstvielu kāda amerikāņu komersanta mājas pastkastītē un tādējādi izraisīja uguni, kurā sadega rīta avīzes un vairāki prospekti. Vēl viena bumba sprāga uz plaukta Amerikāņu informācijas dienesta bibliotēkā Kairā.

Drīz pēc tam (1954. gada 14. jūlijā) Kairas policija arestēja visus vienpadsmit neveikmīgos izraēliešu spiegus, to skaitā arī Viktorīnu Ninjo, kas ari strādāja ceļojumu birojā «Grundberg». Džonam Dārlingam un Paulam Frankam izdevās laikus aizbēgt uz Eiropu. Pārējie 1954. gada 7. decembrī stājās Kairas tiesas priekšā. Tiesā noskaidrojās, cik plašu sazvērestību bija gatavojuši izraēliešu spiegi un kādus līdzekļus šim nolūkam gribējuši izmantot. Viņu neveiksmīgie mēģinājumi bija tikai ieplānotās traģēdijas komiska uvertīra, un viņi apzinājās tās sekas. Makss Benets, kas tika uzskatīts par pirmklasīgu izlūku, jau pirms sprieduma pasludināšanas savā kamerā izdarīja pašnāvību. Marzukam un Azaram piesprieda nāvessodu. Levi un Natansons tika sodīti ar mūža ielodzījumu.

Pauls Franks vēlāk parādījās Vācijas Federatīvajā Republikā, kur turpināja savu nodarbošanos. Galu galā arī viņš nokļuva aiz restēm. Tikai Telavivā. Izraēliešu dienests bija izdibinājis, ka viņš kalpojis diviem kungiem. Tieši viņa liecība Izraēlas kara tiesā kļuva par iemeslu tam, ka nežēlastībā krita aizsardzības ministrs Pinhass Lavons un vienlaikus sākās nesaskaņas starp viņu un BenGurionu. Vēl vairāk, viņi izraisīja šķelšanos MAPAI partijā. Ben-Gurions, Peress un Dajans atkāpās no amata un nodibināja Rafi opozīcijas partiju. Taču strīdi par to, kas vainojams sabotāžas neveiksmē, tomēr nebeidzās.

Ap to laiku, kad pasaules sabiedrībā satraukumu radīja kārtējā akcija, kas beidzās ar cionistu spiegu tīkla kaunpilnu izgāšanos, izraēliešu izlūkdienests jau bija organizēta vienība ar labi apmācītiem spiegiem. Par viņiem runāja, ka tie esot pilnīgs pretstats populārajam supermenam Džeimsam Bondam, ka viņi esot vienīgi valsts kalpotāji ar zemu atalgojumu, saņemot tikai 500—550 amerikāņu dolāru mēnesi kopā ar piemaksu par ģimeni un bērniem. Turklāt spiegu-iesācēju alga esot tikai trešā daļa no šīs summas. Un tas veicinot to personu dabisku atsijāšanos, kuras, nodarbodamās ar bīstamu amatu, gribētu vienīgi iedzīvoties naudā.

Bija pieņemts teikt, ka izraēliešu izlūki strādājot, tikai patriotisku jūtu vaditi, un cerot uz ārzemēs dzīvojošo ebreju palīdzību, pārliecību un pašaizliedzību.

Tā tas tomēr nav. Izraēlas izlūkdienesta darbības vēsturē fiksēti korupcijas, šantāžas un ebreju izcelsmes personu nolaupīšanas gadījumi. Cionistu slepenais dienests nenoniecināja pat slepkavības. Parīzes slepenpolicija 1967. gadā atrada NATO militārā bloka ģenerālštābā tulka Mišela Safirstaina līķi. Pēc apstākļu izmeklēšanas noskaidrojās, ka Safirstainu nogalinājuši Izraēlas slepenā dienesta darbinieki, jo tulks nav gribējis pakļauties viņu «norādījumiem». Safirstains atteicies izpildīt «patriotisko» pienākumu pret Izraēlu un nav bijis ar mieru piegādāt Telavivai ziņas par slepenajām politiskajām apspriedēm, kilrās viņš stādāja par tulku.

Izraēlas slepenā dienesta organizatoriskā struktūra[6] lika apstiprināta 1950. gadā (ar nelielām pārmaiņām tā ir spēkā līdz pat šai dienai).

Izraēliešu izlūkošanas aģenti bijuši iejaukti daudzās aizrobežu afērās. Ar amerikāņu C1P palīdzību viņi aktīvi vāca slepenu informāciju, kas izraēliešiem deva iespēju izvērst sekmīgus uzbrukumus sešu dienu ilgajā karā pret Ēģipti.

Amerikāņu slepenais dienests savu izraēliešu kolēģu rīcībā nodeva ļoti vērtīgas ziņas par dažādu ieroču šķiru dislokāciju Tuvajos Austrumos, ar atsevišķu armiju iespēju novērtējumu, ziņas par karaspēku daļu un civiliedzīvotāju morāli politisko noskaņojumu, par apgādes sistēmu un plāniem kara izcelšanās gadījumā. Amerikāņu slepenā dienesta speciālisti pareģoja, ka Izraēla var gūt ievērojamus militārus panākumus. Viņi pat cerēja, ka Izraēla var iznīcināt Ēģiptes aviāciju divdesmit četru stundu laikā, ja pirmā izdarīs pēkšņu uzbrukumu.

Speciālistu reālajiem taktiski stratēģiskajiem vērtējumiem, kurus pirms uzbrukuma no saviem amerikāņu draugiem saņēma Izraēlas slepenais dienests, bija milzīga loma. Sie vērtējumi ietvēra sīkas ziņas par arābu valstu militāro spēku koncentrāciju, par daļu pārgrupēšanu un pārdislocēšanu, par lidmašīnu izvietojumu Ēģiptes aerodromos un par maketiem, kuriem vajadzēja maldināt iespējamo agresoru. Kā zināms, izraēliešu piloti zināja, kur lidoja, bombardēja tikai īstas lidmašīnas, kara noliktavas un cisternas, kas bija piepildītas ar degvielu un e|]u.

Sīrijas Arābu Republikas pārstāvji ziņoja, ka notriektajiem izraēliešu lidotājiem bijušas detalizētas amerikāņu kartes, uz kurām ar lielu precizitāti atzīmēti bombardēšanas objekti. Arī karš ēterā norisa pēc plāniem, ko bija izstrādājis izraēliešu slepenais dienests, izmantojot amerikāņu izlūkdienesta informāciju un instrukcijas.

Slepenā dienesta šefs operācijas «Kaira» laikā Iscrs Harels (agrāk viņam bija uzvārds Halperins) reiz paziņoja, ka izraēliešu slepeno dienestu neinteresē avantūristi vai cilvēki, kas sapņo par varoņdarbiem. Tas nepieņem arī brīvprātīgos, kas paši piedāvā savus pakalpojumus. Šefi parasti paši izraugās savus darbiniekus.

Vispirms viņi liek priekšā tiem parādīt sevi darbībā, bet pēc tam palīdz iestāties izlūkorganizācijas dienestā. Iemesli tādam jaunu darbinieku pieņemšanas veidam ir ļoti vienkārši. «Mūs pirmām kārtām interesē motīvi, kādēļ cilvēks grib ziedot sevi tādam bīstamam darbam. Mēs gribam, lai pie mums strādātu godīgi, uzticami, lojāli un patriotiski noskaņoti cilvēki.»

Tāds paziņojums skan patētiski, un neviens slepenā dienesta šefs nevarēja vēlēties neko labāku. Taču tā tomēr ir tikai versija, kuru var likt priekšā sabiedrībai. Patiesībā viss ir pavisam citādi. Cionistu slepenie aģenti pārplūdinājuši arābu pasauli un visiem iespējamiem līdzēk|icm, to skaitā arī ar kukuļošanas palīdzību, iegūst ziņas.

Kapitālistiskajās valstīs izraēliešu slepenais dienests izmanto mazliet citādas metodes. Cionistu jaunatne lielā skaitā iestājas institūtos, galvenokārt orientoloģijas, arābistikas, afrikānistikas katedrās, kur mēģina npdibināt kontaktus ar tā paša profila cittautību studentiem, cenšas iepotēt viņiem savus uzskatus, iespējamības robežās iesaistīt tos sadarbībā.

Cionistu organizāciju konferencē Amerikas Savienotajās Valstīs viens no cionistu līderiem Nusbaums, griezdamies pie Amerikas ebrejiem, paziņoja: «Nav svarīgi, vai jūs gatavojaties pārcelties uz Izraēlu vai ne. Taču jūsu pienākums ir kalpot izraēliešu tautai, atrodoties ari aiz Izraēlas valsts robežām.» Bet Ben-Gurions, griezdamies pie ebrejiem, kas dzīvo ārzemēs, šo uzdevumu formulēja vēl precīzāk: «Jums visiem jāpalīdz Izraēlai neatkarīgi no tā, vai valstīs, kurās jūs dzīvojat, tam piekrīt vai nepiekrīt.»

Tas nebūt nav teikts, lai paspīdētu ar asprātību. Cionisti dadžādās valstīs, strādādami savu saimnieku labā, tai pašā laikā sūta vērtīgus pārskatus Izraēlas slepenajam dienestam. Pierādījumus tam nesen publicēja pazīstamais angļu žurnālists Seftons Delmers, kas nodarbojas ar slepeno dienestu problemātiku jau vairākus gadu desmitus. Viņš ieguva dokumentus, kas liecināja, ka ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes darbinieki bija vākuši ziņas Telavivai.

Izraēlas slepenais dienests no gada gadā strādā arvien sarežģītākos apstākļos. Tam par piemēru var būt arī gadījums ar slepeno operāciju «Kaira», kad Izraēlas slepenais dienests nesasniedza izvirzīto mērķi.

1962. gadā Kaira, vismaz tās centrālā daļa, bija visai moderna pilsēta ar daudzām skaistām ēkām no alumīnija un stikla, daudzām visaugstākās klases viesnīcām, veikaliem, kuri preču sortimenta ziņā atgādināja Parīzes vai Romas veikalus. Nakts iestādījumi ar dejotājām, kas izpildīja vēderdejas, bāri ar striptīzu pievilka bagātos šeihus un aizjūras tūristus.

…Vienā no namiem pilsētas centrā pie rakstāmgalda sēdēja jauna, skaista sieviete. Tāpat kā ik dienas, viņa pārskatīja pasta sūtījumus. Bija novembra beigas, un llannelorei Vendijai, kas savā dzimtenē šajā laikā bija pieradusi pie slapjdraņķa, laiks šķita lielisks.

Meitene bija apmierināta; viņai ir augsts atalgojums un labs šefs. Rietumvācijā viņa bija tikai kalpotāja, šeit bez visa pārējā kļuva arī par augstākās sabiedrības dāmu.

Hannelore Vendija bija skaista, jauka un gudra meitene. Lūk, viņa ielika vēstules mapē, paņēma nākamo, visai apjomīgo vēstuli, pagrieza aploksni un izlasīja sūtītāja adresi: advokāts Handke, Hamburga. Pēc tam sameklēja šķēres…

Atskanēja apdullinošs sprādziens. Vācu raķešu būves eksperta profesora Pilca sekretāre zaudēja samaņu un, asinīm noplūdusi, saļima uz paklāja.

Kad profesora, kancelejā ieradās Kairas policijas inspektori un divi vīrieši civilā, viņi ieraudzīja tikai notikušā sekas. Hannelore Vendija zaudēja redzi un labo roku.

Kā jau bija gaidāms, liktenīgās vēstules sūtītāja adrese izrādījās izdomāta. Pats atentāts bija izraēliešu diversantu roku darbs.

Tāda veida atentāts nebija ne pirmais un diemžēl ne pēdējais.

Izraēlas slepenais dienests no jauna pieteica Ēģiptei teroristisku karu, nejuzdams riebumu pat pret viscietsirdīgākajām metodēm, lai atņemtu aizrobežu speciālistiem vēlēšanos strādāt un iebaidītu viņus. Runa bija par vairākiem simtiem pirmklasīgu Eiropas speciālistu ar profesoru Pilcu priekšgalā. Tikko Izraēlas slepenā dienesta šefs pulkvedis Isers Harels uzzināja par jauna ieroča projektiem, ko izstrādā ēģiptiešu inženieri, un par Eiropas speciālistu palīdzību, viņš par to ziņoja savai Valdībai. Izraēlas ministri saprata, cik bīstami ir šie projekti viņu ekspansionistiskajiem plāniem, un pieteica nesaudzīgu karu vadošajiem speciālistiem.

Kairā ieradās jauns Izraēlas slepenā dienesta rezidents majors Volfgangs Locs — vācietis, kurš apgalvoja, ka otrā pasaules kara laikā esot dienējis Rommela nacistiskajā afrikāņu korpusā. Viņam bija četrdesmit viens gads, Kairā viņu pazina kā bagātu cilvēku. Volfgangs Locs Gizas nomalē nopirka lepnu villu, iegādājās šķirnes jājamzirgus, uzcēla staļļus. Vārdu sakot, izturējās kā miljonārs, kas naudu neskaita un var atļauties jebkuru izpriecu.

Viņa sieva Valtraute, pievilcīga blondīne, ieņēma sabiedrībā augstu stāvokli un bija viesmīlīga namamāte.

Viņa prata pacietīgi uzklausīt savu novadnieku žēlošanos par Ēģiptes karsto klimatu, par kalpu vienaldzību, par mūžīgām grūtībām ar materiālu transportēšanu.

Gluži dabiski, ka Loča villa Gizas nomalē drīz vien kļuva par salonu, kur pulcējās vācu tehniķu elite. Bet tas bija izdevīgi Izraēlas slepenajam dienestam.

Atentāts pret profesoru Pilcu, kurā cieta viņa sekretāre, notika 1962. gada novembra beigās. Taču jau pirms tam bija sprādzis cits pasta sūtījums — šķirošanas punktā vienā no Kairas pasta nodaļām. Jau toreiz Ēģiptes pretizlūkošana nāca teroristiem uz pēdām. Pēc tam atgadījās notikums, kas pirmajā brīdī šķita neesam nekādā sakarā ar atentātu, tomēr tas bija ārkārtīgi aizdomīgs.

Pēkšņi nozuda rietumvācu firmas «Intra» komercdirektors doktors Krūgs. Savas nodarbošanās interesēs viņš bieži ieradās Ēģiptē, rūpēdamies par to, lai laikus tiktu piegādātas dažas raķešu būvei nepieciešamās detaļas. Viņš iekļāvās nelielajā tehniķu kolonijā, labprāt uzturējās policijas apsargātajā Hamameta pludmalē vai bijušajā karaļa pludmalē Montāžā. Reiz Krūgs kolēģiem paziņoja, ka viņam jālido uz Minheni, uz svarīgām tirdznieciskām sarunām. Kairas lidostā viņš iekāpa lidmašīnā, ielidoja Minhenē un bez pēdām nozuda. Par viņa likteni nekas nav zināms līdz pat šai dienai. Vēlāk izdevās noskaidrot, ka nekādas tirdznieciskas sarunas nebija paredzētas, tas bija tīrs izdomājums, bet uz Minheni viņu bija aizmānījis Izraēlas slepenais dienests un acīmredzot likvidējis.

Nākamajā dienā pēc sprādziena un profesora Pilca sekretāres sakropļošanas notika vēl viens sprādziens — kara rūpnīcā. To bija sagatavojis Izraēlas slepenais dienests. Pasts piegādāja bandroli ar grāmatām, kas bija adresēta direktoram un sūtīta no Hamburgas. Bandrole izsaiņojot uzsprāga. Taču sprādziens mērķi nesasniedza. Šefs tobrīd bija izgājis. Toties sešus ēģiptiešu kalpotājus aizveda uz slimnīcu ar smagiem ievainojumiem.

Apmēram pēc divarpus mēnešiem notika sekojošais. Profesors Kleinvehters savā mašīnā brauca pa šoseju netālu no Bāzeles. Lerahā ceļu viņam aizšķērsoja trīs cilvēki. Profesors bija spiests apstāties un izkāpt no mašīnas. Viens no nepazīstamajiem pavērsa pret viņu pistoli. Taču Kleinvehters nenobijās. Viņš sāka aizstāvēties. Kautiņā apbruņotajam bandītam izkrita no pistoles aptvere. Teroristi, kas izskatījās kā neveikli amatieri, ielēca savā mašīnā un aizbrauca.

Arī šajā gadījumā runa bija par cionistu organizācijas aģentu mēģinājumu iebiedēt speciālistu. Profesors Kleinvehters bija viens no raķešu elektroniskās vadības sistēmas autoriem un Kairas universitātes pasniedzējs.

Cilu speciālistu, profesoru Paulu Gerki, Izraēlas slepenais dienests centās iebiedēt citādi. Viņa meita Heidija un dēls Rainers, kuri mācījās Vācijas Federatīvajā Republikā, reiz saņēma paziņojumu no kāda Oto Joklika, ka viņš atvedis vēstuli no tēva. Pa lelefonu viņi norunāja satikttes Bāzeles viesnīcas «Pie trim karaļiem» restorānā.

Profesora bērni, nenojauzdami, ka viņiem sagatavoti slazdi, ieradās viesnīcā, kopā ar nepazīstamo cilvēku apsēdās pie galda un pārdzīvoja nepatīkamus brīžus. Tieši Bāzeles centrā Jokliks nekaunīgi piedraudēja viņiem: ja viņu tēvs neatteiksies no darba Ēģiptē, tad viņu piemeklēs tāds pats liktenis, kāds jau piemeklējis daudzus citus. Izraēliešu organizācija gādās, lai profesors, tā teikt, pazustu bez pēdām.

Profesora dēls Rainers Gerke norunāja ar Jokliku nākamo likšanos, bet pats par to paziņoja policijai. Viesnīcās «Pie trim karaļiem» restorānā galda lampā tika iemontēta noklausīšanās ierīce. Kad nākamajā dienā Rainers un Heidija salikās ar Jokliku un vēl vienu cilvēku, kas stādījās priekšā kā Jozefs Ben-Gals, viņus apkalpoja par viesmīli pārģērbts kriminālpolicijas inspektors, bet daudzi viesi, kuri sēdēja pie galdiņiem, bija policisti civilā. Pēc īsas sarunas, kas, ierakstīta magnetofona lentē, vēlāk tiesā figurēja kā pierādījums, Jokliku un viņa kolēģi Ben-Galu arestēja. Izpētot teroristu pagātni, noskaidrojās, ka izraēliešu slepenais aģents Jokliks kara laikā bijis hitleriskā vērmahta virsnieks.

Doktora Krūga pazušana Alinhenē un gangsteru akcijas Bāzelē liecināja par to, ka izraēliešu teroristi var darboties jebkurā Eiropas valsti.

Tai pašā laikā Volfgangs Locs, teicamais žokejs un interesantais sarunu biedrs, kuram turklāt nekad .netrūka naudas, Kairā bija kļuvis par vācu tehniķu un zinātnieku izolētās grupas neaizstājamu draugu.

Pie viņa varēja runāt bez bažām. Tāpat kā viņi, arī Locs tomēr bija vācietis, bijušais virsnieks, bet viņa laulātā draudzene bija apburoša sarunu biedrene. Neviens nekautrējās no saimniekiem, visi dalījās ar viņiem savās rūpēs; viesi dzēra un sarunājās, dejoja un atkal sarunājās.

Viņu labais draugs Locs un viņa jaukā dzīvesbiedre absolūti neinteresējās par to, kas kaut vai kādā veidā būtu saistīts ar tehniku. Viņi neizrādīja ziņkāri arī attiecībā uz darbiem laboratorijā. Tomēr Eocš un viņa sieva regulāri varēja ziņot uz Telavivu par sagatavošanās darbiem raķešu būvei.

Izraēlas rezidents dzīvoja gluži kā dievs tas kungs paradīzē. Neviens viņu neturēja nekādās aizdomās, viņa vienīgais pienākums bija klausīties, kas tiek runāts, un reizi dienā nozust vannas istabā, kur viņam bija paslēpta rācija. Izraēliešu tehniķi bija to iemontējuši parastajos svaros, uz kuriem Loča apburošā dzīvesbiedre kontrolēja ieturētās diētas rezultātus.

Telavivā pulkvedi Iseru Harelu nomainīja pulkvedis Mcirs Amits. Arī viņš bija apmierināts ar Kairas rezidentu Loču, kaut gan viņa māja, sta||i ar pirmšķirīgajiem zirgiem, ēdieni un dzērieni izmaksāja lielu naudu.

Uzbrukumi vācu zinātniekiem, cionistu teroristisko organizāciju barbariskās metodes izraisīja sašutumu Bonnā. Tā kā vācu ieroču ražotāji bija vieni no galvenajiem kara tehnikas piegādātājiem Izraēlai, sākās runas par iespējamām nepatīkamām sekām.

Tajā laikā Ēģiptes pretizlūkošana bija nonākusi uz pareizām pēdām un turējās pie tām. Tā bija pārtvērusi Loča radioziņas. Pagaidām vēl neizdevās tās atšifrēt, taču visas pārraides sistemātiski tika ierakstītas lentē. Raidītājus lokalizēt arī pagaidām nebija izdevies. Pirmais ziņojums, ko Locs sūtīja uz Telavivu, vēlāk kļuva zināms sabiedrībai. Tas bija dīvains:

«Kornēlija acīmredzot strādā ārzemju izlūkošanas labā. Ja tomēr viņa strādā mūsu firmai, tad viņa nekavējoties jāatsauc.»

Un Telaviva patiesi atsauca Kornēliju. Pēc dažām dienām viņa saņēma telegrammu no Bonnas, kurā viņu lūdza atgriezties sakarā ar to, ka smagi saslimusi tante. Bet kas tad bija šī noslēpumainā Kornēlija, kādēļ viņa bija kļuvusi nevēlama rezidentam Locam?

Pirms izraēliešu spiedzes atsaukšanas atgadījās interesanta epizode. Speciālistu vidū parādījās jauns cilvēks, vārdā Cārlijs Binders. Kopā ar sievu un dēlu viņš dzīvoja jaunajā Hēliopoles rajonā, netālu no Kairas lidostas. Turpat atradās Viņa konstruktoru birojs. Agri vai vēlu viņam vajadzēja ierasties kādā no laulāto draugu Loču rīkotajiem vakariem.Cārlijs Binders saņēma ielūgumu un, atnācis uz pikniku, bija sajūsmināts par patīkamo atmosfēru un uzmanīgajiem saimniekiem. Turklāt Valtraute Loča kundze tūlīt sadraudzējās ar Bindera kundzi, un abas sāka regulāri satikties.

Hēliopoles rajons ir viens no vislabiekārtotākajiem ārpilsētas rajoniem, kur kopš seniem laikiem sabraukuši

kūrviesi no drēgnās Eiropas, lai ar šejienes sauso, silto gaisu ārstētu dažādas plaušu slimības. Binderu pflfrrs.mierīgi dzīvoja patīkamajā atmosfērā.

Reiz Bindera kundze kopā ar kāda vācu arheologa sievu Kornēliju sēdēja uz Hēliopoles sporta kluba tcnisa korta terases. Dāmas risināja patīkamu sarunu, pēc tam nolēma, ka turpinās to Binderu dzīvoklī. Bindera kundze uzaicināja savu jauno draudzeni kaut ko iedzert.

Viņas iegāja dzīvoklī un iekārtojās hallē. Bindera kundze izgāja virtuvē pēc ledus. Vienlaikus viņa uzlika vārīties ūdeni tējai. Kad viņa atgriezās, hallē neviena nebija. Vispirms viņa iegāja tualetē, ielūkojās vannas istabā, pēc tam ienāca atpakaļ hallē un klusu pasauca. Atbildes nebija.

Pa to laiku virtuvē sāka svilpt tējkanna ar vārošo ūdenī, un Bindera kundze steidzās to izslēgt. Viņa aizsmēķēja cigareti un sāka pārstaigāt savrupmāju. Kornēlijas kundze stāvēja viņas guļamistabā un tikko kā aizvēra somiņu.

Bindera kundze apmulsa. Bet vācu arheologa sieva, vainīgi smaidīdama, izteica dažas pieklājības frāzes un atvadījās. Bindera kundze noslīga blakus esošajā krēslā. Viņa nesaprata, kas ir noticis.

Kad vakarā viņa šo dīvaino atgadījumu atstāstīja vīram, konstruktors Binders pieveda sievu pie loga, pie kura Kornēlijas kundze bija aiztaisījusi somiņu, un norādīja uz leju. No loga bija labi redzams viņa konstruktoru birojs. Cārlijs Binders nešaubījās par Kornēlijas kundzes misiju. Bija acīm redzami: viņa zināja, ka no loga var ieskatīties konstruktoru birojā, un izmantoja šo iespēju. Somiņā viņai bija fotoaparāts.

Binders pirmām kārtām bija inženieris un izlūkus pazina tikai no romāniem. Sākumā viņš nezināja, kā rīkoties, pēc tam atcerējās prātīgo draugu Loču. Viņi satikās nākamās dienas rītā. Čārlijs Binders bija ļoti uzbudināts. Viņš pastāstīja Volfgangam Locam savu atklājumu. Vācu arheologa sieva Kornēlija, visticamāk, ir izraēliešu izlūks; kuru gan citu varēja interesēt viņa darbs? Kornēlija bija iekļuvusi guļamistabā un nofotografējusi svarīgus rasējumus.

Cārlijs Binders nebija kļūdījies. Volfgangs Locs patiešām bija gudrs cilvēks. Viņš nezaudēja mieru, tad pasmaidīja un teica, ka pats nodarbosies ar šo lietu. Viņam taču ir paziņas, kas ieņem augstus amatus, arī Kairas policijas pārvaldē. Bet Ēģiptes izlūkošanas slepenie aģenti paši parūpēsies par Kornēlijas kundzi. Nav vērts pārāk uztraukties. Tādi atklājumi pirmām kārtām japatur noslēpumā. Policijai ir sava pārbaudīta taktika. Sākumā tā noskaidros, kas ir Kornēlijas kundze, pēc tam acīmredzot sāks viņu izsekot. Tikko viņa pati uzvedīs slepenos aģentus uz savu palīgu pēdām, ēģiptiešu policija izliks tiem lamatas un notvers nozieguma vietā …

Binders bija pārsteigts par sava drauga Loča kombinatora spējām un derīgajiem padomiem. Viņš pārnāca mājās, nomierināja sievu, apgalvodams, ka visa šf* lieta atrodas drošās rokās. Un atkal apsēdās pie rasējamā dēļa. Pēc šī notikuma viņš katru rītu pārskatīja avīzes un gaidija, ka tūlīt tajās parādīsies sensacionāls atmaskojums. Nesagaidīja. Kornēlijas kundzi nenotvēra nozieguma vietā. Ēģiptiešu policija tā arī neuzzināja par epizodi Bindera villā. Vācu arheologa sieva izlidoja no Kairas uz VFR. Negaidot bija saslimusi viņas tante. Nevienam toreiz pat neienāca prātā, ka par neveiklās spiedzes atsaukšanu parūpējies Kairas rezidents Volfgangs Locs, viņas šefs, ar kuru viņa nekad nebija tikusies un kurš tomēr bija uzzinājis par viņas kļūdīšanos.

Ievērību pelna ari tas apstāklis, ka tieši Vācijas Federatīvā Republika kļuva par Izraēlas spiegu drošu aizmuguri, ka viņi pēc izcelsmes parasti bija vācieši.

Arī Volfgangs Locs bija dzimis Manheimā. Viņa māte bija aktrise un uzstājās ar pseidonīmu Helēna Hirša, tēvs — pazīstams teātra režisors. Kad Volfgangam palika divpadsmit gadu, vecāki nolēma pārcelties uz dzīvi Palestīnā.

Telavivā Volfgangs Locs izgāja apmācības kursu, pēc tam atgriezās Vācijas Federatīvajā Republikā. Sākumā viņš dzīvoja Rietumberlīnē, tad Ķelnē un Minhenē. Visu šo laiku viņš centīgi un pēc plāna veidoja savu jauno «vācu leģendu». Locs nebija dienējis vācu armijā, nebija kļuvis slavens Rommela afrikāņu korpusā, viņa stāsti bija tikai iegaumētas leģendas daļa, un tiem vajadzēja palīdzēt viņam iegūt ietekmīgus paziņas vāciešu vidū. Locs panāca to, ko gribēja. Un, tā kā viņš labi runāja angliski un arābiski, viņam izdevās iepazīties arī ar vairākiem Ēģiptes valdības ierēdņiem, sadraudzēties Kairā ar policijas ģenerāli Jusufu Horabu.

Loču pārim smaidīja laime. Visur viņiem veicās, no Telavivas pienāca atzinības vārdi. Ari finansiālā ziņā viss bija kārtībā. Jo no lielajām dotācijām, kas bija domātas pieņemšanu rīkošanai, var daudz ietaupīt. Loču personiskais rēķins ievērojami pieauga. Un tad Valtrautes kundze nolēma palielīties ar savu labklājību. 1965. gada februārī viņa uzaicināja ciemos uz Kairu savus vecākus. Viņas tēvs Oto Neimanis, suku fabrikas īpašnieks no Heilbronnas, ar dzīvesbiedri Klāru bija laimīgi, kad izkāpa no lidmašīnas.

Meita gribēja stādīt priekšā vecākus saviem draugiem, tādēļ Loci uz dažām dienām devās ceļojumā ar automobili. Sākumā viņi brauca pa zaļo Nīlas deltas ieleju uz Aleksandriju, no turienes pa Vidusjūras piekrasti uz Mersamatruhu, kur viņu ģimenes draugs ģenerālis Horabs bija gubernators.

Ģenerālis Horabs bija sagatavojis viņiem lepnu sagaidīšanu. Kara orķestris, godasardze, tautas dejotāju ansamblis, jātnieku sacensības un, pats par sevi saprotams, austrumnieciskas dzīres. Ģenerālim Horabam toreiz nebija ne jausmas, ar ko viņam darīšana, un tieši šīs svinības, kas bija sarīkotas par godu Izraēlas slepenā dienesta rezidentam, vēlāk kļuva par viņa krišanas iemeslu.

Kairas slepenais dienests jau sen sekoja Loču darbībai un gatavojās darīt tai galu. 22. februārī laulātie draugi kopā ar sievas vecākiem lieliskā noskaņojumā atgriezās no izbraukuma. Volfgangs Locs apturēja automobili pie dārza vārtiem, signalizēja un gaidīja, kad atnāks sulainis un atvērs vārtus. Bet sulainis ncnāca. Valtraute Loča pārlaida skatienu ielai un ievēroja, ka tajā stāv neparasti daudz mašīnu, bet pa ietvēm grupiņās pastaigājas pēc eiropiešu modes apģērbti vīrieši. Viņa vērsa uz to vīra uzmanību. Taču Volfgangs Locs to izskaidroja vienkārši: acīmredzot kāds no kaimiņiem svin kāzas. Un signalizēja vēlreiz.

Sulainis Osmans nenāca. Tad Valtraute Loča izkāpa no mašīnas un devās viņu meklēt. Kad arī viņa kaut kur pazuda, Volfgangs Locs nolēma pats atvērt vārtus un izkāpa no mašīnas. Viņš nepaspēja paspert ne pāris soļu, kad viņu ielenca eiropeiski ģērbto vīriešu grupa.

— Likuma vārdā jūs esat arestēts! — sacīja viens no vīriešiem un uzlika izraēliešu izlūkam roku dzelžus.

Nopratināšana ilga divpadsmit dienu. Divpadsmit dienu Izraēliešu izlūks Locs centās pierādīt ēģiptiešu pretizlūkošanas virsniekiem, ka viņam nav nekāda sakara ne ar atentātiem, ne ar spiegošanu. Trīspadsmitajā dienā Locs kapitulēja. Izraēliešu rezidents stājās Kairas televīzijas kameras priekšā, kur atzinās, ka strādājis Izraēlas slepenā (/Ienesta labā. Vienlaikus viņš centās liecināt, ka viņa sievai Valtrautei nav bijis ne mazākās nojausmas par vira misiju. Taču tiesā viņam pierādīja pretējo. Ar suku fabrikas īpašnieka pievilcīgo meitu viņš tika iepazinies Minhenē ar izraēliešu slepeno aģentu tiešu starpniecību. Sie aģenti

Rietumvācijā virzīja katru Loča soli. Viņi arī bija tie, kas rekomendēja izlūkam izskatīgu, gudru dzīves draudzeni, kura bija apmācīta darbam slepenajā dienestā.

Tiesas prāva beidzās, tiesnesis Hasans Badni pasludināja izraēliešu izlūkiem spriedumu. Volfgangs Locs tika notiesāts uz mūža ieslodzījumu, viņa dzīvesbiedre — arī uz daudziem gadiem. Cietumā, sieviešu kopkamerā, Valtraute Loča sastapās ar savu kolēģi — izraēliešu spiedzi Viktorīnu Ninjo.

Izraēliešu spiegiem izdevās pirms termiņa izkļūt brīvībā. 19G8. gadā ēģiptiešu varas iestādes apmainīja viņus pret saviem gūstekņiem. Tā Loču laulātais pāris atkal nokļuva Telavivā. Atvaļinātais izlūks atvēra restorānu, pēc tam nopirka ienesīgu veikalu. Viņa dzīve ievirzījusies tik labi, ka viņš no jauna var nodarboties ar savu dārgo vaļasprieku — šķirnes kumeļu audzēšanu. Tādēļ atliek domāt, ka Izraēlas slepenā dienesta šefa paziņojumus par spiegiem, kuri strādā nesavtīgi, aiz pārliecības, par viņu niecīgo atalgojumu, tomēr nevajag saprast burtiski.

NĀVE DIEVU SALĀ

Rūpīgi noskuvis galvu, viņš uzvilka Būdas mūka safrāndzelteno sarongu. Viņu sauca Somarama. Dziji iekritušām acīm viņš skatījās uz rezidences dārzu Rosmida laukumā. Taču Būdas mūks Somarama nespēja uztvert ne spilgti sarkanos ziedus, ne pērtiķus, kas kliegdami lēkāja pa zariem. Viss acu priekšā grīļojās un deformējās kā greizā spogulī.

Vieni runāja, ka klosteri viņš pieradis pie opija, citi apgalvoja, ka viņš cienījis palmu vīnu tadi. Klīda baumas, ka opiju un tadi Somaramam devis priesteris Mapitigama Budharakhita, lai iedvestu jaunajam cilvēkam savu gribu.

Bija kluss, karsts 1959. gada 25. septembra rīts. Gadalaiks, ko Ccilona[7] dēvē par ašvinu. Ietērpies viscaur dzeltenā, Somarama stāvēja tikai dažus soļus no premjerministra Solomona Bandaranaikes rezidences terases. Ceilonas valsts darbiniekam bija atvērto durvju diena. Viņš pieņēma apmeklētājus.

Lūdzēji, bariņā saspiedušies, gaidīja ēnainajā terasē. Tuvāk namam stāvēja divi mūki. Labais plecs abiem bija atkailināts atbilstoši rituāla prasībām. Bet Somarama to nebija izdarījis. Vai kāds pamanīja noteikumu pārkāpumu? Pirmām kārtām tas bija jāredz abiem mūkiem. Bet varbūt viņi gluži vienkārši negribēja redzēt?

Solomons Bandaranaike pieņēma apmeklētājus kopš agra rīta. Nu viņš iznāca, pavadīdams vienu no saviem viesiem — skolotāju Guneratni.

Nama saimnieks, kalsns cilvēks ar brillēm, ģērbies baltā sarongā un platās kokvilnas biksēs, palūkojās visapkārt. Ieraudzījis mūkus, vispirms pienāca tuvāk tiem diviem, paklanījās. Tad devās sveicināt Somaramu. Mūks stāvēja kā stabs, stiklainām acīm. Premjerministrs salika kopā rokas. Somarama nodrebēja, kā negaidīti pamodies no dziļa miega. Tikai tagad noslīdēja dzeltenais zīds no viņa labā pleca un rokā parādījās pistole. Mūka seja atgādināja «kolama» teātra masku. Pirksti krampjaini turēja ieroci, rādītājpirksts nospieda gaili.

Viņš izšāva uz Solomonu Bandaranaiki un skolotāju Guneratni.

Soloinons Bandaranaike saķēra plecu, sagrīļojās, tad sakļāva rokas uz krūtīm un, seju sāpēs saviebis, mēģināja nokļūt līdz durvīm. Kādu brīdi klātesošie stāvēja, notikušā apstulbināti. Tad vairāki cilvēki metās pie slepkavas. Taču tūlīt iejaucās ari premjerministra personiskā apsardze. Atskanēja šāvieni, mūks nokrita zemē.

Premjerministra sekretārs piesteidzās pie telefona un izsauca ārstu, bet policijai nepiezvanīja. Un lomēr, burtiski, dažas minūtes pēc atentāta pie rezidences vārtiem apstājās vairākas mašīnas. No vienas izkāpa policijas ģenerāiinspektora vietnieks Sidnejs de Zoisa. Kā viņš varēja uzzināt par notikušo?

Sis apstāklis vēlāk kļuva par daudzu spekulāciju objektu. Vieni atzinīgi izteicās par Kolombo policijas operativitāti, jo tās augstākais pārstāvis neticami ātri bija ieradies notikuma vietā, citi rēķināja minūtes un pierādīja, ka viņam bijis jāizbrauc no savas kancelejas jau pirms tam, kad mūks izšāvis. Notikumu savstarpējo sakarību saskatīt nebija grūti. It sevišķi pēc tam, kad atentāta apstākļus sāka izmeklēt pretēji profesionāliem noteikumiem. Slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks inspektors Namils, vērodams visu notiekošo, galvu vien šūpoja. Viņš saprata, ka šajā spēlē kārtis rokā ir personām, kuras viņš diezin vai kādreiz varēs nosēdināt savā kabinetā uz krēsla un pakļaut nopratināšanai jautājumu krustugunīs.

Policijas ģenerāiinspektora vietnieks Signejs de Zoisa atkāpās no daudziem principiem, kurus kriminālisti ievēro kā likumu. Vispirms jau viņš aizmirsa fiksēt atentāta lieciniekus, pat nepainteresējās, kā šos cilvēkus sauc, un jau pašā sākumā apgalvoja, ka viss tāpat skaidrs, noziedznieks atzinies, kādi gan var būt sarežģījumi. Pēc de Zoisas pavēles ievainoto Somaramu aizveda uz policijas pārvaldi un ievietoja kamerā, atliekot nopratināšanu līdz laikam, kad atgriezīsies policijas ģenerāiinspektora vietnieks un izdarīs to pats.

Policijas ģenerāiinspektora vietnieku neinteresēja slepkavas ierocis, kuru viens no premjerministra miesassargitm ar gudru ziņu bija ietinis mutautā, lai vēlāk pēc pirkstu nospiedumiem varētu noteikt noziedznieka personību. Tomēr inspektors Namils ieroci vērīgi apskatīja. Viņš konstatēja, ka pistole ir amerikāņu ražojums. Taču šai faktā nekā pārsteidzoša nebija. Kad Namils aplūkoja aptveri un patronas, viņš pēc iespiestās zīmes noteica, ka tās paņemtas policijas ieroču noliktavā.

Tajā laikā ievainotais premjerministrs jau atradās uz operāciju galda. Piecas stundas valsts labākie ķirurgi cīnījās par Solomona Bandaranaikes dzīvību. Mūks Šomaraina uz viņu bija izšāvis četras reizes. Vienu lodi izvilka no pleca, trīs pārējās — no ķermeņa apakšdaļas. Pacienta stāvoklis pēc operācijas deva zināmas cerības, ka viņš tiks glābts. Premjerministrs atguva samaņu un pat it kā esot apjautājies par sava slepkavas likteni, piedevis viņam un lūdzis, lai vainīgo nesoda.

Tā vismaz apgalvoja valdības pārstāvis. Taču viņš pavēstīja arī otru, daudz mazāk ticamu ievainotā vēlēšanos: premjerministrs it kā esot lūdzis salas ģenerālgubernatoru seru Oliveru Gunetileku nodrošināt valstī kārtību, nepieciešamības gadījumā izmantojot bruņotos spēkus un īstenojot stingrus kara laika pasākumus. Vai tas būtu iespējams, ka premjerministrs Bandaranaike, kurš, pēc tā paša pārstāvja vārdiem, mūka rīcību uzskatīja par nesaprātīgu, varētu domāt, ka valstī izcelsies tāda panika, kuras novēršanai būtu nepieciešams aplenkuma stāvoklis?

Taču vienalga, vai tā bija ievainotā premjerministra griba vai gluži vienkārši politisks manevrs, pēc dažām stundām Kolombo ienāca apbruņotas vienības, valdības ēkas un pilsētas stratēģiskos punktus ieņēma policijas daļas. Sie pasākumi vēl vairāk satrauca sabiedrisko domu.

Tauta mīlēja Bandaranaiki un baidījās par viņa dzīvību. Pilsētas galvenajās ielās sāka pulcēties ļaužu bariņi, kas saplūda lielos pūļos. Visi gaidīja vēstis no slimnīcas. Sākumā tās bija piesardzīgas: operācija izdarīta veiksmīgi, taču slimnieka stāvoklis joprojām paliek smags; vēlāk ziņas kļuva optimistiskākas. Pret ritu radio pavēstīja, ka radušās reālas cerības glābt premjerministru. Cilvēki atviegloti uzelpoja, apsēdās uz trotuāra, lai gaidītu turpmākās ziņas.

Jau pirms rītausmas paklīda baumas, ka Bandaranaikes stāvoklis negaidīti pasliktinājies. Bet ap astoņiem radio pavēstīja, ka 1959. gada 26. septembrī pulksten 7.45 Solomons Bandaranaike miris.

Bēru gājiens izvērtās protesta demonstrācijā. Tauta Somararnam — Bandaranaikes slepkavam pieprasīja nāvessodu. Tic, kas nojauta slepkavības cēloņus, nesa transparentus ar prasībām, lai Ceilonas politika turpinātu iet pa «ceļu uz laimi». Tāds taču bija premjerministra lozungs, viņa politisko centienu kredo.

Drīz kļuva zināms, kas ir bijis cēlonis atentātam pret Solomonu Bandaranaiki. Pārāk steidzīgi Viņas Augstības britu karalienes ģenerālgubernators sers Olivers Gunetileka iecēla par premjerministru agrāko audzināšanas ministru Vidžejanandu Dahanajaki. Sazvērnieki bija panākuši to, ko gribēja. Par Bandaranaikes pēcteci kļuva politisks avantūrists, kurš mērķa sasniegšanai nenoniecināja nevienu līdzekli.

Inspektors Namils pa to laiku rīkojās pēc pārbaudītām metodēm. Vispirms viņš pacentās iespējami vairāk uzzināt par cilvēku, kas bija izdarījis atentātu. Slepkava Somarama bija Būdas mūku kastas «sanghi» loceklis vienā no vislielākajiem klosteriem valsti, bet viņa klostera priekšnieks bija Mapitigama Budliarakhita. Inspektors Namils sāka iet pa pēdām «svētajam» cilvēkam, par kuru ļaudis ne vienmēr runāja tikai labu. Viņš noskaidroja, ka Budharakhita piedalījies politisko darbinieku slepenā sanāksmē, kas notikusi tikai dažas dienas pirms atentāta, turklāt viņam bijušas visai tuvas attiecības ar veselības aizsardzības ministri Vimalu Vidževardeni. Par šo Ceilonas «pirmo dāmu» bija zināms, ka viņa nav sevišķi labvēlīgi noskaņota pret premjerministru, turklāt daudzi zināja, ka viņas politiskajā karjerā liela loma bijusi, ja tā var izteikties, tīri sievišķīgām metodēm. Inspektors Namils nebrīnījās, kad viņam izdevās noskaidrot, ka sazvērnieku slepenā sanāksme notikusi tieši viņas villā. Inspektors savāca mozaīkas gabaliņus vienkopus un saprata, ka tieši tur tika gatavots uzbrukums premjerministram un kaldināti valsts apvērsuma plāni. Bet kādēļ par slepkavu kļuva Būdas mūks, kuram ticība aizliedz nogalināt jebkuru dzīvu radību zemes virsū?

Budisms, tāpat kā kristiānisms vai islams, bija, bet dažos reģionos joprojām ir liels politisks spēks, jo tā mācība sludina visu cilvēku vienlīdzību ciešanās, viņu vienādās tiesības uz glābiņu.

Attīstoties izglītībai, Ceilonā ieplūda arī citi priekšstati par dzīvi uz zemes, un budisms pamazām sāka zaudēt savas iepriekšējās pozīcijas. Mūki, kuri vēl nesen bija vai vienīgie «izglītoto» šķiras pārstāvji, pēkšņi ieguva spēcīgu sāncensi — gados jaunus cilvēkus, kuri bija mācījušies Eiropas un Āzijas universitātēs. Būdas mūki aizvien skaidrāk apjauta, ka sava prestiža palieku saglabāšanai un kaut vai daļējai savu pozīciju noturēšanai, reliģiskās tēzes jāaizstāj ar politiskajām, jāgūst ietekme politiskajās partijās.

Būdas mūki sāka dibināt savas politiskās organizācijas.

Radās «Sri Lanka Mahasangha Sabha» — Ceilonas Budas mūku draudzes kongress — un vairāk politiskā nekā reliģiskā organizācija — Ceilonas bhikhu biedrību kongress. Tās ir šovinistiskas, dažkārt visai radikālas organizācijas. «Eksat Bhikkhu Peramuna», sava veida bhikhu vienotā fronte, vairs neapmierinājās ar reformistiskiem centieniem, tā mēģināja ar jebkurām, pat nelikumīgām metodēm ietekmēt valdības politiku. Premjerministra Bandaranaikes buržuāziskais liberālisms bija viņiem bīstams. Sajā situācijā reakcionārie politiskie darbinieki apvienojās ar budisma mūku Budharakhitu. Tāpēc arī pučisti atrada slepkavu fanātisko Budas mūku rindās.

Lai gan sazvērnieku noskaidrošanā krimināllietu inspektors Natnils paveica loti daudz, tomēr visu Vimalas Vidževardenes villā notikušās slepenās tikšanās dalībnieku vārdi k|uva zināmi tikai vēlāk tiesas procesā.

Puča sagatavošanā viens no aktīvākajiem bija Budharakhita. Uz tikšanos viņš ieradās nevis safrāndzeltenā sarongā, bet gan eiropieša uzvalkā, un nevis kājām, bet gan greznā limuzīnā Ričarda de Zoisas pavadībā. Jāteic, ka šis Budas klostera priekšnieks bija viens no pazīstamajiem Ceilonas bagātniekiem, kurš prata izmantot visas, arī ne gluži legālas, iespējas sava īpašuma vairošanai. Tieši tāpēc, ka viņa tirdznieciskajiem darījumiem ne vienmēr bija noderīga dienas gaisma, klostera priekšnieks sāka baidīties no Solomona Bandaranaikes godīgās un korektās politikas, bet vēlāk nolēma cīnīties pret viņu.

Skaitlisko pārsvaru sazvērnieku sanāksmē ieguva brāļi de Zoisas. Viņi bija trīs. Ričards, kuru tuvi draugi sauca par Diku, politiskajā darbībā aktīvi nepiedalījās. Taču Kolombo katrs zināja, ka Diks tirgojas ar visu, kas sola dot solīdu peļņu. Viņš satikās ar dažiem amerikāņiem, kas pastāvīgi dzīvoja Ceilonā, un vairākiem citiem, kas laiku pa laikam tur ieradās. Inspektoram Namilam bija pamats domāt, ka daži no šiem cilvēkiem ir CIP aģenti.

Policijas ģcnerālinspektora vietnieks Sidnejs de Zoisa — švīts, kas sev uzvalkus pasūtīja Londonas labākajos salonos, — bija donžuāns un liels blēdis. Viņa biogrāfiju greznoja mīlestības intrigas, par kurām mēļoja Kolotnbo augstākajā sabiedrībā. Daudzos skandālus viņam bija izdevies apklusināt, vienīgi pateicoties savam dienesta stāvoklim. Sidnejs de Zoisa bija viens no sazvērniekiem. Tāpēc, zinādams par uzbrukumu, viņš varēja tik ātri ierasties nozieguma vietā, bet pēc slepkavības rīkojās tā, it kā vispār neko nezinātu par kriminālistiku.

Trešais brālis, Stenlijs, viens no bagātākajiem salas iedzīvotājiem, bija finanšu ministrs. Stenlija atrašanos šajā posteni var salīdzināt ar āža uzvedību sakņu dārzā. Kā Bandaranaikes valdības ministram viņam, liekas, pirmām kārtām vajadzētu gādāt par valsts ekonomikas uzplaukumu, taču Stenliju visvairāk interesēja paša personiskā kabata un draugu — angļu uzņēmēju konti. Stenlijs de Zoisa uzskatīja, ka viņa stāvoklis ir nesatricināms, un neslēpa savas domas. Viņš mēdza lielīties, ka var darīt visu, ko vien vēlas.

Audzināšanas ministrs Dahanajake uz tikšanos ieradās, paņēmis līdzi sagatavoto jauno plānu par ministru portfeļu sadali. Klīda runas, ka sava rakstāmgalda atvilktnē šis politiskais avantūrists glabā visu divdesmit divu Ceilonas politisko partiju apliecības.

Apakšpulkvedis Džizudeisons bija britu sabiedrības «Catson Cumberbath» direktors, taču uz tikšanos ieradās kā salā dzīvojošo angļu virsnieku radītās militārās organizācijas — brīvprātīgo korpusa priekšnieks. Tā bija savāda sabiedrība. Angļu apakšpulkveža klātbūtne sazvērnieku sanāksmē komentārus neprasīja. Anglijas interešu aizsardzības savienība, kura Ceilonā tika nodibināta pēc Solomona Bandaranaikes ievēlēšanas par premjerministru un kuras aktīvs biedrs bija ari apakšpulkvedis Džizudeisons, atklāti uzstājās p.ret valdību.

Tādējādi apakšpulkvedis Džizudeisons pret valdību organizētajā sazvērestībā, kuras mērķis bija nogalināt premjerministru Bandaranaiki, pārstāvēja Anglijas intereses, bet amerikāņu intereses pauda Osijs Korea. Oficiāli viņš bija «Katoļu ligas» (kas acīmredzot bija vienkārši aizsegs) funkcionārs. Līgu it kā finansēja ASV Āzijas fonds. Ceilonā šīs organizācijas vadītāji bija Viljams Flemings un Džeimss Grīns.

Policijas ģenerāldirektora vietniekam Sidnejam de Zoisam jau pašā sākumā bija savs ieskats par slepkavu un slepkavības motīviem, no kura viņš neatkāpās arī pēc Somaramas nopratināšanas: fanātiskais mūks, sapņotājs, kuru samaitājis opijs, iekalis sev galvā, ka viņš ir vienīgais ārsts, ko ar brīnumainām spējām apveltījis pats dievs. Tāpēc Somarama lūdzis premjerministru Bandaranaiki atļaut viņam oficiāli kļūt par brīnumdziednieku. Kad šis lūgums noraidīts, Samarama nolēmis atriebties. Neesot nekādu šaubu, ka tā rīkoties varējis tikai vājprātīgais. Jebkādi politiski motīvi esot izslēgti. Sajā gadījumā slepkavību nevarot kvalificēt kā politisku noziegumu, jo tam neesot nekādu motīvu un pierādījumu.

Inspektors uzklausīja sava priekšnieka argumentus, taču viņam bija savas atziņas. Viņš jau zināja par slepeno sanāksmi, kurā bija piedalījies Sidnejs de Zoisa, zināja, par ko tur runāts, un viņa galda atvilktnē jau atradās policijas pārvaldes ballistikas laboratorijas ekspertu atzinums. Ekspertīze bija parādījusi, ka patronas, kuras lietojis slepkava, ņemtas no policijas arsenāla. Tātad teroristam tās iedevis kāds no augstākiem policijas priekšniekiem, kuram nav jāatskaitās par katru patronu.

Nopratinot mūku Somaramu, inspektors Namils noskaidroja, ka pistoli viņam iedevis Budharakhita. Inspektors devās pie priestera, taču saņēma izvairīgu atbildi. Bagātais mūks domāja, ka tagad, pēc premjerministra Bandaranaikes nāves, viņam nedraud nekādas briesmas, jo viņa draugs un sazvērestības līdzdalībnieks nostājies valdības priekšgalā. Taču viņš bija aizmirsis, ka arī šajos apstāk|os turpina darboties kriminālā likumdošana. Klostera priekšnieks nokļuva aizdomās par līdzdalību slepkavībā, inspektors Namils sagatavoja orderi viņa apcietināšanai, un policijas ģenerālinspektors to parakstīja.

Sazvērnieki, kas tagad bija nonākuši pie varas, apjauta, cik bīstams ir policijas darbinieks' Namils. Viņi saprata, ka inspektora rokās ir lieli trumpji, kurus viņš var likt lietā, un nolēma rīkoties, turklāt rīkoties pēc sava prāta.

Kādu rītu, atvēris sava kabineta durvis, inspektors Namils ieraudzīja, ka rakstāmgalda atvilktnes uzlauztas, visi dokumenti izrakņāti. Galvenais lietiskais pierādījums — slepkavas pistole — bija pazudis.

Inspektors Namils, lai cik tas savādi, ieraudzījis savā kabinetā šo grautiņu, tikai pasmaidīja. Aplaupīšana bija vienīgi kārtējais pierādījums un noziedznieku netieša savas vainas atzīšana. Lieta tā, ka inspektora kolēģiem jau bija izdevies noskaidrot, kam pieder terorista izmantotais ierocis. Pistoles īpašnieks, kuram nebija citas izejas kā vienīgi atzīties, jau sēdēja aiz restēm. Tas bija viens no «Katoļu ligas» vadītājiem — Osijs Korea. Kad nopratināšanas laikā viņam pajautāja, kad un kādos apstākļos viņš iedevis pistoli Budharakhitam, Osijs Korea pateica, ka ieroci iedevis nevis viņam, bet gan Vimalai Vidževardenei. Noskaidrot tālāko vairs nebija grūti. Neskatoties uz premjerministra Dahanajakes un policijas ģenerālinspektora vietnieka Sidneja de Zoisas intrigām, bet viņiem izmeklēšanas pārtraukšana bija vitāli svarīga, bagātais Budharakhita un veselības aizsardzības ministre Vidževardene nonāca iepriekšējā ieslodzījuma kamerā. Premjerministrs nobijās un pieļāva taktisku kļūdu: viņš aizliedza visiem

Ceilonas laikrakstiem ievietot jebkādas ziņas par Solo* mona Bandaranaikcs slepkavības aizkulisēm. Ar to viņš piesaistija šai lietai žurnālistu uzmanibu, bet uz sevi meta aizdomu ēnu.

Taču sabiedriskās aprindas nenomierinājās. Gluži otrādi. Aizvien biežāk un biežāk notika pret valdību vērstas demonstrācijas, ielās uzliesmoja incidenti. Cilvēki pauda savu neuzticēšanos valsts vadībai un prasīja izmeklēt slepkavības apstākļus, prasīja, lai slepkavas un viņa atbalstītāju tiesas process būtu atklāts. Premjerministrs Dahanajake nonāca visai grūtā situācijā un pieļāva otru kļūdu: izsludināja valsti ārkārtēju stāvokli.

Ar to viņš neko nepanāca. Tautu neapmierināja ne visdažādākās atrunas, ne politiskie līkloči. Tā negribēja bezgalīgi gaidīt un galu galā piespieda Dahanajaki spert trešo kļūmo soli: premjerministrs paziņoja, ka viņš gan to neatbalstot, tomēr tuvākajā laikā sākšoties Bandaranaikes slepkavas tiesas process.

Tagad bija kārta brāļiem de Zoisām un viņu angļu un amerikāņu instruktoriem. Neviens no viņiem neticēja, ka premjerministra paziņojums domāts tikai presei, lai nomierinātu sabiedrisko domu. Viņi bija pārliecināti, ka Dahanajake viņus nodevis. Atriebdamies par to, šie cilvēki pavēslija, ka sazvērestībā un slepkavības sagatavošanā piedalījies pats pašreizējais premjerministrs. Tas arī bija pēdējais piliens. Ceilonas sabiedrība, kas cienīja Solomona Bandaranaikcs reālistisko un pastāvošajos apstākļos progresīvo politiku, notājās nogalinātā pusē, pret viņa slepkavu valdību.

Solomons Vests Ridžvejs Diass Bandaranaike piedzima bagātā aristokrātiskā ģimenē, kuras daudzas paaudzes izsenis bija dzīvojušas par Okeāna pērli, Tropu paradīzi vai Dievu zemi dēvētajā salā, kuru mēs pazīstam kā Ceilonu vai Srilanku. Nākamā premjerministra un progresīvā politiskā darbinieka tēvs, kura dēls iegājis nacionālās atbrīvošanās kustības un pasaules pretkoloniālisma cīņas vēsturē, bija vairāku Ceilonas gubernatoru padomnieks, un Anglijas karalis viņam bija piešķīris muižnieka titulu.

Jaunais Solomons auga greznībā, kādā dzīvoja kolonijas virsslāņi. Viņš mācījās Tomasa universitātē Kolombo, tad studēja tiesības Oksfordā, apguva latīņu un grieķu valodu, romiešu un starptautiskās tiesības, labi spēlēja tenisu. Tolaik Solomons draudzējās ar studentu, kurš bija divus gadus vecāks par viņu, — nākamo Anglijas ārlietu ministru un premjerministru Entoniju Idcnu, un Idens jau studiju gados pareģoja savam draugam Ceilonas premjerministra posteni. Bet Solomons Bandaranaike savukārt jokoja, ka bezgala daudzo saviesīgo vakaru dēļ, kurus rīko īdens, viņš vispār var nepabeigt universitāti, nemaz jau nerunājot par politisko karjeru.

Vēl būdams universitātes students, Solomons Bandaranaike kļuva par jūsmīgu Indijas nacionālās atbrīvošanās kustības piekritēju.

Viņš pabeidza universitāti, kādu laiku strādāja Londonā tiesā par advokātu, pēc tam, būdams divdesmit se< šus gadus vecs, atgriezās dzimtenē. Tēvs pēc tikšanās ar dēlu vīlies konstatēja, ka šoreiz ābols nokritis tālu no ābeles. Solomons Bandaranaike novilka eiropieša uzvalku un uzģērba sarongu. Katoļu ticība viņu neaizrāva.

Solomons Bandaranaike pilnībā veltīja sevi tautas na* cionālās atbrīvošanās kustības problēmām. Cīņā par salas brīvību un neatkarību, par Ceilonas atbrīvošanu no britu koloniālās kundzības viņš stāvēja plecu pie pleca ar seru Džonu Kotelavalu nākamā Ceilonas premjera D. S. Scnanajakes pusē. Tas bija pieredzējis buržuāziskais politiķis, no kura diezin vai varēja gaidīt progresīvas pārmaiņas valsts dzīvē. Solomons Bandaranaike drīz vien saprata, ka Ceilona gan panākusi neatkarību, bet tās valdība turpina veco politiku, izmantodama jaunus līdzekļus un maskēdamās ar citiem lozungiem. Tā bija vietējās aristokrātijas valdība, kas nemaz neinteresējās par tautas vajadzībām. No tās nevarēja gaidīt radikālu pavērsienu ne Ceilonas politiskajā, ne ekonomiskajā orientācijā.

1951. gadā Bandaranaike nodibināja Srilankas brīvības partiju (Sri Lanka Freedom Party). Sākumā tai nebija liela ietekme, un 1952. gada vēlēšanās tā ieguva tikai 9 deputātu vietas parlamentā. Izvirzīdama savu programmu, partija gribēja panākt salas pilnīgu neatkarību, bet starptautiskajā politikā realizēt aktīvas neitralitātes līniju.

Smago ekonomisko stāvokli, kāds bija izveidojies valdības politikas rezultātā, premjers Senanajake mēģināja pārvarēt uz indiešu strādnieku rēķina. Plauka diskriminācija, kas kļuva par cēloni valodu un reliģiskajiem strīdiem. Sis politiski neapdomātais solis izraisīja zemes progresīvo spēku pretošanos, bet vēlāk noveda pie Tamilas bloka iekšējas šķelšanās. Auga vispārējā neapmierinātība, cilvēki sāka saprast, ka Ceilonas patstāvības attīstība iet nepareizā virzienā.

Situāciju valstī ietekmēja Bandaranaikes lēmums. Tolaik viņš bija apakšpalātas priekšsēdētājs un vietējās valdības ministrs. Viņš iesniedza demisiju.

Valdība, kuras priekšgalā bija labējie politiķi Dadlejs Senanajake un Džons Kotelavala, turējās pie proangliskās orientācijas. Formāli valsts galva palika Anglijas karaliene, kuru salā pārstāvēja gubernators. Solomons Bandaranaike aizgāja opozīcijā, nodrošināja vairāku partiju atbalstu un izveidoja bloku — Apvienoto tautas fronti, kurai ar komunistu atbalstu izdevās gūt uzvaru pār reakciju. Tādējādi progresīvais politiskais darbinieks Solomons Bandaranaike uzvarēja un kļuva par valdības premjerministru.

Jaunais premjerministrs tūlīt sāka īstenot savus pirmsvēlēšanu solījumus. Pirmām kārtām bija jālikvidē salā angļu kara bāzes. Un tā Viņas Augstības Anglijas karalienes pārstāvis jau 1950. gadā bija spiests parakstīt vienošanos par Tirikunamales un Katunajakes (apmēram 30 km uz ziemeļiem no Kolombo ostas, kur tagad atrodas starptautiskā lidosta) kara bāzu likvidēšanu.

Bandaranaikes uzvaru pilnīgi pamatoti uzskatīja par angļu-amerikāņu politisko interešu sakāvi Dienvidaustrumu Āzijā. Premjerministra izvirzītā programma paredzēja ne tikai savas rūpniecības radīšanu salā, bet pat dažu ārzemniekiem piederošo rūpniecības nozaru, plantāciju un banku nacionalizāciju. Šī programma, kā arī izvirzītie principi par mierīgu līdzāspastāvēšanu ar visām pasaules mieru mīlošajām zemēm kļuva par sava veida skabargu reakcijas acīs.

«Miers — tas nav pasīvs jēdziens,» paziņoja Solomons Bandaranaike, «tas nenozīmē, ka gluži vienkārši nenotiek kari, ka viena tauta necenšas iznīcināt citu. Pats par sevi saprotams, ka kara novēršana ir svarīgs miera faktors, taču miers, manuprāt, ir kaut kas vēl pozitīvāks. Miers šī vārda īstajā nozīmē ir savstarpēja saprašanās, draudzība un sadarbība. Mēs dzīvojam uz planētas, kura pastāvīgi mainās. Taču tas, vecais, vēl nav pārvarēts. Pilnīgi saprotams, ka pastāv konflikti un domstarpības uzskatos par nacionālo jautājumu, politiku vai ekonomiku. Visu tautu izskatu sakritība visos jautājumos nav iespējama. Tieši tāpēc mums jācenšas starptautiskajās attiecībās radīt draudzīgu atmosfēru, panākt savstarpēju saprašanos. Tāda būtibā ir filozofijas mācība par mierīgu līdzāspastāvēšanu, tic ir visi pančašila mācības principi (sākumā piecas galvenās ētiskās pamācības Būdas laikiem; pēc Baudungas konferences — tautu mierīgas līdzāspastāvēšanas piecu pamatprincipu nosaukums. — Aut. piez.).

Mēs, gluži dabiski, esam par masu iznīcināšanas Ieroču aizliegšanu, pret jauna veida ieroču ražošanu. MOs bulu

laimīgi, ja tiktu noslēgts līgums par kodolieroču izmēģinājumu aizliegšanu.»

Daudziem reakcionārajiem politiskajiem darbiniekiem šie Bandaranaikes vārdi negāja pie sirds. Monopolisti, kas baidījās par saviem ienākumiem, sāka noskaņot sabiedrisko domu pret Bandaranaikes valdību.

Viens no naida perēkļiem bija strīds par valodu starp singaliem un tamiliem, kad valdība pieņēma lēmumu, ka par oficiālo valsts valodu uzskatāma singalu valoda. Valstī sākās demonstrācijas, izcēlās ielu incidenti, kas nereti izvērsās asiņainās sadursmēs. To cēlonis bija ne tikai valsts valoda, bet arī reliģiska rakstura strīdi. Singali ir budisti, bet tarnili pielūdz dievu Šivu.

Otrs cēlonis sazvērestībai pret premjerministru bija ar kooperatīvās bankas nodibināšanu saistītie noteikumi. Bankas nodibināšanas projektu parlamentam iesniedza lauksaimniecības ministrs Filips Gunavardena. Runa bija par palīdzību trūcīgajiem zemniekiem, kuriem Anglijas bankas nedeva kredītu saimniecības attīstīšanai. Rietumu banku pārstāvji, kuri vēl aizvien nebija zaudējuši ietekmi, bet bieži vien gluži vienkārši turēja savās rokās valsts finanšu politikas grožus, sāka pretoties. Reakcionārā prese nostājās viņu pusē, ministra Gunavardenas un premjerministra Bandaranaikes ieceri nosaukdami par komunistu sazvērestību. Ministrs Gunavardena bija spiests demisionēt, premjerministra Bandaranaikes pozīcijas sagrīļojās. Daži paziņojumi liecināja, ka reakcija gatavo pret premjerministru akciju, ka labējie mēģinās izdarīt valsts apvērsumu. Paklīda runas, ka finanšu ministrs Stcnlijs de Zoisa neslēpj savu naidu pret valdības galvu, ka galvenais vairs nav ne strīdi par valodu, ne kooperatīvās bankas organizēšana vai plantāciju nacionalizēšana, bet gan plānota akcija pret Solomona Bandaranaikes progresīvo politiku.

Lai gan pēc premjerministra Bandaranaikes noslepkavošanas reakcionārie spēki arī sagrāba varu, taču viņu pozīcijas bija visai nestabilas. Bet, kad kļuva zināms par aizkulišu mahinācijām, kad sabiedrība uzzināja, ka slepkavības sagatavošanā piedalījies jaunais premjerministrs, notika nopietni politiski nemieri. Deputāti Pīters Keinemans un Viljams de Silva parlamentā apsūdzēja premjerministru līdzdalībā sazvērestībā un ierosināja izteikt valdībai neuzticības votumu. Premjerministrs Dahanajake galīgi pārliecinājās, ka ir zaudējis.

Notika neticamais: uzticību zaudējušais politiskais darbinieks balsošanā uzvarēja ar vienas balss vairākumu. Lai gan tā bija Pirra uzvara un tas viņam bija labi zināms, viņš tomēr noturējās virspusē un pagaidām saglabāja varu savās rokās. Tāpēc viņš izšķīrās par pēdējo, izmisīgo soli: uzsākt tiesas procesu slepkavas un viņa palīgu lietā un pacensties šo procesu novilcināt.

Kad policijas ģenerālinspektora vietnieks de Zoisa pēc slepkavības bija ieradies Bandaranaikes rezidencē, viņš nebija parūpējies ne par vienu liecinieku. Bet tiesā bija jādod liecības deviņsimt cilvēkiem. Tāds process varēja vilkties gadiem. Protams, ar noteikumu, ka cilvēki, kas ieinteresēti novilcināšanā, vēl būs pie varas.

Dahanajake atbrīvoja savu krēslu nepilnu gadu pēc slepkavības. Krita arī citi dūži. Stenlijs de Zoisa vairs nebija finanšu ministrs, viņa veiklais brālis bija spiests aizvākties no policijas inspektorāta. Apsūdzētie tika notiesāti. Būdas mūkam Somaramam piesprieda nāvessodu, pārējos, arī veselības aizsardzības ministri Vimalu Vidževardeni, notiesāja nosacīti. Par Srilankas Republikas premjerministri kļuva nogalinātā politiskā darbinieka dzīvesbiedre Sirimavo Bandaranaike, kas iegājusi Ceilonas tautas vēsturē kā pirmā sieviete, kas jebkad ieņēmusi šādu posteni.

KARĪBU CĒZARA KRIŠANA

Dominikanas diktators Rafaels Lconidass Truhiljo Mo!ina, bijušais zirgu zaglis, vēlāk — miljardieris un oficiālais «republikas dievs», trīs gadu desmitus darīja visu, lai kļūtu par objektu teroristiem. Viņš pasludināja sevi par nācijas labdari, finansiālās neatkarības radītāju, partijas pamatlicēju un vadoni. Pats pēc savas personiskās vēlēšanās kļuva ģeneralisimuss un republikas Pirmais žurnālists. Galvaspilsētu Santodomingo viņš pārdēvēja par Sjudadtruhiljo un pavēlēja uzstādīt tās ielās vairākus simtus pieminekļu, kuros bija atainots viņš — Truhiljo.

Viņš lika uzcelt milzīgu pieminekli arī savam iemīļotajam zirgam. Un pieminekļa atklāšanas reizē piešķīra rumakam Ģenerālštāba pulkveža pakāpi. Tā nebija vienīgā sinekūra. Diktatora dēls, būdams tikai piecus gadus večs, saņēma pulkveža pakāpi; tai dienā, kad viņam apritēja desmit gadu, tētiņš iecēla dēlu par brigādes ģenerāli ar attiecīgu algu.

Truhiljo nevairījās no visrupjākā terora metodēm. 1937. gadā, nejuzdams ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus, viņš pavēlēja iznīcināt vairāk nekā divpadsmit tūkstošus strādnieku, kas Dominikanas Republikā bija iebraukuši no Haiti.

Uz viņa sirdsapziņas bija arī citi briesmīgi noziegumi. Un tomēr Dzimtenes Tēvs, Nācijas Atbrīvotājs un Glābējs, Māšu Aizstāvis, Valsts Pirmais Skolotājs deva rīkojumu piesist pie visiem soliņiem parkā plāksnītes ar atgādinājumu: «Pasaki paldies Truhiljo par šī koka ēnu!» Despota impērijā katra automobiļa numura zīmi greznoja vārdi: «Lai dzīvo Truhiljo!» Pie katras dzeramā ūdens akas obligāti bija uzraksts «So ūdeni tev dod dievs un Truhiljo». Kordiljeru visaugstākais kalns ieguva jaunu nosaukumu — Truhiljo smaile. Uz personisko māju, skolu un citu sabiedrisko iestāžu fasādēm bija lasāms: «Debesīs dievs, uz zemes — Truhiljo.»

Sis mākslas un literatūras mecenāts, kā viņš pats sevi raksturoja, nežēlīgi izrēķinājās ar dzejnieku Virhilio Martinesu Reinu un viņa sievu. Pirmais strādnieks, Pirmais zemkopis, Pirmais skolotājs, Pirmais ārsts, bet pēc kolēģa Franko parauga ģeneralisimuss līdzīgi rīkojās arī starptautiskajā līmenī. Starp saviem aptuveni četrdesmit bērniem, no kuriem lielākā dala — ārlaulībā dzimušie, viņam bija vairāki favorīti. Vismīļākā meita bija Anhelita. 1953. gadā, kad Anhelitai bija četrpadsmit gadu, tēvs iecēla viņu par sūtni, kam vajadzēja pārstāvēt Doininikanas Republiku Anglijas karalienes Elizabetes II kronēšanā.

Britu Ārlietu ministrija šādu godu pieklājīgi noraidīja. Sakara ar to britu sūtnis Stenlijs Gadžins tika pasludināts pii persona non ģrula un izraidīts no Dominikanas. Taču vrlalc, kad deviņpadsmit gadus vecā Anhelita stājās laulība (vairāk nekā tūkstoš viesu klātbūtnē laulāja pats arhibīskaps RIkardo Pitini), uz svinībām bija lūgti Dominikanas Republikā akreditetie diplomāti, arī britu sūtnis.

Dominikanas despots darīja visu, lai agri vai vēlu kļūtu par atriebēja upuri. Un gluži neticami, ka šo šāvienu no slēpņa viņš «gaidīja» trīsdesmit vienu gadu. Tikai 1961. gada 1. jūnijā radio diktora balss, sēru mūzikai skanot, svinīgi paziņoja:

«Trīsdesmit pirmajā Truhiljo ēras gadā traģiski gājis bojā Labdaris, Nācijas Tēvs, Darbaļaužu izcilais Aizstāvis, Pasaules Ģēnijs, Komunisma Pirmais ienaidnieks ģeneralisimuss Rafaels Leonidass Truhiljo Molina. Atentātu pret viņu izdarījuši noziedzīgi sazvērnieki, kurus vadījuši dzimtenes nodevēji, brīvības un demokrātijas ienaidnieki.»

Daudzi nekompetenti cilvēki raugās uz politiskajām attiecībām Latīņamerikas «banānu» republikās kā uz krāsainu mūziklu rumbas ritmā vai kā uz pārgalvīgi uzņemtu piedzīvojumu filmu. Vienā ziņā viņiem ir daļēja taisnība. Līdzekļi cīņā par varu šeit ir gluži nesamērojami ar parastajiem priekšstatiem par tiem.

Dominikanas despots nemēdza gaidīt izdevīgu brīdi. Viņš necieta opozīciju un gribēja atbrīvoties no tās jebkuriem līdzekļiem. Pašam savā salā viņam tas nebija grūti izdarāms. Viņa «Seguridad Nacional» nevēlamos iznīcināja bez žēlastības. Cietums, spīdzināšana, koncentrācijas nometne, nāve — lūk, kas gaidīja visus «valsts ienaidniekus».

Taču bija arī daudzie emigranti, par kuru likteni vajadzēja parūpēties Truhiljo slepenajam dienestam un ta labi apmācītajiem slepkavām. Truhiljo spiegošanas organizācijas rezidenti bija iekārtojušies Amerikas Savienotājās Valstīs, Meksikā, Brazīlijā, Venecuēlā, Kubā, Maili, ll>n durasā. Dominikanas teroristiskās organizācijās n|‘;rul| parādījās arī Eiropā, vārdu sakot, visur, kur dzīvoja emigranti, kas vērsās pret Truhiljo.

Ņujorkā izcila personība emigrantu nacionālās atbrīvašonās organizācijā, kas cīnījās pret Truhiljo diktatūru, bija Serhio Benkosme. Viņa rīcībā bija gan nauda, gan publicēšanās iespējas. Benkosme centās atklāt amerikāņu sabiedrībai noziegumus, kuri bija devuši diktatoram neierobežotu varu. Tāpēc šis cilvēks bija Truhiljo ienaidnieks numurs viens. Visuvarošais valdnieks norādīja ar pirkstu uz leju un pavēlēja izdarīt slepkavību.

Divi «pistoleros», kas saņēma šo pavēli, bija Ludovino Fernandess un Luiss de la Fuente Ruvirosa. Fernandess, ar iesauku Paida, tika uzskatits par vienu no labākajiem Truhiljo speciālistiem slepkavību lietās. Viņš jau bija palīdzējis valdniekam atbrīvoties no daudziem nepatīkamiem sāncenšiem, un viņa uzdevums bija to darīt arī turpmāk. Bet Ruvirosa, starp citu, bija attāls diktatora radinieks, kāda Porfīrija Ruvirosas (kurš ar savu izlaidīgo dzīvi bija izraisījis daudzus skandālus) — Dominikanas diplomāta un Truhiljo bijušā znota brāļādēls.

Ruvirosa un Fernandess sāka izsekot Benkosmi. Viņi sadabūja opozīcijas līdera dzīvokļa atslēgu un 1935. gada 28. aprīlī nogalināja Benkosmi.

Viņš stāvēja vannas istabā pie spogu|a un skuva bārdu, kad durvīs parādījās divi bandīti ar pistolēm rokās. Ruvirosa nospieda gaili. Benkosme nokrita uz flīzēm klātās grīdas. Slepkavas aizslēdza aiz sevis durvis un aizgāja.

Serhio Benkosme nenomira uzreiz. Viņš vēl bija dzīvs, kad dzīvoklī ienāca F1B aģenti. Saņēmis visus spēkus, viņš nosauca sava slepkavas vārdu.

Kriminālisti sāka meklēt Luisu de la Fuente Ruvirosu un vairāku dienu laikā nosaidroja, kur viņš dzīvojis un ar ko ticies pirms slepkavības izdarīšanas. Tas bija pareizais ce|š, tomēr detektīvi saņēma sava šefa norādījumu pārtraukt izmeklēšanu. Viņi bija spiesti pakjauties, lai gan rīkojums likās pilnīgi neizprotams. Bet diktatoram Truhiljo bija labi sakari ar visaugstākajām ASV valdības organizācijām, viņš taču bija amerikāņu monopolu ērts partneris.

Abi «pistoleros» atgriezās pie sava pavēlnieka Sjudadtruhiljo pilsētā. Par labi paveikto akciju diktators viņus uzslavēja, valsts kase izmaksāja solīto honorāru. Luisam de la Fuentem Ruvirosam piešķīra augstu virsnieka dienesta pakāpi Dominikanas armijā.

Bet Fernandess paaugstinājumu nedabūja. Pēc vairākiem gadiem viņš atkal parādījās Ņujorkā ar līdzīgu misiju. 1953. gada 2. oktobrī agrīnie gājēji netālu no ostas Medisonstrītā atrada mirušu cilvēku. Policijas komisārs noskaidroja, ka viņa vārds ir Andress Rekenja. Viņš bija ievērojams Dominikanas revolucionārās emigrācijas partijas darbinieks.

Rekenjas darbu turpināja profesors Hesuss Marija Galindess,-. kurš diktatoram Truhiljo bija ievērojami bīstamāks opozicionārs nekā viņa priekštecis. Profesors Galiņ dess bija spānietis. Revolūcijas laikā viņš cīnījās pret Franko ne tikai ar šauteni rokās, bet arī revolucionārās preses lappusēs. Viņš bija labs orators, spējīgs redaktors, savos rakstos pievērsās aktuālām politiskām tēmām. Kad varu Spānijā sagrāba Franko, Galindess bija spiests emigrēt uz ārzemēm. Viņš izvēlējās Dominikanas Republiku. Acīmredzot daļēji tāpēc, ka šeit runāja viņa dzimtajā valodā, bet, iespējams, nozīme bija arī tam apstāklim, ka pats Truhiljo piedāvāja viņam labi apmaksātu vietu. Profesors Galindess kļuva par diktatora bērnu mājskolotāju.

Bērnu mājskolotājs zināmā mērā kļūst par ģimenes locekli, tāpēc viņa klātbūtnē sarunas norisa pilnīgi brīvi. Tika apspriestas tirdzniecības mahinācijas, par kurām citā vietā jebkurš tiktu nodots tiesai, plāni, kā ātrāk izrēķināties ar opozīciju.

Profesors Galindess nodzīvoja Truhiljo ģimenē veselus septiņus gadus. Šajā laikā viņš uzzināja, ko visai zemei un tās tautai nozīmē «Seguridad NacionaI» daļu terors, kā arī saprata, ka kļuvis par audzinātāju bērniem, kuru tēvs ir viens no visrūdītākajiem noziedzniekiem, kāds jebkad dzīvojis pasaulē.

Profesors sāka. vākt materiālus par Truhiljo noziedzīgo darbību, par tirāna upuriem. Zināmā mērā viņš saprata Truhiljo ārpolitisko kontaktu jēgu, kad ASV senāta iekšējās drošības apakškomitejas loceklis senators Dženners savas vizītes laikā Dominikanas Republikā jūsmīgi pasludināja, ka Truhiljo zeme «rietumu puslodē ir vienīgā valsts, kur katrs pareizi saprot jēgu mūsu cīņā pret komunismu».

19.46. gadā profesors Galindess aizlidoja uz Ņujorku, kur kļuva par Dominikanas emigrantu revolucionārās partijas biedru. Laikrakstā «E1 Diario» parādījās viņa asie raksti, kas bija vērsti pret despotisko Truhiljo režīmu.

Strādādams par pasniedzēju Kolumbijas universitātē, profesors sāka rakstīt grāmatu «Truhiljo ēra» un gribēja to publicēt kā savu disertācijas darbu.

