Čehovičs Andžejs

Septiņi grūti gadi

Andžejs Čehovičs

Septiņi grūti gadi

KĀ ES KĻUVU PAR «BĒGLI» NO POLIJAS

Ķelne, pilsēta pie Reinas. Labi, ka iznāca tur pabūt vēl dažas reizes, citādi joprojām to atcerētos skumīgu un drūmu. Tāda tā man tikās 1963. gada novembri, kad tur pavadīju pusotras diennaktis. Tagad, pēc vairākiem gadiem, es saprotu, ka toreizējais ieskats par pilsētu Reinas krastos tikai atspoguļoja jūtas, kurās negribēju sev atzīties vai ari tās neizpratu. Nešaubīgi ticēju sev, savai divdesmit sešu gadu ilgajai dzīves pieredzei, briedumam un apķērībai, kā ari sagatavotībai tiem uzdevumiem, kurus devos veikt. Man šķita, ka vajag tikai nelokāmi ievērot instrukcijas, kas izslēdza iespēju kļūdīties, un ceļš pats mani aizvedīs uz tālo mērķi.

Taču par sevi es domāju vismazāk, kad pirmo reizi izkāpu Ķelnes galvenajā stacijā. Nebija laika analizēt izjūtas un meklēt sevī šaubas. Manu rīcību skaidri un gaiši nosacīja instrukcija: «Iesi uz tuvāko policijas iecirkni, varbūt pat uz to, kas ir dzelzceļa stacijā. Tur teiksi, ka esi students no Polijas, kurš nolēmis neatgriezties savā zemē un lūgt politisko patvērumu Vācijas Federatīvajā Republikā.»

Jāatzīstas, es nospriedu, ka pirms pieteikšanās policijā derētu apskatīt pilsētu, kas slavena ar savu gotisko katedrāli. Diemžēl biju iebraucis lietainā un aukstā dienā. Izgājis no stacijas, ieraudzīju sarāvušos stāvus, kas steidzās pāri slapjajam laukumam, virs kura slējās assmaiļu koloss. Jutos mazliet pārsteigts, ka izdaudzinātā katedrāle ir tik tuvu pie stacijas. Bridi to pētījis, secināju, ka tās arhitektūra un lielums neatšķiras no iztēlē mītošā veidola, ko bija radījuši daudzie mākslas vēstures grāmatās redzētie attēli. Izdarījis šādu atklājumu, es atteicos no tālākas tūristisku iespaidu krāšanas un sāku meklēt

iecirlciti. Atradu to diezgan drīz. Virs durvīm gaiši mirdzēja uzraksts Polizei.

Ilgi neprātodams, spēcīgi atgrūdu durvis. Laikam pat pārāk spēcīgi, taču es piederu pie cilvēkiem, kuri aukstā ūdenī labprātāk ielec lēkšus. Policijas ierēdnis pie rakstāmgalda uzmeta man ziņkārīgu skatienu. Piegāju pie viņa un noskaitīju dažus teikumus vācu valodā. Viņš mani vienaldzīgi nopētīja.

— Vai esat visu labi apdomājis, jaunais cilvēk? —г viņš jautāja.

— Jā, protams, — es atbildēju.

— Tad palūgšu jūsu pasi.

Policists lietpratīgi, vienā acu uzmetienā, salīdzināja manu seju ar attēlu dokumentā, kuru viņam pasniedzu. Ielūkojās lappusē, kur bija iespiestas vīzas, un aizgāja pie tālruņa otras telpas tālākajā galā. Visu laiku turēdams rokā manu pasi, viņš kaut ko klusi un aprauti runāja. Līdz manām ausīm atlidoja tikai atsevišķi vārdi. Vairākas reizes atkārtojās «polis» un «Polija». Dzirdēju arī, kā viņš lauza mēli, pūlēdamies pareizi izrunāt manu vārdu un uzvārdu.

Atgriezies viņš norādīja uz krēslu.

— Sēdieties, lūdzul Jums nāksies mazliet uzgaidīt. Drīz atbrauķs attiecīgās iestādes ierēdņi, kuri jūs ņems savā ziņā, — viņš pavēstīja un vairs nepievērsa man uzmanību.

Policists rakņājās papīros dzijā nopietnībā, kas raksturīga sīkiem ierēdņiem, kuri, zinādami, ka uz viņiem skatās, tiecas uzsvērt savu aizņemtību un parādīt, cik svarīgi ir viņu rīcībā esošie dokumenti un spiedogi.

Neesmu no tiem cilvēkiem, kas prot pacietīgi gaidīt. Piespiedu bezdarbība mani vienmēr kaitina. Sēdēdams iecirkņa telpās, es jau skaidri zināju, kas drīzumā notiks, kam bija jānotiek. Varšavā tika sacīts, ka pēc manis atbrauks viens vai divi rietumvācu policisti civildrēbēs un es kopā ar viņiem došos uz pirmo nopratināšanu,' kas būs tikai, tā teikt, iesildīšanās pirms starta. Nebija iemesla uztraukties, taču es visu laiku nemierīgi dīdījos krēslā. Ievēroju, ka Joti aizņemtais policists manu nepacietību laikam izskaidro citādāk, jo, šķietami nepievērsdams man uzmanību, viņš reizi vai divas daudznozīmīgi pasmaidīja. Acumirkli nojautu viņa domu gājumu un, cenzdamies nedot viņam ieganstu jautrībai, atgādināju sev trīs lietas.

Pirmkārt, izteicu paškritisku pārmetumu: tu pievērs pārāk lielu uzmanību sīkumiem! Attaisnoju sevi ar to, ka pirms izbraukšanas uz ārzemēm biju izgājis intensīvu apmācības kursu, kurā nozīmīgu vietu — vismaz man — ieņēma psiholoģija. Man patīk šī zinātne un tajā lietotās pētniecības metodes un paņēmieni, kas kalpo cilvēka garīgo stāvokļu noteikšanai un viņa personības dziļākās būtības izpētei. Jutos apmierināts, ka spēju rast savām zināšanām izmantojumu visdažādākajās situācijās un apstākļos.

Otrkārt,' gluži kā trauksmes zvans prātā ieskanējās pamācības, ko bija devis Centra instruktors. Ķelnē es viņu domās dēvēju tikai par majoru Stefanu. Tikai tā, ar to bija diezgan. Viņa vārds neapzināti, it kā automātiski, man saistījās ar brīdinājuma signālu, kuru septiņos aiz robežas pavadītajos gados dzirdēju sevī vairākkārt. Nekad neaizmirsīšu Stefana sejas izteiksmi, kad viņš sacīja: «Neesi, dēls, nevērīgs pret sīkumiem. Nekad nedomā par cilvēkiem kā makšķernieks par muļķa grunduļiem. Atceries, ka tev pretī stāsies speciālisti, kuriem galva strādā. Ja kļūsi pārliecināts, ka allaž esi gudrāks par viņiem, tu zaudēsi. Pieci vai pat desmit tipi, kurus tu sastapsi un pareizi novērtēsi kā nekaitīgus, blāvus tārpus dzīves mēslainē, izdarīs par tevi piezīmes. Savā pārcen-tībā visos sīkumos aprakstīs, kā tu izturies, par ko runā un kādu seju rādi brīžos, kad šķiet, ka vari ne-piesargāties. Divkaujā tev neviens no viņiem nebūs bīstams, taču kas var garantēt, ka neatrodas vēl kāds, īsts lietpratējs, kurš piezīmes apkopo, salīdzina, un... ar tevi ir cauri.»

Treškārt, mani nodarbināja jautājums, vai tas ir labi vai slikti, ka policists domā: puisis ir uztraucies. Varbūt tam vispār nav nekādas nozīmes un par to nav jāliekās zinis?

Tā ari nepaspēju sev atbildēt uz šo jautājumu, jo enerģiski atsviestās durvis noblīkšķot atsitās pret sienu un ar lielu troksni iedrāzās kāda sieviete. Jau uz sliekšņa tā paceltā balsī sāka klāstīt, ka nevarot tikt uz Bohumu, jo neesot vairs naudas, kas pirms

pusstundas neapšaubāmi vel bijusi, bet priekš pāris minūtēm, pie kases, viņa paraudzījusi rokassomiņā un pēkšņi atklājusi, ka maka vaiis nav —* viņa ir apzagta. Kaut kas tāds varot notikt tikai te, stacijā, šajā bandītu pilnajā Ķelnei Vārdu sakot, ķeriet zagli, un veicīgi, citādi tas pamuks!

Policists nesekmīgi pūlējās pārtraukt šos runas plūdus. Sieviete — viņa bija pusmūža gados, labi ģērbusies un izskatīga — gan raudāja, gan arī caur asarām koķetēja ar policistu un vienā laidā atkārtoja sūdzību. Apmulsušais policists, nespēdams panākt, ka cietusī pasaka vismaz savu vārdu, pēdīgi pacēla balsi; sieviete uz to reaģēja ar histērisku kliegšanu.

Vērodams šo ainu, es gandrīz nepamanīju, ka telpā ienāk divi vidēja vecuma vīrieši, kuru apģērbs un āriene ļāva nemaldīgi spriest par viņu nodarbošanos pat tad, ja cilvēks nebija dzīvojis okupētajā Polijā.

Viens no viņiem, gados vecākais, vērsās pie manis poliski, kropļodams vārdus:

— Pans grib patvērums?

— Jā, — es atbildēju.

— Labs, labs. Brauksim un parunāsim. Nāk, pans, mašīna gaida... — viņš aicināja, plati smaidīdams.

Jaunākais tikmēr sačukstējās ar policistu, kurš mani bija iecirknī uzņēmis, un pievāca manu pasi. Pēc brīža jau sēdējām automobilī. No šī brauciena maz ko atceros. Atkal ieraudzīju milzīgās katedrāles aprises, garām aizzibēja balti tramvaji. Biežāk nekā gājējus ielās varēja sastapt automašīnas, bet, tā kā es biju atbraucis uz Ķelni no Londonas, satiksme likās nenozīmīga un pati pilsēta — provinciāla un drūma. Mašīnā tikpat kā neko nerunājām. Klusēšana man bija pa prātam, taču ieildzināja gaidas, un tās, kā jau teicu, man nepatīk.

Daudz labāk un drošāk jutos tad, kad abi ierēdņi mani ieveda policijas pārvaldes ēkā un sāka iepriekšējo nopratināšanu. Biju sagatavots jautājumiem, kas sekoja cits pēc cita. Būtībā man neprasīja neko tādu, ko es jau agrāk nebūtu «izņēmis cauri»» Varšavā. Kļuvu drošāks. Radās sajūta, ka blakus stāv kāds no '' Centra biedriem, lai sniegtu palīdzīgu roku. Vēlāk šī uzmundrinošā sajūta atgriezās vēl daudz reižu. Tādos multļos ar atvieglojuma varēju domāt: tu neesi viens...

Pirms turpinu stāstīt par šo nopratināšanu Ķelnē, gribētu dot dažus paskaidrojumus, kas ir nepieciešami, lai labāk izprastu notikumus, kuru iznākumā biju nokļuvis Vācijas Federatīvajā Republikā un «lūdzu politisko patvērumu».

Jau divreiz tiku lietojis vārdu «Centrs». Jāpiebilst, ka par Centru es dēvēju Iekšlietu ministriju.

Cels, kas mani aizveda uz Centru, sākās tajā laikā, kad vēl biju Varšavas universitātes students.

Par to, ko darīšu pēc studijām, sāku domāt diezgan vēlu, tikai tad, kad man apstiprināja diplomdarba tematu («Buhāra un Hiva Krievijas valsts sistēmā. 1867—1873»). Vācot materiālus, rakstot diplomdarbu, gatavojoties eksāmeniem un svinot to nolikšanu, es gan vienatnē, gan sarunās ar draugiem prātoju par savu nākotni. Mūsu kursā gandrīz visi (es beidzu vēstures fakultāti) sapņoja par zinātnieka karjeru. Augstu tika vērtēta arī vieta žurnālu redakcijās un izdevniecībās, radiofonā un TV. Vismazāk un bez jebkādas sajūsmas runāja par darbu tautas izglītības sistēmā.

Tāpat kā citi, ari es apsvēru savas iespējas, taču bez nepatikas pret skolotāja profesiju. Acīmredzot tāpēc, ka man bija gadījušies daži loti labi pedagogi, un tieši vēsturnieki. Daudz pateicības parādā esmu panam Staņislavam Labuzam — viņš mācīja vēsturi Grujecā, kur saņēmu gatavības apliecību. Un'ne tikai ka skolotājam, kurš iekvēlināja manī interesi par vēsturi, un es izvēlējos studijām šo specialitāti, bet ari kā cilvēkam. Parīs Staņislavs Labuzs patiesi bija mans skolotājs šā vārda vislabākajā nozīmē.

Pārdomās un apsvērumos, kā arī sarunās ar draugiem sāka izkristalizēties nākotnes aina: iešu strādāt skolā un vienlaikus rakstīšu disertāciju. Ja tā izdosies, bet darbs skolā neattaisnos manas cerības, pāriešu uz kādu zinātniskās pētniecības institūtu. Neko praktisku pagaidām tomēr neuzsāku, lai plānu īstenotu, jo visu uzrņanību pievērsu diplomdarbam. Un šajā laikā satiku kādu kolēģi, ari vēsturnieku, kurš bija beidzis universitāti divus gadus agrāk. Saruna drīz novirzījās uz to, ko lai iesāku pēc studijām. Tā

nebija nejaušība, jo tajos mēnešos, kā jau tiku minējis, es šo tematu apspriedu bieži un ar katru, kurš vien vēlējās ar mani par to runāt. Kolēģis noklausījās manu stāstu un negaidot pajautāja:

— Vai par iespēju strādāt Iekšlietu ministrijā tu arī esi domājis?

— Neesmu gan, — es atbildēju.

— Ministrijai nepieciešami jauni cilvēki ar augstāko izglītību. Protams, katru, kas piesakās, jau nepieņem. Izvēlas, atlasa. Tomēr, šķiet, tev būtu zināmas izredzes.

Kolēģis uzdeva vēl daudzus un dažādus jautājumus un sakairināja manu iztēli. Nospriedu, ka mēģināšu stāties darbā Iekšlietu ministrijā un vislabprātāk — izlūkdienestā. Kolēģis tomēr ieteica nepieņemt galīgo lēmumu, kamēr neesmu visu pamatīgi apsvēris. Atvadoties atzīmēju viņa tālruņa numuru un apsolīju, ka pēc nedēļas došu konkrētu atbildi.

Es rakstu šīs atmiņas, kad aiz muguras jau ir uzstāšanās televīzijā, daudzas preses konferences un desmitiem tikšanos fabrikās, skolās un karaspēka daļās. Man bieži vaicā: «Kādēļ jūs sākāt strādāt izlūkdienestā? Kādi bija šā lēmuma motīvi?» Uz to ir grūti atbildēt īsos vārdos. Motīvu bija daudz. Mans priekšstats par izlūkdienesta un citu slepeno iestādījumu darbu bija visai naivs, tas veidojās galvenokārt no daiļliteratūras sacerējumiem par to, kā strādā aģenti, kas, riskējot ar dzīvību, iegūst dokumentus, no kuriem ir atkarīgs kauju vai pat visa kara iznākums. Daudz piedzīvojumu, rotaļāšanās ar briesmām, nemitīga sevis apliecināšana cīņā — tas neapšaubāmi iedarbojās uz iztēli. Turklāt esmu audzis ģimenē, kas cienī un godā vectēvus un tēvočus, kuri, ja bijis vajadzīgs, ziedojuši Polijai ne tikai savu mantu, bet arī dzīvību. Attieksme pret viņiem patiesi ir īsts kults. Tas varbūt skan patētiski, taču grūti atrast vienkāršākus vārdus, lai izsacītu jūtas, ar kādām es, vēl zēns būdams, aplūkoju sava vecvectēva fotoattēlus un citas piemiņas lietas. Vecvectēvs taču bija 1863 — 1864. gada sacelšanās dalībnieks! Vēlāk, jau studiju gados, rakņādamies pa arhīviem, lai sameklētu materiālus semināram, es laiku pa laikam uzgāju cara policijas ziņojumus arī par mūsu ģimeni, kas bija piedalījusies dažādos pasākumos cīņā par Polijas neatkarību. Pusaudža gados, vēl nespēdams visā pilnībā apjēgt, kas īsti ir karš, jutos sarūgtināts, ka man nav izdevies tajā aktīvi piedalīties. Stāšanās darbā izlūkdienestā nozīmēja turpināt to, ko sauc par dzimtas tradīciju. Tāpat kā mani vecvectēvi, vectēvi un tēvs, ari es alku riskantas darbības, gribēju būt priekšējās līnijās cīņā, kas notika nu jau pavisam citos apstākļos un citā situācijā gan Polijā, gan visā pasaulē.