Kolumbijas universitātes milzīgie korpusi Ņujorkā atrodas tikai dažus kvartālus no Riversaidparka, starp rosīgo Brodveju un nedaudz mierīgāko Amsterdamas avēniju. Profesors Hesuss Marija Galindess 1956. gada 12. martā ap pulksten deviņiem vakarā beidza savu pēdējo lekciju un posās uz mājām.

Viens no studentiem piedāvājās viņu aizvest ar savu mašīnu. Galindess piekrita, taču pēc tam kautri piebilda, ka izkāps Centrālparka stūrī pie «Columbus Circle» metrostacijas. Ar metrovilcienu viņš nokļūšot mājās tikpat ātri.

Kā vēlāk izmeklēšanā kļuva zināms, profesors Galindess izkāpis no mašinas pie metrostacijas pulksten 9 un 45 minūtes. Sajā laikā kustība Ņujorkā jau pierimst, tomēr pie metro vēl bijis diezgan daudz cilvēku.

Profesors lēnām virzījās lejup pa kāpnēm. Kad viņš nokļuva garā gaitenī, kas veda uz peronu, pie viņa pienāca cilvēks ar cigareti rokā un palūdza sērkociņus. Profesor's Galindess sāka tos meklēt. Šajā brīdī parādījās,otrs svešinieks, un Galindess sakņupa no asa sitiena saules pinuma apvidū. Abi nepazīstamie tūlīt satvēra viņu, taču ne tā, kā to dara nejauši garāmgājēji, palidzot slimam cilvēkam. Viens no viņiem atlauza profesoram rokas uz muguras, otrs izvilka šļirci, un profesors sajuta dūrienu gurnā. Un tad viņam acīs viss satumsa. Garām pagāja vairāki cilvēki, kāds apjautājās, kas noticis. Vieņs no vīriešiem atbildēja, ka viņu draugam kļuvis slikti un būšot labāk, ja viņi paši aizvedīšot to uz mājām.

Un tomēr viens no viņiem piesteidzās pie telefona būdiņas un laikam gan acu apmānīšanai izlikās, ka izsauc ātro palīdzību. Cilvēki baltos virsvalkos parādījās, līdzko viņš bija nolicis klausuli. Vai kļuda scenārijā? To neviens neievēroja. Garāmgājēji pat nepaskatījās uz to pusi, kur profesoru Galindesu iecēla dzeltenā «ātrās palīdzības» mašīnā ar mirgojošu spuldzi uz jumta. Ja kāds būtu painteresējies, viņš konstatētu, ka uz mašīnas durtiņām nav sarkanā krusta un uzraksta ziliem burtiem «ColumbiaPresbyterian Medical Centre, Broadway, 168 Street», bet tā bija vienīga vieta, no kuras sanitārā mašīna varēja atbraukt tik īsā laikā.

Džeraldam Lesteram Merfijam bija divdesmit trīs gadi. Tātad — gluži jauns cilvēks. Spriežot pēc fotogrāfijām, kas vēlāk parādījās presē, viņš bija izskatīgs un simpātisks vīrietis. Džeralds strādāja par rasētāju neliela otrās šķiras tehniskajā birojā Maiami pilsētā Floridā un īrēja istabu pilsētas dienvidrietumu daļā. Jau sešpadsmit gadu vecumā viņam izdevās nolikt eksāmenu un iegūt tiesības vadīt lidmašīnu, bet, sasniedzis divdesmit trīs gadus, viņš turēja rokās stūrmaņa diplomu. Tajā pašā laikā Džeralds Lesters Merfijs iesniedza lūgumu ieskaitīt viņu ASV gaisa kara spēkos. Taču šis sapnis nepiepildījās. Aviācijā tuvredzīgos neuzņēma. Tā nu Džerijs strādāja par tehnisko rasētāju. Starp citu, viņš dažkārt piepelnījās kā ārštata pilots pie privātlidmašīnas īpašnieka. Gluži dabiski, ka jaunais cilvēks nebija īpaši apmierināts ar savu likteni. Džeralds Lesters Merfijs bija gaidījis no dzīves ko vairāk.

1956.    gada martā viņam beidzot uzsmaidīja laime. Kāds paziņa stādīja viņu priekšā solīdam kungam, vārdā Arturo Espaija, Dominikanas Republikas ģenerālkonsulam Ņujorkā.

Nākamās dienas Džeraldam Lesteram Merfijam aizritēja kā sapnī. Pateicoties sava jaunā paziņas laipnībai, viņš uz ļoti izdevīgiem noteikumiem iekārtojās darbā par pilotu Dominikanas aviācijas sabiedrībā «Dominicana de Aviacion». Alga bija astoņsimt dolāru mēnesī plus speciālas prēmijas par ārpuskārtas lidojumiem.

Pilotam Merfijam nenācās ilgi gaidīt: jau aprīļa sākumā radās reāla iespēja nopelnīt prēmiju. Ar laipnā konsula kunga palīdzību viņš saņēma CDA sabiedrības pavēli nofraktēt Lindenē firmas «Trade Air» lidmašīnu «Beechcraft». Pēc tam viņam bija jālido ar kādu bagātu saslimušu dominikanieti no Ņujorkas uz Tampu Floridā.

Un tā Džerijs Merfijs sēdās pie stūres divmotoru lidmašīnai, kura bija reģistrēta ar numuru 68100. Taču vēl pirms tam viņš tikās ar konsulu Espaiju, no kura uzzināja, ka slimnieks ir pazīstama persona, kas grib atgriezties Dominikanas Republikā, bet nevēlas izraisīt lieku troksni. Viņam jātiek ārā no Amerikas Savienotajām Valstīm, nepiesaistot sev nekādu uzmanību. Tāpēc jāklusē un jāveic vēl viens noteikts manevrs. Merfijam jālido uz mazu privāto lidlauku Ņujorkā nevis taisnā ceļā, bet vispirms jānosēžas vairākos citos tuvējos lidlaukos, turklāt nenorādot sava maršruta galapunktu. Tomēr lidmašīnas žurnālā viņš neko nedrīkst ierakstīt, jo varot taču galu galā tas izkrist no galvas.

Pilots Merfijs nodomāja, ka bagātnieki, kuriem ir iespēja īrēt lidmašīnu, var par savu naudu atļauties jebkuras dīvainības. 10. martā viņš izlidoja no Lindenes lidlauka un nosēdās Ņūarkā, Ņūdžersijas štatā. Viņš pārnakšņoja viesnīcā, bet nākamajā rītā uzņēma kursu uz Ņujorku un nosēdās Steitenailendas lidostā. Tur viņš iepildīja bākā degvielu, pateica, ka lidos uz Azoru salām, taču patiesībā atkal devās uz Ņūarku. Ņūarkā Merfijs paziņoja, ka viņa ceļa mērķis ir Maiami Floridā, tomēr nosēdās Ņujorkas austrumu nomalē Longailendā, kur kopš rīta gaidīja savu pasažieri un konsulu Espaiju.

Pēc pulksten desmitiem vakarā Merfija «Beechcraft» bija vienīgā lidlaukā palikusī lidmašīna. Naktssargs paslēpās no aukstā vēja koka namiņā. Džerijs Merfijs sēdēja tumsā un juta, ka sāk zaudēt pacietību. Bija jau vienpadsmit, kad iegaismojās automobiļa ugunis. Sanitārā mašīna strauji nobremzēja pie pašas lidmašīnas. Izlēca konsuls Espaija un satraukts jautāja Merfijam, vai viņš gatavs lidojumam. Divi cilvēki baltos virsvalkos jau cēla lidmašīnā nestuves ar slimnieku. «Beechcraft» vienīgajā brīvajā vietā līdzās pilotam apsēdās milzīgs drūma izskata tēvainis, kurš mazliet kliboja. Tas bija Truhiljo uzticamais «pistolero» Ludovino Fernandess. Un Merfijs acumirkli saprata, kas lidojuma laikā būs īstais komandieris.

Agri no rīta lidmašīna nosēdās nelielā lidlaukā Maiami pilsētas nomalē Floridā, lai iepildītu degvielu. Taču tik agrā rīta stundā tur nebija neviena cilvēka, tāpēc Merfijs bija spiests atkal iedarbināt dzinējus un nolaisties Lantanas lidlaukā. Tur viņš iepildīja degvielu par deviņdesmit pieciem dolāriem, iedeva vēl desmit dolārus dzeramnaudas, ielēca kabīnē, kur nekustīgi sēdēja drūmais Fernandess, un, pacēlies gaisā, uzņēma kursu jūras virzienā.

Bahamu salas ar gaišzilām lagūnām, tad Kubas baltā piekraste un beidzot Montekristi lidlauks Dominikanas Republikā. Pilots Merfijs bija izpildījis uzdevumu — atvedis slimo dominikanieti laikā. Tomēr viņš mazliet izbrīnījās, redzēdams piebraucam četras mašīnas. No tām izlēca civildrānās tērpušies cilvēki, kā arī virsnieki. Divi vīrieši steidzīgi satvēra nestuves un, burtiski, skriešus metās pie otras — lielas kara lidmašīnas. Pacientu, kurš acīmredzot vēl aizvien bija bezsamaņā, ātri iecēla lidmašīnā, un tā nekavējoties pacēlās gaisā.

Un tikai tad pamanīja pilotu Merfiju.

—   Esmu kapteinis Oktavio de la Masa, — teica cilvēks zilā formas tērpā ar zelta tresēm. — Apsveicu. Jūs esat teicami izpildījis pavēli. Lūk, čeks. Ceru, ka tas jums būs patīkams pārsteigums.

Džeralds Lesters Merfijs paspieda roku simpātiskā izskata milzim un, paraudzījies uz čeku, satriekts izdvesa:

—   Desmit tūkstoši dolāru!

Jaunizceptajam bagātniekam Merfijam sākās jauna dzīve. Turklāt visai patīkama. Pirmās dienas viņš pavadīja lepnākajā viesnīcā «Jaragua», pēc tam noīrēja skaistu bungalo ar krāšņu tropu dārzu. Viņš uzzināja, ka būs otrais pilots vienā apkalpē ar simpātisko kapteini Oktavio de la Masu, un ļoti nopriecājās par to. Kapteinis taču bija viņa pirmais paziņa uz salas, turklāt cilvēks, kurš viņu aplaimojis ar tādu čeku.

Straujā karjera iedvesmoja Merfiju. Turklāt viņš saņēma ielūgumu ierasties pie valsts vadītāja ģeneralisimusa Truhiljo. Divdesmit trīs gadus vecais amerikānis, kas bija audzināts ticībā Holivudas pasakām par nabadzīgu rneittņu laimi, par vienkāršu jaunu puišu galvu reibinošām karjerām, negaidīti nok|uva sabiedrībā, kuru viņam bija iznācis redzēt ja nu vienīgi uz kinoekrāna. Turklāt viņš bija viens no šī vakara dalībniekiem, bet greznība, kādu Merfijs ieraudzīja, laikam gan varēja mēroties Vienīgi ar Indijas maharadžu bagātībām.

Taču Maiami neatzītā rasētāja karjerā bija ari otra puse, kas sākumā nebūt neliecināja par traģēdiju. Džerijs Merfijs sadraudzējās ar savu priekšnieku Oktavio de la Masu. Un no viņa uzzināja, kas bija tas bagātais slimais dominikanietis. Kapteinis Masa ari paskaidroja, ka profesors Galindess ir Dominikanas Republikas ienaidnieks. Profesora darbība Amerikas Savienotajās Valstīs apdraudējusi Dominikanas intereses, tādēļ viņš bijis jānolaupa un tādējādi jāpadara nekaitīgs.

—   Vai viņš ir cietumā? — pajautāja Merfijs.

—   Es pilotēju lidmašīnu, kura nosēdās Sjudadtruhiljo un kurā atradās profesors. Tur viņu savāca «Seguridad Nacional» «kaliess». Vairāk es nekā nezinu un negribu zināt.

Džeralds Merfijs sīkāk neizprašņāja kapteini. Viņš juta, ka tas būtu nevietā. Un tikai vēlāk uzzināja, ka par «kaliesiem» šeit nievājoši saukā valsts slepenpolicijas aģentus. Viņš uzzināja ari to, ka profesors Galindess, gan nebūdams amerikānis, Amerikas Savienotajās Valstīs iemantojis mīlestību un cieņu. Par to liecināja kaut vai tas, ka nākamajā dienā pēc viņa pazušanas Federālajā izlūkošanas birojā ieradās pats Kolumbijas universitātes rektors Greisons Kirks un pieprasīja nekavējoties sākt izmeklēšanu šajā lietā. Galindesa rakstāmgaldā tika atrasta vēstule, kurā profesors bija izteicis savas bažas. Viņš rakstīja, ka jau ilgāku laiku viņu izseko, ka nezināmi cilvēki pa telefonu vairākkārt draudējuši viņam un likuši saprast — Truhiljo slepenā dienesta aģenti saņēmuši uzdevumu viņu nogalināt.

Tajā pašā dienā policijā ieradās ari Galindesa izdevējs, kas gatavojās publicēt viņa disertāciju, un lūdza minēt protokolā šīs disertācijas satura raksturojumu.

Tagad policijas rokās bija pavedieni lietas izmeklēšanai. Bet, kad kriminālisti sāka salīdzināt faktus, viņi atklāja arī daudzus citus noziegumus. Noskaidrojot Merfija «Beechcraft D-18» lidmašīnas ceļu, policija nonaca līdz Ņujorkas ārpilsētas lidlaukam. Kriminālisti jau zināja, ka tajā naktī tur dežurēja sargs Džozefs Kepels. Parunāties ar Kepelu viņiem tomēr neiznāca, jo viņš jau bija miris. Pēc vienas versijas, nāvi bija izraisījusi sirdslēkme. Bet Ņujorkas bulvārprese ziņoja, ka Kepels visai neuzmanīgi palīdzējis palaist dzinēju kādai, sporta lidmašīnai. Palaišanas brīdī sargs nok|uvis zem propellera un ceļā uz slimnīcu nomiris. Policijai neizdevās noskaidrot ne šīs lidmašīnas reģistrācijas numuru, ne tās īpašnieka, ne ari pilota vārdu. ,

Par Truhiljo aģentu otru upuri Amerikas Savienotajās Valstīs kļuva Džo Lejs, tas pats cilvēks Lantanas lidlaukā, kurš agrā rītā par deviņdesmit pieciem dolāriem piepildīja ar' benzīnu Džerija Merfija lidmašīnas bāku. Viņš bija otrs iespējamais profesora Galindesa nolaupīšanas liecinieks, kurš varēja raksturot noziedznieka ārieni un apliecināt, ka upuris patiesi bijis profesors Galindess. FIB aģenti nenoskaidroja neko. Džo Lejs drīz pēc tam bija gājis bojā automobiļu katastrofā. Tas notika naktī, protams, bez lieciniekiem. Noziedznieks, neviena nemanīts, nozuda.

Džerijs Merfijs pamazām sāka apjaust, kādā lietā viņš piedalījies. Viņš saprata, ka kļuvis par vienu no profesora Galindesa nolaupītājiem, bet par nolaupīšanu; kā viņam bija zināms, Amerikas Savienotajās Valstīs paredzēts tāds pats sods, kāds par slepkavību. Merfijs iepazina Truhiljo policijas terora nežēlību, izprata metodes, ar kuru palīdzību diktatora ģimene, izmantojot savas tirdzniecības firmas, aplaupīja salas iedzīvotājus. Tas viss piespieda viņu novērtēt situāciju un padomāt, kā rīkoties turpmāk.

Talkā nāca gadījums. Džerijs Merfijs iemīlējās. Meiteni sauca Sēlija Keira. Viņa strādāja par stjuarti amerikāņu aviācijas sabiedrībā «Pan American» uz aviolīnijas, kas veda caur Sjudadtruhiljo. Sēlija brīnījās par Džerija materiālo nodrošinātību, un kādu dienu viņš beidzot atzinās, kāpēc sabiedrība «Dominicana de Aviacion» maksā tādu lielu naudu par visai retiem lidojumiem.

Sēlija Keira bija jauna un visai saprātīga meitene. Viņa tūlīt saprata, ka Džerijam draud briesmas. No Ņujorkas izdevumiem Sēlija zināja sīkāk par profesora Galindesa lietu un sāka uzstāt, lai Džerijs atstāj Dominikanas Republiku ar pirmo lidmašīnu, kurā viņam izdosies iekļūt.

Un tad Džerijs pieļāva nopietnu kļūdu. Viņš pastāstīja kapteinim de la Masam par profesora Galindcsa lietu, turklāt viesnīcas «Jaragua» bārā, aizmirsis, ka Sjudadtruhiljo pilsētā ausis ir pat bāru sienām. Vēlāk noskaidrojās, ka «Seguridad Nacional» slepenie aģenti viņam sekojuši kopš brīža, kad viņš nosēdās Montekristi lidlaukā.

Kapteinis Oktavio de la Masa, iespējams, patiesi centās rast izeju savam kolēģim un biedram. Viņš ieteica klusēt par to, kas bijis, un pacensties pārliecināt savu draudzeni, ka viņa maldās. Viņi apprecēsies un dzīvos Sjudadtruhiljo kā dieva azotē. Turklāt arī sabiedrībai «Dominicana de Aviacion» vajadzīgas simpātiskas stjuartes.

Taču Džerijs Merfijs nolēma rīkoties citādi. Atšķirībā no visām iepriekšējām vēstulēm, kurās viņš lielījās vecākiem, cik laba šeit dzīve, 17. novembrī Džerijs uzrakstīja, ka nokļuvis nepatīkamā un neparedzētā situācijā, spiests atstāt ienesīgu vietu un atgriezties mājās. Truhiljo cenzori, protams, vēstuli izlasīja.

Novembra pēdējās dienās laikrakstā «E1 Caribe» parādījās paziņojums, kurā Merfijs uz izdevīgiem noteikumiem piedāvāja pārdošanai sava dzīvokļa mēbeles un lietotu fordu. Sēlija Keira tikās ar Džeriju vēl vienu reizi, 3. decembrī. Viņi sarunājās īsu brīdi, kamēr stāvēja PAA sabiedrības lidmašīna. Vēlāk Sēlija atcerējās, ka Džerijs nervozējis, bijis uzbudināts, šķiet, no kaut kā baidījies. Viņš pateicis meitenei, tiesa, bez īpaša prieka, ka uzaicināts ierasties Truhiljo rezidencē.

Paziņojumi, kas vēlāk parādījās dažos ASV laikrakstos, notikumu tālāko gaitu atspoguļo dažādi. Pēc vienas versijas — tajā pašā kritiskajā vakarā Merfijs bijis Truhiljo rezidencē uz pieņemšanu, pēc otras — viņam esot piezvanījis kāds draugs un uzaicinājis aiziet kaut kur izklaidēties. Merfijam bijis draņķīgs garastāvoklis, negribējies palikt vienam, tādēļ viņš piekritis. Kad pilots izgājis no bungā lo un sācis meklēt drauga mašīnu, no tumsas izniruši nepazīstami cilvēki, sagrābuši viņu, ievilkuši melnā kreislerā un, uzdevuši pilnu gāzi, aiztraukušies prom. Viens no šiem ļaudīm iedarbinājis pie mājas stāvošo Morfija fordu un sekojis viņiem.

Nākamajā rītā -** 4. decembrī — pie krastmalas šosejas ārpus pilsētas atrada pamestu Morfija automobili, kas stāvēja tajā vietā, kur gaļas krasti veido gleznainu lagūnu, kurai dots ne visai patīkams nosaukums — Haizivju līcis. Nosaukums nebūt nav simbolisks. Kopš neatminamiem laikiem no tuvējām lopkautuvēm šurp veda atkritumus, tāpēc ūdens līcī, burtiski, čumēja un mudžēja no haizivīm. «Seguridad Nacional» aģenti neko nenoskaidroja. Mašīnas durvis bija līdz galam vaļā, un tomēr nelika atrasts nekas, kas liecinātu par notikušo.

Džeralda Lestera Merfija vecāki saņēma Ārlietu ministrijas paziņojumu par to, ka viņu dēls bez vēsts pazudis Dominikanas galvaspilsētā Sjudadtruhiljo. Kopā ar Sēliju Keiru viņi devās uz turieni, apmeklēja policijas prezidiju, valsts apsūdzētāju un Tieslietu ministriju. Viss velti. Par Džerija likteni viņiem neizdevās uzzināt neko.

Kad viņi iegāja dēlam piederošajā bungalo, tur viss izskatījās tā, it kā Džerijs tikai pirms mirkļa būtu izskrējis laukā. Viss bija savā vietā. Un tomēr slepenā dienesta aģenti pirms dažām dienām bija rūpīgi pārmeklējuši katru atvilktni un paņēmuši sev līdz dažas kompromitējošas lietas, arī Džerija piezīmju grāmatiņu ar alfabētisko rādītāju, kurā lappusē ar burtu G bija ierakstīts Galindesa uzvārds.

Sēlija konstatēja, ka nav viņas vēstuļu Džerijam, Džerija pilota dokumentu un izgriezuma no spāņu laikraksta ar attēlu, kurā vairāku cilvēku vidū redzams arī konsuls Espaija. Džerijs Merfijs, kurš kādreiz tā lepojās ar savu jauno ietekmīgo paziņu, izgriezuma malā bija uzrakstījis: «Mans jaunais draugs ģenerālkonsuls.» Taču vēlāk sarunā ar amerikāņu FIB darbinieku Espaija sacīja, ka nekad nav pazinis lādu Merfiju. Kad viņam parādīja lidotāja fotogrāfiju, konsuls pašūpoja galvu un teica, ka šo cilvēku nav pat redzējis.

Kapteinis Oktavio de la Masa bija vēl viens tiešs profesora Galindesa nolaupīšanas dalībnieks. Jau pirms sava otrā pilota pazušanas de la Masa saprata, ka arī viņa dzīvībai draud briesmas. Tāpēc viņš sāka gatavoties bēgšanai no salas.

Kapteinim bija zināmas Truhiljo «Seguridad Nacional» metodes, un viņš labi saprata, ka vecākiem tas maksātu dzīvību, ja dēls pats aizbēgtu, bet viņus atstātu šeit. Tāpēc Oktavio de la Masa iesniedza ASV konsulātā lūgumu piešķirt viņam šīs valsts vīzas un 10. decembrī tās saņēma. Četras dienas vēlāk viņš atvadījās no vecākiem Sjudadtruhiljo lidostā, norunājis pēc dažām dienām tikties Floridā. Dienu vai divas pirms izlidošanas pie kapteiņa Oktavio de la Masas ieradās «Seguridad Nacional» aģenti.

—   Likuma vārdā jūs tiekat apcietināts uz aizdomu pamata ASV pilsoņa Džeralda Lestera Merfija slepkavibā.

Jūs viņu nogalinājāt un ķermeni iemetāt jūrā Haizivju līcī, — pārsteigtajam pilotam paziņoja viens no aģentiem.

1957.   gada 7. janvārī ASV konsulātā Sjudadtruhiljo ieradās «Seguridad Nacional» augstas dienesta pakāpes virsnieks un pavēstīja ģenerālkonsulam Stefensonam, ka kapteinis Oktavio de la Masa, kurš arestēts uz aizdomu pamata Džeralda Lestera Merfija slepkavībā, savā kamerā pakāries. Viņš atstājis vēstuli, kuras saturs, iespējams, interesēs ģenerālkonsula kungu. Konsuls Stefensons bija pārsteigts. Ģeneralisimusa Truhiljo privileģētais pilots Oktavio de la Masa, kurš bieži parādījās sabiedrībā parādes tērpā, kopā ar savu kungu, atzinās slepkavībā. Spriežot pēc vēstules satura, policijai un viņa ģimenēs locekļiem bija jānotic maz ticamam faktam: tajā liktenīgajā naktī kapteinis ar savu kolēģi devušies pastaigā. Viņi gājuši pa šoseju, kas vijas gar jūras krastu. Tur Morfijs pēkšņi sācis izteikt gluži nejēdzīgus un amorālus priekšlikumus. Tas kapteini tā sakaitinājis, ka. izraisījusies sadursme. Šajā sadursmē dusmu uzliesmojumā de la Masa nogrūdis Merfiju no klinšainā krasta jūrā. Tikai pēc tam viņš aptvēris, ka afekta stāvoklī izdarījis briesmīgu noziegumu, un nolēmis izbeigt savu dzīvi pašnāvībā.

Vdāk FIB laboratorijās Vašingtonā, salīdzinot kapteiņa rokrakstu vēstulē ar citiem papīriem, kurus policijas rīcībā bija nodevuši tā saucamā pašnāvnieka radinieki, noskaidrojās, ka vēstule ir ļoti rupjš viltojums.

FIB kriminālisti nepadevās. No Sēlijas Keiras liecībām viņi zināja, ka profesora Galindesa nolaupīšanas akcijā līdzās Morfijam sēdējis kāds Fernandess. Tagad viņi noskaidroja, ka uz Fernandesa sirdsapziņas ir vairākas slepkavības, ka viņu meklē daudzu zemju policija. ASV teritorijā Fernandesa nebija, tādēļ FIB darbinieki devās uz Dominikanas Republiku.

Galvaspilsētā Sjudadtruhiljo kriminālistus gaidīja divkāršs pārsteigums. Kolēģi no «Seguridad Nacional» viņiem līdzjūtīgi pavēstīja, ka Fernandess pazudis bez vēsts. Kriminālisti izteica vēlēšanos parunāties ar viņa sievu. Viņai taču būtu jāzina, kur atrodas vīrs. Taču sen-.' jora Fernandesa vairs nevarēja sniegt viņiem nekādu informāciju. Pirms dažām dienām sieviete bija gājusi bojā autokatastrofā pašā pilsētas centrā.

Fernandess, protams, bija kvalificēts «pistolero», taču arī diktatora personiskās apsardzes loceklis, melnādainais leitnants Sesils Leluārs, bija sava amata meistars. Viņš bija Truhiljo pirmās sievas Admintas Ledesmas radinieks. Acīmredzot tāpēc Valsts Labdaris uzticēja viņam šādus delikātus uzdevumus. Leluāra kontā bija diktatora pretinieka doktora Laita noslepkavošana, viņš bija atbrīvojis savu kungu un zemes valdnieku no nevēlamā plantatora Trēna Peresa, kura lauku fermā bija slēpušies Demokrātiskās jaunatnes komitejas locekji. Sesiļs Leluārs piedalījās «Seguridad Nacional» organizētajā izrēķināšanās akcijā ar vienpadsmit opozīcijas studentiem. Viņš aizbrauca uz Havanu, kur pret Truhiljo savu darbību bija izvjērsis Dominikanas emigrants Enrike Enrikess, un, izmantodams veco, pārbaudīto metodi, nogādāja viņu . Dominikanas Republikā. Šeit Sesils Leluārs viņu nomocīja, bet līķi iemeta Haizivju līcī. Sesils Leluārs bija arī emigrācijā esošās Dominikanas tautas partijas sekretāra Ma: nue.la Saņtanas slepkava. Tāpēc nav jā brīnās, ka cilvēkam ar tādiem nopelniem un tādu kvalifikāciju tika uzticētā profesora Galindesa «lietas izskatīšana».

Sabiedrība diez vai uzzinās profesora noslepkavošanas detaļas. Taču neizraisa šaubas tas, ka Leluārs viņu pratinājis,, izmantodams pārbaudītas metodes, ka viņš visiem līdzekļiem centies piespiest Galindesu atdot grāmatas «Truhiljo ēra» manuskriptu un profesors, protams, visus šos priekšlikumus noraidījis.

Galindesa grāmata nāca klajā 1958. gadā Buenosairesā ar nosaukumu «Truhiljo era». Tās autora tad jau vair'S nebija starp dzīvajiem.

Kad pirms dažiem gadiem eš Havanā pētīju materiālus, kas ā'ttiecas uz «Kārību Cēzara» lietu, draugi vērsa manu uzmanību uz profesora Galindesa grāmatu. Tā ir dedzīga apsūdzība nelabojamam noziedzniekam. Nav brīnums, ka Truhiljo jebkuriem līdzekļiem gribēja novērst tās iznākšanu: Daži citi dokumenti, kas ilustrē, ar kādām metodēm despota pārvaldīja valsti, if vēl satricinošāka liecība.

Izsities no viszemākajiem slāņiem, bijušais zirgu zaglis Truhiljo ieguva savā īpašumā trešo daļu no visas apstrādājamās zemes salā un astoņdesmit procentus no visām cukurfabrikām. Viņa īpašumu vērtēja uz astoņsimt miljoniem, bet dažkārt pat uz diviem miljardiem dolāru. Bez: visiem iespējaihiem lepnajiem tituliem, kuries vairumā gadījUmu Truhiljo bija piesavinājies pats, Pitsburgas universitāte bija piešķīrusi viņam doktora goda nosaukumu, un piecas citas ASV universitātes sekoja šim paraugam. Romas pāvests apbalvoja viņu ar svētā Jura ordeņa Lielo krustu. Truhiljo bija saņēmis vairāk nekā astoņdesmit citzemju ordeņu, daudzus goda nosaukumus un titulus. 1

Kā viņš to panāca? Truliiljo labi zināja, kam drīkst uzkliegt, kam dziji jāpaklanās. Un visbeidzot vai, pareizāk sakot, pašā sākumā nāca gadījums, kuru viņš nepalaida garām. Sis gadījums bija amerikāņu okupācija.

Okupanti (salinieki viņus dēvēja par «marinos») nejutās pietiekami droši politiskajā ziņā. Vietējie iedzīvotāji nevēlējās sadarboties ar viņiem. Bet jaunais Truhiljo Molina bija viens no nedaudzajiem, kurus ieinteresēja dienests Nacionālajā gvardē. Acīmredzot savus pienākumus okupantu armijā viņš veica tā, kā to gribēja komandieri, citādi taču amerikāņi vēlāk nebūtu izraudzījuši viņu par vienu no sešiem nākamajiem policijas virsniekiem.

Truhiljo ģimenei šai jomā bija zināmas tradīcijas. Viņa vectēvs, dzimis ITavanā, kādreiz kalpoja par policijas kapteini, bet tēvs bija iemantojis ne visai godājama tirgoņa reputāciju. Strādājot pastā, dēls tika pieķerts izšķērdēšanā, vēlāk viņu tiesāja par mahinācijām ar vekseļiem un lopu zagšanu. Taču tas viss netraucēja Truhiljo kļūt par policijas virsnieku. Kad okupanti, astoņus gadus uzturējušies salā, devās projām, viņi iecēla Molinu par vietējās policijas šefu. Sī policija kļuva par pamatu armijas izveidošanai. Rafaels Leonidass Truhiljo nu varēja atļauties vairāk nekā jebkurš cits cilvēks visā zemē un prata šo iespēju izmantot pilnībā.

Vēlāk ābecei domātajā tekstā viņš rakstīja:

«Policists ir tgvs labākais aizstāvis. Katrs valdības loceklis — tavs labākais padomdevējs, bet katrs tiesnesis — tavs labākais draugs. Ja tev kļūs zināms, ka ir kāds, kas grib gāzt pastāvošo iekārtu, nodod viņu, jo viņš ir vissliktākais no visiem. Cietumā ieslodzīts noziedznieks ir kādu nogalinājis vai kaut ko nozadzis. Bet komunists grib atņemt dzīvību katram, ko viņš satiek, nozagt visu, kas mums ir, arī to, kas pieder tev, tavam kaimiņam. Viņš ir tavs vislielākais ienaidnieks.»

Augumā nelielais, tikai simt sešdesmit piecus centimetrus garais centīgais diktators bija pieradis strādāt daudzas stundas un nenogurstoši gādāt par savu pavalstnieku terorizēšanu un sava īpašuma palielināšanu. Viņš iespēja gan vienu, gan otru. Truhiljo savos gados izskatījās gluži labi, nodarbojās ar sportu. Viņam piederēja trīs jahtas, trīsdesmit pieci personiskie automobiļi, piecas greznas pilis. Diktators vienmēr valkāja ložu necauršaujamu vesti. Pat zem zeltā izšūtās militārās parādes formas, par kuru Amerikas Savienotajās Valstīs bija samaksājis desmittūkstoš dolāru. Viņš dzīvoja rezidencē, kura bija gandrīz vai neieņemama un kurā varēja dzīvot pat aplenkuma gadījumā. Tur bija poliklīnika, kosmētiskais salons, sporta zāle, mākslīgā slidotava un kinoteātris.

Truhiljo tirgoņa talants bija patiesi fantastisks. Kad viņam vēl nebija gluži nekā, izņemot armijas šefa amatu, viņš piešķīra savai sievai armijas ve|as mazgāšanas monopolu. Marija Martinesa atvēra lielu ve|as mazgātavu, bet viņas vīrs katru mēnesi par veļas mazgāšanu ieturēja no karavīriem gandrīz vai pusi algas.

Tas bija pirmais veiksmīgais solis ceļā uz bagātību. Vēlāk Truhiljo ģimenes klana rokās nonāca tērauda ražošana, zāļu ražošana un pārdošana, cementa un cukura rūpnīcas, kakao, eļļas, tabakas un gaļas ražošana, apdrošināšanas sabiedrības.

Kad Truhiljo sāka celt lielu laku un krāsu fabriku, viņš izdeva rīkojumus par to, ka visiem namu īpašniekiem katru gadu jākrāso savu māju fasādes. Kad Truhiljo atvēra dzeloņstiepļu ražošanas uzņēmumu, viņš pavēlēja, lai ap visām lauku mājām tiktu ierīkoti attiecīgi žogi. Truhiljo sadomāja sagrābt savās rokās ari zvejniecību, bet zvejas kuģu iegāde, viņaprāt, bija tukša naudas izsviešana, tādēļ jūrā ar tīkliem devās Dominikanas jūras kara flotes kuģi. Izmantodams valsts ekonomiku, viņš nekautrīgi pelnīja visur, kur vien varēja.

Truhiljo necienīja nevienu un neko, izņemot amerikāņu monopolus.

Truhiljo metodes Latīņamerikā n#v nekāds retums. Anastasio Somosa, ticis ar ASV atbalstu par Nikaragvas prezidentu, valdīja tur līdzīgā veidā daudzus gadus un kļuva par bagātāko cilvēku savā zemē. Kubas diktatoram Fulhensio Batistam pavērās lielākas iespējas, jo Kuba bija augstāk attīstīta zeme, taču viņš nebija tik spējīgs un neprata iedzīvoties tādā lielā īpašumā.

Truhiljo uzturēja labas attiecības ar Vašingtonu un bez iebildumiem darīja visu, ko pavēlēja amerikāņi. Kad Truhiljo īpašums bija izaudzis tiktāl, ka viņš kļuva gandrīz vai par visas rūpniecības un tirdzniecības monopolīpašnieku salā, diktatora klana intereses sadūrās ar amerikāņu firmu interesēm.

Tā sākās diktatora karjeras krahs. Te vairs nespēja līdzēt pat milzīgie kukuļi, kurus no viņa regulāri saņēma ASV valsts darbinieki. Dažiem ietekmīgiem senatoriem Truhiljo maksāja 75000, apakškomitejas pārstāvjiem — 15 000, ierindas kongresmeņiem — 5000 dolāru gadā. Ģenerālkonsuls Artūro Espaija vai, citādi sakot, izlūkdienesta slepenais aģents, kurš organizēja profesora Galindesa nolaupīšanu, vēlāk starp kukuļu saņēmējiem minēja se-i natorus Termondu, Elenderu, Bērdu, Mārtiņu un citus.

Pasaules presē sāka parādīties raksti, kuros tika kritizēts un nosodīts Truhiljo terors tajā laikā, kad diktators, sekodams ASV Pretamerikāniskās darbības izmeklēšanas komitejas paraugam, nolēma nostādīt Komunistisko partiju ārpus likuma un nodibināja Pretdominikaniskās darbības izmeklēšanas komiteju. Tajā pašā laikā viņš pasludināja sevi par Izcilo pasaules antikomunistu un Vadoni krusta karā pret boļševikiem. Turklāt terors, ko viņš valstī izvērsa pret saviem ienaidniekiem un potenciālajiem pretiniekiem, neiekļāvās pat «banānu» republikām parastā terora ietvaros.

Par demokrātisko principu un cilvēka pamattiesību sistemātisku pārkāpšanu Dominikanas Republikā kritiski atsaucās Romas pāvests. Uz to Truhiljo reaģēja pēc sava ieskata. Baznīcās sāka sprāgt bumbas, nezināmi noziedznieki aizdzina garīdznieku automobiļus, kuri pēc tam tika atrasti pie publisko namu ieejas.

Vēlākais Dominikanas sūtniecības atašejs Parīzē advokāts Hazims Subero 1964. gadā intervijā Rietumvācijas žurnālam «Stern» paziņoja: «Kopā ar vairākiem biedriem es 1960. gadā gatavoju sazvērestību pret Truhiljo režīmu. Taču mūs nodeva un mēs tikām arestēti. Mūs ieslodzīja trīs kvadrātmetrus lielās kamerās pa desmit cilvēkiem katrā. Sais kamerās nebija pat' loga. Mēs tur pavadījām desmit dienas. Mū? izģērba kailus un nedeva dzert: Katru nakti ap pulksten diviem mūs, važās ieslēgtus, veda uz pratināšanu un pēra ar pātagu līdz Sešiem ritā. Trīs mūsti biedri nomira spīdzināšanas laikā.» 1 ' 1

Vēl satriecošākus faktus min V. Srcicrs savā rakstā «Dominikanas traģēdija». Vēlākais Dominikanas sūtnis Madridē ārsts Manuels Barrcra pastāstījis, ka 1961. gadā, naktī uz 1.' jūniju, pēc atentāta pret Truhiljo pie viņa mājas durvīm pieklauvējuši trīs ievainotie. «Es viņus pārsēju, neko nejautādams. Drīz pēc viņu aiziešanas mani arestēja un aizveda pie slepenā1 dienesta šefa —Porfīrija Ruvirosas brāļa. Ar knaiblēm man rāva laukā kāju nagus, zem roku pirkstu nagiem dūra adatas. Pēc tam kailu piesēja pie elektriskā krēsla. Spīdzināšanā noraudzījās Ramfiss Truhiljo un uzmundrināja mocītājus. Pēc tam paskatīties atnāca viņa astoņpadsmit gadus vecais brālis Radamess kopā ar piedzērušu jauniešu bariņu. Radamess sagrieza grīstē avīžpapīru, aizdedzināja to un grūda man pie miesas. Tad viņš lika aizvest mani atpakaļ uz kameru, pats atnesa un atvēra vairākas kārbas ar sarkanajām skudrām un caur kameras durvju actiņu vēroja manas mokas.»

Taču ar saviem barbariskajiem spīdzināšanas paņēmieniem .visus pārspēja toreizējais kara aviācijas komandieris Ramfiss Truhiljo. Izsalkušajam gūsteknim Migelam Baesam viņš pavēlēja iedot rīsus ar gaļu. Kad nabaga cilvēks visu bija apēdis, viņam pateica, ka tā bijusi viņa dēla miesa. Lai pierādītu to, Ramfiss lika atnest sudraba traukā mazā Baesa nocirsto galvu. Migels Baess uz vietas nomi,ra ar sirdstrieku.

Līdz ,pat .Kubas revolūcijas uzvarai 1959. gadā Dominikanas Republikas diktators varēja darīt visu, ko gribēja. Kad 1959. gada 2. janvārī Fidels Kastro iegāja Havanā, Truļiiljp pozīcijas sagrīļojās.

Dominikanas opozīcija izmantoja jaunizveidojušos apstākļus.. 1959. gada jūnijā netālu no Maimonas un Este-, rondas krastā izcēlās trīs Dominikanas emigrantu — brīvības cīnītāju grupas. Simt astoņdesmit bruņotu cilvēku sacēlās pret diktatoru un ieņēma bagātiem viesiem, paredzēto Truhiljo viesnīcu kalnos.

Truhiljo nekavējoties mobilizēja visus savus spēkus. Viņš raidīja cīņā pret revolucionāriem iznīcinātājus un ātrgaitas karakuģus. Revolucionārie cīnītāji palika bez sakariem ar lielo zemi, bez pārtikas un apbruņojuma, ielenkti un beidzot bija spiesti, padoties vairākkārtējam Dominikanas armijas pārspēkam. Pēc tam diktators vēlreiz nodemonstrēja, uz ko ir spējīgs. Visus, kuri vēl nebija gājuši bojā Kordiljcros, viņš pavēlēja nomocīt La Kuarentes cietumā, vai nošaut Sanisidrā. Ap divdesmit neapbruņoto cilvēku paņēma Truhiljo dēls Ramfiss, lai īstenotu velnišķīgu ieceri. Viņš pavēlēja cīnītājus, iesēdināt lidmašīnā, kopā ar viņiem pacēlās divtūkstoš metru augstumā un tad pa vienam.meta lejā, lai vakarā jautrā kompānijā palielītos, ka viņš vienīgais ir redzējis, kā partizāni lido.

Rafaels Truhiljo nebūt nebija cilvēks, kas ignorē politiku. Viņš labi zināja, ka nepieciešams vērsties pret augošo organizēto pretošanos. Tāpēc tika gatavots atentāts pret Venecuēlas prezidentu Romulo Betankuru.

Truhiljo bija ar viņu. savi veci. rēķini. Himenesa diktatūras laikā Bctankurs pārcēlās uz Dominikanas Republiku un uzsāka tirdzniecību ar dienvidu augļiem. Tā rezultātā viņš kļuva par Truhiljo ģimenes monopola konkurentu. Juridiski Betankurani neko nevarēja padarīt, tāpēc Truhiljo ģimenes locekļi atrisināja problēmu pēc sava ieskata. Diktatora brālis Ektors kopā ar saviem drauģeļiem vakarā uzbruka Betankuram uz ielas un piekava viņu.

Betankurs atstāja salu un kopš tā laika kļuva par Truhiljo ģimenes ienaidnieku. Vēlāk, kad viņš atkal nāca pie varas un sāka kritizēt Dominikanas diktatora metodes starptautiskajā arēnā, Truhiljo nolēma, ka par mācību visiem pārējiem viņš jānogalina.

Sazvērnieki sapulcējās Havanas lidostā. Izņemot divus bijušos SS virsniekus, kuri joprojām ne visai labi runāja spāniski, lai gan Latīņamerikā bija pavadījuši daudzus gadus, visiem bija viltoti Kubas tūristu dokumenti. Ar sabiedrības «Pan American» lidmašīnu caur Sanhosē un Marakaibo viņi ieradās Karakasā.

Sazvērnieki gribēja nogalināt prezidentu Betankuru 1960. gada 24. jūnijā militārās parādes laikā Karakasā. Slepenais dienests bija nodevis viņu rīcībā pieredzējušus pirotehniķus. Spridzinātāji iemontēja bumbu vieglajā automobiiī, kas stāvēja uz ielas, pa kuru bija jābrauc prezidentam. Dominikanas slepenā dienesta tehniķim uzdeva izdarīt sprādzienu no attāluma.

Atentāts norisēja pēc paredzētās programmas, taču bez panākumiem. Sprāgstviela tiešām eksplodēja, cieta prezidenta mašīna, gāja bojā viņa adjutants, bet pats prezidents tika cauri ar viegliem rokas apdegumiem.

Dominikanas diversantiem izdevās privātā lidmašīnā šķērsot Venecuēlas robežu. Tikai vienu no viņiem arestēja Venecuēlas policija. Policisti neticēja viņa kubieša dokumentiem.

Venecuēlas slepenais dienests noskaidroja, ka Dominikanas slepenais dienests gatavojis atentātu pret Venecuēlas prezidentu Sanisidrā, ka tieši tur izmēģināta sprāgstviela. Betankurs iesniedza oficiālu sūdzību Amerikas Valstu organizācijai (AVO), kura deva rīkojumu izmeklēt šo lietu. Jau pēc mēneša AVO komisija publicēja atentāta izmeklēšanas rezultātus. Tie nepārprotami parādīja, ka pavēli izdarīt atentātu devis pats Truhiljo.

1960.   gada augustā Kostarikas galvaspilsētā sanāca AVO locekļu — valstu ārlietu ministru konference. ASV politiķi gribēja izmantot šo augstā līmeņa tikšanos, lai izveidotu vienotu fronti pret Fidela Kastro Kubu. ASV valsts sekretārs Herters šai sakarībā centās notušēt «Truhiljo lietu» un ierosināja izteikt Dominikanas Republikas valdībai vienīgi nepiekrišanu tās mēģinājumam nogalināt prezidentu Betankuru.

Pirmo reizi amerikāņu pārstāvji, kas trīsdesmit gadus bija aizstāvējuši savu favorītu Kārību rajčnā, bija spiesti atkāpties. Visi AVO ārlietu ministri nostājās pret Vašingtoiias priekšlikumu, pieprasīja nekavējoties pārtraukt diplomātiskās attiecības ar Dominikanas Republiku, aizliegt piegādāt tai ieročus un pieteikt ekonomisko boikotu.

Truhiljo kļuva Vašingtonas politiķiem par nevajadzīgu balastu. Bet amerikāņu presē aizvien biežāk parādījās raksti, kas paredzēja salas valdnieka drīzu krišanu.

1961.  gada maija pēdējās dienas pievakarē diktators Truhiljo negaidīti nolēma doties inspekcijas braucienā. Viņu pavadīja kara ministrs ģenerālis Romāns Fernandess, Truhiljo māsīcas Mireljas vīrs. Truhiljo nenāca ne prātā, ka ari viņš ir viens no sazvērniekiem. Kad viņi izbrauca no rezidences, diktatora personiskās apsardzes leitnants Amado Garsija Gerrero paziņoja par braucienu pārējiem sazvērestības dalībniekiem.

Diktators gribēja nedaudz uzkavēties Radamesas villā, bet nakti pavadīt savā feodālajā lauku rančo «Estancia Fundacion», kuras dzīvojamās telpas bija iekārtotas neparasti pompozi. Uz šejieni Truhiljo, nu jau septiņdesmit gadus vecs vīrs, mēdza ierasties ar savām mīļākajām.

Sazvērnieku plāns bija vienkāršs. Divi automobiļi aizšķērsos šoseju, kas ved no Radamesas villas uz «Estancia Fundacion», trešais apdzīs Truhiljo ševroletu, un sazvērnieki tiešā tēmējumā nošaus tirānu ar saviem automātiem. Pēc diktatora nāves varu valstī savās rokās saņems hunta ar kara ministru ģenerāli Romānu priekšgalā.

Kas bija šie sazvērnieki, kuri iedrošinājās gāzt diktatoru, kas bija valdījis zemē trīsdesmit vienu gadu? Protams, šajā gadījumā nevar runāt par sociālistisko vai progresīvo spēku sacelšanos. Lielākā daļa no šiem deviņiem dumpiniekiem bija bagāto ģimeņu pārstāvji, Truhiljo agrākie kompanjoni. Daži bija pat viņa noziegumu līdzdalībnieki, un šo cilvēku sirdsapziņa nebūt nebija tīra.

Bijušais ārlietu ministrs un Truhiljo partijas priekšsēdētājs Modesto Diass bija diktatora ģimenes sens draugs, viņu pat sauca par tēvocīti. Modesto brālis ģenerālis Huans Tomess Diass bija īsts meitu mednieks un sibarīts. Kādreiz viņš uzdzīvoja kopā ar Truhiljo. Tad despots atvīla viņam mīļāko, turklāt pavedināja ari viņa meitu. Kad Diass sāka protestēt, Truhiljo liecinieku klātbūtnē iesita savam ministram un ģenerālim ar pletni pa seju. Salvadors Estrelja bija ar Truhiljo klana mahinācijām saistīta celtniecības uzņēmuma direktors. Tādējādi arī viņa sirdsapziņa nebija tīra. Antonio Imberts Barrerass jau 1961. gadā bija zaudējis ietekmi. Kādreizējais Laplatas provinces gubernators vēlāk noslīdēja līdz Truhiljo loterijas direktora amatam. 1965. gadā, kad amerikāņu armija otrreiz okupēja Dominikanas Republiku, viņš uz brīdi atkal tuvinājās valdošajām aprindām. 1961. gadā Barrerass bija amerikāņu cementa fabrikas «Ready Mix» direktors. Viņa brālim, augstam Truhiljo armijas virsniekam, bija piespriests trīsdesmit gadu ieslodzījums stingra režīma cietumā, pamatojoties uz aizdomām, ka viņš sadarbojies ar sazvērniekiem, kuri izkāpa krastā Luperonas tuvumā. Par Barrerasa un Diasa starpnieku k|uva degvielu uzpildīšanas staciju tīkla pārvaldnieks Luiss Amiana. Viens no sazvērestības vadītājiem bija Truhiljo agrākais adjutants Antonio de la Masa — ar profesora Galindesa nolaupīšanu saistītā nodevīgi nogalinātā lidotāja kapteiņa Oktavio de la Masas brālis.

Truhiljo šcvrolcts bija 1957. gada izlaiduma sērijas modelis. Tam nebija ne ložu necaurlaidīgu stiklu, ne bruņām klāta korpusa. Vienīgi blakus šoferim, kas reizē bija ari diktatora personiskais miesassargs, šaušanas gatavībā atradās automāts, bet otrs bija paslēpts. Tādi paši amerikāņu M-l tipa automāti bija arī sazvērniekiem. Kad mašīna ar diktatoru nokļuva uz autostrādes ārpus pilsētas, netālu no restorāna «E1 Ponny» aiz tās parādījās sazvērnieku automobiļu ugunis.

Pie stūres sēdēja Antonio Imberts Barrerass, viņam blakus, nolicis automātu uz ceļiem, — leitnants Gerrero. Salvadors Estrelja un Antonio de la Masa sagatavoja automātus šaušanai no pakaļējā sēdekļa. Divi citi automobiļi jau aizšķērsoja ceļu.

Truhiljo ševrolets un mašīna ar sazvērniekiem, pabrauca garām restorānam «E1 Ponny», kur pie viskija glāzes sēdēja bijušais Dominikanas konsuls Ņujorka, CļP slepenais aģents un vienlaicīgi arī Dominikanas izlūkdienesta virsnieks Artūro Espaija. Vēlāk neviens neticēja, ka šajā restorānā pilsētas nomalē viņš nokļuvi? pilnīgi nejauši. Gluži otrādi, Espaijas klātbūtne atentāta vietas tiešā tuvumā ļāva domāt, ka aiz sazvērniekiem stfvējis ASV slepenais dienests, bet Espaija kontrolējis akcijas izpildi. Sīs aizdomas apstiprina arī fakts, ka pasaules .sabiedrība par atentātu pret diktatoru uzzināja nevis no Dominikanas Republikas, bet gan no Vašingtonas.

Pats atentāts norisēja vienkārši. Sazvērnieki, apdzīdami Truhiljo mašīnu, izšāva no automātiem. Diktatora šoferis, ieraudzījis mašīnas, kas stāvēja priekšā, nobremzēja, ieslēdza atpakaļgaitu un mēģināja veikli izsprukt no lamatām. Kad viņš pārliecinājās, ka no teroristiem izbēgt neizdosies, izlēca ārā un paslēpās aiz mašīnas. Truhiljo izdarīja to pašu. Akcija nevilkās ilgi. Antonio de la Masa piezagās Truhiljo no sāniem un izšāva garu kārtu. Ienīstais diktators nokrita zemē miris.

Artūro Espaija, izdzirdis šaušanu, izskrēja no restorāna, iesēdās mašīnā un, uzdevis pilnu gāzi, aiztraucās uz ģenerāļa Romana villu. Viņš pateica ģenerālim, ka tam jāierodas uz svarīgu apspriedi, taču aizveda viņu uz Osamu cietoksni un pavēlēja ieslodzīt kamerā. Tad viņš aizbrauca pie ģenerāļa Diasa. Huntas vadītājs ģenerālis Diass paziņoja, ka akcijā nav ņēmis tiešu dalību un neko arī neuzsāks, kamēr nebūs redzējis Truhiljo līķi.

Sai brīdī Diasa mājas logu priekšā apstājās sazvērestības dalībnieku automobilis. Bagāžniekā atradās mirušais Truhiljo. Pulkvedis Espaija neko vairāk vēlēties arī nevarēja.

Teroristi samaksāja par diktatora nāvi ar savu dzīvību. Pazust izdevās vienīgi Antonio Imbertam Barrerasam un Luisam Amianam. Truhiljo bija miris, taču viņa sistēma turpināja dzīvot. «Seguridad Nacionab arestēja tūkstošiem nevēlamu personu. Simtiem režīma pretinieku nomira policijas moku kambaros.

Trīs dienas pēc atentātā Kubas aizsardzības ministrs Rauls Kastro mītiņā Havanā teica: «Truhiljo galu galā viņiem kļuva par nastu (ASV valdībai un prezidentam Kencdijam. — Aut. piez.). Protams, viņiem būtu bijis patīkamāk atbrīvoties no diktatora bez asinsizliešanas. Mums ir zināms, ka viņi lika manīt Truhiljo, ka viņam jāaiziet, un mēs zinām ari to, kāpēc viņi to darīja. Nav izslēgts, ka tas viņam tika paziņots diplomātiskā ceļā. Truhiljo vēl mēģināja pretoties, lūdzās, lai atļauj palikt pie varas kaut vai viņa brālim. Viņam atbildēja, ka jāpazūd visiem Truhiljo, ka nepieciešamas «demokrātiskas» vēlēšanas. Truhiljo atbildēja, ka ar šādiem noteikumiem viņš neatkāpsies. Jūs droši vien atceraties, ka gluži negaidīti viņš pārtrauca savas akcijas pret Kubu, ka atļāva pārraidīt pa radio dažas Fidela Kastro runas, pavēlēja izraidīt no valsts vairākus algotņus (Kubas kontrrevolucionārus. — Aut. piez.) un sāka apgalvot, ka gatavo zemes reformu, pēc mūsu parauga dibināja kooperatīvus. Tādējādi imperiālistiem vajadzēja atrisinat problēmu, kā no viņa atbrīvoties. Pēc kāda laika, kurā Truhiljo turpināja savu spēli, tas beidzot notika. Un kas pirmais pastāstīja par mīklainās slepkavības apstākļiem? Amerikas valdība.»

Pagaidām nav izdevies iegūt lietiskus pierādījumus tam, ka atentātu pret Truhiljo vadījusi CIP, lai gan presē bijuši ari šādi paziņojumi. Tādēļ var tikai izteikt

bi]etes, kuru komisārs atrada viņa krūšu kabatā, divpadsmitajā novembrī viņam vajadzēja izlidot no Zcnēvas.

Komisārs ieskatījās biļetē, tad pulkstenī.

—   Uz šo lidmašīnu viņš vairs nepaspēs, — viņš sacīja.

—   Baidos, ka viņš tagad vispār nepaspēs ne uz vienu lidmašīnu, — atteica ārsts. — Viņš ieradās pārāk vēlu.

Fēlikss Rolāns Mumjē nomira tajā pašā dienā.

Zenēvas kriminālpolicija, bet pēc tam arī tiesnesis Dinišērs, kuram tika nodota slepkavības lieta, vispirms noskaidroja, kas bijis šis cilvēks ar melno ādas krāsu.

Fēlikss Rolāns Mumjē bija dzimis drīz pēc pirmā pasaules kara, tolaik, kad Tautu Savienība pasludināja Kamerūiiu par mandāta teritoriju un sadalīja to starp divām koloniālajām lielvalstīm. Lielākā daļa tika Francijai, mazākā nokļuva zem Anglijas karaļa sceptera. Kamerūnas patrioti, kas bija cerējuši iegūt kaut nedaudz brīvības, jutās vīlušies. Tāpat kā agrāk, valstī valdīja nevjs tauta, bet franču un angļu monopoli.

Kamerūniešu pretošanās kustība pēc toreizējiem Āfrikas mērogiem bija samērā spēcīga. 1938. gadā, kā arī vēlāk notika demonstrācijas un bruņotas sadursmes. Plašumā vērsās kustība par sašķeltās valsts apvienošanu administratīvā ceļā. Pēc otrā pasaules kara Kamerūna kļuva par Apvienoto Nāciju Organizācijas aizbildnības teritoriju. Bet tas bija tikai formāls akts. Patiesībā valsti joprojām pārvaldīja nevis kamerūnieši, bet franči un angļi.

Kamerūnas zemnieki tik tikko spēja savilkt kopā galus. Dzīves līmeņa celšanos bremzēja zemkopības primitīvās formas. Mumjē bija piedzimis lauku būdiņā, taču atšķirībā no pārējiem viņam veicās: viņš nokļuva misionāru skolā. Viņa tālākā karjera līdzinājās pasakai par gudro puisi. Pats pēc savas iniciatīvas viņš devās uz toreizējās franču Kongo galvaspilsētu Brazavilu. Sākumā viņš bija melnstrādnieks, vēlāk krāvējs ostā un vienlaikus arī mācījās. Saņēmis apliecību par vidusskolas beigšanu Dakarā, viņš iestājās medicīnas fakultātē.

Kamerūnā ārsts ir ļoti cienījams un nepieciešams cilvēks. Fēliksam Rolānam Mumjē pavērās daudzsološa nāj kotne. Bet tie, kas sekoja viņa tālākai karjerai, neizpratnē tikai raustīja plecus. Doktors Mumjē izvēlējās visnomaļākos rajonus, kur vairāku desmitu kilometru apkārtnē nebija nevienas slimnīcas. Viņš strādāja Betarojā, Morā, Kribi. Un nodarbojās ne tikai ar malārijas ārstēšanu. Mumjē modināja savos pacientos nacionālo pašapziņu, cilvēkiem no džungļiem izskaidroja nepieciešamību cīnīties pret koloniālo kundzību, par Kamerūnas brīvību.

Par doktora Mumjē darbību uzzināja franču koloniālās varas iestādes. Vispirms viņu mēģināja uzpirkt, piedāvājot izdevīgu vietu Jaundē: galvaspilsētā viņš būtu acu priekšā. Taču ārsts atteicās. Tad tika izraudzīts cits ceļš. Profesionāliem gangsteriem tika uzdots noslepkavot nepakļāvīgo politisko darbinieku. Tomēr Mumjē nodibinātā partija — Kamerūnas tautu savienība (KTS) — bija jau pietiekami stipra, lai nodrošinātu sava vadītāja drošību.

Kamerūnas tautu savienību, kas pastāvēja kopš 1947. gada, toreiz vadīja Rubens Ums Niobe. Šī organizācija bija kļuvusi par dominējošo politisko spēku, jo sadarbojās ar kamerūniešu arodbiedrību kustību, kuras darbības pamatā bija franču progresīvo arodbiedrību politika.

KTS arvien neatlaidīgāk pieprasīja atcelt aizbildnību un noteikt datumu, kad Kamerūnu pasludinās par patstāvīgu un neatkarīgu valsti.

Rubeņa Uma Niobes vadītā nacionālās atbrīvošanās kustība kolonizatoriem bija kā dadzis acī. Viņi partiju aizliedza. Sākās tautas nemieri. Iejaucās koloniālā policija un karaspēks, notika asiņainas sadursmes, pēc kurām uz ielām palika apmēram divdesmit tūkstoši nogalināto.

1956.   gada vidū KTS nelegālā komiteja aicināja patriotus uz partizānu karu, tika izveidota nacionālās atbrīvošanās armija, kas cēlās pret kolonizatoru karaspēku. Vienā no kaujām krita Rubens Ums Niobe. KTS priekšgalā stājās Fēlikss Rolāns Mumjē.

Kamerūniešu tautas cīņa par brīvību un neatkarību radīja plašu atbalsi visā pasaulē. Daudzu valstu (arī kapitālistisko) sabiedriskā doma bija brīvības cīnītāju pusē. Tāpēc ANO savā ārkārtējā sēdē 1959. gadā nolēma ar 1960. gada 1. janvāri piešķirt Kamerūnai neatkarību.

Kolonizatori pretojās. Francija mēģināja politiskajos amatos ielikt savus cilvēkus. Viens no viņiem bija vietējais aristokrāts A. B. Ahidjo. Šis cilvēks ieguva balsu vairākumu nacionālajā referendumā par republikas konstitūciju un uzvarēja vēlēšanās. Viņu ievēlēja par prezidentu. Valstī palika franču karaspēks, Ahidjo parakstīja verdzisku līgumu ar Franciju. Atkal politiskajā arēnā iznāca nacionālās atbrīvošanās spēki.

Frontes līnijas otrā pusē atradās ne tikai franču slepenais dienests un tā dēvētā speciālā dienesta sevišķā nodaļa, bet arī teroristiska ultrakoloniālistu organizācija, kas bija pazīstama ar nosaukumu «Sarkanā roka». Zenēvas krimināllietu komisārs un tiesnesis Dinišērs jau no paša sākuma bija pārliecināti, ka Viljams Behtels, kuru mirstošais kamerūniešu politiskais darbinieks bija nosaucis par savu slepkavu, ir saistīts ar teroristisko organizāciju «Sarkanā roka».

Viljams Behtels — sešdcmit gadus vecs gara auguma kalsnējs cilvēks ar sirmumu matos — bija pazudis. Policija pat nezināja, ka tieši tajā dienā, kad nomira Mumjē, Behtels šķērsoja Šveices robežu, lai dotos uz VFR. Zenēvas policijas komisārs pārliecinājās, ka Mumjē sacījis patiesību. Divas dienas pirms nāves viņš bija pusdienojis ar Behtelu, kurš Zenēvā stāstīja, ka ir Apvienoto Nāciju Organizācijā akreditēts žurnālists. Spriežot pēc oficianta liecības, abi klienti bija draudzīgi sarunājušies. Pusdienu laikā neesot noticis nekas aizdomīgs. Abi tiešām dzēruši vīnu. Un tas arī viss. Neko būtiskāku par pazudušo slepkavu Zenēvas policijai noskaidrot neizdevās. Tikai pēc desmit gadiem kļuva zināmi daži fakti, kas ļāva pabeigt slepkavas portretu.

Pirmām kārtām Behtels, protams, bija pilnīgi pārliecināts par sava plāna izdošanos. Gan viņš, gan viņa šefi no «Sarkanās rokas» acīmredzot uzskatīja plānu par nevainojamu. Zenēvā Behtels darbojās ar savu vārdu, neslēpa to arī pusdienu laikā restorānā «Plat d’ argent», kur to dzirdēja ari apkalpojošais oficiants.

Slepkavas un viņa instruktoru aprēķins pirmajā mirklī likās vienkāršs. Viņi zināja, ka Fēlikss Rolāns Mumjē pasūtījis sev biļeti uz 12. novembri līdz Akrai. Viņi zināja ari to, ka tallijs ir spēcīga inde (to izmanto žurku iznīcināšanai), bet tās iedarbība ir palēnināta, Ja slepkava atbilstošā brīdī, šajā gadījumā, pusdienojot restorānā «Plat d’ argent», iedotu savam upurim vajadzīgo indes devu, saindēšanās pirmās pazīmes Kamerūnas politiskajam darbiniekam parādītos tikai Āfrikā, un diez vai kāds iedomātos saistīt tā nāvi ar Behtelu un uzaicinājumu uz pusdienām pirms vairākām drenām Zenēvā.

Plāns bija vienkāršs, un šķita, ka tur nav nekād^ riska. Bet tas izgāzās: tallija deva bija aprēķināta nepareizi, neievērojot upura svaru. Ārsts Fēlikss Rolāns Mumjē ievēroja saindēšanās pazīmes ātrāk, nekā bija domāts, lai gan jaunā afrikāņa veselīgais un trenētais organisms bija ārkārtīgi izturīgs.

Viljams Behtels saņēma no sava šefa uzdevumu (protams, ne jau pirmo), bet par tā izpildi viņam vajadzēja parūpēties pašam. Tuvināties KTS vadītājam Mumjē nebija tik vienkārši. Kamerūnas tautu savienības vadība bija pārbāzējusies uz ārzemēm un atradās Gvinejos galvaspILsētā Konaķri. Tādējādi partija atradās progresīvi uomUi«« ņotā prezidenta Seku Turēs aizsardzībā. Tātad slopkaVNin bija jābrauc uz Konakri.

Lai gan Behtels uzstājās žurnālista lomā, ārzemju korespondenti nevarēja atcerēties viņa rakstus. Viņš parādījās aprindās, kas atbalstīja Kamerūnas nacionāli!» atbrīvošanās kustību, un ne vienu reizi vien apgalvoja, l<n gribētu palīdzēt apspiestajai tautai ja ne tieši, tad vismaz ar rakstiem avīzēs. Pagāja krietns laiks, līdz Behtels nr pūlēm iemantoja dažu KTS kustības dalībnieku uzticība. Viņš tos fotografēja, izprašņāja, apgalvoja, ka grib rakstīt par kamerūniešu tautas brīvības cīņām. Reiz viņš iekļuva preses konferencē, kurā uzstājās ari Fēlikss Rolāns Mumjē. No viņa Behtels uzzināja, ka viņš brauc uz Zenēvu, no kurienes gatavojas sākt propagandas turneju, lai pievērstu pasaules sabiedrības uzmanību Kamerūnas iekšpolitikas problēmām.

Viljams Behtels nebija žurnālists, taču viņš lieliski maskējās. Acīmredzot te viņam palīdzēja viņa slepenā organizācija. Zenēvā viņu uzskatīja par ANO korespondentu. Un, lūk, viņš kopā ar Fēliksu Mumjē kāpj lidmašīnā un atlido uz Zenēvu. Dabiski, viņš neaizmirst atgādināt, ka atbalsta Kamerūnas tautu cīņu un ar saviem rakstiem informēs par to sabiedrību. Behtels uzaicina Mumjē uz pusdienām…

Viljams Behtels savā «amatā» nebija iesācējs. Aiz muguras viņam bija vētraina dzīve. Viņš bija īpašu uzdevumu organizācijas «Action Special» biedrs. Otrā pasau es kara laikā viņš atradās vienā no Pretošanās kustības da ām, kas bija saformēta un apmācīta Anglijas teritorijā un darbojās pret okupantiem Francijā. Pēc kara Behtels savu profesiju nemainīja un kļuva par sliktu slavu iemantojušās «triecienvienības» virsnieku Indoķīnā. Bet laiks gāja, Behtels novecoja, vajadzēja aiziet pensijā. Tomēr šefi nolēma dot viņam vēl vienu iespēju — viņam lika spiegot Simkas koncerna automobiļu rūpnīcā. Viljams Behtels iekļuva progresīvās arodbiedrības funkcionāru vidū, nodeva informāciju par organizācijas plāniem un centās savākt materiālus, kas kompromitētu arodbiedrības līderus.

Acīmredzot ar viņu bija apmierināti, jo 1955. gadā viņš saņēma uzaicinājumu atgriezties «neredzamajā frontē». Lai gan Francijas oficiālajā slepenajā dienestā viņu nepaņēma, viņam tomēr deva darbu neoficiālās organizācijas «Sarkanā roka» diversantu rindās. Sī organizācija izpildīja kompromitējošus uzdevumus, kuru atklāšana varētu mest ēnu uz valsts slepeno dienestu. Airējās dokumentā*

TRŪKST LAPAS

SLEPKAVĪBAS UPURA LIECĪBA

…Medicīnas students Akli Aisu bija AIzīrijas Nacio alās atbrīvošanās frontes ievērojams loceklis. Viņš dzī« oja un mācījās Bc|ģijā. 1960. gada 9. martā viņa līķi (rada uz kāpnēm mājā, kurā viņš dzīvoja. Slepkavu tklāt neizdevās.

…2oržs Laperšs, viens no vadošajiem AIzīrijas miera īnītāju komitejas darbiniekiem, Briseles vēsturnieks, proesors, saņēma pa pastu grāmatu par AIzīrijas karu. Viņš tsaiņoja sūtījumu, ienesa grāmatu darba kabinetā, sāka i šķirstīt. Sprādziens sagrāva visu dzīvokli. Profesors .aperšs slimnīcā no ievainojumiem mira. Policijai ncizIcvās noskaidrot, kas sūtījis liktenīgo paciņu.

Lūk, tikai dažas no politiskajām slepkavībām, kas ir iz organizācijas «Sarkanā roka» sirdsapziņas.

Par to, ka šīs organizācijas darbība neaprobežojās ikai ar «nevēlamo» politisko darbinieku likvidēšanu, lieina vairāki negadījumi uz jūras. 1957. gada vasarā Vidusjūrā uzlidoja gaisā tirdzniecības kuģis ar kravu Alīrījai. 1957. gadā uzsprāga divi kuģi, kas ar Kostarikas <arogu no Gibraltāra brauca uz Tanžeru, bet pēc dažām lienam — arī norvēģu kuģis. 1958. gada 1. oktobrī sprāIziens llamburgas ostā iznīcināja kuģi «Atlas», marlā visa no Ostcrules mīna ar laika degli uzspridzināja iģipliešu kuģi «AI Kaliira». Visām šīm juras katastrofām r kopīga iezīme. Kravas, kuras veda šie kuģi, bija domāas kā palīdzība alžīriešu patriotiem cīņā pret franču koloniālo kundzību.

Kam tad bija vajadzīgas politiskās slepkavības un sabotāžas? Tiem, kas uzstājās pret Alžīrijas patstāvību. l<as izpildīja noziedzīgās akcijas? Ultrareakcionārās aprindas, kuras bija ieinteresētas sagraut vai vismaz apturēt Āfrikas zemju nacionālās atbrīvošanās kustību. Kas bija noziedzīgo nodomu neredzamais diriģents?

Viens no viņiem bija Francijas slepenā dienesta pulkvedis AAarsels Mersjē.

1957.   gada maijā Rietumu presē parādījās divi paziņojumi, kas pirmajā mirklī šķita esam pavisam pretrunīgi. Vienā bija teikts, ka Šveices Ārlietu ministrija pasludinājusi Francijas vēstniecības tirdzniecības atašeju Bernē Marsclu Mersjē par persona non grata. Un šo «diplomātu» izraidīja no valsts. Drīz pēc tam tika paziņots, ka pulkvedis Marsels Mersjē norīkots par Rietumbcrlīnes Sabiedroto kontroles padomes Francijas pārstāvja padomnieku.

Pirms šiem abiem paziņojumiem bija vēl kāds notikums. Bernē izdarīja pašnāvību Renē Dibuā. Viņš bija Šveices slepenā dienesta šefs.

Dibuā pašnāvība un pulkveža Mersjē piespiedu aizbraukšana no Šveices bija saistīta ar dažām teroristiskās organizācijas «Sarkanā roka» akcijām. Pulkvedis Mersjē atentātā pret Fēliksu Rolānu Mumjē bija aizkulišu «pelēkais kardināls». Kā vēlāk kļuva zināms, Mumjē slepkavam Viljamam Behtelam pēc aizbēgšanas uz Vācijas Federatīvo Republiku un pieļautajām kļūdām vajadzēja atbildēt tieši šim Francijas izlūkdienesta slepenajam aģentam.

Pulkvedim Mersjē un Renē Dibuā bija lieli nopelni «Sarkanās rokas» vēl vienas darbības puses nodrošināšanā. Nogalinot cilvēkus un uzspridzinot kuģus ar kravu alžīriešiem, kas cīnījās par savas zemes brīvību, politiskajiem gangsteriem bija nepieciešamas precīzas ziņas par savu upuru pārvietošanos un nodomiem, tāpat precīzas ziņas par kuģu kursu. Bet šo informāciju viņi varēja saņemt tikai no ārkārtīgi labi informēta avota.

Tolaik četrdesmit astoņus gadus vecajam Renē Dibuā bija nemierīga pagātne. Kad trīsdesmitajos gados Zāras apgabalā notika plebiscīts[8], viņš bija Tautu Savienības novērošanas komisijas loceklis. Komisija sekoja, lai šīs akcijas realizēšanā tiktu ievērotas legālas formas. Tomēr runāja, ka jau toreiz Dibuā simpatizējis fašistiskajai Vacijai un klusībā vēlējies, lai plebiscīts noslēgtos Hitlera labā. Vēlāk viņš kļuva par pazīstamu antikomunisma ideju propagandistu un neokoloniālisma aizstāvi.

Marsels Mersjē bija viens no diplomātiem, kas Bernē pārstāvēja Franciju. Oficiāli viņš skaitījās tirdzniecības atašejs, bet katrs daudzmaz informēts žurnālists zināja, ka viņš ir slepenā dienesta rezidents Šveices teritorijā. Parasti slepenie aģenti, pārsvarā tie, kas ir diplomātiskā korpusa locekļi un pazīst cits citu, pēc nerakstītiem spēles noteikumiem apmainās ar informāciju: kaut ko par kaut ko…

Acīmredzot pirmos kontaktus pulkvedis Mersjē un Renē Dibuā bija nodibinājuši šajā izlūkošanas informācijas biržā. Gluži skaidrs, ka pēc tam abi partneri (var gandrīz ar pilnu pārliecību apgalvot, ka iniciators bija pulkvedis Mersjē) vienojās par plašu darbību, kas bija pretrunā ar visām politiskās stratēģijas paražām, likumiem un pat nerakstīto morāli. Renē Dibuā bija devis rīkojumu noklausīties vairāku vēstniecību telefona sarunas jau sen pirms tam, kad sākās līdzīgas rīcības izraisītie skandāli dažās

citās Eiropas zemēs un pat Savienotajās Valstīs. Ziņas par vēstnieku slepenajām sarunām ar savu zemju ārlietu ministrijām pulkvedis Mersjē saņēma ar Bernes federālās policijas inspektora Makša Ulriha starpniecību.

No šādiem avotiem «Sarkanās rokas» galvenais štābs ieguva informāciju par kuģiem, kas veda ieroču kravas Alžīrijas nacionālās atbrīvošanās armijai, šeit tāpat jāmeklē cēlonis alžīriešu politiskā darbinieka — nākamā Alžīrijas republikas prezidenta Ahmeda Ben Bellas negaidītajai nolaupīšanai un arestam.

Tomēr policista Makša Ulriha tikšanās ar pulkveža Mersjē sakarnieku radija aizdomas viņa kolēģos. Viņu sāka izsekot. Pēc tam arestēja un nopratināja. Inspektors Ulrihs vispirms pacentās sazināties ar pulkvedi Mersjē, kā arī ar ģenerālprokuroru un vienlaikus galveno izmeklēšanas tiesnesi Renē Dibuā. Viņš ticēja, ka šie kungi viņu nelaimē neatstās. Sapratis, ka cerības ir veltīgas, viņš sāka runāt. Renē Dibuā skandāla vietā izvēlējās pašnā, vību, pulkvedim Mersjē vajadzēja atstāt valsti. Bet vēl. pirms tam viņam un «Sarkanajai rokai» izdevās veikt kādu pavisam akrobātisku triku. .

Pa maršrutu Rabata—Tunisa lidoja aviosabiedrības «Air Atlas» lidmašīnas. 1956. gada 23. oktobrī, kā parasti,. Rabatā no Saies piepilsētas pacēlās gaisā divinotoru duglass. Tajā citu pasažieru vidū uz Tunisu devās arī Ahmeds Ben Bella, kurš pēc Alžīrijas Vienotās rīcības revolucionārās komitejas iniciatīvas jau pirms diviem gadiem bija atstājis dzimteni.

Kad lidmašīna tuvojās Orānai» skaidrajās debesīs .parādijās Francijas Gaisa kara spēku reaktīvo iznīcinātāju smalkās fizelāžas. Pārtvērēju posma komandieris pavēlēja duglasa komandierim nolaisties Alžīras lidostā. Pasažieru lidmašīnas pilots nepaklausīja un gribēja turpināt plānā paredzēto reisu. Bet, kad iznīcinātāji virs lidmašīnas izšāva vairākas kārtas, pilots atvainojās pasažieriem un vadīja lidmašīnu uz viņam norādīto aerodromu.

Ben Bella, Muhamads Ciders un vēl trīs paspēja pirms nosēšanās sadedzināt visus kompromitējošos dokumentus., Tomēr izbēgt no aresta viņiem neizdevās. Tikko lidmašīna skāra Alžīras aerodroma betona joslu, no lidostas ēkas tai tuvojās vairāki džipi ar franču parašutistiem. Ahmedu Ben Bellu kopā ar pārējiem neatkarības cīnītājiem arestēja, uzlika roku dzelžus un ar kara lidmašīnu nogādāja uz Parīzi, uz cietumu. Vienotās rīcības revolucionāras komitejas locekļi (šī komiteja bija Tautas atbrīvošanas frontes priekštece) veltīgi lauzīja galvu, gudrodami, kā

franči varēja uzzināt par šo braucienu, kas no Rabatas uz Tunisu tika veikts sakarā ar Marokas neatkarības svinībām. Viņi, protams, nevarēja iedomāties, ka daudzu kilometru attālumā no šejienes bija iedarbojušies pulkveža Mersjē un Renē Dibuā sakari, ka inspektors Maksis Ulrihs bija nodevis franču slepenajam dienestam noklausīto ziņojumu par gaidāmo lidojumu.

«Sarkanās rokas» aģents Viljams Behtels bija spiests atbildēt pulkvedim Mersjē par vairākām savām kļūdām. Vispirms viņš bija nepareizi noteicis tallija devu, kā arī kļūdījies, aprēķinot laiku. Bet jau agrāk viņš bija sev pievērsis policijas uzmanību, kad vairākas dienas bija izsekojis pazīstamu franču advokātu, kas aizstāvēja alžīriešu politiskos darbiniekus Šveices tiesā. Jurists ievēroja aizdomīgo cilvēku un piezvanīja policijas pārvaldei. Divi policisti izsekoja Behtelu un nogādāja viņu iecirknī. Nopratināšanā vecais rūdītais blēdis bija izmantojis kaut efektīgu, tomēr naivu paņēmienu. Viņš, redziet, esot iemīlējies kādā skaistulītē, par kuru nezina neko vairāk kā tikai to, ka viņa ir kāda ievērojama Berncs advokata sekretāre. Un tā nu viņš to meklējot. Policistos tas izraisīja smaidu. Behtelam jau bija pāri par sešdesmit, un viņš nemaz neizskatījās pēc donžuāna.

Viljams Behtels pēc pusdienām restorānā sekoja savam upurim līdz brīdim, kamēr Mumjē aizveda uz slimnīcu. Tad viņu pārņēma šausmas. Behtels saprata, ka Mumjē, ārsts būdams, var noteikt saindēšanās pazīmes un pasacīt, kas viņam indi iedevis. Droši vien Behtels pat neatgriezās savā dzīvokli, bet iekāpa mašīnā un aiztraucās uz Vācijas robežu. 1

Viņa dzīvoklī policija atrada kompromitējošus materiālus: Alžīrijas nacionālās atbrīvošanās kustības vadītāju fotogrāfijas, vairāku robežas pārejas vietu fotouzņēmumus, čekus par lielām naudas summām. Tos bija izdevuši dažādi franču rūpniecības uzņēmumi. Šveices policija noskaidroja, ka neviena no šīm firmām faktiski neeksistē. Kriminālisti ievāca ziņas Intcrpolā1 un noskaidroja, ka Viljamu Behtelu meklē sakarā ar slepkavību, kas agrāk izdarīta Marokā.

Ilgu laiku tika uzskatīts, ka teroristiskā organizācija «Sarkanā roka» ir Alžīrijas ultrareakcionāro kolonizatoru aprindu izpildorgāns, ka to vada labēji noskaņoti franču virsnieki, kuru mērķis ir visādiem līdzekļiem bremzēt nacionālās atbrīvošanās kustību Āfrikā.

* Interpols — starptautiskā policija.

Radās ari sīkākas ziņas par šīs organizācijas iekšējo struktūru. Runāja, ka tās ģenerālštāba nosaukums ir «katēna». Vieni to atšifrēja kā «Comitй Anti-Teroriste Nord-African», bet citi, atcerējušies skolā mācīto, nolēma, ka nosaukums «catena» — latīniski «ķēde» — simbolizē konspiratīvo saliedētību.

Toreizējiem teorētiķiem nebija taisnība. Nav izslēgts, ka viņi atkārtoja to, ko viņiem kāds piesardzīgi un prasmīgi bija pateicis priekšā. «Sarkanā roka», protams, nevēlējās sevi afišēt, vēl jo vairāk tā nebija ieinteresēta, lai pasaules sabiedrība uzzinātu tās ģenealoģiju. Un tāpēc speciālisti slepeno dienestu jautājumos un publicisti, kuri pētīja mūsdienu notikumu slēptos politiskos cēloņus, bija pārliecināti, ka pavedieni, kas stiepjas no «Sarkanās rokas», satek pie Marsela Mersjē, kuru daži uzskatīja pat par Francijas izlūkdienesta šefu.