Kolēģa vārdi par darbā pieņemšanas noteikumiem Iekšlietu ministrijā man bija iekrituši prātā. Augstās prasības, kurām atbilda ne jau kurš katrs, rosināja iztēli, jo labprāt piedalos visādos izmēģinājumos un testos.

Saprotamu iemeslu dēļ neaprakstīšu, kā norisinājās pārbaudes un eksāmeni, kurus man nācās izturēt pēc tam, kad biju nosūtījis iesniegumu par pieņemšanu darbā. īsumā tikai pateikšu, ka lielākoties tika pētīta kandidāta reakcija dažādās viņam negaidītās un neparedzētās situācijās. Dabūju pamatīgi pasvīst gan vārda tiešā, gan pārnestā nozīmē, līdz sagaidīju jautājumu:

— Kad jūs gatavojaties likt gala eksāmenu universitātē?

— Jūnijā, — es atbildēju, vēl īsti neizprazdams, kāpēc man to vaicā,

— Vai jums šajā pārbaudījumā ir gaidāmas kādas grūtības?

— Nē.

— Pēc diploma saņemšanas jūs gribētu atpūsties vai ari varēsit tūlīt uzsākt darbu?

Sis jautājums mani iepriecināja, jo sapratu, ka atbilde uz iesniegumu būs pozitīva, taču mazliet tas arī apbēdināja. Kopā ar dažiem draugiem bijām iecerējuši ekskursiju uz VDR un jau labu laiku tai gatavojāmies. Darbs izlūkdienestā mani ļoti vilināja, tomēr žēl bija arī ekskursijas, kas solījās būt saistoša. Pasacīju to savam sarunu biedram.

— Cik lieliski sagadījies! — viņš nopriecājās. — Brauciet vien uz VDR. Mēs pat parūpēsimies, lai jūs tur varētu palikt ilgāk. Tas ir mūsu interesēs, ka jūs papildināt savas zināšanas vācu valodā. Runājiet labi daudz, dzīvā valoda visdrīzāk iegulstas atmiņā. Būtu labi, ja jūs iestātos ģermānistikas fakultātē. Vai universitāte vēl nav apnikusi?

— Nē, nemaz.

— Šīs studijas jums nākotnē varētu noderēt...

Tā arī viss sākās. Turpmākais gads aizritēja saspringtā darbā, liku gala eksāmenus, gaidīju uzņemšanu ģermānistikas fakultātē un kādu laiku nodzīvoju Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Rudenī atkal uzsāku studijas un vienlaikus izgāju speciālās sagatavošanas kursu. Ievēroju stingru konspirāciju. Paziņām un tuviniekiem ne prātā nenāca, ka man būtu kāds sakars ar izlūkdienestu. Nereti vācu gramatikas seminārā acis pašas vērās ciet, taču es aizbildinājos ar garlaicību, jo neviens nedrīkstēja zināt, ka esmu gaužām noguris pēc daudzu stundu ilgajiem treniņiem.

Apmācības bija intensīvas un vispusīgas. Es apguvu psiholoģiju un mehānisko braucamrīku vadīšanu, džudo paņēmienus un ziņojumu sastādišanu, mikrofotogrāfiju un prasmi apieties ar miniatūrām elektroniskajām ierīcēm. Tas viss notika gandrīz vienlaikus un tādos apstākļos, kad nevarēja būt ne runas par kaut kādām atlaidēm vai atvieglojumiem.

Vēlāk sapratu, kāpēc apmācības nedrīkstēja ieil-dzināt un veikt lēnākā tempā. Vajadzēja noslēpt, ka tādas vispār bijušas manā biogrāfijā, uz kuru vēlāk bija koncentrēta uzmanība visās nopratināšanās Vācijas Federatīvajā Republikā. Šī iecere izdevās.

Sagatavošanas gaitā man pamazām kjuva skaidrs, ar kādiem pretiniekiem iznāks mēroties spēkiem. Nopratu, ka tie būs amerikāņu Centrālās izlūkošanas pārvaldes (Central Inteliģence Agency) darbinieki. Tāpēc nejutos pārsteigts, kad man oficiāli paziņoja, kādā uzdevumā es drīz došos uz Rietumiem. Mans galvenais mērķis bija radiostacija «Brīvā Eiropa».

Radiostacija «Brīvā Eiropa» (RBE) ir divēja rakstura iestādījums. No vienas puses, plašāk zināmās, RBE ir kalpojusi un joprojām kalpo Amerikas Savienoto Valstu valdošajām — un arī militārajām — aprindām par antikomunistiskās, pret sociālisma zemēm vērstās propagandas un ideoloģisko diversiju ieroci.

Pēc šāda principa tiek gatavotas visa3 pārraides, šādā nolūkā RBE piecdesmitajos gados laida uz Austrumiem gaisa balonus ar skrej’.apām, bet tagad izdod speciālus biļetenus Rietumu buržuāziskajai presei un par saviem līdzekļiem iespiež grāmatas un žurnālus, kurus cenšas kontrabandas ceļā nogādāt sociālisma valstis. No otras puses, RBE ir viens no svarīgākajiem CIP spiegošanas sistēmas centriem un veic amerikāņu izlūkdienesta labā nebūt ne maznozīmīgus uzdevumus. Sī «Brīvās Eiropas» dubultā loma bija labi zināma maniem Iekšlietu ministrijas priekšniekiem un instruktoriem. Detaļās apspriežot mana darba plānu aiz Polijas robežām, viņi arvien atkārtoja: «Centies pirmām kārtām iekļūt konspiratīvajās CIP izlūkošanas šūniņās, kas darbojas raidstacijā!»

Visiem ir pazīstams vārds «leģenda», taču izlūkdienesta valodā tam ir cita nozīme. Leģenda — tas ir viss, kas var kalpot par aizsegu. Izlūkošanas vēsturē ir zināmi gadījumi, kad ir inscenēti sensacionāli notikumi, par kuriem speciālizlaidumos rakstījušas daudzu valstu avīzes un žurnāli, taču īstenībā tā bijusi tikai leģendas radīšana, lai modinātu uzticību speciāli sagatavotu dokumentu autentiskumam vai, tieši pretēji, izraisītu šaubas par pretinieka iegūto materiālu oriģinalitāti. Otrajā pasaules karā vien rodami desmitiem šādu piemēru, un, kad vēsturniekiem kļūs pieejami slepenie aThīvi, nāks klāt vēl simtiem citu.

Pirms izbraukšanas uz Rietumiem mēs kopā ar Centra biedriem daudz reižu «izņēmām cauri» manu leģendu un operatīvo sakaru sistēmu. Leģendā bija šādi elementi: «bēgšana» no Polijas un «politiskā patvēruma» lūgšana, sīka biogrāfija ar ziņām par manu muižniecisko izcelsmi un mūsu ģimenes deportēšanu, ko izdarījušas padomju varas iestādes (tēvs, 1939. gada septembra kampaņas kavalērists, bija Rri- , tis vācu gūstā), mācības vidusskolā un studijas Varšavā. Šādi konstruētā biogrāfijā varēja noslēpt — es jau to minēju — manu stāšanos darbā Iekšlietu mi-irstrijā un sagatavošanu izlūka amatam. Nebija nekāda pārtraukuma laika ziņā.

Leģenda atbilda vienam no obligātās Centra instrukcijas pamatpunktiem: «Visās nopratināšanās runā

patiesību un tikai patiesību. Vienīgais izņēmums — nepiemini, ka tevi sūtījusi Iekšlietu ministrija, un to, kāpēc tā tevi sūtījusi.» Šāda direktīva ļoti atviegloja liecību došanu, jo līdz minimumam samazināja iespēju kļūdīties, taču reizē ari apgrūtināja motivāciju, kā* pēc es «lūdzu politisko patvērumu» Rietumos. Kails apgalvojums, ka «bail atgriezties», skanētu samāksloti, un te nu vajadzēja tēlot, pamatojoties uz manu karalaika dzīves posmu. Biju nepilnus trīs gadus vecs, kad 1940. gada sākumā mūs kopā ar māti, ve-comāti un jaunāko māsu pārvietoja uz Ziemeļkaza-hiju. Polijā atgriezāmies 1946. gada pavasarī. Sie seši kara gadi man nav palikuši ļaunā atmiņā. Taču stāstus par māti, šļahtiču dzimtas atvasi, kura spiesta stepē lasit zirgābolus kurināšanai, varēja arī attiecīgi Ietonēt... Vērtējot manas atbildes, psihologs bez pūlēm saredzētu — un tieši uz to bija cerēts — dziļu, bērnībā piedzīvotu aizvainojumu, kas viņa skatījumā attaisnotu manas bailes no atgriešanās dzimtenē. Protams, tas nebija nekāds spēcīgais arguments, bet varbūt tā bija pat labāk?

Pēc šīm dažām nepieciešamajām atkāpēm varu atkal turpināt stāstu par saviem piedzīvojumiem Ķelnē un pirmo nopratināšanu Rietumvācijā. Abi policijas Ierēdņi man uzdeva pāri par simt jautājumu, taču, kā šķita, sevišķi necentās. Viņi zināja, ka tā ir tikai ievadformalitāte. Atbildēju saskaņā ar instrukciju. No tā, ko es pasacīju, varēja gūt nelielu ieskatu par manu dzīves gājumu.

Ierēdņi uzzināja, ka esmu dzimis 1937. gada 17. augustā Švenčonē, Viļņas apgabalā, šļahtiču ģimenē. Apzīmējumi «šļahtičs», «šļahta» mūsdienu Polijā jau kļuvuši par galīgu anahronismu, turpretī Vācijas Federatīvajā Republikā šļahtiska cilme vēl aizvien ir cieņā, to mēdz uzsvērt, un aristokrāta titulus tur pērk tāpat kā agrāk. Pateicu, ka manam tēvam Šven-cones apriņķī piederējusi Kolodnas muiža. Kad Rie-tumbaltkrievijā 1939. gadā ienāca Sarkanā Armija, muiža tika sadalīta. Diezgan ilgi pakavējos pie tā, kā mēs ne jau pēc pašu gribas nonācām Kazahijas ziemeļos un kādos kolhozos strādājusi mana māte. Sacīju, ka vidusskolu esmu beidzis Grujecā, pie Varšavas, bet maģistra eksāmenu, tas ir, augstskolas gala eksāmenu, nokārtojis Varšavas universitātē 1962. gada jūnijā.

Izdzirdējis nosaukumu «Grujeca», vecākais policists — tas, kurš mazliet runāja poliski, — manāmi atdzīvojās. Apgalvoja, ka labi pazīstot tās vietas, jo otrajā pasaules karā esot vairākus gadus dienējis lauka aerodromā netālu no Grujecas. Slavēja apkaimi un pašu miestiņu, turienes kūpinātās cūku ribiņas un kandžu. Vēlāk es jau pieradu, ka gandrīz visi gados vecākie Rietumvācijas vīrieši, kuri no tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītā līdz četrdesmit piektajam bijuši mobilizēti, satiekot poli, mīl atcerēties savu uzturēšanos mūsu zemē un ir nedaudz izbrīnījušies, ka viņu stāstus uzklausa bez sajūsmas.

Arī turpmākie jautājumi mani nepārsteidza nesagatavotu. Teicu, ka pēc vēstures fakultātes beigšanas turpināju studijas un drīz būtu beidzis ģermā-nistikas fakultātes pirmo kursu. Šogad vasaras brīvdienās man izdevās izmantot Anglijas paziņu ielūgumu un pavadīt pie viņiem vairāk nekā trīs mēnešus. Atpakaļceļā aizkavējos Ķelnē, jo esmu nolēmis lūgt politisko patvērumu Vācijas Federatīvajā Republikā.

Nopratinātājus interesēja mana uzturēšanās Londonā. Viņi gribēja zināt, ko es tur darīju. Arī tagad nekas nebija jāizdomā, lai apmierinātu policistu ziņkāri. Teicu, ka mani paziņas, izrādās, nav nekādi turīgie un es, lai nebūtu viņiem par slogu, sāku strādāt. Jau studēdams Varšavas universitātē, piepelnījos, remontēdams dzīvokļus cilvēkiem, kas mūsu studentu darba kooperatīvā bija pieteikuši vajadzību pēc šāda pakalpojuma. Darīju to bieži un biju ieprak-tizējies sienu, logu un durvju krāsošanā. Šīs iemaņas Londonā labi noderēja. Paziņas līdzēja sameklēt klientus, un tas viņiem izdevās itin viegli, jo salīdzinājumā ar angļu amatniekiem es pasūtījumus izpildīju par pusvelti. Tādējādi veidoju sev jaunu leģendu ... Man bija līdzekļi, lai sevi uzturētu Anglijā, un arī ietaupītas dažas mārciņas pirmajam laikam Rietumvācijā. To, ka Centrā ļoti nopriecājās, kad

1963. gada pavasarī pastāstīju par ielūgumu, ko māte gluži nejauši bija saņēmusi no Anglijas, es, protams, neteicu. Šādas laimīgas apstākļu sagadīšanās dēļ

atkrita nepieciešamība izdomāt leģendu, kas pamatotai kā un kāpēc esmu nokļuvis Rietumos.

Ķelnes policisti gribēja zināt, cik man izdevies An-ļ glijā nopelnīt un vat ir ari kaut kas iekrāts. Nosaucu! summu, kas tika rūpīgi pierakstīta. Nākamajā dienīj pārliecinājos, ka ierēdņi ne jau bez pamata bija in-л teresējušies par manu finansiālo stāvokli. Taču pa-' gaidām pēc protokola paiakstišanas mani aizveda аг ': aresta telpām.Tā nebija apcietināšana ar visām attiecīgajām procedūrām, personisko lietu ņemšanu glabāšanā un tā tālāk. Man tikai lika savākt mantas un ieslēdza ka- * mērā. Tā bija viennlca. Vakarā pat kārtīgi to neapskatīju. Jutos ļoti noguris, un man šķita, ka, tiklīdz uzģērbšu pidžamu un nolikšos uz nārām, tūlīt aiz-migSu. Tomēr miegs tik drīz nenāca. Centrā biju brīdināts, ka pastāv art aresta iespēja, tāpēc notikušais mani nepārsteidza. Nebiju tik naivs, lai uzskatītu, ka ikvienu bēgli no sociālisma zemēm Rietumos sagaida ar buķeti, kurā noslēpts čeks par summu ar vairākām. nullēm galā.

Apgūlos un domāju. Atmiņā atausa vēl svaigie Londonas iespaidi.

Paziņu un draugu pavadīts, Temzas krastos klaiņoju pakļūtiem un krodziņiem,kuros mēdz pulcēties mani tautieši. Vieni, kā ievēroju, nāk uz šiem poliskajiem iestādījumiem sautētu skābu kāpostu, spēķu zupas un *Wčdka wyborowa» dēj, citi — lai pēc darba fabrikās, darbnīcās un kantoros atkal nokļūtu starp cilvēkiem, kuriem viņi joprojām ir kapteiņi, ciema vecākie un priekšsēdētāji. Kopumā tā ir mazliet nožēlojama un ari mazliet smieklīga aina. Londonas likšanās man bija it kā apmācību turpinājums. Līdz tam es Varšavā gandrīz vienmēr runāju, ko domāju, daudz neraizēdamies par sekām. Nu man pēkšņi vajadzēja pārslēgties un ne bridi neaizmirst, ka jārīkojas pēc principa: «Ja esi ticis viļķu barā, tad kauc līdzi» Sapratu, ka šī taktika man, izlūkdienesta virsniekam, ir obligāta, citādi nemaz nevar būt, un šāds stāvoklis ilgs mēnešiem un pat gadiem.