Viņi maldījās. To cilvēku priekšgalā, kuri cīnījās pret ftfrikas tautu nacionālās atbrīvošanās kustību, bija cits šefs, daudz augstāka ranga un daudz pieredzējušāks, viens no Francijas prezidenta tuviem līdzgaitniekiem, cilvēks ar milzīgām pilnvarām, ar nekontrolējamiem finansiāliem fondiem — īsts Elizejas pils «pelēkais kardināls». Visos kabinetos, ari prezidenta darba kabinetā, pēc viņa pavēles bija uzstādītas noklausīšanās ierīces ar automātisku ierakstu magnetofona lentē. Viņš vienīgais no visiem prezidenta padomniekiem drīkstēja ieiet tā kabinetā bez iepriekšēja pieteikuma. Viņš nekad nesaņēma rakstiskas pavēles un nekad nesacerēja pārskatus par izpildītiem vai neizpildītiem uzdevumiem. Viņa darbam bija pārāk delikāts raksturs, un tas lika viņam turēties ēnā. So cilvēku sauca Zaks Fokārs.

Pēc dažām ziņām, kas parādījās presē kopš 1969. gada beigām, tomēr var secināt, ka tieši viņš ir tas neredzamais diriģents aizkulišu neoficiālajā politikā, kas vērsta pret Āfrikas tautu nacionālās atbrīvošanās kustību.

Zakam Fokāram kā Ģenerālā sekretariāta vadītājam Āfrikas un Malagasijas jautājumos bija vesela speciālistu grupa, kuru dēvēja par «Speciālo dienestu». Kvalificēti ļaudis, no kuriem katrs bija lietpratējs ar lielu praksi, šeit saņēma patiešām speciālus uzdevumus.

Piecdesmitajos gados viņi mēģināja dot triecienu Gvinejai. Lieta tā, ka šī valsts nākamā prezidenta Seku Turēs vadībā bija kļuvusi par paraugu pārējām Āfrikas zemēm, kuru tautas sapņoja par atbrīvošanos. Ziemeļāfrika vēl pavisam nesen bija Francijas kolonija. Saskaņā ar slepeno plānu, ko Fokāra organizācijas kancelejās varēja izstrādāt tikai uz tās informācijas pamata, kuru sniedza «Speciālā dienesta» izlūki, tai bija arī jāpaliek par koloniju. Sīs operācijas vadību uzņēmās nemanāmais Fokāra kungs.

Seku Turem vajadzēja krist, kā jau bija krituši daudzi citi. Politiskā slepkavība ir visvienkāršākais līdzeklis, lai atbrīvotos no politiskā pretinieka. Un, ja atentātu izdara pārbaudīti speciālisti, policijai neizdodas nokļūt noziedzniekiem uz pēdām, pat ja katram ir skaidrs, no kuras puses vējš pūš.

Lai vēja virziens nekļūtu noprotams jau pirmajā mirklī, Seku Turi bija jānogalina Gvinejas emigrantiem, tas ir, personām, kas, nobijušās no politiskajiem notikumiem, bija aizbēgušas uz Dakaru. Viņu naids bija pietiekams iemesls, un pēc viņu šāvieniem neviens nesāktu meklēt Francijas slepeno aģentu vadošo roku.

Šodien atentāts nepavisam nav pa spēkam diletantiem. Franču virsnieki izraudzījās piemērotus kandidātus, kurus labi apmācīja slepkavošanas mākslā. Citi speciālisti gatavoja politisko apvērsumu. Līdz apvērsumam nenonāca — atentāts nenotika. Radās grūtības, kuras neviens nebija paredzējis. Pat visu zinošais Fokāra kungs. Viens no teroristu grupas acīmredzot nebija pietiekami nocietinājies. Turklāt viņš bija dievbijīgs cilvēks un viņu mocīja sirdsapziņa, ka viņam jākļūst par slepkavu, tātad jāgrēko, pārkāpjot piekto dieva bausli. Viņš izsūdzēja grēkus Dakaras mācītājam. Tas nolēma, ka šādā ārkārtējā gadījumā drīkst nodot grēksūdzes noslēpumu, un informēja par ieplānoto slepkavību kādu Francijas valsts darbinieku. Tādējādi ziņa par atentāta gatavošanu pa diplomātiskiem kanāliem nokļuva tieši uz tā cilvēka galda, kurš vadīja visu operāciju. Akciju pret Seku Turi vajadzēja atcelt.

Fokāra kungs nebija radis padoties. Viņa darbinieki sāka izstrādāt citu plānu. Viņi gatavojās izraisīt sacelšanos tieši Gvinejas teritorijā. Bija paredzēts kalnos apbruņot partizānu vienības, bet no kaimiņvalstīm — Senegalas un Ziloņkaula Krasta — vajadzēja iebrukt saformētajām un apmācītajām Gvinejas emigrantu daļām. Ar vērienu iecerētā akcija tomēr atkal izgāzās. Kāds bija izpļāpājies. Gvinejas policija tika sazvērestībai uz pēdām, Seku fure attiecīgi reaģēja, un Elizejas pilī nepaspēja ne atjēgties, kad viņš atkal bija kļuvis par situācijas noteicēju.

Fokāra kungs atkal bija paspēlējis, taču nezaudēja dūšu, Daudzi aģenti nekavējoties tika pārvietoti uz aizjūras daļām. Zaks Fokārs tomēr turpināja stabili sēdēt! neieņemamajā cietoksnī, viesnīcas «Noirmoutier» ēkā, Parīzē, de Grenēla ielā 138.

Zaks Fokārs, par kura veiksmīgajām akcijām zināms krietni mazāk nek,ā par tāin, kas izgāzušās, nodzīvoja mūžu, kas daudzējādā ziņā līdzinās pulkveža Mersjē.vai pat Viljama Bchtela mūžam. Kara laikā viņš it kā esot bijis slepenais aģents, bet 1946. gadā kapteiņa pakāpē aizgājis rezervē. Taču, kad viņu pieņēma Āfrikas lietu sekretariātā, viņš pēkšņi kļuva par pulkvedi.

Fokārs piedzima 1913. gadā Ambriēriegranā, kur, viņa senčiem piederēja muiža. Ieguvis izglītību, nodibināja importa un eksporta firmu, kara laikā sākumā dienēja armijā, pēc tam pārdeva kokogles automobiļu gāzģeneratoriem. Vienlaikus viņš bija uzskaitē ka slepenais aģents Londonā izveidotajā organizācijā, kas cīnījās pret fašistiskajiem okupantiem. Vēlāk Fokārs organizēja pats savu pretošanās grupu, kas kļuva slavena ar sabotāžu organizēšanu. Pēc kara viņš parādījās Londonā, kur piedalījās repatriēto karagūstekņu nopratināšanā, lai reizē ar viņiem valstī nevarētu ielavīties fašisti. Pēc tam viņš nodevās tirdzniecībai, viņa firma SAFIEX plauka, tai gan tajā strādāja vairāk bijušo slepeno aģentu nekā tirgotāju.

Fokārs taisīja karjeru galvu reibinošā ātrumā. Viņš ieņēma augsto Nacionālās sapulces politiskās komitejas priekšsēdētāja amatu, un prezidents Vensāns Oriols izrotāja viņa krūtis ar Goda Leģiona ordeņa lenti. 1953. gadā viņš pavadīja prezidentu de Gollu braucienā uz Bamako un Abidžanu, bet 1956. gadā — uz Antiļu un Klusā okeāna salām. Līdz pat tam laikam nekas neliecināja, ka blakus de Gollam aug jauns «Golla laikmeta» Fušē.

1960. gadā neatkarību ieguva Gabona, bet, pateicoties profranciskā prezidenta Mbas pūlēm, Gabonas Republika palika atjaunotās Franču Savienības locekle. Francijas atomenerģijas komisija guva iespēju arī turpmāk izmantot Gabonas bagātās urāna iegulas, uz kurām bāzējās atombumbu ražošana Francijā. Bet opozīcija Gabonā visai asi iebilda pret dzelzsrūdas, naftas, mangāna un zelta atradņu izmantošanu Francijas interesēs. Uzliesmoja bruņota sacelšanās, revolucionārā komiteja pārņēma varu savās rokās. Tomēr tūlīt pēc apvērsuma notikumu gaitā iejaucās Zaķa Fokāra rezidents. Pēc puča viņš sazinājās ar savu šefu un ziņoja par apstākļiem. Fokāra kungs tajā pašā naktī informēja ģenerāli de Gollu, ka uzskata par nepieciešamu sniegt palīdzīgu roku gāztajam profranciskajam prezidentam Mbam.

Uz Gabonu tika pārsviestas franču parašutistu da|as no Dakaras un Brazavilas. Tās apspieda sacelšanos, un «drošais» prezidents Mba no jauna spēja saņemt varu savās rokās. Tas notika, pirms vēl ģenerālis de Golls bija nodiktējis savu pavēli par karaspēka pārvietošanu. Fokārs bija pelnījis pateicību…

Kad ārsta Fēliksa Rolāna Mumjē slepkava Viljams Behtcls bija nozudis, tiešus pierādījumus par Francijas slepenā dienesta līdzdalību šī atentāta sagatavošanā iegūt neizdevās. Arī Fokāra kungs savu līdzdalību operācija nereklamēja. Tieši tāpat palika nezināmi Alžīrijās politiskā darbinieka — Alžīrijās pirmās emigrācijas valdības premjerministra vietnieka un aizsardzības ministra Bēlkasima Krima slepkavas…

RADINIEKU SAZVERESTIBA

… 1961. gada 17. janvāra dienas otrajā pusē atdalītās Kongo provinces Katangas viltus prezidents Moizs Čombe sēdēja viesnīcas «Palace» kinoteātrī. Ta bija viena no vismūsdienīgākajām celtnēm Elizabetvilas (tagadējās Lubumbaši) eiropiešu dajā. Combe uzvedās kā īsts Napoleons, un viņa miesassargi labi zināja, ka izklaidēšanās laikā viņu nedrīkst traucēt.

Taču šī telefona saruna bija pilnīgi neatliekama. Zvanīja Kongo prezidents Zozefs Kasavubu no Leopoldvilas (šodien Kinšasa). Acīmredzot ļoti svarīgā jautājumā. Combe atgriezās savā krēslā. Filmas «Brīvība» pirmizrāde turpinājās.

Pēc dažām minūtēm pie telefona pasauca iekšlietu ministru Godefruā Munongo. Arī viņš sirga ar lielummāniju un nelaida garam izdevību uzsvērt savu aristokrātisko izcelšanos. Viņa vectevs bijis mairu cilts virsaitis. Ar savu uzvedību Munongo nedaudz atgādināja operetes personāžu. Pēc telefona sarunas viņš vairs kinoteātrī neatgriezās, bet steidzās uz viesnīcas foajē, pa ceļam dodot norādījumus savam šoferim. Baltais limuzīns, kas stāvēja pie ieejas, sāka braukt, un no pieturas iepretim hotelim tūdaļ tam blakus izkārtojās trīs policijas džipi.

—  Uz lidlauku, — Munongo izmeta savam šoferim.

—   Un brauc pēc iespējas ātrāk.

Vēlāk kļuva zināms, ka prezidents Kasavubu pa telefonu paziņojis Combem par «tās pašas» lidmašīnas izlidošanu, bet, tā kā pats Moizs Combe pēc tam turpināja skatīties filmu, tad iekšlietu ministrs neko neuzzināja par šo paziņojumu… Rezultātā lidlaukā notika dramatiska scēna.

Aviācijas sabiedrības «Air Congo» lidmašīnas apkalpes komandieris Bovenss lūdza lidlauka priekšniekam atļauju nolaisties. Sajā lūgumā bija kaut kas neparasts. Kopš tā laika, kad Katanga atdalījās no Kongo Republikas, regulāra aviācijas satiksme starp šiem diviem apgabaliem tika pārtraukta un Kongo lidmašīnas Katangā tika uzskatītas par ienaidnieka lidmašīnām. Tāpēc lidlauka priekšnieks nolēma apspriesties ar iekšlietu ministru Munongo, kurš lūgumu atjaut nosēsties kategoriski noraidīja.

Vēlāk tomēr notika vēl viena saruna ar lidmašīnas komandieri, un Munongo visu saprata. Kapteinis Bovenss vispirms ministram paziņoja, ka degvielas viņam atlicis tikai kādam desmit minūšu lidojumam, ka viņš spiests nolaisties jebkurā gadījumā, lai uzņemtu degvielu, un bez tam viņš uzsvēra, ka lido no Bakvangas — Dienvidkasajas galvaspilsētas — un lidmašīnā atrodas nacionālās aizsardzības ģcnerālkomisārs Bernārs Kazadi un trīs arestanti: Lumumba, Okita un Mpolo.

Munongo nekavējoties sazinājās pa tālruni ar «prezidentu» Combi. Pēc iepriekšminētās sarunas viņš pavēlēja lidlauka priekšniekam atļaut nolaišanos ar nosacījumu, ka lidmašīna tikai uzņems degvielu un turpinās lidojumu. Taču viņš ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja trīs gūstekņus.

Patriss Lumumba bija Kongo Republikas premjerministrs un viens no cīnītājiem par valsts atbrīvošanu no koloniālās kundzības, Okita — senāta priekšsēdētājs, bet Mpolo — aizsardzības ministrs. Puča rezultātā visi viņi tika arestēti un iesēdināti cietumā. Līdz šim brīdim par viņu likteni nekas nebija zināms.

Ministrs Munongo nodeva pavēli savām bruņotajām vienībām. Policisti ieņēma lidostu un pieejas pie tās, lai gan lidlaukā atradās Apvienoto Nāciju Organizācijas bruņoto spēku zviedru karavīru dežūrvads. Zviedri vienaldzīgi vēroja, kā pārvietojas viņu melnādainie kolēģi, un, tā kā Kongo Republikā viņi uzturējās ne vienu dienu vien, tad bija pieraduši nekur neiejaukties bez pavēles. Sajā gadījumā viņiem neviens neteica, kas būtu jādara, un tāpēc tiesību un taisnības aizstāvji zilajās ķiverēs kļuva par tās drāmas vienaldzīgiem lieciniekiem, kuru viņiem būtu vajadzējis novērst.

Liecības par notikumu turpmāko gaitu nesakrīt dažos sīkumos. Taču tas nav būtiski, jo runa nav par sīkumiem. Skaidrs ir tas, ka no lidmašīnas izveda vai drīzāk izmeta trīs sasietus gūstekņus, kuri atradās ļoti nožēlojamā stāvokli. Lidmašīnas ekipāža vēlāk apstiprināja, ka pieci vai seši spēcīgi karavīri no balubas cilts, kas bija piedalījušies Dienvidkasajas dumpī pret Patrisa Lumumbas likumīgo valdību, lidojuma laikā gūstekņus nežēlīgi spīdzinājuši. So nelikumīgo rīcību pieļāvis karavīru komandieris, Kazadi dumpinieku štāba atbildīgs darbinieks.

Lidotāju personāla, lidostas strādnieku, Munongo melnādaino policistu un Apvienoto Nāciju Organizācijas karaspēka daļu zviedru karavīru acu priekša ņirgāšanās par gūstekņiem turpinājās. Lumumbam, Mpolo un Okitam bija uzlikti roku dzelži, bet mutes aizbāztas. Pat no pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, ka viņi ir pilnīgi bezspēcīgi. Gūstekņu sejas bija izķēmojušas daudzo sitienu pēdas. Vēlāk kļuva zināms, ka Kazadi jau laikus parūpējies par skalpu. Patrisam Lutnumbam viņš nogriezis bārdu , un ūsas, atņēmis brilles un šīs kara trofejas noslēpis lieliski pašūtās žaketes kabatā…

Kazadi nebija primitīvs mežonis ,no džungļiem. Viņš bija beidzis Leopoldvilas universitāti, kur par pasniedzējiem strādāja katoļu profesori, un saņēmis politisko zinātņu speciālista diplomu. Viņš nostājās to reakcionāro politiķu pusē, kuri uzstājās pret Lumumbu. Kad Patriss Lumumba tika izraudzīts par premjerministru, Kazadi nokļuva cietumā. Tagad viņam bija radusies izdevība atriebties. Viņš ir viens no Patrisa Lumumbas nāves tiešajiem vaininiekiem.

Kazadi pieņēma gūstekņus Moandcs lidostā no Mendaka drošības daļu komandiera, un viņam tos vajadzēj,a nogādāt Bakvangā, bet tur nodot kasajiešu «karalim» Albertam Kalonži.

Lidmašīna ar gūstekņiem un apsardzi pacēlās no Moandes lidlauka ap pulksten desmitiem no rīta. Kad tā tuvojās Bakvangai, Kazadi konstatēja, ka lidlauku ieņēmušas ANO karaspēka daļas, un, kā viņš vēlāk apgalvoja, pat ieraudzījis, ka ANO karavīri pārbauda tikko nosēdušas lidmašīnas. Viņš saprata: neparastie gūstekņi, kas atradās lidmašīnā, nedrīkst nokļūt ANO karavīru rokas. Tie atbrīvotu Lumumbu un viņa cīņubiedrus, un tad ziņas par gūstekņu stāvokli varētu nonākt presē. Tāpēc Kazadi deva pavēli pilotam Bauensam lidojumu turpināt.

Elizabetvilā gūstekņus iecēla džipā un aizveda uz beļģu aviācijas sabiedrības viesnīcu. Tur saskaņā ar versiju, kuru ar sava drauga beļģu avīzes «Special» galvenā redaktora Pjēra Davistēra starpniecību publicēja pats Moizs Cornbe, Elfzabetvilas policijas komisāra Pija Sapves klātbūtnē viņus apskatījis ārsts. Tas konstatējis,, ka gūstekņi ir kritiskā stāvoklī. Viņiem atlicis dzīvot dažas stundas, ja tos nekavējoties nenogādās slimnīcā, kur viņiem sniegs kvalificētu palīdzību.

Tas netika izdarīts. Moizs Combe sasauca visus savus ministrus un kaut daļu atbildības mēģināja uzvelt viņu pleciem. Vēlāk, cenzdamies attaisnoties, viņš paziņoja, ka viņam it kā nav bijis citas izejas. Sākumā viņš mēģināja gūstekņus, kuru dzīvība jau karājās mata galā, nosūtīt ar to pašu lidmašinu tālāk, taču pilots Bovenss atteicās lidot naktī, jo nakts lidojumi pār Kongo bija stingri aizliegti. Otra iespēja bija sniegt cietušajiem medicīnisko palīdzību. Tomēr Combe nedeva rīkojumu pārvest gūstekņus uz slimnīcu. Viņš aizbildinājās ar to, ka nav zinājis, ko viņam darīt. It kā vēl naktī viņš sazinājies pa tālruni ar prezidentu Kasavubu un pārmetis, ka tas sūta viņam trīs nāvei nolemtos. Čombe paziņojis, ka jau no rīta prezidents saņems tos atpakaļ. Protams, ja vien gūstekņi izdzīvos līdz ritam. Prezidents Kasavubu it kā ciniski esot paziņojis: jā viņi neizdzīvos, tad Combem būšot tie iespējami ātrāk jāapglabā un jāpapūlas, lai par viņu navi un bērēm neviens neko neuzzina. Moizs Combe it kā pat esot zaudējis savaldīšanos un kliedzis klausulē, ka no rīta nosūtīs gūstekņus atpakaļ dzīvus vai mirušus.

Līdz ritam gūstekņi nenodzīvoja. Pirmais nomira senāta priekšsēdētājs Okita, rītausmā — abi pārējie. Agrā rītā ataicinātais beļģu ārsts Piterss oficiāli konstatēja nāvi. Combe pavēlēja iecelt gūstekņus lidmašīnā. Tomēr pilots Bovenss atteicās viņus uzņemt, teikdams, ka līķu transportēšanai nepieciešama sabiedrības «Air Congo» vadības speciāla atļauja un oficiāls dokuments. Ministrs Munongo šajā sakara zvanīja uz Lcopoldvilu, taču aviosabiedrība tādu piekrišanu nedeva.

Saskaņā ar vienu versiju trīs Kongo politisko darbinieku līķi apglabāti tieši lidlauka rajonā, beļģu aviosabiedrības «Sabena» viesnīcas tiešā tuvumā. Iniciators it kā esot bijis ministrs Munongo, kurš personīgi vadījis akciju.

Patrisa Lumumbas pazušana sabiedrībā izraisīja neparastu satraukumu. Lidlaukā atradās daudz liecinieku, un tāpēc Elizabetvilā klīda valodas, ka Lumumba, Okita un Mpolo nogalināti. Ministrs Munongo nobijies. Lidlauka darbinieki taču zināja, kur karavīri līķus aprakuši, un, kaut gan Munongo, lai slēptu pēdas, pavēlējis tos apliet ar sērskābi, ekshumējot tomēr varēja noteikt Lumumbas un viņa biedru patieso nāves cēloni. Tad speciāla komanda līķus atrakuši, policisti tos iecēluši automašīnā un aizveduši uz izstrādātām raktuvēm, kas piedereja beļģu sabiedrībai «Union Miniere». Tur tic iemesti vecā šahtā divsimt metru dziļumā.

Saskaņā ar citu versiju mirušie aizvesti uz kalnrūpniecības sabiedrības «Union Miniere» laboratoriju un ievietoti saldētavā. Tā kā par notikušo padzirdējuši žurnālisti, bet ar preses starpniecību par triju politisko darbinieku pazušanu uzzinājusi arī visas pasaules sabiedrība, varējis izcelties milzīgs skandāls, tādēļ mirušie iemesti šahtā un aplieti ar skābi, lai viņus neviens un nekad vairs nevaretu identificēt.

Sabiedrībai Munongo un viņa rokaspuiši inscenēja ieslodzīto dramatisku bēgšanu. Presē parādījās ziņojumi, ka visi trīs patiešām bijuši arestēti un ieslodzīti cietumā. Spēcīga negaisa laikā, kas nav ļāvis apsardzei dzirdēt instrumentu troksni, viņi it kā izlauzuši betona sienā caurumu un aizbēguši. Bet, lai šo paziņojumu padarītu ticamāku, ministrs noteica apbalvojumu par bēgļu sagūstīšanu: par Lumumbu 300 tūkstošus, par diviem pārējiem — pa piecdesmit tūkstošiem Katangas franku.

Pasaules sabiedriskā doma bija ārkārtīgi satraukta par politisko notikumu attīstību Kongo. Bija zināms, ka ANO daļas šeit pieļauj afrikāņu cilšu sadursmes džungļos. Pasaules prese ik dienas ziņoja par notikumiem Kongo, un aizvien biežāk tika uzdots jautājums: kur tad pazudis likumīgi ievēlētais Kongo premjerministrs un divi viņa biedri? Sasprindzinājums pieauga, daudzu valstu pārstāvji visai kritiski izteicās par notikumiem šajā Āfrikas valstī un pieprasīja atbildi. Kongo taču atradās ANO misija un sešpadsmit tūkstoši ANO bruņoto spēku karavīru.

Piektdien, 1961. gada 10. februārī, Padomju Savienība ar Apvienoto Nāciju Organizācijas pastāvīgā pārstāvja V. Zorina starpniecību pieprasīja sasaukt Drošības padomi, lai izskatītu stāvokli, kāds izveidojies Kongo, un vienlaicīgi ANO ģenerālsekretāram Dagam Hamaršeldam nodeva vēstuli, kurā tika izteiktas bažas par Patrisa Lumumbas likteni. Analoģiskas vēstules Hamaršeldam nodeva pārstāvji no vairākām citām valstīm — ANO loceklēm.

Drīzumā ministrs Munongo paziņoja, ka vienā no Katangas ciemiem atrasti bēgļu — Patrisa Lumumbas, Okitas un Mpolo līķi, ka slepkavas nav zināmi, bet līķi oficiāli identificēti un apbedīti vietā, kura drošības nolūkā netiks nosaukta. Sī paša iemesla dēļ netiks minēts ari ciema nosaukums. Ar preses starpniecību sabiedrībai tika uzradītas trīs liecības par nāves cēloņiem, kuras bija parakstījis beļģu ārsts Pīterss.

Patiesībā viss notika pavisam citādi.

Combe tūdaļ saprata, ka viņam radusies izdevība izrēķināties ar bīstamu konkurentu, un deva pavēli savam ministram Munongo gustekņus nošaut. Nav svarīgi, kur

las nolika: cietuma sētā, piedaloties speciālam melno algotņu vadam, ko komandēja baltie, vai arī Lumumbu, Mpolo un Okitu nogalināja turpat lidlauka. Skaidrs ir viens: pēc lidmašīnas nosēšanās gūstekņus no balubu cilts melno sargu rokām saņēma^ baltie algotņi, beļģu virsnieki — Antverpenē dzimušais pirmā beļģu militārās policijas pulka kapteinis Gats un pulkvedis Juigs. Slepkavas darbojās bez riska, jo viņiem bija dotas precīzas pavēles un par slepkavību tika labi samaksāts.

Kā pēc tam izdevās noskaidrot, Patrisa Lumumbas noslepkavošana tika plānota jau 1960. gada augustā Leopoldvilā. Viss, kas notika Kongo, bija saistīts ar «Piecu kluba» — gigantisku sabiedrību grupējuma stratēģiju un taktiku. Šo sabiedrību rīcībā bija miljardiem liels kapitāls, un tās savās rokās koncentrēja varu gandrīz pār visu pasakaini bagāto valsts ekonomiku. Tajā laikā šis sabiedrības raksturoja šādi:

sabiedrība «Union Miniиre du Haut Catanga» ir lielākā kobalta ražotāja pasaulē; vara ražošanā tā ieņem trešo vietu pasaulē, iegūst zeltu, cinku, germāniju, kadmiju un, galvenais, urānu. Tādējādi šīs sabiedrības rokās atrodas stratēģisko izejvielu rezerves un tā var ietekmēt gan finanšu, gan arī militāro politiku valstī. Sabiedrības uzņēmumos strādā ap simts tūkstošu cilvēku. Oficiāli paziņotais sabiedrības kapitāls sastāda astoņus miljardus beļģu franku.

Sabiedrībai «Cominiēre, Sociйtй Commerciale et Miniиre du Congo» pieder plantācijas un vairākas lielas šahtas.

Sabiedrība «Brufina, Sociйtй de Bruxelles pour la Finance et l’industrie» valda finanšu un apdrošināšanas sfērā. «Sociйtй Gйnйrale de Belgique» ir sabiedrība, kas tieši vai netieši kontrolē 70 procentus no visas Kongo ekonomikas, tai ir izšķiroša ietekme vara, kobalta un dimanta ieguvē. Tās intereses galvenokārt tiek koncentrētas uz visbagātakajiem derīgajiem izrakteņiem Katangas un Kasajas rajonos.

Tātad ir pilnīgi skaidrs, kas kūdīja Combi, kas finansēja viņa separātistisko puču un kas iecēla karaļa rangā Kasajas provinces «karali» Albertu Kalonži. Tieši šādi uz visu gatavi politiķi par naudu un slavas spožumu bija ar mieru paveikt visu, kas vien tīk.

Piektā sabiedrība «Tanganyika Concessions» pārsvarā pārstāvēja angļu kapitālu.

Šo sabiedrību pārstāvji bija vienprātīgās domās, ka Patriss Lumumba un viņa valdība rada briesmas akciju

īpašnieku ekonomiskajām interesēm, jo, ekspluatējot Kongo dabas bagātības, tie pelnīja miljardu?. . ,

Ilgu laiku nebija zināms par šo sabiedrību, vadības sakariem ar Combem un Kalonži līdzīgiem avantūristiem. Par to uzzināja, kad izdeva^ sameklēt viņu bijušo starpnieku, kādreizējo beļģu valdības premjera vietnieku grāfu Haroldu d’Aspremontu-Undēnu. Sajā amatā viņš bija atbildīgs par slepeno dienestu ne tikai pašā Beļģija, bet arī Kongo. Grāfs pazina Combi, kurš bija bijis Beļģijas slepena dienesta aģents.

Grafam Haroldam d’Asprembntam-Lindēnam Kongo bija plaši sakari, jo kādreiz viņš bija arī ministrs Āfrikas lietās. Viņa tēvocis grafs Roberts d’Aspremonfs-Lindēns bija karaļa maršals un vienlaicīgi, bet varbūt arī pirmām kārtām sabiedrības «Sфзiиtй Gйnйrale de Belgique»' visvarenās kontroles padomes loceklis. Tā kā šīs sabiedrības kapitāla ievērojama daļa pieder Morgana, Melфna un Rokfellera ģimenēm, var apgalvot, ka sazvērestību pret Patrisu Lumumbu organizēja visietekmīgākie kapitālistiskās pasaules cilvēki.

Bez visa pārējā liela loma bija arī «nduku sistēmai»— radniecisku attiecību sistēmai. Runa ir par kādu īpatnību, kurai ir ārkārtējs raksturs tajā ziņā, ka Kongo atšķirībā no citām zemēm tā pastāv pilnīgi atklāti un tiek atzīta oficiāli.

Pec šī nerakstītā, bet stingri ievērotā likuma katram, kas ieņem kaut kādu amatu, ir pienākums vadošajos amatos iecelt savus'radiniekus vai dzimtā ciema iedzīvotājus, bet, ja šo vietu ir pietiekami daudz, tad ari savas cilts locekļus. Katram no šiem «radiniekiem» (vārds «nduku» nozīmē «brālēns») savukārt ir radinieki, un attiecībā uz tiem viņš ir saistīts ar tādiem pašiem pienākumiem. Sinekuru skaits, ko aizpilda radinieki, pieaug ar ķēdes reakcijas ātrumu kā spēcīga tropu augu valsts, taču neviens no tiem, kuri saņēmuši vietu, neko nedara, jo katram pilnīgi pietiek, ja viņš ieņem kaut kādu sabiedrisko stāvokli.

Sabiedriskās higiēnas nodaļai Albertvilā, piemēram, štatos bija 186 sētnieki, lai tīrītu ielas 10 kilometru garumā, bet sabiedrisko darbu organizācija tajā pašā pilsētā uzturēja 40 namdarus, kaut gan tai nebija nekādu līdzekļu kokmateriālu un naglu iegādei.

Ārkārtīgi savairojās vietējie politiķi un funkcionāri. Tas izraisīja sociālo parazītismu ļaudīs, kuriem šis režīms kļuva par galveno iedzīvošanās avotu un kuri laupīja valsts mantu. Tā kā situācija valstī bija nepastāvīga, katrs no šiem 300 ministriem-, 300 kabinetu šefiem, neskaitāmajietn sekretāriem un tā tālāk Sava valsts dienesta laikā centās padzīvot iespējami vērienīgāk.

Lai pilnīgi raksturotu stāvokli, kāds Kongo bija izveidojies laikā, kad gāja bojā Patriss Lurnumba un divi viņa cīīiubicdri, nepieciešams atgādināt arī to, ka tautas armija, kas vēlāk guva tik lielus panākumus, īsā laikā ieņemdama trīs ceturtdaļas Kongo teritorijas, sākumā bija apbruņota ar mačetēm, lokiem un bultām, bet triecienvienību kaujinieku Vidējais vecums nepārsniedza 14 gadus.

Algotņi, kas cīnījās pretējā pusē, bija pilnīgi demoralizējušos avantūristu banda.

Pieminēsim vēl vienu Kongo Republikā nodibinātā režīma īpatnību, kas palīdzēs lasītājam izprast politiskās attiecības sajā valstī. Pastāvēja ģenerālkoņiisāru padome, ko,pēc 1960. gada militārā puča bija nodibinājis pulkvedis Mobutu. Vienlaicīgi viņš bija atlaidis parlamentu, tāpēc šī padome bija gan likumdošanas, gan valdības orgāns visaugstākajā līmenī. Tajā ietilpa daži Kongo studenti, kurus Mobutu pavēlēja steidzami atsaukt no beļģu augstākajām mācību iestādēm: neatkarības pasludināšanas brīdī bijušajā Beļģu Kongo teritorijā bija tikai trīspadsmit pilsoņu ar augstāko izglītību.

Un vēl viens arguments, kuru ņem vērā tie, kas 1961. gadā uzskatīja, ka nepieciešams likvidēt politisko darbinieku, kura mērķis bija atbrīvot Kongo. Urāna šahtas Sinkolobvē bija vislielākās urāna ieguvējas Rietumos. Šeit ieguva urānu, no kura tika izgatavota atombumba, kas sagrāva llirosimu. Diez vai Savienotās Valstis bija ieinteresētas, lai ar urānu rīkotos paši kongojieši.

Un, lūk, Beļģijas ārlietu ministrs Viņji Beļģijas tehniskajai misijai deva rīkojumu izsniegt no saviem fondiem trīs miljonus beļģu franku Patrisa Lumumbas politiskajiem pretiniekiem. Lielas summas tika izmaksātas arī dažiem beļģu koloniālās armijas virsniekiem. Brazavilā beļģu konsulāta telpās sāka darboties radiostacija, kuras parraides bija vērstas pret Patrisa Lumumbas politiku.

1960. gada 28. novembrī Brazavilā sakarā ar Kongo (Brazavilas) valsts svētkiem pie valdības priekšsēdētāja abata Julu sapulcējās Combe, Kasavubu, Adula, Ileo, Bomboko un Kimba. Sis «augstais tribunāls» P. Lumumbam piesprieda nāvessodu. No Lumumbas autoritātes baidījās, baidījās no panākumiem, ko Stenlivilā bija guvis viņa uzticamais cīņubiedrs Gizenga, baidījās no tā, ka Patriss Lumumba var izrauties brīvībā un ar ANO bruņoto spēku palīdzību no jauna nākt pie varas.

Sākotnējais plflns paredzēja, ka nevēlamā politiķa likvidēšanu organizēs Combe. Pēc ilgām debatēm «valsts darbinieki» tomēr nonāca pie daudz vienkāršāka lēmuma. Lumumbu vajag nosūtīt pie viņa ienaidnieka — augstprātīgā, godkārīgā Dienvidkasajas «karaļa» Kalonži. Par pārējo jau varēja nerūpēties.

Patriss Emerī Lumumba dzimis 1925. gada 2. jūlijā Kasajas provincē mutetelas ciltī. Pēc misionāru skolu beigšanas Leopoldvilā un Stenlivilā viņš kļuva par pasta darbinieku, pēc tam pārgāja darbā uz alus darītavu. Politisko darbību viņš uzsāka Kongo vietējo kalpotāju savienībā — Brīvo arodbiedrību konfederācijas nodaļā. 195G. gadā par politisko darbību Patrisam Lumumbain tika piespriests gadu ilgs cietumsods.

Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma 1958. gadā Lumumba nodibināja politisko partiju «Kongo nacionalā kustība». 1959. gada beigās viņš atkal tika iesēdināts cietumā, taču beļģu kolonizatoriem nācās viņu atbrīvot, jo Patrisam Lumumbam kā Kongo politiskajam pārstāvim bija jāpiedalās Visāfrikas konferencē Akrā. Tur viņš tika ievēlēts vadošajā komitejā.

Nacionālās atbrīvošanās kustība Kongo jau pašā sākumā sadūrās ar nopietnām grūtībām. Viens no vislielākajiem šķēršļiem tās attīstībā bija strīdi starp cilšu virsaišiem, politisko vadītāju vienotības trūkums. Pastāvēja daudz politisko partiju un virzienu, taču lielākos panākumus guva tie, kas pieprasīja pilnīgu Kongo neatkarību. Siem spēkiem, kuru priekšgalā atradās Patriss Lumumba, piederēja pēdējais vārds Briseles konferencē, kas notika 19G0. gada janvārī un februārī. Sīs konferences rezultātā tika atzīta nacionālās atbrīvošanās kustības uzvara. Lumumba triumfēja: Kongo Republikas neatkarība tika pasludināta 1960. gada 30. jūnijā.

Vēlēšanu rezultātā Kongo Republikas parlamentā un provinciālajās sapulcēs 1960. gada maijā uzvaru guva Lumumbas partija «Kongo nacionālā kustība», kas par savas programmas galveno prasību izvirzīja neatkarību un valsts vienību. Patriss Lumumba izveidoja koalīcijas valdību un kļuva par tās priekšsēdētāju. Par Kongo Republikas pirmo prezidentu ievēlēja ABAKO partijas priekšsēdētāju 2ozefu Kasavubu.

Notikumi Kemphārdijas kara bāzē tik un tā būtu norisinājušies: tie bija Beļģijas valdības koloniālās politikas loģiskas sekas, taču tos paātrināja beļģu ģenerāļa — Kongo tautas armijas komandiera Emīla Jensensa rīcība. Ar savu uzstāšanos «baltā kunga» stilā, ar apvainojošiem, pret valsts neatkarību vērstiem paziņojamiem viņš izprovocēja sacelšanos un kopā ar citiem virsniekiem bija spiests steidzīgi atstāt Kemphārdiju. Kongo karavīri taja pašā dienā arestēja palikušos beļģu virsniekus un nosūtīja delegāciju pie premjerministra Lumumbas.

Ziņojums par karavīru sacelšanos pret beļģu komandieriem izplatījās zibenīgi. Rensdorfas un Leopoldas kara bāzēs ierindas karavīri aresteja beļģu virsniekus. Pēc tam viņi premjerministram pieprasīja atbrīvot beļģu virsniekus no Kongo armijas un tiesības turpmāk kongojiešiein pašiem būt par virsniekiem, kas līdz tam nebija iespējams. Tāpat viņi pieprasīja paaugstināt algas.

Lumumbas valdiba apmierināja šīs prasības. Ar 9. jūlija lēmumu tā atbrīvoja beļģu virsniekus, to skaitā arī virspavēlnieku ģenerāli Jensensu. Armijā tika atstāti tikai daži beļģu tehniskie padomnieki.

Notika nemieri, Rietumu prese sāka rakstīt par «Kongo Republikā notiekošo anarhiju, kas apdraud beļģu pilsoņus». Daži ārzemnieki, baidīdamies zaudēt savu īpašumu, slēdza uzņēmumus un steidzīgi brauca prom. Beļģijas valdība lika saprast, ka tā ievedis valstī karaspēku. Taču vajadzēja kaut kā attaisnot rīcību, kas bija vērsta pret brīvas valsts suverenitāti, attaisnoties pasaules sabiedriskās domas priekšā. 9. jūlijā Londonas avīzē «Times» parādījās angļu Ārlietu ministrijas pārstāvja paziņojums, kurā bija teikts, ka angļu konsuls Evanss un viņa amerikāņu, franču un itāļu kolēģi, kas atrodas Katangas provinces galvenajā pilsētā Elizabetvilā, lūguši Beļģijas Ārlietu ministriju nosūtīt beļģu karaspēka daļas ārzemju pilsoņu dzīvības un īpašuma aizsardzībai un kārtības nodrošināšanai valstī. Jau nākamajā dienā virs Elizabetvilas parādījās lidmašīnas, no kurām izlēca izpletņlēcēji un nekavējoties atklāja uguni uz mierīgiem iedzīvotājiem. Uz ielām palika vairāk nekā simt nogalināto. Pēc divām dienām izpletņlēcēji ieņēma visu pilsētu.

Premjerministrs Lumumba neatlaidīgi prasīja Apvienoto Nāciju Organizāciju iejaukties notikumu gaitā un piespiest Beļģijas valdību izvest savu karaspēku no valsts. 1900. gada 15. jūlijā Lumumbas valdība pārtrauca diplomātiskas attiecības ar Beļģiju, un beļģu vēstniekam tika ieteikts nekavējoties atstāt valsti. Lumumba paziņoja, ka griezīsies pēc palīdzības pie Padomju Savienības, ja beļģu karaspēks trīs dienu laikā neatstās Kongo teritoriju.

Patriss Lumumba visādi centās nosargāt valsts neatkarību. 24. jūlijā viņš pēkšņi izlidoja uz Ņujorku, lai tiktos ar ANO ģenerālsekretāru D. Hamaršeldu. Vašingtonā viņu pieņēma prezidents D. Eizenhauers. Vairākas reizes Lumumba tikās ar valsts sekretāru Hērteru. Taču visas viņa pulēs bija veltīgas. Sazvērestība pret Kongo neatkarību jau bija sagatavota.

Kad Patriss Lumumba atradās Marokas galvaspilsētā Rabatā, viņš uzzināja, ka prezidents Kasavubu izteicis viņam kā premjerministram «neuzticību». Divas dienas vēlāk Lumumba Kongo armijas daļām pavēlēja ieiet atšķeltajā Katangas provincē un izsludināja' ārkārtēju stāvokli visas valsts teritorijā. Politiskais haoss pastiprinājās. 5. septembrī prezidents Kasavubu paziņoja, ka Patriss Lumumba ir gāzts, un par jauno premjerministru iecēla senāta priekšsēdētāju Ileo. 1960. gadā 12. septembrī Patriss Lumumba tika arestēts, taču viņam izdevās bēgt, un trīs stundas pēc izbēgšanas viņš jau centās iekļūt Leopoldvilas radiostacijas ēkā, no kuras gribēja uzrunāt tautu. Ēku apsargāja ANO bruņoto spēku apakšvienība, kas sastāvēja no Ganas karavīriem. Karavīri viņu neielaida. Kongo parlaments nobalsoja par to, lai Lumumbam tiktu piešķirta neierobežota vara, taču 24. septembrī notika pulkveža Mobutu pučs. Mobutu sagrāba varu un noteica Patrisam Lumumbam mājas arestu.

Tikai novembra beigās Lumumbam izdevās iemidzināt sargu modrību (tie bija izvietoti ap viņa villu Leopoldvilā) un bēgt. Pulkveža Mobutu karavīri nekavējoties sāka viņu vajāt, jo saņēma pavēli notvert viņu dzīvu vai mirušu. Mobutu aģenti nokļuva uz viņa pēdām un 1960. gada 2. decembrī atkal arestēja un nogādāja Leopoldvilā.

Tajā laikā visas pasaules progresīvā sabiedrība bargi nosodīja nelikumīgos līdzekļus, ar kuru palīdzību tika gāzts likumīgi ievēlētais Kongo valdības premjerministrs Patriss Lumumba, kurš atradās pie varas tikai 80 dienas. Daudzu valstu pārstāvji vērsās pie Apvienoto Nāciju Organizācijas un pieprasīja nekavējoties atbrīvot gūstekni. Tomēr 1961. gada janvārī Patrisu Lumumbu, Morisu Mpolo un Zozcfu Okitu aizveda uz Katangu, lai nodotu tieši rokās viņa visniknākajam ienaidniekam — Combem …

Lumumbas nāve politisko situāciju Kongo nepadarīja vienkāršāku. Likumīgās valdības premjerministra vietnieks Antuāns Gizenga izveidoja valdību ar uzturēšanās vietu Stenlivilā (tagad Kisangani), un daudzas valstis, ari sociālistiskās, atzina to. Taču nemieri turpinājās. Tikai 1961, gada jūnijā izdevās panākt daļēju pamieru. Abas Kongo valdības — Leopoldvilas un Stenlivilas — noslēdza vienošanos par parlamenta sasaukšanu. Jaunais parlaments ievēlēja nacionālās vienības valdību, par kuras premjerministru kļuva Adulu, bet par premjerministra vietnieku — A. Gizenga.

Jaunās valdības programma paredzēja Kongo vienības atjaunošanu, Katangas separātisma likvidēšanu, ekonomiska haosa noregulēšanu. Septembrī Adulu valdība Apvienoto Nāciju Organizācijai lūdza militāru palīdzību, lai pievienotu Kongo Republikai Katangu.

Tādējādi AlNjO ģenerālsekretāram Dagam Hamaršeldam, kurš līdz pēdējam brīdim bija atbalstījis Combes separātiskos centienus, neatlika nekas .cits kā aizbraukt pie viņa personīgi un pārliecināt viņu, ka vējš sācis pūst no citas puses. Hamaršelda lēmums, kas tika pārraidīts pa radio, bet pēc tam publicēts presē, kompetentās aprindās izraisīja šausmas, jo ANO ģenerālsekretārs taču metās taisni lauvas rīklē. Tikšanas bija paredzēta Rodēzijas teritorijā, kur valdīja Combes draugs, Rodēzijas un Njasalendas Federācijas (tagad Zambija un Malavija) premjerministrs sers Rojs Velenskis.

Gatavošanās izlidošanai noritēja nervozos apstākļos, jo Hamaršeldam nebija nevienas citas lidmašīnas, izņemot «Albertīnu» — četrmotoru «Duglasu» DC-6B, ar kuru pirms divām dienām bija atlidojis īru ģenerālis Sins Makeuns, lai no zviedru ģenerāļa Kārļa fon Horna pieņemtu ANO karaspēka augstāko pavēlniecību. Lidmašīna bija bojāta: Elizabetvilā tā bija apšaudīta ar ložmetējiem. Taču tās komandieris zviedrs Pērs Ilalonkvists, ar mehāniķiem apskatot lidmašīnu, konstatēja, ka lodes izurbušās cauri tikai vienam no sprauslas iekšējiem apvalkiem un nedaudz sabojājušas viena dzinēja apšuvumu. Lidmašīna bija kārtībā, pēc pēdējā reisa pilots atpūties veselu diennakti. Tādējādi nekas netraucēja izlidošanu.

Varbūt tas liksies paradoksāli, taču ANO daļas Kongo nevarēja pienācīgi garantēt ģenerālsekretāra lidojuma drošību. Kongo viņu rīcībā nebija iznīcinātāju, kuri varētu pavadīt lidmašīnu, tāpēc ģenerālsekretāram, dodoties uz ienaidnieka midzeni, apsardzi garantēja vienīgi pastiprināta pavadītāju grupa. Trīs seržanti, kas parasti apsargāja Hamaršeldu, saņēma papildspēkus — divus zviedru karavīrus. Lai gan lidmašīnā zviedri iekāpa, apbruņojušies līdz zobiem, Combes vienībām viņi diez vai varēja ko padarīt.

Lidmašīnu vadīja zviedru apkalpe, kas sastāvēja no aviācijas sabiedrības «Transair» pieredzējušiem darbiniekiem. Taču apkalpes komandieris Halonkvists atkāpās no aviācijas lidojumu galvenajiem principiem. Pirms starta viņš paziņoja, ka lidos caur Luluaburgu (šodien Kānanga), bet patiesībā izraudzījās citu trasi, kas meta līkumu pie Tanganjikas ezera, bet no turienes pa loku veda uz Ndolu.

Dags Hamaršelds nelidoja pie Combes viens. Viņu pavadīja sekretārs Lēlands un divi padomnieki amerikāņi Višofs un Fabrihs. Pirmais lidoja no Ņujorkas, otrais pievienojās Kongo, kur strādāja ANO pārstāvniecībā. Ka visos viņa izbraukumos, Hamaršeldu pavadīja arī viņa personīgais sekretārs.

Apkalpe bija gatava izlidošanai, pasažieri iekāpa «Albertinā», uz kuras bija gaišzilas Apvienoto Nāciju Organizācijas pazīšanās zīmes. Ap pulksten 17 pēc Kongo laika lidmašīna atrāvās no lidlauka skrejceļa.

Neviens tā arī neuzzināja, kas norisinājies «Albertīnā» lidojuma laikā. Visi dati, kuri ļauj ieskatīties šajos notikumos, saņemti no navigācijas dienesta darbiniekiem. Kapteinis Halonkvists saprotamu apsvērumu dēļ nebija ļāvis radistam sazināties ar zemi, kamēr lidmašīna lidoja virs Kongo teritorijas. Tikai tad, kad bija šķērsota Rodēzijas robeža, «Albertīnā» izgāja ēterā un zemes dienests uzzināja, ka lidmašīna ar ANO ģenerālsekretāru atrodas virs Tanganjikas ezera. Pēc tam lidmašīnas novērošanu pārņēma Solsberijas un Ndolas dienesti.

D. Hamaršelda braucienu pie Combes vajadzēja turēt noslēpumā. Tāpēc izlidošanas laikā lidlaukā nebija ne diplomātu, ne preses pārstāvju. Pasaule tomēr uzzināja par gaidāmo Hamaršelda akciju. Jau divdesmit minūtes pēc lidmašīnas starta radiostacijas ziņoja par ANO ģenerālsekretāra plānu. Kādā veidā par šo slepeno tikšanos varēja uzzināt telegrāfa aģentūras? Vai to nekaulrīgums nebija turpmāko notikumu cēlonis?

Diez vai izdosies noteikt, kas izpaudis noslēpumu. Mēs varam tikai pieņemt, kas to varējis izdarīt.

Par notikumu turpmākās izmeklēšanas svarīgu liecinieku kļuva Ndolas lidlauka dispečers A. Kempbels Mārtiņš. Viņam tieši bija nakts dežūra. Pulksten 23.30 viņš sadzirdēja ēterā izgājušo «Albertīnas» radistu, kas viņam deva pamatu pieņemt, ka ANO lidmašīna nolaidīsies Ndolas lidostā 00.20. Desmit minūtes pirms paredzētās nolaišanās lidmašīnas radists vēlreiz sazinājās ar lidlauku. Martins precizēja augstumu un atļāva pilotam to samazināt līdz 1800 metriem.

Vēlāk dispečers Martins atkārtoja lidmašīnas apkalpes komandiera pēdējos vārdus;

—  …Atrodos virs Ndolas. Redzu jūsu ugunis. Samazinu augstumu.

Un te radās pirmais aizdomīgais apstāklis. Izrādās, ka sarunu ar lidmašīnas apkalpes komandieri Martins nebija ierakstījis magnetofona lentē, kā to nosaka starptautiskie noteikumi. Viņš to centās izskaidrot ar sabojājušos magnetofonu. Pilnīgi iespējams, ka tā patiešām bija. Taču iespējams arī tas, ka lidlauka personāls ne sevišķi nopietni izturējās pret saviem dienesta pienākumiem. Turklāt Martins droši vien nenojauta, kas atrodas «Albertīnā». Trešā iespēja: Martins neierakstīja sarunu tīšuprāt. Varbūt viņam bija savi iemesli?

Izmeklēšanas gaitā uz Martinu nekrita ne mazākās aizdomas. Viņš bija uzticams un pārbaudīts darbinieks. Pie tāda secinājuma nāca komisija, kas izmeklēja lidmašīnas bojāejas cēloņus. Vai šai ziņā komisijai bija pierādījumi? Tas nebija pirmais gadījums, kad magnetofona lentei varēja būt izšķirošā loma lietas izmeklēšanā. Kad 1963. gadā Dalasā tika nogalināts amerikāņu prezidents Džons Kenedijs un policija arestēja varbūtējo slepkavu Osvaldu, viņa nopratināšanas laikā policisti arī «aiz« mirsa» ieslēgt magnetofonu un pat nesastādīja nopratināšanas protokolu.

Vēlāk, kad komisijas eksperti sprieda par lidmašīnas katastrofas iespējamiem vaininiekiem, viņi izmeklēja visus apstākļus, kas nodrošināja Ndolas tikšanās slepenību. Izrādās, ka slepenā tikšanās vispār nebija slepena, gluži otrādi — to gaidīja ar lielu interesi.

Ndolas lidlaukam ir mūsdienīga iekārta. Pati pilsēta, atrazdamās vara rudas ieguves rajonā, ir svarīgs ekonomisks centrs. Bija svētdiena, taču lidlaukā no paša rīta valdīja rosība. Lidostas priekšnieku Viljamsu atsauca no brīvdienām. Viņš atbrauca, saveda kārtībā rakstāmgaldu un atbrīvoja savu kabinetu sapulcei. Viljamss bija viens no tiem, kam bija samērā precīza informācija par D. Hamaršelda ierašanos, jo jau dienas vidū viņš brīdināja lidlauka personālu par to, ka vajag sagatavoties pieņemt lidmašīnu naktī. Tādējādi arī lidlauka personāls jau sešas septiņas stundas pirms lidmašīnas nolaišanās zināja par svarīgā viesa gaidāmo ierašanos. Bet kā veselu dienu agrāk par to varēja uzzināt majors Masels, angļu — rodeziešu «Canberra» tipa bumbvedēju-iznīcinātāju komandieris? Tajā brīdī droši vien arī pats D. Hamaršclds vēl nebija pieņēmis lēmumu par tikšanos ar Combi. Un tomēr jau divdesmit četras stundas pirms «Albcrtīnas» nolaišanās Ndolas lidlaukā jau stāvēja Mascla lidmašīnas.

Taču tās nebija vienīgās. Kas bija atsūtījis uz šejieni trīs amerikāņu «Dakotas»? Arī tās stāvēja ar iedarbinātiem dzinējiem. Vēlāk runāja, ka «Dakotu» radiostacijas bija nodrošinājušas amerikāņu pavēlniecības radiosakarus ar svarīgās tikšanās vietu. ASV ģenerāļi gribēja iegūt informāciju no pirmavota.

Un tā lidlauks visādā ziņā bija gatavs pieņemt abu pušu pārstāvjus. Pret vakaru nolaidās dažas «Canberra» tipa lidmašīnas, kas eskortēja. Moiza Cotnbes personisko lidmašīnu. Combe parādījās svītas pavadībā, iegāja lidostas ēkā un apmetās priekšnieka kabinetā.

Pēdējais pierādījums par tikšanās trūcīgo konspirāciju ir vispārliecinošākais. Dažas stundas pirms «Albertīnas» gaidāmas nosēšanās Ndolas lidlaukā parādījās. Reitera aģentūras korespondents un sāka izprašņāt personālu, cenzdamies ievākt viņu interesējošās ziņas.

Lidlaukā bija izziņots par lidmašīnas drīzo nosēšanos, dispečers Martins gaidīja no tās tālākos ziņojumus, tomēr pagāja desmit minūtes, bet «Albertīnas» radists neatsaucās. Vieni liecinieki apgalvoja, ka dzirdējuši lidmašīnas motora troksni, kad tā gājusi uz nosēšanos, citi runāja, ka, spriežot pēc skaņas, lidmašīna pagriezusies un lidojusi atpakaļ.

Tie, kuri gaidīja Ilamaršelda ierašanos, sprieda loģiski: lidmašīna nav nolaidusies tāpēc, ka ANO ģenerālsekretārs nolēmis atlikt tikšanos ar Combi. Vai arī viņš vispār uzskatījis, ka sarunas ir nevietā, un pavēlējis griezties atpakaļ.

Vai tas ir reāli? «Albertīna» taču atradās gaisā jau vairāk par sešām stundām un pēkšņi pie paša mērķa pagriezās atpakaļ?

Lidmašīnas komandieris Pērs Halonkvists vadīja lidmašīnu uz nosēšanos. Viņš samazināja augstumu, pildīdams dispečera Martina komandu, droši vien pat pavēlēja izlaist šasijas. Taču acīmredzot viņš nebija ieslēdzis nosēšanās prožektorus, jo lidmašīna vēl lidoja augstu.

Un tieši tajā brīdī, kad lidmašīnas komandieris pirms nosēšanās sāka izdarīt pagriezienu, «Albertīnas» spārns skāra koku galotnes. Viss pārējais notika momentāni. Lidmašīna krita, atskanēja sprādziens. «Albertīna» aizdegās Ndo'ahila kalna nogāzē. Kalns ir 1290 metrus augsts. Taču, pēc Martina liecības, lidmašīnai šai laikā bija jāatrodas vismaz 1800 metru augstumā.

Visi, kas atradās lidmašīnā, izņemot seržantu Haroldu Džūljenu, gāja bojā. ANO ģenerālsekretāra Daga Hamaršelda līķis gulēja mazliet sāņus. Identificēt viņu bija ļoti vienkārši, jo uz Hamaršelda rokas bija sudraba aproce ar visām nepieciešamajām ziņām.

Mirstošo seržantu Haroldu Džūljenu nogādāja slimnīcā; kur viņš paspēja izrunāt dažus vārdus, kas pārskanēja visu pasauli. Tos iespieda droši vien visas avīzes, tomēr atklāt «Albertmas» katastrofas noslēpumu tie nepalīdzēja.

Seržanta vārdus dzirdēja angļu policijas virsnieks, kas atradās pie mirstošā gultas, kā arī ārstējošais ārsts. Tajā brīdī, kad ievainotais uz dažām minūtēm nāca pie samaņas, ārsts viņam pajautāja, kāpēc «Albertīna» nenolaidās.

—   H. kungs teica, ka mes atgriežamies, — atbildēja llarolds Džūljens un, minūti paklusējis, pajautāja: — Kur eš atrodos?

—   Ziemeļrodēzijā. Pēdējoreiz mēs jūs dzirdējām; kad jūs atradāties virs Ndolas lidlauka.

—   Notika sprādziens.

—   Kur? Nolaišanas zonā?

—   Jā.

—   Kas notika pēc tam?

*— Mēs lidojām lielā ātrumā, pēc tam Ietriecāmies. Visur atskanēja sprādzieni. Es satvēru avārijas izejas rokturi un izlēcu laukā.

—   Bet pārējie?

—  Viņi nevarēja. II. kungs teica… atgriežamies…

Tas, ko bija teicis Džūljens, izraisīja sensāciju, tomēr

maz ko paskaidroja un neko nepierādīja. Pēc ārstu konsilija domām, «nedrīkst noteikti apgalvot, ka seržants saprata jautājumu un ka viņa psihiskais stāvoklis ļāva viņam apzināties to, ko viņš teica». Un tā mīkla palika mīkla.

Eksperti aprēķināja, ka lidmašīna nogāzusies apmēram trīs minūtes pēc pēdējiem radiosakariem ar lidlauku, tas ir, apmēram 00.30. Lai gan krišanas vieta atradās tikai piecpadsmit kilometrus no lidlauka, Daga Hamaršelda ķermeni atrada tikai ap pulksten diviem dienā. Glābšanas darbi tika sākti astoņas stundas pēc katastrofas, avārijas vienība aizkļuva līdz lidmašīnas atlūzām trīsdesmit piecas minūtes pēc tam, kad par to ziņoja meklējošā lidmašīna.

Pasaules sabiedriskā doma gaidīja atbildi uz jautajumu: kas tad bija katastrofas iemesls.

Pirmo izmeklēšanas komisiju vadīja angļu aviācijas pulkvedis Bārbers. Viņš secināja, ka katastrofa notikusi nejauši. Vietējie orgāni nodibināja ekspertu komisiju ar angļu tiesnesi Klcidenu priekšgalā. Sī komisija noraidīja pulkveža Bārbera versiju un nāca pie slēdziena, ka katastrofa notikusi pilota vainas dēļ. Tomēr kapteinis Halonkvists bija pirmklasīgs lidotājs (nolidojis 7841 stundu), un bez viņa kabīnē atradās vēl divi piloti — tikpat pieredzējuši kā apkalpes komandieris. Tādējādi Iris pieredzējuši lidotāji nevarēja pieļaut vienādas kļūdas vai zaudēt spējas vadīt lidmašīnu. Visu komisiju viedoklis saskanēja vienā ziņā — katastrofa nav notikusi dzinēju apstāšanās dēļ. Dzinēji strādāja līdz pat lidmašīnas nokrišanas brīdim.

No ANO komisijas ziņojuma izriet, ka katastrofa varēja notikt tāpēc, ka lidojuma centrs pilotam devis nepilnīgus vai nepareizus norādījumus pirms nolaišanās sakuma. Vai šeit pastāv kaut kāda sakarība ar neierakstīto sarunu starp lidlauka dispečeru un lidmašīnas komandieri?

Pilota kļūda ir izslēgta, sabotāžas akts apšaubāms, nav pierādījumu arī tam, ka lidmašīna tikusi notriekta. Bet ja nu tas ir atentāts pret Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru? Viss taču notika ienaidnieka Moiza Combes nometnē. Vai pēdas neved šajā virzienā? Vēlāk izdevās noskaidrot, ka pastāvējis politiskas slepkavības plāns, kura mērķis bija pasargāt Čombi no nepatīkamā zviedru politiskā darbinieka.

Plāna detaļas jau 1962. gadā publicēja zviedru žurnālists Lindstrēms. Viņš apgalvoja, ka runa bijusi par ANO ģenerālsekretāra nolaupīšanas mēģinājumu, kas pēkšņi beidzās ar lidmašīnas katastrofu piecpadsmit kilometrus no Ndolas. Sī sensacionālā apgalvojuma autors nosauca pat tā cilvēka vārdu, kas viņam izpauda šīs ziņas. Tas bija Katangas kara lietu sekretāra vietnieks Zaks Dišmēns. Viņš bijis arī plāna autors, un šo plānu realizēt vajadzējis Katangas izlūkdienesta centra aģentam beļģu leitnantam Robertam Geizelam.

Plāns bija vienkāršs. Drosmīgais aģents Geizels dabūs ANO daļu seržanta formu, kā arī nepieciešamos dokumentus un izdevīgā brīdī iejuks ļaudīs, kas pavada Hamaršeldu, tādējādi viegli iekļūstot lidmašīnā. Kad viņi uzņems augstumu, viņš pavērsīs automātu pret pilotu un piespiedīs to nolaisties teritorijā, ko kontrolē Combe, — Kolvezi kara bāzē, Katangā.

Pirmajā acumirklī var likties, ka tas ir reāls plāns: pieredzējušam aģentam, kam ir spēcīgs atbalsts «aizmugurē», šī nodoma realizēšana ir tīrais nieks. Tomēr patiesībā leitnantam Geizelam būtu jābūt burvim, lai veiktu šo triku. No vienas puses, «Albertīna» pēc nesenās ap-

Saucies tiešām bija stāvējusi Ndolas lidlaukā vairākas stundas bez apsardzes, bet pēc tam taču ieradās kapteinis llalonkvists ar mehāniķu brigādi. Viņi uzmanīgi pārbaudīja mašīnu, un pilots pārliecinājās, ka lidmašīna ir gatava lidojumam. Pirms «Albertīnā» ienāca pasažieri, patruļa vēlreiz apskatīja lidmašīnu, arī bagāžas nodalījumu. Aģentam Geizelam būtu vajadzējis ļoti labi noslēpties, lai viņu nepamanītu pārbaudes laikā…

Versija par nolaupīšanu maz ticama arī sekojošu iemeslu dēļ. Ja Geizels patiešām būtu iekļuvis lidmašīnā nolaupīšanas nolūkā, tael viņš noteikti būtu sācis darboties agrāk, nevis tajā brīdī, kad lidlauka navigācijas dienests Ndolā jau veda «Albertinu» uz nosēšanos.

Bet ja nu Geizelam bija bumba ar pulksteņmehānismu un, kad viņš saka draudēt pilotam, radās tehniskas kļūmes, priekšlaicīgs sprādziens un lidmašīna sāka krist? Arī tas bija iespējams. Taču tada gadījumā lidmašīnas atlūzas vajadzēja atrast septiņpadsmitā pasažiera — Geizela mirstīgās atliekas. Medicīnas komisija precīzi noteica: sešpadsmit upuru. Saja skaita ietilpa visi: pasažieri un apkalpes locekļi.

Atliek vel izpētīt iespēju, ka lidmašīnai ar ANO ģenerālsekretāru varēja uzbrukt no gaisa un to notriekt. Spriežot pēc tā, ko par 1961. gada septembra notikumiem Kongo stāstīja to tiešie dalībnieki, var pieņemt arī tādu iespēju…

Piektdien, tas ir, divas dienas pirms «Albertīnas» liktenīgā starta, Elizabetvilā norisinājās satraucoša un lai pašā laika gandrīz vai komiska scēna, kas vēlāk radīja versiju par iznicinātāju uzbrukumu llamaršelda lidmašīnai.

ANO pastāvīgais pārstāvis Kongo Republikā Konors O’Braijens savā villā bija sarīkojis preses konferenci, kurā nolēmis dalīties ar ārzemju aģentūru korespondentiem savos apsvērumos par konflikta atrisināšanu mierīgā ceļā. Uz preses konferenci ieradies tik daudz žurnālistu, ka visiem zālē nav bijis vietas. O’Braijens nolēmis pārcelt preses konferenci uz dārzu.

Tikko žurnālisti ierakstījuši savos bloknotos pirmās frāzes, atskanējusi reaktīvās lidmašīnas dunoņa. Virs koku lapotnes pazibējusi iznīcinātāja ēna, notarkšķējusi ložmetēja kārta, un lapotnē nosvilpušas lodes. Žurnālisti izklīduši uz visām pusēm.

O’Braijens zināja, kas to izdarījis. Daži žurnālisti arī bija dzirdējuši par iznīcinātāja «Fouga Magister» pilotu. Viņu sauca Žozefs Dēlēns. Viņš bija dienvidafrikānis, kas dzīvoja Katangā un bija slavens ar saviem trikiem. Kongo

Republikā ANO bruņoto spēku rīcībā nebija nedz kara lidmašīnu, nedz pretgaisa aizsardzības līdzekļu. Tapec divi iznīcinātāji, kuri piederēja separātiskajai Cotnbes armijai, kļuva draudīgi šīm ANO daļām. Tas bija franču mašīnas, kuras kontrabandas ceļā izjauktā veidā kastes ar uzrakstu «šahtu iekārta» bija izdevies nogādāt Katangā. Ar vienu' iznīcinātāju lidoja francūzis Manēns, ar otru — nēģeris Dēlēns. Viņš uzvedās kā kinofilmas varonis, ģērbās kā sportists no modes žurnāla. Uz viņa lidmašīnas bija uzraksts «Vientuļais ceļinieks».

Tēlot varoni, ja tev priekšā ir neapbruņots pretinieks, bija viegli, tāpēc katru dienu viņš veica piecus sešus izlidojumus. Tādēļ tieši uz majoru Dēlēnu ari krita aizdomas, ka viņš uzbrucis «Albertīnai» un sabojājis lidmašīnu līdz tādai pakāpei, ka tā zaudējusi augstumu un ietriekusies Ndolahila kalna nogāzē. ■ >

Daudz kas liecināja par to, ka tāds variants ir iespējams. Lidmašīnas fizelāža, kā arī spārnu atlūzas bija sabojātas, un caurumi bija aizdomīgi līdzīgi ložu izsistiem caurumiem. Tomēr speciālisti noraidīja pieņēmumu, ka caurumi lidmašīnā ir reaktīvā iznīcinātāja «Fouga Magister» ložmetēja pēdas. Vieni caurumi, kā viņi apgalvoja, radušies, lidmašīnai ietriecoties koku lapotnē, citi patiešām bija ložu pēdas, taču tie bija izsisti no iekšpuses. Ietriecoties zemē, lidmašīna aizdegās. Tajā atradās karavīri no Hamaršelda apsardzes ar ieročiem un munīciju. Ugunsgrēka liesmās patronas sprāga, un lodes caurumoja lidmašīnas korpusu …

Vēl viens arguments it kā veicināja noraidīt versiju par to, ka «Albertīna» notriekta ar Dēlēna iznīcinātāju: viņa reaktīvā lidmašīna nebija apgādāta ar ierīcēm nakts lidojumiem. Vai tas varēja būt par šķērsli?

Katangā lidoja vairāki desmiti lidotāju, vairums no tiem bija kara veterāni, algotņi no visas pasaules, ieskaitot hitleriešu kara aviācijas lidotājus. Tā bija avantūristu sabiedrība, kas spējīga uz visu ar noteikumu, ka viņiem labi samaksās. Viņu vidū pastāvēja kaut kas līdzīgs kārtu hierarhijai un profesionālajai konkurencei. Jāteic, ka arī majors Dēlēns bija pirmklasīgs lidotājs, un nemaz nav tik neiespējami, ka iznīcinātāja «Fouga Magister» pilots uzsāka nakts uzbrukumu bez attiecīgām lidmašīnas ierīcēm.

Viņa uzbrukums varēja izskaidrot faktu, ka «Albertīnas» pilots pēkšņi samazināja augstumu par veselām tūkstoš pēdām un necentās, bet varbūt arī nevarēja izlīdzināt lidmašīnu.

Pēc dažiem gadiem, kad Kongo jau pārstāja būt pasaules sabiedriskās domas uzmanības centrā, presē paradijas vēl viena versija par Ndolas traģēdijas iespējamo cēloni. Zviedru ārsts A. Haslers izteicās visai kritiski par aviācijas katastrofas cēloņus izmeklējušās komisijas slēdzieniem un apsūdzēja to neobjektivitātē.

Runa pirmām kārtām ir par profesora Freija-Zulcera uzskatiem. Atskaites nobeigumā viņš nepieļāva katastrofas iespēju pilota k|ūdas dēj. A. Haslers apgalvoja, ka protokolos ir pietiekami daudz pierādījumu par to, ka avārija notikusi pilota vainas dēļ. Zviedru medicīnas ekspertam izdevās konstatēt, ka apkalpe pirms lidojuma strādājusi veselas trīsdesmit stundas, apkalpes komandieris nebija atpūties noteiktās divdesmit četras stundas pirms lidojuma. Liecinieki apgalvo, ka viens no pilotiem nakti pirms lidojuma pavadījis naktsklubā.

Tagad nav iespējams noteikt, kurš no trim pilotiem vadīja lidmašīnu katastrofas brīdī, bet tas varēja izrādīties ļoti būtiski un, Iespējams, izskaidrotu, kāpēc lidmašīna pēkšņi zaudēja augstumu. Doktora llaslera domas balstās uz vēl vienu faktu. Sekcijas protokolā patiešām noradīts, ka viena pilota asinis saturējušas lielu alkohola procentu.

UZVARĒTĀJS MARATONSKRĒJIENĀ

Viņiem viss bija gatavs. Viens — garākais — sēdēja motocikla blakusvāģī, otrs — ar dzelzs rīksti, kas bija aizbāzta aiz zābaka stulma, — grozījās uz pakaļējā sēdekļa. Vadītājs Spirs Godzamanis — ādas biksēs, bruņucepurē un ar brillēm — vilka rokās cimdus.

—  Tu pagaidīsi Hermu ielā. Apstāsies pie paša krustojuma, tieši pretim «Kosmopolitēna» viesnīcai, — deva norādījumus cilvēks baltos svārkos.

—  Bet ja nu viņš neies pāri krustojumam? — iebilda Spirs.

•— Gan ies. I<ā citādi viņš nokļūs viesnīcā?

—   Bet policija?

—  Izbeidz, Spir… Kopš kura laika tas tevi interesē? Viņi līdz acīm aizņemti ar to, lai neizlaistu no redzesloka arodbiedrības midzeni. Viņiem nospļauties par jūsu motociklu. Brauciet, lai nenokavējat. Pagaidi, Spir…

Runātājs atkal piegāja tuvu klāt un klusi teica:

—  Vispirms nopēti viņu, kā nākas… Nesajauc! Garš, slaids, tumšiem matiem .,. Acis? Brūnas vai melnas. Tu taču viņu pazīsti.

Cilvēks baltajos svārkos steidzīgi aizgāja. Aiz mājas stūra viņš iesēdās fordā. Spirs Godzamanis iedarbināja motoru. Motocikls sāka braukt pa Saloniku ostas rajona līkumotajām ieliņām, izkļuva uz galvenās — Egnatija ielas un iejuka mašīnu straumē. Bija šim gadalaikam neparasti smacīgs 1963. gada 23. maija vakars.

Ielas visapkārt Arodbiedrību namam bija pilnas ar jauniem cilvēkiem, kuriem nebija pieticis vietu zālē. Ik pēc desmit, piecpadsmit metriem stāvēja policisti. Karamanļa valdībai bija bail no šīs mierīgās sapulces. Policija izkārtoja tā, ka Pikadilijas lielās zāles īpašnieks pašā pēdējā brīdī atteicās to iznomāt sapulces dalībniekiem. Tāpēc Miera aizstāvēšanas komiteja bija spiesta iztikt ar Arodbiedrību nama zāli, kurā bija tikai četrsimt vietu. Taču sapulces organizētāji atrada izeju. Doktora Lambraķa runa tika translēta tuvējās ielās ar pastiprinātājiem, kas bija salikti nama logos.

Oratoru tribīnē piecdesmit gadus vecais Atēnu ārsts, kādreizējais pasaulslavenais vieglatlēts Grigorijs Lambrakis. Viņa vārdi izskanēja ne tikai zālē, bet ari apkartejās ielās. Tā bija drosmīga, aizraujoša runa. Tā brīdināja par briesmām, kas pārņēma Grieķiju. Amerikāņi un vēlīgā Karamanļa valdība bija atvēruši ceļu uz Grieķiju atomzemūdenēm ar «Polaris» raķetēm. Nabadzīgās Grieķijas varasvīri bija izdevuši milzīgu summu — sešdesmit miljonus dolāru, lai apgādātu savu armiju ar kodolbruņojumu. Krēta kļuva par amerikāņu kara bāzi, kur lika izvietotas raķetes ar kodollādiņiem …

Doktors Grigorijs Lambrakis brīdināja par kodolbruņojuma briesmām, aicinaja savas zemes tautu cīnīties pret Karamanļa valdības militāristiskajām tieksmēm. Pēkšņi nelielas pauzes laikā no zāles atskanēja aizsmakusi balss:

—  Tu mirsi, Lanibraki!

Ārsts Lambrakis bija pieradis pie pārsteigumiem — viņa grūtajā un bīstamajā profesija tādi gadījās bieži. Pazīstamais atlēts Lambrakis bija pieradis uzvarēt un neatkāpties šķēršļu priekšā.

—  Tu mirsi, Lambraki! — kā atbalss vēlreiz atskanēja no pastiprinātājiem apkārtējās ielās.

Orators bija mierīgs. Lietišķi, it kā runa būtu pavisam par kādu citu cilvēku, viņš pateica, ka fašistisko rokaspuišu draudi viņu nenobaidīs. Viņš to nedzirdot pirmo reizi. Viņam draudot pastāvīgi, un šodien, pirms devies tiz sapulci, viņš iegājis pie ģenerālprokurora un oficiāli lūdzis veikt pasākumus viņa apsargāšanai. Esot pilnīgi pamatotas aizdomas, ka fašistiskie bandīti gatavo pret viņu atentātu. Prokurors nav izpildījis savu solījumu. Gluži otrādi — policija apsargā bandītus. Bet viņš ir likumīgi ievēlēts deputāts, tātad viņam ir likumīgas tiesības uz aizsardzību.

—   No šīs tribīnes es saucu pie atbildības Ziemeļgrieķijas lietu ministru, griežos pie policijas prefekta, ģenerālprokurora un asfālijas[9], pie policistu korpusa vienību komandiera: aizsargājiet šīs mierīgās sapulces dalībnieku dzīvību, kā arī manu dzīvību!…

Progresīvā politiskā darbinieka runa izskanēja kā brīdinājums pret amerikāņu pastiprinātu iejaukšanos Grieķijas iekšējās lietās. Taču Savienoto Valstu militārie stratēģi spēlēja par visu banku, uz kārts tika likts Grieķijas politiskais stāvoklis, un visi trumpji bija iviņu rokās.

Viņu intereses bija pilnīgi saprotamas. Egejas1 jūrā iekaisītās grieķu salas zināmos apstākļos varēja kļūt par bastioniem, kas aizsargā ieeju Melnajā jūrā; Lesba un Lemna atrodas nepilnus simt kilometrus no Dardaneļiem, izeju no Egejas jūras Vidusjūrā dienvidos var kontrolēt Roda un Krēta. Krēta turklāt atrodas nepilnus četrsimt kilometrus no Ēģiptes bāzes Mersamatruhas.'

1947. gada 12. martā tika pasludināta tā saucamā Trumena doktrīna. Amerikāņu prezidents Harijs S. Trumens vēstījumā ASV kongresam paziņoja, ka Savienoto Valstu drošības interesēs nepieciešams dot pretsparu komunistiskajai agresijai. Par vienu no šādiem līdzekļiem varētu kļūt labi apbruņotu grieķu un1 turku armiju barjera. Tāpēc viņš ieteica apmierināt Grieķijas un Turcijas valdību lūgumu sniegt tām militāru un ekonomisku palīdzību.

Amerikāņu palīdzība bija šāda: 1947. gada maijā ASV kongress atbalstīja lēmumu piešķirt četrsimt miljonu dolāru amerikāņu'bāzu celtniecībai Vidusjūrā, piegādāt ieročus grieķu un turku armijām, dabiski, amerikāņu padomnieku rūpīgā kontrolē. Tie bija pirmie pēckara amerikāņu militārās ekspansijas simptomi, kuri vēlāk daudz izvērstāk izpaudās Maršala plānā, bet vēl vēlāk — NATO bloka koncepcijā. Sava izdevīgā stratēģiskā stāvokļa dēļ Grieķija tika uzaicināta, bet 1952. gadā ari kļuva par šī militārā bloka locekli. 1967. gadā Grieķijas valdība deva piekrišanu būvēt NATO mācību raķešu poligonu Krētas salā, bet Papadopula valdība 1'972. gadā atļāva būvēt jūras kara bāzi amerikāņu 6. flotei tieši Atēnu ostā Pirejā un Krētas salā, Iraklijā.

… Sapulce beidzās, tas dalībnieki sāka izklīst. Ielās ap Arodbiedrību nama ēku patrulēja policistu vienības. Grigorijs Lambrakis gāja projām viens no pēdējiem. Viņu pavadīja deputāts no Vienotās demokrātiskās kreisās partijas Tsaruhs. Cilvēki, kas bija sapulcējušies ielās, sarīkoja viņam ovācijas. Policisti izveidoja koridoru un nelaida Lambraķa piekritējus uz ielas braucamās daļas:

Jernni ielā ir vienvirziena kustība. Motocikls ar blakusvāģi bija nostājies pretēji braukšanas virzienam. Policisti tam nepievērsa nekādu uzmanību, kaut gan Spirs Godzamanis sēdēja pie stūres un vēl pa cilvēkam bija uz pakaļējā sēdekļa un kulbā. Vadītājs iedarbināja motoru. Ielu piepildīja spēcīga motora troksnis. Pat tagad policisti «nemanīja» satiksmes noteikumu pārkāpumu. Bet motociklists jau ieslēdza ātrumu un ar pilnu gazi izdrāzās krustojumā.

Deputāti Lambrakis un Tsaruhs atradās ielas vidū, kad parādījās motocikls, kas pilnā gaitā drāzās tieši viņiem! virsū. Lambrakis ar trenēta vieglatlēta kustību pēdējā brīdī vēl mēģināja atlēkt sānis, taču tika aizķerts ar blakusvāģi un ar galvu atsitās pret bruģi.

Traģēdiju redzēja simtiem cilvēku, kas pulcējās ielās. Desmitiem policistu asistēja slepkavām. Pūlis uz bridi it ka sastinga, tad vīrieši metās uz priekšu. Policisti no jauna izveidoja nosprostojumu. Viņi nevis metās paka) slepkavām, bet gluži otrādi — aizšķērsoja ceļu cilvēkiem, kuri gribēja aizturēt motociklu.

Motocikls, ko vadīja Spirs Godzamanis, uz vietas apgriežas un aizjoņoja gar «Kosmopolitena» viesnīcu, attālinadamies no nozieguma vietas. Trīs teroristi steidzās u/. drošu vielu, iiii likās, ka policija viņiem palīdz. Taču aizmukt viņiem tik tin la neizdevās. Uz ietves pie Arodbiedrību nama bija stāvējis galdnieks Georgijs Sotirgopuls. Viņš izkļuva cauri policistu kordonam, metās pakaļ bandītiem un t.ii bridi, kad Godzamanis grieza motociklu apkart, no mugurpuses uzlēca uz blakusvāģa. Pēc tam bija vērojama piedzīvojumu filmas cienīga aina.

Vadītājs piedeva gāzi un lielā ātrumā joņoja prom. Abi viņa biedri mēģināja tikt vaļā no nevēlamā pasažiera. Viens izvilka pistoli, otrs sniedzas pēc dzelzs rīkstes, kas bija aizbāzt? aiz zābaka stulma. Profesionāļi cīnījās pret amatieri, un rūdītajiem bandītiem šajā cīņā bija neapšaubāms pārsvars. Tomēr uzvarēja galdnieks Sotirgopuls. Viņš uzlēca virsū cilvēkam, kas sēdēja blakusvāģī, un satvēra roku, kurā bija pistole. Ar vienu kustību viņš atlauza to aiz muguras, izrāva pistoli un ar tās rokturi iesita bandītam tik spēcīgi pa galvu, ka tas zaudēja samaņu. Otrs noziedznieks, kas sēdēja aizmugurē, atvēzējās ar dzelzs rīksti, taču iesist nepaguva: Sotirgopuls nogrūda viņu no motocikla.