Sājos poļu restorāniņos apgrozās pani un panes, kas izceļas ar lielu ziņkāri. Taču tā ir nevis rakstura īpašība, bet gan arods. Atšķirt tos, kas apjautājas par

ilotunta В. stāvokli Varšavas universitātē tāpēc, ka viņš ir māsīcas vns, no tiem, kurus šī informācija interesē ne jau sentimentālu radniecības motīvu dēļ, gandrīz nav iespējams. Un tas ari nebija mans uzde^1

vums.

Varēja taču gadīties — un es to allaž paturēju prata —, ka mani izteikumi Temzas krastos nonāk CIP dosjē. Tādēļ vairākas reizes dažādās sarunās it kā garāmejot ieminējos, ka apsveru, vai maz ir vērts atgriezties Polijā. Nezināju, vai tas man līdzēs, kad lūgšu politisko patvērumu, taču cerēju, ka arī nekaitēs. Galvenokārt gribēju redzēt sarunu biedra reakciju, uzskatīju to par sava veida psiholoģisku testu. Mani pārsteidza, cik dažādas bija atbildes. Vīrietis, kurš mēdza lādēt «sarkanos», mani reiz publiski nostrostēja: «Kas jums nāk prātā? Valsts Ieguldījusi naudu jūsu izglītošanā, bet jūs gribat eavas spējas pārdot citiem!» Šādā toni viņš runāja krietnu ceturtdaļstundu.

Taču citi man sita uz pleca, spieda roku un teicat «Jo vairāk tādu jaunu cilvēku kā jūs izvēlēsies brīvību, jo drīzāk mēs apgriezīsim sprandu sarkanajiem!»

Šie vārdi atkārtojās visdažādākajās niansēs atkarībā no sarunu biedra uzskatiem un temperamenta, taču vienmēr tika uzsvērts, ka Rietumos mani gaidot spoža nākotne. Allaž smīdināja un pat kaitināja nodrāztais teiciens «izvēlēties brīvību».

Labi atceros, ka, aizmiegot arestantu kamerā Ķelnē, es secināju: «brīvība» sākas ar ietupina sanu ķurķī. Šo teikumu atkārtoju vairākas reizes.

Pamodos rītausmā. Vajadzēja kaut ko iesākt, lai nebūtu bezdarbīgi jāgaida. Gribēju pievērst sev uzmanību. Sāku dauzīt ar dūri pa durvīm. Atčāpoja kāda sieviete — varbūt apkopēja, bet varbūt ari uzraudze — un izlamāja mani Ķelnes dialektā. Tas ir grūts dialekts, kuru nesaprot pat daudzi vācieši. No straujās lamu vārdu plūsmas uztvēru tikai to, ka es esot viens cūka dzērājs un pareizi darīts, mani ietupinot, jo es būtu pelnījis visu mūžu nosēdēt aiz restēm. Man esot jāuzvedas rāmi, ja ne, es tūlīt tā dabūšot pa kaklu, ka ilgi atcerēšoties, kas ir kārtība. Un vispār, esot tikai seši no rīta, kungi nākot

astoņos; Kad atnākšot, tad arī noņemšoties ar man!. Tagad esot jāsēž klusu un jāaizvāž spļaujamtrauks, ja sava āda esot dārga!

Atzinu par labāku nepārbaudīt, cik reāli ir šie draudi. Kungi jeb, citiem vārdiem sakot, tie paši divi vīrieši, kas bija mani pratinājuši, parādījās dažas minūtes pirms astoņiem. Viņi sastapa mani noskuvušos un atsvaidzinājušos, ievēroja to un atzīmēja ar pāris vārdiem. Tad aizveda uz istabu, kur biju pratināts jau iepriekšējā dienā.

— Varbūt esat atcerējies kaut ko tādu, kas vēl būtu jāieraksta protokolā? — viņi pajautāja vairāk pienākuma pēc nekā aiz centības. Un turpināja:

—- Mēs savu darbu esam beiguši. Tagad Jūs brauksit uz Cirndorfas bēgļu nometni. Tā ir netālu no Nirn-bergas. Dzirdējām, ka jums esot mārciņas un markas. Lūdzu, iedodiet naudu, mās nopirksim dzelzceļa biļeti. Kurā klasē jūs vēlētos braukt?

Nu es sapratu, kāpēc viņi vakar tik sīki bija izprašņājuši par manu finansiālo stāvokli. Zināmā mērā apbrīnoju savu «namatēvu» ierēdniecisko taupību. Viņi gribēja ieekonomēt valstij pat tos dažus desml- 1 tus mārku, ko vajadzēja izdot par biļeti no Ķelnes līdz Nirnbergal! Ja ierēdņi nebūtu izdibinājuši, ka mans kabatas portfelis nav gluži tukšs, es brauktu uz VFR valdības rēķina. Ar šādu parādību vēlāk saskāros itin bieži.

Daudz netrūka, un es būtu pavaicājis saviem «aizbildņiem», vai nevajag samaksāt arī par naktsmītni kamerā un brokastīm, kas sastāvēja no kafijas un maizes šķēles ar desu. Taču es atturējos to darīt, Jo nebiju drošs, -vai Reinas krastu ierēdņiem piemīt humora izjūta. Par to man ir šaubas vēl tagad, pēc septiņiem gadiem, kas pavadīti Vācijas Federatīvajā Republikā,

CIRNDORFAS NOMETNE

Cirndorfā man vajadzēja pieteikties ārzemju bēgļu pulcēšanās nometnē (Sammellager fūr auslāndische Fliichtlinge), kas atradās Rotenburgas ielā 29. Turēdams rokā papīra lapiņu ar adresi un ne pārāk smagu koferi, kurā bija dažas kārtas veļas un citi sīkumi, es stāvēju pie stiepļu pinuma žoga ar aizslēgtiem vārtiem. Viņpus tā, pagalma dziļumā, reto laternu gaismā varēja saredzēt smagnējas kazarmu stila ēkas. Raugoties uz tām, nebija grūti uzminēt, ka caurlaižu telpa blakus vārtiem ir bijusī sardzes māja.

Man vajadzēja ilgi dauzīt pie vārtiem, līdz parādījās samiegojies dežurants.

— Kas tur ir? — viņš ar nepatiku noburkšķēja.:

Paskaidroju, ka esmu atbraucis ar policijas norīkojumu no Ķelnes un man jāpiesakās...

Vārtsargs manī gandrīz neklausījās.

— Jau vēls! — viņš uzbrēca. — Jānāk no rīta vai pa dienu. Tagad ir nakts, un nevienu nepieņem.

Patiesi, bija jau vēls, tuvu divpadsmitiem. Taču es netaisījos gulēt uz ielas, to nejāva novembra dzestrums. Dienas notikumi un brauciens pasažieru vilcienā bija mani stipri nogurdinājis. Ilgojos vienalga pēc kādas guļvietas siltā kaktā un neļāvu, ka mani tik viegli noraida. Jau drusku nikns uz ietiepīgo vārtsargu es pacēlu balsi. Viņš atbildēja ar kliegšanu — varbūt tāpēc, ka starp mums bija aizslēgtie vārti. Nezinu, kā būtu beidzies šis dialogs, ja no tumsas ne-iznirtu divi liela auguma vīri. Tie acumirklī aptvēra, kas te notiek, un, vārdus neizvēloties, pilnā rīklē sāka aurēt uz vārtsargu. Nokļuvis starp divām ugunīm, večuks pēdīgi padevās un atvēra vārtus.

Kaut ko purpinādams, viņš izsniedza divas segas un matračus. Šonakt man vajadzēja pārgulēt tā saucamajā tranzītā. Turp mani pavadīja abi pie vārtiem

satiktie vīrieši. Viņi bija klāt ari tad, kad saņēmu gultas piederumus.

— Tam tipam jāskatās uz pirkstiem, — viens no viņiem teica. — Liels maitai Dažreiz iedod tikai vienu segu, bet jānorēķinās par divām ...

Tā es iepazinos ar Seremetu, kurš kļuva par manu aizbildni un pirmo pavadoni šajā nomelnē. Viņš bija polis — to es sapratu jau pie vārtiem, kad visi kopā kliedzām uz cerberu.

Seremeta un viņa draugs čehs, kura uzvārdu diemžēl neiegaumēju, bija iepazinušies franču Ārzemnieku leģionā. Cehs bija atvaļināts no leģiona invaliditātes dēļ un taisījās atgriezties dzimtenē, taču viņu kavēja kaut kādas noslēpumainas darīšanas un mājās braukšana aizvien tika atlikta uz vēlāku laiku. Savukārt Seremeta, liels un spēcīgs puisis, bija dezertējis un Rietumvācijā meklējis glābiņu no franču žandarmērijas. Vācieši nezināja, ko lai ar viņu iesāk, un katram gadījumam bija atsūtījuši uz Cirndorfu. Arī nometnē netika gudri, kā rīkoties ar dezertieri, un turēja jau minētajā tranzītā.

Tranzīts — tā bija plaša kazarmu telpa, kur stāvēja vairāki desmiti gultu. Aizņemtās varēja pazīt pēc netīrajiem matračiem, brīvās rādīja kailus atsper-tīklus. Katrs jaunatnācējs saņēma matračus un segas. Nezinu, kāds bijis gultas piederumu sākotnējais Izskats, taču tagad tie smakoja pēc pelējuma un bija piesātināti ar nemazgāta cilvēka ķermeņa dvaku. Skopais apgaismojums darīja nepievilcīgo telpu vēl atbaidošāku. Pustumsā vislētākās tabakas dūmu mutuļos pamanīju desmit vai piecpadsmit cilvēkus, kas gluži kā kūniņas vāļājās uz netīrajiem matračiem. Divtik klīda apkārt pa telpu, veidojot nelielas grupiņas. Gandrīz visi bija iereibuši, daži ķildīgākie meklēja ieganstu kautiņam.

Drīz es ievēroju, ka nometnes iemītnieki bīstas no Seremetas. Ar vienu pašu žestu, vienu īsu vārdu viņš noslāpēja briestoša skandāla dzirksti. Seremeta pildīja kārtībnieka funkcijas, kuras bija uzņēmies patvarīgi. Dūru un nažu kautiņos rūdītais puisis, kas leģionā bija radis biedroties ar visādu tautību padibenēm, arī te ātri tika galā ar nemierīgajiem astoņpadsmit nāciju pārstāvjiem. Piespiest tos paklausīt gan nenācās viegli, Seremetam vajadzēja izturēt vairākas sadursmes. Viņš un čehs, viņa kolēģis no leģiona, kāvās meistarīgi.

Polis sameklēja man gultu netālu no savējās. Vēlāk piesauca klāt divus zejjus, par kuriem bija zināms, ka tie zog, puķainā pasaules klaidoņu valodā pavēlēja uzskatīt manas mantas par svēlām un tēlaini atainoja, kas ar viņiem notiks, ja tie iedomāsies nepaklausīt. Tomēr pamācīja arī mani:

— Koferi turi sev blakus. Drēbes, ko novelc, liec kofeiī. Ietinies segās tā, lai neviens tās nevar tev novilkt nost. Te tev būs daudz laika. Naktī centies tikai snaust, bet guli pa dienu. Tā ir visdrošāk, sevišķi, ja ir čalis, kas paķīķerē, lai tevi neapčtstī. Ja jau esi ticis šitādā vietā, tad desmit baušļi vairs nav spēkā. Ir tikai viens un pats svarīgākais: nedod ne mazākās šances tiem, kuri grib tevi aptīrīt. Capisso to bene.. ,[1]

Ļoti žēl, ka neprotu visā pilnībā atveidot Seremetas bagāto leksiku. No tā, ko viņš runāja un kā runāja, es sapratu, ka šis cilvēks ir gājis caur uguni un ūdeni. Piedabūt viņu uz atklātību man tomēr neizdevās.

Naktī es patiesi negulēju, taču ne jau tāpēc, ka mani būtu ietekmējuši Seremetas brīdinājumi. Gulēt nebija iespējams. Tikko nolikos slīpi, mani tūdaļ apstāja kukaiņi. Blusas un blaktis koda kā apsēstas. Turklāt bija arī diezgan auksti.

Jaunā diena sākās jau pirms sešiem rītā. Sešos nometnes virtuvē katram, kurš stāvēja rindā, izsniedza krūzīti kafijas; tā bija gandrīz rūgta miežu susla, taču vismaz karsta.

Seremeta dalījās ar mani maizes gabalā, viņa draugs pacienāja ar margarīnu. Ieturoties klausījos tālāk Seremetas klāstītās nometnes gudrības:

— Brokastis tu jau redzēji. Pusdienās būs sasodītais hitleriešu eJn/opf^2, tāda ūdeņaina vira, kurā iemaldījies kāds galas kriksis un daži kartupeli. Vēl te iegrūž puskilogramu maizes, pikuci margarīna un pa reizei kādu kārbiņu marmelādes. Maize — tā ir vakariņām

un brokastīm. Un, lai tu nestaigātu tukšā, tev iedod^1 skaidrā naudā arī divdesmit sešas markas mēnesī. ‘ Dzīvo kā liels kungs. Badā nenomirsi, taču no sirds aptaukošanās arī ķelli nenoliksi. Ziepīgi, brāl...

Centrā mani jau brīdināja, ka nometne Cirndorfā nav nekāds pansionāts, taču īstenībā bija vēl ļaunāk, nekā iztēlojos. Kaut jel šī nejauciba pārāk neievilktos, klusībā domāju, nespēdams aprast ar nometnes apstākļiem. Tomēr uzdevums, kas man bija jāpilda, paredzēja, ka jānoiet arī šis bēglim parastais ceļa posms. Nācās vien samierināties.

Šeremeta centās mani pārliecināt:

— Neesi freijers, brauc atpakaļ uz māj āmi

— Nu jau vairs nevar, — es iebildu, taču viņš neatkāpās:

— Tu esi jauns un izglītots. Polijā tev palaikam var arī iet grūti, var gadīties, ka tev nodara pāri, taču agri vai vēlu tu tomēr iegūsi cilvēku cieņu. Bet te? Ko tu te atradīsi?

— Varbūt kļūšu bagāts, — es iebildu.

— Drusku naudas, iespējams, ar! nopelnīsi, taču samaksāsi ar visādām nedienām. Ja vien neaiziesi postā, neļausi sevi sapūdēt pirmajos piecpadsmit gados... Mūs ir pūdējuši un pūdē, bet ne naudas, ne mantas kā nav, tā nav. Šauj uz sētu, kamēr tev vēl pase kabatā!

Pēc trim stundām man pases vairs nebija.

Pieteicos nometnes pārvaldē. Tur man atņēma pasi un iedeva aptaujas lapu. Sāku ar to apstaigāt istabu pēc istabas. Vispirms biju pie fotogrāfa. Tas mani uzņēma pretskatā un profilā. Kaklā man bija uzkārta plāksnīte ar numuru. Neatceros vairs, ar kādu īsti, tikai ievēroju, ka tas bija četrzīmju. Vēlāk man noņēma visu desmit pirkstu un abu delnu nospiedumus. Šī procedūra cilvēkam uzreiz liek justies kā noziedzniekam. Nepatīkamo iespaidu vēl pastiprināja veids, kā ar mani apgājās. Zināju, ka visiem nometnes iemītniekiem mēdz uzkliegt, viņiem jācieš dažādi pazemojumi, un tomēr pirmajā dienā mazliet uztraucos. Nelika mierā doma: nometnes priekšniecība ir tik nelaipna tāpēc, ka tai kaut kādā ceļā izdevies uzzināt, kas esmu īstenībā, un mani neuzskata par parastu bēgli, kurš lūdz politisko patvērumu, saklausījies leģendas par saldo dzīvi Rietumos.

Kad biju izpildījis visas ievadformalitātes, man vajadzēja iet uz nopratināšanu.

— No Clrndorfas pratinātājiem pats galvenais un bīstamākais ir B. kungs, — Šeremeta un citi poļi, ar kuriem biju paguvis iepazīties, man skaidroja. Nemāku teikt, vai kāds nometnes iemītnieks zināja šā vīra uzvārdu un dienesta pakāpi. Visi viņu dēvēja tikai par B. kungu, jo* beidzis patiešām rūpīgu un pamatīgu nopratināšanu sēriju, viņš iespieda attiecīgajā aptaujas lapas ailē zīmodziņu ar burtu B.