Tad motocikla vadītājs izšķīrās par izmisīgu soli. Viņš sāka līkumot no viena trotuāra uz otru, cerēdams, ka Sotirgopuls nenoturēsies un nokritīs. Taču galdniekam acīmredzot laimējās. Viņš pārvietojās uz aizmugurējo sēdekli, sagrāba vadītāju aiz kakla un žņaudza to, cik spēka. Spiram Godzamaniin sāka trūkt elpas. Georgijs žņaudza vēl stiprāk. Vadītājs visiem spēkiem centās atbrīvoties no ciešajiem pirkstiem, taču velti. Viņš bija spiests apstāties, galdnieks nolēca no motocikla un taja brīdī, kad motociklists mēģināja aizbēgt, ar vienu sitienu notrieca to gar zemi. Sajā brīdi pieskrēja citi vīrieši un padarīja bandītus nekaitīgus. Un tikai tad parādījās policisti un aizveda uzpirktos slepkavas un galdnieku uz policijas iecirkni.

Doktors Grigorijs Lambrakis, grieķu Miera aizstāvēšanas komitejas priekšsēdētāja vietnieks, bezbailīgais cīnītājs par demokrātiju un savas zemes brīvību, nomira, kaut gan pie viņa gultas ieradās pazīstami ķirurgi no Maskavas, Londonas, Budapeštas un Prāgas. Uz viņa bērēm atnāca divsimt tūkstoši cilvēku. Beru procesija pārvērtās par visas pasaules miera piekritēju demonstrāciju.

Bezbailīgais grieķu cīnītājs par demokrātiju Grigorijs Lambrakis piedzima trūcīga zemkopja ģimenē. Vēlāk ar ģimenes atbalstu (starp citu, tajā bija trīspadsmit cilvēku) viņš beidza ģimnāziju nelielajā Tripoles pilsētiņā. Pārvarēdams lielas materiālās grūtības, Lambrakis beidza medicīnas fakultāti, kaut gan tolaik Grieķijā nabadzīgam cilvēkam tas nepavisam nebija vienkārši.

Mācību laikā viņš daudz pūļu veltīja sportam. 1935. gadā kļuva par savas zemes čempionu tāllēkšanā, piedalījās olimpiskajās spēlēs, divpadsmit reižu saņēma zelta medaļas Balkānu sporta spēlēs, bija Grieķijas čempions 100 un 200 metru skrējienā. Viņš uzvarēja savus pretiniekus arī maratonskrējienā, kas iegāja Grieķijas vēsturē. Tās bija ne tik daudz vieglatlētu sacensības, cik progresīvo grieķu cīņa pret reakciju.

1963. gada 21. aprīlī slavenais sportists un teicamais ārsts Grigorijs Lambrakis vadīja gājienu pa maratondistanci, kura piedalījās gandrīz seši tūkstoši vīriešu un sieviešu. Tā bija demonstrācija par mieru, demokrātiju, pret kodolkaru. Karamanļa valdība bija aizliegusi šo akciju. Policijai vajadzēja visiem līdzekļiem nepieļaut gājienu. Pa ceļam uz Maratonu policija un asfālijas vienības mēģināja arestēt mierīgā gājiena dalībniekus. Taču policijas mašīnas nebija spējīgas uzņemt uzreiz sešus tūkstošus cilvēku, arī Grieķijas cietumos nebija tik daudz brīvu nāru. Tāpēc policisti mēģināja iebiedēt demonstrantus un viņus izklīdināt. Taču tas viņiem neizdevās. Daudzi demonstranti aizgāja līdz pašai Maratonas kalna pakājei.

Viņi apstājās tikai uz cilvēkiem notēmētu automātu stobru priekšā.

Grieķijas Nacionālās sapulces deputāts Grigorijs Lambrakis, deputāta imunitātes aizsargāts, turpināja kāpti augšup. Policisti viņam sekoja. Viņi nevarēja aizkavēt Lambraki kaut vai tāpēc, ka baidījās no demonstrantiem, kuru bija daudzkārt vairāk.

Piecdesmit gadus vecais ārsts uzkāpa kalna virsotnē. Tad viņš sāka savu vēsturisko maratonskrējienu. Viņu pavadīja daži demonstranti, kā ari daudz formās tērptu policistu un asfālijas aģentu.

Pirms nelielā Harvatu ciema, kur kara laikā vācu fašisti nošāva grieķu partizānus, Lambrakis saplūca ziedus un nolika tos pie pieminekļa. Viens no grieķu armijas virsniekiem, kas brauca aiz Lambraķa policijas džipā, pavēlēja apstāties, izkāpa no mašīnas un demonstratīvi samīdīja ziedus… Policija tomēr arestēja Lambraki. Tā iicļava viņam sasniegt Atēnu ielas, kur jau bija nonākusi vests pai varonīgo maratonskrējēju un cilvēki sapulcējušies ielas, lai sveiktu viņu.

Taču policijai nebija tiesību turēt arestā likumīgi ievēlēto deputātu. Reakcionārie politiķi nekādi nevarēja izrēķināties ar Lambraki logala veida, jo populārā deputāta darbība nebija prellikuiniska. Tad tika izmantota vecu vecā, pārbaudītā metode atentāts.

Vis.i pasaule, nosodīja provokatorisko politisko slepkavību. Bija acīm redzams, ka šo akciju atbalstījusi pati policija, bet visas operācijas aizkulisēs stāvējis premjerministra režīms. Visa progresīvā pasaule bija sašutusi, kad presē parādījās Saloniku policijas pārvaldes ziņojums, kurā par šo slepkavību tika runāts kā par «satiksmes negadījumu». Daudzi zināja, kas ir motocikla vadītājs, tin vel ne mazums cilvēku nojauta, ka visi trīs ir uzpirkti slepkavas. Klīda pat valodas, ka operāciju izstrādājuši augstākie policijas virsnieki. Proti, mītiņā Arodbiedrību namā bija piedalījies Ziemeļgrieķijas asfālijas karaspēka pavēlnieks ģenerālleitnants Mitsu un Saloniku policijas prefekts pulkvedis Kamutsis.

Jau pašā izmeklēšanas sākumā kļuva zināmi daudzi aizdomīgi apstākļi un neizskaidrojamas detaļas. Policija nevis centās ar attiecīgu apsūdzības slēdzienu nodot lietu tiesā, bet gan it kā ņēma teroristus savā aizstāvībā. Radās nopietnas šaubas, vai lieta tiek pareizi izmeklēta. Taču diez vai kāds domāja, ka atentāts pret ārstu Lambraki ieies vēsturē kā viens no nedaudzajiem, kas palīdzēja grozīt vēstures gaitu.

Drīz pēc atentāta Atēnu presē parādījās paziņojums, ka arestēts Ziemeļgrieķijas asfālijas karaspēka pavēlnieks Mitsu, Saloniku policijas prefekts pulkvedis Kamutsis, viņa vietnieks Diamondopuls un četrdesmit divi policijas ierēdņi un civilpersonas. Visi minētie cilvēki tika arestēti sakarā ar aizdomām par līdzdalību ārsta Lambraķa noslepkavošanā. Kāpēc notika tik krass pavērsiens slepkavības izmeklēšanā? Kas lika policijai kapitulēt un sākt pildīt savus likumiskos pienākumus?

Pēdas uz aizdomās turētajiem veda pa apkārtceļu un atkal, lai ari cik dīvaini tas būtu, ar galdnieka Georgija Sotirgopulp starpniecību. Viņš saņēma pavēsti ierasties pie tiesas izpildītāja, kuram policija bija nodevusi ārsta Lambraķa lietu. Kad Sotirgopuls pēc nopratināšanas gāja ārā no tiesas nama, pie ietves nobremzēja limuzīns. No mašīnas izlēca divi vīrieši un metās tieši uz pārsteigto galdnieku. Atskanēja šāvieni, Sotirgopuls nokrita bez samaņas uz kāpnēm, bet teroristi nozuda^ tikpat ātri, kā bija parādījušies. Policija paziņoja, ka nekādas noziedznieku pēdas atrast nav izdevies un viņu personības noskaidrot nav iespējams. Taču tajā pašā laikā ikviens varēja noprast, ka tikai policistiem vai tiesnesim bija zināms, kad galdnieks Sotirgopuls nāks ārā no tiesas nama. Šis minējums kļuva par pirmo pavedienu meklējumos* kurus saka advokāts Iliass Patss, kam turpmākajā izmeklēšanā bija viena no galvenajām lomām.

Nākamais mozaīkas gabaliņš bija slepkavība, kurai, kā pirmajā brīdī šķita, nebija nekāda sakara ar lietu. Kāda Atēnu rajona policijas iecirknī ieradās padzīvojis cilvēks brillēs, kurš it kā bija izsaukts, lai noskaidrotu apstākļus, kas attiecas tikai uz viņu. Pratināšanā notika kaut kas neticams: telpā, kur policists runāja ar Papatanasija kungu, pēkšņi ieradās policijas virsnieks ar pistoli pie jostas. Ne no šā, ne no tā viņš sāka rupji piesieties pratināmajam. Tas, dabiski, bija sašutis. Tad virsnieks izrāva pistoli un nošāva veco vīru.

Drīz pēc tam Atēnu policijas pārvalde paziņoja, ka nogalinātais Papatanasijs ar savu nepieklājīgo uzvedību tik ļoti apkaitinājis policijas virsnieku, ka tas afekta stāvoklī laidis darbā ieroci. Virsnieks it kā atrodoties iepriekšējā ieslodzījumā.

Papatanasijs tādējādi pats izrādījās vainīgs savā nāvē, bet divi teroristi, kas bija uzbrukuši galdniekam Sotirgopulam (viņš vēl gulēja Saloniku slimnīcā), bija pazuduši bez pēdām. Kā vēlāk noskaidrojās, policijas pārvaldes rīcība bija pilnīgi saprotama: policijas šefs slēpa savas pēdas.

Advokāts Iliass Patss devās tieši pa šīm pēdām. No policijas ziņojuma viņš uzzināja, ka vecais Papatanasija kungs bijis valsts ierēdnis un «uzvedies izaicinoši» poli* cijas iecirknī. Policijai bija pat liecinieks, kāds Dokls. Tikai šis Dokls dzīvoja nevis Atēnās, bet Salonikos un bija asfālijas aģents, turklāt aģents ar sliktu reputāciju. Viņš bija pazīstams ar savām nežēlībām pratināšanā, kā arī ar to, ka spīdzinājis arestētos.

Bet, ja vecā kunga nogalināšanas laikā policijas iecirknī bijis klāt šāds slepenais aģents, turklāt no Salonikiem, ja galvenais liecinieks bija tieši viņš, tad tūliņ kļuva skaidrs, ka tas viss nav bijis nejauši. Dokla klātbūtnei Atēnās vajadzēja būt kādam cēlonim.

Advokātam Patsam izdevās noskaidrot, ka nogalinātais Papatanasijs nav bijis parasts ierēdnis, viņam bijusi visai interesanta pagātne. Pirmkārt, viņš bija dzimis Salonikos un Atēnās dzīvojis neilgi. Otrkārt, vēl pavisam nesen viņš bijis policijas virsnieks.

Iliass Patss, kurš jau pilnīgi bija iedzīvojies privātdetektīva lomā, izvelējas vienīgo iespējamo ceļu. Viņš devās uz Papatanasija dzīvokli Plakas rajonā. Tur no nogalinatā atraitnes viņš ii/ziuaja pārsteidzošus faktus. Papatanasija kungs bijis pulkveža Kamutša draugs un bieži mēdzis pie viņa ciemoties. Reiz pulkvedis nonācis grūta stāvokli, un bijušais policijas virsnieks Papatanasijs uzzinājis, ka tas saistīts ar ārsta Lambraķa lielu. Viņš sācis interesēties sīkāk un noskaidrojis, ka Kamutsis bijis viens no šīs politiskās slepkavības organizatoriem. Kamutsis pastāstīja pat par atentāta sagatavošanas dētajam, bet Papatanasijs uzticēja šo drausmīgo atklājumu savai sievai.

—  Un ko jusu vīrs izdarīja? — advokāts jautāja Papatanasija atraitnei.

—  Viņš bija gatavs … Pulkvedis Kamutsis … — Vecā daina bija ļoti satraukta. Mazliet nomierinājusies, viņa turpināja: — Sākumā viņš nevareja izšķirties. Viņi taču bija draugi, kolēģi… Bet tad viņš tomēr aizgāja pie prokurora. Viņš pastāstīja visu, ko zināja, un tas tika ieprotokolēts.

Advokātam Patsam kļuva skaidrs, ka protokols, kas npsūdzēja visu policijas aparātu un pirmām kārtām Saloniku policijas šefu, bija iegansts Papatanasija izsaukšanai un kļuva par cēloni viņa nogalināšanai policijas iecirkni. Loks noslēdzās. Advokāts Patss uzrakstīja atskaiti par savas izmeklēšanas rezultātiem un aizsūtīja to virstlesnesim Georgijam, kuru valdiba bija norīkojusi vadīt deputāta Lambraķa nogalināšanas izmeklēšanu. Tā kā Iliass Patss bija savā darbā pieredzējis cilvēks, tad šī memoranda kopiju viņš vienlaikus nosūtīja demokrātiskās avīzes «Avghi» redakcijai, paziņojot par to virstiesnesim. Tādējādi viņš piespieda virstiesnesi parakstīt orderi par augstāko policijas virsnieku un viņu divdesmit četru palīgu arestu.

Virstiesnesis Georgijs bija pazīstams kā fašists un reakcionārs. Tāpēc viņa runa parlamentā tika gaidīta ar zināmām šaubām. Un viņa sniegtais ziņojums par deputātā Lambraķa nogalināšanas izmeklēšanu šīs bažas apstiprināja. Viņš atzina tikai to, ko nebija iespējams noliegt, bet visu pārējo laiku izmantoja slepkavu aizstāvībai. Georgijs runāja par viņiem kā par cilvēkiem, kuri pieļāvuši kļudu tādā ziņā, ka nav veikuši pietiekamus pasākumus deputāta Lambraķa aizsargāšanai un nav pielikuši visus spēkus slepkavības izmeklēšanai. Valdība nosodīja «šos bezatbildīgos cilvēkus» un deva rīkojumu viņus arestēt. Lambraķa slepkavām tuvākajā laikā tikšot izvirzīta apsūdzība.

Virstiesneša paziņojums izraisīja deputātos satraukumu. Ikviens no viņiem zināja, ka valdība ar savu ministru un policijas darbinieku pūliņiem cenšas noslēpt faktu, ka deputāta Lambraķa slepkavība ir sazvērestības rezultāts. Vienotā demokrātiskā kreisā partija šajā sakarā izsūtīja vēstules četrpadsmit valstu pārstāvjiem. Tajās bija pierādījumi tam, ka slepkavas darbojušies, izmantojot premjerministra un viņa kabineta aizbildnību.

Sī apsūdzība izskanēja arī Grieķijas parlamenta sienās. Centra savienības partiju bloka līderis, pieredzējušais politiķis un valdības pretinieks Georgijs Papandreu, izvirzīja vēl vairākas apsūdzības, jo izmeklēšanas gaitā bija atklājušies satriecoši fakti. Grieķu policija sadarbojās ar noziedzniekiem, bandītiem, sabiedrības pašām padibenēm. Ģenerālis Mitsu slēpa šo kaunpilno sadarbību. Taču ģenerālis Mitsu, kaut gan ieņēma augstu posteni policijas aparātā, nebija pēdējā instance. Arī viņam bija savs priekšnieks — viņa draugs un kolēģis premjerministrs. Viņš un tikai viņš ir morāli atbildīgs par deputāta Grigorija Lambraķa nogalināšanu. «Tāpēc es prasu, lai parlaments izteiktu viņam neuzticību,» Papandreu beidza savu runu.

Premjerministrs bija spiests lūgt karalim atļauju atstāt politisko arēnu. Karalis piekrita. Tūliņ pēc tam sevi diskreditējušais politiķis aizlidoja uz Sveici, kur apmetās vienā no Cīrihes lepnākajām viesnīcām «Dolder». Kārtējās vēlēšanās uzvarēja Centra savienība, un Papandreu kļuva par premjerministru. Viņa valdība nodibināja speciālu komisiju augstākajā līmenī, kurai vajadzēja līdz galam noskaidrot visus Lambraķa nogalināšanas apstākļus.

Par komisijas priekšsēdētāju tika iecelts tiesnesis Flors. Pēc kāda laika komisija iesniedza pārskatu, kurā bija minēti vēl daži noziedzīgi fakti. Ģenerālprokurors Kolijs un Augstākās tiesas tiesnesis Georgijs izmeklēšanas gaitā bija nelikumīgi iespaidojuši pakļautos orgānus. Viņi bija ignorējuši taisnīgas tiesas spriešanu un objektivitāti un vadījušies pēc politiskām interesēm, un, protams, izmeklēšanas gaitu un tās rezultātus nevarēja atzīt par objektīviem. Tādējādi viņi modināja sabiedrības neuzticību pret grieķu justīciju. Pēc neilga laika ārsta Lambraķa atraitne iesniedza sūdzību par bijušo premjerministru un viņa valdības locekļiem, apsūdzot viņus kūdīšanā uz slepkavību.

ŠĀVIENI DALASĀ

Dalasa nav galvenā Teksasas pilsēta, lai gan popularitātes ziņā, šķiet, pārspēj citas štata pilsētas. Bāģātu savrupmāju rajonā te dzīvo apmēram piecsimt miljonāru, bet pilsētas ielās katru gadu no slepkavu lodēm iet bojā vairāk cilvēku nekā visā Anglijā. Prokurors Veids, par kuru vēl būs runa, reiz izteicās: «Dzīve Teksasā palikusi gandrīz tāda pati kā pirmo pārce|otāju laikos.» • ;

Stāsta, ka teksasieši esot iedomīgi, pārāk pašpārliecināti un cietsirdīgi cilvēki. Ikvienā teksasietī esot vismaz divkārt vairāk attīstītas tās amerikāņu negatīvās īpašības, kuras tik |oti kaitina eiropiešus. Par apsolīto zemi Teksasa kļuva 1901. gadā, kad Meksikas līča krastos atrada naftu, un dažu gadu laikā starp Hjūstonu un Galvestonu izauga pasaulē lielākais naftas ķīmiskās rūpniecības centrs.

Stāsta, ka Ilarolds L. Hants esot pelnījis miljonu dolāru dienā. Makartija laikos viņš kvēli atbalstīja kongresa pārstāvju palātas komisiju' antiamerikāniskās darbības izmeklēšanai un daudz panāca aukstā kara uzkurināšanas jomā. Sešdesmitajos gados viņš atbalstīja ultralabējās organizācijas, kuras savā bruņojumā bija pārņēmušas fašistiskās idejas. Viņa atbalstītā «Džona Bērča biedrība» pat prezidentu Eizenhaueru uzskatīja par komunistu.

To pašu dažas avīzes rakstīja par Kenediju[10]. Kad prezidents ieradās Dalasā, laikraksts «Dailas Morning News» Viņu sveica ar paziņojumu un fotogrāfiju. Mākslinieka noformētais fotoattēls izskatījās tā, it kā tas būtu izņemts no noziedznieku kartotēkas, bet paziņojums bija salikts aresta ordera veidā. Labējie avīzē apsūdzēja Kenediju par to, ka viņš pārkāpis Konstitūcijas principus, ierobežo Savienoto Valstu suverenitāti par labu Apvienoto

Nāciju Organizācijai, nodod draugus (Katangu, Portugāli) un draudzējas ar ienaidniekiem (PSRS, Poliju, Dienvidslāviju); ka viņš ir vienaldzīgs pret antikomunistisko likumu īstenošanu; federālajos orgānos viņš, tā sakot, sasēdinājis galvenokārt ārzemniekus un komunistus. Par paziņojuma publicēšanu, kas izmaksāja 1465 dolārus, samaksāja miljardiera Hanta dēls Nelsons B. Hants.

Teksasā, bet it īpaši Dalasā, valdīja labējie ekstrēmisti, citādi tamlīdzīga izaicinoša provokācija diez vai būtu iespējama. Visā štatā fašistiskajiem labējiem ekstrēmistiem neatradās pietiekama politiska pretspēka.

Diez vai kāds varētu pretoties Hantam. Viņam piederēja vjss, arī policija. Viņa rīkojumus cienīja arī tie astoņi vai desmit biznesmeņi, kas palīdzēja viņam saimniekot pilsētā. Sie kungi centās panākt vienu — noturct augstākas ekonomiskas pozīcijas un politiskā diktāta iespējas. 1963. gadā viņu rokas bija visi )īdzek]i, lai noturētos seglos. Viņi tam bija radījuši visus apstāk|us.

Pilsētas padome sastāvēja apmēram no divsimt piecdesmit vietējiem bagātniekiem. Viņus neviens tur nebija ievēlējis, padomē viņi ietilpa sakarā ar savu stāvokli. Neviens no viņiem neiedrošinājās runāt pretī galvenajiem bosiem, jo visi labi zinaja, ka citādi nākamajās vēlēšanās viņi paliks ārpusē.

Pilsētas padomes kungi bija prezidenta politikas pretinieki. Viņi neieredzēja prezidentu un neuzticējās tam, it īpaši dē] prezidenta pirmsvēlēšanu solījumiem melnajiem. Kad melnādaino līderim mācītājam Mārtiņam Luteram Kingam pirmsvēlēšanu kampaņas laikā Džordžijā draudēja četru mēnešu ieslodzījums cietumā, nākamais amerikāņu prezidents, par spīti trīs dienvidu štatu gubernatoru draudiem, viņu aizstāvēja. Sie trīs gubernatori pareģoja Kcnedijam zaudējumu vēlēšanās, ja viņš rūpēsies par melnajiem. Nākamais justīcijas ministrs Roberts Kenedijs izšķīrās par vēl drosmīgāku soli. Viņš panāca, ka Kings tika atbrīvots. Tādējādi Kenediji zināmā mērā ieguva melno amerikāņu simpātijas, taču iemantoja ļoti daudz ienaidnieku Amerikas vareno finanšu dūžu vidū.

Gubernatoru paredzējums nepiepildījās. Lai gan daži dienvidu bosi novērsās no prezidenta amata kandidāta, nēģeru sabiedrība nostājās viņa pusē. Kenedijs uzvarēja vēlēšanās, tieši pateicoties amerikāņu nēģeru balsīm, kas bija izšķirošās. 1961. gada janvārī viņš stājās prezidenta amatā. Daudzi Savienotajās Valstīs saskatīja viņa sociālajā politikā zināmu līdzību ar dižā Ābrama Linkolna politiku. Taču neviens nevarēja iedomāties, ka viņu piemeklēs tāds pats liktenis.

Nācis pie varas, Džons Kenedijs tūlīt sastapa nopietnu pretestību savā partijā. Demokrāti no Dienvidu štatiem sāka uzstāties paši pret savu pārstāvi Baltajā namā. Teksasas opozīcija bija visbīstamākā. Pretiniekiem, protams, ķildas demokrātu nometnē bija izdevīgas. 1963. gada 10. oktobrī laikraksts «Washington Calling» rakstīja:

«Prezidents Kenedijs pirms neilga laika savam draugam un senam līdzgaitniekam konfidenciāli ziņoja, ka viņu ļoti satraucot dažu rūpniecības magnātu bezkaunība. Viņi izmantojot nodokļu atvieglinājumus, lai atbalstītu ultralabējos elementus.

Sajā sakarā prezidents minējis divus cilvēkus, kurus reizēm dēvē par visbagatākajiem pasaulē. Tas ir naftas rūpniecības magnāts Pols Getijs, kas pastāvīgi dzīvo Anglijā, un otrs — naftas rūpniecības karalis no Dalasas Hants. Abi ir miljardieri. Un abi, kā izteicies prezidents, pagājušajā gadā samaksājuši relatīvi mazu federālo nodokli. Sie rūpnieki, runājot Kenedija vārdiem, «izmanto dažādus trikus, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas, bet tādā veidā ieekonomēto naudu izmanto, lai atbalstītu galēji labējos elementus, viņu propagandu presē, pa radio un televīzijā».»

Kā zināms, miljardieris Hants neslēpa savu naidīgumu pret Kenediju. Prezidents viņam bija kļuvis par neērtu cilvēku. Runa bija par nodokļu atvieglinājumu rezultātā piesavinātiem simtiem miljoniem dolāru. Acīmredzot tāpēc naftas karalis jau 1961. gada rudenī svinībās, kas notika viņa greznajā savrupnamā, sacīja: «Cita ceļa nav. Mums jātiek vaļā no nodevējiem, kas pārāk daudz atļaujas mūsu valdībā. Viņus vajag vienkārši apšaut.» Vai tie bija nejauši draudi, skaļi vārdi, kas pateikti iereibušā kompānijā, vai arī tā bija programma un mājiens uz iespējamu sazvērestību?

Džons Ficdžeralds Kenedijs neignorēja savus Teksasas pretiniekus. Viņš nolēma tikties ar tiem viņu dzimtajā pusē, parunāties ar senatoru Jarboro un gubernatoru Koneliju, noskaņot turienes vēlētājus sev labvēlīgi. Viņš zinaja, ka tas nebūs patīkams brauciens.

Sabiedriskās organizācijas ierosināja nedaudz citādu prezidenta brauciena programmu. Sanantonio, Bruksas aviācijas bāzē, viņš piedalīsies Amerikas Gaisa kara spēku Aviācijas un kosmiskās medicīnas zinātniskās pētniecības institūta svinīgajā atklāšanā, uzstāsies kongresmeņa —■ demokrāta Alberta Tomasa rīkotajās vakariņās Hjūstonā.

Pēc tam viņš brauks uz Fortvērtu, kur tirdzniecības palātas pārstāvji rikos brokastis divtūkstoš personām.-

Kenedijs uzsvēra vietējās rūpniecības straujo izaugsmi otrā pasaules kara laikā (te tika ražoti pazīstamie «Liberator» tipa bumbvedēji), cildināja pēdējo militāro jaunumu — virsskaņas kaujas lidmašīnu. Laikraksti publicēja viņa runu, taču tikai nedaudzu reportieru pārskatos nebija indīgās piezīmes par to, ka visilgākie aplausi drīzāk gan bijuši veltīti prezidenta sievai.

Kenedijs par to pasmaidījis un reaģējis ar pazīstamajiem vārdiem: «Ko gan lai dara, esmu tikai prezidents, kas pavada savu sievu Zaklinu.» Džekija, kas tajā laikā neapšaubāmi bija vispopulārākā sieviete Savienotajās Valstīs, ar savu pievilcību palīdzēja prezidentam šajā braucienā iegūt vēlētāju simpātijas.

Kenedijs brokastoja Fortvērtā, bet pusdienlaikā viņa lidmašīnu jau gaidīja netālaja Dalasā. Drošības dienests jau bija pārbaudījis prezidentam sagatavotos dzērienus. FIB aģenti paši bija nopirkuši prezidenta maltītei paredzēto gaļu. To pavāram vajadzēja saņemt tieši pirms ēdiena gatavošanas, kas notiktu aģentu klātbūtnē. Vizītes oficialais iemesls bija vietējais gadatirgus. Drošības dienesta aģenti acīmredzot bija pārbaudījuši katru no pieciem tūkstošiem dzelteno rožu, kas greznoja restorānu, kurā klāja galdus svinīgajām pusdienām.

Tā nebija lieka piesardzība. Pirms dažām nedēļām tieši te, Dalasā, bija noticis nepatīkams incidents ar ASV pārstāvi Apvienoto Nāciju Organizācijā Edlaju Stīvensonu. Taču vietēja policija bija sazīmējusi huligānus un prezidenta atbraukšanas dienā viņu fotogrāfijas izdalījusi apsardzei. Ja kāds no provokatoriem būtu parādījies uz ielas, viņš tālu nebūtu ticis. Pat bijušā ģenerāļa Vokera vadītie neonacisti neizrādīja dzīvības pazīmes un uz kara takas neizgāja kukluksklans. Tāpēc arī prezidenta personiskās apsardzes aģenti domāja, ka nekas ļauns negadīsies.

Oficiālās brokastis Fortvērtā ilga divas stundas. Vienpadsmitos un 32 minūtēs prezidenta reaktīvā lidmašīna pacēlās no Fortvērtas un pēc astoņām minūtēm nolaidās Lavfīldas lidlaukā Dalasā.

Lidostas ēkas priekšā viņu sagaidīja vietējie augstmaņi un demokrātu partijas pārstāvji. Taču visietekmīgākie finansisti nebija ieradušies. Toties viceprezidents Džonsons un viņa dzīvesbiedre bija lielā sajūsmā. Vispār sagaidīšana bija vēsa, daudzi sagaidītāji izturējās atturīgi.

Lidlaukā prezidentu gaidīja viņa personiskā automašīna. Slepenais dienests to no Vašingtonas .uz Dalasu bija nogādājis ar lidmašīnu. Pēc pasūtījuma izgatavotais bruņām klātais linķolns ar numuru GG-300 bija izbraukumu kabriolets ar nolaižamu caurspīdīgu un.ložu necaurlaidīgu organiskā stikla jumtu. Kenedijam nepatika tajā braukt, jo zem šī kupola viņš jutās kā vitrīnā. Viņš pavēlēja jumtu nolaist. 1963. gada 22. noyembra diena bija padevusies saulaina, . temperatūra pacēlusies līdz divdesmit sešiem grādiem.

Sagatavotas kolonnas priekšgalā stāvēja Dalasas policijas šefa Džesa Kerija baltais, fords. Policijas šefu pavadīja šerifs Bills Dekers un divi policisti. Prezidents ar dzīvesbiedri apsēdās savas mašīnas. pakaļējā sēdeklī, viņiem priekšā — gubernators Konelijs un viņa sieva. Linkolna šoferis Viljams R. Grīrs bija pieredzējis aģents. Viņam blakus apsēdās prezidenta personiskās apsardzes šefs Rojs H. Kellermans. Kenedija mašīnu no abām pusēm ekskortēja policijas motociklisti, tūlīt aiz tās brauca policijas mašīna ar četriem miesassargiem, bet vēl četri stāvēja uz mašīnas kāpšļiem. Mašīnas «Queen Mary» — tā to bija nosaukuši aģenti — personālsastāvam bija uzdots uzmanīt namu jumtus, atsevišķu stāvu logus, trotuārus, kordonu gar ceļa malām un cilvēkus, kuri sagaidīja prezidentu.

Netālu aiz «Queen Mary» brauca Džonsons: un viņa dzīvesbiedre (viceprezidents pavadīja Kenediju neoficiāli), senators Jarboro un Džonsona personiskais miesassargs. Arī šo mašīnu apsargāja slepenā dienesta aģentu grupa. Tālāk sekoja pilsētas varas iestāžu, vietējās elites automašīnas, autobusi ar korespondentiem un televīzijas reportieriem, kurus pavadīja ceļu policijas motociklisti. Slepenais dienests jau pirms nedēļas bija izraudzījies kolonnas brauciena trasi un prezidents tai bija piekritis. Trase bija apmēram sešpadsmit kilometrus gara; demokrātu, partijas funkcionāri gribēja, lai prezidentu redzētu iespējami vairāk vēlētāju. Tāpēc viņam vajadzēja braukt pa pilsētas rūpniecības rajoniem, pa greznajiem kvartāliem un jaunceltņu vietām uz centru, bet pēc tam dažus simtus metru pa šoseju uz «Trade Mart» izstādi.

Sagaidīšana lidlaukā notika vēsi, toties cilvēki ielās gavilēja. Kenedijs no sava slepenā dienesta uzzināja, ka uz trotuāriem stāv apmēram ceturtdaļmiljona cilvēku. Priekš Teksasas tas ir liels panākums. Prezidents priecājas, smaida, klanās uz visām pusēm, liek apstāties pie skolēnu grupas, sniedz viņiem roku, jo viņa mazie cienītāji tur virs galvas transparentu ar lūgumu: «Apstājieties pie mums, prezidenta kungs, un paspiediet mums roku!» Otrreiz mašīna apstājas pie katoļu mūķeņu grupas. Kenedijs izkāpj no mašīnas, pārmij ar viņām dažus vārdus un paspiež visām roku. Rokasspiediens ir viens no amerikāņu prezidenta demokrātiskajiem pienākumiem. Ovācijas pastiprinās. Konelija kundze redz, ka Kenedijs ir patīkami pārsteigts.

—  Tagad jūs nevarēsit teikt, ka dalasieši jūs nemīl, — viņa saka.

—  Jā, tagad tiešām nevarēšu, — prezidents atzīstas. Iespējams, ka tie bija viņa pēdējie vārdi.

Burtiski, dažas minūtes pēc tam, tieši pulksten 12.30, norisinājās traģēdija.

Izsekosim nolikumu gaitai vēlreiz. Pulksten 12.27 kortežs izbrauca no pilsētas centra, nogriezās no Meinstrītas uz Hjūstonstritu, un tālāk tam vajadzēja pa Elmstrītu doties uz viaduktu, bet pec tam uz «Trade Mart». Tāda bija programma. Pulksten 12.28 Kcnedija mašma nogriežas Elmstrītā un ar apmēram astoņpadsmit kilometru ātrumu stundā tuvojas dzelzceļa viaduktam. Pulksten 12.30 viņi pabrauc garām nepievilcīgai skolas mācību grāmatu noliktavas ēkai. Uz trotuāriem ar rokām māj sajūsminātie pilsētas iedzīvotāji. Konelija kundze prezidenta sievai saka:

—  Drīz būsim klāt. Tas ir tur, aiz tuneļa.

Viens nO drošības dienesta aģentiem, kas no «Queen Mary» mašīnas novēro prezidentu, pa radio ziņo savam kolēģim izstādē, ka kolonna tuvojas; pēc minūtēm piecām prezidents būs klāt. Kinoamatieris Ābrahams Zapruders stāv Elmstrītā apmēram septiņdesmit metrus no mācību grāmatu noliktavas — ļoti veiksmīgi izraudzītā vietā. Ieraudzījis prezidenta mašīnu, viņš pieliek kameru pie acs un sāk filmēt. Viņš vēl nenojauš, ka kļūs par milzīgi nozīmīga dokumenta autoru, ka uzņems gandrīz visu atentātu pret Savienoto Valstu prezidentu.

Pulksten 12.30 atskan pirmais šāviens. Policists Ceinijs ar motociklu brauc tikai divus metrus no linkolna pakaļējā labā riteņa. Viņš redz, ka uz prezidenta galvas parādās asinis. Zaklina Kenedija pagriež galvu, saprot, kas noticis, un vēl pagūst iekliegties: «Ai, nē, nē!» Viņas vīrs paceļ roku, it kā gribēdams aizsegt kaklu, tad sāk lēni slīgt uz priekšu. Atskan otrs šāviens un drīz pēc tā — trešais. Prezidents Kenedijs iekrīt savas sievas klēpī, noslīgst arī gubernatora Konelija ķermenis.

No mašīnas «Queen Mary» kāpšļa nolec apsardzes aģents Klintons Hills, skrien pie prezidenta mašīnas un, satvēris pakaļējo durvju rokturi, mēģina uzlekt uz kāpšļa, taču uzkrīt uz bagāžnieka vāka. Žaklina Kenedija grib viņam palīdzēt, mazliet pieceļas, sniedz viņam roku…

Miesassargi ar pistolēm rokās skatās uz visām pusēm, mēģinādami atklāt šāvēju. Viens no televīzijas operatoriem Nels Krouhs kāda no noliktavas augšējo stāvu logiem uz mirkli ierauga cilvēku ar šauteni. Tajā pašā brīdī cilvēks paslēpjas. Pieredzējušais šoferis Bills Grirs uzdod pilnu gāzi. Prezidenta miesassargs Rojs Kellermans pa radio ziņo par notikušo. Mašīna brauc uz tuvāko slimnīcu.

Viceprezidentu Džonsonu un viņa sievu miesassargi tūlīt pēc pirmā šāviena nosedza, piespiezdami pie mašīnas grīdas. Džonsons vēl nezina par notikušo traģēdiju. Par to nezina arī sapulcējušies cilvēki, kuri katram gadījumam sagūluši uz trotuāra. Klintons Hills jau stāv mašīnas pakaļgala starp abiem ievainotajiem un kliedz šoferim, lai tas brauc iespējami ātrāk.

«Parkland Memorial» hospitālis nav tālu. Pulksten 12.33 policijas radiostacija nodibina sakarus ar hospitāli un ziņo, ka uz turieni ved ievainotos. Pa vietējo radio uz operāciju zaļi tiek aicināts vadošais ķirurgs Tomass Širess.

Taču doktora Širesa hospitālī nav. Viņa kolēģis Malkolms Perijs dzird paziņojumu, pusdienodams ēdnīcā, un tūlīt dodas uz nodaļu. Tur viņš uzzina, kas būs viņa pacients.

Pulksten 12.38 Bills Grīrs nobremzē pie slimnīcas ieejas. Apmēram minūti tiek meklētas pārvietojamās nestuves. Abi ievainotie guļ uz pakaļējā sēdekļa. Rožu klēpi sārto asinis. Zaklina Kenedija klusē. Nellija Konelija atbalsta sava vira galvu un skaļi elso.

Jau desmit minūtes pēc pirrnā šāviena ievainotais prezidents guļ uz nestuvēm. Doktors Perijs nomazgājis rokas, māsa viņam uzvelk sterilus cimdus.

Gubernators Konelijs apskatīts ātrās palīdzības nodaļā un atri tiek aizvests uz operāciju zāli.

Pēc pirmās steidzīgās apskates doktors Perijs saprot, ka nav ne mazāko cerību glābt prezidenta dzīvību. Lode skārusi smadzenes, sirds nestrādā, pulss nav sataustāms. Un tomēr viņš nepadodas un izdara pēdējo izmisīgo mēģinājumu — sirds masāžu. Desmit minūtes ārsti cenšas atgriezt ievainoto pie dzīvības. Par vēlu. Nepalīdz arī asiņu pārliešana. Džons Ficdžeralds Kenedijs ir miris,

Pulksten 13.00 doktors Dženkinss pārklāj prezidenta seju ar baltu pārsegu.

Viceprezidents Džonsons atbrauc uz hospitāli, kad Kenedijs jau ir uz operāciju galda. Slepenā dienesta viri ielenkuši Džonsonu no visām pusēm, lai ar saviem ķermeņiem pasargātu no iespējamā uzbrukuma.

Pēc tam miesassargi Džonsonu izved pa sānu izeju, kopā ar viņu iesēžas automašīnā un steidzas uz lidlauku. Kad zārku ar prezidenta mirstīgajām atliekām ienes lidmašīnā, Džonsons jau ir tur kopā ar tiesnesi Saru T. Hjūzu. Viņš, paņēmis rokās Kenediju ģimenes bībeli, ir gatavs nodot prezidenta zvērestu. Saskaņā ar Konstitūciju pēc Kenedija nāves viņš automātiski kļūst par prezidentu, un tomēr viņš pārāk steidzas.

Pulksten 14.48 lidmašīna ar mirušo prezidentu paceļas no Dalasas un pēc simt astoņdesmit astoņām minūtēm nosēžas Vašingtonas lidlaukā. Tajā laikā par traģēdiju jau zina visa pasaule. Kenedija mirstīgās atliekas nogādā slimnīcā Betesdā, kur grupa pieredzējušu ārstu Jūras kara spēku patologoanatoma Džeimsa Dž. Hjūma vadībā izdarīs sekciju. Pēc tam sekcijas protokols kļus par daudzu visai pamatotu šaubu priekšmetu. Kā vēlāk noskaidrojās, sekcijā acīm redzami tika sagrozīti daži dati par Kenedija ievainojumu.

Jau pulksten 12.34, tas ir, trīs minūtes pēc atentāta, apmēram trīsdesmit policistu sāk mācību grāmatu noliktavas apskati, ir pirmais liecinieks. Viņš sestā stāva logā redzējis cilvēku ar šauteni, llovards L. Brenans liecina, ka šis cilvēks šāvis uz prezidentu. Brenans pat apraksta viņa izskatu, lai gan diez vai varēja to sestā stāva logā no ielas tik labi saskatīt; nosaka pat šāvēja garumu un vecumu. No kāda kalpotāja policisti uzzina par aizdomīgu melnā svīterī un haki krāsas kreklā ģērbušos jaunu cilvēku, kas pirms minūtes atkorķējis limonādes pudeli. Noliktavas pārzinis saka, ka tas bijis viņa strādnieks Lī Hārvijs Osvalds.

Policijas radiostacijas atkārto: tiek meklēts kalsns, apmēram simt septiņdesmit piecus centimetrus garš, trīsdesmit gadus vecs baltais vīrietis… Pa to laiku policisti atrod pirmos lietiskos pierādījumus. Pulksten 12.40 viņi ēkas piektajā stāvā uziet itāliešu šauteni «Carcano 38» ar japāņu izlaiduma optisko mērķēkli un drīz pēc tam uz atvērta loga palodzes stāvu augstāk — ceptas vistas paliekas Un trīs tukšas patronu čaulītes. Policistu grupas komandierim rodas iespaids, ka izmeklēšana noris vairāk nekā sekmīgi. Pagājušas tikai dažas minūtes pēc atentāta, bet viņi jau zina slepkavas vārdu, un viņu rokās ar tā ierocis. Neviens no viņiem nešaubās, ka viss norisinājies tieši tā.

Aizdomās turētais LI Hārvijs Osvalds, kas acīmredzot ir pieredzējis terorists, tomēr uzvedas kā diletants. Viņš nemēģina paslēpties, nav sagatavojis, kā varēja sagaidīt, atkāpšanās ceļus, neaizbrauc ar ātrgaitas mašīnu, bet iziet uz ielas, kur jau okšķerē desmitiem policistu, nogriežas ap stūri, Lamarstritas pieturā iesēžas autobusā un tur ar pasažieriem pat apspriež, kā tikko nošauts prezidents Kcnedijs. Brīdī, kad kāda sieviete sāk par to stāstīt savai kaimiņienei, Osvalds it kā skaļi iesmējies.

Taču tālu viņš nebrauc. Nākamajā pieturā viņš izkāpj, aptur taksometru un brauc uz apmēram sešus kilometrus attālo Oukklifas rajonu, kur viņš dzīvo pansijā. Arī te viņš neuzvedas kā cilvēks, kas tikko nogalinājis Savienoto Valstu prezidentu. Viņš sasveicinās ar saimnieci, ieiet savā dzīvoklī, novelk svīteri un uzģērbj pelēku žaketi. Pēc dažām minūtēm viņš ātri iznāk no mājas. Pulksten 13.18 viņš iet pa Desmito Dienvidu ielu tikai divus kvartālus no savas pansijas.

Policists Dž. D. Tipits sēž dienesta mašīnā un klausās bieži atkārtotos Centra ziņojumus par trīsdesmitgadīgu vīrieti, kuru tur aizdomās prezidenta nogalināšanā. Tad viņš uz ielas ierauga Osvaldu, secina, ka tas ir līdzīgs aprakstītajam cilvēkam, aptur mašīnu divus soļus no tā un aicina pienākt pie viņa. Osvalds mierīgi pieiet pie mašīnas atvērtā loga, brīdi viņi sarunājas, tad policists izkāpj no mašīnas un, gar priekšpusi apgājis mašīnu, tuvojas aizdomās turētajam cilvēkam. Taču tas pēkšņi izņem pistoli un ar trim šāvieniem nogāž policistu zemē. Tad no savas «Smith-Wesson» pistoles izsviež tukšās čaulītes, atkal to pielādē un pazūd aiz stūra. Automehāniķis Domingo Binevaidess, izdzirdis šāvienus, pieskrien pie mašīnas, ierauga beigto policistu, nospiež īsviļņu raidītāja pogu un ziņo Centram par slepkavību.

Džefersonstrītas kinoteātrī «Teksasa» rāda filmu «Aicinājums uz cīņu». Džefersonstrīta atrodas septiņus kvartālus no vietas, kur nogalināts policists Tipits. Blakus kinoteātrim ir Ilārdija apavu veikals. Tā pārvaldnieks Braivers, kuru satrauc radio ziņojumi un garāmbraucošo policijas mašīnu sirēnas, skatās pa logu un ievēro mazliet dīvainu cilvēku, kas izskatās tā, it kā būtu ilgi skrējis. Viņš ir satraukts. Braivers sāk viņu novērot. -

Osvalds pieiet pie kinoteātra kases un nopērk biļeti. Tad pazūd zālē. Kasierei Džūlijai Postalai pat neienāk prātā, ka viņa pārdevusi biļeti aizdomās turētam cilvēkam. Taču Braivers pievērš viņas uzmanību aizdomīgajam apmeklētājam. Un tā pulksten 13.30 policijas iecirknī iezvanās telefons un Džūlija Postala ziņo par aizdomīgu jaunu cilvēku. Varbūt viņa, bet varbūt ari pārvaldnieks Braivers bija ielūkojušies neapgaismotajā zālē, kur demonstrēja filmu, un saskaņā ar viņu liecībām bija pārliecinājušies (lai gan zalē bija tumšsl), ka puisis tiešām aizdomīgs. Un nav grūti to saprast, jo dažu minūšu laikā viņš trīsreiz pārsēdies no vienas vietas otrā. Bet pa to laiku policijas pārvalde ir savākusi netālu no kinoteātra kursējošās policijas dežūrmašīnas un pulksten 13.35 ielenkusi kinoteātra namu. Viss it kā loģiski saistīts, viss it kā pilnīgi skaidrs.

Vēlāk publicētajā Vorena komisijas ziņojumā turpmākie notikumi aprakstīti lā:

«Pavēlēju skatītāju zālē iedegt gaismu. Policists M. N. Makdonalds kopā ar citiem patruļas dalībniekiem tuvojās cilvēkam, kuru bija noradījis Braivers. Makdonalds viņam lika piecelties, turklāt izdzirda tādus vārdus: «Nu re, tagad visam beigas!» Ar vienu roku cilvēks izrāva pistoli, ar otru iesita policistam. Savukārt Makdonalds sita viņam ar labo roku, bet ar kreiso sagrāba pistoli. Pēc īsa cīniņa Makdonalds un pārējie policisti atbruņoja aizdomās turēto, sasēja viņu un aizveda uz policiju, kur viņi ieradās ap pulksten četrpadsmitiem.

Pēc tam kad tika konstatēts, ka no skolas mācību grāmatu noliktavas ēkas kāds ir šāvis, un par to pa radio lika ziņots visiem policijas iecirkņiem, pie noliktavas piebrauca vairākas dežurējošās mašīnas. Pulksten 12.3.4 inspektors Dž. Herberts Soijers steidzīgi aplūkoja visus stāvus, atgriezās pirmajā stāvā un apmēram starp pulksten 12.37 un 12.40 pavēlēja nevienu no mājas neizlaist.

Ap pulksten trīspadsmitiem ieradās Dalasas policijas slepkavību un aplaupīšanas nodaļas priekšnieks kapteinis Dž. V. Frics un uzņēmās izmeklēšanas vadību. Pārmeklējot sesto stāvu, šerifs Lūks Mūnijs ēkas dienvidaustrumu galā ievēroja kārbu kaudzi. Viņš izspraucās starp tām un tūlīt saprata, ka «atradis vietu, no kuras šauts». Uz grīdas mētājās trīs tukšas patronu čaulītes …

Mūnija atradums lika pamatīgāk aplūkot ēkas sesto slāvu, kur varēja būt arī citi lietiskie pierādījumi. Pulksten 13.22, tas ir, apmēram desmit minūtes pēc tam, kad tika atrastas tukšās čaulītes, šerifa vietnieks Ežēns Bonns ar kabatas lukturīti apgaismoja divas kārbu rindas istabas ziemeļrietumu stūrī netālu no kāpnēm. Starp tām atradās pašlādētāja šautene ar optisku mērķēkli… Tā bija apmēram metru gara, saliekama, un to varēja viegli pārnēsāt paštaisītā papīra futrālī. Arī to atrada ēkas dienvidaustrumu stūrī, tikai dažus metrus no tukšajām patronu čaulītēm.»

Tajā brīdī, kad policisti Frics un Dcjs aplūkoja šauteni, pie viņiem piegāja skolas grāmatu noliktavas pārzinis Rojs Trulijs, lai paziņotu kādu, pēc viņa domām, interesantu detaļu. Noliktavas darbinieku nopratināšanas laikā Trulijs bija ievērojis, ka trūkst Lī Hārvija Osvalda. Trulijs paziņoja policistiem viņa adresi, raksturoja izskatu. Pēc tam Frics devās uz policijas pārvaldi. Gandrīz tajā pašā laikā pārvaldē iegāja patruļa ar arestēto Osvaldu.

Dalasas policijai neiedomājami veicās. Fakti tik precīzi saskanēja cits ar citu un tika atklāti tik īsā laikā, ka otru tādu gadījumu policija, šķiet, nevarēja atcerēties. Nepilnu simt minūšu laikā pēc pirmā šāviena bija izdevies noskaidrot, kas ir prezidenta slepkava, arestet viņu un bez tam iegūt vērtīgus lietiskos pierādījumus, starp tiem arī terorista ieroci. Bet vai gan terorists, kas iedrošinājās nogalināt Savienoto Valstu prezidentu, varēja būt tik naivs un uzvesties kā nejēga puišelis? Policisti nešaubījās, ka tas viss ir apstākļu labvēlīga sakritība, viņiem ne prātā nenāca, ka var būt kāds, kas grib viņus novirzīt uz nepareizām pēdām.

Taču nesteigsimies priekšā notikumiem. Policija bija notvērusi Osvaldu un ticēja, ka tās rokās ir slepkava. Tā sāka noskaidrot, kas ir šis nelielā auguma, kalsnais un mazliet izbiedētais jaunais cilvēks ar nepareiziem sejas vaibstiem. Jau pašā sākumā detektīviem aizrāvās elpa: pēc visām pazīmēm Osvalds ir komunists! Un tas vēl nebūt nav viss. Atklājās citi apbrīnojami fakti…

Viņa dzīve bija bijusi visai dīvaina. Neprātīga, neveiksmīga, bezmērķīga. Viņš dzimis 1939. gada 18. oktobrī Ņūorlcānā divus mēnešus pēc tēva nāves. Viņam bija divi vecāki brāļi. Par atraitni kļuvusī māte ar dēliem braukāja no vienas pilsētas uz otru, it kā ģimene nekur nespētu atrast sev vielu.

Dalasa, Fortvērta, Ņujorka — visās šajās pilsētās bija mācījies skolnieks Osvalds. Ņujorkā viņš kļuva par hronisku skolas kavētāju. Skolotāji nezinaja, ko ar viņu iesākt, situācija beidzās ar konfliktu. Osvalds nokļuva mazgadīgo psihiatriskajā slimnīcā. Tur, vērojot viņa nenormālās tieksmes, secināja, ka viņš cieš no personības disharmonijas ar šizofrēnijas pazīmēm un pasīvi agresīvām nosliecēm. Ārsti nosprieda, ka Osvaldam ir nepārprotamas psihiskas novirzes, un ieteica viņam ārstēties stacionārā.

Taču viņa māte bija citās domās. Viņa atteicās nodot dēlu psihiatriskajā slimnīcā un atkal pārcēlās uz Ņūorleānu. Sajā dienvidu pilsētā ar neatkārtojamu atmosfēru, bet grūti panesamu klimatu puisis sāka uzvesties labi. Sākumā skolā ar viņu bija apmierināti. Tad viņš it kā no jauna atgriezās pie savām nelāgajām ierašām, sāka kavēt skolas nodarbības. Kad Osvalds iesniedza lūgumu uzņemt viņu Jūras kara spēku rindās, viņam atteica tāpēc, ka viņš esot tikai sešpadsmit gadus vecs. Ģimene atkal pārcēlās uz Fortvērtu. No turienes viņš nosūtīja jaunu lūgumu un 1956. gada oktobrī saņēma pozitīvu atbildi.

Kā teikts Vorena komisijas sniegtajā raksturojumā, Osvalds dienēja flotē. Kopš jaunības dienām viņš interesējies par Marksa mācību, ar simpātijām atsaucies par Padomju Savienību, atzinīgi i/.leicies par Fidelu Kastro. Tas viss izraisījis viņa biedru izsmieklu. Pēkšņi viņš nolēmis aiziet no karadienesta. Ar 1959. gada 11. septembri viņš jau bijis civils pilsonis. Varbūt viņam bija apriebies tas, pēc kā viņš tiecās? Bet varbūt tam bija citi iemesli? Vai viņš viens pats, atrazdamies karadienestā, varēja sagatavoties tādam ce|ojumam, kādā viņš devās jau deviņas dienas pēc tam, kad bija novilcis militāro formas tērpu? 20. septembri Ņūorleānā viņš bija uzkāpis uz transportkuģa, kas devās uz Franciju, un Havrā nokāpis krastā …

Atgriezies Savienotajās Valstīs, viņš visiem stāstījis, ka esot komunists, lai gan tajos gados tā bija visai slikta rekomendācija. Publiski esot ķengājis amerikānisko dzīves veidu. Viņa pievēršanās progresam aizgājusi tik tālu, ka 1963. gada aprīlī viņš mēģinājis izdarīt atentātu pret radikālo neonacistu līderi ģenerāli Edvīnu A. Vokeru. Viņš it kā šāvis uz to, taču aizšāvis garām. Vai tiešām Osvalds tik slikti šāva? Dalasas policija un Vorena komisija vēlāk savos slēdzienos apgalvos, ka viņš šāvis pārsteidzoši labi.

Saskaņā ar oficiālo versiju Osvalda ģimenē esot sākusies nesaticība. Sieva Marina pārmetusi, ka viņš nav spējīgs labi nopelnīt. Osvaldu ģimenes laba paziņa Peina kundze aicinājusi Marinu pie sevis uz Irvingu, lai pasargātu viņu no vientulības. Osvalds nolēmis īrēt istabu Dalasā. Bet varbūt tā nolēma viņa sieva? Dažos ziņojumos apgalvots, ka viņa to vienkārši padzinusi no mājām.

Tāpēc viņš atradis sev vietu Dalasā, tāpēc pārcēlies uz turieni.

Jādomā, ka viss bija pavisam citādāk. Par to liecina fakts, ka Lī llārvijs Osvalds Beklijas pansijā pierakstījās ar uzvārdu 0. E. Lī. Un to viņš izdarīja, pirms viņš bija Dalasā atradis darbu. Tikai dienu vai divas pēc tam, kad viņš bija pārcēlies, Peina kundze, kā liecina Vorena komisijas dati, zvanījusi uz skolas mācību grāmatu noliktavu un vaicājusi, vai tur nav vakantu vietu. Viņa saņēmusi pozitīvu atbildi, un 1963. gada 16. oktobrī Osvalds stājies darbā noliktavā.

Vorena komisija bija pārliecināta, ka uzzinājusi visu par aizdomās turētā Osvalda dzīvi un viņa likstām. Komisija izdarīja izmeklēšanu pēc viņa nāves, laikā, kad viņš oficiāli tika uzskatīts par prezidenta vienīgo slepkavu. Par turpmākajiem notikumiem komisija konstatēja sekojošo:

«1963. gada 20. oktobrī Osvaldam piedzima otra meita. Oktobrī un novembrī nedēļas beigās viņš regulāri brauca uz Irvingu. Tur viņš ieradās piektdienas pēcpusdienā kopā ar savu paziņu Bjuelu Vesliju Frezieru, kas dzīvoja netālu no Peinas, bet atgriezās pirmdienas rītā. Piektdien, 15. novembrī, Osvalds palika Dalasā. To darīt viņam ieteikusi sieva, it kā sacīdama, ka Rutas Peina kundzes meita svinot dzimšanas dienu un māja būšot pilna ciemiņiem. Pirmdien, 18. novembrī, starp laulātajiem draugiem notika asa ķilda pa telefonu. Osvalda sieva bija uzzinājusi, ka viņš noīrējis dzīvokli ar svešu uzvārdu. Ceturtdien, 21. novembrī, Osvalds Frezieram sacīja, ka viņam jāaizbraucot uz Irvingu, lai no turienes atvestu dažas dzegas savai Dalasas istabai. Sieva un Peina kundze bija pārsteigtas par viņa negaidīto ierašanos, jo viņš nekad nebija braucis ceturtdienās. Viņš uzvedās mierīgi, lai gan Marina Osvalda arvien vēl uz viņu dusmojās.

Vakarā Peina kundze nokopa virtuvi, tad gāja uz garāžu un ieraudzīja, ka tur deg gaisma. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka gaismu tur nodzēsusi. Tobrīd viņa tam nepievērsusi sevišķu uzmanību. Garāžā Osvalds glabāja daļu savu mantu. Nākamajā rītā viņš aizbrauca, sieva tajā laikā baroja bērnu. Ne viņa, ne Ruta Peina neredzēja, kā viņš aizgāja. Uz tualetes galdiņa viņš bija atstājis savu laulības gredzenu, ko agrāk nekad nebija darījis. Tualetes galdiņa atvilktnē bija viņa kabatas portfelis ar simt septiņdesmit dolāriem.

Osvalds devās pie Frezieriem, kuri dzīvoja netālu, nolika uz mašīnas nakalPi» codekļa garu, tievu, ietinamajā papīrā satītu un ar lipīgo lenti salīmētu vīstokli. Frezieram viņš sacīja, ka tās ir dzegas aizkariem. Kad viņi apstājās stāvvietā pie mācību grāmatu noliktavas, Osvalds izkāpa pirmais un, negaidīdams Frezieru, aizgāja. Freziers gāja aiz viņa un redzēja, kā Osvalds ar garo vīstokli ieiet pa noliktavas durvīm.

22. novembrī Marina Osvalda un Ruta Peina pa televizoru skatījās reportāžu par prezidenta Kenedija ierašanos. Uzzinājušas par prezidenta traģisko nāvi, abas sāka raudāt. Ruta Peina, atstāstīdama Marinai Osvaldai pa televīziju raidītos ziņojumus par atentātu, atgādināja, ka šauts no mājas, kurā strādā Osvalds. Marina Osvalda atcerējās Vokera lietu un to, ka viņas vīrs arvien vēl tur mājās šauteni. Cenzdamās nepievērst sev uzmanību, viņa piecēlās un devās uz garāžu, kur blakus savu mantu kaudzei ieraudzīja segā satītu priekšmetu. Viņa nodomāja, ka tā ir šautene, un netina to va|ā.

Apmēram ap pulksten trijiem pie Pcinu mājas durvīm piezvanīja policists un vaicāja Marinai Osvaldai, vai viņas vīram ir šautene. Viņa atbildēja, ka ir, aizveda policistu uz garāžu un norādīja uz segu. Kad policists to pacēla, sega izrādījās tukša. Šautene bija pazudusi,..»

Henrijs Veids bija apmierināts ar izmeklēšanas rezultātiem. Proti, prokurors Henrijs Veids ir atkarīgs no vēlētājiem, un viņam nav vienaldzīgi, vai tik slavenu lietu viņš pabeigs sekmīgi vai ne. Viņam terorista atmaskošana var nozīmēt panākumus dzīvē. Džess Kerijs ir Dalasas policijas šefs. Arī viņš šajā amatā ievēlēts un tāpat jebkurā brīdī var savu posteni zaudēt. Tāpēc viņš pirmām kārtām atkarīgs no sabiedriskās domas. Un kas zina, vai šie abi cenšas tikai tādēļ, lai izpatiktu vēlētājiem, vai arī viņu centība izskaidrojama ar kāda neredzama spēka slepenu spiedienu?

Prokurors Veids aizdomīgi ātri un pārāk pašpārliecināti paziņoja, ka mācibu grāmatu noliktavas sestajā stāvā atrastā šautene ir ierocis, ko izmantojis slepkava; uz tās bija Osvalda pirkstu nospiedumi. Policijas šefs Kerijs tūdaļ piebilda, ka Osvalds dienesta laikā bijis pazīstams kā teicams šāvējs. Tādējādi ir pilnīgi iespējams, ka dažu sekunžu laikā viņš varējis trīsreiz trāpīt kustīgā mērķī simt metru attālumā no viņa. Vēlāk izdevās noskaidrot, ka tas būtu bijis pasaules čempiona cienīgs rezultāts un vispār nav iedomājams, ka to varētu sasniegt ar «Carcano» sistēmas šauteni, kurai ir nepilnīgs optiskais merķēklis.

Prokuroram Veidam bija «daudz kas pilnīgi skaidrs». Viņš, slarp citu, paziņoja, ka, pārmeklējot Osvalda istabu, policija atradusi Dalasas pilsētas plānu ar uzzīmētu prezidenta Kenedija maršrutu un pat ar atzīmi pie laukuma, kur atrodas mācību grāmatu noliktava. Plānā it kā bijusi pat punktēta līnija, kas precīzi atbilst nāvējošo ložu trajektorijai. Prokurors Veids steidza izvirzīt apsūdzību, bez tam viņš paguva atklāt vēl vairākus «acīs krītošus», Osvaldu kompromitējošus apstākļus.

Nav noslēpums, ka rasistiskā Dalasa ir viens no antikomunistiskās histērijas centriem. Un tieši šajā pilsētā jauns cilvēks ne tikai publiski lielās ar savām simpātijām pret komunismu, bet arī iestājas komitejā «Par taisnīgu attieksmi pret Kubu», tas ir, organizācijā, kura atbalsta Fidelu Kastro. Neraugoties uz visu to, viņa paziņa piezvana pa telefonu — un viņš nekavējoties saņem visai labu vietu iestādē, kurā vienmēr pamatīgi pārbauda katra kandidāta pagātni.

Policijas šefa Kerija atjautīgie detektīvi ātri pierādīja, ka viņi labi pieprot savu amatu. Dažu stundu laikā viņi noskaidroja Osvalda šautenes izcelsmi, dodot prokurora Veida rokās vēl vienu pierādījumu. Osvalds pasūtījis šauteni 1963. gada martā Čikāgā, speciālā veikalā, kas piegādā pasūtījumus pa pastu, un palūdzis ieroci izsūtīt uz izdomāta A. Hidela vārda. Šautenes numurs sakrīt: C2766, sakrīt arī izgatavošanas gads. Šautene izgatavota Itālijā, kalibrs — 6,5. Viss kārtībā. Visi posmi labi, pat pārāk labi savienojas kopējā virknē. Taču arestētais Osvalds atkārto, ka viņam nav neka kopīga ar prezidenta Kenedija un policista Tipita nogalināšanu.

Tomēr prokurors Veids ir pieredzējis taktiķis. Viņa fotogrāfijas parādās laikrakstu pirmajās lappusēs. Teksasietis platmaļu cepurē pašpārliecināti paziņo, ka viņš jau nosēdinājis uz elektriskā krēsla divdesmit četrus cilvēkus, kaut gan pret daudziem viņam bijis krietni mazāk atmaskojošu pierādījumu.

Dalasas policija kopumā nopratināja Osvaldu divpadsmit stundas, taču nesaprotamu iemeslu dēļ netika protokolēts neviens vārds. Vismaz vēlāk policija tā paziņoja. Kas tas bija — neiedomājama elementāro izmeklēšanas normu neievērošana vai ari apzināta rīcība?

Svētdien, divas dienas pēc aresta, aizdomās turēto Osvaldu vajadzēja pārvest no Dalasas pilsētas cietuma uz drošāku rajona cietumu, kas atradās apmēram tūkstoš seši simti metru attālumā, Korespondenti uzzināja par gaidāmo pārvešanu. Pie pilsētas cietuma sabrauca pārvietojamās televīzijas iekārtas, operatori gatavojās uzņemt sensacionālu reportāžu. Taču neviens pat nevarēja iedomāties, ka kļūs par ārkārtēja notikuma liecinieku.

Prezidenta Džonsona ieceltajai slepkavības izmeklēšanas komisijai vajadzēja noskaidrot pret Kenediju izdarītā atentāta apstākļus. Komisijā ietilpa seši izcili amerikāņu sabiedrības pilsoņi, tai tika garantēts sabiedrisko institūtu atbalsts, dotas nepieciešamās pilnvaras. Komisiju vadīja Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšsēdētājs Erls Vorens. Par svētdienas notikumiem šī komisija sniedza šādu paziņojumu:

«Tūlīt pēc tam, kad televīzijas operatori bija sagatavojuši aparatūru, Osvaldam vajadzēja tieši gar objektīviem doties uz mašīnu, kas viņu pārvestu uz citu cietumu. Apmēram pulksten 11.20 Osvalds kriminālpolicijas darbinieku pavadībā iznāca no policijas cietuma pagraba telpas. Policisti gāja viņam blakus un aiz viņa. Viņš spēra dažus soļus uz piebrauktās mašīnas pusi, nokļuva televīzijas jupiteru gaismā, un pēkšņi no kameru labās puses, kur stāvēja korespondenti, negaidīti izskrēja nezināms cilvēks. Labajā rokā viņš turēja 38. kalibra koltu. Pieskrējis pie Osvalda, viņš iešāva tam vēderā. Miljoniem skatītāju vēroja šo ainu savu televizoru ekrānos. Osvalds sāpēs iekliedzās, nokrita zemē un zaudēja samaņu. Pēc septiņām minūtēm viņš tika nogādāts Pārklendas hospitālī, kur pulksten 13.07 ārsti konstatēja viņa nāvi. Viņš nomira, nenācis pie samaņas.

Cilvēku, kas nogalināja Osvaldu, sauca par Džeku Rūbiju. Viņu arestēja nozieguma vietā un pēc dažām minūtēm ieslodzīja vienā no policijas cietuma sestā stāva kamerām. Nopratināšanā viņš sacīja, ka viņa uzbrukumam Osvaldam nav nekā kopēja ar atentātu pret prezidentu Kenediju. Viņš nogalinājis Osvaldu acumirkļa reakcijas iespaidā, būdams psihiskas depresijas stāvoklī, ko izraisījis sašutums par prezidenta nogalināšanu.»

Aizdomās turētais Kcnedija slepkava nomira Pārklendas hospitālī tikai dažus soļus no vietas, kur pirms četrdesmit astoņām stundām ārsti bija mēģinājuši glābt prezidenta dzīvību. Prokurors Henrijs Veids un viņa partneris Džess Kerijs pasteidzās paziņot, ka slepkava neapšaubāmi bijis Osvalds, bet pēc tam, pusstundu pēc viņa nāves, pasludināja, ka prezidenta slepkavības apstākļu izmeklēšana tiek izbeigta. Taču viņu lēmums bija tikai sākums neskaitāmajām šaubām par izmeklēšanas gaitu un tās rezultātu nopielnuinu.

Džeka Rūbija īstais vārds bija Džons Leons Rubinšteins. Viņš bija nākamā mīklainā persona uz notikumu skatuves. Un diez vai viņu var uzskatīt par patriotufanātiķi, kas «gribēja pasargāt Zaklinu Kenediju no nepatīkamās Osvalda nozieguma izmeklēšanas».

Piecdesmit divus gadus vecajam Rūbijam piederēja naktsbāri ar striptīzu un nelegālām spē|u zālēm. Ar noziedznieku pasauli viņam bija sakari jau Čikāgā, bet šeit, Dalasā, viņš uzpirka policistus, lai tie, izdarīdami savas tvarstīšanas, viņa iestādei paietu garām. Visi zināja, ka Džeks Rūbijs ir tikai gangsteris, kas vēl nav nokļuvis policijas rokās. Par Rūbija «patriotismu» kāds no viņa draugiem izteicās tā: «Džeks mīlēja tikai vienu prezidenta portretu — uz dolāru banknotēm!» Apšaubāms dzīves veids un vēl apšaubāmāka misija. Bija skaidrs kā diena, ka Rūbijs nogalinājis Osvaldu ne jau pēc savas ierosmes.

Izskatot lietu Federālajā izmeklēšanas birojā, drīz vien x noskaidrojās, ka prokurors Veids un policijas šefs Kerijs ir pārspīlējuši, apgalvodami, ka viņiem pret Osvaldu ir pietiekami daudz pierādījumu. Izrādījās, ka uz konfiscētās šautenes Osvalda pirkstu nospiedumu nemaz nav bijis, nav eksistējis arī Dalasas pilsētas plāns ar iezīmētu prezidenta brauciena maršrutu. Strīdīgs ir ari jautājums par to, vai «Carcano» Šautene piederēja Osvaldam. Bet, lai apgalvotu, ka viņš ir policista Tipita slepkava, vispār nebija nekādu pārliecinošu pierādījumu.

Ballistikas speciālisti izteica šaubas par to, ka no tāda attāluma un ar tādu nepilnīgu ieroci būtu iespējams izdarīt trīs precīzus šāvienus pa kustīgu mērķi. Pasaules un olimpiskie čempioni šaušanā apstiprināja šo domu. Tajā vietā, no kuras it kā šāvis slepkava, policija atrada cigarešu izsmēķus. Taču visi, kas pazina Osvaldu, zināja, ka viņš nesmēķē. Vēlāk Vorena komisija sagatavoja plašu ziņojumu, kas izraisīja vēl nopietnākas šaubas, jo tajā bija, burtiski, acīs krītošas neprecizitātes. Ne tikai amerikāņu, bet ari pasaules sabiedrība sāka šaubīties par to, ka izmeklēšana tiek izdarīta godīgi.

Vorena komisija savu ziņojumu par izmeklēšanu publicēja 19(54. gada 24. septembrī un tajā bija izdarījusi visvienkāršāko un ērtāko secinājumu: prezidentu Kenediju nogalinājis nelīdzsvarotais, prātu zaudējušais un vientuļais Osvalds. Viņš rīkojies pats uz savu galvu, un neviens cits slepkavībā nav piedalījies. Osvalds ir miris, tātad atkal viss kārtībā. Vorena komisijas locekļi bija absolūti pārliecināti, ka ar to šajā lietā pielikts punkts.

Taču drīz vien atradās skeptiķi. Atsaukdamies tieši uz divdesmit sešu sējumu biezā ziņojuma tekstu, viņi pierādīja, ka teorija par vienu vienīgu slepkavu nav pamatota. Kā izriet no daudzu liecinieku nopratināšanas (atentātu redzēja vairāki simti cilvēku, daudzi fotografēja un filmēja), pirmais šāviens atskanējis no klajuma pie viadukta, nevis no mācību grāmatu noliktavas loga. Citi liecinieki zālēm aizaugušajā klajumā bija manījuši automašīnu ar aizdomīgiem cilvēkiem, kuri tūlīt pēc atentāta pazuduši. Tātad prezidentam uzglūnējuši vairāki šāvēji, bet Osvaldam vajadzējis tikai novērst uzmanību.

Bez tam taču vēl bija arī amatiera Ābrahama Zapru* dera filma. Izpētot atsevišķus kadrus un salīdzinot tos ar prezidenta Kencdija un gubernatora Konclija kustību laiku, atklājās, ka viena lode, kā to gribēja apgalvot Vorena komisija, viņus nevarēja trāpīt. Proti, gubernators uz šāvienu bija reaģējis 1,7 sekundes pēc tam, kad lode bija trāpījusi Kenediju. Federālais izmeklēšanas birojs izdarīja eksperimentu, šaujot ar šauteni, kuru prokurors Veids un policijas šefs Kerijs sauca par slepkavas ieroci. Speciālisti konstatēja, ka savu tehnisko iespēju ziņā tā nav piemērota tamlīdzīgam šaušanas veidam.

Vorena komisija savā ziņojumā stipri akcentēja Pārklendas hospitālī uz nestuvēm atrasto lodi. Pēc komisijas domām, šī lode bija ķērusi gan prezidentu Kenediju, gan gubernatoru Koneliju. Eksperti tomēr secināja, ka lode, kas kā lietisks pierādījums bija apzīmēta ar numuru 399, nav gājusi caur diviem ķermeņiem un nekādā ziņā nav tikusi izšauta no tā saucamās Osvalda šautenes.

Bet, ja Osvalds nav šāvis un nav nogalinājis, tad kas gan nogalināja prezidentu Kenediju? Drīz pēc atentāta visās pasaules valstīs parādījās simtiem reportāžu, kuru autori izteica dažādas domas par to, kas varētu būt bijis īstais slepkava. Vēlāk iznāca desmitiem pazīstamu publicistu grāmatu. Parādījās daudz minējumu, citi bija loģiski, citi — ne. Gandrīz katra jauna publikācija deva jaunu versiju. Bet vai izdevās iegūt skaidrību politisko intrigu un gangsterisko akciju samudžinātajā vēsturē? Kam prezidenta Kenedija nāve bija izdevīga, kas tajā bija ieinteresēts?

Viņš bija nevēlams daudziem amerikāņiem. Galvenokārt ieroču rūpnīcu īpašniekiem un naftas rūpniecības magnātiem. Aukstais karš amerikāņu monopolistiem bija radījis nebijušu konjunktūru. Pieauga prasības pret valsts apbruņošanu, palielinājās ieroču rezerves, ģenerāļu un miljardieru militāri rūpnieciskā koalīcija kļuva par ASV neredzamu valdību, kas diktēja savus politiskos lēmumus.

Sadarbodamās ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi, kas no izlūkošanas organizācijas jau sen bija pārvērtusies par teroristisku organizāciju, šī koalīcija ar visiem līdzek|iem, arī nelegāliem, mēģināja dot notikumiem vajadzīgo virzienu. Prezidents Kenedijs gribēja iet savu ceļu. Tāpēc viņš kļuva par «valdības aizsegā izdarīta atentāta upuri».

Rajona prokurors Garisons no Ņūorleānas ir viens no tiem drosmīgajiem cilvēkiem, kuri, riskēdami ar dzīvību, aktīvi piedalījās patieso slepkavu meklējumos. Viņš apgalvoja, ka runa ir par lielu, labi sagatavotu un stratēģiski izstrādātu akciju, tas ir, par pretvalstisku sazvērestību. Ar kādu mērķi? Lai slēptu no amerikāņu tautas patiesību par valdības politiku, ko vada ieroču fabrikanti. Amerikānis Garisons sacīja:

«Mūsu tauta, piemēram, jau ilgu laiku ir pārliecināta, ka mēs Vjetnamā karojam par demokrātiju, ka mēs tur uzvaram un ka no valsts drošības viedokļa tātad nepieciešams, lai mēs šajā bezgalīgajā spirālē tērētu mūsu aizsardzībai miljardiem dolāru neatkarīgi no tā, kāds ir stāvoklis mūsu nacionālajā ekonomikā…

Nav tiesa, ka mēs Vjetnamā turam tik lielus militāros spēkus tādēļ, lai cīnītos par demokrātiju. Tas noliek tāpēc, ka šāds karš dod lielus ienākumus militāristiskajām aprindām, kuras pie mums diktē savu gribu valdībai. Karadarbība ir izdevīgs noieta tirgus, kas militārajai rūpniecībai dod milzīgu peļņu.»

Neparastā steigā jau 1963. gada 25. novembri Fortvērtas kapos tika apglabāts cilvēks un uz kapakmens uzrakstīts: «Te atdusas Viljams Bobo.» Patiesībā šajā kapā slepeni tika apglabāts Lī Hārvijs Osvalds. Kāpēc slepeni, tik ātri un ar svešu vārdu? Viņi bija apmierināti, ka Osvalds miris un jau aprakts.

Par viņu rakstīja, ka tas ir ārprātīgais, sabiedrības izstumtais, fanātiķis ar agresīvām tieksmēm, komunists. Ārsti sacīja, ka viņš slimojis ar progresējošu paranoju (doktors Robinss); pirmsākumus viņa lēmumam nogalināt prezidentu meklēja neapmierinātībā ar ģimenes dzīvi…

Pat Vorena komisijas sastādītā Osvalda biogrāfija neatbilst patiesībai. Viņš nebija ne ārprātīgs, ne garā vājš. Karadienestā viņa garīgās attīstības testiem deva koeficientu 118, tas ir augstāks par vidējo rādītāju. Viņa tēvs nebija ne noziedznieks, ne dīkdienis, bet gan apdrošināšanas aģents. Osvalds iestājās jūras kājniekos, dienēja Japānā, ieguva radiooperatora specialitāti.

Kad C1P sāka realizēt programmu U-2 tipa izlūkošanas lidmašīnu lidojumiem virs Padomju Savienības teritorijas, ievajadzējās darbiniekus dienestam uz zemes. Amerikāņu jūras kara spēki tiek uzskatīti par privileģētu ieroču šķiru. Tāpēc vervētāji traucās uz jūras kara bazēin un nokļuva līdz Japānai, kur dienēja Osvalds. Viņš piedāvājumu pieņēma un deviņpadsmit gadu vecumā ieguva radaru speciālista diplomu. Acīmredzot tajā pašā reizē viņš izgāja paātrinātus spiegošanas kursus un bez tam vēl intensīvus svešvalodu kursus. Viņš apguva krievu un spāņu valodu. Vēlāk daudzi korespondenti brīnījās, kur viņš varējis iemācīties krieviski? 1958. gadā pavēlniecība spiegu, uz kuru tika liktas lielas cerības, pārcēla uz Santaanas bāzi Kalifornijā, kur viņš turpināja pilnveidoties savā nākamajā profesijā. Centrālajā izlūkošanas pārvaldē Osvalda personālajā lietā ir atzīme par viņa tehniskajām dotībām un ārkārtējām spējām apgūt svešvalodas.

Kamēr Osvalds atradas Savienotajās Valstīs, CIP sekoja katram viņa solim. Izsekošana tika uzdota cilvēkam ar iesauku «Ķīnietis». Viņam vajadzēja iegūt pierādījumus par aģenta Osvalda un viņa sievas uzticamību. «Ķīnieša» īstais uzvārds — Džordžs S. Morenšilds, un viņš bija liels sava amata speciālists. Acīmredzot tas bija viņš, kas Osvaldam ieteica pierakstīties kursos kādā Dalasas firmā, kura nodarbojās ar dokumentu un karšu reproducēšanu. Firmas īpašniece bija CIP.

Attiecībā uz sadarbību ar slepenajiem dienestiem Osvaldam vienkārši veicās. Par viņu sāka interesēties ne tikai CIP, bet arī F1B. Publicists Džeimss Hepberns apgalvo, ka 1962. gada 26. jūnijā pie Osvalda atnākuši divi FIB aģenti Džons U. Feins un Tomass Kārters un «piedāvāja viņa spējām atbilstošu darbu». Viņi ieteica Osvaldam, izmantojot marksista reputāciju, mēģināt iekļūt komunistiskās organizācijās, Jauno sociālistu ligā, Sociālistiskajā strādnieku partijā un laikraksta «The Worker» redakcijā. Viņam tūlīt deva konkrētu uzdevumu: iekļūt grupā slāvu izcelsmes ieceļotāju, ar kuriem satikās ari viņa sieva, un informēt CIP par viņu darbību. Osvalds mēģināja iekļūt sociālistiskajās aprindās, sarakstijas ar kreisajiem radikāļiem un pat mazliet sadarbojās ar viņiem.

Kad uzliesmoja Kārību krīze, CIP visiem aģentiem izsludināja kaujas gatavību. Osvalds saņēma pavēli pārcelties uz Ņūorleānu. Sākumā viņš uz turieni braukāja, taču ar 1963. gada aprīli pārcēlās pavisam un mēģināja iekļūt organizācijā «Komiteja par taisnīgu attieksmi pret

Kubu». Viņš izdalīja uz ielām komunistiskas skrejlapiņas, cerēdams, ka par to uzzinās Komitejas locekļi, sastapās ārpilsētā ar Fidela Kastro piekritējiem.