Pie B. kunga istabas durvīm pieklauvēju tajā pašā dienā, kad man izsniedza aptaujas lapu. Drukns vīrietis ar masīvām acenēm uz uzrautā deguna, mani ieraudzījis, sāka runāt serbiski. Viņu laikam bija maldinājuši mani sprogainie mati un tumšās acis. Atbildēju vāciski:

— Es esmu polis.

B. kungs tūdaļ pārgāja uz poļu valodu:

— Šodien man jāpieņem vēl dažas personas. Atnāciet, lūdzu, rīt pulksten desmitos.

Sis vācietis mazliet atgādināja buldogu, un tā es viņu domās arī dēvēju. Viņš sēdēja plašā, gaišā, labi mēbelētā istabā, ko rotāja rūpīgi kopti augi lielos māla podos. Puķu ēnā stāvēja radiola. Grīdu sedza krāsains paklājs.

. Man šķiet, ka B. kungs katram nopratināmajam aizsāka jaunu burtnīcu, pēc formāta aptuveni tādu kā studentu klades, ko pārdod mūsu kancelejas preču veikalos. Viņš piezīmēja daudz, ātri un sīki. Sarunās ar mani viņš pierakstīja pilnu gandrīz veselu šādu kladi. Tikos ar viņu vairāk nekā nedēju, un katra saruna ilga ne mazāk par divām stundām, kaut ,ari bija reizes, kad tā ievilkās līdz sešām stundām.

B. kungs nebūt neslēpa, ka ir VFR izlūkdienesta darbinieks. Viņam patika dižoties ar šīs iestādes vis-zinību un pie reizes — mazliet arī ar savu gudrību. Ne no šā, ne no tā viņš sarunā piepeši iesprauda teikumu:

— Vācu izlūkdienests strādā tik labi, ka tam nav noslēpums, ko jūsu Gomulka šorīt ēdis brokastīs...

Vai arī:

— Kad Varšavā kādā jūsu veikalā no rīta aptrūkst gajas, ap pusdienlaiku tas jau ir zināms ari mums..,

Un vēl citreiz:

— «Bezpeka»[3] atsūtīja inženieri, kuram vajadzēja te nodarboties ar ekonomisko spiegošanu. Mēs zinājām, kas tas ir par vīru, kaut gan viņš pats mums par savu uzdevumu neko neteica. Nolēmām viņu uzmanīt un atklājām, ka spiegošanas darbību viņš nav uzsācis ... Uz pamudinājumiem no Varšavas neatbildēja. Reiz pamanījām, ka viņu izseko ne tikņi mūsu Jaudis vien. Inženierim draudēja nāves briesmas. «Bezpeka» būtu viņu novākusi, jo neviens izlūkdienests neauklējas ar nodevējiem. Beidzamajā mirki! izglābām viņam dzīvību. Būtu viņš pateicis par sevi agrāk, varētu nodrošināt aizbildnību, apsardzi. Tagad viņam atlika tikai pateikties dieva pirkstam, ka mēs izrādījāmies veiklāki...

Šādi un līdzīgi pastāstiņl B. kungam bija parastais ievads draudiem:

— Iesaku runāt patiesību, jo mēs vienmēr atradīsim iespēju, kā atmaskot to, kurš gribēs mūs apmānīti

Viņš draudēja, tas tiesa, taču lielākoties centās būt laipns un pieklājīgs, tādējādi atšķirdamies no vairākuma ierēdņu, ar kuriem es saskāros Cimdorfā. Vēlēdamies izraisīt manī atklātību, arī viņš pats reizēm kļuva vaļsirdīgs.

Jau minēju, ka Centrs mani bija sagatavojis nopratināšanām. Izgāju ari apmācības kursu, ko varētu saukt par norūdīšanu pret visāda veida psiholoģisko spiedienu un vienkāršiem, kā ari rafinētiem trikiem, kurus dažādu valstu policija liek lietā, lai izmeklēšanas gaitā izspiestu atzīšanos. Man šķiet, ka es labi izpildīju instrukcijā dotos norādījumus.

Pirmais jautājums bija šāds:

— Kāpēc jūs nelūdzāt politisko patvērumu Lielbritānijā?

Es atbildēju:

— Angli nepiešķir patvērumu tiem sociālisma zemju pilsoņiem, kas iebrauc legāli, ar pasi. Taču, ja ari piešķirtu, tad es starp Apvienoto Karalisti un VFR tomēr izvēlētos Rietumvāciļu valodas dēļ. Vācu kultūra man ir tuvāka, ne velti es sāku studēt ģermā-nistiku.. *

Atbilde aizgāja bez aizķeršanās, B. kungs to uzņēma tāpat, kā pie glaimiem pieradināta meitene uzņem komplimentu.

Tā sākās vesela sērija jautājumu, kuru nolūks bija izdibināt cēloņus, kāpēc esmu nolēmis palikt Rietumos un lūgt politisko patvērumu Vācijas Federatīvajā Republikā. Atkārtoju to, ko biju teicis jau Ķeinē. Manas atbildes izraisīja nākamos jautājumus, kurus es nosauktu par biogrāfiskiem. B. kungs mani sīki iztaujāja par tuviem un tāliem radiem, gribēja zināt, ko mani vecāki, krustmātes un krusttēvi darījuši pirms kara un kara laikā, ar ko nodarbojušies un kur dzīvojuši no kara beigām līdz šai dienai. Uzreiz ievēroju, ka visvairāk viņu ieinteresējusi mana uzturēšanās Kazahijā. Viņš izteica nožēlu, ka es toreiz esmu bijis tik mazs, citiem vārdiem sakot, ka viņš tik maz uzzinājis par turienes fabrikām, kolhoziem un sovhoziem. B. kungs ilgāk pakavējās arī pie laika posma, kad es kopā ar vecākiem dzīvoju Oivices povjatā (apriņķī). Viņš atkal prašņāja par fabrikām, kā ari par vietējo iedzīvotāju attiecībām ar poļiem, kuri ieradās Silēzijā pēc 1945. gada. Kad nonācām līdz manām studijām, viņš galveno uzmanību veltīja militārajai apmācibai un karaspēka apakšvienībai, kurā es biju iesaukts.

Tādas aptuveni bija mūsu sākotnējās sarunas. Vēlāk B. kungs rīkojās jau sistemātiskāk. Viņš izstrādāja nopratināšanas plānu un konsekventi turējās pie zināmām jautājumu grupām. Koncentrējās uz četriem tematiem: Varšavas universitāte, militārās mācības, uzturēšanās Kazahijā un Glivices apriņķi. Likdams visu uzsvaru uz tiem, viņš gribēja ne tik daudz salauzt manu «aizsardzību», kā izpētīt, vai esmu pelnījis, lai man piešķir politisko patvērumu. Par katru no šiem tematiem viņš uzdeva savus pāris tūkstošus jautājumu. Dažus atkārtoja vairākas reizes, aizbildinādamies, ka esot aizmirsis atbildi. Centās ari pārsteigt mani nesagatavotu. Teiksim, runa ir par manu uzturēšanos Kazahijā kara laikā, un pēkšņi atskan jautājums:

— Kā sauca jūsu rotas komandieri, kad bijāt militārajā apmācībā Ščecinā?

Es pasaku, taču B. kungs neatlaižas:

— Vai tas ir tas pats uzvārds, kuru jūs minējāt jau agrāk?

— Man šķiet, ka neesmu kļūdījies...

— Lai tā būtu, taču atgriezīsimies pie lietas. Kurā kolhozā jūsu māte strādāja 1945. gadā?

Un mēs atkal runājām par manu uzturēšanos Kazahijā, par mātes darbu lopkopības brigādē. Tā ritēja stunda pēc stundas, diena pēc dienas.

Pratināšanas laikā B. kungs daudz smēķēja. Kūpināja cigaretes, no kuru dūmiem man sāka kalst kakls. Tad viņš piedāvāja minerālūdeni. Vienu vai divas reizes uzlika galdā pudeli alus. Mani tā cienādams, viņš laikam iedomājās, ka aiz pateicības kļūšu runīgāks. Un, gribēdams uz šo runību ierosināt, arī pats tēloja atklātību. Piemēram, sacīja:

— Te, Cirndorfā, poļu vidū ir arī tādi, kas necienīgi izsakās par vāciešiem un vēl cer, ka viņiem piešķirs politisko patvērumu ...

Vai arī:

— Es zinu, ka deviņdesmit procentu no tiem, kuri nonāk šādā nometnē, ir noziedzīgi elementi. Protams, uz jums tas neattiecas, jo tādi cilvēki kā jūs... —

Un viņš centās pateikt, kaut ko glaimojošu.

— Ar poļiem, — viņš reiz man atzinās, — vēl var iztikt, taču, sacīsim, dienvidslāvi vai ungāri — vai tad tie ir cilvēki? Ungāros es dziļi vīlos, kad tie sagāzās pie mums pēc 1956. gada notikumiem. Nemitīgi kašķējās savā starpā, ķīviņi pārgāja nažu kautiņos. Poļi ir nosvērtāki un kulturālāki...

Gadījās, ka sāku runāt par B. kungu ar kādu dienvidslāvu. Un īlens izlīda no maisa. Izrādījās, šim serbam B. kungs pārmaiņas pēc stāstījis, ka poļi esot salašņas un vienīgā varonīgā, kulturālā un cēlā tauta ir serbi.

Kad B. kungs pēdīgi uzspieda manai aptaujas lapai savu daudzināto zīmogu, es varēju iet pie amerikāņa. Tas darīja visu, lai pret viņu neizturētos kā pret policistu. Jau pašā sākumā pavēstīja, ka esot cēlies no jauktas poļu un ukraiņu ģimenes un jūtoties gandrīz kā īsts polis.

— No poļa es atšķiros tikai ar to, ka man labāk patīk runāt krieviski, — viņš pajokoja un gandrīz visu laiku sarunājās ar mani šajā valodā. Kad amerikānis uzzināja, ka man ir augstākā izglītība un es gatavojos apmesties uz pastāvīgu dzīvi Savienotajās Valstīs, viņš izlēma: — Te nav ērta runāšana. Rīt brauksit uz Nirnbergu, tur varēsim aprunāties mierīgi.

Cirndorfas iemītnieki apskauda tos, kurus amerikāņi ņēma pratināt uz Nirnbergu. Šādu attieksmi uzskatīja par pagodinājumu, ko bauda tikai izredzētie. Dažus veda pat uz Frankfurti pie Maiņas. Protams, par nopratināšanas vietu katrā atsevišķā gadījumā lēma amerikāņi atkarībā no tā, cik vērtīgs tiem šķita bēglis. Par «izredzētajiem» parasti kļuva cilvēki, kas viņiem likās interesanti no izlūkdienesta viedokļa. Tam, kurš brauca uz Nirnbergu, maksāja dienas naudu divdesmit mārku apmērā. Savukārt Frankfurtē pratināmais saņēma ne tikai komandējuma naudu, bet arī trīs sātīgas maltītes dienā un dzīvoja greznā villā.

Uz Nirnbergu gāja mikroautobuss. No Cirndorfas nometnes vārtiem tas nepilnas stundas laikā nogādāja pasažierus pie drūmas ēkas Ziemeļbavārijas galvaspilsētas villu rajonā. Šajā namā, ko rūpīgi apsargāja no ielas puses neredzami posteņi, es atkal staigāju no istabas uz istabu.

Pirmais mani pratināja drukns vidēja auguma kārtīgi ģērbies sārtvaidzis, kam varēja būt pāri piecdesmit gadiem. Viņš runāja ar mani vāciski. Sāka ar.. < ideoloģiju. Es klausījos, bet viņš stāstīja par Eiropas kultūras tradīcijām, par kristīgo tautu kopību, kuras gars un saknes meklējamas senajā Grieķijā un Romā, par poļu kultūras latīņu cilmi un Mickeviča draudzību ar Gēti. Garāmejot pieminēja, ka mīlot Šopēnu, un tūlīt garā tirādē centās man pierādīt, kāds ir NATO dibināšanas nolūks. Saskaņā ar šī «ideologa» uzskatu Ziemeļatlantijas pakta parakstītāji alkstot nest brīvību Eiropas tautām, to vidū arī poļiem. Viņš aizrunājās vēl tālāk, apgalvodams, ka visu poļu pienākums esot palīdzēt NATO, lai tā dalībnieki spētu īstenot savus plānas. Viņaprāt, arī man pienāktos to darīt. Vīrs tā aizrāvās, ka vienbrīd viņam gluži neapzināti izspruka:

— Mēs, vācieši, pratīsim būt pateicīgi... — Viņš tomēr ātri apķērās un pārlaboja: — Mēs, eiropieši, protam būt pateicīgi, jo pateicība un uzticība draudzībā ir eiropiešu mentalitātes un kultūras iezīme.

Nebija viegli klausīties šo lekciju, taču nepieciešamība spieda neizrādīt savas jūtas. Kad «ideologam» šķita, ka esmu padarīts jau pietiekami «mīksts», viņš sāka uzdot jautājumus. Tie visi attiecās uz militāro apmācību Varšavas universitātē, praktiskajiem vingrinājumiem un sagatavošanu vasaras nometnē. Viņš gribēja zināt, kādus ieroču veidus esam apguvuši nodarbībās. Lai nerastos pārpratumi, viņš izņēma biezu sējumu, kas atgādināja katalogu, un sāka rādīt dažādas sistēmas strēlnieku automātiskos ieročus, lielgabalus, kaujas mašīnas un raķetes, kas ir Varšavas līguma valstu bruņojumā. Prasīja, ko es no tā visa pazīstot, ko neesmu un ko esmu redzējis — kad, kur un cik lielā skaitā. Šī sarunas daļa mums aizņēma gandrīz trīs stundas priekšpusdienā un divas — pēcpusdienā.

Nākamajā dienā tikos ar ezīti apcirpto amerikāni no Cirndor’fas, to pašu, kurš mani bija sūtījis pratināšanai uz Nirnbergu. Armijas lietas viņu maz interesēja, lomas acīmredzot bija sadalītas. Viņš toties gribēja zināt, kā, pēc manām domām, izturētos poļi, ja izceltos plašāka mēroga bruņots konflikts starp Rietumiem un Austrumiem. Vai cīnītos pret amerikāņiem, ja Rietumu pusē nebūtu bundesvēra? Viņš vēlējās ari dzirdēt, kāda ir poļu studentu attieksme pret sociālismu. Kas viņiem sociālismā šķiet labs un kas šajā valsts iekārtā nepatīk? Kādas ir izredzes, ka studenti Polijā uzstātos pret tautas varu? Ar kādiem argumentiem studentus, manuprāt, varētu pamudināt uz šādu uzstāšanos? Kādas attiecības Polijā ir starp inteliģenci un varu? Vai intelektuāļiem ir pietiekami liela ietekme, lai vestu sev līdzi arī citas iedzīvotāju grupas pretvalstiskās akcijās? Vai intelektuāļiem ir ietekme uz strādniekiem un, ja ir, tad kur?

Atkal ieminējos amerikānim, ka pēc politiskā patvēruma piešķiršanas gribētu emigrēt uz ASV, taču

nemanīju viņa sejā nepamudinājuma ne arī piekri

šanas. Drīzāk tā bija apmākusies.

— Amerika var sagādāt jums vilšanos, — viņš atristi pasacīja. -• līi ir pavisam citādāka zeme, nekā to redz cilvēki, kas ieradušie» pie mums stažēties. Citādāka, nekā to iztēlojas. Amerikāņi nespēj Saprast poļus, krievus un ukraiņus, bet tie savukārt nesaprot amerikāņu dzīves stilu, nevar atrast kopīgu valodu ar jauno vidi un ar grūtībām pielāgojas vietējiem apstākļiem. Es jūs saprotu, jo man ir slāvu dvēsele...

Runājām arī par dzīves apstākļiem Cirndorfas nometnē. Šajā jautājumā amerikānim tāpat bija savi uzskati.

— Tā ir komunistu perētava, — viņš teica. — Tur nonāk cilvēki, kas apgalvo, ka esot bēguši no komunisma un izvēlējušies brīvību. Taču kas izrādās šī brīvība? Slikts ēdiens, netīrība uu kukaiņi. Es zinu, ir teorija, ka šādos apstākļos labāk varot pārbaudīt cilvēkus, kas aizbēguši uz Rietumiem. Vieglāk varot atklāt, kurš to darījis aiz idejiskiem apsvērumiem, bet kurš — aiz vēlēšanās iegūt augstāku dzīves standartu. Mēs labi zinām, kāds noskaņojums valda nometnē. Mums ziņo, kurš ir neapmierināts un ko katrs runā. Šos izteikumus ņem vērā tiesā, kad lemj par politiskā patvēruma piešķiršanu.

Amerikāņa vaļsirdība mani mazliet pārsteidza. Taisnība, viņš neatklāja nekādu noslēpumu, pieminēdams aģentus — ziņu pienesējus (no tiem mani brīdināja jau Centrā), taču viņa vārdi ļāva izdarit vairākus praktiskus secinājumus.

Cerot uz politisko patvērumu, vajadzēja rēķināties ar visu, kas varētu apgrūtināt manus centienus. Garāmejot piebildīšu, ka arī B. kungs izmantoja ziņu

pienesēju pakalpojumus. Viņš bija labi informēts par visu, ko runā guļamistabās un gaiteņos. Pārdomu vērts bija arī viņa skatījums uz dzīves apstākjiem nometnē. Vairākas reizes, sacīdams man komplimentus, viņš izteicās, ka inteliģenti un izglītoti cilvēki vieglāk pārciešot dzīves grūtības nometnē, jo uzskatot to par sava veida šķīstītavu, no kuras paradīzē iekļūst tikai izredzētie. Primitīvāki indivīdi, viņaprāt, ātri sabrūkot, parādot savu mazvērtību un tāpēc neesot pelnījuši politiskā emigranta statusu.

Vairākas dienas ilgajās sarunās Nirnbergā mani uz nepilnu stundu iesūtīja arī pie angļa. «Mans» amerikānis īsi pateica:

— Tagad man jūs jāatdod anglim. Viņam nebūs daudz jautājumu. Kad būsit ar viņu galā, lūdzu atgriezties pie manis.

Anglis patiešām netaisījās tērēt ar mani laiku. Radās iespaids, ka es viņu pat stipri garlaikoju un viņš uzdod jautājumus tikai pienākuma pēc, jo manas atbildes viņu patiesībā nemaz neinteresē. Atgriezos pie amerikāņa drīzāk, nekā biju domājis, lai turpinātu sarunas par aizsāktajiem tematiem, tagad tikai tos tverot iespējami plašāk un dziļāk.

Veselu nedēļu, bet varbūt pat visas desmit dienas, es katru rītu braucu uz Nirnbergu un nometnē atgriezos pēcpusdienā vai vakarā. Reiz, kad biju ticis atpakaļ uz Cirndorlu agrāk, sastapu B. kungu. Viņš mani ieaicināja pie sevis.

— Labprāt iedzertu kopā ar jums kādu alu, — viņā teica. — Varbūt ienāksit? Neoficiāli, kā vecs paziņa ...

Es iegāju. B. kungs bija runīgs. Pastāstīja par kādu izlēcienu, ko atļāvušies dienvidslāvi, pretēji aizliegumam makšķerēdami zivis privātā upītē (šie primitīvie psiholoģiskie gājieni man jau bija zināmi), un tad novirzīja sarunu uz universitāti. Izlikās, ka viņu interesē absolventu darbapgādes sistēma. Un pēdīgi jautāja:

— Vai daudzi jūsu kolēģi studiju laikā un tūlīt pēc tsm aizgāja strādāt, piemēram, uz Iekšlietu ministriju?

— Nezinu, — es vienaldzīgā balsī atbildēju. — Ar to reti kāds lielās, bet tie, kas lielās, ne vienmēr runā patiesību.

— Varbūt jūs atceraties, kurš būtu ar to lielījies? — B. kungs uzstāja.

— No tiem, kurus es pazistu, laikam gan neviens ...

— Pan Čehovič, jums taču ir māsa. Varbūt šādā darbā iestājušies jūsu māsas paziņas?

— Kā lai es to zinu?

— Jūs taču varat viņai pajautāt.

— Kādā veidā?

— Ir iespēja, kā to izdarīt. Negribu jums neko uzspiest, taču iesaku pamatīgi, ļoti pamatīgi visu apdomāt. Dodu jums divas nedēļas.

Nopratināšanu laikā mani pārvietoja no tā dēvētā tranzīta uz parasto nometnes telpu, tas ir, nedaudz mazāku istabu, kuiā mita seši vai septiņi vīrieši. Viņu skaits pastāvīgi mainījās, jo katrs meklēja kādu siltāku kaktiņu. Ar! es drīz pārcēlos uz šauru, mazu būcenīti mansardā. Tur jau bija iekārtojies pans Bo-gumils Aņoleks, pēc amata miesnieks, kurš beidzamajā laikā, pirms bēgšanas no Polijas, bija strādājis rūpniecības uzņēmumu apsardzē Varšavā. Pans Aņoleks visur prata ērti ierīkoties. Savā istabiņā, kur stāvēja tikai divas gultas, viņš pretēji noteikumiem bija uzstādījis divas elektroplītiņas, kuras izmantoja apsildei. Kamēr citi augu dienu klabināja zobus, mēs dzīvojām siltumā. Sals vispār nebija jūtams, un es pat nepamanīju, ka klāt jau decembris.

Acīmredzot ne tikai panam Aņolekam vien bija ienācis prātā sildīt istabu ar elektrību, jo nometnes priekšniecība ievēroja, ka skaitītāji griežas ātrāk, nekā tas pienāktos pēc spuldžu jaudas. Reizi pa reizei notika pēkšņas pārbaudes. Nakts vidū ēkā iebruka sargi un, aurējot: «Raus! Raus!»[4], visus vienā apakšveļā izdzina aukstajos gaiteņos ar akmens grīdu. Pēc tam viņi istabās vandījās pa mūsu mantām. Nezinu, vai viņi meklēja elektriskās plītiņas un sildītājus vien... Panam Aņolekam allaž veicās, mūsu elektroierīces palika neatrastas.

Taču ne vienmēr viņam smaidīja laime.

Pans Aņoleks iemīlējās panē Ružā Dvorņičakā, iespējams, ka viņa atbildēja uz šīm jūtām. Ja atmiņa mani neviļ, viņa bija krakoviete, un Zviedrijā viņai dzīvoja brālis. Pane Rūža dažas reizes bija braukuši uz Zviedriju, taču kaut kas tur nebija iznācis tā, kā cerēts, un viņa atkal atgriezās mājās. Vēlāk viņa diezgan mīklainā veidā bija aizbēgusi no Polijas caur Cehoslovakiju uz VFR un paziņojusi, ka lūdz politisko patvērumu. Pane Rūža nokļuva Cirndorfā, un te bezgala ilgi neizskatīja viņas iesniegumus. Šādu metodi lietoja ne tikai pret viņu vien. Cilvēkus bieži turēja neziņā, tīkojot izspiest Cirndcrfā pārstāvētajiem izlūkdienestiem vajadzīgās ziņas. Pane Rūža aiz izmisuma, bet varbūt vienkārši vēlēdamās pievērst sev varas iestāžu uzmanību un paātrināt lēmuma pieņemšanu, mēģināja izdarīt pašnāvību. Iedzēra nāvējošu devu miega zāļu un droši vien nebūtu vairs pamodusies, ja nometnes iemītnieki vienprātīgi neiestātos par viņu. Vācu administrācija, kaut arī laikus brīdināta, neizrādīja ne mazāko vēlēšanos zvanīt ātrajai palīdzībai vai izsaukt ārstu, un nometnē izcēlās īsts dumpis. Vēl mirklis — un karstasinīgākie Cirndorfas iemītnieki būtu piekāvuši vārtnieku un sargus, kuri negribēja viņus laist pie tālruņa. Nobiedētais personāls piekāpās, atbrauca ātrā palīdzība, un pane Rūža uz nedēļu nokļuva slimnīcā. Kad viņa atgriezās, par politiskā patvēruma piešķiršanu joprojām nebija ne runas.

Tad pane Rūža sāka stāstīt, ka esot poļu izlūkdienesta darbiniece un sūtīta slepenā misijā vispirms uz Zviedriju, bet vēlāk — uz VFR. Viņa piekritusi tikai tāpēc, lai varētu tikt ārā no Polijas. Uzdevumu pildīt viņa negribot, un tas, protams, liedzot atgriezties dzimtenē, jo tur draudētu cietums. B. kungu un viņ3 amata kolēģus šie stāsti dziļi ieinteresēja. Lai nu kā, taču tie izklausījās neparasti. Pēc ilgām pārrunām viri tomēr secināja, ka pane Dvorņičaka apzināti melo un tādēļ vēl jo vairāk nav pelnījusi politisko patvērumu.

Tad uzbrukumā metās iemīlējies pans Aņoleks. Pats pieteicās pie B. kunga un kategoriski paziņoja, ka viņa draudzene neapšaubāmi esot poļu izlūkdienesta darbiniece. Viņš, Bogumils Aņoleks, varot" par to galvot, jo arī pats esot izlūkdienesta darbinieks un speciāli atsūtīts uz VFR, lai pārbaudītu, kā panei Ružai veicas ar uzdevumu izpildi.

Lieta vērsās plašumā. Pēdīgi par to sāka interesēties ari amerikāņi un aizveda panu Bogumilu uz Frankfurti pie Maiņas. Divus mēnešus, kā pats man vēlāk stāstīja, viņš tur esot. dzīvojis greznā villā, kārtīgi ēdis trīsreiz dienā un ik vakaru ņēmis karstu vannu. Bet par nopratināšanu runāja diezgan juceklīgi. No tūktā es sapratu, ka ai panu Aņoleku tikušies psil.ol; un psihiatri, bet viņa pieminētās bildītes, kas lietotas pārbaužu laikā, acīmredzot bijuši testi. Amerikāņi izmantojuši ari melu detektoru, taču Viņš — un tas tika ar lepnumu uzsvērts — pieveicis pat mašīnu. Tēlodams izlūkdienesta darbinieku, pans Aņoleks bna patiess uzjautrinošs ...

īpašu ш \ mā cieši saliedētu grupu veidoja tā saucamie «turki». ’lie bija poļi, tūrisma reisa dalībnieki, kas 1903. gadā devās braucienā ar kuģi «Po-beda» pa Melno jūru un Vidusjūru. Stambulā viņi neatgriezās uz kuģa un lūdza politisko patvērumu. Grupu ņēma savā ziņā amerikāņi un ar lidmašīnu atveda uz Cirndorfu. «Turku» vidū ar savu iedomību izcēlās kāda zobārste, kas bija bēgusi ne tik daudz no Polijas kā no vīra, jo braucienā dentisti pavadīja zob» tehniķis, ar kuru viņa jau mājās bija uzturējusi ne tikai profesionālus sakarus vien... Šis pāris iztēlojās, ka bez pūlēm atradis sev vietu plašajā pasaulē. Zobārste nevarēja ciest Cirndorfu un tajā valdošos tikumus. Vislielākās mokas viņai bija nopratināšana pie amerikāņiem. Dentiste sašutusi komentēja to ierašas — kāju turēšanu uz galda, smēķēšanu un košļājamās gumijas gremošanu viņas klātienē, taču pats satriecošākais šķita fakts, ka tie nievīgi negribēja saskatīt viņā dāmu un skaistu sievieti, par kādu ārste sevi uzskatīja. Tehniķis nometnes apstākļus pārcieta vieglāk. Iemītnieki viņu šad tad pavilka uz zoba, jo viņš katrā izdevīgā gadījumā teikumu mēdza sākt ar vārdiem: «Mēs, ārsti...»

Kad es tagad domāju par cilvēkiem, kurus sastapu Cirndorfā, mani nevilšus pārņem līdzjūtība. Zinu, ka ne jau visi ir tās cienīgi, taču ne jau visi bija arī nelieši, kaut gan no morāles viedokļa pelnījuši nosodījumu. Dala šo cilvēku bija krituši par upuri stāstiem, kuros Rietumus tēlo neona ugunīs mirdzošus, automobiļiem pārblīvētus un pilnus ar veikaliem, kas vai lūst no luksusa precēm, kuras Polijā nevar dabūt pat vislabākajos komisijas veikalos. Šādi Rietumu apraksti ir sastopami mūsu žurnālos, uz tāda fona notiek importa filmu darbība. Ārzemju raidstacijas, galvenokārt «Brīvā Eiropa», uzbur kārdinošu labklājības un pārticības ainu, cenšas iepotēt virspusējus priekš-

status un iegalvot, ka ikvienu poļu bēgli rietumvalstīs gaidot brīnišķīga nākotne. Vajag tikai nokļūt pie Rsi-nas, Senas, Temzas vai Hudzonas, un tev — spriež naivie — uzreiz kā no gaisa nokritis automobilis, villa ar dārzu un pilns skapis elegantu apģērbu. Viens otrs vairs neraugās ne uz ko, ļaujas šķietami viegli iegūstamās turības vilinājumam un — attopas Cirndorfā. Saskarsme ar nometnes realitāti šiem cilvēkiem ir graujošs trieciens.

Katram Cirndorfas iemītniekam, ja viņš negrib zaudēt zupas un maizes kartiņas, reizi nedēja jāslauka gaiteņi un līdz sniega baltumam jāizberž netīrās atejas. Pie katla, no kura izsniedz pusdienu porcijas, bieži vien nākas dzirdēt, kā virtuvenes, trauklupatas vicinot, klaigā: «Jūs, dreckige Auslānderl^1. . .»

Cik zinu, nometne Cirndorfā vēl nav pati sliktākā. Tiem, kas uzturējušies šādos iestādījumos Itālijā vai Austrijā, ir vēl drūmākas atmiņas.

Cirndorfā un tai līdzīgās vietās Eiropas kapitālistiskajās valstis cilvēki dzīvo ar cerību iegūt politiskā patvēruma tiesības, kas dod zināmas izredzes emigrēt uz ASV, Kanādu vai Austrāliju, kur vairāk iespēju satikt tautiešus. Bēgļi mēģina sev iestāstīt, ka tie viņiem varbūt palīdzēs, un tad (tā viņi domā, nevēloties zaudēt pēdējās cerību drumslas) pēc desmit, piecpadsmit sūra darba gadiem viņi spēs nostāties paši uz savām kājām. Taču iegūt šīs tiesības nemaz nebija tik viegli. Aizjūras zemes nelabprāt ielaida emigrantus, kuriem šādu tiesību nebija. So cilvēku nākotne bija dziji bezcerīga, vajadzēja paļauties vienīgi uz ārkārtēji labvēlīgu apstākļu sagadīšanos.

Vācijas Federatīvajā Republikā 1983. gada rudenī, kad es tur nonācu, bija ekonomisks uzplaukums. Bezdarba tikpat kā nebija. Atrast darbu varēja bez lielām pūlēm, taču attieksme pret strādājošajiem bija dažāda. Cirndorfas iemītniekiem nebija nekāda lielā izvēle. Formāli viņi nedrīkstēja stāties darbā, ja nebija ieguvuši politiskā patvēruma tiesības vai arī tiesības pastāvīgi dzīvot Vācijas Federatīvajā Republikā, taču nometnes vadība pret šo aizliegumu izturējās diezgan vienaldzīgi. Cirndorfas apkaimē atradās

... draņķa ārzemniekil (Tulk. piez.)

vairāk nekā desmit dažādu uzņēmumu, kas spēja pastāvēt tikai tāpēc, ka nometne tiem piegādāja nelegālo darbaspēku. Cilvēkiem, kas gribēja strādāt, maksāja mazāku algu, nekā bija izcīnījušas arodbiedribas (bet parasta alga tur ir trīssimt līdz piecsimt mārku mēnesī). Darba apstākļi bija smagi un daudzējādā ziņā atgādināja tādus, kādus Polijā pazīst tikai no Marksa «Kapitāla». Par to es pārliecinājos uz savas ādas, kad aizgāju strādāt uz rotaļlietu fabriku. Negribēju būt atkarīgs no nometnes mūžīgās zupas, turklāt vajadzēja attaisnot arī to, ka man ir vairāk naudas, nekā pienāktos būt, saņemot tikai nometnes «algu». Zināma rīcības summa manā stāvoklī bija nepieciešama. īstajā brīdī izmaksāta degvīna glāzīte aizvien palīdzēja nodibināt kontaktus, kā arī iegūt ziņas par nopratināšanas gaitu, nometnes paražām un citām derīgām lietām.