Patiesībā viņš darbojās pret Kastro Centrālās izlūkošanas pārvaldes un vienlaicīgi ari Federālā izlūkošanas biroja labā. Centrs, ko vadīja Banisters, atradās Kempstrītā, mājā ar numuru 544. Sakari ar sazvērnieku vadību, iespējams, tika uzturēti ar pastkastītes Nr. 30 061 starpniecību. To 3. jūnijā Ņūorleānā bija abonējis Osvalds. Taču jau 2. novembri viņš parādījās Dalasā, meklēja dzīvokli un pārcēlās uz pansiju tieši tajā dienā, kad gubernators Konelijs viesnīcā «Adolphus» tikās ar pilsētas pārstāvjiem. Viņi apsprieda prezidenta gaidāmā brauciena plānu.

Pēc tam desmit dienu laikā Dalasā parādījās ari citi sazvērnieki. Hepberns apgalvo, ka viņi bijuši seši, bet septītais, Deivids Ferijs, bijis viņu komandieris. 14. novembrī kāds no viņiem parūpējies, lai Osvaldu pieņem darbā mācību grāmatu noliktavā par minimālu atalgojumu 1,25 dolāri stundā. Osvalds sāka strādāt. Otrajā dienā viņš jau stiepa grāmatu pakas. Taču strādāt viņam nniznāca ilgi. Nedēļu vēlāk gar viņa jaunās darbavietas logiem brauca mašīnu kortežs, un vienā no šīm mašīnām atradās prezidents.

Starp Vorena komisijas ziņojumā esošajām daudzajām neprecizitātēm ir ari tāds apgalvojums, ka Džeks Rūbijs neesot bijis pazīstams ar Osvaldu, ka viņa rīcībai neesot bijis nekā kopīga ar sazvērestību pret Kenediju un ka uz Osvaldu viņš šāvis nebūt ne tādēļ, lai uz visiem laikiem piespiestu to klusēt.

Tieši otrādi, Džeks Rūbijs pamatīgi bija iejaukts sazvērestības sagatavošanā un pazina Osvaldu. Tāpat kā Ferijs un Osvalds, arī viņš bija algots CIP aģents, piedalījās to spēku apgādāšanā ar ieročiem, kuri nostājās pret Kastro, un, spriežot pēc Nensijas Perijas-Ričas liecībām, bija iemantojis savu saimnieku uzticību.

Riča bija Dalasas naktskluba «Karuselis» bārmene. Naktsklubs piederēja Džekam Rūbijam. Ričas vīrs bija profesionāls kontrabandists. Viņš draudzējās ar policiju, bet policija bija draugos ar Rūbiju. Paši policisti iekārtoja Riču Rūbija naktsklubā.

Vēlāk Riču laulātais pāris saņēma vilinošu piedāvājumu. Kontrabandisti, kas pārvadāja ieročus gatavotajam iebrukumam Kubā, bija sagaidījuši vēlamo konjunktūru. Pēc tam kad Nensija Riča un viņas vīrs bija piedalījušies slepenajā, pret Kastro vērstajā Kubas emigrantu sapulcē,

Riča pameta Rūbija naktsklubu. Par ieroču nogādāšanu Kubā viņas vīram Robertam Perijam tika apsolīts samaksāt divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Skaidrs, ka viņš palūdza avansu. Amerikāņu armijas apakšpulkvedis, kas vadija sapulci, nocēla klausuli, uzgrieza numuru un palūdza atnest naudu. Pēc brīža istabā ienāca Džeks Rūbijs un izmaksāja kontrabandistam avansu. Naktsbāru īpašnieks Džeks Rūbijs acīmredzot bija CIP vietējais kasieris vai vismaz CIP finansētās un vadītās pagrīdes organizācijas kasieris.

Kontrabandists Perijs un viņa sieva zināja, ka Rubijs ir saistīts ar sazvērniekiem. Tāpēc, zinādami amerikāņu noziedznieku pasaules likumus, viņi sāka pārceļot no pilsētas uz pilsētu, lai izvairītos no iespējamās vajāšanas, un beidzot apmetās Ņūorleānā. Tur Perijs mīklainos apstākļos nomira. Policija paziņoja, ka viņš izdarijis pašnāvību, iedzerdams arsēnu. Speciālisti apgalvo, ka tā ir ļoti grūta un lēna nāve un diez vai tādu varēja izvēlēties pašnāvnieks. Tatad tā ir viena no daudzajām mīklainajām slepkavībām, kādas sekoja pēc atentata pret prezidentu Kenediju.

Pirmais upuris bija Osvalds, taču jau nedēļu pirms viņa nāves tik tikko negāja bojā cita nevēlama lieciniece. Uz šosejas netālu no Junisas ciemata Luiziānā 1963. gada 18. novembrī, tas ir, četras dienas pirms atentāta, tika atrasta smagi ievainotā Roza Cermija un nogādāta slimnīcā. Roza sacīja, ka viņu izgrūduši no mašīnas Džeka Rūbija cilvēki. Viņa nav gribējusi kļūt par slepkavības līdzdalībnieci — pēc dažām dienām Dalasā nogalināšot prezidentu.

Slimnīcas darbinieks pierakstīja ievainotās liecību līdz brīdim, kamēr viņa runāja par kontrabandu ar narkotiskajām vielām un par komandējumu uz Maiami, kur viņu pēc aizliegtas preces sūtījis Džeks Rūbijs. Taču vārdus par paredzamo prezidenta nogalināšanu viņš noturēja par histērijas izpausmi un nepievērsa tiem vērību. 22. novembrī viņš saprata, ka izdarījis nepiedodamu kļūdu. Viņš varēja prezidentu brīdināt.

Roza Cermija laikus pazuda no slimnīcas, un viņai izdevās paslēpties. Taču 1965. gada 4. septembrī viņa tomēr tika atrasta. Naktī uz Bigsendijas (Teksasā) pilsētiņas ielas nezināma mašīna uztriecās virsū viņas mašīnai un aizbrauca no nozieguma vietas. Nevēlamā sieviete tika atrasta pie stūres mirusi. Sazvērnieki bija tikuši vaļā no liecinieces tipiski amerikāniskā veidā: automobiļu katastrofā bez lieciniekiem.

Bez atbildes paliek jautājums, kāpēc galu galā Rūbijs nogalināja Osvaldu un kāpēc viņš to darīja tieši cietumā televizijas kameru priekšā, kad viņam nebija ne niazako izredžu aizbēgt. Osvaldu, visticamāk, vajadzēja likvidēt policijas vienībai, kas ielauzās kinoteātri. Kļūda bija jalabo. Ja Osvalds pēc dažam dienām saktu liecināt (tas bija visai ticami, jo sazvērnieki bija viņu piekrāpuši un viņš droši vien saprata, ka ir izraudzīts par upuri), tad tas nozīmētu galu ne tikai Džekam Rūbijam, bet ari daudziem citiem. Tāpēc Osvaldam bija jāmirst, cik ātri vien iespējams.

Rūbijs nolēma viņu nogalināt pārvešanas brīdī divu iemeslu deļ. Pirmkārt, tā bija vienīgā iespēja nokļūt Osvalda tuvumā, otrkārt, tas, kas šauj policistu klātbūtnē, var būt tikai ārprātīgais, fanātiķis vai ari trakgalvīgs ideālists. Džeks Rūbijs spēlēja atriebēja lomu. Viņš cerēja, ka sabiedriskā doma pilnīgi nostāsies viņa pusē, un nebija kļūdījies. Rūbija advokāts paziņoja, ka viņa klients esot pelnījis, lai kongress viņu apbalvotu ar medaļu. Rūbijs ticēja, ka pēc tiesas viņš atgriezīsies mājās un izmantos neparasto popularitāti savā tirdzniecībā, taču pārrēķinājās.

Viņu ievietoja Dalasas policijas cietuma kamerā, un Rūbijs drīz vien saprata, ka saimnieki ir viņu norakstījuši. Pavadījis gadu ieslodzījumā, viņš palūdza tiesnesi Erlu Vorcnu pārvest viņu uz Vašingtonu, jo, ka viņš sacīja, gribot izstāstīt patiesību par to, kāpēc nogalinājis Osvaldu, taču baidoties par to runāt Dalasā, kur viņu varot likvidēt. Rūbija bažas nebija nepamatotas. 1967. gada 3. janvārī viņš mira it kā ar vēzi. Tas notika dažas nedeļas pēc tam, kad apelācijas liesa bija atcēlusi iepriekšējo spriedumu un noteikusi jaunu procesu ārpus Dalasas. Beidzot Rūbijs guva iespēju runāt, nebaidoties no atriebības. Tādēļ pēc viņa negaidītās nāves publicisti (viņu vidū arī rakstnieks Normans Meilers) izteica domu, ka Dalasas cietumā kāds Rūbijam iepotējis vēža šūnas.

Šajā sakarā ievērības cienīgs ir prokurora Garisona atklājums. Deividam Ferijam, pec profesijas pilotam, izglītotam un vispusīgi attīstītam cilvēkam, bija apbrīnojams vaļasprieks — vēža slimības laboratoriska pētīšana. Eksperimentus viņš izdarīja savā dzīvoklī, kur viņam bija apmēram divi tūkstoši balto pelīšu. Tā nebija tikai amatieriska aizraušanās, par savu pētījumu rezultātiem viņš uzrakstīja zinātnisku traktātu. Ferijs kopā ar vietējiem ārstiem piedalījās eksperimentos, kuros pelēm tika iepotēts vēzis. Un kā ļoti dīvaina apstākļu sakrišana ir nave, kas piemeklēja vienu no viņa tuvākajiem līdzstrādniekiem. Ārsti Mēriju Sermani atrada mirušu viņas dzīvoklī Ņfiorleānā. Nezināmais slepkava (viņš tā arī netika atrasts) bija nodūris viņu ar virtuves nazi.

Arī pašam Deividam Ferijam acīmredzot nebija lemts mirt dabiskā nāvē, kaut gan oficiālie orgāni par to mēģināja pārliecināt amerikāņu sabiedrību. Saskaņā ar sekcijas rezultātiem par viņa nāves iemeslu tika atzīts asinsvada plīsums. Tas izraisījis asinsizplūdumu smadzenēs un nāves iestāšanos. Taču pēc Ferija negaidītās nāves policija viņa dzīvoklī atrada divas vēstules, no kurām vienu var nosaukt vismaz par atvadu vēstuli. Vai ir iespējams, ka gadījums tik izšķiroši ietekmējis likteni cilvēkam, kurš iejaukts sazvērestībā pret prezidentu, un ka šis cilvēks miris dabiskā nāvē tajā pašā dienā, kad uzrakstījis tādas vēstules?

Ferija nāves dienā (1967. gada 22. februārī) policijas inspektors ierakstīja protokolā vel vienu neatklātu slepkavību. Maiami pilsētā (Floridā) tika atrasts nogalināts Batistas režīma kubiešu politiskais darbinieks Eladia del Valle. Viņam bija ne tikai ar cirvi pāršķelta galva, bet arī lode sirdī. Del Valle bija saistīts ar Deividu Feriju un maksāja viņam tūkstoš pieci simti dolāru par desanta izsēdināšanu Kubas teritorijā. Atrast slepkavu policijai neizdevās.

Nākamajā gadījumā slepkava bija policists, darbības vieta — policijas iecirknis. Dalasas laikraksta «LongBeach Independent Press Telegramm» reportieris Bills Hanters 1964. gada 24. aprīlī pulksten vienpadsmitos vakarā atradās telpās, kuras policija Longbīčas apakšrajonā bija ierādījusi žurnālistiem. Tāpat kā katru dienu, viņš sēdēja un gaidīja, vai negadīsies kāds sensacionāls notikums. Istabā ienāca divi policisti, kas tikko bija atgriezušies no patruļgājiena. Viens no viņiem izņēma pistoli un, ne vārda neteicis, iešāva Hanterain tieši sirdī. Žurnālists bija uz vietas beigts.

Nopratināšanā policists sacīja, ka tas bijis vienkārši nelaimes gadījums. Viņš spēlējies ar pistoli, tā nokritusi zemē, bet, kad viņš to gribējis pacelt, atskanējis šāviens. Līķa sekcijā ārsti konstatēja, ka lodes trajektorija neatbilst versijai par nelaimīgu šāvienu no apakšas. Tad apķērīgais policists ātri izdomāja citu versiju. Viņš, redz, esot saderējis ar kolēģi, kurš ātrāk izraus pistoli, un tajā brīdī gājis vaļā šāviens. Viņš esot aizmirsis nospiest drošinātāju, bet, kad pieskāries pie mēlītes, pistole nejauši bijusi pagriezta pret žurnālistu. Klaji safabricēts attais» nojums. So versiju neapstiprināja pat viņa kolēģis. No* pratināšanā viņš sacīja, ka stāvējis pret notikuma vaininieku ar muguru un neko nav redzējis. Policistu tonif'r atbrīvoja, tiesneši atzina, ka viņš nav vainīgs.

Slepkavības īstais iemesls bija pavisam cits. Divas dienas pēc atentāta pret prezidentu Kenediju, tas ir, svētdien, 1963. gada 24. novembri, Džeka Rubija dzīvokli (Rūbijs jau atradās Dalasas cietumā) notika slepena tikšanās. Tajā piedalījās dzērājs un dīkdienis Džordžs Senators, kas tobrīd dzīvoja pie Rūbija, advokāts Džims Mārtiņš (vēlāk viņš bija Marinas Osvaldas pirmais padomdevējs un tirdzniecības aģents), Toms Hovards un K. H. Drobijs, kā arī divi žurnālisti — Bills Hanters un «Times Herald» reportieris Džims Kēte. Kādas problēmas gangstera Senatora vadībā viņi risināja, nav izdevies noskaidrot, taču var iedomāties, ka runa bija par atentāta iespējamām sekām un par Džeka Rūbija turpmāko likteni. Tāpat ir visai ticami, ka abi žurnālisti tajā vakarā, tūlīt pēc Osvalda nogalināšanas, ieguva vērtīgu informāciju, iespējams, ka klātesošie apsprieda savas rūpes atklātāk, nekā paši to būtu gribējuši. Vārdu sakot, žurnālisti uzzināja pārāk daudz, un viņiem bija jāmirst.

Džimu Kcti nogalināja 1964. gada 21. septembri viņa dzīvoklī. Viņš bija pārnācis no redakcijas, nomazgājies zem dušas, un, kad nāca ārā no vannas istabas, nezināms cilvēks, acīmredzot labs lietpratējs, nogalināja viņu ar vienu karatē sitienu pa rīkli. Slepkava pazuda bez pēdām, policija jebkādu pierādījumu trūkuma dēļ bija spiesta pārtraukt izmeklēšanu.

Žurnālisti un citi dalībnieki acīmredzot bija kļuvuši par bīstamiem lieciniekiem, kas dabūjuši ieskatīties pret Kenediju vērstā atentāta aizkulisēs, taču vieni, jādomā, neiedrošinājās runāt, bet citiem jau vairs nebija tādu iespēju. Toreiz piedalījās arī advokāts Toms Hovards. Viņš mira aizdomīgos apstākļos Dalasā 1965. gada maijā it kā ar infarktu. Neviens neiedrošinājās šaubīties, ka runa tiešām ir par infarktu. Tikai viens vienīgs Dalasas nedēļas izdevums publicēja ziņojumu par to, ka divas dienas pirms nāves Hovards uzvedies ļoti dīvaini. Uz slimnīcu viņu atvedis «nezināms draugs», kas savu vārdu tomēr nav nosaucis un pēc tam kaut kur pazudis. Neraugoties uz šiem aizdomīgajiem apstākļiem, Hovarda līķa sekcija netika izdarīta.

Viena no versijām, kura vismaz daļēji varētu izskaidrot mīklainās slepkavības, radās Ņūorleānā. Džeka Rums bija nopratināšanā izmeklētājiem izdevās panākt no viņa šādu atzīšanos.

Jautājums: Vai jūs kādam stāstījāt par savu nodomu nogalināt Osvaldu?

Atbilde (pēc ilgākas šaubīšanās): Džordžam Senatoram.

Senators, iespējams, zināja vēl vairāk. To var noprast, ja paanalizē viņa dīvaino rīcību. (Jāpiebilst, ka, neraugoties uz savu apšaubāmo dzērāja un klaidoņa reputāciju, viņš bija Džeka Rūbija labākais draugs un dzīvoja viņa dzīvoklī.) Jau pirms tam, kad Senators varēja uzzināt, ka Osvaldu nošāvis tieši Rūbijs, viņš pa telefonu no kafejnīcas «Eatwell» lūdza advokātu Vilfredu Džeimsu Mārtiņu, kas bija pazīstams ar vārdu Dzims, pārstāvēt viņa drauga Džeka Rūbija intereses. Sīs sarunas sīkumi palikuši nezināmi, taču Džims Mārtiņš tiešām bija Rūbija advokāts.

Vorenam Reinoldsain piederēja vecu automobiļu tirdzniecības veikals Dalasā. Gadījuma pēc viņš bija kļuvis par policista Tipita nogalinašanas aculiecinieku: redzējis slepkavu un pat noskrējis viņam pakaļ veselu kvartālu,

1964.   gada 21. janvārī, divus mēnešus pēc atentāta, viņu uzaicināja nodot liecību. Reinoldss paziņoja, ka cilvēks, kas sašāva policistu Tipitu, nekādā ziņā nav bijis Osvalds. Divas dienas vēlāk Reinoldss mierīgi strādāja savā darbnīcā, kad pēkšņi ienāca nepazīstams cilvēks un izšāva uz viņu no pistoles. Lode trāpīja Reinoldsu galvā. Noziedzniekam izdevās pazust.

Šoreiz policija noskaidroja, kas šāvis Reinoldsa garāžā. Tā vienkārši nevarēja noziedznieku neievērot. Pa Dalasas naktsklubiem kādu nakti vazājās piedzērušais Darels Vens Gārners un lielījās, ka Reinoldss saņēmis pēc nopelniem. Policija arestēja Gārneru un noskaidroja, ka liecinieki viņu tiešām slepkavības laikā redzējuši Reimoldsa garāžas rajonā. Taču Gārneram bija alibi. To apstiprināja dejotāja Nensija Džeina Mūnija. Viņa ar zvērestu liecināja, ka laikā, kad Reinoldsa garāžā šauts, Gārners bijis pie viņas un starp viņiem norisinājusies visai intīma saruna.

Policija izlaida Gārneru brīvībā. Nedēļu vēlāk Dalasas policijas rokās par naktsmiera traucēšanu nokļuva Džeina Mūnija. Viņa it kā ļoti skaļi lamājusies ar kaimiņieni. Tā apgalvoja policija. Divas stundas pēc tam, kad viņa tika ieslēgta kamerā, cietuma uzraugi atrada viņu pakārtu. Oficiālais ziņojums skanēja: Nensija Džeina Mūnija beigusi dzīvi pašnāvībā. Motīvi nav zināmi. Tāpat nav zināms iemesls, kāpēc viņu arestēja policija. Ne jau par šo mājas skandālu? Nevilšus rodas cits secinājums. Dejotāja Munija strādāja naktsklubā «Karuselis», kas piederēja Džekam Rūbijam.

Reinoldsa dzīvību ārsti izglāba. Taču mierīgas dzīves viņam vairs nebija. Sākumā kāds gribēja nolaupīt viņa desmit gadus veco meitu, pēc tam viņam sāka nemitīgi draudēt. Uz ielas viņš varēja iziet tikai speciāli apmācīta policijas suņa pavadībā, jo ielas apgaismojums pie viņa mājas pastāvīgi bija bojāts. 1964. gada jūlijā, kad viņu atkal izsauca uz policiju, viņš nolēma glābt savu dvēseles līdzsvaru. Rcinoldss paziņoja, ka policistu Tipitu neapšaubāmi nogalinājis Lī llarvijs Osvalds. No tā brīža viņam lika mieru.

Rodas iespaids, ka notikumi, kas risinājās sakarā ar atentātu, ir pilni nejaušību. Citai Rūbija naktskluba striptīza programmas dejotājai — Vandai Džoisai Kilamai bija labs paziņa. Tas bija viņas vīra — krāsotāja Henrija Tomasa Kilama kolēģis Džons Kārters. Viņš dzīvoja pansijā Nortbeklijā 1026, kur pēc pārcelšanās no Ņūorleānas uz Dalasu apmetās ari Osvalds. Rodas jautājums, kas viņam pasacīja, ka tur ir brīva istaba, un kāpēc viņš apmetās tieši šajā mājā?

Kilama un Kartera pazīšanās ir saprotama. Viņi kopā strādāja, satikās brīvajā laikā. Bet nav skaidrs, ko gan nozīmīgu Kilams varēja zināt par Osvaldu, ja policija tik daudzas reizes viņu pratināja, ka viņš iemantoja tāda cilvēka reputāciju, kuru tur aizdomās par līdzdalību atentātā pret Kenediju. Pēc tam viņš vairs nekādi nevarēja atrast darbu, nebija arī miera, viņš braukāja no pilsētas uz pilsētu, bet sieva turpināja strādāt Rūbija naktsklubā. Beidzot viņš nokļuva Floridā, Pensekolā, un, piezvanījis uz mājām, priecīgi paziņoja, ka atradis piemērotu darbu. Taču nākamajā dienā, 1964. gada 17. aprīli, viņu atrada uz ielas ar pārgrieztu rīkli. Policija žurnālistiem paziņoja, ka viņš iekritis vitrīnā, sasitis to, turklāt nejauši uzgrūdies uz stikla gabala, uz kura ari pārgriezis rīkli. Viņš nomira no asiņu zaudējuma. Tā arī neizdevās noskaidrot, ko gan viņš tādu ir zinājis, ka viņam vajadzēja mirt.

Attiecībā uz taksometra vadītāju Viljamu Veiliju viss bija skaidrs jau pašā sākumā. Nopratināšanā viņš neliecināja pret Osvaldu, lai aizstāvētu Rūbiju. Gluži otrādi. Ar savām liecībām viņš varēja sagraut visu Vorena komisijas ar tādām grūtībām uzbūvēto koncepciju, ka Kenedija un Tipita vienīgais slepkava ir Osvalds.

Taksometra vadītājs Veilijs paziņoja, ka Osvalds nav varējis nogalināt Tipitu un nav varējis šaut uz prezidentu kaut vai tāpēc vien, ka 1963. gada 22. novembri no pulksten 12.30 līdz 12.45 sēdējis viņa mašīnā. Kā bija redzams no ieraksta taksometra šofera ceļa burtnīcā, viņš to vedis no Greihaunda sabiedrības autobusu stacijas, kas atrodas netālu no mācību grāmatu noliktavas, uz Nortbeklijas ielu. Tādējādi Osvalds nevarēja atrasties ne uz ielas, kur tika nogalināts policists, ne arī noliktavas logā. Vorena komisijai nepatika šofera liecība, taču viņš palika pie sava, apgalvodams: «Jā, mans klients neapšaubāmi bija Osvalds, viņš iesēdās manā mašīnā pulksten 12.30. Viņš nekur nesteidzās, gāja pavisam mierīgi pa trotuāru bez jebkādām satraukuma pazīmēm.»

Taksometra šoferi nopratināja neskaitāmas reizes, izpētīja ceļa burtnīcu, un nācās atzīt, ka ieraksti burtnīcā tiešām ir pareizi. Policija mēģināja šoferi pārliecināt, ka viņš ir kļūdījies. Atkal izlīdzēja nejaušība. Tā notika

1965.    gada 18. decembrī. Kāds neuzmanīgs vadītājs sadūrās ar Veilija taksometru, un nevēlamais liecinieks palika sēžam pie stūres jau miris.

Izdabūt no tiesneša Brauna atļauju pusstundas intervijai ar Džeku Rūbiju tiesas procesa laikā prata tikai viena vienīga žurnāliste. Tā bija Dorotija Kilgalena. Viņa piederēja pie pazīstamiem un privileģētiem žurnālistiem. Droši vien tādēļ tiesnesis atļāva viņai parunāties ar Rūbiju divatā un policistu, kas Rūbiju apsargāja, izsūtīja koridorā. Kilgalena drīkstēja būt klāt arī tad, kad Rūbijam uzdeva jautājumus komisijas priekšsēdētājs Erls Vorcns.

Rūbijs tiesnesim bija sacījis, ka viņš baidoties izstāstīt visu patiesību par Osvalda nogalināšanu. Bet Dorotija Kilgalena kādu laiku atradās ar viņu vienatnē. Nebija izslēgts, ka Rūbijs viņai pastāstīja par savām bažām, ka viņa bija uzzinājusi vairāk, nekā pienākas. 1965. gada 8. novembrī viņu atrada mirušu. Policija paziņoja, ka viņa mirusi, iedzerdama pārāk lielu miegazāļu devu. Taču ārsti par viņas nāves iemesliem bija citās domās. Viņi paziņoja, ka «nāve nevarēja iestāties, saindējoties ar miegazāļu tabletēm». Viņas nāves īsto iemeslu sabiedrība tā arī neuzzināja. Pēc augstāko instanču pavēles izmeklēšana tika pārtraukta. Tad policija žurnālistiem paziņoja, ka nav nekādu pierādījumu, kas liecinātu par Dorotijas Kilgalenas vardarbīgu nāvi.

Sabiedrības «Union Termiņai Co» darbinieks Lī Bauerss 1963, gada 22, novembri dežurēja dispečerpunkta tornī četrpadsmit pēdu augstumā un labi redzēja gandrīz visu notikuma vietu. Lai gan atentāta brīdī viņš prezidenta mašīnu neredzēja, jo to slēpa uzkalniņš un koki, taču viņš redzēja to, kas notika tālākajā maršruta ceļā, bet, lai novērtētu notikumus, tas bija vēl svarīgāk.

Lī Bauerss bija ļoti centīgs darbinieks. Viņš bija paradis rakstīt sabiedrībai dienesta protokolu, tajā dienā viņš dienesta grāmatā ierakstīja visu, ko redzēja, un drīz pēc atentāta nodeva savus ierakstus policijas rīcībā. Tādējādi viņš kļuva par vienīgo zināmo liecinieku, kas bija vērojis notikumus no tās pašas augstienes, no kuras atskanēja šāvieni.

Stāvvietu, kas bija atvēlēta policijas mašīnām, slēdza jau divarpus stundas pirms gaidāmās prezidenta korteža parādīšanās. Un tomēr šajā stingri apsargātajā un slēgtajā rajonā pēdējās divdesmit minūtēs pirms atentāta parādījas trīs nezināmas mašīnas. Sākumā Bauerss ieraudzīja vienu no tām un ievēroja, ka tai nebija Teksasas numura. Viņš nobrīnījās, ka policija atļāvusi iebraukt svešai mašīnai, kura vairākas reizes izbraukāja turp un atpakaļ, it kā vadītājs gribētu izpētīt apstākļus. Konstatējis, ka viss kārtībā, vadītājs aizbrauca pa to pašu ceļu. Tas bija balti zils 1959. gada izlaiduma oldsmobiļa furgons. Pēc dažām minūtēm apsargātajā zonā iebrauca otra mašīna. Bauerss ievēroja, ka vadītājs tur pie mutes automobiļa telefona vai īsviļņu raidītāja mikrofonu. Arī šī mašīna — melns 1957. gada forda modelis — krustām šķērsām, izbraukāja visu laukumu un pēc četrām minūtēm aizbrauca pa to pašu ceļu.

Minūtes astoņas vai desmit pirms kolonnas parādīšanās Bauerss ieraudzīja trešo mašīnu — ševroletu. Arī tai nebija Teksasas numura, turklāt, tāpat kā pirmajai mašīnai, tas bija notašķīts ar sarkaniem dubļiem. Automašīna braukāja pa stāvvietu, it kā šoferis kaut ko meklētu, pēc tam pagriezās atpakaļ un apstājās pie mācību grāmatu noliktavas. Neilgi pirms tam, kad atskanēja pirmie šāvieni, Bauerss pie žoga ievēroja divus vīriešus. Viņi stāvēja metrus desmit, piecpadsmit viens no otra un novēroja tuvojošos automašīnu kolonnu. Abi bija tērpušies civildrēbēs un bija vienīgie svešinieki šajā rajonā. Vairumu strādnieku, kas stāvēja tuvumā, Bauerss pazina.

Lī Bauerss liecināja: «Tajā brīdī, kad izdzirdu šāvienus, blakus abiem vīriešiem, par kuriem es stāstīju, kaut kas nozibsnīja, bet, kas īsti, to es nevarēju izšķirt. Taču tas bija kaut kas tāds, kas piesaistīja manu uzmanību, un es pat atskatījos uz to vietu nogāzē. Toreiz es nezināju, kas tas bija, un ari šodien to nevaru aprakstīt citādi kā kaut kādu neparastu parādību — varbūt gaismas uzliesmojums vai dūmi, vai kaut kas tamlīdzīgs, es tikai nojautu, ka tur noticis kaut kas neparasts.»

Tajā brīdī viņš atkal ieraudzījis abus vīriešus. Viens no viņiem vel stāvējis pie sētas tajā pašā vietā, otru, tumšajā uzvalkā, viņš uz tumšā fona nav varējis saskatīt. No uzbēruma, jādomā, šāvis viens no tiem, kas gaidījuši prezidentu Kenediju. So faktu apstiprina ari policistu reakcija, kaut gan Vorena komisijas ziņojumā teikts pavisam kas cits. Bauerss no torņa viņus labi redzēja. Vismaz ducis policistu tūlīt pēc pirmajiem šāvieniem skrējuši uz uzbērumu. Viņi pārlēkuši pār betona sētu, izskrējuši cauri nelielai alejai un metušies uz automašīnu stāvvietu un uz dzelzceļa stigu, no kurienes, kā viņiem licies, atskanējuši pirmie šāvieni. Neilgi pirms tam viņi ar stacijas «Radio Dailas» starpniecību bija saņēmuši pavēli: «Visiem policistiem, kas atrodas stacijas tuvumā, nekavējoties ierasties pie dzelzceļa uz ziemeļiem no Elmstrītas.» (Vorena komisijas ziņojums, XVII sēj., 362. lpp.) Pirmajās pavēlēs policistiem vispār nekas netika teikts par šaušanu no mācību grāmatu noliktavas loga. Kad policisti Dalasas policijas priekšnieka vietniekam Čārlzam Bačileram vaicājuši, no kurienes šauts, tas atbildējis: «No viadukta, no kaut kurienes starp to un Siīmondsfrīveju.» (Vorena komisijas ziņojums, XXI sēj., 392. lpp.) Tā ir tieši tā pati autostrāde, ko Bauerss saskatīja no sava dispečertorņa. Novērodams policistu rīcību, viņš konstatējis, ka piecu minūšu laikā tur salasījies ne mazāk kā piecdesmit policistu. Cits liecinieks — D. C. Praiss, kas stāvējis uz blakusmājas jumta, sacīja: «Tieši tajā brīdī, kad izskanēja šāvieni, es pie dzelzceļa ieraudzīju cilvēku, kas pēc tam ielēca vagonā. Viņš bija ģērbies baltā kreklā un kaut ko turēja rokā.» (Vorena komisijas ziņojums, XIX sēj., 492. lpp.)

Policija šajā rajonā tiešām arestēja trīs nepazīstamus cilvēkus. Viens no formā tērptajiem policistiem tos aizvedis uz policijas pārvaldi. Tur viņš tos nodevis Dalasas kriminālpolicijas šefam kapteinim Fricarn. Tas izlaidis viņus brīvībā, tiklīdz izdzirdis pa radio slepkavības oficiālo versiju, kurā bija teikts, ka prezidenta Kenedija vienīgais slepkava ir Osvalds. (Vorena komisijas ziņojums, XIX sēj., 540. lpp.)

No vairāku citu liecinieku liecībām izriet, ka daži liktenīgie šāvieni izdarīti no tā paša uzbēruma, pa kuru gāja dzelzceļš, un ka tādējādi prezidentam Kenedijain un gubernatoram Konelijam trāpīts no priekšpuses. Galvenais liecinieks, kas apstiprināja šo versiju, bija Lī Bauerss. Un, ja oficiālā slepkavības versija, kurā figurēja tikai viens šāvējs, nedrīkstēja izgāzties, tad Bauersu vajadzēja piespiest klusēt. Tieši tādēļ viņa nāve piesaistīja tik lielu uzmanību. Gribot negribot jādomā, ka viņš kļuvis par sazvērnieku kārtējo upuri.

1966. gada augusta sākumā viņš ar savu mašīnu brauca pa šoseju netālu no Dalasas. Nezināmu iemeslu dēļ, kas tā arī nav noskaidroti, mašīna pilnā ātrumā nobraukusi no ceļa un ietriekusies sienā.

Liecinieks Lī Bauerss bija miris. Viņš gāja bojā neilgi pirms tam, kad tika izveidota komisija, lai pārbaudītu Vorena komisijas ziņojumu, par kura objektivitāti tika izteikts tik daudz šaubu. Un tomēr policijas ziņojums par Bauersa mašīnas tehnisko apskati nekur neparādījās.

Dīvainos apstākļos mira vēl divi ciivēki, kas bija iejaukti atentāta sagatavošanā pret Kenediju. Tie abi bija Ņūorleānas privātdetektīvu biroja īpašnieki. Birojs atradās Kempstrītā 544, namā, kurā bija iekārtots labējo un Kubas kontrrevolucionāro emigrantu organizāciju centrs, no kura pavēles bija saņēmis arī Osvalds. Hjū Vords gāja bojā jau 1964. gadā aviācijas katastrofā Meksikā, bet Gajs Banisters tajā pašā gadā pēkšņi nomira it kā ar sirdstrieku.

Prezidents Kenedijs bija kļuvis par organizētas sazvērestības upuri, atentātu izdarīja pieredzējuši speciālisti, šāvēju bija seši vai septiņi. Kopumā akciju nodrošināja apmēram piecdesmit dalībnieku. Osvalds nenogalināja ne Kenediju, ne Tipitu. Nav pierādījumu, ka viņš vispār būtu šāvis. Ķīmiskā analīze, ko policija izdarīja tūlīt pēc aresta, bija negatīva (parafīna analīze par nitrātu klātbūtni parādīja, ka pēdējo 24 stundu laikā viņš nevarēja būt šāvis).

Vismaz četri teroristi krustugunīs bija šāvuši uz Kenediju, pārējie salasīja tukšās čaulītes, ienesa Osvalda šauteni mācību grāmatu noliktavā, bet viens novērsa sapulcējušos cilvēku uzmanību, simulēdams epilepsijas lēkmi, lai cilvēki neievērotu, kas notiek ar zāli apaugušajā uzbērumā, kur atradās teroristi.

FIB aģenti izmeklēšanā izkropļoja daudzu liecinieku liecības, bet dažas — palaboja; vienus lieciniekus vispār nenopratināja, bet citus piespieda klusēt. Vorena komisijas rīcībā nebija objektīvu materiālu. īstie noziedznieki palika brīvībā. Klusēja pat augsti valsts darbinieki, kuri varēja sniegt svarīgu informāciju un kuriem vajadzēja būt ieinteresētiem, lai patiesība par sazvērestību pret prezidentu kļūtu visiem zināma.

Taču laika gaitā tomēr ir izdevies pavērt priekškaru, kas slēpa patiesību. Loti interesanti, ka tas noticis ar to slepeno ziņu palīdzību, kuras sniedza britu izlūkdienests «Intelligence Service».

Slepenais aģents Džordžs Langelans, kaut gan jau bija aizgājis no aktīvās darbības, preses slejās rakstīja, ka jau pirms tam, kad darbu sāka Vorena komisija, labākie «lntelligence Service» slepenie aģenti Ārlietu ministrijai sastādījuši īsu, bet patiesu uzziņu par prezidenta Kenedija nogalināšanas tehniku. Oriģināls tika ievietots slepena arhīvā, kur drīkstēja ieiet tikai divi līdzstrādnieki vienlaikus. Nav saprotams, kadā veidā uzziņas saturs kļuvis zināms sabiedrībai. Var domāt, ka tas noticis kāda Ārzemnieku reģistrācijas un uzskaites organizācijas ierēdņa pļāpības dēļ, jo šai organizācijai tika nosūtīta uzziņas fotokopija.

Slepenais ziņojums pelna ievērību pirmām kārtām jau tāpēc, ka, burtiski, dažas dienas pec atentāta tas pilnīgi noteikti apšaubīja plašo Vorena komisijas ziņojumu un tādejādi jau iepriekš pierādīja tā neobjektivitāti. «Intelligence Service» protokolu sastādījuši speciālisti, par kuru kompetenci var nešaubīties, un tas apgalvo, ka uz prezidentu Kenediju šāvuši vienlaikus trīs teicami šāvēji no trim dažādām vietām.

Pirmo lodi raidījis snaiperis no priekšpuses un trāpījis prezidentam kaklā, šķiet, pēc dažam sekundes desmitdaļām prezidentam plecā trāpījusi otra lode, ko raidījis šāvējs no aizmugures, varbūt no mācību grāmatu noliktavas loga, pie kura saskaņā ar Vorena komisijas ziņojumu redzēts Osvalds. Tā bija lode, kas ieurbās upura ķermenī pie kakla pamata dažus centimetrus no kakla skriemeļiem. Šāvējs bija neapmierināts ar rezultātu, tāpēc izšāva atkal, taču trāpīja gubernatoram Konelijam. Lode viņam sadragāja plaukstu un ieurbās kreisajā gurnā. Ceturto šāvienu izdarīja šāvējs no tā paša uzbēruma aiz žoga. Lode ieskrambāja prezidenta galvu un atsitās pret trotuāra malu. Tajā pašā brīdī atkal izšāva pirmais šāvējs un trapija savam upurim deniņos. Sī lode bija nāvējoša. Tā izlidoja no galvaskausa caur labajiem deniņiem un izrāva gandrīz desmit kvadrātcentimetrus lielu galvaskausa kaula gabalu.

No kāda ieroča sazvērnieki šāva? Speciālistiem izdevās noskaidrot, ka bijušas divas mauzera sistēmas šautenes un viena karabīne. Lodes nebija ražotas sērijveidā, bet izgatavotas no sudraba un svina sakausējuma bez vara virskārtas. Ar to izskaidrojams falcts, ka dažas iodes vispār netika atrastas, jo tās sašķīda sīkos gabaliņos. Sekcijā netika atrasta neviena lode. Mirušā prezidenta ķermenī bija tikai metāla pēdas.

Pieredzējušais angļu slepenais aģents Langelans, kuram otrā pasaules kara sākumā ķirurgi mazliet pārveidoja seju, lai tur, kur viņu pazina, viņš varētu strādāt ar citu uzvārdu, publicēja ievērības cienīgus praktiķa spriedumus: drīz pēc prezidenta Kenedija nāves miljoniem televīzijas skatītāju pārdzīvoja satraucošus brīžus pie ekrāniem. Amerikāņu vesternu stilā Rūbijs desmitiem līdz zobiem bruņotu policistu acu priekšā nošāva arestēto Osvaldu. Langelans rakstīja: «Bet tie, kas zina, ko nozīmē, lūk, tā, momentāni, nogalināt vai tikt nogalinātam, tūlīt bija absolūti pārliecināti par to, ka tā nebija slepkavība, bet gan nāvessods.»

Pēc Osvalda palicis maz ziņu, taču saglabājusies īsa reportāžas filma no preses konferences, kas acīmredzot tika sarīkota drīz pēc viņa aresta. Pēc Osvalda nāves filmu noskatījās psihologi un nāca pie slēdziena, ka prezidenta slepkava tā uzvesties nevarētu, ka tā uzvesties var tikai amerikāņu pilsonis, kas nekādi nevar aptvert, kas gan ar viņu izspēlējis tik ļaunu joku.

Filma bija tikai reportāžas fragments. Policija, burtiski, neļāvusi Osvaldam pabeigt teikumu, preses konferenci pārtrauca. Osvaldu aizveda uz kameru, bet pārsteigtajiem korespondentiem atlika tikai minēt iemeslus. Vai tas netika darīts tāpēc, ka Osvalds bija pateicis pārāk daudz?

Osvalds:

—   Jā, tiesnesis Džonsons mani nopratināja. Taču tā bija īsa pratināšana. Es protestēju tikai pret to, ka man vēl nejāva izraudzīties advokātu. Nevaru saprast, kurp tiesnesis visu laiku mērķē. Neviens man neko nav teicis, izņemot to, ka es esot nogalinājis kaut kādu policistu. Taču es neko nezinu. Es pieprasu advokātu.

Korespondents:

—  Jūs nogalinājāt prezidentu?

—   Nē. Taču mani par to arī neapsūdz. Ticiet man, oficiāli ar mani par to neviens nav runājis, Tikai zālē pirms minūtes man par to vaicāja žurnālisti.

Psihologi vienojās, ka prezidenta slepkava tā nevarētu uzvesties. Pat tajā gadījumā, ja viņš būtu ārkārtīgi talantīgs aktieris.

Džordžs Langelans piebilst: «Cilvēki, kas zināja pa* tiesību par Kenedija nogalināšanu, tajā brīdī (kad Osvalds runājās ar žurnālistiem preses konferencē. — Aut. piez.) tūliņ saprata, ka, tiklīdz Osvalds dabūs advokātu, viņš ļoti ātri pierādīs savu nevainīgumu. Ja notiktu prāva, tad tajā tiktu noraidīti visi tiesas rīcībā esošie pierādījumi un apsūdzība pret Osvaldu tiktu atcelta. Tādēļ bija nepieciešams, lai viņš pazustu iespējami ātrāk. Pēc plāna viņu nevajadzēja saņemt dzīvu.»

Tātad nav ticams, ka Osvalds būtu prezidenta Kenedija slepkava, un acīmredzot viņš nenogalināja arī policistu Tipitu. Kas tad viņu nogalināja un kāpēc? Bija vēl viens Osvalds, Osvalda dubultnieks, kas savu gudri uzrakstīto lomu nospēlēja droši un labi. Un tomēr viņš atstāja pēdas. Tāpat kā visi noziedznieki, arī viņš pieļāva kļūdas. Viena no viņa galvenajām kļūdām bija tā, ka viņš pārāk manāmi uzsvēra, ka ir Lī llārvijs Osvalds. Terorists, kuram jāveic tāda liela akcija, kāda ir Savienoto Valstu prezidenta nogalināšana, vai nu vienkārši tā nedarītu, vai arī nedrīkstetu tā rīkoties.

Izskaidrojums tam mums jāmeklē, pievēršoties laika posmam, kad atentāts tika gatavots. Osvaldu laulātais pāris toreiz dzīvoja apmēram divdesmit kilometrus no Dalasas. Lī Hārvijs strādāja fotoaparātu remonta darbnīcā un tika atlaists no darba. Viņš, redziet, lēni strādājot. Osvalds devās mājās un nedomāja ilgi gaidīt paskaidrojumus par savu atbrīvošanu. Kā jau tas bija gadījies vairākkārt, viņa dzīvoklī ieradās FIB aģents. Lī llārvijs Osvalds viņu nepazina. Taču aģents par viņu zināja visu, zināja arī to, ka viņš zaudējis darbu.

Notikušās sarunas saturs nav zināms. Taču, spriežot pēc turpmākajiem notikumiem, ir ļoti iespējams, ka FIB aģents vienojās ar Osvaldu, ka tas paveiks kādu darbu un, kā jau tas vairākkārt bijis agrāk, Federālajā izmeklēšanas birojā saņems honorāru, ko izmaksās piecu dolāru banknotēs.

Viss, ko Osvalds kopš tā brīža darīja, atgādina no attāluma vadāma modeļa gaitu. FIB aģents rekomendēja Osvaldam īrēt pastkastīti, uz kuru viņam tiks adresēti norādījumi. Osvalds piekrita. Aģents ieteica noformēt kastīti uz cita vārda. Osvalds piekrita arī tam. Viņam kabatā bija karadienesta drauga Ilidela vizītkarte. Sis uzvārds vēlāk arī parādījās izmeklēšanas protokolos.

Čikāgas sporta ieroču veikals «Klein’s Sporting Goods» 1963. gada 20. martā saņēma pasūtījumu itāliešu karabīnei ar optisko mērķēkli. Firma, izpārdodama karamateriālu pārpalikumus, pārdeva ieročus, kā bija teikts

reklāmā, par visai zemām cenām. Pasūtījumam bija pievienots cenai atbilstošs čeks par 21 dolāru un 45 centiem. Šautene tika nosūtīta A. D. Hidela kungam — Dalasā, pasta kastīte 2915, Teksasā.

Tajā pašā dienā Losandželosas ieroču tirdzniecības veikals «George Ross and Co Inc.» saņēma pasūtījumu izsūtīt «Sinith-Wesson-Special 38» pistoli par 29 dolāriem un 45 centiem. Pasūtījumam bija pievienots A. D. Hidela parakstīts čeks. Firma nosūtīja pistoli uz to pašu adresi Dalasā. Vēlāk speciālisti uz abiem pasūtījumiem identificēja Osvalda rokrakstu. Abi čeki it kā bija viņa parakstīti, par ko viņam, protams, nebija ne jausmas.

Uz Hidela vārda Osvalds pasta kastīti īrēja jau 1962. gada 9. oktobri. 1963. gada 14. maijā viņš pārtrauca to īrēt. Dalasas pasta kantora pierakstos ir interesants dokuments. Tajā pašā dienā atbrīvoto pasta kastīti, kas Hidela kungam vairs nebija vajadzīga, noīrēja cits pasūtītājs. Viņa uzvārds bija tas pats — A. D. Hidels.

Sazvērnieki uz mācību grāmatu noliktavas sestā stāva loga dzegas sagatavoja «Mannlicher-Carcano» karabīni ar optisko mērķēkli, kas bija tik pavirši noregulēts, ka tadā stāvoklī to nevarēja lietot, un nometa uz grīdas trīs tukšas patronu čaulītes. Pēc plāna bija paredzēti trīs šāvieni, tāpēc arī tika sagatavotas tikai trīs čaulītes. Taču atentāta laikā snaiperi šāva neprecīzi un drošības labad izšāva vēl divas reizes — radās viena no pirmajām pretrunām: pieci šāvieni un trīs patronu čaulītes.

FIB aģents ieradās brīdināt Osvaldu. Dažus soļus no šejienes šauts uz prezidentu, var ierasties policija, sāks meklēt, un tad viss kas var gadīties. Būs labāk, ja viņam būs ierocis. Un viņš iedeva Osvaldam rokās tieši tādu «Smitb-Wesson-Special 38» rnarkas pistoli, kādu viņš ar Hidela vārdu bija pasūtījis pa pastu.

Osvalda dubultniekam kabatā bija tāda pati pistole un bez tam vēl četras tukšas patronu čaulītes, kas bija speciāli izšautas no Osvalda pistoles. īstais Osvalds, kuram pēc plāna acīmredzot vajadzēja pāriet ielu, nekur nesteidzās, ne no viena neslēpās, kā to droši vien būtu darījis īstais slepkava, bet mierīgi tuvojās vietai, kur bija notikusi policista Tipita noslepkavošana. Pilnīgi iespējams, ka uz turieni viņu nosūtīja FIB aģents, paskaidrodams, ka tieši tur viņš saņems turpmākos norādījumus.

Viņi acīmredzot bija iecerējuši tā: īstais Lī Hārvijs Osvalds pēc atentāta nedrīkst palikt dzīvs, lai nevienu nenodotu. Tas ir vecs, pārbaudīts paņēmiens. Taču kā lai tiek vaļā no Osvalda? Tika izslēgta visāda veida noindēšana, jo to grūti ieplānot laika ziņā. Tāpat atkrita pašnāvības stimulēšanas sistēma, jo tas realizēšanas tehniskās detaļas var pievilt pēdējā brīdi. Palika viena iespēja: nošaut šķietamo slepkavu.

Kad sazvērnieki izstrādāja šo variantu, viņi secināja, ka būtu vislabāk, ja Osvaldu nošautu paši policisti. Vajadzēja tikai radīt situāciju, kas piespiestu likuma sargātājus viņu nogalināt. Tā tika izstrādāts rūpīgs plāns, kā uzlaist policiju uz Osvalda pēdām.

Ņemsim par pamatu šādu konstrukciju. Laikā, kad slepkavas bija gatavi šaut no slēpņa uz prezidentu, Osvalds vēl ieskrēja mācību grāmatu noliktavas ēkas ēdnīcā, kur paņēma sviestmaizi ar vistas gaļu un pudeli kokakolas. Apmēram tajā brīdī, kad teroristi sāka šaut, ēdnīcā parādījās vēl viens cilvēks. Viņš bija atnācis pie Osvalda. Vēlāk tika minēts, ka tas bijis tas pats FIB aģents. Viņi aprunājās, un Osvalds aizgāja, pat neizdzēris savu kokakolu.

Nejaušība? Protams, ne. Osvalds turpināja abonēt uz Hidela vārda pasta kastīti, bet… pats to nezināja. Kamuflāža bija sarežģīta plāna sastāvdaļa: tajā laikā Dalasā un tās apkaimē jau bija parādījies Osvalda, tātad arī Hidela, dubultnieks un, tā sakot, sācis sevi reklamēt. Vēlāk eksperti bija vienis prātis, ka viņš darījis visu iespējamo, lai pievērstu sev uzmanību. Gājis uz šautuvi, izraudzījies karabīnes un šāvis kā Vilhelms Tells, nekad neaizmirsdams uzsvērt, ka viņu sauc par Osvaldu. Kā Osvalds viņš parādījās restorānos un spēļu zālēs. Liecinieku liecības par to, vai viņš bijis līdzīgs īstenajam Osvaldam, dalās. Bet tas ari nav būtiski. Galvenais ir tas, ka šis otrs Osvalds bija bandinieks sazvērnieku spēlē.

Apmēram vienos dienā vīrietis, kas bija ģērbies tāpat kā Osvalds, un droši vien viņam arī nedaudz līdzīgs, uzrunāja policistu Tipitu vietā, kur viņš parasti atstāja savu dežūrmašīnu. Kad policists izkāpa no mašīnas un apgāja to gar priekšpusi, Osvalda dubultnieks izšāva uz viņu četras reizes. Tad šāvējs nometa zemē četras tukšas patronu čaulītes, kurām bija palikušas tipiskas pēdas no īstā Osvalda kabatā esošās «Smith-Wcsson-Special 38» pistoles belzeņa.

Pēc tam jau automehāniķis izsauca policiju un darbība tuvojās Osvalda arestam kinoteātrī. Sajā laikā notika neparedzēta režisoriska kļūda. Sazvērnieki domāja, ka jebkurš policists bez brīdinājuma nošaus sava kolēģa slepkavu. Osvalds nevarēja aizstāvēties, jo pistolei, kuru viņam bija iedevis aģents, bija novīlēts dzelkšņa galiņš.

Policists, kas neko nezināja par kolēģa Tipita nogalināšanu, arestēja Osvaldu apstākļu sagadīšanās dēļ un nogādāja policijas iecirknī. Un tikai tur viņš uzzināja, ka arestējis varbūtējo Kenedija slepkavu. Sazvērniekiem vajadzēja savu kļūdu labot, tāpēc uz skatuves parādījās Džeks Rūbijs.

Taču atgriezīsimies vēlreiz pie jautājuma, kas tad galu galā slēpās prezidenta Kenedija nogalināšanas aizkulisēs?

Atbild prokurors Garisous.

«Par prezidenta Kenedija nāves cēloni kļuva plānots valsts apvērsums. Un šefibu par šo slepkavību bija uzņēmusies valdība. Slepkavības sagatavošanu un attiecīgu noformēšanu, lai atentāts izskatītos kā jauna, ārprātīga cilvēka akcija bez jebkādas politiskas nokrāsas, veica CIP. Jāņem vērā, ka CIP vairs nebija centrs, kas koordinē izlūkošanas darbību, bet bija kļuvusi par Savienoto Valstu valdībā esošu ieinteresētu militāristu grupu nelegālu organizāciju…

Atentāts Dalasā notika tik viegli, it kā būtu nogriezta galva kādam cālēnam. Vorena komisijas un FIB patiesais uzdevums bija noretušēt amerikāņu slepeno dienestu aģentu piedalīšanos prezidenta Kenedija nogalināšanā, kaut gan pilnīgi objektīvi mums jāpieļauj, ka ne jau visi komisijas locekļi zināja, kā ar viņiem tiek manipulēts. So vainu mīkstinošo apstākli nevar attiecināt uz toreizējo CIP šefu Alenu Dallesu, kurš uzstājās pret Vorena komisijas secinājumu publicēšanu. Amerikāņu prese ļoti plaši publicēja veselu virkni oficiālu un pusoficiālu ziņojumu, un beigu beigās šīs valsts pilsoņi uz prezidenta Kenedija nāvi sāka skatīties kā uz nelaimes gadījumu, kas ar viņu nolicis ceļā.»

Centrālā izlūkošanas pārvalde vēl nav visa Amerika, bet Savienotās Valstis nav tikai Centrālā izlūkošanas pārvalde. Bet kongress, citi departamenti? Vai tiešām visi bija sarunājuši, lai patiesība par atentātu paliktu noslēpums?

Atbild prokurors Harisons.

«To apstiprina vēsture. Kad apvērsums izdodas, spēki, kas to izdarījuši, kļūst par valsts spēkiem. Fakts, ka vienam departamentam dots «justīcijas» nosaukums, nebūt vēl nenozīmē, ka pēc apvērsuma tas nekavējoties izdarīs pašnāvību. Tāpat kā visos valdības orgānos, tā darbinieki pakļaujas nevis mirušam, zārkā guļošam cilvēkam, bet gan tiem dzīvajiem, kas nākuši pie varas. Pēc Roberta Kenedija un Mārtiņa Lutera Kinga nogalināšanas Tieslietu ministrija nekavējoties, pirms vēl viņu miesas klāja zeme, paziņoja, ka runa nekādā gadījumā nevar būt par sazvērestību. Vecais valdības aparāts vienmēr saliedējas ap jaunajiem spēkiem, kas nākuši pie varas, jo ierēdņi zina: vai nu viņi atzīs jatmo režīmu, vai arī tiks atbrīvoti. Tas pats notika ar viscienījamākajiem valdības institūtiem, kad tie ne tikai pakļāvās sekmigā atentāta iniciatoriem, bet arī ar visu savu autoritāti tos atbalstīja.»

Dalasa aug un kļūst skaistāka. Un pēc nedaudziem gadiem tūristi fotografē mācību grāmatu noliktavu, ekskursiju biroju autobusi lēni brauc pa toreizējās traģēdijas skatuvi, apstājas vietā, kur mira Kencdijs, pie bokseru zāles, kur kādreiz atradās Džeka Rūbija naktsklubs.

Feirparkā ir vaska figūru muzejs. To vada Tomass Boltons. Viņš lepojas ar savu Osvaldu, Rūbiju un tiesnesi S. Hjūzu, kura no Lindona Džonsona pieņēma prezidenta zvērestu. Viņi patiešām ir kā d/.ivi. Un vecās dāmas aizplīvurotās cepurēs sajūsminās: «Cik interesanti!»

Beklijstrītā 102G pansijas saimniece par dolāru rāda tūristiem istabu, kurā dzīvoja Osvalds. Vecā Osvalda kundze, viņa māte, dzīvo apmēram divdesmit minūšu brauciena attālumā no Dalasas — Fortvērtā, jaunā mājā ar dārgām mēbelēm. Viņai ir savs sekretārs un cenrādis sarunām ar žurnālistiem par dēlu. Mazāk nekā par simt dolāriem viņa ne ar vienu nerunās. Protams, viņa visu laiku atkārto, ka viņas dēls nav nogalinājis prezidentu Kenediju.

Atraitne Marina Osvalda pēc vīra nāves no kaut kādiem labvēļiem, kurus bija aizkustinājis viņas bargais liktenis, saņēma apmēram divi simti tūkstošus dolāru. Tā nebija vienīgā summa, ko viņa saņēma. Kādu laiku viņa bija kaut kur aizbraukusi, tad atgriezās jau ar jaunu vīru un drīz atvēra Dalasā «Ken’s Bar». Protams, katrā, izdevīgā brīdī viņa uzsver, ka bāra nosaukumam nav nekā kopēja ar Kenedija vārdu. Viņas jaunajam vīram esot iesauka Kens.

Dilija laukumā piestiprināta vienkārša memoriāla plāksne. Kaut ko vairāk ne šī Teksasas pilsēta, ne Amerika nevarēja atļauties. Tiesa, ir vēl sviestmaižu šķīvīši ar Kenedija portretu, kurus var nopirkt Seres, Vulvorta un Sakša veikalos, ir gredzeni, termometri, zīmuļi ar lodziņu, kurā redzams Kenedija profils. Taču vairākas no šīm precēm jau tiek pārdotas par lētu cenu.

Pakalnā pie Vašingtonas, Ārlingtonas kapos, zemē ierakta melna marmora plāksne. Blakus tai deg mūžīgā uguns. Četri stabiņi ar ķēdi, apzeltīts krusts un trīs vārdi: John Fitzgerald Kennedy — 1917—1963.

ĢENERĀLIS BEZ ARMIJAS

Gvadjana tek pa mierīgu, mazliet paugurainu apvidu starp olīvkoku un sarkanīgu korķozolu birztalām vai eikaliptiem, kas dod smaržīgu cļJu, bet nemaz nedod enu. Pa upi iet robeža starp Spāniju un Portugāli.

Huanito spēlējās ar suni eikaliptu birztalā starp Viljanuevas del Fresno un Olivensas ciemiem. Viņš skraidīja ar to gar upes krastu, ķircināja, skaļi smējās, svieda tam sprunguļus un sauca: «Nes šurp!» Bija silta 1965. gada 25. aprīļa diena. Pēkšņi suns apstājas, sāka riet un rūkt, viņa spalva sabozās. Huanito pieskrēja klāt un ieraudzīja — suns aprej miruša cilvēka galvu, kas rēgojas laukā no irdenas zemes netālu no krasta.

Huanito nesāka raudāt. Viņš žigli skrēja uz mājām, pēc tam uz policijas iecirkni un bez mitas seržantam atkārtoja: «Tur ir miroņa galva!» Viņu iesēdināja džipā un palūdza parādīt drausma atraduma atrašanās vietu.

Badahosa ir tāda paša nosaukuma provinces galvenā pilsēta. Un, kaut arī tajā ir tikai deviņdesmit tūkstoši iedzīvotāju, šeit, tāpat kā visur Franko Spānijā, darbojās skaitliski liela politiskās policijas «Policia Social» vienība.

Žandarmi apskatīja ne visai dziļo kapu, kas daļēji bija pavasara ūdeņu izskalots, atrada vēl vienu — tajā bija sievietes līķis — un nodeva lietu Badahosas policijai, kura atrada vēl trešo līķi.

Visi viņi bija briesmīgā stāvoklī. Ap kapiem mētājās tukšas čaulītes. Jau no pirmā skatiena bija skaidrs, ka viņi ir slepkavības upuri. Līķi diezgan ilgi bija atradušies zem plānas mālu un nedzēstu kaļķu kārtas.

Slepenpolicija sāka izmeklēšanu, centās noskaidrot noslepkavoto personības, kaut gan, kā tas izrādījās vēlāk, tā zināja vairāk nekā drīkstēja atzīties. Komisārs konstatēja, ka 1965. gada 12. februārī viesnīcā «Simancas» Badahosā ieradies sešdesmit gadus vecs plikpaurains vīrietis ar olveida galvas formu, uzdevies policijas anketā par komersantu Gonsalesu Ivanjesu. Viņu pavadījusi tumšmataina, patukla sieviete vidējos gados, varda Araharira

Katnposa, kas uzdevusies par sekretāri. Viesnīcas saimnieks liecināja, ka 13. februārī viņi abi aizgājuši, nepaņemot līdzi čemodānus, un nav vairs atgriezušies.

Tajā dienā viesnīcas restorānā pusdienu laikā parādījušies divi cilvēki, kuri ari apmetušies viesnīcā «Sitnancas». Viņi piegājuši pie komersanta galda un īsu brīdi ar to sarunājušies. Gonsaless Ivanjess ātri pabeidzis pusdienas, tad kopā ar abiem nepazīstamajiem iesēdies balta linkolnā, kas stāvējis viesnīcas priekšā, un aizbraucis. Tie divi ap pussešiem atgriezušies pēc senjoritas Kamposas. Kopš tā brīža ne viņu, ne Ivanjesu neviens vairs neesot redzējis un tos divus ar balto linkolnu arī ne.

Ap septiņiem vakarā viesnīcā parādijusies spāņu policija un bez kādiem paskaidrojumiem paņēmusi abu viesu — Gonsalesa Ivanjesa un senjoritas Kamposas čemodānus. Viesnīcas saimnieks turējis par labāku neko par to nejautāt.

Cilvēks ar olveida galvu nebija Ivanjess. Un kliboja viņš nevis tāpēc, ka bija invalīds, bet gan tāpēc, ka bija ielicis zābaka naglu, lai līdzinātos tam, par ko uzdevās. Franko policija acīmredzot to bija zinājusi jau paša sākumā. Lieta tāda, ka mirušajam bija gredzens ar iniciāļiem H. D. un melna oniksa vāciņu. Zem tā bija paslēpta kapsula ar ciānkāliju. Spāņu policija atri noskaidroja, ka noslepkavotais ir ģenerālis Umberto (Humberto) Delgado — Salazara diktatūras pretinieks, kuru notvērusi un noslepkavojusi Portugāles slepenpolicija (PIDE).

Otrs noslepkavotais bija Ernesto Kastro i Souza, Delgado antisalazara emigrantu opozīcijas Romas rezidents, ģenerāļa labā roka. Viņa personību izdevās noskaidrot mazliet vēlāk.

Ģenerāļa Umberto Delgado noslepkavošana kļuva par pasaules preses sensāciju.

1961. gada janvārī pasaules sabiedrību satrauca, bet pēc tam vienkārši uzjautrināja savada pirātiska akcija. Kārību jūrā tika izdarīts uzbrukums portugāļu pasažierkuģim «Santa Maria», uz kura klāja bija vairāk nekā piecsimt pasažieru. Kuģa komandēšanu Salazara pretinieku vārdā pārņēma Enrike Galvano. Saskaņā ar paziņojumu, kas bija publicēts presē, šim pasažieru lainerim, ko dumpinieki bija pārdēvējuši par «Santa Libcrtad», vajadzēja kalpot kā kreiserim karagājienā pret Portugāles koloniju Angolu un Santomes salu.

Līdz apsolītajam karam lieta nenonāca. Kapteinis Galvano vairākas dienas kursēja Kārību juras ūdeņos, brazīliešu un amerikāņu mīnukuģu pavadīts. Beidzot viņš padevās, ierodoties Resifi ostā (Brazīlijā). Žurnālisti palika bez sensācijas. Bet par tās turpinājumu parūpējās ģenerālis Umberto Delgado — Galvano draugs un, kā noskaidrojās, komandieris. Galvano atzinās, ka kuģi viņš nolaupījis pēc ģenerāļa pavēles. Par to Portugāles liesa viņam aizmuguriski piesprieda deviņpadsmit gadus ilgu cietumsodu.

Enrike Galvano nebija avantūrists. Viņš bija viens no virsniekiem, kuri 1926. gadā gāza Portugāles valdību un nodibināja valstī militāru diktatūru. Kad pēc diviem gadiem valstī pie varas nāca diktators Salazars, Galvano pargāja viņa pusē. Tāpēc viņam nebija jaraizējas par karjeru. Pēc neilga laika viņu iecēla augsta amatā — par valdības inspektoru Angolā.

Turklāt Galvano bija labs rakstnieks, vairāku ievērības cienīgu romānu autors, pat Portugāles nacionālās prēmijas laureāts literatūrā un līdz zināmam laikam arī fašistisks politiķis. Taču pēckara gados viņš, tāpat kā viņa komandieris un draugs Delgado, atklāti uzstājās pret Salazara diktatūru. Viņš pavēstīja pasaulei satriecošus faktus par to, ka Portugāles kolonijās valda verdzība, un nodibināja organizāciju, kurai vajadzēja apvienot liberāli noskaņotos virsniekus. P1DE viņu arestēja, bet liesa, kas notika 1953. gadā, piesprieda viņam trīs gadus cietumsoda.

Kad ģenerālis Umberto Delgado 1958. gadā kā opozīcijas pārstāvis izvirzīja savu kandidatūru prezidenta amatam, Galvano nostājās viņa pusē. Par to viņš tika notiesāts uz divpadsmit gadiem cietumā. Viņam izdevās izbēgt; viņš patvērās Argentīnas vēstniecībā. No Portugāles Galvano aizbrauca uz Venecuēlu, kur satikās ar ģenerāli Delgado. Kad akcija ar kuģi «Santa Mana» bija cietusi neveiksmi, viņš lūdza politisku patvērumu Brazīlijā un dabūja atļauju tur apmesties.

Delgado «Liberālā liunta» tomēr nepadevās. Pēc neveiksmīgā mēģinājuma nolaupīt kuģi la mēģināja nolaupīt lidmašīnu. 1961. gada beigās sazvērnieki piespieda no Kasablankas pacēlušās lidmašīnas pilotu riņķot nelielā augstumā virs Lisabonas ielām un izmētāja lapiņas, kas propagandēja ģenerāļa Delgado un viņa emigrantu rīcības komitejas opozicionāro darbības programmu. Ģenerāļa uzvārds, iespiests lieliem burtiem, no jauna parādījās preses slejās.

Portugāles dienvidu pilsētiņa Beža varēja lepoties tikai nr divām vecām baznīcām, viduslaiku cietoksni, kam bija balts tornis, un garnizonu. Tomēr 1961. un 1962. gadu mijā tā kļuva par «vēsturiska notikuma» vietu. Sazvēr« nieki — vietējā garnizona virsnieki — sacēlās pret Salazara režīmu un rītausmā sāka uzbrukumu kazarmām. Sī sacelšanās beidzās nesekmīgi. Sacelšanās vadītājs tika ievainots, pārējie padevās un tika apcietināti. Ģenerālis Delgado, kas gatavojās svinēt uzvaru, atkal bija pārrēķinājies.

Pats par sevi tas jau nebūtu bijis nekas tik ievērības cienīgs, ja ģenerāļa rēķināšanās ar gaidāmo slavu nebūtu tik raksturīga visām viņa politiskajām akcijām. Opozīcijas cenšanās gāzt fašistiskā diktatora Salazara nežēlīgo režīmu pelna uzslavu, taču reizēm ģenerālis Delgado.uzvedās gluži kā aktieris uz skatuves.

Laikā, kad Bežas pilsētiņā tika gatavota garnizona sacelšanās, viņš sēdēja viesnīcas numurā Kasablankā. Viņš gaidīja, kamēr izaugs ūsas, tad nokrāsoja tās melnā krāsā, noskuva galvu un nopirka brilles oriģinālā ietvarā. Senjorita Kamposa — viņa padevīgā cienītāja un sekretāre, kas Marokā uzdevās par ģenerāļa krustmeitu, ar pūlēm pašuva zem sava mēteļa oderes ģenerāļa parādes mundieri, kurā tērpies viņš gribēja ierasties svinīgajā parādē. Pēc tam viņš pārcēlās pāri jūrai, kas viņu šķira no dzimtenes, apmetās viesnīcā «Sāo Jorge» un sāka gaidīt, kad sacēlušies virsnieki, darbojoties pēc plāna, ieņems radiostacijas, kad viņiem pievienosies citu pilsētu garnizoni un tanku un bruņutransportieru kolonnas dosies uz fašistiskā diktatora balstu — Lisabonu.

Viss norisinājās pavisam citādi. Ģenerālis bez armijas un bez cerībām uz sekmēm, ar viltotiem dokumentiem no jauna klusi atgriezās trimdā Brazīlijā un no jauna ieslēdzās viesnīcas numurā.

Ģenerālis Umberto Delgado nebija neauglīgs sapņotājs. Tajā laikā viņš dalījās daudzu emigrantu liktenī, bet pirms dažiem gadiem bija bijis viens no Portugāles politiskajiem darbiniekiem, kuriem netrūka drosmes mesties cīņā pret fašistisko diktatoru.

Viņš dzimis 1906. gadā virsnieka ģimenē un uzaudzis armijas kazarmu atmosfērā. No agras bērnības Umberto dievināja militāro formas tērpu. Iemācījies lasīt, viņš tūlīt sāka interesēties par kara literatūru. Ģimenes atmosfērā, kas bija patriotisma gara piesātināta, no viņa izauga nacionālists. Slāpes pēc varonīgiem darbiem beigās noveda viņu pie avantūristiskām kombinācijām.

Nobeidzis kara akadēmiju, viņš kļuva par virsnieku un pēc tam arī par jaunāko ģenerāli valstī. Viņš bija viens no tiem, kas īstenoja 1926. gada apvērsumu, ko vadīja maršals da Kosta. Tāpat kā viņa nākamais draugs Enrike Galvano, viņš atbalstīja doktoru Antonio de Oliveiru Salazaru, kad tas cīnījās par varu. Viņš bija Salazara pusē arī tad, kad no Koimbras universitātes nacionālās ekonomikas pasniedzēja viņš kļuva par fašistisko diktatoru.

Delgado bija starp tiem, kas kādreiz paļāvās uz Hitleru Vācijā, uz Musolīni Itālijā, paļāvās uz valdību un priecājās par kaudiljo Franko panākumiem. Umberto Delgado bija fašistiskās militārās organizācijas «Portugāles leģions» komandieris un arī «Fašistiskās jaunatnes organizācijās» vaditājs. 1938. gadā viņš tika norīkots inspekcijas komisijā, kurai vajadzēja sagatavot ziņojumu par stāvokli Portugāles koloniju militārajā aizsardzībā. 1941. gadā viņš kā Portugāles puses pārstāvis veda sarunas ar Lielbritānijas pārstāvjiem par Azoru salu izmantošanu sabiedroto kara bāzu būvei.

Stāsta, ka viņa politisko uzskatu maiņu ietekmējis tas, ko viņš novērojis Portugāles kolonijās inspekciju braucienos.

1957. gadā Salazara valdība iecēla Delgado par Portugāļu civilās aviācijas ģenerāldirektoru, bet gadu vēlāk viņš kā opozīcijas pārstāvis izvirzīja savu kandidatūru prezidenta vēlēšanām. Un, kaut gan visi zināja, ka Portugāles prezidents nebija nekas vairāk kā figūra, kuru uz šaha galdiņa pārbīda Salazars, tomēr tas bija vienīgais legālais ceļš, kā uzstāties pret fašistisko diktatūru. Ģenerālis Delgado vēlēšanās cieta neveiksmi. Tajā sistēmā, pret kuru viņš uzstājās, viņam nebija nekādu cerību gūt panākumus.

Prezidenta vēlēšanas diriģēja PIDE. Tūkstošiem vēlētāju nelikumīgi tika liegtas balsstiesības. Daudzi no tiem, kuri atbalstīja opozīcijas kandidātu priekšvēlēšanu kampaņas laikā (opozīcija to, starp citu, varēja sākt tikai mēnesi pirms vēlēšanām), nokļuva cietumā. Nevienam no opozīcijas pārstāvjiem nebija tiesību būt klāt balsu skaitīšanā. Policisti izgaiņāja priekšvēlēšanu sapulces. Bet, kad Umberto Delgado bija saņēmis vairāk nekā divdesmit procentu balsu, kas tajos laikos bija izcils panākums, viņš nekavējoties tika atbrīvots no civilās aviācijas ģenerāldirektora amata. Bet pēc tam, kad Delgado apsūdzēja Salazaru un viņa slepenpoliciju blēdībās balsu skaitīšanā, viņš bija spiests pazust, lai paliktu dzīvs.

Portugāles prezidenta amata kandidāts paslēpās Brazīlijas vēstniecībā Lisabonā. Pēc astoņdesmit dienām viņš slepeni atstāja Portugāli. Acīmredzot viņu visvairāk bija ietekmējis tas, ka fašistiskais diktators viņu degradējis, atņēmis virsnieka pensiju un apsūdzējis par «nedemokrātisku rīcību, kas bīstama Portugāles valsts iekārtai».

Riodežaneiro Delgado salikās ar Galvano. Radās akcijas «Santa Maria» plāns. Ģenerālis Delgado pat uzņēma kontaktu ar Spānijas emigrācijas valdību un parakstīja ar to līgumu par cīņu pret diktatūru. Delgado saistīja savas cerības ar taktiku, kuru Joti aptuveni varētu apzīmēt par partizānu karu. Bet partizāni pagaidām eksistēja tikai viņa iedomās.

P1DE bija diktatora izpildorgāns. Vispirms slepenpolicija kalpoja Salazaram, bet no 1968. gada — Kaetano. Tā vadīja Portugāli un tās kolonijas, liekot lietā viduslaiku inkvizīcijas metodes. Pietiek atcerēties briesmīgos notikumus Mozambikā, kuri satrauca pasaules sabiedrību un k|uva par vienu no valsts apvērsuma cēloņiem Portugālē.

Portugāles slepenpolicijai visur bija savi ļaudis, neviens nebija pārliecināts par to, ka viņa kaimiņš nav slepenpolicijas aģents. Galvenais štābs, kas atradās Lisabonā, varēja savām nelikumīgajām un neviena nekontrolētajām akcijām izmantot sabiedriskās drošības policijas (PSP) daļas, kurām bija armijas apbruņojums — bruņutransportieri, ātršāvēji lielgabali, automātiskie ieroči un granātmetēji.

Republikas nacionālā gvarde tāpat bija apbruņota ar smago kara tehniku, un tās mērķis bija apspiest jebkuru strādnieku demonstrāciju. Tāpēc tās daļas pastāvīgi bija izvietotas svarīgos rūpniecības centros. Nepieciešamības gadījumos PIDE varēja mobilizēt ari apbruņotos muitas ierēdņus un kriminālpolicijas daļas.

Tieši tāpēc, fašistiskais režīms spēja noturēties valsti veselus 48 g^dus.

Kad Bruņoto spēku kustība 1974. gadā realizēja aprīļa apvērsumu un karaspēka daļas ieņēma Lisabonā visus svarīgākos stratēģiskos objektus, kad revolucionāri praktiski bija pārņēmuši kontroli visā valstī, viņiem pievienojās arī republikas gvardu un policijas daļu ierindnieki un komandieri. PIDE, kas daudzus gadus bija iedvesusi ļaudīm šausmas, kapitulēja.

Salazara, bet pēc tam Kaetano nežēlīgās represijas un gestapo metodes nebija pārlieku centīgo policistu patvaļas izpaudums. So «likumu sargu» reakcionārā, fašistiskā, antidemokrātiskā nostādne tika noteikta ar 1945. gada dekrētu, tas ir, ar likumdošanas aktu, ko Salazars parakstīja, kad progresīvie spēki otrajā pasaules karā uzvarēja

fašismu. PIDE varēja arestēt, ko vien gribēja, un bez tiesas sprieduma turēt cietumā līdz trim mēnešiem. Ar Iekšlietu ministrijas piekrišanu šo termiņu varēja pagarināt divkārt. Bet diktatoram arī tas likās maz. 1956. gada martā stājās spēkā valdības dekrēts, pēc kura Portugāles slepenpolicijai bija tiesības cietumsodu bez tiesas sprieduma pagarināt uz nenoteiktu laiku. Tas nozīmē, ka fašistiskajā Portugālē jebkuru cilvēku bez iemesla uz visu mūžu varēja ieslodzīt cietumā.

Pēc katriem trim gadiem tika pagarināts ieslodzījuma laiks personām, «kuras dibina komunistiska tipa asociācijas, kustības vai grupas, attīsta graujošu darbību vai ir piederīgas pie tādām grupām, kustibām vai asociācijām, sadarbojas ar tām vai rīkojas saskaņā ar to instrukcijām kā ar iepriekšēju saskaņošanu, tā arī bez tās, personām, kuras apzināti sekmē graujošu darbību, dod vietu sapulcēm, atbalsta vai palīdz tādu grupu propagandai».

Slepenpolicijai bija tiesības aizliegt politiskas sapulces, sabiedriskus pasākumus, izkratīt aizdomīgu personu dzīvokļus, tā varēja ieslodzīt cietumā tos, kuri iespieda vai izplatīja lapiņas. PIDE arī netieši deva piekrišanu pieņemt cilvēkus darbā. Katram darba devējam, kas pieņēma strādniekus no cita rajona, iepriekš par to vajadzēja paziņot slepenpolicijai.

Zaļā Raga salās atradās koncentrācijas nometne «Tarrafal», kas bija pazīstama ar nosaukumu «Campo da morte lenta» — lēnas nāves nometne. Seit nomira Portugāles Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs Bentu Gonsalvišs.

Umberto Delgado, emigrējis pāri robežai, kļuva par Nacionālās atbrīvošanās patriotiskās frontes vadītāju. Vēlāk nesaskaņu dēļ viņš šķīrās no Nacionālās atbrīvošanas patriotiskās frontes, jo nepiekrita tai cīņas līdzek|u izvēlē. Daži publicisti uzskatīja ģenerāli Delgado par donkihotiska veida varoni un pat šaubījās, vai viņš vispār var būt Salazara režīmam bīstams. Uz šo jautājumu nevar dot viennozīmīgu atbildi. Tomēr var minēt dažus faktus.

Lai noslepkavotu ģenerāli Umberto Delgado, par ceturtdaļmiljona sterliņu mārciņām no slepenās armijas organizācijas (OAS) virsnieku aprindām tika uzaicināts kāds profesionāls terorists īstenot slepeno operāciju «Beta».

Nezināmais virsnieks it kā bija sekojis ģenerālim Delgado no Fjumičīnas lidostas Romā līdz Orlī lidostai Parīzē. Pēc Londonas avīzes «Observer» ziņām, operācija it kā bez kāda iemesla tikusi atcelta. Pilnīgi iespējams, ka PIDE vienkārši negribēja maksāt apsolīto honorāru.

Salazara pretinieki nepadevās, bet viņu organizācija joprojām cieta neveiksmes. Cīņā pret visvareno PIDE nelegālās partijas «Kaujinieciskā tautas fronte» locekļi pagaidām nespēja gūt nekādus panākumus. Reiz Delgado štāba priekšnieks Enriko Serkeira saņēma slepenu ziņojumu, ka portugāļu patrioti gatavo sacelšanos un rēķinās ar emigrācijas palīdzību. Pēc šīm ziņām, viss it kā bija sagatavots. Serkeira izlidoja uz Maroku, lai pats pārliecinātos par šo ziņu pareizību. No Marokas viņš nokļuva Portugāles teritorijā, bet atgriezās tukšā. Sajā laikā PIDE aģentiem bija izdevies iekļūt sazvērnieku rindās, uzzināt organizatoru un dažu sazs'ērestibas dalībnieku vārdus. Rezultātā Portugāles cietumi papildinājās ar sešsimt fašisma pretiniekiem. Enriko Serkeira pēdējā brīdī aizlavījās uz Britu Gibraltāra teritoriju.

Ģenerālis Delgado nekādā ziņā negribēja atsacīties no domas, ka Portugālē ir nobriedis laiks apvērsumam. Tāpēc 1964. gadā viņš pats izlidoja uz Eiropu, lai personiski pārbaudītu Portugāles emigrantu grupu iespējas.

Lai izprastu tālāko notikumu attīstību, nepieciešams pievērst uzmanību šādam faktam: pilnīgi iespējams (kaut arī tas nav pierādīts), ka Portugāles slepenpolicijai bij i izdevies dažās Eiropas valstīs esošo emigrantu grup;is iedabūt savas uzticības personas. Tikai tā var izskaidrot dažas neatbilstības, pat tīšu patiesības izkropļojumu ziņojumos, kurus ģenerālis Delgado saņēma no saviem lid/.gaitniekiem.

Umberto Delgado centās atrast Eiropā vai Ziemeļāfrikā kara bāzi, kurā varētu koncentrēt pretošanās spokus pret Portugāles fašismu. Tāpēc viņš ar entuziasmu pieņēma toreizējā Alžīrijas prezidenta Ahmeda Ben Bellas ielūgumu. Delgado ieradās Alžīrijā kā Patriotiskas nacionālās atbrīvošanās frontes priekšsēdētājs, tas ir, lā bija gandrīz oficiāla vizīte. Viņa rīcībā bija automašīna ar šoferi un rezidence Le Golfa vasarnīcu rajonā ar skalu uz jūru.