Darbā man bija meistars, kurš ne ar ko nerēķinājās. Ja viņš nesita man pa seju, tad tikai tālab, ka reiz, kad mēģināja to darīt, es liku noprast, ar ko tas varētu beigties. Meistars nobijās, taču mierā nelika. Stāvēja blakus, kad līmēju lelles, un klāstīja, kā viņš 1939. gadā trencis poļus un izbraukājis krustu šķērsu visu Poliju, lai pārliecinātos, ka ta ir primitīva zeme, ka tur nav ne miņas no kultūras un ka visi poļi ir zagļi un bandīti... Es neizturēju un pēc trim nedēļām aizgāju no darba.

Ar šādu parādību bieži sastapās arī citi nometnes iemītnieki. Nav brīnums, ka viņu noskaņojums nebija nekāds možais. Vienīgais glābiņš šķita politiskais patvērums. Uz to lika visas cerības, par to sapņoja un pēc tā ilgojās. Lai iegūtu politisko patvērumu, daži bija gatavi pat atsacīties no savas cilvēciskās cieņas, izdarīt nodevību. To izmantoja savos nolūkos B. kungs un citi izlūkdienestu darbinieki nometnē.

Cirndorfā man bija gan viegli, gan grūti. Viegli tāpēc, ka visā notiekošajā spēju justies kā aktīvs vērotājs un līdzdalībnieks, kurš ar savām neērtībām, aukstumu un badu maksā par to, lai citi nākotnē būtu no tā pasargāti. Atklāti sakot, varēju jau arī izvairīties, jebkurā brīdī sakravāt savas mantiņas — tās satilpa vienā koferi — un, nebīstoties no pārmetumiem, atgriezties Polijā. Centrā paziņotu, ka diemžēl neesmu šim daibam piemērots. Protams, tā būtu mana sakāve. Apziņa, ka es šādi varētu zaudēt cīņu, deva spēku vissmagākajos brīžos. Grūt: bija tāpēc, ka mani, tāpat kā jebkuru cilvēku, kas nav vienaldzīgs pret netaisnību, sāpināja un kaitināja tas, kb redzēju visapkārt. Kaitināja to ļaužu aprobežotība, kuri šķitis atraduši nometnē labākus dzīves apstākļus. Vērodams, kā ārvalstu izlūkdienesti izdarās ar sociālisma zemju pilsoņiem un kādiem nolūkiem tīko tos izmantot, es ar pūlēm saglabāju mieru. Vairākas reizes ziņoju Centram par nometnes dzīves faktiem un tajā valdošo atmosfēru. Varu iedomāties, kā šie ziņojumi tika uzņemti un kādi zibeņi un pērkoni gāzās pār manu galvu. Par laimi, lidz manim tie nenonāca. Saņēmu tikai mierinošas norādes: «Esi pacietīgs, No tavām informācijām izriet, ka viss iet labi.» Taču ar pacietību bija visgrūtāk. Vēl tagad tā nav mana stiprā puse.

Bēgļu nometnes Rietumeiropā ir aukstā kara paliekas. Tās dibinātas starptautiskā saspīlējuma kulminācijas laikos, kad skaļi reklamēja cildenus saukļus par visu apspiesto un vajāto aizstāvību. īstenībā nometnes kļuvušas par vietu, kur rosās visdažādākie izlūkdienesti; to darbības smaile vērsta pret sociālisma zemēm. Nometnes salauž un demoralizē cilvēkus. To es redzēju pats savām acīm. B. kungs, gribēdams izvilkt no kāda bijušā akovieša^5 vajadzīgo informāciju, ne tikai atklāti mīdija kājām viņa cilvēcisko cieņu, bet ņirgājās arī par VFR konstitūcijas 16. pantu, uz kuru atsaucās šis cilvēks, atteikdamies sniegt izlūkdienestam svarīgas ziņas. Sis pants skan humāni, tajā ietvertas cēlas domas par cilvēka tiesībām, taču Cirn-dorfā, kur valda izlūkdienesti, kam galvenā direktīva ir antikomunisms, tas ir tikai tukša frāze.

Cirndorfas nometne turklāt bija un ir «medību lauks» arī CIP aģentiem, kuri darbojas ar žurnālistu vai radiostacijas «Brīvā Eiropa» korespondentu masku. Sis apstāklis bija ņemts vērā plānā, ko es īstenoju.

Tāpēc nebiju pārsteigts, kad mani kādu dienu apciemoja pavecāks vīrietis un neuzbāzīgi ievadīja sarunu:

— Esmu «Brīvās Eiropas» korespondents. Vēlētos ar jums aprunāties, jo dzirdēju no majora Reitlera, ka jums esot augstākā izglītība un interesanti novērojumi par Poliju, kā arī daudz citu ziņu ...

Majoru Reitleru — amerikāni, kurš pildīja komandanta pienākumus it kā Rietumvācijai piederošajā nometnē, — biju redzējis tikai dažas reizes, kad viņš soļoja pāri pagalmam, augstprātīgi lūkodamies uz nometnes iemītniekiem. Ne prātā nenāca, ka viņš vispār zina par manu eksistenci šajā ļaužu jūklī.

Korespondents, kurš bija pie manis ieradies, stādījās priekšā kā Genadjušs Kotorovičs. Šo uzvārdu biju dzirdējis jau Centrā. Man rādīja šā cilvēka fotoattēlus, iepazinos arī ar sīku viņa ārienes aprakstu. Tam vajadzēja būt tuklam vīrietim, vienam no tādiem, par kuru jau no pirmā acu uzmetiena var spriest, ka viņš mīl labi paēst un savā reizē arī iedzert un gandrīz vienmēr ir gatavs izdarīt muļķību skaistas sievietes dēļ. Turpretī cilvēks, kas uzdevās par Kotoroviču, bija vājš plikpauris, kurš ar mokām pārvietojās, atspiezdamies uz spieķa. Seja un augums neatbilda manam priekšstatam par Kotoroviču. Tas radīja neuzticību, jo es baidījos no slazdiem. Tikai vēlāk uzzināju, ka Kotoroviča ārieni izmainījusi smaga slimība, kuru viņš bija pārcietis, kamēr dzīvoju Londonā. Pirmā doma bija atkratīties no viņa, taču tā rīkoties es nedrīkstēju. Ielaidos sarunā. Ļāvu Kotorovičam — tad vēl domāju: viltus Kotorovi-čam — ielūgt sevi pusdienās uz pilsētiņu. Jo Cirn-dorfa nav tikai nometne, bet arī lieliski apzalumota apdzīvota vieta, kur labprāt apmetas nirnbergieši, kad tiem apnīk lielpilsēta.

Jāatzīstas, ka Genadjušs Kotorovičs prata risināt sarunu. Izlikos, ka esmu apburts. Plaši stāstīju par Varšavas augstskolām un saviem studenta gadu braucieniem uz PSRS un VDR. Pieminēju, ka kopā ar dažiem citiem studentiem vēsturniekiem, būdams VDR, esmu vācis materiālus par sorbu dzīvi. Kotorovičs izrādīja par mani acīm redzamu interesi. Varbūt ari tikai izlikās, taču darīja to pārliecinoši, ar pieredzējuša aktiera rutīnu. Kotorovičs tūlīt palūdza, lai es to visu uzrakstot, bet viņš parūpēšoties, lai «Brīvā Eiropa» par attiecīgu honorāru šo materiālu pārraidītu. Kad pateicu par savu nolūku braukt uz ASV, Kotorovičs mani uzslavēja un it kā nevilšus ieminējās, ka «Brīvā Eiropa» meklējot gados jaunus līdzstrādniekus.

— Ja jūsu raidījums izdotos, un šķiet, ka tā arī būs, — viņš daudzsološi sacīja, — kas zina, vai direktors Novaks jums nepiedāvā darbu raidstacijā.

Saruna ar Kotoroviču viesa manī cerības. Radās iespaids, ka esmu ievērojami tuvojies Centra izvirzītajam mērķim. Ilgi nekavēdamies, sēdos pie pasūtītajiem rakstiem. Man negāja viegli, jo centos, lai tie būtu saistoši. Zināju, kāda ir šis spēles likme. Materiālu gatavodams, pat nemanīju, ka jau tuvojas ziemsvētki.

Nometnē sākās rosme. Visi posās svētku vakaram, ko rīkoja organizācija PAIRC — Polish American Immigration and Reiiet Committee, pēc nosaukuma poļu un amerikāņu koporganizacija. Oficiāli skaitījās, ka tā sniedz palīdzību po|iem, kas nolēmuši emigrēt uz ASV.

Ziemsvētku vakarā sapulcējāmies nometnes kantīnē, kur pakava veidā stāvēja klāti galdi. Telpas stūrī kuplā eglē mirdzēja elektriskās svecītes. Pasniedza ceptas zivis un biešu zupu, ko bija vārījusi pane Ste-faņska.

Viņa pēc tautības bija vāciete. Panes Stefaņskas vīrs, polis, pirms dažiem gadiem bija pakāries, jo, kā viņa mēdza sacīt, «neesot varējis izturēt starp švā-biem». No šīm laulībām viņai bija palikuši pieci bērni un, atraitnēs dzīvojot, piedzima vēl divi. Tātad bija jēaudzina septiņas atvases. Kaut gan bērni nelīdzinājās vīram (tā runāja zinātāji, kuriem viņa bija rādījusi nelaiķa fotogrāfijas), Cirndorfā nebija poja, kurš nejustu līdzi mazajiem Stefaņskiem. Cilvēki paši kāvās ar trūkumu, taču šiem bērniem vienmēr kaut ko sameklēja.

Kad pane Stefaņska cēla galdā zupu, ne tikai es vien atcerējos viņas vīru poli, kurš bija pakāries. Mēs vispār nejutāmies diez cik jautri. Garastāvokli neuzlaboja pat vīna pudeles. Pie pirmās glāzītes tostu teica PAIRC pārstāvis Cirndorfā pans Jendžejovskis. Viņš nerunāja gari. Labi atceros viņa vārdus:

— Bēgļa takas, kuras esat izvēlējušies, nav ne tās vieglākās, ne arī, kas zina, tās labākās. Saku to tāpēc, ka jūs vēl gaida daudz grūtu pārbaudījumu. Gribu, lai nelolojat veltīgas cerības ...

Jendžejovskis beidza. Visi klusēja. Pēc dažām dienām es viņam pavaicāju:

— Kādēļ jūs tā runājāt? Kādēļ necentāties mums, uzmundrinājumu gaidošiem, pasacīt kaut ko iepriecinošāku?

— Kādreiz es saucu citādus tostus, — Jendžejovskis bija atklāts. — Pēc labākās sirdsapziņas devu cilvēkiem padomus, kas viņiem jādara, lai kļūtu laimīgi. Varbūt es tā rīkotos vēl tagad, mierinātu, solītu un uzmundrinātu, taču viens no maniem aizbilstamajiem izdarīja pašnāvību un, pirms pacelt roku pret savu dzīvību, atsūtīja man vēstuli, kurā rakstīja, ka es esot viņu piekrāpis un ievedis strupceļā. Tas bija pirmais trieciens. Vēlāk nāca arī citi. Cilvēki vēl tagad mani nolād. Nesen atrakstīja inženieris, kurš pirms pieciem gadiem ar manu palīdzību bija aizbraucis uz ASV. Savienotajās Valstīs viņam neesot izdevies iekārtoties, bijušas grūtības ar valodu. Polijā spožu karjeru sākušais konstruktors bijis spiests pelnīt iztiku kā aligatoru mednieks. Pirms gada viņš medībās zaudējis kāju un tagad dzīvojot nabadzībā, no sabiedriskajiem pabalstiem. Man nav jums jāstāsla, kāda ir šī vēstule ...

Es sapratu Jendžejovski un mazliet pat jutu viņam līdzi, kaut arī labi zināju, kas viņš ir par cilvēku un kam kalpo. Problēma, kuru viņš skāra, bija ļoti sarežģīta, nometnē tā ieguva pavisam citus mērogus, un vērtēt vajadzēja, par pamatu ņemot to cilvēku postu un nedienas, kuriem Jendžejovska darbība tomēr varēja pašķirt ceļu no Cirndorfas uz plašākiem ūdeņiem.

Tajās ziemsvētku vakariņās pie pieticīgi klātajiem galdiem, lūkodamies uz cilvēkiem, kas par spīti dzīves likstām tomēr alka svētku noskaņas, es redzēju, kā viņi uzņēma PAIRC pārstāvja uzstāšanos. Pēkšņi aprāvās visas sarunas, kas jau tā nebija pārāk dzīvas, katrs domāja savu domu. Nomāktību neizkliedēja pat mēģinājums uzsākt ziemsvētku dziesmas. Viens uzņēma «Klusa nakts, svēta nakts...», otrs centās piebalsot, taču abi aprāvās pusvārdā, jo dziedātgribētāju nebija. Iestājās pilnīgs klusums. Kāda sieviete isl, histēriski iesmējās un, skriedama ārā, gaitenī, izplūda nevaldāmās raudās. Ilgāk palikt pie galdiem vairs nebija iespējams. Izklīdām īstā kapsētas noskaņā.

Nākamajā dienā gaiteņos un istabās, kur dzīvoja poļi, mētājās lēta viņa pudeles, gandrīz visas atejas bija pieķēzītas ar biešu zupu. Pateicos liktenim, ka mana uzkopšanas dežūra neiekrita pirmajos ziemsvētkos.

Dažos dienas vēlāk, kad stāvēju ļaužu bariņā, kāds ierunājās:

— Rit vecgada vakars. Varbūt kaut ko sarīkosim?

Visi cieta klusu, gribētāju kopīgi sagaidīt Jaungadu

kantīnē neatradās. Pēc ziemsvētkiem poļu noskaņojums nometnē stipri pasliktinājās. īsās, tumšās dienas bija nospiedošas, mūs māca aukstums. No istabām izgājām reti. Kantīne bija tukša kā izslaucīta, kaut gan vēl nesen labprāt pavadījām tur vakarus. Aizvien atradās kāds, kurš par pēdējiem feniņiem iedarbināja mūzikas automātu, cits atkal saraudzīja pusotras mar-kas vīna pudelei. Kantīnē ari iepazinās ar jaunajiem nometnes iemītniekiem. Viņu stāsti, vienalga, vai tie bija patiesi vai izdomāti, viesa kaut kādu daudzveidību bezgalīgajās gaidās uz likteņa pavērsienu. Tomēr ar laiku arī stāsti sāka iedarboties nomācoši. Tajos atklājās, kā cilvēks nolaižas, kā viņu pārņem bezcerība un apātija.

Nometnē ieradās, piemēram, Staņislavs Dičkovskis, kuram, liekas, vajadzēja beigt kādu Maskavas augstskolu. 1962. gadā viņam piešķīia stipendiju praksei Savienotajās Valstīs. Dičkovskis bija sajūsmā par šo zemi.

— Tur pat autobusos ir klozeti, tāda kultūra! — viņš aizrautīgi jūsmoja.

Dičkovskis bija nolēmis palikt Savienotajās Valstīs uz pastāvīgu dzīvi, taču viņam kā stipendiātam nebija tiesību lūgt politisko patvērumu. Dičkov-skim lika atgriezties Polijā, bet viņš to nevēlējās. Pa ceļam aizkavējās Vācijas Federatīvajā Republikā, pieteicās policijā, un viņu nosūtīja uz Cirndorfu. Te Nags — tā mēs viņu iesaucām, io viņš piekliboja — izdomāja brīnumu lietas, lai tikai iegūtu politisko patvērumu. Naga nelaime, manuprāt, bija tā, ka viņš pārāk daudz fantazēja un pārāk bieži mainīja liecības. Vienu laiku viņš apgalvoja, ka esot bagāta Kel-ces vojevodistes zemnieka dēls un bīstoties, ka viņus ar tēvu varētu iesēdināt cietumā, jo kara gados abi bijuši Armia Krajowa partizānu vienībā. Tas izklausījās smieklīgi pat Cirndorfā. Ikviens, kurš prata skaitīt, bez pūlēm varēja sarēķināt, ka Nags kara beigās bija tikai astoņus vai deviņus gadus vecs. Un stāstam par ievainojumu kājā, kurš it kā gūts kādā partizānu kaujas operācijā, varēja noticēt tikai naivais. Nags mēģināja «fleitēt» arī citādāk. Saskaņā ar jauno versiju viņš, studēdams Maskavā, bija apprecējis ebrejieti, kas vēlējusies izbraukt no PSRS, un apsolījis, ka nekavējoties viņu izsaukšot, kolīdz būšot ieguvis ASV vai VFR pilsonību. Tā kā arī uz šo pasaciņu neviens neuzķērās, Nags sāka liet par kādu bagātu amerikānieti, kura otrpus okeāna it kā darot visu, lai ar visātrāko lidmašīnu viņu nogādātu uz Savienotajām Valstīm un tikpat ātri vestu altāra priekšā. Tiklīdz tas būšot noticis, Nags stāstīja, viņš aizstāvēšot disertāciju un kļūšot par zinātnes spīdekli. Viņš bija tik pārliecināts par izdošanos, ka dažus pastāvīgos lcantīnes apmeklētājus jau ielūdza uz Kalifor-niju pavadīt fantastisku atvaļinājumu viņa vasarnīcā.