Alžīrijā ģenerālis nezaudēja laiku velti. Viņš vingrinājās šaušanā, sarīkoja preses konferences un solīja likvidēt Salazara režīmu. Amerikāņu publicists Senčs de Greimots apgalvo, ka tajā laikā Delgado ne ar vienu neesot ticies. Taču šķelšanās notika jau Alžīrijā, organizācija atbrīvoja Delgado no priekšsēdētāja funkcijām.

Ģenerālis Delgado nebija paradis pēc pirmās neveiksmes padoties. Kad draugi viņu bija pametuši vienu, viņš

sāka organizēt pats savu puču. Kā liecina korespondentf, kas tajā laikā ar viņu bija tikušies, viņš mēdzis runāt par savu triumfālo atgriešanos dzimtene. Viņš apmeklēja AIžīrijas ministrijas, centās iegūt jebkuru atbalstu, aģitēja, pārliecināja, pie tam nekautrējoties tērpās pat teatrālos apģērbos. Tā, piemēram, gada beigās viņš paradijās sava Londonas drauga — portugāļu emigranta Antonio de Figereidas dzīvoklī arābu burnusā, lepodamies ar to, ka šajā apģērbā neviens viņu nepazīšot.

Tikai vēlāk kļuva zināms, cik stipri viņš kļūdījies. Tagad jau var sacīt, ka PIDE aģenti viņam bija gājuši, burtiski, pa pēdām. Jādomā, viņi bija sekojuši Delgado jau kādu gadu pirms atentāta, kontrolējuši viņa darbību un, bez šaubām, kontrolējuši arī turpmāko notikumu attīstību.

Pēc Delgado nāves Antonio de Figcreida sacīja, ka ģenerālis miris «kā tādas spoku armijas komandieris, kura eksistējusi tikai viņa iedomās». Kad Cilvēka tiesību aizstāvēšanas starptautiskās federācijas komisija, kurā ietilpa juristi Makdonalds (Anglija), Kavaljēri (Itālija) un Leklērs (Francija), pabeidza izmeklēšanu un bija izdevies rekonstruēt notikumus, kas norisinājušies pirms slepkavības, Figereidas minējumi pilnīgi apstiprinājās.

Delgado Romas rezidents Mario de Karvaljo apgalvoja, ka viss sazvērestībai sagatavots, ka viņš saņēmis ziņas par portugāļu armijas daļām, kas esot gatavas pievienoties pučistiem, ka pret Salazaru cīnīšoties gan flotes vienības, gan pat dažas PIDE politiskās policijas daļas. Lai gan tās bija pasakas, kļausities tajās tomēr bija patīkami.

Sajā spēles posmā, bet tā patiešām bija spēle, kurā Delgado sāncense bija PIDE, uz skatuves parādījās jauna persona — emigrācijā dzīvojošais portugālis Ernesto Kastro i Souza (cilvēks, kuru atrada mirušu netālu no ģenerāļa Delgado un senjoritas Kamposas līķiem). Tomēr nepavisam nav apstrīdams tas, ka Souza bija PIDE aģents. Viņš bija parādījies emigrantu vidū Romā, vēlāk kļuvis par ģenerāļa «sakarnieku» ar šķietamajām kaujas grupām Portugālē.

Kastro i Souza nekad neatnesa pesimistiskas vēstis. Viņš informēja par daudziem cilvēkiem Portugālē, kuri it kā esot gatavi piedalīties dumpī. Viņa sarakstos bija apmēram 5000 uzvārdu. Bet veiklais Karvaljo nekavējoties izstrādāja sazvērniekiem direktīvas taktikā. Katrā gadījumā vajadzēja izvairīties no riskantām akcijām. Ārēji Delgado piekritējiem bija jāizskatās pēc kvēliem Saiazara politikas piekritējiem. Viņiem nevajadzēja nekur iejaukties, cik iespējams mazāk runāt un tikai pēc ģenerāļa Delgado pavēles izvērst cīņu pret diktatūru.

Ģenerālis Delgado bija priecīgs, ka situācija tur izveidojusies labvēlīga, bet Kastro i Souza un Karvaljo, kuru pirms viņa paradīšanās Romā neviens nebija pazinis, vienmēr ģenerālī uzturēja ilūziju, ka tuvojas diena «D». Vēlāk kāds no viņiem ieteica ģenerālim Delgado tikties ar portugāļu opozīcijas pārstāvjiem un tūliņ nosauca divas revolucionāras grupas — «Oporto» un «Roma».

1964. gadā Parīzē ziemsvētku laikā tika apspriesta šīs tikšanās sagatavošana. Seit ģenerālis tikās ar bijušo matemātikas skolotāju.Emīlu Gereiru un nolēma aprunāties ar saviem līdzgaitniekiem netālu no Portugāles robežas Badahosā (Spānija).

Nepieciešams atgādināt vēl kādu apstākli. Tikšanās iniciators bez, Kastro i Souzas bija ari Karvaljo. Protams, viņam bija jābūt tur klāt. Tomēr 6. februārī viņš ģenerālim paziņoja, ka opozicionārās grupas «Oporto» pārstāvji atvainojoties, bet uz likšanos neieradīšoties. Ari pats viņš uz Badahosu neaizbrauca. Nejauši vai ar nolūku?

Vēlāk kļuva zināms, ka Karvaljo atrunāšanās bijusi pamatota: Romas Fjumičīnas lidosta slikta laika dēļ 9. un 10. februāri nedarbojās. Bet pēc tam parādījās vēstule, kuru Karvaljo bija nosūtījis 21. februārī, tas ir, nedēļu pēc ģenerāļa noslepkavošanas. Karvaljo ziņoja, ka viņu arestējusi itāļu policija, ka viņu pratinājuši, spīdzinājuši, bet pēc tam konfiscējuši viņa ārzemju pasi. Tādā gadījuma viņš, protams, nevarēja atlidot. Bet kāds tad bija īstais iemesls? Sliktais laiks vai konfiscētā pase? Acīmredzot ne viens, ne otrs. Karvaljo, kas organizēja tikšanos Badahosā, ko nebija grūti pierādīt, vajadzēja noteiktu alibi. Labāku par to, ko viņam sagādāja itāļu policija, pat izdomāt nebija iespējams.

Tālāko notikumu vadību PIDE uzdevumā acīmredzot uzņēmās Kastro i Souza. Tajā laikā, slēpdamies aiz uzvārda Silvano, viņš bieži braukāja uz Portugāli un piegādāja Delgado ziņojumus, kas bija šifrēti vienkāršā kodā. Ne visi Delgado līdzgaitnieki bija tik lētticīgi kā pats ģenerālis, un tāpēc vēl pirms likšanās Badahosā viņi izteica aizdomas, ka ar Souzu viss nav kārtībā. Viņiem izdevās konstatēt, ka Portugālē dzīvojošo uzticamo revolucionāru saraksti ir tīra fikcija. Izdomāti uzvārdi, dzīvokļi, kuros dzīvoja pavisam citi cilvēki, pārspīlētas ziņas pnr brīvibas cinitāju lielo skaitu… Bet ģenerālis Delgado noraidīja katras aizdomas. Viņš aizvēra acis īstenības priekšā. Reiz pieņēmis lēmumu, viņš nekad to negrozīja.

Tā viņš nolēma, ka tikšanās Badahosā notiks 13. februārī. Šim ceļojumam Kastro i Souza sagādāja viņam viltotu, pēc dažiem datiem pat diplomātisku pasi ar Gonsalesa Ivanjesa vārdu. Senjorita Kamposa ceļoja ar savu Brazīlijas pasi.

Ģenerālis Delgado tomēr nolēma kaut kā nodrošināties. Viņš paņēma līdzi pistoli. Var būt, ka tieši šis ierocis kļuva par viņa nāves tiešo cēloni. Maz ticams, ka PIDE aģenti būtu gribējuši viņu nonāvēt. Var pieņemt, ka viņu gribēja nogādāt pāri Portugāles robežai (tāpēc arī tikšanās bija noorganizēta dažus kilometrus no Portugāles robežas) un ieročus laida darbā tad, kad ģenerālis izrādīja pretestību.

Pec līķu atrašanas Gvadjanas upes krastā Spānijas varas orgāni uzdeva šo lietu izmeklēt tiesnesim Hosē Marijam Krespo Markesain. Redzams, ka pietiekamu informāciju varēja dot arī pati spāņu policija. Vienkārši neticami, ka tā nebūtu ņēmusi dalību PIDE akcijās. Ir zināmi gadījumi, kas notikuši pirms ģenerāļa Delgado slepkavības, kad spāņu policija bija darbojusies roku rokā ar Portugāles slepenpoliciju. Atšķiriba abu organizāciju darba metodēs bija neliela, mērķi vienādi — iznīcināt opozīciju.

No tiesneša Markesa dokumentiem redzams, kas bija noticis tieši pirms slepkavības. Franko varas iestādes publicēja izmeklēšanas rezultātus. Tādā veidā tās gribēja attaisnoties pasaules sabiedrības priekšā: kaut gan slepkavība bija notikusi Spānijas teritorijā, neviens spāņu pilsonis tajā neesot piedalījies, viss vainas smagums gulstoties uz portugāļu opozicionāro emigrāciju.

Ģenerālis Delgado, apbruņojies ar pistoli, senjoritas Kamposas pavadībā ceļā uz Badahosu iegriezās Marokā. Kasablankā viņš pārnakšņoja viesnīcā «Lausanne», kur no Serkeiras saņēma pēdējo informāciju par to, kā noris puča sagatavošana. No Kasablankas viņš autobusā devās uz Tetuanu. Tur vietējā bankā izņēma lielu noguldījuma summu. Ar Serkeiru viņi norunāja tā: ģenerālis sūtīs pastkartes un parakstīsies ar vārdu Deolinda, ja viss būs kārtībā. Ja viņš parakstīsies pats ar savu vārdu vai pastkartes vispār pārstās pienākt, tas nozīmēs, ka viņš ir briesmās. Viņš atgriezīsies Marokā, vēlākais, 16. februārī. Ja viņš neatgriezīsies 21. februārī, Serkeiram par to jāpaziņo draugiem, bet, ja viņa nebūs ari 23. februārī, tad japaziņo preses pārstāvjiem.

Senjors Ivanjess un senjorita Kamposa ieradās Spānijas pilsētā Alhesirasā ar kuģi no Seutas. P1DE zināja katru sazvērnieka soli, tāpēc spāņu robežsargiem bija ģenerāļa fotogrāfija un, lai gan Delgado bija krāsotas ūsas un uzkrītošas brilles, viņu uzreiz pazina. Franko slepenpolicijas aģenti sekoja aizdomīgajam pārim līdz pašai Seviljai, kur tas viņiem pazuda. Sādu versiju spāņu cenzūra atļāva publicēt. Franko Iekšlietu ministrija gribēja novērst no sevis aizdomas, ka piedalījusies šajā akcijā. Par notikumu tālāko gailu spāņu policija nevarot atbildēt, jo izsekošana tikusi partraukta. Viņi aizmirsa, ka ir liecinieki, kuri redzēja, ka drīz pēc slepkavības spāņu policisti iznesa no viesnīcas «Simancas» Badahosā noslepkavoto čemodānus un drošības dēļ vēl paņēma ari viesu grāmatu.

Ģenerālis Delgado bija aizbraucis no viesnīcas ar diviem nepazīstamiem vīriešiem, par kuriem dažos ziņojumos tika runāts kā par tumšādainiem ārzemniekiem, kuri atgādinājuši Ziemeļāfrikas iedzīvotājus. No viesnīcas «Simancas» viņi aizbraukuši baltā amerikāņu linkolnā. Mašīna sākuma braukusi pa 523. šoseju 25 kilometrus līdz Olivensas ceļu krustojumam, pēc tam nogriezusies uz 0436. šosejas un apstājusies netālu no bijušās Losalmerinosas muižas tukšajām ēkām. Ģenerālis gaidījis, ka tur viņš satiks portugāļu līdzgaitniekus. Viņš izkāpis no mašīnas. Tumšā telpā slēpušies trīs P1DE aģenti.

Kastro i Souza, kas pavadija ģenerāli, teicami tēloja savu lomu, izņemot vienu detaļu. Viņam vajadzēja zināt, ka ģenerālis ir apbruņots. Kad ģenerālis sāka šaut, Souza pakrita. Pēc tam iejaucās PIDE aģenti, kuri nošāva ģenerāli Delgado un ielika viņa līķi vienā no sagatavotajiem automobiļiem.

Kastro i Souzas smago ievainojumu un viņa nāvi var izskaidrot divējādi: vai nu ģenerālis saprata, ka nokļuvis slazdos tieši ar šā nodevēja palīdzību, un pēdējā brīdī viņam atriebās, vai, sākoties apšaudei, Delgado nejauši trāpīja Souzam, kas gāja viņam pa priekšu.

Kad PIDE aģenti saprata, ka nolaupīšana nav izdevusies, viņi atgriezās viesnīcā «Simancas» pēc bīstamās liecinieces senjoritas Kamposas. Arī viņu tie nonāvēja. Vēlāk uzradās liecinieki, kuri apgalvoja, ka portugāļu pusē pie robežas tajā laikā, kad notikusi slepkavība, bijusi visai dzīva rosība. Pļavās,, kas stiepjas gar Gvadjanas upes krastiem, saradušies vairāki džipi ar baložu medniekiem. Ciema iedzīvotājiem viņi likušies aizdomīgi, jo neesot bijusi baložu medību sezona un viņi neizturējušies kā mednieki.

Cits pierādījums tam, ka ģenerāli Delgado noslepkavojuši PIDE aģenti, tika uziets uz grīdas pamestajā Losalmcrinosas muižā. Bez čaulītēm, kuras bija izsviestas no ģenerāļa pistoles un no portugāļu armijas pistolēm, šeit tika atrasta Portugāles valsts loterijas biļete ar spiedogu «Lisabona, 13. februārī», tas ir, slepkavības dienas datumu. Tā kā no Lisabonas līdz Badabosai ir 240 kilometru brauciens pa labu ceļu, bet slepkavība tika izdarīta ap sešiem vakarā, tad tas jau ir neapstrīdams pierādījums.

Serkeira gaidīja savu komandieri līdz 23. februārim, pēc tam, kā bija norunāts, sacēla trauksmi. Lai cik arī nebūtu savādi, viņa ziņojums nepiesaistīja sevišķu uzmanību. Ģenerāļa nozušanu viņa piekritēji Alžīrijā uzskatīja par kārtējo propagandas triku, jo Delgado cienīja tādus romantiskus piedzīvojumus. Spāņu un portugāļu avīzes laiku pa laikam parādījās ziņojumi, ka Delgado esot Milānā, Romā un pat Prāgā.

Vai PIDE, sadarbojoties ar spāņu policiju, necentās iznīcināt pēdas? Tas nebija iespējams. Kad līķus atrada Spānijas teritorijā, Franko policija nevēlējās atzīt sevi par vainīgu. Tāpēc Parīzes Interpola nodaļa sakarā ar tiesneša Markesa paveikto izmeklēšanu; tāpat Starptautiskās cilvēka tiesību aizstāvēšanas federācijas komisijas ziņojuma ietekmē saņēma spāņu policijas lūgumu — izdot starptautisku orderi, lai arestētu četras personas, kuras tika turētas aizdomās ģenerāļa Umberto Delgado noslepkavošanā: Kastro i Souzu (viņa līķis, lai gan bija novietots morga saldētavā, vēl nebija identificēts), Roberto Vurritu Baralu, Vašedo Mirpuri un nezināmu portugāļu pilsoni. Franko policija paskaidroja, ka šie ļaudis iekļuvuši Spānijas teritorijā robežas pārejā netālu no Viljanuevas del Fresno, braukdami zaļā opelī ar numuru EA-59-55 un baltā reno GD-86-23, kas bija reģistrēti Portugālē. Abu mašīnu un tajā esošo personu brauciens bija reģistrēts robežas pārejā pie Uelvas dienu vēlāk.

No pievienotā tiesu protokola izriet, ka runa ir par portugāļu pilsoņiem, kurus pavadījis portugāļu muitnieks, kas robežsargiem bijis labi pazīstams. Viņš sacījis, ka brauc uz Sevilju ar draugiem izklaidēties.

Kaut gan mašīnas tiešām bija braukušas pa šoseju, kas ved uz Sevilju, spāņu tiesas izmeklētājs konstatēja, ka šie četri vēlāk redzēti uz ceļa starp Olivensu un Vi!« januevu del Fresno un ka viņiem bijušas viltotas pases. Viņi pārgājuši Spānijas robežu, lai nolaupītu ģenerāli Delgado.

Kļuva arī zināms, ka tāda cilvēka ar vārdu Roberto Vurrita Barals vispār nav: tas bija izdomāts vārds, tā bija izdomāta persona. Vašedo Mirpuri — indiešu komersants tajā laikā atradās Borubejā. Kastro i Souza bija miris, bet citus noziedzniekus nebija iespējams atrast, jo par viņiem bija zināms tikai tas, ka viņi ieradušies no Ziemeļāfrikas.

Izmeklējot šos apstākļus, radās pierādījums, kas liecināja pret PIDE. Daudzi žurnālisti uzdeva vienu un to pašu jautājumu: kā varēja turēt aizdomās indieti Mirpuri, ja viņš bija atradies vairāk nekā 10 tūkstošu kilometru no slepkavības vietas?

Indiešu komersants bija Lielbritānijas pilsonis, dzīvoja Džersijā Anglijā un 1963. gada februārī, tas ir, divus gadus pirms ģenerāļa Delgado noslepkavošanas, tirdzniecības lietās uzturējās Lisabonā. Tā kā vīza viņam bija izdota tikai uz 30 dienām, viņš lūdza attiecīgo Portugāles Iekšlietu ministrijas nodaļu, lai viņam pagarina uzturēšanās tiesības. Tur viņš nodeva savu pasi, saņēma kvīti. Nedēļu vēlāk viņam vajadzēja ierasties pēc atbildes. Kad viņš ieradās kancelejā, darbinieks pavēstīja, ka viņa pase esot pazudusi. Vašedo Mirpuri, saņēmis atbilstošu izziņu, devās uz angļu konsulātu Lisabonā un pieteica notikušo. Tur viņš saņēma jaunu pasi. Taču arī vecā pase nebija pazaudēta. PIDE bija pievienojusi to pie citiem dokumentiem, kurus gatavoja ģenerāļa Delgado noslepkavošanas akcijai.

Ap aizdomās turētajām personām sākās izrāde, kuru spēlēja PIDE ar spāņu policijas atbalstu. Izmeklēšana iestiga tādos sīkumos kā, piemēram, baltais linkolns, kurā divi nepazīstamie, kas bijuši līdzīgi ziemeļafrikāņiem, aizveduši Delgado no viesnīcas «Simancas». Sī mašīna atradās 14 dienu pēc slepkavības. Tajā dienā kāda nepazīstama persona piezvanīja autodarbnīcai Badahosā un lūdza mehāniķi izremontēt ziloņkaula krāsas forda-linkolna automašīnu, kura atrodoties uz ceļa netālu no Viljanuevas del Fresno.

Mehāniķis tauvā aizvilka mašīnu uz garāžu, bet neviens tā arī pēc tās neatnāca. Pēc tam policija konstatēja, ka tā ir tā pati mašīna, kurā slepkavas bija aizveduši ģenerāli. Ķīmiskā analīze parādīja, ka uz sēdekļiem ir asins pēdas. Atrada arī senjoritas Kainposas matus. Ar lielām pūlēm izdevās izzināt automašīnas īpašnieka vārdu. Izrādījās, ka tas ir marokānis Tapeiro, taču ar slepkavību viņam nebija nekā kopēja..

No tiesas izmeklētāja un komisijas protokola var secināt, ka PIDE nebija plānojusi slepkavību. Tā gribēja nolaupīt Delgado un, domājams, sākt pret viņu tiesas prāvu, nomelnot viņu sabiedrības priekšā, piedēvējot viņam bez visa pārējā neuzticību sievai, kuru viņš pievīlis ar senjoritu Kamposu. Bija nodomāts nostādīt viņu ārkārtīgi neizdevīgā situācijā. Slepkavība droši vien notika gadījuma dēļ. Pēc tam aģenti sāka improvizēt un tāpēc pārveda līķus pāri robežai uz Portugāli. Smagi ievainotais Kastro i Souza nomira ceļā, nesaņēmis laikā medicīnisko palīdzību.

Vērtīgā gūstekņa vietā, kuru portugāļu justīcija varētu izlielot propagandai, lai iedarbotos uz sabiedrību, policisti saņēma uzreiz trīs līķus. Protams, tiki no viņiem vaļā nebija grūti. Tomēr tas nebija paredzēts akcijā, kuru Lisabonā gatavoja vairāk nekā gadu. PIDE negribēja ciest fiasko. Tāpēc tā nosūtīja savus aģentus ar līķiem atpakaļ. Ja Delgado nebija varējis pakalpot Salazaram dzīvs, lai pakalpo miris. Sabiedrībai vajadzēja uzzināt, ka ģenerāli noslepkavojuši viņa paša piekritēji.

Sis fakts nav izslēdzams. Līdzās senjoritai Kamposai taču gulēja noslepkavotā Kastro i Souzas līķis. Bet baltais linkolns, kas bija pamests uz ceļa ar kompromitējošām slepkavības pēdām? Tam vajadzēja kalpot par norādītāju, kur meklējami noslepkavotie. Automehāniķis savās liecībās ziņoja, ka nepazīstamais, kas viņam piezvanījis, runājis spāniski ar nepārprotamu portugāļu akcentu.

Tādējādi uzbrukums, kas sākumā bija plānots kā nolaupīšana, norisinājās pavisam savādāk. Abas puses bija pārvērtējušas savus spēkus. Ģenerālis Umberto Delgado, kuru apbedīja mazā kapsētā Viljanuevā del Fresno, netālu no tās vietas, kur viņš tika noslepkavots, tā arī nenodzīvoja līdz slavenajam apvērsumam 1974. gada aprīlī. Kad pēc 50 gadu ilgas apspiestības Portugālē radās cerības atjaunot demokrātiskās brīvības, kad PIDE slepenie aģenti atradās aiz restēm vai arī, baidoties no atriebības, bija aizbēguši, ģenerāļa Delgado slepkavas tika atmaskoti.

1974.  gada jūlija sākumā visa pasaule no Portugāles ārlietu ministra mutes uzzināja, ka Badahosas slepkavības lietu ir izdevies atklāt.

Šķietamais Delgado palīgs, kas uzstājās ar vārdu Ernesto Kastro i Souza, bija PIDE slepenais aģents, īstajā vārdā Lopess Ramoss. Viņš nodeva ģenerāli Delgado tieši aģentu Agostina Tjenkas, Antonio Roza Kozaka un Kazimira Monteiras rokās. Pēdējais arī noslepkavoja ģenerāli Delgado. Tas bija noticis drīz pēc Portugāles robežas pāriešanas.

Kad PIDE aģenti bija aprakuši ģenerāļa Delgado, viņa sekretāres un Lopesa Rainosa līķus, viņi atgriezās un ziņoja savam šefam, ka uzdevums izpildīts. Viņu vadītāji bija Paiss de Almeida e Silva, Varvjeri Kardoso a Pereira de Karvaljo.

Bija pavisam desmit noziedznieku. Trīs palika nezināmi. Pārējie sagaidīja tiesu.

1975.  gada janvārī ģenerāļa mirstīgās atliekas pārveda uz Lisabonu. Zārks bija pārsegts ar Portugāles nacionālo karogu. Vairāki simti cilvēku, kas bija sapulcējušies Lisabonas Santa Kondestavela templī, sagaidīja viņa pīšļus ar saucieniem «Lai dzīvo revolūcijai». Pēc tam ģenerālis Delgado svinīgi, ar lielu godu tika apglabāts. Dienesta pakāpe, kuru fašisti viņam bija atņēmuši, pēc nāves tika atjaunota.

MATEMATIKAS SKOLOTĀJA NOLAUPĪŠANA

Viņi sēdēja pie galdiņa kafejnīcā Elizejas laukos. Pabeiguši dzert vīnu, viņi samaksāja un izgāja uz ielas. Vecākais no viņiem, mierīgs un smaidošs, patumšu sejas krāsu un brūnām acīm, tāpat kā otrs, apturēja taksometru.

—   Uz bāru «Lipp», — taksometra vadītājam teica Mehdi Ben Barka.

—   Senžermēna bulvārī? — drošības labad uzprasīja taksists.

—   Pie Didro pieminekļa.

Šoferis pamāja, un mašīna iekļāvās transporta straumē.

—  Esmu ļoti priecīgs, ka scenārijam tu izvēlējies tieši mani, — teica Thamirs E1 Azemuri.

Arī viņš bija no Marokas un Sorbonā studēja vēsturi. Par savu draugu, četrdesmit četrus gadus veco novadnieku, bijušo matemātikas pasniedzēju Mehdi Ben Barku viņš bija mazāks augumā un valkāja brilles zelta ietvaros. Viņam bija apaļa seja, pilnīgas lūpas un mīksti, cirtaini mati.

—   Režisors būs Franžū.

—   Lieliski, — teica students.

—   Lieliski, ka tāda lente vispār tiks filmēta. Āfrikas dekolonizācija! … Viņi gaida mūs pie bāra «Lipp»: Franžū, Figons un Bernjē.

—  Tas ir tas pats publicists? Viņš gan nav no labākajiem.

—   Izdevējs Figons un viņš finansēs filmu. Draugus es sev izvēlos, bet kas attiecas uz tirdzniecības partneriem …

Pa Senžermēna bulvāri no luksofora līdz luksoforam lēnām plūst bezgalīga automobiļu straume. Bija piektdiena, 1965. gada 29. oktobris, pulkstenis 12.30 — sastrēgumstunda. Mehdi Ben Barka paskatījās pulkstenī. Simt metru attālumā no viņiem pie Senžermēndeprē katedrāles vēl viens cilvēks, sēžot pārpildītā melnā «Peugeot-403» mašīnā, skatījās uz minūšu rādītāju.

Kad taksometrs piebrauca pie Didro pieminekļa un apstājās pie krustojuma sarkanā signāla, Mehdi Ben Barka samaksāja par braucienu. Abi izkāpa no mašīnas. Viņi pagāja dažus soļus pa trotuāru, kur šajā laikā bija daudz gājēju, aplūkoja grāmatnīcas vitrīnu. Netālu no viņiem apstājās melnais «Peugeot-403». No tā izlēca divi. Netālu no ieejas bārā «Lipp» stāvēja cilvēks ar ērgļa degunu. Viņš zīmīgi pamāja. Ja viņu būtu ieraudzījis kāds no padotajiem, tas noteikti būtu pārsteigts un nesaprastu, kāda loma te Orlī lidostas «Aiz France» kancelejas direktoram Antuānam Lopesam. Izrādās, viņš ir arī franču izlūkdienesta (SDECE — Arējās dokumentācijas un pretizlūkošanas dienests) slepenais aģents. To zināja tikai nedaudzi.

Viņš pamāja vēlreiz. Divi civilā ģērbtie cilvēki piegāja pie Mehdi Ben Barkas.

—   Policija, — teica viens no viņiem. — Mums ir dota pavēle uzaicināt jūs uz kādu tikšanos. Lai nepiesaistītu uzmanību, lūdzu, mierīgi sekojiet mums.

—   Jūsu personības apliecības, kungi? — pieprasīja Mehdi Ben Barka.

Viņi palūkojās visapkārt, tad iegāja pasāžā.

Tur abi nepazīstamie parādīja Parīzes policijas darbinieku apliecības. Tas, kuru sauca par Luī Sušonu, bija krimināllietu komisārs, otrs — Raimons Vuato — policists. Mehdi Ben Barka piekrītoši pamāja un gāja viņiem līdzi uz melno «Peugeot».

Students Azemuri redzēja visu šo ainu. Viņš nekādi nevarēja saprast, kas noticis, tāpēc delikāti turējās atstatu. Kad viņš saprata, ka draugu ved uz mašīnu, lai aizvestu, viņš piegāja un arī mēģināja iesēsties mašīnā. Viens no policistiem visai enerģiski aizsprostoja viņam ceļu. Durvis aizcirtās, un mašīna pazuda automobiļu straumē.

Jebkurš cits sāktu izjautāt, par kādu tikšanos ir runa, kurp viņu ved un kāpēc tieši Parīzes policija realizē šo ielūgumu. Mehdi Ben Barka izturējās mierīgi. Pat tik neparasts uzaicinājums neradīja viņā izbrīnu. Citā gadījumā Thamirs E1 Azemuri nekavējoties būtu pastāstījis par notikušo Ben Barkas tuviniekiem un, iespējams, ziņojis tuvākajam policijas iecirknim.

Šoreiz neko tamlīdzīgu viņš nedarīja, vismaz neizdarīja to tūlīt.

Pa to laiku automobilis, kurā sēdēja Ben Barka, līkumoja pa Parīzes bulvāriem, virzoties uz Orlī lidostas pusi. Lopess sēdēja blakus šoferim. Policisti Vuato un

Sušons — aizmugurē. Ben Barka, kā pēc tam noskaidrojās, domāja, ka viņu ved uz lidostu, lai izraidītu no Francijas. Tāpēc viņš sāka protestēt un pieprasīt, lai viņam vismaz atdod čemodānu, kas palicis viesnīcā. Tikai mirkli vēlāk viņš saprata, ka viņi nebrauc uz lidostu.

—   Jūs tiksieties ar šefu, — teica Antuāns Lopess. Ben Barka, kādu minūti klusējis, sāka runāt par savu neseno audienci pie prezidenta de Golla un par to, ka viņš nekādā ziņā nav pārkāpis Francijas likumus. Gluži otrādi, viņš ciena kārtību un organizāciju, ir sajūsmināts par de Golla politikas principiem.

—  Jums neviens neko nepārmet, — izmeta viens no policistiem.

—  Jūs satiksieties ārpus pilsētas villā, — teica Lopess.

Mašīna iebrauca Fontenelevikointā un apstājās dārzā pie lielas savrupmājas. Vēlāk kļuva zināms, ka tās īpašnieks ir starptautiskais gangsteris Zoržs Bušsešs.

Mehdi Ben Barku ieveda hollā un palūdza minūti uzgaidīt. «Lūdzu, te būs žurnāli, tur ir televizors, tūlīt atnesīs kaut ko dzeramu.» Pēc minūtes atnesa glāzi tējas, bet apmēram pēc stundas tika pasniegtas pusdienas.

Pa to laiku notika vairākas telefona sarunas. Antuāns Lopess un abi policisti tūlīt pat atgriezās Parīzē. Pulksten 16 un 19 minūtēs Lopess piezvanīja uz numuru 240-11 Rabatas pilsētā. Tas bija Marokas Iekšlietu ministrijas tālruņa numurs. Viņš runāja ar Marokas Valsts drošības vadītāja kabineta priekšnieku. Vēlāk noskaidrojās, ka arī villas īpašnieks, gangsteris Bušsešs, kurš līdz šim brīdim vēl nebija rādījies savam ciemiņam, tūlīt pēc viņa atbraukšanas piezvanījis uz Maroku un pateicis diezgan dīvainu frāzi:

—   Paziņojiet ģenerālim, ka burkāni novāriti.

Antuāns Lopess sēdēja savā Orlī lidostas kancelejā

un tieši stundu pēc pirmās telefona sarunas atkal piezvanīja uz Rabatu. Uzgriežot numuru 203-01, atbildēja iekšlietu ministra kancelejas vadītājs kapteinis Bens Slimans. Sarunas būtība bija visai interesanta. Aviosabiedrības «Air France» darbinieks pavēlēja Marokas iekšlietu ministram ģenerālim Ufkiram nekavējoties atlikt visas darīšanas, sēsties lidmašīnā un, cik vien ātri iespējams, ierasties Parīzē. Atļauju nosēsties Orlī lidostā viņš nodrošinās.

Bet ģenerāļa Ufkira tajā laikā nebija Rabatā, viņš atradās citā Marokas karalistes pilsētā Fesā. Ziņu par telefona zvanu no Parīzes viņš saņēma īsi pirms aizbraukšanas, tāpēc lūdza paziņot Lopesam uz villu, lai tas piezvanītu viņam uz Meknesu, kur viņš būs caurbraucot. Vakarā Lopess runāja ar ģenerāli Ufkiru. Divos nakti, tātad jau 30. oktobrī, Ormiā villā atkal atskanēja telefona zvans. Marokas iekšlietu ministrs ģenerālis Ufkirs ziņoja, ka Orlī lidostā ieradīsies septiņpadsmitos. Pēc tam Antuāns Lopess, franču izlūkdienesta slepenais aģents, pieņēma vēl vienu telefonogrammu. Arī tā bija no Marokas, no valsts drošības dienesta priekšnieka vietnieka Ahrneda Dlimi. Arī viņš paziņoja, ka ieradīsies Orlī ap septiņpadsmitiem.

Sestdien, 30. oktobrī, pirmais uz Parīzi atlidoja Ahmeds Dlimi, tad ģenerālis Ufkirs. Bez Antuāna Lopesa viesus sagaidīja arī Marokas policijas komisārs E1 Magdi, Ufkira krustdēls un pilnvarotais, kurš šeit uzdevās par studentu.

Pa ceļam no lidostas uz pilsētu ģenerālis Ufkirs uzzināja, ka sestdien un svētdien Lopess ar ģimeni gatavojas aizbraukt. Tā kā viņi bija labi paziņas, Ufkirs palūdza Lopesu atstāt viņam Ormiā villas atslēgas. Lopess labprāt piekrita, jo ģeneraļa lūgumu uzskatīja par pagodinājumu. Savācis čemodānus, viņš kopā ar sievu un bērniem labā noskaņojumā aizbrauca uz Belegardu Luāras departamentā. Operācija noritēja pēc plāna. Pa ceļam viņš ieslēdza radio un saprata, ka viss tomēr ir savādāk. Diktors ziņoja, ka vakar Parīzē bez vēsts pazudis Marokas opozīcijas vadītājs Mehdi Ben Barka.

Vēstures fakultātes studentam Thamiram E1 Azemuri vajadzēja zināt, kādā situācijā atrodas Ben Barka, ka šeit viņš ir emigrants, bet Marokā neklātienē notiesāts uz nāvi. Tomēr par visiem šiem apstākļiem viņš iedomājās daudz vēlāk. Kā citādi lai izskaidro, ka Mehdi brālim Abdelkaderam viņš par notikušo paziņoja tikai vēlu vakarā?

Taču arī Abdelkadcrs Ben Barka neskrēja tūlīt uz policiju. Viņš zināja, ka Marokas karalis Hasans aiz zināmiem taktiskiem apsvērumiem mēģina nodibināt kontaktu ar emigrācijas opozīciju un ka šīs sarunas ir slepenas. Tāpēc policija par notikušo uzzināja vēlu. Tikai pirmdien varas iestādes un sabiedrība nāca pie slēdziena, ka Ben Barka nolaupīts gaišā dienas laikā Parīzes centrā. Trešdien, 3. novembrī, Francijas Republikas prezidents ģenerālis Saris de Golls saņēma Ben Barkas mātes telegrammu, kurā vecā sieviete lūdza darīt visu iespējamo, lai glābtu viņas dēlu.

Kāpēc Ben Barkas māte telegrafēja tieši Francijas prezidentam? Tāpēc, ka Mehdi Ben Barka dzīvoja Parīzē ar Francijas varas iestāžu ziņu un par viņa ierašanos zināja policija. Jā, tai vajadzēja viņu apsargāt, taču tā pati piedalījās viņa nolaupīšanā. Apzināti vai neapzināti? Vai komisārs Sušons un viņa asistents Vuato zināja lietas būtību? Acīmredzot ne. Viņi saņēma norādījumus no slepenā dienesta darbinieka Lopesa, kurš viņiem apgalvoja, ka viss būs labākajā kārtībā.

Skandāls, kas varēja izcelties pēc Ben Barkas pazušanas, prezidentam de Gollam nesolīja neko patīkamu. Turklāt Ben Barkas mātes telegramma pienāca īsi pirms tam, kad ģenerālis no jauna gatavojās izvirzīt savu kandidatūru prezidenta amatam.

Marokāņu «Baltajā grāmatā», kuru izdeva Hasana valdība, tekstā par Ben Barkas lietas norisi runāts par to, ka marokāņu opozīcijas līderis vienojies ar franču valdības pārstāvjiem izdarīt puču pret Hasana proamerikānisko monarhiju, kas pakāpeniski atbrīvojas no franču ietekmes.

Francijai bija vairāki iemesli vest šādas slepenas sarunas. Tas bija ietekmes atslābums Marokā, ko francūži no seniem laikiem pieraduši uzskatīt par savu teritoriju. Bez tam, pēc marokāņu «Baltas grāmatas» apgalvojumiem, bija runa par prezidenta prestižu. De Golls principiāli uzstājās pret amerikāņu ietekmi Eiropas politikā.

Spriežot pēc marokāņu oficiālo orgānu paziņojuma, franču izlūkdienests gribējis simulēt Ben Barkas nolaupīšanu un organizēt akciju tā, lai radītu iespaidu, it kā opozīcijas politiķi nolaupījuši paši marokāņi. Sīs lietas aizkulisēs bija jāparādās acīm redzamai iekšlietu ministra ģenerāja Ufkira ietekmei. Vēl vairāk, nolaupīšanai bija jānotiek ģenerāļa Ufkira Parīzes vizītes laikā. Netika izslēgta arī skandāla iespēja. Policija atrastu vietu, kur paslēpts nolaupītais, atrastu nolaupītājus — marokāņus, atbrīvotais Ben Barka rīkotu preses konferences ar acīm redzamu propagandas ievirzi. Hasana monarhija būtu iedragāta pašos pamatos, pienāktu brīdis pasludināt Marokas Republiku, priekšgalā izvirzot Ben Barku, kurš vienmēr bijis par visciešāko sadarbību ar Franciju.

Tie, kuri zināja lietas būtību, neticēja nevienam šī paziņojuma vārdam. Pie tādiem pašiem uzskatiem, kas jau no paša sākuma valdīja Marrakešas, Rabatas, Kasablankas vai Fesas ieliņās, pakāpeniski nonāca arī pasaules sabiedriskā doma. Mehdi Ben Barka bija vienīgais marokāņu politiskais darbinieks, kurš ar savu popularitāti varēja sašķobīt Ilasana troni. Tāpēc karalis un viņa ģenerālis vienojās par akciju, kura skāra viņu abu intereses. Uzticamu aģentu viņiem bija pietiekami daudz.

Orlī lidostas aviācijas sabiedrības «Air France» kancelejas direktors Antuans Lopess kādreiz bija bijis aviācijas inspektors Tanžerā. Var jau būt, ka tad viņš vēl nesadarbojās ar kriminālpoliciju, bet acīmredzot jau darbojās franču izlūkdienestā. Reiz no viņa tika saņemta ziņa par to, ka no Tanžcras lidostas uz Tunisu izlidojusi lidmašīna ar Ben Bellu un viņa līdzgaitniekiem. Tā tika arestēti ievērojamie nacionālās atbrīvošanās kustības darbinieki; Marokas «Air Atlas» sabiedrības lidmašīna, franču kara iznīcinātāju apdraudēta, Tunisas vietā bija spiesta nolaisties Alžīrā.

Kas tad īsti bija A^cbdi Ben Barka, ja ap viņu izvērsās vesela virkne starptautisku intrigu, bet viņa nolaupīšana. izraisīja skandālu, kas varēja skart pašu prezidentu?

Viņam bija simbolisks vārds. E1 Melidi arābiski nozīmē «dieva sūtnis», «glābējs». Kaut gan, pēc eiropiešu priekšstatiem, ne izskata, ne uzvedības ziņa viņš svēto neatgādināja. Tas bija enerģisks, stingrs cilvēks, kurš zināja, ko grib. Viņam piemita oratora dotības. Viņš bija dzimis tiesas izpildītāja ģimenē, tādēļ izglītība viņam bija pieejamāka nekā bagatiba. Kopš jaunības viņš bija nostājies tautas pusē un cīnījās par savas dzimtenes neatkarību.

Studijas viņš pabeidza 1944. gadā. Kad progresīvās buržuāziskās partijas «Istiklal» («Neatkarība») dibinātājs Abmeds Balafredžs aicināja jaunos intelektuāļus parakstīt «Neatkarības manifestu», Ben Barkas paraksts bija blakus Abderrahima Buabidas un Abdclkebira Fasi vārdiem. Tais gados, kad Marokas atbrīvošanās kustība bija apspiesta un sultāns Mohameds atradās savā pilī mājas arestā, Mehdi Ben Barka bija vienīgais cilvēks, kuram ģenerālrezidents maršals Zjēns nevarēja aizliegt iekļūšanu pilī, jo Mehdi Ben Barka bija Mohameda dēla troņmantnieka prinča un nākamā karaļa Mulaja Iiasana matemātikas skolotājs.

Tomēr 1952. gadā viņš tika izsūtīts, kaut gan neviesmīlīgajā tuksnesī viņam nācās nodzīvot tikai nepilnus divus gadus.

Centrālā Atlasa akmeņainajā tuksnesī ir Imilšilas sādža, ko iekļāvušas trīstūkstoš metru augsto kalnu virsotnes, kurām pat nosaukumu nav.

Ziemā šeit ir sprēgona, bet vasarā — nomācošs karstums. Tas ir cietums bez restēm, dzeloņdrāšu lomu lieliski pilda tuksnesis, kas izpleties desmitiem kilometru visapkārt. Te dzīvoja trimdinieks Ben Barka. Seit 1954. gada februārī viņš iepazinās ar interesantu cilvēku. Tas bija viņa cietumsargu draugs, kalsnējs marokāņu virsnieks ar baltu ādu. Drīz vien viņu tikšanās un diskusijas kļuva par ikdienišķu parādību. Sprieda viņi galvenokārt par politiku un Marokas nākotni. Sim marokāņu virsniekam jau bija sava dzīves pieredze, viņš bija redzējis pasauli. Viņš dienēja franču armijā, kādu laiku bija Itālijā, kopā ar franču armijas ekspedīcijas korpusu nokļuva Vjetnamā un pavisam nesen bija atgriezies no Indoķīnas. Tagad viņš dienēja marokāņu armijā. Viņu sauca Mohameds Ufkirs. Tad viņš tika iecelts par Marokas jaunā’ ģenerālrezidenta franču ģenerāļa Boija de la Tūra adjutantu. Sī ģenerāļa vadībā viņš agrāk bija dienējis Indoķīnā. Tā Mohameds Ufkirs kļuva par cilvēku, ko visās valstīs un visos režīmos sauc par kolaboracionistu.

Viņš uzturēja sakarus ar internēto opozīcijas līderi Ben Barku. Sapratis, ka sakarā ar kolonizēto valstu atbrīvošanās kustības spēcīgo pieaugumu franču ielikteņa sultāna Ben Arafi dienas ir skaitītas un ka situācija liek Francijai mainīt politisko kursu, viņš sāka atklātāk runāt ar Ben Barku un, visbeidzot, piedāvāja viņam sadarbību. Vērtīgo informāciju, kura viņam bija pieejama dienestā, kā arī to, kuru ieguva no sava drauga franču kapteiņa Leruā, Mohameds Ufkirs sāka piegādāt marokāņu pretošanās kustībai.

Pcc 1956. gada apvērsuma Maroka tika pasludināta par neatkarīgu valsti, Mohameds kļuva par karali. Mehdi Ben Barka ieguva brīvību, bet marokāņu armijas kapteinis, okupantu pārstāvja adjutants, izlīda no ūdens gluži sauss. Pats Mehdi Ben Barka apliecināja, ka Ufkirs sadarbojies ar partizāniem, piegādājot atbrīvošanās kustībai vērtīgas ziņas. Tā «patriots» Ufkirs nokļuva tieši Mohameda V militārajā kabinetā. Un viņa karjera plauka.

Der pievērst uzmanību kādai detaļai. Tas pats Ufkira draugs franču kapteinis, kas pēc tam pārcēlās uz Franciju, vēlāk kļuva par pulkvedi Leruā, franču izlūkdienesta darbinieku, kurš bija pazīstams arī kā Finvils. Viņam bija svarīga loma turpmākajos notikumos.

1955. gada beigās Istiklalas partija sasauca savu pirmo kongresu. Tika pasludināts lozungs: «Zemi — zemniekiem.» Ben Barka kļuva par populāru un ietekmīgu vadītāju. Karalis Mohameds V acīmredzot pēc gudru pa-

domdevēju ieteikuma mēģināja viņu atbruņot ar to, ka iecēla par Nacionālās sapulces priekšsēdētāju. Tomēr slava Ben Barku neapreibināja. Viņu ievēlēja par Istiklalas partijas sekretāru, viņš pastāvīgi satikās ar arodbiedrību darbiniekiem, studentiem, nabadzīgu sādžu zemniekiem. Rezultātā viņš aizvien vairāk un vairāk savos uzskatos nosliecās pa kreisi, līdz galīgi atšķēlās no Istiklalas partijas. 1959. gadā viņš nodibināja Tautas Spēku nacionālo savienību. Jaunā partija, kuru varēja nosaukt par progresīvu un sociālistisku, drīz vien rada piekritējus. 1963. gadā no tās parlamentā jau bija divdesmit deviņi deputāti.

Tomēr Marokas cerības uz demokrātiskas attīstības ceļu bija īslaicīgas. Ģenerāļi atklāja tā saukto «jūlija dumpi», kas kļuva par ieganstu, lai izvērstu uzbrukumu progresīvajiem spēkiem. Mehdi lien Barka emigrēja un' neklātienē tika notiesāts uz nāvi. 1961. gadā karalis Mohameds V nomira līdz šai dienai nenoskaidrotos apstākļos. Troni ieņēma Hasans II — tas pats Ben Barkas skolnieks Mulajs Hasans. Bijušais matemātikas skolotājs publiski kritizēja sava bijušā skolnieka politiku. Karalim Iiasanam II tas, bez šaubām, nepatika. Ben Barka otrreiz neklātienē tika notiesāts uz nāvi. Viņš zināja, ka būs dzīvs tik ilgi, kamēr nepārkāps Marokas robežu.

1966.   gada sākumā Havanā nolika triju kontinentu konference, kurā Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas pārstāvji risināja aktuālus jautajumus par cīņu pret imperiālismu. Mehdi Ben Barka bija viens no šī svarīgā politiskā foruma galvenajiem iniciatoriem, bet piedalīties tajā viņš vairs nevarēja.

Vēlreiz atgriezīsimies 1965. gada aprīlī. Stāvoklis Marokā saasinājās. Karalis Hasans II nolēma valdīt stingri, bet, neskatoties uz to vai varbūt tieši tāpēc, nokļuva politiskā izolācijā. Lai uzturētu savu autoritāti, viņš bija spiests balstīties galvenokārt uz saviem pulkvežiem, pārtraukt konstitūcijas darbību un atlaist parlamentu. Opozīcijas līderu vairākums boikotēja Hasana politiku un uz iekšlietu ministru tāpat skatījās caur pirkstiem.

Hasans II nebūt nebija diletants politikā. Aiz muguras viņam bija laba skola. Viņš saprata, ka vienkāršāk pasniegt roku opozīcijai nekā biedēt to ar represijām. Tāpēc viņš sāka domāt par tautas kustības vadītāja Ben Barkas apžēlošanu. Ar savu plānu viņš iepazīstināja dažus politiskos padomniekus, kuru vidū gan nebija iekšlietu ministra Ufkira. Tas bija nejauši vai tika darīts tīšām?

Ģenerālim Ufkiram toties visur bija savi ziņu pienesēji, to skaitā ari karaļa pilī. Iekšlietu ministrs devās pie karaļa un pacentās atrunāt viņu no sadarbības ar nodevēju. Karalis Hasans zināja, ka Ben Barka ir Ufkira nāvīgs ienaidnieks. Laikam tāpēc viņš neņēma vērā ministra padomus. Tad ģenerālis Ufkirs nolēma rīkoties uz savu roku. īpaši pēc tam, kad aprīlī karalis Hasans pasludināja amnestiju, kas attiecās ari uz abiem Ben Barkam piespriestajiem nāvessodiem. Karaļa uzticības persona un vienlaicīgi arī Ufkira slepenais aģents pienesa savam ģenerālim ziņu par to, ka karalis par nacionālās atbrīvošanās kustības vadītāju teicis: «Es tomēr nekādi nevaru aizmirst, ka Ben Barka bija mans matemātikas skolotājs un audzināja mani par patriotu.» Bet tas vēl nebija pēdējais piliens, kas pārpildīja pacietības mēru. Karalis Hasans II pavēlēja savam sūtnim Parīzē, lai tas sazinātos ar Ben Barku, paskaidrofu viņam situāciju un pacenstos noskaidrot viņa pozīciju. Tikšanās notika Frankfurtē pie Maiņas Ben Barkas brāļa Abdelkadera dzīvoklī. Ufkiram par šo tikšanos kļuva zināms …

Boudenibas pilsētiņa arī šodien nav nekas cits kā liela oāze tuksneša malā. 1924. gadā, kad vecā marokāņu ģimenē piedzima Mohameds Ufkirs, te nebija pat pienācīga ceļa. Mohatneda tēvs, vietējais feodālis, bija dedzīgs nacionālists. Neskatoties uz to, viņš nosūtija savu dēlu uz franču militāro skolu Meknesā. Astoņpadsmit gadu vecumā Ufkirs teicami pabeidza skolu un atgriezās mājās ar jaunākā leitnanta uzplečiem.

Toreizējās Marokas apstākļos ceļš uz karjeru viņam bija atvērts. Mes jau runājām par io, kā Ufkirs ieguva ģenerāļa uzplečus. Lai viņa portrets būtu pilnīgāks, vēl piebildīsim, ka viņš piedalījās Vjetnamas karā, kur raksturoja sevi kā bargu un cietsirdīgu algotni. Kad Mohainedain Ufkiram veikli izdevās no franču kolaboracionista pārvērsties par karaļa kalpu, viņš vel vairākkārt parādīja sevi kā cietsirdīgu bendi. 1958. gadā uzliesmoja dažu cilšu sacelšanās Rifas rajonā, un Ufkirs bija viens no tiem, kas pacentās to noslīcināt asinis.

Pēc šīs «varonīgās» rīcības Ufkirs uzsāka slepenā dienesta organizēšanu. Šim pasākumam viņš izraudzīja uzticamus skolotājus un pieredzējušus ekspertus: viens — bijušais hitleriskā gestapo darbinieks, otrs — franču policijas virsnieks. Par slepenā dienesta šefu, protams, kļuva Mohameds Ufkirs. Viņš nekavējoties mobilizēja savus slepenos aģentus cīņai pret Tautas spēku nacionālo savienību ar Ben Barku priekšgalā. Par ienaidnieku numurs viens Bcn Barku pasludināja tieši tie augstmaņi, ar kuriem sadarbojās slepenpolicijas šefs Ufkirs.

Taču pats melnākais traips Ufkira reputācijā pirms Melidi Ben Barkas lietas bija viņa darbība 1964. gada Kasablankā. Karaļa Hasana II valdībai raksturīgās politiskās diktatūras ietvaros tika ieviesti ierobežojumi tam personām, kas vēlējās mācīties augstākajas mācību iestādēs. Kasabiankas studenti izgāja ielās un sarīkoja protesta demonstrāciju pret pastāvošā režīma patvaļu. Ģenerālis Ufkirs iesēdās kara helikopterā un pavēlēja pilotam iespējami zemāk pārlidot ielām, pa kuram gāja jaunie ļaudis. Helikopterā viņš piesēdās pie borta ložmetēja un atklāja uguni uz neapbruņotajiem studentiem. Ielās palika ap simt nogalināto. Ne, viņš nestājās tiesas priekšā ka slepkava un netika sodīts — viņš tika iecelts par iekšlietu ministru.

Spēlē pret politisko darbinieku Ben Barku marokāņu ministra rokās, bez šaubām, bija visi dūži. Taču viņš jau bija pārāk augstu uzkāpis nu pieredzējis intrigants, lai pats smērētu rokas. Tāpēc 1965. gada jūlijā marokaņu vēstniecībā Parīzē parādījās jauns diplomāts ar Labri Stuki vārdu pasē. Tas bija Ufkira slepenais aģents, divdesmit astoņus gadus vecais policijas virsnieks un marokāņu slepenā dienesta darbinieks Naimi Muluds. Viņš devās šajā komandējumā, lai sagatavotu grupu Bcn Barkas nolaupīšanai. Likās, ka Ufkirs grib nogādāt savu ienaidnieku Marokas teritorijā, kur viņam, Ufkirain, kā iekšlietu ministram būtu pietiekami daudz iespēju, neskatoties uz karaļa amnestiju, izrēķināties ar Ben Barku.

Stuki bija apķērīgs puisis, turklāt labi pazina Parīzes kriminālo pasauli. Par viņa pirmo līdzdalībnieku kļuva Magribas (Arābu Rietumu: Marokas, Tunisijas, Alžīrijas un Tripolitānijas vēsturiskais nosaukums) jautājumu speciālists un žurnālists ar sliktu slavu Filips Bernjē. Viņš jau bija tiesāts, taču atbrīvots pret drošības naudu.

Pat šodien vēl joprojām nav iespējams pierādīt, vai emisārs Stuki Parīzē tika sastapies ar SDEČE vai pretizlūkošanas un iekšējās drošības dienesta varenās nodaļas DST (Teritorijas drošības pārvalde) pārstāvjiem. Saskaņā ar pulkveža Leruā (ko reizēm sauca par Finvilu) paziņojumu tiesnesim Zolingeram 1965. gada 8. oktobrī nolika svarīga apspriede. Pulkvedis Leruā-Finvils ierādās franču slepenā dienesta centrā Martjē bulvārī, Irpiirkš iegriezies SDECE direktora ģenerāļa Pola Žakjē Iuiik'cU ja. Sakara ar to, ka runa bija par SDECE un aiziiiImvii izlūkdienestu sakaru koordināciju, sarunā droši vien piedalījās arī pulkvedis Marejs, kas bija atbildīgs par šī iecirkņa darbību. Apspriedes rezultātā tika pieņemts lēmums, ka nevajag dot aģentam Stuki rīcības brīvību, bet vajag viņam palīdzēt.

Par to liecina sekojoši fakti: tai laikā Ben Barka dzīvoja Zenēvā. Maijā šeit parādījās žurnālists Filips Bernjē, kuram bi|eti uz šejieni, kā vēlāk kļuva zināms, bija apmaksājis Stuki. Tiekoties Bernjē izteica Ben Barkam vilinošu priekšlikumu. Parīzes mākslas darbinieku grupa gatavojot filmu par Āfrikas antikoloniālo cīņu. Filmu uzņemšot pazīstamais režisors Franžū. Ben Barka varot būt Žorža Figona scenārija politiskais konsultants. Ja viņš esot ar mieru, tad visi sapulcēšoties Parīzē, lai pārrunātu turpmāko darbību. Ben Barka bija sajūsmā. Viņš apsolīja savu līdzdalību.

Tai laikā, kad Bernjē veda sarunas ar Ben Barku Zenēvā, marokāņu aģents Stuki parādījās Laklemanas pilsētā. Viņš tikās ar kādu francūzi, kas bija atlidojis ar sabiedrības «Air France» lidmašīnu. Tas bija pieredzējušais franču izlūkdienesta darbinieks Antuāns Lopess. Seit viesnīcas klusā un mājīgā atmosfērā viņi detalizēti apsprieda plānoto nolaupīšanu. Daži sīkumi Lopesambija jānodrošina pašam. Tūlīt pēc atgriešanās Lopess it kā piezvanījis savam labam draugam Parīzes Sirtē komisāram. Viņi satikušies Lopesa kabinetā Orlī lidostā.

Jauno personāžu notikumu arēnā sauca par Zoržu Figonu. Tas bija cilvēks spēka gados, dzimis sīkburžuja ģimenē, paspējis iziet bagātu gangstera skolu. Noziedznieku pasaule viņam bija iesauka Džo Strēlnieks. Bērnībā viņš pārcietis nervu slimību, bet vēlāk jaunekļa gados veselus trīs gadus pavadījis jauniešu psihiatriskajā slimnīcā. 1955. gadā viņš par kaut kādiem noziegumiem tika sodīts ar divdesmit gadiem labošanas darbu kolonijā. Tur viņš nostrādāja sešus gadus un par labu uzvedību tika nosacīti atbrīvots. Ben Barkas lietā Zoržu Figonu mēs redzam kā visai pretrunīgu personu. Arī visa viņa dzīve bija visai dīvaina. No vienas puses, Figons bija gangsteris, kas spējīgs pat uz slepkavībām, kā arī pusmilitāru organizāciju loceklis. Bet Figons bija arī literāts, vismaz centās par to kļūt. Viņš rakstīja tā sauktos fotoromānus no komiksu žanra. Divreiz ar panākumiem uzstājās televīzijā, bija pilnmetrāžas telefilmas «Cilvēks no padibenēm» scenārija autors. Bez tam viņš kontrabandas ccļā no Alžīrijas uz Sveici pārvadāja valūtu un izdeva žurnālu par savvaļas dzīvnieku aizsardzību. Tagad viņam būtu jākļūst par filmas producentu. Protams, viņš aplēsa, cik miljonu vecajos frankos varēs nopelnīt, un drīzumā uzzināja, ka runa nav par antikoloniaias filmas uzņemšanu, bet par Ben Barkas novākšanu.

Marokas politiskajam darbiniekam Ben Barkam jau vairākkārt bija iznākusi saskare ar līdzīgiem mēģinājumiem. Reiz 2enēvā viņš izglābās no nolaupīšanas, tikai pateicoties savai pašsavaldīšanās spējai. Sapratis, kas par lietu, viņš ieskrēja garāžā un caur otru izeju izbēga noziedzniekiem. Abi laupītāji bija marokāņi, Ufkira policijas darbinieki.

Pirms dažiem gadiem ceļā uz Kasablanku viņa mašīnu apsteidza policijas automobilis, kura vadītājs ar prasmīgu manevru nogrūda viņu no ce|a. Ben Barkas automobilis apgāzās, bet viņš pats bija tikai ievainots un varēja kustēties. Viņš paskatījās visapkārt un ieraudzīja, ka policijas mašīna pagriezusies atpaka| un atkal tuvojas viņam. Tad viņš sāka saukt palīgā fellahus, kuri strādaja netālu uz lauka. Viņš kliedza, ka viņu sauc Ben Barka un ka viņu grib nogalināt. Uz lauka strādājošie ļaudis ar kapļiem rokās metās cietušajam palīgā. Policijas mašīna aizbrauca lielā ātrumā. Ben Barku nogādāja slimnīcā, kur viņš ar savainotu mugurkaulu nogulēja vairākus mēnešus.

Alžīrā viņam izdevās izglābties tikai tāpēc, ka viņu noturēja par kādu citu. Tunisā viņam tāpat palīdzēja tikai laimīgs gadījums. Kairā situācija atkārtojās.

Ģenerālis Ufkirs acīmredzot nevarēja sagaidīt to brīdi, kad varēs atbrīvoties no bīstamā pretinieka, un tāpēc steidzināja savus emisārus. Pēc franču slepenā aģenta Lopesa rīkojuma Zoržs Figons un žurnālists Bernjē 1. septembrī devās uz Kairu, lai tur atkal vestu sarunas ar Ben Barku it kā par filmas uzņemšanu.

Viņi satikās labākajā Kairas hotelī Nīlas krastā. Bet Ben Barka jau bija piesardzīgs. Dienu iepriekš Ēģiptes policija bija viņu brīdinājusi, ka uz Kairu atlidojis aizdomīgs marokānis Štuki. Ēģiptieši palīdzēja Ben Barkam pārvest ģimeni no hoteļa uz privātu dzīvokli. Un, kaut gan viņš satikās ar «parlamentāriešiem» hoteļa hollā, Figona un Bernje plāns ielikt Ben Barkas istabā koferīti ar bumbu neizdevās. Kad mēness gaismā Nīlas krastā zem skatu torņa viņi satikās ar savu darba devēju Stuki, viņiem nekas cits neatlika kā iemest čemodāniņu ar «elles mašīnu» Nīlas duļķainajā ūdenī.

Ģenerālis Ufkirs bija nikns. Veiksme joprojām bija lien Barkas pusē. Marokāņu iekšlietu ministrs labi sapi.»la, ka viņam grūti sacensties ar savu pretinieku. Ben

Barka — spēcīga personība, viņa pusē sabiedriskā doma. Ja viņam izdotos īstenot politisko apvērsumu Marokā, tad viņš k|ūtu par premjerministru un pirmo cilvēku valsti. Tad viņš noteikti sāktu censties dot valstij to, ko solījis, — demokrātisku parvaldcs sistēmu, izglītības reformu, kultūras izplatīšanu laukos, mūsdienīgu lauksaimniecību, rūpniecības attīstību atpalikušajos rajonos, brīvību, izglītību, vienādas tiesības klejotājiem ganiem un bagātniekiem. Ģenerālis Ufkirs to zināja un visiem speķiem centās novākt Ben Barku.

Notikumu arēnā parādījās jaunas figūras: starptautiskais gangsteris Bušsešs, kuram Marokā piederēja divi hoteļi un vairākas iestādes ar šaubīgu reputāciju. Viņa sapnis bija iegādāties Kasablankā lielu, modernu un tīru, bagātīgi iekārtotu publisko namu, kur arābu savedēju māksla apvienotos ar Londonas kluba delikāto eleganci. Ģenerālis Ufkirs apsolīja viņam koncesiju.

Tad parādījās advokāts un deputāts Pjērs Lemaršāns. Viņš ieradās Zenēvā «gluži nejauši» tieši zināmās akcijas laikā. Ufkirs iesaistīja spēlē vēl vienu savu uzticības personu — komisāru E1 Goli E1 Mahdi. Viņš Parīzē uzdevās par studentu, un klīda valodas, ka viņš esot Ufkira radinieks vai pat viņa audžudēls. Spēlē, ko uzsāka gangsteris, drīz vien iesaistās vēl daži profesionāli noziedznieki: Dibaī, pazīstams pēc iesaukas Petričeks, Le Ni, pēc iesaukas Andrē vai Dedē, un kāds Zana kungs, kura īstais vārds bija Palisē. So ansambli diriģēja Antuāns Lopess, pulkveža Leruā ziņu pienesējs, kuram viņš stradāja ar Dona Pedro vārdu.

Viss ritēja pēc plāna. Lopess savlaicīgi saņēma no sava Zenēvas informatora vēsti par to, ka Ben Barka 29. oktobrī lido uz Parīzi. Lopess to darīja zināmu policistiem Vuato un Sušonam un lūdza viņu palīdzību. Komisārs Sušons strādāja policijā jau gadus divdesmit. Tāpēc viņš nepiekrita, ka runa ir par sīkumu — aizvest vienu marokāni uz norunātu vietu. Viņš pieprasīja garantijas. Un te no Lopesa lūpām izlauzās burvju frāze, kas vēlāk izpelnījās lielu uzmanību. Lopess Sušonam sacīja: «Par to zina Fokārs.» Siem vārdiem bija maģiska iedarbība. Viss tūlīt kļuva skaidrs.

Ar Elizejas pils pelēko kardinālu Zaķu Fokāru mēs tikāmies, kad runājām par Alžīrijas progresīvā politiskā darbinieka doktora Muinjē nogalināšanu. Ir zināms, ka Fokara darbības sfēra bija Ziemeļāfrikas rajons. Bet, lai komisārs Sušons nešaubītos par Lopesa vārdu patiesīgumu, jau dienas pirmajā pusē uz policijas pārvaldi piezvanīja kāds Obērs no Francijas iekšlietu ministra kabineta un jautāja, vai Sušons ieradīsies uz «plānoto tikšanos».

Pēc tam, kā zināms, gaišā dienas laikā notika nolaupīšana, Mehdi Ben Barka pazuda bez vēsts. Policija saka meklēšanu, aiz restēm nokļuva Antuāns Lopess, marokānis El Mahdi un abi policisti Sušons un Vuato. Tika izdots orderis par Bušseša, Dibaī un citu gangsteru arestu. Taču tie jau sen bija drošībā, aiz valsts robežas.

Prezidents Saris de Golls bija jau pilnīgi iegrimis vēlēšanu sagatavošanas darbos, un radusies situācija varēja nopietni sarežģīt pirmsvēlēšanu kampaņu. Prezidents noklausījās sava iekšlietu ministra un padomnieka Fokāra ziņojumus šajā jautājumā un tūlīt pavēlēja izdarīt rūpīgu izmeklēšanu. Vēstulē Ben Barkas mātei viņš apgalvoja, ka franču attiecīgie varas orgāni darīs visu iespējamo, lai uzvarētu taisnību. Uz Maroku pie karaļa Hāsana II ar speciālu misiju tika aizsūtīts augsti stāvošs valsts ierēdnis.

Tātad vieni noziedznieki atradās aiz restēm, citi pārbēga pār robežu. Un bija tikai viens izņēmums. Zoržs Figons. Viņš pastaigājās pa Parīzes ielām, sēdēja kafejnīcās, satikās ar savu mīļāko — aktrisi no teatra «Eduards VII». Tādējādi pietika pasekot apburošajai jaunkundzei, un viņa agri vai vēlu uzvestu ieinteresēto personu uz meklējamā Figona pēdām.

Interesanti, ka šīs pēdas sāka dzīt nevis franču policija, bet gan iknedēļas izdevuma «L’Express» reportieris. Viņš atrastajam gangsterim deva garantiju, ka klusēs, un ierakstīja viņa stāstījumu magnetofona lentē. Sekoja franču sūtņa atsaukums no Marokas. Franču slepenajos dienestos tika izdarīta būtiska reorganizācija. Franču valdība lūdza izsniegt starptautisku orderi Marokas iekšlietu /ninistra ģenerāļa Mohameda Ufkira arestam. Kļuva pilnīgi skaidrs, ka Mehdi Ben Barka ne tikai nolaupīts, bet arī nogalināts.

Sestdien, 30. oktobrī, ap pieciem vakarā Marokas iekšlietu ministrs Mohameds Ufkirs bija atlidojis uz Parīzes Orlī lidostu. Mehdi Ben Barka, kurš tajā laikā atradies gangstera Bušseša villā, bijis sveiks un vesels. Gangsteris Dibaī pa telefonu gūsteknim apgalvojis, ka viss ir labākajā kārtībā. Tikai neparedzētu apstākļu dēļ tikšanās tiek atlikta uz vienu dienu.

Sestdien, kad ieradies Marokas valsts drošības priekšnieka vietnieks major:, Ahmeds Dlimi kāda Ašahi pavadībā, gangsteri sākuši strīdēties par gūstekņa likteni. Pēc visa varēts spriest, ka Dlimi ir profesionāls slepkava: pa« visam mierīgi viņš liecinieku klātbūtnē paziņojis, ka Ben Barku vajag likvidēt, bet liki aprakt kaut kur mežā. Tomēr gangsteri šajā ziņā ir vairāk pieredzējuši. Iekams ķerties pie kādas lietas, viņi vispirms padomā par sekām un negrib lieki riskēt. Tāpēc viņi noraidījuši Dlimi primitīvo plānu. Drošības labad viņi ierosinājuši iesaistīt šajā akcijā arī Antuānu Lopesu. Tas tomēr esot cilvēks no franču izlūkdienesta, un, ja kaut kas notiktu, šefi neatstātu viņu nelaimē.

Figona liecības turpinājums ir juceklīgs un mazticams. Kāds no gangsteriem it kā iebēris Ben Barkam tējā miegazāles, bet tās nez kāpēc nav iedarbojušās. Tad noticis kautiņš, gangsteri sasējuši Ben Barku un apsēdinājuši krēslā.

Tajā brīdī durvīs parādījies cilvēks tumšās brillēs un melnu platmali galvā — ģenerālis Mohameds Ufkirs. Kādu brīdi viņš raudzījies gūsteknī, tad it kā izvilcis marokaņu. dunci, kura rokturis bijis izrotāts ar dārgakmeņiem, un ar profesionālu bendes kustību iegriezis gūsteknim ādu uz kakla un uz kūtīm. Ben Barka palicis mierīgs.

Tad viņam aizbāzta mute, viņš ietīts segā, ielikts mašīnā un aizvests. Vēlāk liecinieki teica, ka 31. oktobra naktī ap pulksten 2.30 pie «Air France» kancelejas direktora villas apstājies melns limuzīns ar diplomātiskā dienesta numuru un vairāki cilvēki ienesuši iekšā garenu smagu tīstokli.

Traģēdijas epilogs ir tipisks. Ģenerālis Ufkirs solījis gangsteriem par nolaupīšanu vairāk nekā simts miljonus vecajos frankos. Kad uzdevums bija izpildīts, viņš paziņojis, ka bijis spiests steigā atstāt Maroku un nav paspējis naudu paņemt līdzi. Tātad viņiem vajadzēšot pagaidīt. Un, lai pārtrauktu pec ši paziņojuma iestājušos klusumu, viņš patētiski teicis: «Ben Barka bija ne tikai mans ienaidnieks, viņš bija arī Francijas un visas cilvēces ienaidnieks.»

Ben Barkas līķis netika atrasts, kaut gan franču un pasaules presē parādījās paziņojums, ka Lopesa villas pagrabā policija atradusi nezināma vīrieša līķi.

Arābu ramadans, iespējams, ir paši garākie svētki pasaulē, tie ilgst veselu mēnesi. Dienas gavēnis mainās ar dzīrēm un izklaidēšanos pēc saules rieta. Svētku laikā tiek darīti tikai paši nepieciešamākie darbi. Tāpēc visi bija ārkārtīgj pārsteigti, kad 1966. gada 19. janvārī, ramadana laika, karalis Ilasans II pavēlēja sasaukt valdī-

bas locekļus. Apspriedes iemesls bija karaļa kabineta šefa paziņojums par Francijas valdības komunikē Ben Barkas lietā. To ministru vidū, kas noraidīja jebkādas aizdomas par Marokas līdzdalību Ben Barkas lietā, bija ari slepkava — iekšlietu ministrs ģenerālis Ufkirs,

Zinot, ka viņam būs nepieciešams alibi, viņš teica, ka inkriminētajā laikā gan atradies Eiropā, nevis Marokā, tomēr Parīzē bijis tikai caurbraucot, pārsēžoties no vienas lidmašīnas otrā, un šo laiku uzturējies Orlī lidostā. Viņš, redziet, lidojis uz Zenēvu, lai apciemotu savus bērnus, kuri tur mācās.

Iekšlietu ministrs stingri turēja savās rokās ne tikai policiju, bet arī slepeno dienestu, tātad varēja sacīt visu, kas viņam tīk. Interesanta bija karaļa Hasana reakcija. Viņš tikai tagad saprata, ar ko viņam ir darīšana. Karalis nekavējoties pavēlēja, lai visi viņa personīgie braucieni nākotnē tiktu turēti pilnīgā slepenībā. Nu jau karalis Hasans II zināja savu ienaidnieku.

Zoržs Figons bija palicis vienīgais un, varētu teikt, galvenais slepkavības liecinieks. Neskatoties uz to, viņš izturējās apbrīnojami naivi. Vai tiešām viņš nenojauta draudošās briesmas? Taču Figons bija izdaudzināts savādnieks, kas katrā izdevīgā gadījumā mīlēja pievērst sev uzmanību.

Savu liecību «L’Express» reportierim viņš nodiktēja viesnīcas «Scribe» numurā. Pēc tam viņš sāka nēsāt platmali un tumšas brilles, pieņēma uzvārdu Lenormāns un pārcēlās dzīvot uz māju Nr. 14 Renoda ielā. Pa to laiku policija turpināja meklēt Figonu. 1966. gada 10. janvāra vakarā divi policisti pat atnāca pie mājas īpašnieka un iztaujāja viņu par kādu Figonu. Saimnieks atbildēja, ka tāds pie viņa nedzīvo.

Vai nu Figons neuzzināja par policistu vizīti, vai vispār nepievērsa tai uzmanību, taču nākamajā dienā viņš itin mierīgi devās uz «Līsistrates» ģenerālmēģinājumu leātrī, kur spēlēja viņa mīļākā. Arī šeit viņu neviens nepazina.

Policija turpināja meklējumus, un Figons sāka nervozēt. Aiz izmisuma viņš piezvanīja savam advokātam Lemaršandam un lūdza padomu. Bet tieši šī advokāta (li.uigs, komisārs Kajs, vadīja pazudušā Figona meklēlanu.

17. janvārī komisāram Kajam pa telefonu paziņoja, ka ļuilii ii.i atradusi Figona patvērumu. Komisārs nodeva llolu kriminālpolicijas brigādei, un drīz vien māja Renoda ielā tika ielenkta. Tajā brīdī, kad policisti pieprasīja, lai saimnieks atver durvis, augšā atskanēja šāviens. Policisti uzskrēja otrajā stāvā. Figona līķis gulēja uz flīžu grīdas vannas istabā. Līdzās mētājās pistole. Izsauktais tiesu ārsts konstatēja nāvi. Istabā atradās divi piebāzti čemodāni. F'igona kabatas portfelī atrada lielu naudas summu. Bija skaidrs, ka viņš taisījies aizbraukt. Tāpēc policijas paziņojums, ka Figons izdarījis pašnāvību, izklausījās visai nepārliecinošs. Bet kur pierādījumi?

Figons bija nogalināts ar lodi no pistoles ar trokšņa slāpētāju. Neviens pašnāvnieks nelieto šādu ieroci. Visbeidzot, izrādījās, ka pistole, ko policisti atrada līdzās mirušajam, bija parasta policijas pistole un, neskatoties uz to, ka Figons bija bez cimdiem, uz ieroča netika atrasti nekādi pirkstu nospiedumi.

Tika nopratināti liecinieki. Vispirms Figona mī|ākā. Pēc viņas domām, Figons vismazāk domāja par to, lai atstātu šo pasauli, gluži otrādi, viņš kala lielus nākotnes plānus. Viņš baidījās no aresta un no līdzzinātāju atriebības par to, ka izpļāpājies. Savas nāves dienas rītā viņš kaut ko skaidrojis ar savu draugu kabarē «Sloopy» īpašnieku Kristiānu Monorī un no turienes pa telefonu uz nākamo dienu pasūtījis speciālu transporta mašīnu. Viņš nosēdējis drauga iestādē visu dienu un aizgājis no turienes tikai deviņos vakarā. Viņš bijis enerģijas pilns, cauru dienu pa telefonu kārtojis savus darījumus, viņa uzvedībā nebijis ne jausmas no tām smagajām pārdomām, kas parasti moka pirms pašnāvības.

Viņa slepkavu tā arī neizdevās atrast. Radās minējumi, ka te iejaukts franču slepenais dienests vai Parīzes Sirtē. Tika arestēts un vairākas dienas iepriekšējā apcietinājumā pavadīja Parīzes kriminālpolicijas komisārs Kajs. Uz aizdomu pamata Zorža Figona slepkavības lietā? Ar protokola saturu neviens netika iepazīstināts. Zināms ir tikai viens: komisārs Kajs bija tās policistu grupas vadītājs, kura ielauzās Figona dzīvoklī.

Par Ben Barkas nāvi juridiski atbildīgi palika franču varas orgāni, taču pamatotās aizdomas skaidri rādīja uz citu pusi. Francijas un Marokas attiecības nopietni sarežģījās. 11. novembrī ieplānotā Marokas karaļa Hasana II oficiālā vizīte tika atlikta, tāpat arī franču ministru vizītes Marokā. Gangsteris Bušsešs atrada sev patvērumu kaut kur Marokā, un Francija veltīgi pieprasīja viņa izdošanu. Parādījās pat spekulatīva rakstura paziņojumi, ka ģenerālis de Golis ieteicis karalim Hasanam atcelt iekšlietu ministru Ufkiru, Nekas tamlīdzīgs nenotika.

Neviens negaidīja no tiesas procesa nekādu sensāciju. Tajos gadījumos, kad spēlē piedalās slepenie dienesti, kārtis netiek atklātas pat zvērināto priekšā. Bet Ben Barkas lietā bez franču izlūkdienesta un marokāņu spiegiem, izrādās, piedalījās vēl arī CIP. Tālākā notikumu gaita apstiprināja, ka marokāņu iekšlietu ministrs sadarbojies arī ar šo spiegošanas organizāciju.

1966. gada septembrī liesas priekšsēdētājs Peress Parīzes Tieslietu pilī atklāja procesu. Uz apsūdzēto sola sēdēja Sušons un viņa kolēģis Vuato, žurnālists Filips Bcrnjē, slepenā dienesta virsnieks Marsels Leruā un vismaz divu, bet varbūt arī trīs izlūkdienestu aģents Antuāns Lopess. Neklātienē tika apsūdzēti Mohameds Ufkirs un marokāņu slepenpolicijas priekšnieks majors Aluncds Dlimi.

Ieilgušais process norisa dīvainā atmosfērā. Visi zināja, ka patiesība tik un tā netiks atklāta. Bet tajā pašā laikā politikas aizkulisēs risinājās pagaidām vēl neredzama cīņa. Neatkarīgi no tā, kādi būs zvērināto spriedumi, tikai laiks varēja parādīt, kurš ar ko un par ko cīnās. Tādējādi spriedums Ben Barkas lietai punktu nepielika.

Karalim Hasanam II piederēja vairākas greznas pilis. Divas — Rabatā. Vienā no tām 1971. gada 10. jūlijā, sestdienā, uz svinībām par godu Hasana 42. dzimšanas dienai ieradās 1200 viesu. Marokas karalis uzaicināja uz pieņemšanu Rabatā akreditētos diplomātiskos pārstāvjus, vietējo aristokrātiju, draugus un pazīstamos no visas pasaules.

Pieņemšana nebija oficiāla. Hasans II sarīkoja īpatnēju draudzīgu tikšanos. Pēcpusdienā daļa ciemiņu gāja uz pludmali, citi spēlēja golfu. Daži sēdēja plašā dārza palmu ēnā. Galdi terasē bija noklāti delikatesēm. Oficianti košos marokāņu tērpos iznēsāja atspirdzinošus dzērienus. Ap sešiem vakarā no slēpņa atskanēja šāvieni…

Katru sestdienu un svētdienu Kasablanka un Rabata paliek tukšas, visi cenšas pavadīt brīvdienas jūras piekraste, kur šajā laikā ābolam nav kur nokrist. Daudzi iedzīvotāji par notikušo uzzināja tikai pa ceļam uz mājām. Marokas radio ik pēc nelieliem starpbrīžiem raidīja: «Karalis Hasans II nogalināts. Armija tautas vārdā pārņēmusi valsts varu. Karalis miris, lai dzīvo republika!»

Panika neizdevās, ļaudis ielās neizgāja. Viņi mierīgi nogaidīja. Vēlāk tika pārraidīts Marokas telegrāfa aģentūras oficiāls atsaukums: «Tika izdarīts atentāts pret karali, taču viņš ir dzīvs un vesels.»

Ļaudis nesaprašanā jautāja — kas tad ir noticis? Bet neko daudz viņi neuzzināja. Tikai vēlāk izdevās re* producēt pilī notikušo ainu. Kad atskanēja šāvieni, neviens no viesiem tam sevišķu uzmanību nepievērsa. Daudzi domāja, ka tas ir kāds no svinību pārsteigumiem. Droši vien apkalpotāji aizdeguši uguņošanas raķetes. Un tikai tad, kad daži viesi pakrita, automātu ložu ievainoti, sākās panika. Oficiālajā ziņojumā bija teikts, ka gājuši bojā 100 cilvēki un 130 ievainoti. Pili ielenca izpletņlēcēji. Viņi ielauzās karaļa apartamentos, ieņēma dārzu un, aicinot viesus saglabāt mieru, lika tiem sakapt kravas mašīnās, kuras viņus aizvedīšot uz pilsētu. Visiem tika garantēta neaizskaramība. Ņemot vērā, ka visapkārt jau gulēja vairāki desmiti līķu, šis apgalvojums skanēja mazliet neticami.

Karali Hasanu aplenca izpletņlēcēju grupa. Tomēr četrdesmit divus gadus vecais monarhs neapjuka. Viņš izlikās samierinājies ar likteni un, kā katrs uz nāvi notiesātais, izteica savu pēdējo vēlēšanos: viņš gribētu atvadīties no ģimenes.