Pirmie, eiforijas pilnie, Dičkovska stāsti mūs uzjautrināja vismaz piecas sešas nedēļas. Vēlāk Nags aizmirsa gan turīgo amerikānieti, gan Maskavas ebrejieti, daiļu kā eņģelis, un sāka ilgoties vienīgi pēc tā, lai iegūtu politisko patvērumu vai vismaz tiesības uzturēties Vācijas Federatīvajā Republikā.

— Tikko man būs kabatā vajadzīgais papīrs, — viņš runāja, — tūlīt nocelšu kādu siltu atraitnīti un iestāšos universitātē. Uztaisīšu disertāciju, — viņš nemitējās mūs smīdināt ar savām godkārīgajām iecerēm, — un vēlāk jau ies vieglāk. Villa, automobilis ...

Vēl pēc kāda laika, kad viss bija palicis bez izmaiņām, jo varas iestādes nesteidzās izskatīt Naga lietu, viņš jau uzņēma citu toni:

— Ja arī nepiešķirs politisko patvērumu, vienalga, kaut kā jau iekārtošos. Vismaz dabūšu tiesības strādāt. Pēc dažiem gadiem varēšu nopirkt automobili.

Redzēju sludinājumu, ka par astoņsimt markām pārdod lietotu folksvāgenu ...

Iestādes joprojām nelikās par Dičkovski zinis, un viņš mitējās runāt par nākotni, vienīgi aizkustināts atcerējās, cik gardas desas taisījusi viņa māte, kad uz ziemsvētkiem vai lieldienām mājās kāvuši cūku.

Dičkovskim slīgstot aizvien zemāk, viņa stāstos un nākotnes sapņos sāka izpausties likumsakarība, kas bija novērojama tikpat daudz reižu, cik Cirndorfā bija iemītnieku, kuri cerēja uz politisko patvērumu. Sākumā katrs jaunatnācējs lūkojās uz tiem, kas jau mēnešiem nīka nometnē, kā uz iedzimtiem stulbeņiem, kuriem nepietiek apķērības, iai nokārtotu tik vienkāršu lietu. Vēlāk uzpeldēja atmiņas par skābiem kāpostiem, kas vārīti mājās, Vislas krastos, bet vēl pēc kāda laika vairāk vai mazāk atklāti — jo cilvēki zināja, ka viņu vidū grozās okšķeri, — atskanēja prātojumi: «Nez cik es dabūtu, ja tagad atgrieztos Polijā? Divus, trīs gadus? ...»

Dzīvodams šādu sarunu gaisotnē, centos sevišķi neizcelties no pārējās nometnes iemītnieku masas.

Kotorovičs brauca aizvien retāk, viņš daudz slimoja. Lūdza mani, lai es izlīdzot un gādājot viņam informāciju.

— Man grūti atbraukt uz šejieni, — viņš teica, — bet jūs te dzīvojat. Rakstiet manā vietā ziņojumus. Tas ir vienkārši. Tikai neaizmirstiet precīzi norādīt sarunu biedra uzvārdu un viņa darbavietu Polijā.

— Kas man būtu jāraksta? Un kas jājautā? — es gribēju zināt.

— Mūs interesē viss, — Kotorovičs paskaidroja un steigšus piemetināja: — Par katru ziņojumu puse honorāra — jūsu ...

— Cik tas iznāk? — Izlikos, ka mani galvenokārt interesē nauda.

— Es jau teicu — puse. Citreiz desmit, citreiz divdesmit mārku.

Es, protams, piekritu, jo tolaik būtu piekritis visam, kas vien varēja tuvināt mērķim, tas ir, iespējai izpildīt Centra uzdevumu. Zināju, ka Kotorovičs negrib braukt uz Cirndorfu ne tikai sliktās veselības dēļ. Bija vēl citi svarīgi iemesli. Reiz nometnes iemītnieki viņu gandrīz bija piekāvuši. Kotoroviču izglāba tikai tas, ka viņš bija vārga un staigāja ar spieķīti, bet tie, kurus viņš bija aizkaitinājis, vēl neveģetēja nometnē pietiekami iigi, lai «Brīvās Eiropas» sūtni — šī raidstacija neapšaubāmi bija vainojama viņu nedienās —• sistu pat tad, ja tas ir invalīds.

Kādu dienu, kad biju jau aizsūtījis uz Kotoroviča mājas adresi dažus ziņojumus, saņēmu no viņa vēstuli, kurā bija teikts, ka mani materiāli izmantoti raidījumā un parakstīti ar pseidonīmu «Bohdans Ostoja», kā biju to vēlējies.

Ostoja^6 — tā sauca manu vīriešu kārtas senču ģerboni. Izjutu pat zināmus sirdsapziņas pārmetumus, ka ģerbonis tiek izmantots šādam nolūkam. Bet, ja jau biju izdomājis savu šķietamo bēgšanu uz Rietumiem izskaidrot arī ar muižniecisko cilmi (un Centrs šo ideju akceptēja), pusceļā apstāties nevarēja. Tāpēc pastāstīju Kotorovičam, kur šāds pseidonīms radies.

— Es arī esmu cēlies no poļu — ukraiņu šļahtas, — viņš toreiz padižojās.

Tik sīki viņa biogrāfiju nepārzināju, toties man bija zināms, ka okupācijas gados viņš sadarbojies ar gestapo un sen vairs nestaigātu pa šo zemīti, ja laikus, kopā ar atkāpjošos vērmahtu, nebūtu aizbēdzis no Polijas. Lai spētu laipni uzsmaidīt cilvēkiem, kuriem netīk sniegt pat roku, ir vajadzīgs treniņš. Vingrinājos šajā mākā arī sarunās ar Kotoroviču. Viņš man bija nepieciešams kā viens no posmiem ceļā uz «Brīvās Eiropas» labirintu. Savā spēlē orientējos uz viņu un intuitīvi nojautu, ka neesmu kļūdījies.

1964. gada janvāra beigās Kotorovičs pa telefonu paziņoja, ka esot runājis par mani ar pašu Janu No-vaku.

— Direktors par jums ļoti ieinteresējās, — viņš uzbudināts teica. — Gaidiet uzaicinājumu uz Minheni. Radiostacija jums kompensēs ceļa izdevumus un apmaksās viesnīcu, turklāt visu uzturēšanās laiku jūs saņemsit divdesmit mārku dienā. Vai jūs atbrauksit?

Nav vajadzības rakstīt, ko es atbildēju, tas ir pats par sevi skaidrs. Tomēr centos neizrādīt pārlieku sajūsmu. Teicu, ka braukšu, un raudzījos, lai Kotorovičs nenojauš manu priecīgo pacilātību. Starp citu, es viņam daudz neticēju, jo šis vīrs bieži mēdza melot, ka ausis vien kust. Uzaicinājums tomēr pienāca.

Minhenē Kotorovičs uzņēmās namatēva pienākumus. Mēs kopā apskatījām pilsētu. Pēc pastaigas viņš mani aizveda uz raidstaciju. Zināju, ka ļoti daudz ir atkarīgs no tā, kādu iespaidu atstāšu uz Novaku personiskas tikšanās reizē. Biju gatavs sastapties ar viņu un vispār ar «Brīvo Eiropu». Biju iepazinies ar dokumentiem, kas deva ieskatu par RBE poļu sekcijas šefa personību. Gatavodamies pirmajai sarunai ar Novaku, es Varšavā vērīgi lasīju Meroševska grāmatas, jo Henriks — mans Centra audzinātājs — paskaidroja, ka Novaks, kaut ari pats to noliedzot, esot Meroševska, Parīzes izdevuma «Kulluia» vadošā publicista, stiprā ietekmē. Kad es jau strādāju «Brīvajā Eiropā», vairākas reizes ievēroju, ka Novakara portfelī ir Meroševska grāmatas, viņš tās uzmanīgi lasa un izdara uz malām daudz piezīmju. Apmācību gaitā, kad tika precizēts mans uzdevums, vairākas nedēļas nācās klausīties RBE pārraides poļu valodā. Biedri paskaidroja, kādas ir amerikāņu koncepcijas «Brīvās Eiropas» darbībai.

Novaks mani pieņēma savā kabinetā.

Viņš izrādījās vidēja auguma patukls vīrietis ar «Musolīni frizūru». Tā mēdza sacīt radiostacijas lišķi, taču man viņš pirmajā brīdī likās plikpauris. Novakara gribējās sarunu biedrā radīt par sevi enerģiska un skarba cilvēka iespaidu. To viņš centās panākt, runājot strupām, aprautām kazarmu stila frāzēm.

īsumā iztaujājis mani par studijām, par Varšavas universitāti, viņš ierosināja:

— Paņemiet mūsu divu dienu raidījumu tekstus un pacentieties pēc iespējas plašāk uzrakstīt, ko jūs tajos uzskatāt par pareizu un ko — par neizdevušos. Esiet drošs un kritisks, jo mūsu darbība — un to mēs «Brīvajā Eiropā» labi zinām — ne vienmēr ir sekmīga. Tāds cilvēks kā jūs, kurš tikai nesen izbraucis no Polijas, var būt mums ļoti noderīgs, var palīdzēt labot kļūdas.

Vēlāk pa redakciju telpām mani izvadāja Juzefs Ptačeks, Julickis-Rozpendovskis un Celts-Lasota. Daži šo pirmo sarunu un apmeklējumu sīkumi jau pagaisuši no atmiņas.

Nodzīvoju Minhenē uz RBE rēķina gandrīz nedēļu. Uzrakstīju, ko Novaks bija lūdzis. Nezinu, vai manas kritiskās piezīmes kādam bija vai nebija patikušas. Lai ari kā, pirms prombraukšanas man vajadzēja aizpildīt veselu kaudzi anketu un uzrakstīt autobiogrāfiju, bet tas, kā apgalvoja Kotorovičs, varēja nozīmēt vienīgi to, ka radiostacijai attiecībā uz mani ir nopietni nolūki.

Beidzamajā apmeklējuma dienā atkal biju pie No-vaka. Šoreiz viņš teica īsu runu:

— Labprāt pieņemtu jūs darbā, taču šobrīd nav brīvas štata vietas. Es tomēr ceru, ka ar laiku tāda radīsies. Zinu, ka jūs pašlaik esat grūtā situācijā. Ko lai jums iesaku? Mēģiniet atrast kādu darbu. Ja rodas iespēja emigrēt, brauciet vien, jo, ja izrādīsies, ka esat mums vajadzīgs, dabūsim jūs šurp no vistālākās pasaules malas. Izdevumi mums nav svarīgi. Tātad — uz redzēšanos!

Man vajadzēja gaidīt. Citas izejas nebija. Cik ilgi tas turpināsies? Atvadoties Kotorovičs mierināja, ka drīz mēs abi kopā strādāšot «Brīvajā Eiropā». Tobrīd ļoti vēlējos, kaut jel tā būtu, taču, no otras puses, nedrīkstēju ļauties ilūzijām.

Atkal biju Cirndorfā. Izrādījās, ka es ātri pierodu pie ērtībām. Viesnīca, kuru man ierādīja RBE, bija lēta, es pat teiktu, slikta, ēdienu, no kura pārtiku Minhenē, nez vai varēja saukt par gardēžu maltītēm, un tomēr atgriešanās kazarmu telpās ar netīrām segām, nolaistības un nomāktības atmosfērā sagādāja maz prieka. Vēlāk, kad jau strādāju «Brīvajā Eiropā», es labi sapratu, kāpēc redaktori un diktori tik ātri kļūst mīksti kā vasks, kad Novaks piesper kāju un uzkliedz: «Es jūs izmetīšu laukā no manas raidstacijas!»

Nemāku teikt, vai tam bija kāds sakars ar braucienu uz Minheni, taču drīz pēc atgriešanās Cirndorfā tipsa izskatīja manu lūgumu pēc politiskā patvēruma.

Tiesa notika nometnes teritorijā, blokā, ko aizņēma Bundesdienststelle (federālā administrācija). Lēma tiesnešu kolēģija trīs cilvēku sastāvā. Man bija piešķirts oficiā!' tulks. Neizmantoju viņa pakalpojumus, un tas cil feju s •-.iesi, atstāja uz tiesnešiem labvēlīgu и К ’ locekļu vidū bija arī psihologs.

и

Paturēdams to prātā, es gari un plaši stāstīju, cik dziļi un sāpīgi esmu pārdzīvojis pārvietošanu no Viļņas apgabala uz Kazahiju.

Prāvas norise daudz neatšķīrās no tā, ko var izlasīt avīžu reportāžā no tiesas zāles. Jautājumi mani nepārsteidza nesagatavotu. Un tomēr, kad tiesa aizgāja apspriesties, es nebiju pilnīgi drošs par izdošanos. Proti, dažas dienas pirms prāvas nejauši satiku pie nometnes vārtiem B. kungu, un viņš apjautājās, vai es neesot aizmirsis par māsu.

— Aizmirsis neesmu, — es atbildēju, — taču nevaru neko izdomāt.

— Žēl gan, — B. kungs nosacīja un mīklaini pasmaidīja.

Viens no tiesas locekļiem formulēja jautājumus tā, it kā zinātu — vismaz daļēji —, ko esmu teicis sarunās ar B. kungu, bet nometnē valdīja uzskats, ka ši cilvēka vārds politiskā patvēruma piešķiršanas lietā ir svarīgāks nekā tiesas spriedums.

Patvērumu man tomēr piešķīra. Tas nozīmēja, ka drīkstu doties prom no Cirndorfas. Varēju izvēlēties starp Brēmeni un Minsteri jeb, precīzāk sakot, starp Brēmenes un Minsteres nometni.

Atkal nometne ..

MINSTERē un apsardzes rotās

Minsteres nometnē es ierados vēlā pēcpusdienā.

Piekvēpušajā Vestfālenē saule nenoriet aiz apvāršņa. Tā nozūd dūmakā, kas stāv augstu virs pamales un pārvērš saules starus pērļainā puskrēslā, kura atdzīvina krāsas un mīkstina priekšmetu aprises. Šādā apgaismojumā es ieraudzīju kazarmu ēkas, nostieptas neilona auklas, uz kurām žuva veļa, un veselu baru bērnu. To bija ļoti daudz. Viņi braukāja ar skrituļiem un divriteņiem, skraidīja un klaigāja poliski, vāciski, lietuviski, ukrainiski...

No tālienes raugoties, viss šķita bezrūpīgi un pat jautri. Tikai tuvāk pienācis, es pamanīju, ka skaļajā barā daudz, pārsteidzoši daudz bērnu ir vārgulīgi vai ar ūdensgalvu, netīri un noskranduši, ar skumjām sejiņām, kas neatplauka pat rotaļā. Ieraudzīju arī to, ka ēkas ir nolaistas, ar aplupušārn logu aplodām, izļodzītām durvīm un saplaisājušām sienām.

Oficiāli šī nometne saucās Betreuungssielle lūr hei-matiose Auslānder und auslāndische Flūchtlinge, ko varētu tulkot kā «Ārzemju bezpavalstnieku un citzemju bēgļu patversme». Tās adrese — Grevenerielā 69. Līdz Vestfālenes vēsturiskās galvaspilsētas Minsteres centram no turienes ir tālu. Lai nokļūtu galvenajā stacijā, vajadzēja braukt krietnu gabalu ar tramvaju un tad ar autobusu. Nometnes ēkas ir kādreizējās kazarmas, kas kalpojušas vispirms prūšu armijai, bet vēlāk — hitleriešiem.