Izbrīnījušies pučisti tam piekrita. Karalis Hasans devās uz istabām, kur dzīvoja viņa ģimene. Izpletņlēcēji viņam sekoja. Karalis nozuda aiz pirmajām durvīm. Atskanēja šāvieni. Starp pils sardzi un nemierniekiem notika apšaudīšanās. Viens no pirmajiem krita pils apsardzes priekšnieks ģenerālis Medbuhs… runāja, ka tieši viņš bijis sacelšanās iniciators. Uz mirušiem var novelt visu. Tūlīt pēc šiem notikumiem karalis Hasans iecēla ģenerāli Ufkiru par Marokās armijas un policijas virspavēlnieku.

Ģenerālis Ufkirs, kurš droši vien stāvēja atentāta aizkulisēs, prata no neveiksmīgā puča gūt sev labumu. Viņš nekavējoties sagatavoja pretpasākumus. Viņa vadītā speciālā komisija konstatēja, ka nemiernieku vadonis bijis ģenerālis Medbuhs, kas savu noziedzīgo plānu realizēšanā iesaistījis 100 izpletņlēcējus un 1400 kara akadēmijas klausītājus. Nemiernieku vidū bija četri ģenerāļi, pieci pulkveži un viens leitnants.

Komisija necentās sarīkot tiesu un tēlot taisnīgumu. Pučistiem norāva uzplečus, zīmotnes un nekavējoties pielika pie sienas. Pēc nāvessoda izpildīšanas telegrāfa aģentūra publicēja paziņojumu, kas precīzi atspoguļoja situāciju Marokā. Tajā bija teikts, ka sabiedrība nāvessodu uzņēma ar gandarījumu. Eksekūcija notika kājnieku, kara flotes un gaisa kara spēku daļu ierindu priekšā. Daudzi klātesošie karavīri tūlīt pēc soda izpildīšanas pieskrēja pie mirušajiem, lai iespļautu nodevējiem sejā.

Iekšlietu ministrs tādējādi atkal bija izcēlies. Bet karalis Hasans II nevarēja būt apmierināts ar rezultātu. Iedzīvotāju reakcija uz nāvessodu bija vairāk nekā vēsa. Tas karalim bija nepatīkams pārsteigums, ja ņem vērā vēl arī to, ka bez visa pārējā viņš ir arī musulmaņu baznīcas augstākais pārstāvis Marokā.

Karalis Hasans ņēma vērā sabiedriskās domas vēso reakciju un mēģināja glābt to, kas vēl glābjams. Viņš publiski uzstājās pret korupciju valdības iestādēs, jo iedzīvotāji par to bija sašutuši. Viņš pavēlēja pazemināt dažu svarīgako pārtikas produktu un plaša patēriņa preču cenas (lētāki kļuva televizori un velosipēdi). Viņš uzsāka politisku dialogu ar Kutla-al-Vatanija nacionālajā frontē ietilpstošajām partijām un ar Ben Barkas partiju par to piedalīšanos valsts pārvaldē. Tie bija tikai plaši žesti, un progresīvo spēku pārstāvji to labi zināja.

Noskaidrot Ben Barkas lietu palīdzēja 1972. gada vasaras notikumi. 15. augustā karalis Hasans II speciālajā lidmašīnā «Boeing-727» atgriezās no privāta brauciena uz Franciju. Pa ceļam viņš apstājās Barselonā, kur ieturēja pusdienas kopā ar Spānijas ārlietu ministru. Kad vakarā karaļa lidmašīna atgriezās Rabatā, apmēram trīssimt kilometrus uz ziemeļiem no Rabatas parādījās trīs marokāņu iznīcinātāji. Karaļa lidmašīnas ekipāžas komandieris domāja, ka ieradies goda eskorts karaļa apsveikšanai, un mēģināja nodibināt ar tiem radiosakarus. Taču neviens no iznīcinātājiem neatbildēja. Gluži otrādi, viens no viņiem uz karaļa «Boeing-727» atklāja ložmetējuguni.

Lodes cauršāva lidmašīnas alumīnija korpusu un ievainoja vairākus cilvēkus, kas pavadīja karali. Karalis Hasans saprata, ka tas ir jauns atentāta mēģinājums. Ar apskaužamu mieru viņš ieņēma stūrmaņa vietu un profesionāla sakarnieka monotonā balsī sāka runāt mikrofonā:

«Karalis nogalināts. Pārtrauciet apšaudi. Nešaujiet, karalis Hasans nogalināts. Mēs nosēdīsimies Rabatas lidostā ar mirušo karali lidmašīnā. Karalis Hasans nogalināts, pārtrauciet šaušanu. Nešaujiet!»

Triks izdevās. Iznīcinātāju piloti noticēja, ka nošāvuši karali jau ar pirmajiem šāvieniem, un pavadīja lidmašīnu līdz pašam lidlaukam. Pēc nolaišanās Rabatā kļuva skaidrs, ka aerodromu nemiernieki nav ieņēmuši. Lidosta funkcionēja normāli, pasažieri terasē gaidīja kārtējo reisu. No lidostas ēkas sagaidīt karali jau izgāja delegācija un viņa ģimenes locekļi.

Karalis ilgi neprātoja. Viņš izkāpa no lidmašīnas un

ātri nozuda pasažieru salonā. Dažos vārdos viņš pastāstīja brālim un klātesošajiem ministriem par notikušo un pavēlēja, lai armija nekavējoties ieņemtu ministrijas, valsts iestādes un pilsētas stratēģiskos punktus. Virs lidostas turpināja riņķot trīs kara iznīcinātāji. Marokas karalis atteicās braukt uz savu rezidenci oficiālā eskorta pavadībā un izvēlējās citu taktiku.

Rabatas lidosta Salē atrodas smilšainā līdzenumā, kas klāts retām eikaliptu birzīm. Pāri ceļam pretī izejai no lidostas ir neliels parks, bet aiz tā stiepjas jauktu koku mežs. Šoseja pretī lidostai sadalīta ar divus metrus platu, apzaļumotu sadalošo joslu, kur iestādīti apelsīnu koki. Karalis Hasans sava brāļa prinča Mulaja Abdallaha un dažu ministru pavadībā izskrēja no ēkas un privātā ģērbušos karaļa apsardzes vīru aizsegā nozuda starp kokiem. Tai pašā minūtē iznīcinātāji sāka uzlidojumu lidostas ēkai.

Pēc uzlidojuma pasažieru salonā un uz betonētā laukuma lidostas priekšā palika nogalinātie un ievainotie. Karaļa korteža automašīnas bija liesmu apņemtas. Bet lidmašīnas atgriezās aizvien jauniem un jauniem uzbrukumiem. Tikai pēc desmit minūtēm tās aizlidoja uz ziemeļiem, Kenitras aviācijas bāzes virzienā.

Karalis iesēdās no Rabatas steidzīgi ieradušās armijas apakšvienības bruņutransportierī un, karavīru vada apsargāts, laimīgi nokļuva savā pilī. Ap sešiem vakarā Ilasana kabinetā uz slepenu apspriedi sapulcējās valdības locekļi un karaļa padomnieki. Tai pašā laikā, kad Hasans II pārsprieda pretpasākuinus, virs karaļa rezidences zaļajiem jumtiem parādījās lidmašīna «F-5 Northrop» un uzsāka pils bombardēšanu. Zenītlielgabali, kas bija izvietoti aiz augstās pils sienas un starp parka ziedošajiem kokiem, nekavējoties atklāja uguni. Bet bumbas jau nokrita uz karaļa apartamentiem un prinča Mulaja Abdallaha rezidenci. Zenītnieku cīņa ar iznīcinātāju ilga piecpadsmit minūtes. Karalis Hasans II palika sveiks un vesels.

Policija un armijas izlūkdienests drīzumā noskaidroja, ka nemiernieki startējuši no Kenitras aviobāzes, kas atrodas 40 kilometrus uz ziemeļiem no Rabatas. Terora aktu vadīja pats bāzes priekšnieks Kouers. Tas bija trīsdesmit piecus gadus vecs, Spānijā un ASV kara akadēmijā mācījies virsnieks. Par aviobāzes priekšnieku viņš tika iecelts pavisam nesen. Karalim Hasanam uzticīgās kājnieku motorizētās vienības tai pašā vakarā ieņēma Kenitras bāzi un arestēja pučistus.

Līdz ar to noskaidrojās interesanta detaļa: Kenitras aviācijas bāzē atradās ap septiņsimt amerikāņu — kara un civilās aviācijas padomnieki un tehniskais personāls. Sis fakts ir interesants tāpēc, ka trīs reaktīvie iznīcinātāji nekādi nevarēja pacelties gaisā, lai to neredzētu amerikāņu speciālisti. Diez vai var uzskatit par nejaušu arī divu amerikāņu eskadras inīnukuģu «Stribling» un «Ingram» parādīšanos Kasablankā atentāta dienā, kā arī faktu, ka visi Kenitras kara bāzes amerikāņu virsnieki bija saņēmuši stingru pavēli nesniegt ne vietējiem, ne amerikāņu žurnālistiem nekādu informāciju. Dažas dienas vēlāk ASV sūtniecība Rabatā paziņoja sabiedrībai, ka «CIP nekādi nav ieinteresēta Marokas notikumos». Sis paziņojums izsauca satraukumu, jo kaut kādā veidā bija kļuvis zināms, ka atentāta dienā bāzi apmeklējis amerikāņu sūtnis. Vai tā bija nejaušība?

Pēdējo punktu pret karali Ilasanu II vērstā atentāta lietā un ari Mehdi Ben Barkas politiskās slepkavības lietā pielika Ufkira nāve. Pret karali vērstā atentāta dienā pasauli aplidoja vēsts, ka Marokas iekšlietu ministrs ģenerālis Ufkirs izdarījis pašnāvību. Jau sen pirms Mehdi Ben Barkas nogalināšanas viņš bija saistīts ar CIP. 1972. gada 16. augusta notikumu aizkulisēs bija ārzemju izlūkdienesta aģenti. Ģenerālis Ufkirs nebija no tiem, kas pēc zaudējuma tūlīt padodas. Sevišķi ja aiz viņa muguras stāvēja aizrobežu «padomnieki». Tāpēc vēsts par pašnāvību nelikās ticama.

Arī apstākļi runāja pretī šim paziņojumam. Iekšlietu ministrs it kā izdarījis pašnāvību karaļa pilī tūlīt pēc sarunas ar karali Hasanu. Medicīniskās ekspertīzes slēdzienā bija teikts, ka Ufkira galvaskausā atrasti trīs ložu caurumi.

Paliek vienīgais izskaidrojums: pučistu vadonis bija pats ģenerālis Ufkirs. Karalis Hasans to pēc atentāta atklāja, uz vietas piesprieda viņam nāvessodu un, iespējams, pats to arī izpildīja. Ja tas tiešām bija tā, tad iznāca sava veida paradokss — karalis atrieba slepkavam sava bijušā matemātikas skolotāja nāvi.

BIEDRS ČE

Viņu sauca par Če.

Kad viņš kļuva par Kubas Nacionālās bankas direktoru, tad jauno banknošu emisiju ari parakstīja ar vārdu Ce. So grūti pārtulkojamo spāņu valodas interjekciju lieto galvenokārt Buenosairesas apkaimē. Tā nozīmē kaut ko līdzīgu «nu» vai «ei». Viņu šajā vārdā sāka saukt Sjer"Tamaestrā, kur viņš plecu pie pleca ar Fidelu Kastro cīnījās par kubiešu tautas brīvību. Argentīnieši it kā bieži lieto vārdu «če». Bet Ernesto Gevara bija argentīnietis. Viņš piedzima 1928. gada Rosarijā, bet Buenosairesas universitātē studēja medicīnu.

Kad Kubā bija uzvarējusi revolūcija, Ce Gevara ticēja, ka arī Bolīvijā var izcīnīt brīvību. Pēc kontrrevolucionāra apvērsuma ģenerālis Renē Barjentoss Ortunjo tur bija nodibinājis varmācīgu un nežēlīgu kārtību.

Valsts ekonomika tik tikko vilka dzīvību, turpretī strauji auga armija: no piecu tūkstošu viru spēka tā kļuva par trīsdesmit tūkstošu lielu armiju. Valsts naftas sabiedrības cieta zaudējumus, turpretī «Gulf Oil Company» guva lielu peļņu. Sajā zemē sev vietu atrada amerikāņu militārā misija. Pirmie streiku sarīkoja ogļrači. Prezidents Barjentoss nosūtīja uz šahtam «reindžeru» — bandītu korpusu, kas bija apmācīts pēc amerikāņu parauga Kočabambā lika izveidots centrs šo bandītu apmācīšanai. Valstī ālējās policija, noteicošais vārds piederēja ģenerāļiem.

Tauta cieta, un Ce Gevara ticēja, ka Bolīvijā ir nobriedis laiks revolūcijai. Ar nelielu grupu uzticamu biedru viņš devās cīnīties Kordiljeru džungļos. Viņš bija pārliecināts, ka indiāņu cilšu ļaudis, bezzemnieki un bezdarbnieki nostāsies viņa pusē. Taču viņam nācās dziļi vilties. Kad viņš runāja, viņā klausījās, taču nedzirdēja. Zemnieku sejas saglabāja savu iepriekšējo stingumu. Varbūt viņi negribēja noticēt cittautietim? Viņiem šķita neticami, ka šis nelielā auguma cilvēks ar pareto bārdu un dīvaino zaļo formas tērpu, šis cilvēks, kas iedvesmojoši, bet ar aizdomīgu akcentu runāja spāņu valodā, spēs ar savu biedru grupu uzvarēt trīsdesmit tūkstošu viru lielo armiju.

Zemes reformas rezultātā viņi 1953. gadā bija saņēmuši zemi un negribēja to kopā ar savām nelielajām saimniecībām zaudēt. Ar drūmu skatienu viņi raudzījās sludinātājā, kuram rokās bija automāts un plecos mugursoma. Viņi tik ilgi klusēja, ka viņam vajadzēja iet prom. Ce Gevaras grupai neiedvesa bailes «za|ās beretes» — ar sliktu slavu apveltītās soda vienības, kuras bija apmācītas visāda veida slepkavībām džungļos, — grupu satrieca zemnieku un indiāņu klusēšana.

Partizānu vienībā pavisam bija apmēram četrdesmit cilvēku, bet tai vajadzēja stāties pretī armijai, kura bija tūkstoškārt lielāka. 1967. gada 23. martā viņi pirmo reizi sastapās ar pretinieku Santakrusas, Tarihas un Cukisakas provinču džungļos. Bolīvijas armijas apakšvienība agri no rīta virzījās pa Njankavasi upes ieleju. Kad karavīri iegāja dziļāk aizā, no piekalnes sākās apšaude, un tikai astoņiem karavīriem ar bēgšanu izdevās paglābties.

Ce Gevaras partizānu panākumi kļuva par pasaules preses sensāciju, bet ģenerāļiem — par signālu mobilizācijai. Prezidents Barjentoss Santakrusas un Cukisakas provincēs izsludināja karastāvokli, bet pēc tam to attiecināja arī uz Ernansilesas un Ermanoskalvo apvidiem. Bruņoto spēku virspavēlnieks ģenerālis Ovando par to informēja amerikāņu militāro misiju. Prezidents pa telefonu runāja ar amerikāņu sūtni. Militārās misijas vadītājs un vēstnieks Hendersons informēja Vašingtonu. Un tikai tad tika sacelta īstā trauksme.

Viena apspriede sekoja otrai. Bruņotā sadursme, kas notika džungļos tūkstošiem kilometru attālumā, paskubināja militāro ekspertu un izlūku darbību. Prezidenta Džonsona padomnieks nacionālās drošības jautājumos Volts V. Roslovs tikās ar prezidenta padomnieku Latīņamerikas jautājumos V. Boudleru. Viņi abi ieteica prezidentam virkni pasākumu, kas veicami Bolīvijas teritorijā. Tika mobilizēti speciāli apmācīti CIP aģenti. Tātad Pentagons uzsāka karagājienu pret Ce Gevaru un viņa bolīviešu partizāniem.

Ilgāku laiku amerikāņu speciālisti sekoja katrai šī politiskā darbinieka kustībai, izvērtēja katru viņa izteikto vai rakstīto frāzi. Viņa mācību līdzekli partizāniem «Partizānu karš» viņi pārtulkoja daudzas pasaules tautu valodās un ieteica lasīt visiem, kuri apguva teoriju, kā cīnīties pret partizāniem. Ce Gevaras teorētiskos spriedumus un praktiskos norādījumus Amerikas Savienoto Valstu un tās sabiedroto kara akadēmijās studēja sociologu, politologu un psihologu grupas. Slepena dienesta darbinieku apmācību centru klasēs nākamie aģenti mācījās no galvas veselas šī darba nodaļas. Rietumu slepeno dienestu speciālisti zināja Ce Gevaras paradumus, viņiem bija precīza informācija par viņa veselības stāvokli, jo tika izmantoti gan parastie, gan slepenie informācijas avoti, tika sastādītas uzziņas par viņa slimību.

Amerikāņu militārā izlūkdienesta rīcībā ir mūsdienīgi ziņu ievākšanas tehniskie līdzekļi. Kā piemēru var minēt spiegošanas kuģi «Pueblo» ar tehniskā ziņā nevainojamām noklausīšanās ierīcēm. Jau sešdesmitajos gados no amerikāņu kuģiem, kuri regulāri kursēja Kārību jūrā pie Kubas krastiem, tika noklausīti visi radio un telegrāfiskie ziņojumi. 1966. gada 7. novembrī Pentagonā kļuva zināms, ka leģendārais partizānu komandieris, bet pēc tam Kubas ministrs atteicies no sava amata un kopā ar septiņpadsmit cīņubiedriem devies uz Bolīvijas džungļiem cīnīties par brīvību.

Bolīvijas aviācija uz labu laimi ar napalma bumbām bombardēja Inkavasi plakankalnes un Njankausas upes baseinu. Ģenerālštāba priekšnieks un aviācijas virspavēlnieks ģenerālis Sueto izlidoja uz Buenosairesu, lai brīdinātu kaimiņus. Vadoņi nobijās. Ja Bolīvijā notiks revolūcija, tad tā katrā ziņā pārsviedīsies uz Cīli, Argentīnu, Paragvaju, Brazīliju un Peru.

Amerikas Savienoto Valstu kongresa apakškomiteja amerikāņu lietās prezidentam Džonsonam sagatavoja uzziņu, kurā tika norādīts, kādas briesmas slēpj sevī sacelšanās Bolīvijā. Daudzi šīs zemes iedzīvotāji ir apbruņoti, viņi nav apmierināti ar prezidenta Barjentosa politiku un valsts ekonomisko stāvokli. Kongress vērsa Savienoto Valstu prezidenta uzmanību uz Bolīvijas revolūcijas draudiem galvenokārt tāpēc, ka šis zemes rīcībā ir gigantiskas derīgo izrakieņu atradnes. Vēstnieks Hendersons kongresa apakškomitejai ziņoja, ka uz Bolīvijas nacionālo buržuāziju paļauties nevar, jo valsts finanses amerikāņu bankas nekontrolē. Ekonomiskā ofensīva pagaidām vēl atrodas dīgļa stadijā. «Bank of America» tik tikko vēl uzsākusi savu darbu Bolīvijā. «First National City Bank» sāka darboties pirms gada un cenšas piesavināt alvas ieguvi Oruras rajonā.

Argentīna, Bolīvija, Brazīlija, Paragvaja un Peru noslēdza vienošanos par kopēju darbību cīņā pret varonīgo partizānu saujiņu. Lai varētu izveidot apvienotos Latīņamerikas spēkus cīņai pret brīvības cīnītājiem, Santakrusā

tikās Argentīnas un Brazīlijas pārstāvji. Brazīliešiem bija arī savas problēmas: viņu armija kalnos cīnījās pret partizāniem.

Bolīvijā ieradās amerikāņu speciālisti no Dienvidkorejas, Vjetnamas un Kongo, lai vietējos soda ekspedīcijas dalībniekus apmācītu cīnīties pret partizāniem. Bet Vašingtonā tajā pašā laikā viena apspriede sekoja otrai.

1967.  gada 9. aprīlī Pentagonā notika apspriede augstākajā līmenī. To vadīja valsts sekretārs Dins Rasks. Apspriedē piedalījās toreizējais CIP direktors Ričards Helmss ar saviem vietniekiem un padomniekiem. Klātesošie apsprieda stratēģisko darbības plānu pret Ce Gevaras partizāniem un vienlaikus noraidīja Bolīvijas valdības prasību (izmantodama radušos situāciju, Bolīvija nekavējoties pieprasīja Savienotajām Valstīm sešus miljonus dolāru savas armijas apbruņošanai).

Vēlāk sabiedrībai kļuva zināmi vēl daži interesanti šīs apspriedes fakti. Argentīna piedāvājās pret Ce Gevaras vienību sūtīt savas bruņotas un apmacītās armijas daļas. Priekšlikums tika noraidīts taktisku apsvērumu dēļ. Ja par šo akciju uzzinātu sabiedrība (kas bija pilnīgi iespējams), tad to noteikti uzskatītu par ārvalstu iejaukšanos Bolīvijas iekšējās lietās vai arī par starptautisko bruņoto spēku karagājienu pret diversantu saujiņu. Si paša iemesla dēļ amerikāņu aizsardzības ministrija atteicās sūtīt uz Bolīvijas džungļiem amerikāņu armijas ekspedīcijas daļas. Valsts sekretārs Dins Rasks darīja visu, lai neviens žurnālists šo akciju Bolīvijā (vēlāk tai tika piešķirts koda apzīmējums «Operācija «Sintija»») nevarētu nosaukt par amerikāņu intervenci. Taču, neraugoties uz visām pūlēm, Dinam Raskam to neizdevās izdarīt.

Apspriedē tika pieņemts sekojošs lēmums: CIP, kurai ir līdzekļi un iespējas sekmīgi veikt tamlīdzīgas slepenas operācijas, jānodrošina pret Ce Gevaru vērstās akcijas aizkulišu puse, stingri sekojot tam, lai amerikāņi vispār neparādītos notikumu arēnā. Sajā nolūkā tika izmantotas jau pārbaudītas metodes: nekādas militāras formas — visi tika pārģērbti civilās drēbēs.

Pēc dažām dienām Bolīvijas teritorijā ieradās grupa «miermīlīgu» amerikāņu. Ģenerāļa Skēra vadībā viņi ar aviācijas izlūkošanas palīdzību sāka sastādīt to apvidu kartes, kur darbojās partizāni. Lidmašīnas, lidodamas dažādā augstumā virs kalniem, dienu un nakti fotografēja apvidu.

Santakrusas provinces galvaspilsētā no Panamas bāzēm ieradās vairāki civilā tērpušies amerikāņu virsnieki.

Viņi nekavējoties sāka organizēt «reindžera» tipa komandas cīņai pret partizāniem. Majors Šeltons ar saviem padomniekiem un apakšpulkvedis Vēbers kopā ar speciālistiem sāka izraudzīties jaunus Bolīvijas indiāņu puišus. Radās nometnes, kur tika apmācītas «speciālās komandas», kurās tika mobilizēti arī vairāki talantīgi kečua cilts indiāņi. Amerikāņu speciālisti, kuriem aiz muguras bija bagāta pieredze bandītu sagatavošanā, dažu nedēļu laikā tā izdresēja karavīrus, ka tie spēja izlauzties cauri neizbrienamiem džungļiem, nepapildinot savus pārtikas krājumus, iztiekot bez ūdens un neuzturot sakarus ar komandpunktu. Ap septembra vidu apmācību nometnes bija izveidotas deviņas grupas, kuras kā papildspēki tika piekomandētas armijas regulārajām daļām. Vairākas no šīm grupām pēc tam parādījās Valjegrandes rajonā.

Sešas Latīņamerikas valstis, sešas labi apbruņotas armijas ar pieredzējušiem amerikāņu padomniekiem un speciālistiem, kuri bija guvuši cīņas pieredzi Korejā un Vjetnamā, kā arī spiegošanas organizācija CIP ar desmitiem slepeno aģentu, kas pa Bolīvijas džungļiem varēja pārvietoties tikpat labi kā Ņujorkā pa Brodveju, metās cīņā pret partizānu saujiņu, ko vadīja Ce Gevara — ārsts, pats būdams smagi slims ar astmu un reimatismu.

3. maijā viņš savā dienasgrāmatā ierakstīja:

«Nepārtraukti strādājot augu dienu, mēs izcirtām taku apmēram divu stundu gājiena garumā. Mēs nonācām pie dziļa strauta, kurš acīmredzot plūst uz ziemeļiem. Rīt dosimies izlūkgājienā, lai noskaidrotu, vai tas nemaina virzienu. Vienlaikus turpināsim cirst taku. Pārtikas palicis vairs tikai divām dienām, arī tad, ja to sadalām niecīgās porcijās.»

Trīs dienas vēlāk:

«Mūsu cerības nokļūt līdz pašai Oso nepiepildījās. Attālums līdz mājiņai pie avota izrādījās lielāks, nekā mēs bijām iedomājušies. Nekādu ceļu, protams, nebija, tāpēc mēs alkal sev izcirtām taku. Pie mājiņas mēs pienācām pulksten sešpadsmitos un trīsdesmit minūtēs. Pirms tam pārvarējām 1400 metru augstieni. Tālāk doties vairs nebija nekādas vēlēšanās. Mēs apēdām trūcīgu priekšpēdējo pārtikas porciju. Mums palaimējās noķert irbi, kuru mēs atdevām Bengino un diviem pārējiem, kuri gāja aiz viņa.»

14. maijā:

«Pirms došanās ceļā es sapulcināju ļaudis un parunāju ar viņiem par problēmām, ar kurām mums nāksies sadurties. Runa galvenokārt bija par produktu rezervēm,

Es pārmetu Bengino, ka viņš viens pats izēdis veselu konservu kārbu un noliedz to) Urbinām — ka viņš slepeni apēdis gabalu kaltētas gaļas, bet Aniseto — par viņa pārlieki lielo centību uz ēšanu…»

Maija mēneša kopsavilkums:

«Līdz šim laikam nekādi nav izdevies nodibināt sakarus ar Hoakino, neraugoties uz to, ka mēs jau tik ilgi klīstam pa kalniem. Tas sarūgtina. Acīmredzot viņš devies ziemeļu virzienā. Kauju darbība: notikušas vēl trīs sadursmes ar valdības karaspēku. No mūsu puses kritušo nav. Mēs sasniedzām Pirirendu un Karaguatarendu, un tas dod lielas cerības …

Sakaru ar Manilu, Laplasu un Hoakino nav, esam palikuši tikai divdesmit pieci cilvēki. Zemnieki atteicās mums pievienoties, lai gan pakāpeniski tomēr atbrīvojas no bailēm …»

Bolīvijas armijas 4. un 8. divīzija uzsāka «Operāciju «Sintija»». Tā noritēja amerikāņu speciālistu uzraudzībā un izmaksāja divarpus miljonus dolāru. Cīņā pret Ce Gevaras partizāniem tika raidīti arī helikopteri. Uzbrucēju arsenāls bija pats modernākais: artilērijas šāviņi, sprāgstošās lodes, napalma bumbas un necauršaujamas aizsargvestes.

Ce Gevara. 1967. gada 26. septembrī:

«Sakāve. Jau pirms tumsas iestāšanās ieradāmies Pikaču, kur visi iedzīvotāji svinēja svētkus. Tā ir pati augstākā vieta, kuru esam sasnieguši un atrodas 2280 metru augstumā. Iedzīvotāji mūs sagaidīja visai draudzīgi. Mēs turpinājām ceļu bez jebkādām bažām, lai gan Ovando (ģenerālis, Bolīvijas armijas virspavēlnieks. — Aut. piezitne.) bija paziņojis, ka mani drīz vien sagūstīs. Kad mēs ieradāmies Igeru ciematā, viss mainījās. Vīrieši nozuda, bet ciematā palika tikai dažas sievietes. Koko devās uz telegrāfista māju un atrada tur 22. septembra paziņojumu, kurā Valjegrandes policijas prefekta vietnieks informēja ciema vecāko, ka šajā apvidū parādījušies partizāni. Ja viņus kāds ierauga, tad par to nekavējoties jāziņo uz Valjegrandi. Telegrāfists bija aizbēdzis, bet viņa sieva mums apgalvoja, ka šodien neviens neesot zvanījis, jo kaimiņu sādžā svinot svētkus. Drīz pēc tam es runāju ar vīrieti,' kurš vienīgais bija palicis sādžā. Viņš bija ļoti nobijies. Pa to laiku uzradās kaut kāds tirgotājs un sacīja, ka viņš nākot no Valjegrandes un Pukaras un ka nekā aizdomīga neesot manījis. Taču viņš ļoti nervozēja. Es nodomāju, ka viņu ir izbiedējusi mūsu klātbūtne, un ļāvu viņiem abiem aiziet, lai gan vēlāk kļuva skaidrs, ka abi ir melojuši. Kad es pulksten 13.30 devos uz kalnu grēdas virsotni, atskanēja šāvieni. Bija skaidrs, ka mūsējie iekļuvuši lamatās. Es noorganizēju ciema aizsardzību, gribēdams pagaidīt tos, kuri varbūt paliek dzīvi. Atkāpšanās vajadzībām es izvēlējos taciņu, kas veda uz Riograndi. Drīz atnāca Bengino. Viņš bija ievainots. Pēc tam Aniseto un Pablito. Viņa kāja bija ļoti sliktā stāvoklī. Migels, Koko un Ilulio bija krituši. Kamba bija pazudis, atstādams tikai mugursomu…»

Bolīvijas armijas virspavēlniecība izdeva sekojošu ziņojumu:

«Armijas 8. un 4. divīzija kopīgi sagatavojušas lielu kaujas operāciju pret partizāniem, kuri nostiprinājušies Riograndes upes ziemeļu krastā. Roberta «Koko» Peredas vadītie simt partizāni un otra grupa, kuru komandē kāds Migels un kura darbojas Bolīvijas dienvidaustrumu daļas mežos, tiks iznīcināta.»

Če Gevaras «Bolīvijas dienasgrāmata» 7. oktobrī:

«Vienpadsmit mēnešus kopš mūsu partizānu kara sākuma atzīmējām bez jebkādiem sarežģījumiem, gandrīz vai idilliskā noskaņojumā. Pulksten 12.30 ieplakā, kur bijām ierīkojuši nometni, ieklīda kāda veca sieviete, kura ganīja kazas. Bijām spiesti viņu aizturēt. Neko noteiktu par karavīriem viņa nepasacīja, uz visiem mūsu jautājumiem atbildēja, ka neko nezinot un šajā apkaimē sen neesot rādījusies. No viņas vārdiem izrietēja, ka mēs atrodamies apmēram vienu versti no Igcras un Hagvejas un apmēram divas verstis no Pukaras. Inti, Aniseto un Pavlito devās uz būdiņu pie vecās sievas. Viņai bija divas meitas. Viena meita bija briesmīgi kalsna, otra — krople. Mēs vecajai iedevām 50 peso, lai viņa nevienam nesaka ne vārda par mūsu tikšanos. Taču es neticu, ka viņa savu solījumu spēs turēt.

Pulksten piecos devāmies ceļā. Gājiens bija ļoti nogurdinošs, un ieplakā, kur bija ierīkota mūsu nometne, aiz mums palika daudz pēdu. Aizas apkaimē nebija nevienas mājas, bet tur pletās kartupeļu lauki. Tos aplaista ar ūdeni, kas pa grāvjiem tek no strauta. Pulksten divos naktī mēs apstājāmies, lai atpūstos.

Nakts gājienos Cino kļūst par īstu nastu.

Armija pārraidīja dīvainu ziņojumu, ka Serano izvietojušies 250 karavīri, kas aizšķērso ceļu 37 ielenktajiem partizāniem. Apvidus, kur it kā mēs slēpjoties, esot rajons starp Asero un Oro upēm. Liekas, šis paziņojums izdots tikai tāpēc, lai novirzītu mūsu uzmanību.»

Taču Ce Gevaras un viņa draugu liktenis bija izlemts. Pret partizāniem plašā frontē izvērstā akcija iegāja savā izšķirošajā fāzē. Amerikāņu speciālisti un padomdevēji atvirzījās dibenplānā. Uz skatuves iznāca vietējie «reindžeri», lai aizā ielenktu grupu. Ar mežu noaugušajās nogāzēs 8. augustā agri no rīta ieradās speciālās komandas ļaudis zaļajās formās. Te bija ne tikai apmācītie kečua cilts indiāņi, bet arī kubiešu emigranti un bandīti no Puertoriko. Bet kā viņi uzzināja, ka Ce Gevaras partizānu nometne atrodas tieši šeit?

Līdz pat šim laikam nav izdevies droši pierādīt, kā tika atklāta grupas atrašanās vieta. Viena no versijām, kuru var uzskatīt gandrīz vai par oficiālu, vēsta, ka Ce Gevaru nodevis kāds vietējais iedzīvotājs, kurš pats pēc tam mira diezgan mīklainos apstākļos.

Patiesi, jau 1967. gada martā Santakrusas provinces dažās vietējās avīzēs parādījās paziņojumi, ka kalnos esot partizānu vienības. Un, lai gan vēlāk tika publicēti šo ziņu atsaukumi, uz kalniem sāka pārsviest armijas daļas, bet šis fakts netieši apstiprināja sākotnējo paziņojumu patiesumu. Bolīvijas valdība, kura centās noslēpt šo nepatīkamo faktu, pēc dažām dienām bija spiesta atzīt patiesību, jo žurnālisti bija uzzinājuši par partizānu un armijas apakšvienību bruņotām sadursmēm Njankausas rajonā. Septiņi kareivji tika nogalināti (to neizdevās noslēpt), septiņi citi, to skaitā kads majors un kapteinis, bija saņemti gūstā.

Aprīļa sākumā atkārtojās līdzīga situācija. Pie Iripiti karavīri nokļuva sagatavotās lamatās. 11. aprīlī krita vienpadsmit karavīru, bet deviņpadsmit, ieskaitot komandieri Rubeņu Sančesu, tika saņemti gūstā kā ķīlnieki. Partizāni viņus nopratināja, bet pēc tam atbrīvoja. Majors Sančess ar saviem ļaudīm atgriezās garnizonā.

Sajā laikā atgadījās vēl divas epizodes, kuras arī varēja sekmēt partizānu grupas atklāšanu. Ce Gevaras grupas sastāvā nāca klāt divi jauni cilvēki. Viens no tiem bija Ce Gevaras tautietis argentīnietis Siro Roberto Bustoss, otrs *— divdesmit sešus gadus vecais francūzis Režī Debrē. Viņš bija vairāk revolūcijas teorētiķis nekā partizāns, kas būtu spējīgs cīnīties Bolīvijas džungļos. Debrē grāmata «Revolūcija revolūcijā» nokļuva uzmanības centrā, io tajā tika runāts par partizānu cīņas stratēģiju un taktiku.

1967. gada 20. aprīlī Režī Debrē un Bustoss parādījās Muijupampas pilsētiņas ielās, kur viņus it kā esot pazinis un nodevis bijušais ogļracis Salustio, kuru sauca par Coke-Coke. Pavisam nesenā pagātnē viņš pats vēl bija bijis partizānu grupas loceklis, taču dezertējis. Tā Dcbrē un Bustoss nokļuva armijas policijas rokās. Pēc dažām ziņām, viņus no drošas nāves paglābis kāds avīzes «Presencia» fotokorespondents, kurš abus bija nofotografējis aresta brīdī. Citādi viņi būtu pazuduši bez pēdām.

Ne policija, ne armijas izlūkošanas dienests no arestētajiem neieguva nekādus pierādījumus par Ce Gevaras partizānu vienības eksistēšanu. Vēlāk kļuva zināms, ka Režī Debrē franču presei bija sagatavojis interviju ar Ce Gevaru, bija nofotografējis pat uzņēmumus reportāžai, taču visu materiālu tālredzīgi no Njankavasi nosūtījis tieši uz Parīzi. Tādējādi Debrē netika nevienu nodevis. Bet kā ar Bustosu? Izdevās noskaidrot, ka viņš sadarbojies ar policiju, bet iespējams — arī ar militāro izlūkdienestu. Lai gan viņš katrā nopratināšanas reizē stāstījis kaut ko citu, tomēr dažas viņa sniegtās ziņas varēja izmantot. Tā kā bija zināms, ka viņš prot zīmēt, izmeklētājs pieprasījis, lai viņš uzzīmē dažu partizānu vienības vadītāju portretus, tos cilvēkus, ar kuriem bija ticies kalnu nometnē. Avīzes «Times» reportieris Ričards Vigs, kuram acīmredzot bija iespēja ieskatīties izmeklēšanas protokolos, pēc tam rakstīja, ka Bustosa zīmētās skices bijušas tik precīzas, ka soda ekspedīciju komandieriem aizslājušas fotogrāfijas.

18. aprīlī Ce Gevara savā dienasgrāmatā ierakstīja vēl kādu gadījumu, kas izsekotājus varēja uzvest uz partizānu pēdām:

«Pulksten vienos dienā sargkareivis uz nometni atveda «Trojas zirgu» — angļu žurnālistu Rosu. Viņš visu laiku bija gājis pa mūsu pēdām. Viņu atveda bērni no Laguniljas. Lai gan viņa dokumenti šķita esam kārtībā, tomēr notikušais mūs nez kāpēc satrauca.

Viņa pasē ailē, kurā sniedz ziņas par specialitāti, bija nosvītrots vārds «students» un blakus pierakstīts «žurnālists». Taču mums viņš sacīja, ka esot fotogrāfs. Pasē viņam bija Puertoriko vīza. Kad mēs pajautājām, kāpēc viņam ir Buenosairesas universitātes mācību grupas priekšnieka apliecība, viņš atbildēja, ka esot tur studentiem pasniedzis spāņu valodu … Atkal tā pati kļūda. Žurnālists šeit bija nokļuvis kāda mūsu cilvēka bezatbildības un nedisciplinētības rezultātā. Uzzinājām, ka jau tajā naktī, kad mēs šeit ieradāmies, par mūsu parādīšanos zināja Laguniljā. Acīmredzot kāds bija mūs nodevis. Mēs nodomājām, ka tas varēja būt Rodasa dēls. Patiešām, viņš arī atzinās, ka viņa brālis un kāds no Videsa pakalpiņiem esot mūs nodevis, kā atalgojumu par to saņemot 500—1000 Bolīvijas peso.»

Alai jā kādā no kalnu fermām ieradās jauns cilvēks, kas mēģināja iegādāties produktus. Viņš iekļuva slazdos, tika ievainots un nonāca «reindžeru» rokās. Tie ievainoto aizveda uz slimnīcu, kur noskaidroja viņa personību. Sagūstītais izrādījās kāda plaši pazīstama Bolīvijas vēsturnieka dēls Horhe Kaskess Viano. Viņš mācījās universitātē.

Droši vien ar viņa nopratināšanu nodarbojās CIP aģenti. Viņi pie Viano iesūtīja kādu puertorikāni, kurš ņēmās apzvērēt, ka esot kubietis un ieradies tieši no Fidela Kastro. Ievainotais students nebija tik pieredzējis, lai saprastu, ka viņam tiek izliktas lamatas. Viņš pret aģentu bija atklāts un pastāstīja, ka partizānu nometnē atrodas leģendārais Ce Gevara. Pēc šis sarunas ievainotais students pazuda, bet presē parādījās informācija ar tiešiem mājieniem uz to, ka no militārās policijas nagiem viņš dzīvs ārā nav izkļuvis.

Lapasā ziņas par Ce Gevaru parādījās kaut kad maijā. Tajā laikā grūti izbrienamajos džungļos plašā teritorijā darbojās nelielas partizānu grupas. Tika reģistrētas militāras sadursmes.

6.  jūlijā apmēram pulksten desmitos netālu no Loskuevasas grupa partizānu izgāja uz šosejas, kas veda no Santakrusas uz Kočabambu. Garāmbraucošo mašīnu šoferi pamanīja apbruņotos cilvēkus un ziņoja par to policijai. Vietējā garnizona priekšnieks, saņēmis policijas signālu, nekavējoties deva pavēli «reindžeru» apakšvienībai Sumaipatā vajāt partizānus.

Partizāni slepus noklausījās telefona sarunu. Uz ceļa viņi sagrāba savās rokās autobusu, ar kuru aizbrauca uz militāro objektu Sumaipatā, kur ieguva ieročus un munīciju. Apšaudes laikā tika nogalināts viens kareivis, bet Ce Gevara guva vieglu ievainojumu. Pēc tam partizāni pārgrieza telefona vadus. Vietējā aptiekā viņi paņēma antibiotikas un zāles pret astmu.

Lūk, ko Ce Gevara par šo akciju 1967. gada 6. jūlijā ierakstīja savā dienasgrāmatā:

«Agri no rīta mēs izgājām Penjakolorado apkaimē. Sī rajona iedzīvotāji no mums baidījās. Pievakarē mēs nonācām pie Altodepalermo. No 1600 metru augstuma devāmies lejā uz nelielu traktieri. Bija jau satumsis, kad mēs iznācām uz šosejas vietā, kur netālu no ceļa mazā mājiņā dzīvoja paveca sieviete. Pēc plāna mums vajadzēja apturēt kādu mašīnu no Sumaipatas, mēģināt noskaidrot situāciju, vietējā aptiekā paņemt nepieciešamās zāles vai tās konfiscēt slimnīcā, nopirkt konservus un atgriezties atpakaļ.

Mēs bijām spiesti mainīt plānu. No Sumaipatas puses nebrauca neviens automobilis. Bez tam mēs uzzinājām, ka šaja vietā neviens nepietur. Tas sarežģīja situāciju. Akcijā piedalījās Koko, Rikardo, Pačo, Aniseto, Ilulio un Cino. Viņi apturēja smago automašīnu, kura brauca no Santakrusas puses. Aiz tās brauca vēl viena, kas arī apstājās. Mums neatlika nekas cits kā arī to aizturēt. Pēc tam gadījās nesaprašanās ar kādu sievieti, kura negribēja kapt ārā no mašīnas. Pa to laiku piestāja trešā mašīna, bet pēc tam, kamēr mēs sarunājāmies, arī ceturtā. Taču viss izrādījās daudz vienkāršāk, nekā mēs domājām. Pēdējās mašīnas šoferis šeit vienkārši gribēja atpūsties. Pēc tam ar vienu no šīm smagajām mašīnām mēs aizbraucām uz Sumaipatu, tur saņēmām gūstā divus žandarmus, garnizona priekšnieku leitnantu Vakafloru un vienu seržantu, no kura izdibinājām paroli. Pēc tam zibenīgā uzbrukumā ieņēmām garnizona kazarmu, kurā atradās desmit kareivju. Viens no viņiem izrādīja pretošanos, tomēr apšaude neturpinājās ilgi. Mēs ieguvām piecas mauzera sistēmas šautenes, ložmetēju un desmit gūstekņus, kurus apmēram kilometru no Sumaipatas izģērbām kailus un atbrīvojām. Bet, ja runājam par pārtikas iegūšanu, tad jāsaka, ka akcija neizdevās. Cino pakļāvās Pačo un Hulio atrunām, un viņi nenopirka neko no vajadzīgajiem medikamentiem, lai gan pašu galveno bija dabūjuši. Akcija noritēja vietējo iedzīvotāju un citu ciemu iedzīvotāju acu priekšā, tāpēc ziņas par visu redzēto izplatījās talu. Pulksten divos mēs ar visām trofejām devāmies atceļā.»

Notikumi, kas risinājās 24. septembrī, pelna uzmanību vairāku iemeslu dēļ, lai gan liecības par šiem notikumiem ir pretrunīgas. 24. septembra rītā mazā kalnu ciematiņa Altoseko iedzīvotāji konstatēja, ka ciematu ieņēmuši partizāni, kas pārmeklēja ciema vecākā māju un pārgrieza telefona vadus. Pēc tam uz mūļa atjāja partizānu komandieris. Ciema ļaudis redzēja, ka viņš ir vidēja auguma, ar bālu seju un gariem matiem, slims un noguris.

Pēc tam partizāni atpirka no iedzīvotājiem visus produktus un apmetās kādā pamestā mājā apmēram divsimt metrus no ciema. Tajā pašā vakarā vietējā skolā viņi sarīkoja politisku mītiņu, kurā uzstājās divi oratori — Koko Peredo un Ce Gevara. Rietumvalstu presē parādījās citāti no abu oratoru runām, kaut gan maz ticams, ka tās kāds būtu pierakstījis, un, protams, tur nebija neviena no žurnālistiem. Lielākā klausītāju daļa bija analfabēti.

Koko Peredo it kā esot teicis, ka partizāni turpināšot cīnīties. «Par mums runā, ka mēs esam bandīti, bet mēs cīnāmies jūsu labā, darbaļaužu un zemu atalgotu strādnieku labā. Valdības karavīri saņem karalisku algu, bet kas viņus uztur un baro? Jūs! Vai viņi jums ir izdarījuši kaut ko labu? Pirms dažām minūtēm mēs pārgriezām telefona vadus, domādami, ka līnija darbojas. Taču izrādījās, ka pat telefons — arī tas nestrādāja. Jums nav ūdens, elektrības. Jūs esat aizmirsti tāpat kā visi citi bolīvieši. Tāpēc mēs cīnāmies jūsu labā.»

Pēc tam viņš aicinājis klātesošos vīriešus pievienoties cīnītājiem par savas zemes brīvību un tādā veidā palīdzēt gāzt ģenerāli Barjentosu. Ce Gevara it kā vēl uzsvēris, ka runa esot par internacionālu cīņu. Partizāni cīnīšoties katrā zemē, lai atbrīvotos no amerikāņu spaidiem. Tagad citējam Ce Gevaras dienasgrāmatu. Par šo notikumu viņš rakstīja sekojošo:

«Kad mūsu vienības kodols ienāca Altoseko ciemā, mēs noskaidrojām, ka ciema vecakais jau vakar kaut kur aizbraucis. Acīmredzot viņš gribēja brīdināt attiecīgās varas iestādes. Iedzīvotāji zināja, ka mēs atrodamies ciema tuvumā. Par sodu mēs konfiscējām visu viņa mantu. Altoseko ir ciems, kas sastāv no piecdesmit mājiņām un atrodas 1900 metru augstumā. Ļaudis mūs uzņēma ar bailēm un ziņkārību. Mēs sākām iegādāties produktus. Drīzumā uz mūsu nometni, kas bija ierīkota pamestā māja netālu no avota, mēs atnesām pietiekami daudz produktu. Smagā automašīna, kurai vajadzēja atbraukt no Valjegrandes, neatbrauca. Mēs nopratām, ka te vainojams ciema vecākais, kurš pastāstījis par mūsu ierašanos. Neraugoties uz to, es pacietīgi uzklausīju viņa sievas vaimanas. Piesaucot dievu, viņa lūdzās mūs bērnu dēļ samaksāt viņai atlīdzību par konfiscēto mantu. Mēs atteicāmies to darīt. Vakarā mēs ar Inti vietējā skolā sarīkojam pārrunas. Inti teica runu piecpadsmit pārsteigtajiem un klusējošajiem zemniekiem un pastāstīja par mūsu revolūcijas mērķiem. Vienīgais ciema iedzīvotājs, kas piedalījās sarunā, bija skolotājs. Viņš jautāja, vai mēs cīnāmies tieši apdzīvotās vietās. Sajā cilvēkā bija kaut kas no naiva vientieša, no viltīga zemnieka un mazliet no izglītota cilvēka. Viņš mūs iztaujāja, gribēja vairāk uzzināt par sociālismu. Kāds jauns cilvēks, kurš pieteicās mūs pavadīt tālāk, brīdināja, ka skolotājs esot viltīga lapsa un no viņa esot jāsargās. Pusdivos naktī devāmies

au

Santaelenas virzienā un tur ieradāmies tieši pulksten desmitos. Augstums — 1300 metru.»

Bijušais Bolīvijas ārlietu ministrs, bet pēc tam 8. divīzijas komandieris pulkvedis Senteno cīņā pret partizāniem raidīja apmēram sešsimt labi atpūtušos, pēc amerikāņu parauga apmācītu «reindžeru». Tie nekavējoties devās pa partizānu vienību pēdām. Kādā no operācijām viņiem izdevās saņemt gūstā Ugo Coki Silvu. Tas, ilgi nedomādams, pārgāja valdības armijas pusē. Bet, tā kā viņš zināja par dažām slepenajām noliktavām kalnos, kareivji atrada slēptuvi, kurā bez visa cita bija arī dažas fotogrāfijas. Kādā no tām (uzņēmums bija izdarīts nometnē) kopā ar Inti un Koko bija redzama skaista, jauna meitene.

«Reindžeru» komandieris fotogrāfiju aizsūtīja uz Bolīvijas policijas kriminālās izmeklēšanas nodaļu. Policijai izdevās noskaidrot meitenes vārdu, un partizāniem nācās piedzīvot vienu no vissmagākajiem zaudējumiem. Policija atklāja un likvidēja plašu organizāciju, kura darbojās vairākās pilsētās un palīdzēja finansēt atbrīvošanās cīnītāju vienības.

Loijola Gusmane mācījās universitātē Lapasā. Kad dzīvokli iebruka policija, viņa visu saprata, taču nevienu nespēja par notikušo brīdināt. Veselas divdesmit dienas policija viņu turēja vieninieku kamerā un nevienam neziņoja par viņas arestu. Partizāni neko nenojauta un turpināja uz viņas adresi sūtīt ziņas. Tādā veidā policijas rokās nokļuva daudz vērtīgas informācijas. Ziņa par meitenes arestu presē parādījās tikai pēc tam, kad Loijola Gusmane bija mēģinājusi izlēkt pa trešā stāva logu.

Svētdien, 1967. gada 8. oktobri, izlūki «reindžeru» soda vienību informēja par Ce Gevaras partizānu pārvietošanos pa garo, šauro Juro aizu. Pulksten 13.30 «reindžeri» saņēma pavēli sākt uzbrukumu. Viņi uzmanīgi nokapa ielejā. Pēc tam atskanēja pirmās automātu kārtas. Daļa Če Gevaras partizānu mēģināja izlauzties no ielenkuma, taču kečua cilts kareivjiem bija daudzkārt lielākas priekšrocības gan spēka, gan ieņemto pozīciju izdevīguma ziņā. Partizaniem bija tikai viena izeja — ar grūtībām virzīties uz priekšu pa stāvajām klintīm. Visas izejas no Juro aizas bija noslēgtas.

Ce Gevara kopā ar saviem biedriem cīnījās līdz pēdējai iespējai. Viņu ievainoja kājās. Kārtējā lode izsita no rokam ieroci. Viņa automāta stobrs sasprāga šaujot, pistoles aptvere bija tukša, pats vairs nespēja piecelties kājās. Kauja Juro aizā, apmēram divu kilometru attālumā no

Igeras ciema, beidzās tumsā. Kad Igeras ciema māla būdiņu logos tika iededzinātas sveces un karbīda lampas, pie skolas ierādās grupa bolīviešu «reindžeru» kopā ar diviem gūstekņiem. Vienu no viņiem kareivji, burtiski, vilka pa zemi. Tas bija partizānu komandieris Ce Gevara. Otrais bija viņa cīņubiedrs Sitnons Kuba, bijušais bolīviešu kalnraču organizācijas līderis. Viņa rokas bija sasietas uz muguras. Abus gūstekņus ieslodzīja skolā, katru atsevišķi.

Agri no rīta viens no «reindžeriem» atnesa Ce Gevarain brokastis. Pec tam šis .cilvēks stāstīja: «Gūsteknis stipri kliboja, tomēr staigaja pa istabu. Man radās sajūta, ka viņš noteikti grib ar kādu parunāt. Un patiesi, viņš man teica, ka gribētu parunāt ar skolotāju.»

Kara korespondents llorhe Torriko Vinsenti, kurš, izmantojot savu pusoficiālo stāvokli, pirmais ieradās Igeras ciemā, runāja ar divdesmit divus gadus veco skolotāju Huliju Kortesu. Viņa bija pēdējā, ar kuru Ce Gevara bija sarunājies pirms nāves.

Hulija Kortesa:

«Kad iegāju klasē, es ieraudzīju cilvēku ar gariem matiem un sapinkotu bārdu. Viņam mugurā bija netīras, smirdīgas drēbes. To visu redzēt bija nepatīkami. Viņš uzmeta man caururbjošu skatienu un noprasīja, vai esmu skolotāja. Kad bija saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš sāka mani iztaujāt, cik bērnu iet skolā, vai tie ir pie mācībām pieraduši, vai saņem skolā brokastis. Pēc tam viņš man saka stāstīt par Kubu, par to, ka tur zemnieku bērniem ir uzceltas jaunas, lieliskas skolas. Es iebildu, sacīdama, ka Bolīvija ir nabadzīga valsts, bet viņš tūlīt atteica: «Tomēr valdības kungi un ģenerālštāba locekļi braukā lepnos mersedesos.» Mēs sākām runāt par citu tematu. Es pajautāju, vai viņš bija to partizānu vidū, kuri septembrī ieņēma Igeru. Pēc tam visa grupa apmēram četrsimt metru no ciema nokļuva slazdos. Viņš saknieba lūpas un teica: «Igeras iedzīvotāji ir zaķapastalas. Viņi mūs nodeva. Viņu dēļ mēs zaudējām trīs drosmīgus cīnītājus…»»

Devītā oktobra rītā pulksten desmitos ciema nomalē nosēdās armijas helikopters, kurā atradās Bolīvijas armijas virspavēlnieks Alfredo Ovando Kandija, Dāvids Lafuente Soto un kubiešu emigrants Gonsaless, kas kalpoja CIP dienestā. Ar otru helikopteru atlidoja ģenerālis Hoakins Scnteno un viceadmirālis Orasio Ugarteče. Tādējādi kalnu ciematiņā bija sapulcējušies Bolīvijas armijas augstākie ierēdņi. Viens aiz otra viņi sagāja klasē, kur

atradās ievainotais Ce Gevara. Varbūt viņi bija atlidojuši tā dēj, lai personiski pārliecinātos, ka Ce Gevara ir sagūstīts? Acīmredzot ne. Jau priekšpusdienā, pirms aizlidošanas, viņi deva pavēli nogalināt. Pēc tam viņi aizlidoja uz netālo Valjegrandi, lai nodrošinātu sev alibi.

Kaut gan virsnieku apspriedes detaļas nav zināmas, skaidrs ir viens: viņi vienojās arī par nogalināšanas veidu. Blakusistabā Ce Gevara varēja dzirdēt skaļu strīdu starp apreibušajiem kareivjiem Mario Teranu un Bernadinu Vanku. Katrs no viņiem gribēja pirmais nošaut Ce Gevaru. Kad klasē ienaca sargkareivis, sagūstītais viņam palūdza, lai vēlreiz atnāk skolotāja Hulija Kortesa. Laika trūkuma dēļ viņa tobrīd atteicas atnākt, bet apsolija, ka ieradīsies pēcpusdienā.

Torriko Vinsenti, izmantojot liecinieku stāstīto, aprakstījis Ce Gevaras pēdējās minūtes. «Mario Terans paņēma savu amerikāņu automātisko šauteni M-2 un iegāja klasē. Mierīgā, laipnā balsī viņš palūdza Ce Gevaru apsēsties. «Kāpēc?» jautāja gūsteknis. «Mani nošaut tu vari arī tāpat.» Kareivis apmulsa. Viņš it kā devās uz durvju pusi, bet pēc tam pēkšņi apsviedas un izšāva no automāta. Ce Gevara instinktīvi pacēla roku, it kā gribēdams aizsargāties. Lode cauršāva viņa roku un izgāja cauri krūšukurvim, skarot sirdi. Uz klases sienas palika ložu pēdas …»

Ce Gevara tūlīt nenomira. Dažas minūtes viņš gulēja agonijā. Telpā iegāja vecākais leitnants Peress, izvilka pistoli un no neliela atstatuma iešāva mirstošajam pakausī. Taču tajā pašā dienā Bolīvijas varas iestādes visai pasaulei paziņoja, ka nelielā rēta pakausī esot iegriezums, kuru vajadzējis izdarīt doktoram Moisesam Ābrahamam B., kad viņš preparējis līķi.

Jau dažas dienas pirms šiem notikumiem pulkvedis Senteno, tiekoties ar ārzemju preses pārstāvjiem, bija sacijis, ka vistuvākajā laikā Ce Gevara tikšdt sagūstīts un padarīts nekaitīgs. Tāpēc manīgie reportieri 9. oktobrī Valjegrandes pilsētiņas lidlaukā jau bija kaujas gatavībā. Pulkvedis Senteno, kas no kalniem bija atlidojis ar kara helikopteru, žurnālistiem paziņoja, ka Ce Gevara ir miris, ka viņš pats savām acīm redzējis līķi. Pēc tam helikopters atkal pacēlās gaisā un aizlidoja atpakaļ uz kalniem. Pulksten septiņpadsmitos, pilsētiņas iedzīvotāju un dažu desmitu ārzemnieku skatienu sagaidīts, tas atkal parādījās pie horizonta.

Sagaidītāju vidū bija arī kāds CIP aģents, kuru labi pazina žurnālisti.

Helikopters nosēdās samērā tālu no ziņkārīgajiem, to tūlīt ielenca kareivji un nelaida nevienu klāt. Tomēr ļaudis redzēja, ka pie šasijas bija piesiets cilvēka līķis. Tas bija nogalinātais Ce Gevara.

Par nolikumu tālāko gaitu stāsta amerikāņu avīzes «Nation» reportieris. «Mironi ielika slēgtā ševroletā, kas tūlīt pat aizbrauca. Mēs ielēcām savā džipā. Mūsu šoferis brauca aiz slēgtās mašīnas. Ta mēs nobraucām apmēram kilometru. Pēc tam mašīna negaidīti nogriezās un iebrauca nelielas slimnīciņas pagalmā. Mes braucām ļoti tuvu mašīnai, tāpēc musu priekšā vārtus nepaguva aizvērt. Sevrolets ar mironi uzbrauca pa stāvu uzeju un apstājās pie šķūņa ar bambusa jumtu. Te acīmredzot bija ierīkota pagaidu veļas mazgātava. Mēs ātri izlēcām no džipa un metāmies pie ševroletā. Ta aizmugures durvis vēl bija aizvērtas. Pēc tam tās atvērās, un no mašīnas izlēca CIP aģents. Mašīnā uz nestuvem gulēja mirušais Ce Gevara. Es biju viņu redzējis pirms četriem gadiem Havanā. Viņš bija personība, kuru nevar aizmirst… Tagad viņš man izskatījās mazāka auguma un vēl vājāks nekā toreiz Havanā. Acīmredzot mēneši, kas pavadīti džungļos, bija darījuši savu. Es negribēju ticēt savām acīm, taču, kad līķi aiznesa un nolika šķūnī uz galda, es sapratu, ka tas ir viņš. Sejas vaibsti, retā bārda un nesukātie mati neļāva kļūdīties. Viņš bija ģērbies zaļā formas jakā ar rāvējslēdzēju. Kājās bija zaļas zeķes un mājamatnieka darināti mokasīni…»

Mirušo Ce Gevaru sadedzināja, bet pelnus kaut kur izbēra, lai viņa kaps nekļūtu par svētceļojumu vietu, kurp dodas apspiestie, kas sapņo par brīvību… Taču arī šis Bolīvijas izlūkdienesta šefa pulkveža Augusto Riosa pasākums nesasniedza mērķi. Ir ļaudis, kuri ir nemirstīgi. Un Ce Gevara ir viens no viņiem. Viņš turpina soļot demonstrantu kolonnās Londonā, Parīzē un Buenosairesā. Neraugoties uz nomaldiem un pieļautajām kļūdām, viņš kļuvis par paraugu visiem antiimperiālistiskās revolūcijas cīnītājiem Latīņamerikā.

Savā pēdējā vēstulē vecākiem viņš rakstīja:

«Ļaudis par mani var sacīt, ka esmu avantūrists. Jā, tas tā ir, taču es esmu īpašs avantūrists. Esmu viens no tiem, kuri riskē ar dzīvību, lai pierādītu savu taisnību. Kas to lai zina, varbūt es atvados no jums uz visiem laikiem. Es nedomāju par nāvi, bet apstākļi loģiski spiež mani rēķināties ar šo iespēju. Es jūs ļoti mīlēju, taču nepratu izrādīt savu mīlestību. Visā, ko es kādreiz esmu darījis, esinu bijis nepiekāpīgs. Domāju, ka reizēm jūs mani nesapratāt. Gribasspēks, kuru ar prieku esmu centies norūdīt, tagad palīdzēs manām slimajām kājām, palīdzēs nostiprināt nogurušās plaušas. Reizēm atcerieties savu mazo divdesmitā gadsimta kondotjeru …»

Traģēdijas pēdējā daļa norisinājās jau pēc Ce Gevaras nāves. Drīzā laikā pēc tam, kad visi vadošie ārzemju laikraksti bija publicējuši viņa dienasgrāmatu, Bolīvijā bez vēsts pazuda iekšlietu ministrs Antonio Argedass. Ministra pienākumos ietilpa arī vadīt Bolīvijas slepeno dienestu, kuram bija svarīga loma Ce Gevaras vienības atklāšanā kalnos. Pēc tam ministrs Argedass tika manīts dažās Latīņamerikas zemēs, kur viņš asi kritizēja ģenerāļa Barjentosa valdību, nosaucot to par aklu ieroci amerikāņu imperiālisma rokās, bet pēc tam nozuda atkal.

1968. gadā Argedass parādījās Londonā, pēc tam Ņujorkā un Peru. Visu šo laiku viņu izsekoja CIP aģenti. Tie pārmaiņus viņam solīja gan zelta kalnus, gan piedraudēja izrēķināties. Līdz ar to viņi netieši piespieda Argedasu uzrakstīt paziņojumu, ka viņš no 1965. gada bijis CIP aģents, ka blakus viņa vārdam algu sarakstos figurējuši citu augsti stāvošu Bolīvijas valsts darbinieku uzvārdi. Bez tam viņš aprakstīja apstākļus, kādos viņu savervējusi CIP, un apsūdzēja šīs izlūkošanas organizācijas aģentus šantāžā.

Tālāk ministrs Argedass, nosaucot to virsnieku uzvārdus, ar kuriem viņš sadarbojies, sniedza laikraksta «New York Times» reportierim pierādījumus par CIP līdzdalību Ce Gevaras noslepkavošanā. Ugo Merrejs bija rezidentūras šefs. Viņa štābā Bolīvijas teritorija strādāja Džons

S. Hiltons, pulkvedis Eds Fokss, Larijs Stirnfilds un Niks Lendiriss. Argedass nosauca arī dažus no tiem, kuri uz līguma pamata sadarbojās ar CIP un piedalījās Ce Gevaras sagūstīšanā. Tas bija kubiešu emigrants Hulio Gabriels Garsija, kā arī bolīvieši Edio un Mario Gonsalesi.

Ce Gevara mira 1967. gada oktobrī. Divus gadus pēc viņa nāves helikoptera avārijā gāja bojā Bolīvijas prezidents Renē Barjentoss. Vēl pēc sešām nedēļām Lapasā tika nogalināts Antonio Argedass. Kā viņš bija nokļuvis Bolīvijā? Presē parādījās ne visai loģiski paziņojumi par to, ka viņš pats esot atgriezies dzimtenē, lai labprātīgi stātos tiesas priekšā un atbildētu par dzimtenes nodevību. Zinošākie cilvēki, protams, tam neticēja. Pirmām kārtam jau tādēļ, ka Santakrusā tika nogalināts arī Erberto Rohass, bolīviešu «reindžeru» komandieris, kuru uz Bolīviju bija atsūtījusi amerikāņu CIP.

Liecinieki nedrīkstēja palikt dzīvi.

MELNAIS APUSTULIS

Bija nogalināts cīnītājs par Amerikas nēģeru pilsoņu tiesībām, visjaunākais Nobela Miera prēmijas laureats un melnās Amerikas vadonis garīdznieks Mārtiņš Luters Kings. Šī vardarbīgā nāve izraisīja neparasti vētrainus notikumus.

Četrdesmit sešās ASV pilsētās izcēlās nopietnas nekārtības. Demonstranti, kuru vidiī bija arī deklasēti elementi, aizdedzināja piecsimt četrdesmit septiņas mājas, izdauzīja milzum daudz vitrīnu, izlaupīja simtiem veikalu. Vašingtonas Septītā un Četrpadsmita iela atgādināja frontes līniju. Uz Kapitolija kāpnēm parādījās ložmetēji, uz galvaspilsētu tika pārsviesti 12 tūkstoši kareivju. Prezidents Džonsons aicināja tautu saglabāt mieru un kārtību un atlika ieplānoto braucienu uz Havaju salām. Senators Kenedijs iedeva lidmašīnu, lai pārvestu Kinga līķi no Memfisas uz Atlantu (Džordžijas štats), kur dzīvoja mācītāja ģimene. Pilsētu, kurā bija nogalināts Kings, piepildīja tūkstošiem nacionālās gvardes kareivju.

Vienlīdzības cīnītāju akcija bija sākusies 1955. gada 1. decembrī. Sajā dienā Alabamas štatā Roza Parka bija atteikusies autobusā atdot savu vielu baltajam. Viņa nepaklausīja arī šoferim, kas lika viņai piecelties. 5ī iemesla dēļ Roza Parka stājās baltā tiesneša priekšā, kas piesprieda viņai 14 dolāru lielu soda naudu. Sprediķa laikā baptistu baznīcā Montgomerijā mācītājs Kings aicināja melnos amerikāņus atteikties no braukšanas pilsētas transportā. Trīssimt astoņdesmit vienu dienu viņi gāja uz darbu kājām un uzvarēja.

Mācītājs Mārtiņš Luters Kings kļuva par diskriminēto amerikāņu vadoni, par apustuli, kurš sludināja melno un balto līdztiesības izcīņu nevarmācīgā ceļā. «Tiem, kuri nekad nav izjutuši nežēlīgos rasu segregācijas triecienus,» viņš rakstīja, «ir viegli teikt: gaidiet. Kad jūs pats savām acīm redzat, kā satracināts pūlis linčo jūsu mātes un tēvus, kā tas aiz niknuma grib noslīcināt jūsu māsas un brāļus, kā naida apmāti policisti nesodīti moka, spārda kājām un pat nogalina jūsu brāļus un māsas, kad jūs redzat, kā lielum lielais vairākums divdesmit miljonu jūsu melno brāļu smok nabadzības žņaugos sabiedrībā, kura dzīvo pārticībā, kad jūs pēkšņi atskāršal, ka jums neklausa mēle, kad vajag paskaidrot savai sešgadīgajai meitai, kāpēc viņa nedrīkst iet uz parku, kurā tik daudz atrakciju, par kurām tika stāstīts televīzijas pārraidē, kad jūs redzat, kā pa viņas vaigiem tek asaras, pēc tam kad jums nācās viņai pateikt, ka krāsainajiem bērniem aizliegts apmeklēt Fantaunu, kad jūs redzat, kā savelkas nepilnvērtības kompleksa mākoņi, kā tie aptumšo bērna apvārsni, kad jūs vērojat, kā viņā sāk paradīties pirmās personības sašķelšanās pazīmes, jo neapzināti aug aizvainojuma jūtas pret baltajiem cilvēkiem, kad jums jaizdomā atbilde uz sava piecgadīgā zēna jautājumu: «Tet, kāpēc baltie tik slikti izturas pret melnajiem?» — kad jums nākas bieži braukāt pa valsti automašīnā un katru nakti gulēt mašīnā, tāpēc ka jūs nelaiž nakti pārgulēt motelī, kad jūs ik dienas pazemo vārdi «baltais» un «krāsainais», kad par jūsu pirmo vārdu kļuvis «nēģeris» un par otro — «bojs», lai arī cik jums būtu gadu, kad jūsu pēdējais vārds ir Džons, bet jūsu sievu un māti nekad neuzrunā ar vārdu «kundze», — tad jūs sapratīsit, kāpēc mums ir tik grūti gaidīt.»

Kinga vārdi neatstāja nevienu vienaldzīgu. Melnie amerikāņi viņam sekoja, baltie saka no viņa bīties, jo viņš apdraudēja viņu kundzību. Un tad radas jauns jēdziens «black power» — «melnais spēks» un organizēta pretestība, pazemoto protesta gājieni. Mācītājs Mārtiņš Luters Kings centās ieskaidrot abām pusēm, par ko ir runa. «Vispirms vajag saprast, ka «black power» — tas ir izmisuma kliedziens. Sis lozungs nav kaut kāda Jupitera filozofijas izdomājums. To radījuši sitieni, izmisums un vilšanās. Daudzus gadsimtus nēģeris bijis iekalts baltās varas važās. Daudzi melnie zaudējuši ticību balto vairākumam, jo viņiem dārgi maksājusi balto varas totalitārā kundzība. «Black power» — tā ir tikai reakcija uz baltās varas trūkumiem.

Nav nejaušība, ka kustība par nēģeru pilsoņtiesībām aizsākās Misisipi. Tur arī vēl tagad pilsoņtiesību cīnītāju nogalināšana ir iecienīts laika kavēklis. Tikai trīs gados vien šajā štatā linčoti vairāk nekā četrdesmit nēģeri, un neviens linčotājs par to nav ticis sodīts. Divu gadu laikā Misisipf nodedzinātas un uzspridzinātas vairāk nekā piecdesmit nēģeru baznīcas. Pret tiem, kuri metuši bumbas, izturas ar cieņu. Tas ir baltais spēks, baltā vara savā vissliktākajā, visnežēlīgākajā formā.

«Black power» vispārīgajā pozitīvajā nozīmē ir aicinājums melnajiem apvienot visus politiskos un ekonomiskos spēkus vitāli svarīgo mērķu sasniegšanai. Kopš senajiem verdzības laikiem Dienvidos līdz jaunajiem geto Ziemeļos nēģerim nekad nav bijušas tiesības runāt, nav bijis varas. Viņam nebija tiesību pašam izlemt savu likteni …

Jēdziens «melnais spēks» ir arī psiholoģisks aicinājums tieksmē kļūt par cilvēku. Gadiem ilgi nēģeriem tika iegalvots, ka viņi nav nekas, ka viņi ir nulles, ka viņu ādas krāsa ir bioloģiska defekta zīme un tāpēc viņiem uzspiests nenomazgājams nepilnvērtības zīmogs. Maz kam ir zināms, kā verdzība un rasisms ietekmējis melnā cilvēka dvēseli, cik daudz ļauna nodarījis viņa drosmei. Visa netīrā vergu tirdzniecība dibinājās uz pieņēmumu, ka nēģeris ir lieta un nekāda ziņā nav cilvēks, kuru var cienīt.»

Mācītājs braukāja no pilsētas uz pilsētu, runāja sapulcēs, organizēja «bada gājienu» uz Vašingtonu. 1968. gada 4. aprīlī viņš ar savu grupu ieradās Memfisā (Tenesijas štats) un apmetās moteli «Lorraine». Ap pulksten sešiem vakarā viņš izgāja uz balkona un, pārliecies pār margām, apmainījās dažiem vārdiem ar dziedātāju Benu Branču, kurš stāvēja uz ielas. Vakarā pēc mītiņa Benam vajadzēja dziedāt; par mītiņa programmas naglu vajadzēja kļūt Kinga runai. Mācītājs atgādināja Brančam, lai viņš ieliktu vairāk jūtu psalmā «Kungs, ņem mani pie sevis». Tie bija Kinga pēdējie vārdi. Pulksten 18.23 atskanēja vientuļš šāviens. Nēģeru garīdznieks izslējās, satvēra kaklu un nokrita. Kāds aizsteidzās uz vannas istabu pēc dvieļa, lai mēģinātu apturēt asiņošanu. Viņa šoferis, kas bija stāvējis blakus, vēlāk stāstīja, ka mācītāja sejā bijis lasāms izbrīns un viņš kritis ļoti lēnām. Viņu aizveda uz tuvējo slimnīcu, kur ārsti stundu pēc izdarīta šāviena paziņoja, ka Mārtiņš Luters Kings miris. Terorists bija mērķējis precīzi, ar vienu šāvienu viņš iznīcināja melnās Amerikas cerības un deva signālu uz nēģeru vislielāko sacelšanos Savienotajās Valstīs.

Kā tas līdzīgos gadījumos jau vairakkārt bijis, likuma sargi pasteidzās paziņot, ka terorists rīkojies viens pats un slepkavība nav organizētas sazvērestības rezultāts. Tieslietu ministrs Ramsejs Klārks izteica šo viedokli vismaz priekšlaicīgi. Kaut gan policija atrada daudz kompromitējošu pierādījumu (slepkava nozieguma vietā bija atstājis šauteni, patronas čaulīti, tūrista somu, talskati, pirkstu un visas plaukstas nospiedumus), pats slepkava

bija pazudis bez pēdām. Situācija sāka attīstīties FIB aģentiem nelabvēlīgā virzienā.

Pagaidām viņiem bija izdevies noskaidrot tikai dažas svarīgas detaļas. 1968. gada 4. aprīlī, dienas otrajā pusē, ap pulksten 15.15, lētā pansijā «Rebel», kas atrodas pretī motelim «Lorraine», iegājis pieklājīgi ģērbies, jauns cilvēks. Viņš noīrējis istabu uz Džona Vilarda vārda. Ap pulksten sešiem viņš iegājis kopējā vannas istabā, ar šauteni rokā, aizslēdzis durvis, nostājies pie loga un sācis skatīties uz moteli. Kad uz balkona parādījies mācītāj? Kings, viņš mierīgi notēmējis un nospiedis gaili. Šāviens bija precīzs. . >

Pansijas iemītnieki, izdzirduši šāvienu, tūliņ saskrējuši tur, no kurienes tas atskanējis; Slepkava rupji uzkliedzis viņiem, lai vācas projām, un, skriedams ārā, šauteni joprojām turējis rokās. Viņš to nometis pie firmas «Canipe Amusements Company» kantora durvīm, pēc tam pametis arī somu. Tad viņš ielēcis baltā forda-mustanga markas mašīnā un izbraucis no pilsētas dienvidaustrumu virzienā.

Daudzi viņu bija redzējuši, policijai tika paziņotas viņa pazīmes un virziens, kurā viņš aizbraucis. Tomēr slepenpolicisti devās pa nepareizām pēdām. Kā vēlāk kļuva zināms, pieredzējuši FIB aģenti nokļuva viņiem sagatavotā slazdā. Un šis apstāklis liek apšaubīt ministra Klārka apgalvojumu, ka tā nav bijusi sazvērestība. Tikko policisti bija sākuši dzīties pakaļ noziedzniekam, kāds radioamatieris noraidīja ēterā, ka viņš nejauši uztvēris zila plimuta radiosignālu. Plimuta šoferis ziņojis, ka viņš seko ātri braucošam fordam-mustangam, kas dodas ārā no pilsētas ziemeļu virzienā.

Radioamatiera ziņojumu pieņēma policijas mašīna ar numuru 160 un nekavējoties pārraidīja to vietējai FIB pārvaldei, kura tūdaļ metās vajāt noziedznieku. Bet slepkava jau bija aizbraucis uz pavisam citu pusi! Viltus ziņojumam vajadzēja palīdzēt viņam izbēgt no vajātājiem. Spēles pirmo daļu policija bija zaudējusi. Vēlāk noskaidrojās, ka ziņojumu par mustangu pārraidījuši stacionāra stacija, nevis automašīnas radioraidītājs. Tātad nepārprotama, iepriekš izstrādāta viltība.

1968.gadā fords-mustangs Amerikā bija viens no vispopulārākajiem automobiļiem. Memfisā vien to bija vairāk nekā četri simti. Tāpēc atrast noziedznieka automašīnu nebija viegli. Policija acīmredzot darīja visu, kas bija tās spēkos, taču nokļūt uz terorista pēdām tā varēja tikai pēc nedēļas. Atlanta, kas atrodas septiņsimt kilometrus no Memfisas, policijas patruļa atrada pamestu baltu fordu-mustangu, kuru, pēc liecinieku vārdiem, šeit atstājis jauns, labi ģērbies cilvēks divpadsmit stundu pēc slepkavības. Automobiļu reģistrācijas kanceleja paziņoja, ka baltais fords-mustangs ar reģistrācijas numuru Alabama 1—38993 pieder nestrādājošām jūrniekam no Birmingemas Ērikam Starvo Geltam.

Slepenpolicisti devās uz Birmingemu un noskaidroja: kāds Gelts 1967. gada 26. augustā tiešām apmeties Hailendavēnijā 2608. Nestrādājošais jūrnieks ar eksotisko uzvārdu (vēlāk viņš atzinās, ka izveidojis to no divu pazīstamu detektīvromānu varoņu uzvārdiem) acīmredzot nebija gluži bez līdzekļiem. Pēc četrām dienām viņš ieradās veikalā, kur pārdod lietotus automobiļus. Tur viņš izvēlējās fordu-mustangu, apbrauca ar to apkārt mājai un pēc tam nekaulējies samaksāja skaidra naudā gandrīz 2 tūkstošus dolāru.

Policija nopratināja mājas īpašnieku, no kura Gelts bija īrējis istabu, un noskaidroja, ka dažus Gelta dotos uzdevumus veicis septiņdesmit divus gadus vecais Pīters Cirpss. Tieši Cirpsu viņš aizsūtījis pēc braukšanas dokumentiem uz Alabamas štatu, pieteicis, ka priekš Luiziānas viss nepieciešamais viņam jau esot. Tādējādi transporta kantorī atradās pirmās nedaudzās ziņas par meklējamo: Ēriks Starvo Gelts, dzimis 1931. gada 21. jūlijā, augums 180 cm, acu krāsa zila, svars 80 kilogramu. Ziņas, protams, varēja būt arī izdomātas. Proti, vienlaikus FIB noskaidroja, ka tā kartotēkā nav cilvēka ar tādu uzvārdu un braukšanas talons uz šādu uzvārdu Luiziānas štatā nav izsniegts.

Cilvēks, kuru sauca vai kurš uzdeva sevi par Ēriku Starvo Geltu un kuram bija balts mustangs, 1967. gada

7.   oktobrī atstāja pansiju Birmingemā, pateica saimniekam Cirpsam, ka brauc uz Mobiles ostu meklēt darbu uz kuģa, taču īstenībā aizbrauca uz Kaliforniju. Pēc FIB iegūtajām ziņām, viņš pierakstījies deju kursos, kurus apmeklējis līdz 12. februārim deju skolā «National Dance Studios», un samaksājis par to 465 dolārus. Turpat viņš atļāvies arī dažus citus izdevumus sevis audzināšanai. Losandželosā viņš sācis apmeklēt bārmeņu skolu un samaksājis par to 225 dolārus.

Nestrādājošais jūrnieks Gelts, kā redzams, rīkojās ne tikai aizdomīgi, bet arī pilnīgi nesaprotami. Tas patiešām bija cilvēks, kurš gatavojās izdarīt slepkavību vai arī kuram vajadzēja maldināt policiju.

Aplūkosim citus policijas izmeklēšanas rezultātus. Nestrādājošs jūrnieks braukā baltā mustangā pa Meksiku. Pēkšņi viņš ierodas Ņūorleānā. Kāpēc? Vēlāk tika izteikti minējumi, kurus acīmredzot bija ietekmējušas aizkulišu runas sakarā ar atentātu pret prezidentu Kenediju. Tieši šeit bija sazvērnieku štāba rezidence. Ņūorleānā rasisti it kā samaksājuši uzpirktajam slepkavam pieci tūkstoši dolāru lielu avansu. Pierādīt šo versiju neizdevās.

Ņūorleānā Gelts ilgi neuzkavējās. Jau 1908. gada 27. janvārī viņš atgriezās Birmingeinā, iegāja ieroču veikala, kur, uzdevies par Hārviju Lounmeijeru, nopirka lielisku remingtona sistēmas pašlādētāju šauteni. Policija salīdzināja šos faktus un konstatēja, ka tā ir tā pati šautene, ko bēgdams pametis Džons Vilards.

Visbeidzot, FIB aģentiem izdevās atrast šķietamā bārmeņa Gelta fotogrāfiju un izsludināt viņa meklēšanu. Taču te radās pirmās pretrunas. Tās vedināja secināt, ka Ēriks Starvo Gelts un Kinga slepkava nav viena un tā pati persona. Tajā laikā, kad viens Gelts pilnīgi noteikti atradas Kalifornijā, kur līdz 1968. gada 2. martam apmeklēja bārmeņu kursus, 1. martā Alabamas transporta inspekcijā ieradās otrs Gelts un lūdza izsniegt viņam vadītāja apliecības dublikātu. Viņš lūdza izsūtīt apliecību pa pastu uz veco adresi — Hailendavēnija 1068, kur viņš nedzīvoja kopš pagājušā gada oktobra. Kad policija mēģināja noskaidrot šo pretrunu, pansijas saimnieks Cirpss pateica, ka saņemtais pasts tiek izlikts vestibilā un katrs pats ņem savu korespondenci. Tātad ieinteresētais cilvēks var ieiet vestibila un paņemt jebkuru korespondenci. Bet vai var pieļaut domu, ka potenciālais slepkava tā riskēs un modinās pret sevi aizdomas, uzrādot nepareizu adresi? Vai varbūt policijai nav viss zināms? Vai arī eksistē otrs Gelts? Adresāts bija saņēmis viņam nosūtītos dokumentus un samaksājis par pasta kvīts kopiju noteiktos 25 centus.

Par cilvēku samainīšanu liek domāt arī citas Cirpsa liecības. Kad viņam parādīja bārmeņa Gelta fotogrāfiju, viņš noliedzoši purināja galvu. Nē, šo cilvēku viņš nekad neesot redzējis. Čārlzs Stefenss, viens no tiem, kurš bija redzējis teroristu bēgam no pansijas «Rebel», arī nepazina viņu pēc fotogrāfijas. Atliek uzdot tikai vienu jaulajumu. Vai visu šo laiku policija nav gājusi pa nepareizu ceļu, uz kura tūliņ pēc slepkavības to bija uzvedis provokatoriskais radioraidījums?

Slepkava nozieguma vietā bija atstājis pirkstu un visas plaukstas nospiedumus. Izmeklējot Kinga noslepkavošanu, pirksta nospiedumu identifikācija aizņēma veselas četrpadsmit dienas. Un, kaut gan Federālais izmeklēšanas birojs ziņojumā presei apgalvoja, ka nācies salīdzināt piecdesmit trīs tūkstošus reģistrētu nospiedumu, tas nevienu nenomierināja. Tagad kļuva skaidrs, ka pēdas, kas veda uz bārmeni Geltu, ir nepareizas.

Četrdesmit gadus veco vīru, kura pirkstu nospiedumi tie bija, sauca Džeimss Erls Rejs. Tas bija profesionāls noziedznieks, kurš pēdējo reizi bija notiesāts uz divdesmit gadiem ieslodzījuma cietumā. Tajā laikā, kad viņš izcieta sodu cietuma, Ēriks Starvo Gelts apmeklēja deju kursus. Ieslodzītais, kas sēdēja kopā ar Reju cietumā, noliedza, ka uz bārmeņa Gelta fotogrāfijas ir Rejs.

Džeimsam Erlam Rejam vajadzēja atrasties cietumā, taču viņš jau sen staigaja brīvībā. 1967. gada 23. aprīlī viņš izbēga no cietuma Džefersonsitijā, paslēpies maizes pārvadāšanas mašīnā. Kaut gan tas drīzāk atgādina pasaku, bēgšana Rejam tiešām izdevās. Taču maz ticams, ka viņš izkļuvis brīvībā bez palīgiem. Gluži otrādi — bēgšanā viņam vajadzēja palīdzēt labi izveidotai organizācijai, un tā, protams, darbojās ne jau aiz mīlestības pret tuvāko. Vai nu Rejs bija varējis labi samaksāt, vai arī viņu izveda no cietuma tāpēc, ka viņš bija vajadzīgs.

Neizveicīgais gangsteris Rejs bija nokļuvis aiz restēm par neveiksmīgu zādzību. Kad viņš ar kompanjonu bēga no nozieguma vietas, tad steigā slikti aiztaisīja mašīnas durvis. Pagriezienā viņš izkrita ārā, un te viņu, krietni apdauzījušos, saņēma policija. Viņu notiesāja uz divdesmit gadiem ieslodzījuma cietumā. Pēc bēgšanas viņš bija palicis bez viena dolāra kabatā. Kas viņu uzturēja? No kurienes viņš ņēma naudu?

Policija noskaidroja viņa pārvietošanās maršrutus pēc bēgšanas. Ar gadījuma mašīnu viņš bija aizbraucis līdz Čikāgai, kur iekārtojies darbā par oficianta palīgu. Ar svešu uzvārdu, bet ne kā Ēriks Starvo Gelts, viņš ieradās Toronto un sāka gatavoties braucienam uz Latiņameriku. Aizkļuvis līdz Monreālai, viņš sāka meklēt vietu uz kuģa, kas devās uz jebkuru attālāku ostu. Taču viņam neveicās. Tad viņš iekārtojās par oficiantu viesnīcā Kvimeta ezera krastā. Pēc tam viņa pēdas uz laiku pazuda. Vēlāk viņš atzinās, ka šai laikā nodarbojies ar kontrabandu un tā sapelnījis daudz naudas. Viņš aizbrauca uz Čikāgu, kur saka grezni dzīvot. Pēc tam iegādājās baltu mustangu, Biriningemā nopirka šauteni un aizbrauca uz Memfisu, lai nogalinātu Kingu. Kāpēc? Varbūt gangsteris Rejs bija ideālists vai arī fanātiķis rasists, kurš pēc veiksmīgas bēgšanas no cietuma ar lielu žūksni naudas, kas nopelnīta ar marihuānas kontrabandu, riskē atkal nokļūt policijas ķetnās, izdarot nēģeru lidera noslepkavošanu?

Pēc atentāta viņš ielēca mašīnā, kas viņu gaidīja, aizbrauca līdz Atlantai, atstāja mašīnu uz ielas un 1968. gada 8. aprīlī uzradās Toronto. Tas vedina domāt, ka viņam bijuši sagatavoti atkāpšanās ceļi. Pols Bridžmens — tā viņu tagad sauca — visur uzsvēra, ka ir džentlmenis, kurš neskaita naudu. Maija sākumā viņš iegāja ceļojumu birojā Toronto un nopirka sev tūrisma ceļazīmi pa Eiropu.

6.  maijā viņš jau bija Londonā, 8. — Lisabonā. Tur nodzīvoja desmit dienu kā turīgs amerikānis un 17. maijā atkal atgriezās Londonā. Bet jau 8. jūnijā, mēnesi pēc ierašanās Eiropā, angļu policija viņu arestēja Londonas lidostā, no kurienes viņš gatavojās doties uz Briseli. Šoreiz viņu sauca Ramons Džordžs Sneids. Ceļojuma laikā, kā rakstīja «New York Times», viņš bija iztērējis vismaz 10 tūkstošus dolāru. Vēlāk šo faktu daļēji izdevās izskaidrot. Kad Rejs sēdēja Londonā vienā no labi apsargātajiem Vendsvortas cietuma augšējiem stāviem un juristi strīdējās savā starpā par to, vai izdot viņu vai neizdot Savienotajām Valstīm, Skotlendjarda slepenpolicistiem pēc pirkstu nospiedumiem bija izdevies noskaidrot, ka tūrists Rejs 4. jūnijā Londonā izdarījis zādzību bankā un piesavinājies 100 sterliņu mārciņu.

Saskaņā ar 1931. gada līgumu Anglija varēja neizdot Savienotajām Valstīm noziedznieku, kas izdarījis slepkavību politiskos nolūkos. Atentāts pret mācītāju Kingu pirmām kārtām jauzlūko par politisku slepkavību. Taču šis gadījums bija ārkārtējs. Nekādu pierādījumu, ka pastāvējusi sazvērestība, nebija. Rejs nebija nedz rasists, nedz Kinga reliģiskais pretinieks, un rezultātā viņš nokļuva Amerikas cietumā un stājās zvērināto tiesas priekšā Mcmfisā. Pasaules sabiedrība gaidīja, ka procesa gaitā ta uzzinās, pēc kā norādījuma viņš nogalinājis Kingu.

Tiesa pasludināja spriedumu aizdomīgi ātri. Prāvas trešajā dienā — 1969. gada 10. martā Kinga slepkava tika notiesāts uz 99 gadiem ieslodzījuma cietumā, tāpēc ka Džeimss Erls Rejs, viņš vienlaikus arī Ēriks Starvo Gelts, Pols Bridžmens, Ramons Džordžs Sneids, atzinās, ka nogalinājis Mārtiņu Luteru Kingu un neapgrūtināja tiesu ar pierādījumu uzrādīšanu, saglabāja sev dzīvību un sekmēja to, ka atentāta aizkulises tā arī netika atklātas. Ģenerālprokurors Keinels, acīmredzot aizkustināts par.

noziedznieka «vaļsirdību», novērtēja viņa atzīšanos un nepieprasīja no tiesas nāvessodu. Advokāts Persijs Formens, kurš agrāk bija aizstāvējis Osvalda slepkavu Džeku Rūbiju, bija apmierināts ar spriedumu.

Taču notiesātais gatavoja pārsteigumu. Jau nākamajā dienā pēc sprieduma pasludināšanas viņš Nešvilas cietuma 4. kameras uzraugam pieprasīja tikšanos ar cietuma priekšnieku un oficiālu liecinieku klātbūtnē paziņoja, ka atsakās no savām liecībām, kuras dot viņš ticis piespiests. Viņš prasīja jaunu advokātu un jaunu prāvu.

Papildus nenoskaidrotajiem jautājumiem par nozieguma motīviem un 10—15 tūkstošiem dolāru, kuri Rejam bija kopš izbēgšanas no cietuma līdz aresta brīdim Londonas lidostā, radās citi ievērības cienīgi fakti, kas liecināja, ka Rejs nav rīkojies pēc savas gribas. Amerikāņu rakstnieks Viljams Bredforts Hjū tikās ar notiesāto (Rejs viņam it kā nodevis'cietumā sacerēto atmiņu melnrakstu) un, balstoties uz viņa informāciju, izteica minējumu, ka slepkava bijis saistīts ar kaut kādiem nezināmiem cilvēkiem, kas stāv atentāta aizkulisēs. Viens no viņiem it kā bijis kāds noslēpumains gaišmatains latīņamerikānis Rauls no Ņūorleānas. Viņš iepazinies ar Reju Monreālā pēc tā izbēgšanas no cietuma. Viņi vienojušies par sadarbību. Sākumā Rejs saņēmis no Raula uzdevumu nogādāt vajadzīgajā vietā kontrabandu. 1967. gada 25. augustā Rauls iedevis viņam 2 tūkstošus dolāru un aizsūtījis uz Birmingemu, lai viņš nopērk sev mašīnu. Rejs samaksājis par balto mustangu 1995 dolārus un, pildīdams Raula uzdevumus, braukājis pa Savienotajām Valstīm un Meksiku.

Policija pārbaudīja jaunos faktus un konstatēja, ka viņš patiešām bijis Nuevo Laredā, Puertovalartā, Akapulko (Meksika) un Ņūorleānā. FIB aģenti noskaidroja arī to, ka no 15. marta viņš dzīvojis Losandželosā. Tur viņš saņēmis no Raula vēstuli ar uzdevumu 22. martā braukt uz Seimu, kas atrodas Alabamas štatā, bet no turienes uz Birmingemu. Nākamajā dienā Kemdenā, netālu no Birmingemas, vajadzēja notikt lielai nēģeru demonstrācijai ar mācītāja Kinga uzstāšanos. Taču organizatori atcēla demonstrāciju un Rejs bijis spiests 3. aprīlī doties uz Memfisu, kur arī nogalinājis Kingu. Reja advokāts paziņoja, ka «noslēpumainajam Raulam nav nekā kopēja ar mācītāja Kinga nogalināšanu». Gaišmatainais latīņamerikānis netika atrasts, pareizāk sakot, sabiedrība par viņu tā arī neko neuzzināja.

Pēc Reja tiesas prāvas presē parādījās kārtējais paziņojuins. FIB sākusi rūpīgi izmeklēt līdz šim nenoskaidrotos M. L. Kinga nogalināšanas apstākļus. Kā pamudini* jums tam acīmredzot bijusi notiesātā Reja vēstule senatoram īstlendam, kurā Rejs licis noprast, ka mācītāja Kinga nogalināšanu gatavojuši vairāki cilvēki, to skaitā arī viens moteļa «Lorraine» kalpotājs, no kura viņš par šo gatavošanos uzzinājis. Kā gan citādi terorists būtu varējis uzzināt, ka Kings un viņa pavadītāji apmetīsies tieši šajā Memfisas motelī?

Pirmais Reja aizstāvis bija bijušais Birmingemas mērs doktors Arturs Ileinss. Dažas dienas pirms paredzamās prāvas viņam radās nesaskaņas ar aizstāvamo, un Rejs izvēlējās jaunu advokātu — teksasieti Persiju Formenu, kas, viņa paša vārdiem runājot, aizstāvējis apmēram tūkstoš cilvēku, kuri turēti aizdomās slepkavībā, taču tikai viens no viņiem nokļuvis uz elektriskā krēsla. Formens apstiprināja savu reputāciju, bet doktors Ileinss paziņoja, ka «atentātu varēja izdarīt tikai organizācija, kas darbojusies valdības orgānu aizsegā». Daži no jauna atklātie apstākļi liecina par labu šim apgalvojumam. Slepkava vienā un tajā pašā laikā parādījās kā divas personas, divās dažādās vietās, taču ar vienu uzvārdu. Tātad te ir runa par inscenētu dubultnieka pārvietošanos, lai izvairītos no pierādījumiem.

Un Hītrovas lidostā Londonā 1968. gada 8. jūnijā tika arestēti divi cilvēki. Viens, kā ziņoja Skotlendjards, 6.15 no rīta, otrs — 11.15. Abi aizdomās turētie (viens no viņiem vēlāk pazuda bez pēdām, kaut gan jau bija Skotlendjarda rokās) figurēja ar Ramona Džordža Sneida vārdu.

Ketrina Vestvuda, pansijas «Ilitfield IIouse» īpašniece, apstiprināja, ka laikā no 16. līdz 20. maijam pie viņas dzīvojis mierīgs un kluss īrnieks Sneids. Parasti viņš izgājis dienas pirmajā pusē un atgriezies ap pusnakti. Kad policija parādīja viņai Reja fotogrāfiju, Vestvuda nebija pārliecināta, ka Rejs ir «viņas» Sneids.

Enna Tomasa, kurai pieder pansija «Pax» Vorvikstrītā 126, pazina pavisam citu Sneidu. Viņš bijis nemierīgs, izklaidīgs, nedrošs. 5. maijā, kad viņš apmeties pansijā, viņam līdzi bijis gara auguma blondīns, kurš nav pateicis neviena vārda. Sneidam padusē bijusi kaudze avīžu, un viņš licies ļoti noguris. Misis Tomasa nekad viņu neesot redzējusi bez tumšajām brillēm. Pēc Sneida aiziešanas viņa atradusi istabā šļirci, kas liecina, ka viņas iemītnieks bijis narkomāns, taču Rejs tāds nav bijis. Interesanti ir tas, ka nedz Skotlendjards, nedz FIB pat nedomāja pārmeklēt istabu, kurā dzīvojis aizdomās turētais Kinga slepkava.

Ņemot vērā šīs un dažas citas deta|as, pilnīgi pamatoti var teikt, ka vismaz viens, bet varbūt pat divi Sneidi nebija identiski ar Sneidu-Reju, ka te noteikti ir darīšana ar dubultnieku, kas izmantots slepkavas glābšanai. Tātad runa ir par rūpīgi gatavotu sazvērestību, nevis par nenosvērtu vienpatni. Tādējādi šīs politiskās slepkavības dibenplānā parādās FIB, organizācija, kuras uzdevums ir cīnīties pret noziedzību, un CIP — šeit neredzami klātesošās Savienoto Valstu valdības izpildspēks.

Pēc Kinga noslepkavošanas vairākus mēnešus Vašingtonā notika melno amerikāņu nemieri. Iestājoties krēslai, ielas kļuva tukšas. Naktī bija bīstami staigāt pat pa galvenajām ielām, kur atrodas apsargātās valdības ēkas. Ņujorkas šoferi atteicās braukt pa nēģeru kvartālu HārIemu.

Daudziem bija aizdomas, ka jau pirms tiesas advokāts un tiesnesis vienojušies par spēles noteikumiem. 1973.—1974. gada notikumi apstiprināja, ka tā tas patiešām bija. 1973. gadā Cincinati (Ohaio štats) pilsētas tiesa sāka izskatīt Džeimsa Erla Reja kasāciju. Rejs apgalvoja, ka nav vainīgs un ka viņš piespiests atzīties slepkavībā. Ar šo paziņojumu viņš nāca klajā tūliņ, tiklīdz uzzināja, kādā spēlē bijis iesaistīts. Taču prāvu sāka par vēlu, tāpēc ka tiesnesis Prestons Betls, kuram notiesātais bija iesniedzis lūgumu par lietas izskatīšanu no jauna, 1969. gadā bija nomiris, un tāpēc piemānītais apsūdzētais bija spiests griezties Tenesijas štata Tieslietu ministrijā. Tur viņš saņēma atteikumu. Sākt jaunu prāvu atļāva tad, kad apsūdzētais pateica, ka tiesā viņš atzinis sevi par vainīgu tikai tāpēc, ka to uzstājis darīt viņa advokāts Formens, kurš apsolījis viņam nelielu sodu. Kā pierādījumu savam apgalvojumam Rejs pievienoja vēstuli, kurā Formens apstiprināja, ka Rejs saņems savu atlīdzības daļu tikai tādā gadījumā, ja neradīs sarežģījumus un rīkosies, precīzi ievērojot viņa instrukcijas. Lielu finanšu afēru un politisku skandālu laikmetā, kad bija spiesti demisionēt ministri, bet ASV prezidentam draudēja oficiāls kongresa nosodījums, šis fakts pats par sevi neizraisa īpašu izbrīnu.

Kā gan tādā gadījumā vērtēt to organizāciju patvaļu, kuru misija ir spriest taisnīgu tiesu? Vai vispār ir cerība, ka kādreiz tiks atrasti īstie slepkavas?

Atbild prokurors Džims Garisons:

«Izmeklēt ar klasiskām metodēm aizkulises operācijai, kuru veikuši slepenie dienesti, gandrīz nav iespējams. Rezultāti būs uzskatāmi: pārsista galva, lauzts mugurkauls. Pēc tam kādu arestēs un izplatīs nepatīkamas ziņas — tām jāsajauc prāti cilvēkiem, kuri mēģina izdarīt nopietnu izmeklēšanu. Taču mums savu izmeklēšanu tomēr izdevās pabeigt, kaut gan avīzēs rakstīja pavisam ko citu; gluži vienkārši mums uzsmaidīja laime. (Domāta Dž. F. Kenedija lieta. — Aut. piez.) Toreiz mēs pavisam nejauši, burtiski, uzdūrāmies dažiem CIP funkcionāriem Ņūorleānā, kuri bija devuši Lī Hārvijam Osvaldam dažādus uzdevumus, lai radītu iespaidu, ka viņš ir komunists. Analizējot prezidenta Kenedija nogalināšanas faktus, kurus mēs ieguvām ar tādam pūlēm, uzskatu lielāko daļu «informācijas», kas publicēta presē sakarā ar Kinga noslepkavošanu, par atmaskojumiem, ko tīšuprāt sagrozījuši un safabricējuši valdības izlūkdienesti.

Runa ir par tipisku un ļoti efektīvu slepeno dienestu metodi. Tā liek izmantota, lai novērstu to cilvēku uzmanību, kuri neņem nopietni ikvienu slepkavības versiju. Interesants izpētes objekts varētu būt kara aviācijas bāze Memfisā. Pilnīgi ticams, ka grupa slepkavu izlidoja tieši no ši lidlauka. Protams, arī šeit diez vai būtu iegūti precīzi rezultāti: maz ticams, ka tur palikušas jel kādas pēdas. Tāpat pilnīgi ticams, ka ikviens, kurš mēģinātu izmeklēt slepkavību, sastaptu enerģisku federālās valdības pretestību. FIB būtu ierīkojis telefona sarunu noklausīšanās ierīces. Ja izmeklēšana tomēr turpinātos, tad, kā parasti, ierastos nodokļu aģenti un ierosinātu pret izmeklētājiem lietu par ienākumu nodokļa nesamaksāšanu.»

1973. gada beigās Cincinati pilsētas tiesa sāka izskatīt Reja kasāciju. Atklājās jauni, interesanti apstākļi. Notiesātā advokāts Roberts Livinstons paziņoja, ka mācītāju Kingu nogalinājis nevis Džeimss Erls Rejs, bet divi uzpirkti profesionāli slepkavas, kuriem samaksājuši «četri bagāti un cienījami amerikāņu sabiedrības pilsoņi». Reja advokāts pat izteicās, ka viņš uzturot sakarus ar īstajiem slepkavām. Ja tiem garantējot neaizskaramību, viņi esot ar mieru nosaukt šo četru ievērojamo cilvēku vārdus.

Kāpēc gan slepkavas, par kuriem policijai pagaidām nekas nebija zināms, pēkšņi bija nolēmuši nožēlot grēkus? Viņu tieksme palīdzēt likumam un taisnībai izskaidrojama ar vienu iemeslu — atriebību. Proti, par slepkavību viņiem bija apsolīta ceturtdaļa miljona, bet samaksāti tikai 100 tūkstoši dolāru.

Notiesātais Rejs apgalvo, ka viņš nav vainīgs. Bet kā tad ir ar šauteni, kas bija pamesta nozieguma vietā? Uz tās taču bija Reja pirkstu nospiedumi. Advokātam Livinstonam ir gatava atbilde ari uz šo jautājumu. Mārtiņš Luters Kings bija kļuvis par sazvērestības upuri, bet Rejam piekritusi grēkāža loma. Slepkavības režisori aiz kaut kāda iegansta pirms atentāta iedevuši Rejam paturēt ieroci. Tā uz šautenes radušies viņa pirkstu nospiedumi. īstajam slepkavam rokās bijuši diegu cimdi.

Lieta par atentātu pret mācītāju Kingu līdz pat šim laikam paliek atklāta. Un pagaidām nav pamata domāt, ka likums un taisnība uzvarēs.

1974. gada jūnija beigās Atlantas baznīcā iegāja nogalinātā mācītāja māte Alberta Kinga. Viņa nometās ceļos un sāka lūgt dievu. Pēkšņi dievnamā atskanēja šāvieni. Alberta Kinga bez dzīvības nokrita uz grīdas. Vai tā būtu nejauša nāve? Protams, ne. Tas bija «Melnā apustuļa» lietas turpinājums.

SLEPKAVĪBA HOTELĪ «AMBASSADOR»

1968. gada 3. jūnijā, četrus gadus, piecus mēnešus un piecpadsmit dienas pēc prezidenta Kenedija nogalināšanas, operatīvā policijas mašīna dežurēja netālu no Vilšīras bulvāra Losandželosā. Pēkšņi radiosakaru uztvērējā atskanēja balss: «Apšaudīšanās Vilšīras bulvāra 3400. namā. Atkārtoju: apšaudīšanās…»

—  Tas ir hotelis «Ambassador», — saka policists Treiviss Vaits, iedarbina motoru, ieslēdz sirēnu un ar maksimālu ātrumu traucas uz notikuma vietu. Viņa kolēģis Arturs Plačenčija ziņo centram par signāla saņemšanu.

Viņi apstājas hoteļa priekšā. Seit valda satraukums un juceklis. Cilvēki klaigā, skraida šurp un turp. Policisti izlec no mašīnas, skrien uz ieeju. Viņiem palīdz iespraukties ēkas iekšienē, kur viņi nok|ūst pārtikas noliktavā. Vairāki uzbudināti vīrieši tur uz galda melnīgsnēju puisi ar gazeles acīm. Viņš guļ klusi, nepretodamies, acīs vīd bailes.

—  Tas ir viņš? — jautā Vaits, bet šajā brīdī telpā ienāk policists un klusēdams saslēdz tumšmatainā puiša rokas dzelžos.

Vaits un Plačenčija satver puisi zem padusēm un ved uz mašīnu. Vaits sēžas pie stūres. Plačenčija skatās visapkārt — viņam vajadzīgs palīgs arestētā pārvešanai. Viņš pamāj padzīvojušam vīrietim, kurš viņus izvadījis no hoteļa. Viņi apsēžas aizmugurē abās pusēs cilvēkam rokudzelžos.

Tikko mašīna sāk kustēties, policists izņem dienesta grāmatiņu un pēdējā lappusē izlasa tradicionālo formulu: «Likuma vārdā jūs esat arestēts, no šī brīža viss, ko jūs teiksiet, var tikt izmantots pret jums …» — pēc tam citātu par advokātu un secinājumus par arestētā tiesībām atteikties no liecības došanas. Kad šī ceremonija beigusies, Vaits pievēršas nepazīstamajam palīgam.

—  Vai varat nosaukt savu vārdu?

—  Džesijs Unrugs.

—  Jūsu nodarbošanās?

—  Pārstāvju palātas priekšsēdētājs Kalifornijā.

—  Uz ko šāva šis puisis?

—  Uz Bobiju Kenediju.

Roberts Kenedijs bija dienējis flotē, mācījies Hārvarda universitātē, bet pēc tam studējis tieslietas Virdžīnijā. Viņš apprecējās ar Eteli Skakeli, kas dzemdēja viņam desmit bērnus (vienpadsmitais piedzima pēc viņa nāves), strādāja Tieslietu ministrijā. Kad Džons Kenedijs izvirzīja savu kandidatūru senatora amatam Masačūsetsas štatā, Roberts vadīja vēlēšanu kampaņu. Pēc tam viņš ieņēma vadošu amatu Augstākajā tiesā. Prezidenta vēlēšanu laikā 1960. gadā viņš kļuva par brāļa priekšvēlēšanu kampaņas dvēseli un vairak par visiem citiem palīdzēja Džonam iekļūt Baltajā namā.

Braļa nāve lika viņam pārdomāt, kāda ir cilvēka drosmīgo centienu lietderība. Viņam bija zudusi vēlēšanās cīnīties. Bet viņš bija Savienoto Valstu tieslietu ministrs, un tas deva viņam iespēju izmantot dienesta stāvokli un labvēlīgo sabiedriskās domas noskaņojumu, lai panāktu Džona ierosināto sociālo reformu realizēšanu. Sākumā viņu pavadīja veiksme: kongress atbalstīja likumprojektus par rasu diskriminācijas aizliegšanu vēlēšanās.

Nācis pie varas, Džonsons nomainīja augstāko valsts orgānu aparātu, ieceļot atbildīgos amatos savus ļaudis. Nelaiķa prezidenta brāļa viņu vidū nebija. Jaunais prezidents lika viņam noprast, ka neiebilstu, ja viņš savu amatu atstātu.

Roberts Kenedijs ministra krēslu atbrīvoja, bet nolēma gūt politisku revanšu. Tajā pašā 1964. gadā viņu ievēlēja par Ņujorkas štata senatoru. Viņš kritizēja Džonsona politiku un palielināja savu piekritēju skaitu. Pēc sabiedriskās domas aptaujas rezultātiem, 1967. gadā viņš bija populārāks par Džonsonu. 1968. gadā viņš sāka cīņu par prezidenta posteni.

«Es nolēmu izvirzīt savu kandidatūru prezidenta vēlēšanām nevis tāpēc, ka esmu opozīcijas pusē,» viņš teica žurnālistiem, «bet gan tāpēc, ka gribu realizēt jaunu politisko kursu. Mūsu valsts sākusi iet bīstamu ceļu. Man jādara viss, kas ir manos spēkos.»

Viņš pārspēja savu pretinieku visās plāksnēs un uzvarēja priekšvēlēšanās visos štatos, izņemot Oregonas štatu. Pēc tam viņš ar savu štābu, sievu un bērniem devās uz Kaliforniju. «Es zinu, ka kaut kur man uzglūn slepkava,» viņš sacīja Romēnam Gari, Parīzes «Figaro» korespondentam. «Mēs dzīvojam laikmetā, kas ir ļoti labvēlīgs psihiskām epidēmijām. Pielika pie mums noslepkavot Kingu, kad tūlīt Rietumvācijā cits cilvēks mēģināja nogalināt vācu studentu pārstāvi (R. Dučki. — Autora piez.).»

Pēc vairākkārtējas uzstāšanās publikas priekšā senatoram Kenedijam vajadzēja atpūsties. Sajā nolūkā viņš aizbrauca ar draugiem uz Malibu pludmali un tur nolēma sagaidīt vēlēšanu rezultātus. Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā viņš jau zināja, ka ir uzvarējis. Makartijs bija ieguvis par četriem procentiem balsu mazāk.

Hoteli «Ambassador» gaidīja vēlētāji. Roberts Kenedijs atbrauca sava drauga kinorežisora Frankenheimera rolsroisā. Viesnīcas respektablajos apartamentos piektajā stāvā uzvarētāju gaidīja viņa māsas Pata un Džeina ar viru, vēlēšanu kampaņas galvenais menedžers Freds Dalons, regbija čempions Rūzvelts Graijers, olimpiskais čempions desmitcīņā Rafers Džonsons, bijušais slepenpolicijas aģents Bills Bārijs, arodbiedrību darbinieks Pauls Srāde, otrais menedžers Ceivijs, korespondenti, fotoreportieri un daudzi citi. Dažus stāvus zemāk jaunieši, burtiski, bija pārpildījuši abas deju zāles. Viņi bija atnākuši apsveikt savu Bobiju ar uzvaru. Policija bija spiesta slēgt pārpildīto zāļu ieejas, ugunsdzēsēji palīdzēja uzturēt kārtību.

Noskaņojums klātesošajiem bija lielisks: apsveikumi, neskaitāmi rokasspiedieni. Pienāca laiks paradīties ari svinību vaininiekam, cilvēki apakšā jau sāka izrādīt nepacietību. Roberts Kencdijs devās uz liftu. Visur bija drausmīgi daudz cilvēku, tāpēc viens no direktoriem ierosināja viņam nobraukt ar kravas liftu un ieiet zālē caur sānu durvīm.

Viņi izgāja no lifta un nokļuva gaiteņa apakšējā nozarojumā, no kurienes līdz deju zālei — tikai daži soļi. Tobrid jauniešu priekšā uzstājās Džesijs Unrugs. Kad parādījās Roberts Kencdijs, zālē izcēlās nebeidzamas vētrainas ovācijas. Sievas Eteles pavadībā viņš izgāja uz skatuves, kur stāvēja mikrofoni. Viņš uzstājās ar īsu, improvizētu runu, kurā pateicās klātesošajiem par palīdzību vēlēšanu kampaņā, pateicās draugiem par atbalstu, izteica atzinību līdzstrādniekiem un radiniekiem, kas viņu bija pavadījuši braucienos pa štatiem. Roberts runāja par vardarbību, kas pārņēmusi Ameriku, un par cīņu pret to. Savu runu viņš pabeidza ar aicinājumu: «Mēs visi varam strādāt kopā, vājie un stiprie, melnie un baltie, nabadzīgie un bagātie. Kalifornija ir dāsna zeme, te dzīvo godīgi cilvēki, tāpēc es gribētu padarīt to par savu bāzi. Paldies jums, paldies jums visiem! Bet tagad mūsu ceļš vedīs uz Čikāgu, mēs brauksim turp un arī uzvarēsim!»

Publika trakoja, jūsmīgi paužot savas simpātijas. Pārlieku jūsmīgi. Kenedijs nezināja, kā izlauzties uz izeju. Uz skatuves uzskrēja vecākais oficiants Edvards Minasjans un mēģināja atbrīvot Kenedijam ceļu cauri pūlim. Hoteļa direktora vietnieks Karls Vekers, sapratis, ka cauri zālei viņi neizies, paņēma Bobiju zem rokas un veda viņu uz portjeru aiz tribīnes. Tur bija rezerves izeja gaitenī. Grupas priekšgalā gāja hoteļa direktors Timasons. Etele Kenedija sekoja nopakaļ. Senatora miesassargs Bills Bārijs gribēja palīdzēt viņai nokāpt pa kāpnītēm, bet viņa sūtīja Billu uz priekšu, pie vīra.

Robertam Kenedijam tieši blakus gāja viņa sekretārs preses jautājumos Frenks Mankevičs, otrs miesassargs Teins Oigcns Kaizers, pēc tam Džesijs Unrugs, Pjērs Selindžers un Frenks Bārnss. Un visur viņus jūsmīgi sveica hoteļa kalpotāji. Katrs gribēja paspiest roku populārajam politiskajam darbiniekam. Virtuves personāls, salasījies bariņā, gaidīja viņu pie servējamiem galdiņiem. Deju zālē kapella spēlēja Kenedija himnu — pazīstamo biuzu «Kad maršē svētie».

Kenedijs paspieda roku pēdējiem no šīs grupas — oficiantam Martinam Petrasku un pavāra palīgam Hesusam Peresam. Jauniņā Liza Linka Ursa pirmā ievēroja neliela auguma melnīgsnēju cilvēku gaišzilā kreklā. Likās, viņš mēģina tikt klāt senatoram, īai paspiestu viņam roku. Ne visi ieraudzīja, ka viņa izstieptajā rokā parādās revolveris. Atskanēja vairāki šāvieni. Roberts Kenedijs saļima. Neviens no klātesošajiem šajā mirklī nesaprata, kas noticis.

Pirmais atjēdzās Karls Vekers. Viņš metās pie puiša, gribēdams satvert viņu aiz rokas. Bet melnīgsnējais jauneklis paspēja izdarīt vēl dažus šāvienus. No nākamā šāviena nokrita arodbiedrības priekšsēdētājs Pauls Srāde. Tika ievainoti vēl četri cilvēki. Bet Karlam Vekeram jau bija izdevies aizkļūt līdz teroristam un ar labo roku saķert viņu aiz rīkles.

—  Policiju! Pasauc policiju! — Vekers uzsauca oficiantam Minasjanam.

Visi pārējie no senatora pavadoņiem atnāca jau par vēlu. Regbija čempions Graijers, izdzirdis šāvienus, pacentās nosegt Eteli Kcnediju. Viņš ātri nolieca to pie grīdas. Savu spēku un veiklību izmantot nevarēja arī Rafers Džonsons. Arī viņš atradās pārāk tālu no traģēdijas vietas. Izlauzies tuvāk, viņš ieraudzīja uz grīdas asinīs divus vīriešus. Viens no tiem bija senators Kenedijs.

Viņš vēl mēģināja piecelties. No rētas aiz auss pa seju tecēja asinis. Preses sekretāra palīgs Makdonalds novilka žaketi un palika to ievainotajam zem galvas. Rafers Džonsons un Bills Bārijs metās virsū slepkavam, kurš vēl joprojām vicināja revolveri. Viņi piespieda to pie sienas. Rafers Džonsons saķēra teroristu aiz rokas un sāka dauzīt to pret servējamā galdiņa stūri. Tikai tagad revolveris nokrita uz grīdas. Tas bija pavisam neliels.

Radiokorespondents Endrū Vests atradās senatora Kenedija tuvumā, jo gatavojās viņu intervēt. Izdzirdis pirmos šāvienus, viņš nospieda magnetofona pogu un ierakstīja lentē satriecošu reportāžu.

«Nošāva senatoru Kenediju, nošāva senatoru Kenedijul Vai tas ir iespējams? Es stāvu blakus. Rafers Džonsons saķēris to puisi, kurš šāva. Jā, neapšaubāmi tas ir viņš! Viņam rokā vēl sažņaugta pistole. Tagad viņš tēmē uz māni. Revolveri nekādi nespēj viņam izraut. Uzmanīgi, uzmanīgi, lūdzu jūs! Atņemiet taču viņam beidzot revolveri! Viņš krampjaini tur to rokā. Ķeriet viņu aiz pirksta, izgrieziet vai salauziet to viņam, noņemiet to no gaiļa! Bravo, Rafer! Bravo! Viņš jau to satvēris, viņš jau to tur. Stiprāk to turiet! Dāmas un kungi, nupat šim puisim atņēma pistoli!…»

Huans Romero bija autobusa vadītājs. Viņš dievināja Kenediju, tāpēc arī bija atnācis uz mītiņu. Kad senators saļima, Huans pacēla viņa galvu, izņēma no kabatas rožukroni, apmeta to ievainotajam ap locītavu un monotonā balsī atkārtoja: «Esiet vīrišķīgs, Kenedija kungs, esiet vīrišķīgs!…» Pēc tam vīram blakus noslīga Etele Kenedija. Romero atbrīvoja viņai vietu. Tāpat kā pirms četriem gadiem Zaklina Dalasā, tagad Etele Losandželosā balstīja savās rokās mirstošā vīra galvu.

Zālē valdīja haoss un izmisums. Ļaudis cits pēc cita atkārtoja: «Viņu nošāva, tie viņu nošāva!» Bet tic, kas atentāta mirklī atradās blakus senatoram, sauca: «Nāvi slepkavam! Nāvi slepkavam!» Ar sitieniem viņi iedzina slepkavu kaktā. Endijs Vests savā mikrofonā kliedza: «Tikai neiztaisiet no viņa otru Osvaldu!…» Sajā brīdī notikumos iejaucās Džesijs Unrugs. Viņam izdevās atvairīt saniknoto vīriešu pūli. Rokas izpletis, viņš aizstājās puisim priekšā. «Nepieļausim jaunu Dalasu!» Slepkavu nogrūda uz galda. Viņu turēja ne mazāk kā ducis roku. Terorista acis drudžaini liesmoja.

—   Kāpēc tu to izdarīji?

—  Es to izdarīju savas valsts labā!

Ievainoto apskatīja ārsti. Viņu palīdzība ierobežojās ar ledus maisiņu, ko uzlika uz Kenedija pieres. Viņi palaida valgāk senatora kaklasaiti, noāva kurpes. Centrālā slimnīca atradās Sestajā Veststrīta, kilometru no hoteļa «Ambassador». Sanitārā mašīna, kurā pie stūres bija šoferis Roberts Halsmans, bet iekšā sēdēja ārsts Bermans, ieradās hotelī pēc dažam minūtēm.

Apmēram pulksten vienos naktī Roberts Kenedijs jau atradās uz operāciju galda. Doktors Bēzs konstatēja klīnisko nāvi. Ievainotais neelpoja, viņa pulss nebija sataustāms. Piecas minūtes uz diviem mācītājs Tomass Pīča deva viņam pēdējo svētību. Bet ārsti vēl nepadevās. Doktors Bēzs ievadīja ievainotajam sirdī adrenalīnu, citi ārsti izdarīja sirds masāžu. Strādāja skābekļa aparāts. Gaidu sekundes, šķiet, vilkās bezgalīgi ilgi. Beidzot senatora sirds sāka darboties. Senators ir dzīvs!

Etele Kenedija neatstāja vīru ne uz mirkli. Viņa stāvēja operāciju zālē nedaudz maliņā un nenovērsdamās vēroja Bobija seju. Kad doktors Bēzs ziņoja viņai par atdzīvināšanas mēģinājumu rezultātu, viņa neticēja. Tad viņš pasniedza senatora sievai stetoskopu, un viņa pārliecinājās, ka Bobija sirds pukst.

Centrālās slimnīcas ārsti bija guvuši panākumus, laikam tāpēc viņi bija noskaņoti optimistiski. Tomēr doktors Rūzs Millers jau no paša sākuma izteica bažas. Viena no lodēm bija iegājusi galvaskausā aiz auss, skārusi smadzenes. Nekavējoties bija nepieciešama operācija.

Slimnīcā «Pie žēlsirdīgā samarieša» galvaskausa atvēršanai jau gatavojās labāko neiroķirurgu brigāde. Ievainoto turp pārveda zem skābekļa kupola. Cīņa par viņa dzīvību sākās gandrīz četras stundas pēc atentāta.

Neskatoties uz agrajām rīta stundām, slimnīcas priekšā bija sapulcējies milzīgs Kenedija cienītāju pūlis. Tajā parsvarā bija cilvēki ar melnu ādas krāsu. Viņi klusi stāvēja, balstīdamies te uz vienu, te otru kāju, un pacietīgi skatījās uz slimnīcas durvīm. Bija piecpadsmit minūtes uz četriem, kad viņi sagaidīja pirmās vēstis. Kenedija preses sekretārs iznāca no slimnīcas un pateica, ka ārsti sākuši operāciju. «Cerēsim to labāko, draugi, un lūgsim dievu par senatoru,» viņš piebilda un atgriezās slimnīcā.

Operācija ilga trīs stundas un četrdesmit minūtes. Atvēruši galvaskausu, ārsti konstatēja, ka lode iegājusi smadzenēs. Bez tam smadzenēs bija iekļuvušas galvaskausa šķembas. Daudzās vietās bija asinsizplūdumi. Pa gabaliņam ķirurgi vilka ārā kaula šķembas. Dažas no tām ārsti neuzdrīkstējās aizskart. Tas apdraudētu smadzeņu vitāli svarīgu centru darbību.

Ķirurgs nebija noskaņots optimistiski.

—   Pat ja viņu izdotos glābt, taš nepaliktu bez sekām. Viņš droši vien nevarētu kustēties un zaudētu redzi. Valodas centrs acīmredzot netika skarts, arī viņa intelekts, liekas/nav cietis.

Pa to laiku Kenedijs gulēja zem skābek[a kupola, viņam nepārtraukti pārlēja svaigas asinis.

Slimnīcas priekšā klusi stāvēja ļaužu pūlis.

Policijas mašīna 2-X-48.ar arestēto apstājās policijas ēkas priekšā. Šoferis Treiviss Vaits un viņa kolēģis Arturs Plačenčija ieveda teroristu iekšā. Džesijs Unrugs, kurš slepkavu pavadīja, vēl piebilda:

—  Ka tikai nemēģina izdarīt pašnāvību!

—  Viņam taču rokas dzelžos saslēgtas. Bet drošības labad mēs nenolaidīsim no viņa acu, — Unrugam apgalvoja naktsmaiņas priekšnieks seržants Bi 11s Džordans.

Terorista augums bija 1 metrs 55 centimetri, svars 54 kilogrami, melnīgsnējs. Jautāts, kā viņu sauc un no kurienes uzradies, klusēja. Viņu pārmeklējot, atrada 400 dolāru un veselu avīžu izgriezumu kopu, kas sastāvēja vienīgi no rakstiem, kuros bija kritizēts senators Kenedijs. Vēlāk viņa dzīvokli atklāja dienasgrāmatu ar ierakstu: «Kenedijam jāmirst līdz 1968. gada 5. jūnijam.» Kāpēc tieši līdz 5. jūnijam? Tieši pirms gada bija sācies izraēliešu un arābu karš. Vai konflikta gadadienai bija kāds sakars ar atentātu? Varbūt melnīgsnējais slepkava uzdevumu novākt Savienoto Valstu prezidenta kandidātu bija saņēmis no saviem arābu draugiem?

Losandželosas policijas direktors Tomass Redins mēģināja noskaidrot noziedznieka personību. Jautājumu krustugunīs F1B aģenti centās izspiest, kas viņš ir un kāpēc šāvis. Bet terorists klusēja.

Tad slepkavu nofotografēja un viņa portretu aizsūtīja televīzijai. Pēc dažām minūtēm portrets paradījās miljonos televizoru ekrānu ar jautājumu: «Kas pazīst šo cilvēku?» Vienlaikus FIB štāba mītnē Vašingtonā tika saņemti terorista pirkstu nospiedumi. Tajā pašā laikā policisti centās noskaidrot slepkavam konfiscētā ieroča izcelsmi.

Tas bija veltņveida astoņu lādiņu 55. modeļa un 5,6 kalibra «Johnson-Cadet» revolveris, viens no tiem neskaitāmajiem amerikāņu koltu variantiem, kurus ražo kopš Mežonīgo Rietumu laikiem līdz mūsdienām un pārdod gandrīz vai tabakas kioskos. Ieroča pirmais īpašnieks bija Olberts Hārts. Viņš to nopircis rasu nemieru laikā — cilvēks jutās drošāks ar pielādētu ieroci kabatā. Kad nemieri norima, viņš atdeva revolveri savai meitai. Policija viņu atrada Vudeikrā, netālu no Sanfrancisko, un uzzināja, ka misis Vestleika — tā viņu sauca pēc apprecēšanās — uzdāvinājusi ieroci savam paziņam, astoņpadsmitgadīgajam Džordžam Erhardam no Pasadinas. Detektīvi metās meklēt Erhardu.

Erhards stāstīja: «Šeit, Pasadīnā, universālveikalā strādāja kāds tumšmatains zēns. Viņu sauca Džo. Viņam nezin kāpēc ievajadzējās revolvera, un es tad arī viņam to pārdevu.»

Pa to laiku kāds televīzijas skatītājs pavēstīja, ka pazinis meklējamo cilvēku. Viņš dzīvojot Pasadīnā — Hovardstrītā, 699. mājā. Pēc šīs adreses policisti atrada jordānieti Adelu Sirhanu, to pašu Džo, kuram Džordžs Erhards bija pārdevis revolveri.

—  Kur ir jūsu revolveris? — viņi tam jautāja.

—  Es to atdevu brālim, — atbildēja Adels Sirhans, kurš neko nenojauta.

—  Kā sauc jūsu brāli?

—  Sirhans Sirhans.

—  Vai tas ir viņš? — tika parādita fotogrāfija.

—  Jā, kungs.

Tagad kļuva zināms, kā viņu sauc, noskaidrojās, no kurienes viņš ieradies un ko darījis pirms atentāta, bet par slepkavības motīviem viņš neteica ne vārda. Par sevi viņš vispār negribēja runāt. Tādējādi nācās pašiem noskaidrot viņa dzīvesceļu, kā arī pēdējās dienas un stundas pirms nozieguma.

Sirhans Sirhans bija dzimis 1944. gada 18. martā Jordānijā, Silvanas sādžā netālu no Jeruzalemes. Viņam nebija vēl pat trīspadsmit gadu, kad vecāki nolēma izbeigt nožēlojamo eksistenci un doties uz apsolīto zemi — Jauno Pasauli. Ģimene nokļuva Pasadīnā (Kalifornijas štatā). Bet Sirhana tēvs nespēja iedzīvoties amerikāņu vidē un pastāvīgi sapņoja par atgriešanos dzimtenē, kur kopš neatminamiem laikiem bija dzīvojusi viņa dzimta. 1960. gadā viņš atgriezās dzimtenē un apmetās Taijibas sādžā, astoņpadsmit kilometrus no vecās Jeruzalemes. Sirhans Sirhans ar māti un pārējiem radiem palika Pasadīnā. Seit 1961. gadā viņš sāka iet pilsētas skola. Viņš mācījās labi un 1966. gadā saņēma apliecību par pamatskolas beigšanu.

Viņa dzīve bija līdzīga citu pārcejotāju dzīvei. Sirhans — maza auguma, viegls, tāpēc sakumā iestājās darbā par žokeja palīgu Kalifornijas hipodromā, pēc tam — par noliktavas pārzini aptiekā. Vadītāji bija ar viņu apmierināti. Viņš bija uzcītīgs, kluss, mierīgs. Tikai uzskati viņam bija savdabīgi. Kad runa ievirzījās par reliģiskām vai politiskām problēmām, viņš uzreiz iekaisa.

Slepkavībai viņš bija gatavojies ilgi un pamatīgi. Viņa dienasgrāmatā ir savas divdesmit lappuses ar pretamerikāniskām pārdomām. Slepkavības motīvs? Pagaidām nezināms, lai gan žurnālisti visiem spēkiem pūlējās atklāt tā aizkulises. Jau otrā dienā pēc atentāta viņi ieradās sādžā pie Jeruzalemes, kur dzīvoja terorista tēvs. Piecdesmit divus gadus vecais Bishara Salama Bishara viņiem ari nepalīdzēja. Viņš jau bija dzirdējis par nelaimi no Ainanas radioziņām, bet nespēja saprast, ka to varējis izdarīt viņa dēls.

Slimnīcas «Pie žēlsirdīgā samarieša» pagalmā gaidīja operācijas rezultātus. Neiroķirurgs Pūls pateicis, ka situācija ir bezcerīga. Tuvojoties pusnaktij, senatora Kenedija stāvoklis pasliktinājās. Pulksten 1.38 preses sekretārs Mankevičs nogurušā balsī žurnālistiem sacīja: «Esmu pilnvarots izdarīt sekojošu paziņojumu: senators Roberts Frānsiss Kenedijs ir miris …»

Slepkava Sirhans pie Losandželosas hoteja «Ambassador» bija piebraucis 1956. gada izlaiduma dezotā. Viņš bija ģērbies nonēsātos gaišzilos džinsos un tādas pašas krasas kreklā. Viņš devies tieši uz Venēcijas zāli, kur viss bija gatavs svinīgajai pieņemšanai. Sirhans izgājis cauri viesu pūlim, bārā pasūtījis sev kokteili, paņēmis glāzi un iegājis vienā no blakuszālēm. Visur bija pilns ar cilvēkiem. Neviens nezina, kā un kāpēc viņš nokļuvis virtuvē. Nav izdevies noskaidrot, vai tas noticis nejauši vai ari viņš bijis labi informēts. Taču informācija šeit diez vai būtu palīdzējusi. Kenedija slepkava vai, teiksim, atentāta organizētājs diez vai varētu iedomāties, ka senators ies pa sānu gaiteni cauri virtuvei. Tādu lēmumu diktēja situācija. Kā tas bija noticis, ka abi — gan slepkava, gan viņa upuris — gadījās vienā vietā?

Radās daudz minējumu. Kinodokumentālists T. Caračs samontēja filmu ar nosaukumu «Kurš nogalināja Robertu Kenediju?» un preses konferencē parādīja to žurnālistiem. Sajā filmā viņš centās pierādīt, ka hoteļa «Ambassador» zālē bija šāvis ne tikai Sirhans Sirhans, bet vienlaikus ar viņu vēl viens cilvēks, ka senators, kurš bija izvirzījis savu kandidatūru Savienoto Valstu prezidenta postenim, kļuvis par upuri nevis slepkavam — vienpatnim, bet gan ultralabējo politiķu grupai, ka Robertu Kenediju nošāvis nevis Sirhans, bet gan viņa personiskais miesassargs Kaizers. Losandželosas televīzijas korespondents Sūlmans, kurš atradās virtuves gaitenī, bija redzējis, ka Kaizers izņēmis pistoli un šāvis. Izdevās noskaidrot, ka viņam ir tieši tāds pats revolveris kā Sirhanam.

Radās vēl viens minējums: Kenedijs licis nogalināts sazvērestības rezultātā, bet šāvēji, kuri bijuši vairaki, sadalījuši hoteli iecirkņos. Sirhanam kritusi virtuve un palīgtelpas, tāpēc senators kļuvis par mērķi tieši viņam. Ari šim apgalvojumam neatradās pietiekami pārliecinošu pierādījumu, lai gan daudz kas liecina par to, ka slepkavības izmeklēšanā tikušas pieļautas kļūdas. Pēc preses ziņām, vēlāk Losandželosas zvērināto tiesa apgabala prokuroram Dž. Bušam ziņojusi, ka daži svarīgi izmeklēšanas dokumenti Roberta Kenedija slepkavības lieta nozagti un ka ballistiskās ekspertīzes datu uzglabāšana arī nav atbildusi liesas priekšrakstiem. Un tapec nav izslēgts, ka kaut kāda patiesības daļa ir arī teorijā par trim slepkavām un vairākiem palīgiem pašā hotelī «Ambassador». Starp tiem jābūt arī kādai sievietei, kuru liecinieki dienu iepriekš bija redzējuši Sirhana sabiedrībā.

Policija turēja Sirhanu kamerā ar dubuitsienām un izvirzīja pret viņu apsūdzību slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Viņš stājās zvērināto tiesas priekšā, kas atzina viņu par vainīgu. Tiesa viņam piesprieda nāvessodu.

No Roberta Kenedija atvadījās visas Savienotās Valstis. Speciālais vilciens, kas veda viņa mirstīgās atliekas no Ņujorkas uz Vašingtonu, ceļā aizkavējās. Bēru ceremonija Arlingtonas kapsētā sākās ar krietnu novēlošanos. Bija kluss, silts vakars, kad zaļā pakalnā zem veciem ozoliem Edvards Kenedijs visu sērojošo vārdā atvadījās no sava otrā brāļa.

Trešā slepkavība to atentātu skaitā, kuri kļuvuši par kauna traipu mūsdienu Amerikas vēsturē, liek domāt par saistību starp Džona Kenedija, viņa brāļa Roberta un mācītāja Kinga nogalināšanu.

Atbild prokurors Džims Garisons:

«Saistība droši vien pastāv. Tāpat iespējams, ka slepkavas saņēma pavēles no viena un tā paša spēcīgā grupējuma — militāri rūpnieciskās koalīcijas, kas pašlaik valda Amerikā. Uzdevumu izpildīja vai slepkavas vadīja CIP, kaut kāds netverams «es» mūsu tā saucamajā demokrātijā.»

Bet kā tad iespējams, ka tik spēcīga organizācija, kāda neapšaubāmi ir CIP, var noslēpt tik svarīgus faktus? Ir taču labi zināms, ka amerikāņu žurnālisti spējīgi atklāt visu.

Atbild prokurors Džims Garisons:

«Avīzes un žurnāli nekalpo sabiedrībai, bet gan reklāmas aģentūrām, kas propagandē kara ieročus. Jau ilgāku laiku«veids, kādā tika izklāstītas starptautiskās politikas problēmas vai jautājumi, kas attiecas uz militāriem pasūtījumiem, bija pakļauts nepieciešamībai izdarīt tādus secinājumus, kas atbilstu militāristu interesēm. Tieši tāds pats stāvoklis ir ar televīziju. Tā ir pakļauta valdībai, tāpoc vēl ilgi televīzijas ekrānos neparādīsies nopietna un objektīva mūsdienu militāro plānu izpēte.»

NĀVE PĒC PASŪTĪJUMA

Salta janvāra diena. Rets, sniega pieputināts mežs Monongahilas ielejā. Šeit, prom no biezi apdzīvotās Klārksvilas pilsētas (Pensilvānijas štats ASV) trokšņa, ir mierīgi un klusi. Pat aizdomīgi klusi.

Advokāts Džozefs Jablonskis — jaunākais apturēja savu automašīnu vecāku mājas priekšā. Izkāpjot no mašīnas, viņš ieraudzīja, ka garāžas durvis ir pavērtas. Viņš ieskatījās iekšā, bet nepamanīja, ka abām mašīnām pārdurtas riepas un mašīnas stāv uz riteņu lokiem. Viņam vēl nebija aizdomu, ka šeit kaut kas noticis. Tikai klusums mājā bija tāds savāds.

Viņš iegāja mājā, un viņa skatienam atklājās politiskas slepkavības upuri. Mājā bija trīs nogalinātie: piecdesmit deviņus gadus vecais tēvs Džozefs Jablonskis, viņa sieva Margarete un divdesmit piecus gadus vecā meita Šarlote. Nonāvēts bija arī vecais suns Reskals.

Kriminālpolicija ieradās slepkavības vietā dažas mimūtes pēc paziņojuma. Tā konstatēja, ka slepkavas bijuši divi vai trīs un viņi acīmredzot labi zinājuši, kādi apstākli ir vientuļajā mājā pie meža. Viņi bija atbraukuši mašīnā, kuras mārku neizdevās noteikt, iepriekš pārgriezuši telefona vadus, sabojājuši abas mašīnas garažā, uzmanīgi iegājuši hallē, padarījuši nekaitīgu veco suni, noāvuši apavus un uz pirkstgaliem uzkāpuši otrajā stāvā un iegājuši guļamistabās.

Ar diviem 38. kalibra pistoles šāvieniem viņi vispirms bija nonāvējuši meitu Šarloti. Šāvieni pamodinājuši Džozefu Jablonski. Viņš pietrūcies no gultas, satvēris bisi, bet izšaut nav paspējis. Atskanējuši vairāki šāvieni, un viņš pakritis, piecu ložu caururbts. Sieva, kura gulējusi vīram blakus, izbīlī uzvilkusi pāri sejai palagu un tā arī nomirusi.

Mājā nekas nebija pazudis. Dokumenti rakstāmgalda atvilktnēs tāpat nebija aiztikti, tāpēc neviens nešaubījās, ka izdarīta politiska slepkavība. Džozefs Jablonskis bija pazīstams Apvienotās kalnraču arodbiedrības darbinieks. Beidzamajā laikā viņam bija bijušas nopietnas domstarplbas ar valdību. Viņš bija k|uvis nopietns sāncensis arodbiedrības priekšsēdētājam Boilam. Tādā kārtā kriminālpolicijai tika dots motīvs, bet izmeklēšanas sākumam tas nav maz.

Sieva un meita bija noslepkavotas acīmredzot tikai tāpēc, ka slepkavas nevarēja atļauties atstāt dzīvus nozieguma aculieciniekus. Slepkavība bija rūpīgi izplānota un labi sagatavota. Kopš nozieguma izdarīšanas un tā atklāšanas bija pagājušas vairākas dienas. Tas nozīmēja, ka slepkavām bija pietiekami daudz laika, lai mierīgos apstākļos dzēstu pēdas.

Slepkavība tika izdarīta beidzamajā 1969. gada dienā. Džozefs Jablonskis — jaunākais noslepkavotos atklāja tikai 1970. gada 5. janvārī, kad pēc Jaungada svētkiem bija atbraucis apciemot savus vecākus. Policija apskatīja nozieguma vietu un neatrada ne pēdas, ne pirkstu nospiedumus. Sabiedriskā doma jau pašā sākumā lika skaidri noprast, ka nav vajadzības ilgi prātot, kur meklēt slepkavu. Izdarot tādu secinājumu, sabiedrība vienkārši novērtēja arodbiedrībā izveidojušās attiecības.

Poļu emigranta dēls Džozefs Jablonskis savu karjeru bija sācis Pensilvānijas ogļu baseina šahtā. Jau no piecpadsmit gadu vecuma viņš bija sācis strādāt pazemē. Kad viņam apritēja sešpadsmit gadu, viņa tēvs gāja bojā nogruvumā tajā pašā šahtā. Tāpēc jauneklim pašam vajadzēja rūpēties par ģimeni. Būdams aktīvs un apzinīgs strādnieks, viņš interesējās par arodbiedrību darbību un drīz kļuva par vienu no kalnraču arodbiedrības līderiem. No 1942. gada līdz pat savai nāvei Jablonskis bija arodbiedrības prezidija loceklis un beidzamajos savas dzīves mēnešos arī bezkompromisa kritiķis šahtu īpašnieku kukuļošanas afērās ar arodbiedrības vadību.

* Amerikāņu kalnraču arodbiedrību politiku ilgus gadus vadīja pazīstamais līderis Džons L. Lūiss. Lūisa karjeras beigās tā jau bija piekāpšanās ogļu šahtu akcionāriem. Attiecības amerikāņu arodbiedrībās nav mērojamas ar mūsu priekšstatiem. Kad 1963. gadā Lūiss tika paaugstināts amatā, viņš iecēla par savu pēcteci arodbiedrības priekšsēdētāja amatā Entoniju U. Boilu, kas bija pazīstams ar vārdu Tonijs. E. U. Boils vēl enerģiskāk turpināja sadarbību ar «Consolidation Coal Company» akcionāriem.

Lūisa darbību nevar vērtēt tikai negatīvi, kaut gan tai laikā, kad viņš vadīja arodbiedrību, tika atlaisti no darba simtiem tūkstoši ogļraču. Darba mehanizācija un iekārtas modernizācija bija par cēloni darbaspēka samazināša-!

nai. Lūiss nevarēja uzstāties pret tehnikas progresu un piekrita ogļraču skaita samazināšanai ar noteikumu, ka sabiedrības no katras iegūtās ogļu tonnas maksās 40 centu ogļraču pensiju fondā. Kaut ari Pcnsilvānijas ogļu baseina šahtās nodarbināto cilvēku skaits ievērojami samazinājās, ogļraču darba apstākļi tomēr uzlabojās. Bet arodbiedrībai no tā laika bija labs pensiju fonds, kas pastāvīgi papildinājās.

Kad Boils pārņēma priekšsēdētāja funkcijas, izrādījās, ka viņa rokās nokļuvusi 150 miljonu dolāru liela summa. Ar šo ievērojamo summu viņš sāka rīkoties pēc kapitālistu metodes, tas ir, kā uzņēmējs, nevis kā arodorganizācijas pārstāvis. Pirmām kārtām viņš centās ieraut cik iespējams vairāk sev un savai ģimenei. Jablonskis kādu laiku vēroja viņa izdarības, tad neizturēja un nolēma uzstāties kā sabiedriskais apsūdzētājs.

Jablonskis pievērsa uzmanību tam, ka Boilam ir pārmērīgi liela alga (50 tūkstoši dolāru gadā), un Boila apstiprinātajam lēmumam, pēc kura viņš un daži viņa darbinieki varēja saņemt mūža pensiju darba algas apmērā. Jablonskis pierādīja, ka Boils par arodbiedrības naudu pērk automašīnas sev un saviem ģimenes locekļiem, pat viņa villa pirkta par sabiedrības naudu. Savus radiniekus viņš iekārtoja vieglos darbos ar nepelnīti augstu atalgojumu. Viņa brālis, strādājot nelielā provinces arodorganizācijā, kurā bija tikai daži simti biedru, saņēma 25 tūkstošus dolāru gadā. Boila meita Antuanete, strādājot par arodbiedrības juriskonsulti, saņēma gadā 40 tūkstošus dolāru, kaut gan ne prakses, ne attiecīgu zināšanu viņai nebija; viņu pat neviens nepazina ne tiesā, ne advokatūrā.

Arodbiedrības līderis Jablonskis atklāti izvirzīja savas apsūdzības, un tiesa nevarēja tās ignorēt. Izmeklēšanas rezultātā kļuva skaidrs, ka apsūdzētājam ir taisnība. Arodbiedrības vadība ar Toniju Boilu priekšgalā tika nosodīta par Šērmana antitrestu likuma pārkāpšanu, kas izpaudās viņa savienībā ar firmas «Consolidation Coal Company» īpašnieku pret strādniekiem. Tā izdevās publiski pierādīt, ka arodbiedrības vadība patiesībā darbojas pret ogļračiem, nevis pārstāv viņu intereses.

Taču uz Tonija Boila sirdsapziņas bija vēl pārdrošākas mahinācijas, kuras Jablonskis atklāja sabiedrībai. Izrādījās, ka arodbiedrības priekšsēdētājs atļāvis uzņēmējiem neiemaksāt strādnieku kasē pienākošos 40 centus no katras ogļu tonnas, kā rezultātā kalnraču fonds bija zaudējis aptuveni 30 miljonus dolāru. Vēl 25 miljoni bija iztērēti bez attiecīgiem norēķiniem un tikpat daudz iztrūka kasē bez kādiem paskaidrojumiem.

Jablonskis publiski uzstājās pret neciešamo stāvokli, kāds bija izveidojies arodbiedrības vadībā. Par to viņš vainoja Boilu un gatavojās uzvarēt viņu vēlēšanās, izvirzot savu kandidatūru priekšsēdētāja postenim. Boils izturējās kā īsts uzņēmējs un nekavējoties atlaida nevēlamo konkurentu. Un tikai tad starp viņiem iedegās nesamierināma cīņa, kas beidzās ar zināmo slepkavību.

Vēlēšanu kampaņai Jablonskim nebija ne finansiālu lidzek|u, ne profesionāli apmācīta aparāta. Boilam bija viss, jo viņš atradās pie stūres. Jablonskis zaudēja vienu cīņu pēc otras. Vajadzēja viņam tikai ieplānot uzstāšanos kādā šahtu rajonā, kad Boils tajā pašā dienā nopirka visu brīvo laiku vietējā televīzijā. Tajā laikā, kad Jablonskis kādā nelielā sapulcē centās atmaskot arodbiedrības vadības mahinācijas, Boils viņu apkaunoja simtiem tūkstošu televīzijas skatītāju priekšā un sekmīgi vāca balsis.

Sakompromitētais priekšsēdētājs neaprobežojās ar parastajiem priekšvēlēšanu cīņas paņēmieniem vien. Kad Jablonskis, iedrošinājies aģitēt Boila rajonā, nolēma uzstāties kalnraču priekšā Springfīldā (Ilinoisas štatā), arodbiedrības priekšsēdētājs nosūtīja pie viņa bandītu ar uzdevumu aizkavēt viņa runu. Bandīts padarīja savu darbu, liekot lietā karatē paņēmienu. Cīnītājs par kalnraču tiesībām savu runu nepabeidza: tieši no sapulces viņu aizveda uz slimnīcu.

Decembra sākumā notika vēlēšanas. Par Boilu nobalsoja divreiz vairāk vēlētāju nekā par Jablonski. Tomēr Jablonskis nepadevās. Viņš paziņoja, ka vēlēšanu rezultāti neatbilst īstenībai: Boils ieguvis balsu vairākumu ar blēdībām. Amerikāņu varas orgāni apsūdzību noraidīja un vispār nedomāja ar šo lietu nodarboties. Savu lēmumu viņi pamatoja tā: «Jablonskis vēl nav izlietojis visas iekšējās iespējas, lai arodbiedrībā atjaunotu kārtību.» Tādējādi Jablonskim un viņa līdzgaitniekam Pelegrīni ar juridiskā pārstāvja starpniecību nācās iesniegt tiesai sūdzību par Boilu un apņemties dot tiesai pierādījumus.

Līdz prāvai lieta nenonāca. Jablonskis vairs nevarēja nodot tiesai un sabiedrībai kompromitējošos dokumentus. Un tikai pēc viņa varmācīgās nāves tieslietu ministrs Mičels uzdeva izdarīt izmeklēšanu augstākā līmenī. Senatori Maklelans un Grifins vienlaikus kongresā pieprasīja pārbaudīt, kāds stāvoklis ir radies arodbiedrības organizācijās, jo sabiedrībai vairs nebija noslēpums, ka Boils uzpircis kalnraču balsis par viņu pašu naudu.

Sabiedriskās domas ietekmē 1970. gada martā federālā tiesa bija spiesta pasludināt vēlēšanu rezultātus par nederīgiem. Kļuva zināms, ka tikai četras organizācijās vēlēšanas norisējušas, kā pienākas, bet deviņpadsmit organizācijās kalnračiem vispār nav bijis iespējams* paust savas domas, jo priekšsēdētājus bija iecēlis pats Boils.

Apvienotajai kalnraču arodbiedrībai pieder pēc liēluma otrais finanšu institūts Vašingtonā — «National Bank of Washington». Revīzijā kontrolieri atklāja blēdīgas mahinācijas, kas kalnračiem ik gadus bija izmaksājušas trīs miljonus dolāru. Šajā sakarā Vašingtonas tiesa ar oficiālu lēmumu atbrīvoja Boilu no ieņemamā amata un apsūdzēja viņu līdz ar arodbiedrības vadību sazvērestībā pret kalnraču pensionāru interesēm.

Vai šajā gadījumā var runāt par īstu sazvērestību? Iespējams, ka var un ne tikai pēc amerikāņu kriminālkodeksa vien. Pēc Džozefa Jablonska noslepkavošanas uzpeldēja neticamas lietas, kas bija notikušas arodbiedrības organizācijā. Arodbiedrība bija gājusi roku rokā ar uzņēmējiem, darbojoties pret kalnračiem, kuri pieprasīja darba apstākļu uzlabošanu. Kad Rietumvirdžīnijā kalnrači streikoja, pieprasīdami apmierināt viņu prasības, arodbiedrība ieņēma vienotu pozīciju ar akcionāriem. Kad šīs prasības atbalstīja Pensilvānijas un Kentuki kalnrači, viņi paši bez savas arodbiedrības atbalsta panāca likuma pieņemšanu par darba aizsardzību šahtās.

Cīņa par.varu amerikāņu kalnraču arodbiedrībā beidzās ar triju cilvēku noslepkavošanu. No pirmās izmeklēšanas dienas pēdas veda pie Boila. Bet katram policistam bija skaidrs, ka Tonijs Boils jau nav tik muļķis, lai notrieptu savas rokas ar asinīm. Kas gan tad izdarīja slepkavību, ja ne viņš? Ilgu laiku detektīvi strādāja velti. Turklāt slepkavības atminējums atradās pašas policijas arhīvā. Vēl dzīvs būdams, pats Jablonskis bija vērsis policijas uzmanību uz slepkavām.

Reiz 1969. gada decembra sākumā pie viņa bija atnākuši trīs vīrieši. Viņi teikuši, ka esot ieradušies no Rietumvirdžīnijas, esot kalnrači un nekādi nevarot atrast darbu, bet pie Jablonska nākuši pēc palīdzības. Par to nebija ko brīnīties, katram sabiedriskās organizācijas funkcionāram jārēķinās, ka ir iespējamas neieplānotas nepazīstamu cilvēku vizītes. Viens no viņa pienākumiem bija izšķirt visdažādākos lūgumus.

Jablonskis parunājis ar «kalnračiem» par dzīvi, apsolījis viņu labā darīt visu, kas viņa spēkos, un atvadījies.

Aiz muguras jau bija zaudējums vēlēšanās un desmitiem draudu gan vēstulēs, gan pa telefonu. Tas viss viņam lika būt piesardzīgam. Sie trīs viņam uzreiz likušies aizdomīgi. Viņš piegājis pie loga un noskatījies, kā viņi aizbrauc. Turklāt Jablonskis ievērojis, ka viņu mašīnai ir Ohaio štata numurs, un tas kaut kā nav saistījies ar viņu vārdiem, ka viņi atbraukuši no Rietumvirdžīnijas. Jablonskis piegājis pie rakstāmgalda, pierakstījis mašīnas numuru un piezvanījis policijai.

Tā kā aizdomas nebija apstiprinātas ar faktiem, seržants policijas iecirknī aprobežojās tikai ar to, ka piereģistrēja numuru. Pēc Jablonska nāves, kad izmeklēšana nonāca strupcejā, policisti atcerējās telefona zvanu un devās pa triju nepazīstamo apmeklētāju pēdām. Pagāja neilgs laiks, un tiesas izmeklētāja priekšā nostājās jau agrāk par šantāžu sodītais Pols J. Gilli, divdesmit sešus gadus vecais kramplauzis Klods J. Vilejs un divdesmit trīs gadus vecais Obrans V. Mārtiņš.

Federālā zvērināto tiesa apsūdzēja Tenesijas štata kalnraču arodbiedrības vietējās organizācijas priekšsēdētāju Sailasu Hadlstonu, viņa meitu Anetu Gilli un Polu Gilli, tāpat arī abus salīgtos slepkavas Mārtiņu un Vileju sazvērestībā ar nolūku izdarīt slepkavību. Hadlstons bija iedevis slepkavām trīsdesmit tūkstošus dolāru lielu honorāru it kā pat no arodbiedrības naudas. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka noziegums bijis jāpastrādā jau agrāk. Kalnraču sapulcē, kur uzstājās Jablonskis, Gilli gribējis viņam injicēt ar šļirci nāvīgu devu arsēna. Indi un š|irci apgādājusi viņa sieva Aneta. Nezināmu iemeslu dēļ slepkavas grozīja savu sākotnējo plānu.

Pēc tam kad arestētie bija nosēdējuši cietumā vairākas nedēļas, amerikāņu presē parādījās ziņojums, ka viņi slepeni pārvesti no Klīvlendas cietuma uz citu — slepenu cietumu. Policijai bija kļuvis zināms: kāda nepazīstama persona samaksājusi profesionālu gangsteru grupai, lai viņi palīdzētu sarīkot arestētajiem bēgšanu no cietuma. Runa tomēr nebija par cilvēkmīlestību. Bēgšanas laikā bēgļi bija jālikvidē kā nevēlami liecinieki. Tā bija pārbaudīta metode, kas tika sekmīgi likta lietā citos gadījumos. Tātad slepkavas varēja būt apmierināti, ka atrodas drošībā aiz restēm. Viens no viņiem — Klods J. Vilejs nopratināšanā izpļāpājās, ka slepkavību pasūtījis un par to samaksājis kāds Tonijs. Viņa uzvārdu Vilejs nezinot un neesot nekad viņu redzējis. Tonijs darbojies vienmēr ar starpniekiem. Bet tie, protams, arī nesteidzās uzrādīt vizītkarti ar precīzu adresi.

Tonijs Boils nekavējoties paziņoja, ka viņam nav nekāda sakara ar slepkavību, un uzsvēra, ka esot izlsudinājis atalgojumu 50 tūkstošu dolāru apmērā par slepkavas notveršanu. Taču ar to traģiskais farss vēl nebeidzās. Arodbiedrības līderis Jablonskis mira tāpēc, ka bija stāvējis ceļā. Tas, kas salīga slepkavas, palika aiz kulisēm. Tonijam Boilam tomēr bija jāstājas tiesas priekšā, un viņš tika notiesāts, taču par to, ka… nelikumīgi izlietojis kalnraču arodbiedrībai piederošos finanšu līdzekļus. Spriedums atgādina gangsteru karaļa AI Kapones zelta laikus; uz viņa sirdsapziņas bija desmitiem slepkavību, bet cietumā viņš nokļuva par nodokļu mahinācijām.

Atšķirībā no brāļu Ķenediju un Mārtiņa Lutera Kinga lietām Jablonska lieta netika izbeigta aiz slēgtām durvīm. Amerikāņu sabiedriskā doma jau bija zaudējusi pacietību. Federālais izmeklēšanas birojs, kas izmeklēja slepkavības lietu, nevarēja atļauties spēli ar iezīmētām kārtīmTurklāt arodbiedrības līdera slepkavība attiecās uz citu kategoriju, nebija pasaules sabiedrības uzmanības centrā. Un tā, kaut ari ar nokavēšanos, slepkavības izmeklēšanā notika negaidīts pavērsiens.

Vainīgie nobijās no nāvessoda un sāka runāt. Vecais Sailass Hadlstons iesāka, bet pārējo izstāstīja viņa meita Aneta Gilli. Izrādījās, ka kalnraču arodbiedrības vietējās Lafoletes organizācijas priekšsēdētājs Hadlstons pavēli izdarīt slepkavību bija saņēmis no sava šefa, Apvienotās kalnrača arodbiedrības izpildkomitejas locekļa un mantziņa Alberta Pasi, kā ari no ļoti augstu stāvošā rajona komitejas funkcionāra Viljama Prati.

Kopš šī brīža visi trumpji bija izmeklētāju rokās. Bija tikai laika jautājums, kad viņi nokļūs līdz galvenajam slepkavības organizētājam. Beidzamo gabaliņu mozaīkā ienesa Viljams Dž. Ternbleizers, kas atzinās, ka bijis viens no slepkavības organizētājiem. Šefs šai komandai, kura nolēma novākt nevēlamo Jablonski, bija Tonijs Boils. Par slepkavību viņi bija vienojušies Boila kabinetā arodbiedrības centrā 1969. gada 23. jūnijā.

Tiesas prāva pret arodbiedrību darboņiem, kuri bija pasūtījuši sava biedra noslepkavošanu, turpinājās trīs gadus. Un tomēr beigās Tonijam Boilam Medijas pilsētas zvērināto tiesa piesprieda mūža ieslodzījumu, šī slepkavība, kas bija tikai kārtējā epizode amerikāņu civilizācijas varmācību vēsturē, tomēr atšķiras no pārējām. Jablonska lietā noziedznieki tika atklāti un saņēma pelnīto sodu.

SATURS

Priekšvārds ……

Mahatma ; Slepenā operācija «Kaira» ; Nāve Dievu salā ; Kārību Cēzara krišana ; Slepkavības upura liecība . Radinieku sazvērestība ; Uzvarētājs rnaratonskrējienā . Šāvieni Dalasā . Ģenerālis bez armijas  ; Matemātikas skolotāja nolaupīšana  ; Biedrs Če ; Melnais apustulis ; Slepkavība hoteli «Ambassador» . Nāve pēc pasūtījuma . . .

Borovička V.

Bo 737 Šāvieni no slēpņa / V. I<uzmina priekšv. — R.J Avots, 1983. — 248 lpp.

B 0506000000—76t

№803(11)—83 64-83 G6.4(08)

[1] pskp xxv kongresa materiāli. r., 1976, 34. lpp.

[2] sk. Маркс К., Энгельс Ф. О социалистической революции. М., 1974, с. 276.

[3] sk. Ļeņiils V. I. Raksti. Tulk. no 4. izd. 31 sēj., 15., 16. lpp.

[4] 1946. gada pavasarī sakarā ar nacionālās atbrīvošanās cīņas plašo vērienu Indijā angļu valdība bija spiesta piešķirt šai zemei domīnijas tiesības. Angļu kolonizatori, nespēdami pielietot militārās apspiešanas metodes, pastiprināti sāka kurināt reliģisku ienaidu starp musulmaņiem un indusiem, cerot no tā iegūt sev zināmu labumu.

Ar šādu mērķi reakcionārie spēki noslepkavoja pazīstamo Indijas sabiedrisko darbinieku M. Gandiju, kurš valstī centās likvidēt reliģisko naidu un cīnījās par Indijas neatkarību. 1947. gada 15. augustā tika proklamēta Indijas valstiskā neatkarība.

[5] abvērs — hitleriskā vērmahta izlūkdienests, kura priekšgalā atradās admirālis Kanariss. — Red. piez.

[6] pēc Izraēlas Valsis izveidošanas Izraēlas Izlūkdienesta augstākais vadītājs ir premjerministrs. Viņa pakļautībā atrodas koordinācijas izlūkošanas komiteja «RliSUT», kas virza izlūkošanas un pretizlūkošanas praktisko darbjbu.

Izraēlas slepena dienesta orgāni ir «SERUT MODI'IN» — Izraēlas Bruņoto spēku izlūkošanas pārvalde, ārpolitiskās izlūkošanas pārvalde, AA1 informācijas nodaļa.

[7] 1972. gada 22. maijā Ccilona tika pasludināta par Srilaņkas Republiku, bcl kopš 1978. gada 5. marta tā ir Srilaņkas Demokrātiskā Sociālistiskā Republika. — Red. piez.

[8] pēc versajas miera līguma 1919. gadā zāra kļuva par atsevišķu politiski^ ģeogrāfisku vienību un tika nodota Tautu Savienības komisijas pārvaldīšanā. 1935. gadā plebiscīta rezultātā Zāru piešķīra Vācijai.

[9] asphaleia — burt., drošība, aizsardzība. Grieķijas politiskās policijas nosaukums. — Tulk. piez.

[10] asv prezidenta džona f. kenedija nogalināšana arvien vēl atrodas pasaules sabiedriskās domas uzmanības centrā. V. Borovička izklāsta vienu no pazīstamajām šis slepkavības versijām. Kā ziņo prese, pēdējā laikā tiek atklāti jauni papildu dati par to, ka Kenedijs nogalināts sazvērestības rezultātā un nebūt nav vainojams viens slepkava, kā tas amerikāņu presē tika apgalvots agrāk. — Red.

Content

Borovička Vaclavs Pāvels Šāvieni no slēpņa

PRIEKŠVĀRDS

MAHATMA

SLEPENĀ OPERĀCIJA «KAIRA»

NĀVE DIEVU SALĀ

KARĪBU CĒZARA KRIŠANA

SLEPKAVĪBAS UPURA LIECĪBA

RADINIEKU SAZVERESTIBA

UZVARĒTĀJS MARATONSKRĒJIENĀ

ŠĀVIENI DALASĀ

ĢENERĀLIS BEZ ARMIJAS

MATEMATIKAS SKOLOTĀJA NOLAUPĪŠANA

BIEDRS ČE

MELNAIS APUSTULIS

SLEPKAVĪBA HOTELĪ «AMBASSADOR»

NĀVE PĒC PASŪTĪJUMA

SATURS