1945. gadā, tūlīt pēc tam, kad pilsētu bija ieņēmis angļu karaspēks, okupācijas varas iestādes ieslodzīja kazarmās ārzemju strādniekus, ko hitlerieši bija saveduši no visas Eiropas darbam Vestfālenes fabrikās un raktuvēs. Šos cilvēkus sadzina vecajās kazarmās ne tikai tāpēc, ka Minstere bija smagi cietusi no bombardēšanas un grūti bija atrast citu pajumti. Angļu nolūks bija izolēt šos ļaudis, no kuriem viņi baidījās, jo sprieda, ka tie centīsies atriebties vāciešiem par pazemojumu un verga darba gadiem Herrenvoik^7labā. Kazarmas bija īsti piemērotas tūkstošiem cilvēku turēšanai ieslodzījumā, būvētas pēc prūšu plāniem un apjoztas ar augstu žogu, kurā ir tikai daži vārti. Pie katra no tiem stāv sargbūcla.

Es sastapu ne mazumu savu tautiešu, kurus kazarmās bija nometinājuši angļi un kuri tur dzīvo vēl šobaltdien. Tur viņi apprecējušies, tur ari sagaidījuši bērnus un mazbērnus. Atgriezties Polijā tūlit pēc kara šie cilvēki nebija gribējuši, jo no Londonas un ari Andersa armijas pie viņiem brauca virsnieki un civilisti, enerģiskas panes un ksendzi, jaunatnes organizāciju un arodbiedrību darbinieki, partijas Narodowa Demokracja^8 un emigrācijā esošās Polska Partici Socja-lislyczna^9 pārstāvji, un visi stāstīja, ka driz sākšoties jauns karš. Biedēja ar badu Polijā, taču visbiežāk ar ceļojumu uz novadiem, kur varot sastapt baltos lāčus. Angļi pret šādiem pūliņiem izturējās iecietīgi un tos pat atbalstīja, jo nevēlējās, ka darbaspējīgi ārzemnieki atstāj šo rajonu. Viņi bija ieinteresēti, lai atsāktu strādāt Vestfālenes rūpnīcas un šahtas, lai kāds artu zemi un novāktu ražu, kamēr miljoniem vāciešu izkaisīti pa karagūstekņu nometnēm trijos kontinentos.

Daudzi poļi, čehi, serbi un slovaki ļāva sevi pārliecināt un palika. Tie, kas vēl tagad nīkst nometnēs, ir spēka, rakstura un prāta ziņā vārgākie. Mājās viņi nav atgriezušies, taču nav ari emigrējuši pāri okeānam, jo, piemēram, slimojuši ar plaušām, bet tuberkulozes slimnieki ne Savienotajās Valstīs, ne Austrālijā, ne ari Kanādā nav vajadzīgi. Vārguļiem nav izdevies iekārtoties arī Federatīvajā Vācijā. Viņi lielākoties slikti pārvalda vācu valodu un neprot nekādu amatu, jo savā laikā uzskatījuši, ka nav vērts sākt mācīties, tāpēc ka kuru katru dienu vajadzēs kravāt koferus un braukt atpakaļ uz Londonas sūtņu apsolīto «brīvo dzimteni». Mazliet citādāk sākumā bija ar latviešiem, ukraiņiem, horvātiem un lietuviešiem, taču vēlāk ari viņu liktenis būtībā ievirzījās tādā pašā gultnē. Jāpiezīmē, ka Vācijas Federatīvajā Republikā īpaši rūpējas par cilvēkiem, kuri dienējuši militārajās formācijās, kas cīnījās hitleriešu pusē. Minsterē, piemēram, no valsts budžeta līdzekļiem tiek uzturēta ģimnāzija bijušo lietuviešu leģionāru —• Šauļu — bērniem. Šajā skolā viņi mācās savā dzimtajā valodā.

Viens otrs no pastāvīgajiem nometnes iemītniekiem pa reizei sameklē kādu darbu, taču reti kad tajā noturas ilgāku laiku. Drusku nopelna, nopērk šādus tādus apģērba gabalus plikuma apsegšanai un pārējo naudu nodzer. Tad darbs vairs nav zaķis. Paģiru salāpīšanai vēl pietiek, tāpēc dzer arī otro dienu, bet trešajā atrodas draugs, kas izmaksā. Pēc piecām tādām dienām lepnums vairs neļauj rādīties acīs meistaram. Nometnes ļaudis dzīvo mazāk no savas algas, vairāk no sociālās palīdzības, no paciņām, ko sūta labdarības organizācijas.

Alkohols — draņķīgs vermuts par mārku un desmit feniņiem pudelē — izraisa kautiņus. Kad nometne dūc kā bišu strops, policija uzskata par labāku nerādīties. Arī paši iemītnieki šādās reizēs turas tālāk no varas pārstāvjiem. Pa daļai tāpēc, ka tā, viņu vārdiem runājot, ir švābu vara, taču galvenokārt aiz tā iemesla, ka nevienam te nav diez cik tīra sirdsapziņa. Dažs jau ir reģistrēts par zādzību, cits strādājis, strādā vai strādās «pa tumšo», tas ir, nelegāli. Šādā gadījumā darba devējs par nodarbināšanas faktu nekur neziņo. Viņš gūst peļņu pat tad, ja maksā kolektīvajā līgumā paredzēto dienas algu, jo ietaupa apdrošināšanas un citus atskaitījumus. Šķietami nopelna arī pats strādnieks, tāpēc ka saņem algu un nezaudē arī tās trīsdesmit trīs markas, ko sociālās nodrošināšanas iestādes ik nedēļu izmaksā katram nestrādājošajam. Abas puses rūpējas, lai šajā noslēgtajā lokā neielauztos nekādi ārēji spēki, teiksim, pārlieku ziņkārīgā policija.

To visu es uzzināju jau pirmajās trīs nometnē pavadītajās dienās. Šo to man pastāstīja pats priekšnieks — apaļīgs, sirms, uzticību izraisošs vācietis, uzvārdā Hofs, un šo to — viņa sekretāre Pīelga Līznere, bezgala jauka jauna sieviete, kura dziļi pārdzīvoja apstākļus, kādos viņai jāstrādā, un kaunējās par tiem,

Pārējo es dzirdēju, bet vēl vairāk nojautu vakaros, vērodams cilvēkus kantinē, kur saimniekoja pans Vronovičs, visumā simpātisks vīrs, kas lādēja alkoholiķus, taču nopelnīja uz viņu rēķina tik daudz, ka netrūka naudas ne pašam iedzert, ne ari izmaksāt citiem.

Dzīves apstākļi te bija labāki nekā Cirndorfā. Ar tūbu klātas skaidu plātnes dalīja kādreizējo kazarmu guļamtelpu mazos būcenīšos. Es dabūju istabiņu, kur bija gulta, galds un skapis. Divas segas, ko man izsniedza, reizē bija arī spilvens un palags. Biju priecīgs, kad redzēju, ka tās ir tīrākas par Cirndorfā saņemtajām.

Priekšnieks Hot's apsolīja, ka palīdzēšot man sameklēt darbu, un savu vārdu ari turēja.

Vispirms es aizbraucu uz Hamburgu, kur gandrīz divdesmit dienas veicu koka (pavāra) pienākumus uz kabotāžas kuģīša, kas regulāri gāja ar dārzeņu kravu no šīs VFR lielākās pilsētas uz Angliju, visbiežāk Londonu. Kopā ar šķiperi — kuģa īpašnieku — komandā bija četrpadsmit cilvēku, galvenokārt somi. Tie zināja tikai savu valodu un dažas starptautiskās jūras pavēles, tādas kā «Atdot galus!». Bez tam somiem bija asi dunči, un viņi prata tos lietot, ja uzskatīja, ka ir apvainoti; šādu pazemojumu varēja nomazgāt vienīgi ar asinīm. Lūkojos uz šiem vīriem kā uz Džeka Londona grāmatu varoņiem, bet viņi uz mani — kā uz dīvaini, kurš brīvajā laikā nevis guļ, bet gan lasa visādas avīzes un grāmatas. Kaut arī bija grūtības ar valodu, mēs tomēr sapratāmies. Somi mani iemācīja cienīt žurkas. Uz mūsu kuģīša to bija melnais tūkstotis. Somi raudzījās, lai es vienmēr atstātu žurkām mazliet ēdamā, jo tad tās neesot tik uzmācīgas. Gados vecākais soms pastāstīja, ka viens no komandas ļaudīm reiz nositis žurku, un nākamajā rītā visi staigājuši basām kājām, jo žurkas sagrauzušas apavus. Arī man gadījās daži piedzīvojumi ar šiem dzīvniekiem. Kādu dienu iegāju kambīzē vārīt vakariņas un ieraudzīju otrādi apvērstu kastroli, kas ar lielu troksni šļūca pa grīdu šurpu turpu, arī pretēji kuģa sasvērumam. Pacēlu trauku, un no apakšas izlēca liels, nobarojies zvērs. Žurka neiespruka vis kādā šķirbā, bet uz mirkli apstājās, it kā gribētu redzēt, kas tad šo atsvabinājis no metāla bunduļa gūsta. Citreiz gulēju un lasīju grāmatu. Piepeši griestu lampa sāka mirgot kā trauksmes signāls. Gaisma ritmiski uzzibsnīja un dzisa. Pamanīju, ka kupolā kaut kas kustas. Pieslejos stāvus, pieliecos tuvāk lampai, un tajā brīdi jutu, ka man uz galvas uzkrīt pamatīgs dzīvnieks, noskrej pa muguru un nolec uz grīdas. Viens pīkstiens un — klusums, no žurkas vairs ne miņas. Tā bija zibenīgi nozudusi kādā caurumā.

Pie žurkām es pieradu, no jūras slimības necietu, komanda slavēja manu pavāra prasmi, sāku mācīties arī somu valodu, bet pēkšņi izrādījās, ka man no kuģa jāaiziet. Sķiperis atkal bija izlīdzis ar savu radinieku, kurš iepriekš gāja jūrā par koku, un atteicās no maniem pakalpojumiem.

Nākamais brauciens bija no Minsteres uz Bonnu. VFR galvaspilsētā gaidot darbs, kur, pēc priekšnieka Hofa vārdiem, man piešķiršot arī bezmaksas dzīvokli. Tas šķita ļoti vilinoši, jo īres maksa Vācijas Federatīvajā Republikā ir ārkārtīgi augsta. Kvalificēts strādnieks — tātad cilvēks, kurš saņem vairāk, nekā spētu nopelnīt es, — izdod par dzīvokli no ceturtdaļas līdz pusei savas algas.

Ierados Bonnā un.. . nokļuvu bezpajumtnieku patversmē. Jutos smagi vīlies, taču nepieciešamība spieda izmantot arī šo iespēju. Patversme nebija paredzēta svešzemniekiem un ārvalstu bēgļiem, bet pašiem vāciešiem. Mani pieņēma par jaunāko noliktavas pārzini, kas praksē nozīmēja vecākā izsūtāmā puikas un krāvēja darbu, smagu saiņu stiepšanu, grīdas slaucīšanu utt. Cerētais bezmaksas dzīvoklis izrādījās plaša guļamtelpa, kur bija jānakšņo kopā ar bezpajumtniekiem. Jau pēc pirmās nakts es atvadījos no krekla un zeķēm. Kauns atzīties, taču, atklāti sakot, ļāvu sevi aptīrīt kā pēdējais vientiesis. Patlaban ģērbos, kad pavērās durvis. Gribēju redzēt, kas nāks iekšā, un novērsu acis no gultas, kur stāvēja manas mantas. Ar šo mirkli bija diezgan, lai «noziedētu» viss, ko neturēju rokā, nebiju uzvilcis mugurā vai pieminis ar kāju. Pirms attapos tiktāl, lai kliegtu: «Ķeriet zagli!», puse patversmes iemītnieku jau bija nozuduši. Zinu, ka nu mans pienākums ir aprakstīt, kādi izskatās un kas ir tie, kuri Federatīvajā Republikā pavada naktis iestādījumos, līdzīgos šim, kur tagad strādāju. Diemžēl bīstos, ka nespēšu izzīmēt šo drūmo ainu visā tās dauazkrāsainibā. Pārāk labi atceros Gorkija drāmu «Dibenā» un Steinbeka «Peles un cilvēkus», lai iedrošinātos attēlot šos klaidoņus, vazaņķus, narkomānus, sīkos zaglēnus un bandītus, kam katram bija savs pagrimšanas stāsts un iemesls, kāpēc viņš nav spējis pielāgoties dzīvei «ekonomiskā brīnuma» valstī.

No Bonnas es atgriezos Minsterē daudz drīzāk nekā no Hamburgas. Priekšniekam Hoia kungam bija tiesības mani nepieņemt, tomēr viņš pieņēma un bija tikpat cilvēciski noraizējies un bezpalīdzīgs kā es. Mana bezpalīdzība šajā gadījumā, protams, bija uzspēlēta.

Minsterē es ierados dzīvot 1964. gada martā. Kad pārliecinājos, ka darbs Bonnā nav man piemērots, bija maijs. Šajā laika posmā vairākas reizes sazinājos ar Centru, lai pavēstītu par saviem kārtējiem nodomiem un saņemtu piekrišanu. Taču reiz notika tā, ka Centrs nepiekrita. Proti, man bija radusies iespēja piekļūt materiāliem un ziņām, kuras, cik es spēju spriest un vērtēt no savas nelielās operatīvā darba pieredzes, varēja interesēt mūsu izlūkdienestu. Ziņoju par to Varšavai, taču nesaņēmu vis gaidīto uzslavu par iniciatīvu, bet gan ļoti skarbu un asu atgādinājumu, lai neaizmirstot, kāpēc atrodos Federatīvajā Vācijā un kāds ir mans uzdevums. «Tev jārīkojas saskaņā ar instrukciju un vienīgi ar instrukciju,» mani pamācīja. Ar laiku sapratu, ka «sensacionālie materiāli», kas paši krita rokās, varēja būt visparastākā ēsma, uz kuras noķert mani, zaļknābi. Taču toreiz, Minsterē, jutos mazliet sarūgtināts un domās nokristīju savus Centra šefus par rutinieriem.

Laikā starp martu un maiju aizsūtīju Novakam un Kotorovičam dažas vēstules. Tajās rakstīju, kur es esmu un ko daru, cerēdams, ka mazliet pasteidzināšu pieņemšanu darbā «Brīvajā Eiropā», bet, ja ari ne-pasteidzināšu, tad vismaz atgādināšu par sevi. Atbildēja vienīgi Kotorovičs. Aizvien optimistiskā tonī, mudinādams vēl drusku paciesties.

Tā, var teikt, bija nejaušība, ka es kādu sestdienas vakaru kantīnē iepazinos ar trim brāļiem. Saruna aizsākās pie alus kausa. Viņi gribēja zināt, kas es tāds, kad esmu pametis Poliju un ko taisos darīt turpmāk. Pastāstīja, ka dienot angļu apsardzes rotās par šoferiem. Vārds pa vārdam, kā jau tas ir pierasts, kad sastapušies tautieši, un mēs sākām runāt par galveno. Uzzināju, ka rotās aizvien esot vajadzīgi šoferi un sardzes vīri (viņi teica: vahmaņi).

— Tu kārtīgi apdomā, — viens no brāļiem sacīja, — bet mēs tikmēr Hammā noskaidrosim, vai ir kādas cerības, ka tevi pieņems. Pēc divām nedēļām, kad atkal atskriesim ciemos pie ģimenes, dosim tev ziņu, kas un kā. Ja viss būs okei, tu brauksi mums līdzi. Norunāts?

Es neiebildu. Man nebija ko zaudēt. ITammā atradās angļu apsardzes rotu štābs. Pirms izbraukšanas no Polijas biju par tām jau daudz dzirdējis.

Trīs brāļi mani nepievīla. Pateicoties viņiem, es negaidīti nonācu Hammā, britu Reinas armijas apsardzes rotu kazarmās.

Tur man vajadzēja uzrakstīt iesniegumu un autobiogrāfiju un aizpildīt personālās uzskaites anketas. Izgāju paviršu ārsta apskati. Mazliet ilgāka bija saruna ar angļu pretizlūkošanas dienesta darbinieku, taču viņa jautājumi bija formāli. Nesen iegūtās politiskā patvēruma tiesības bija pietiekami laba rekomendācija. Mani pieņēma dienestā.

Drīz pēc tam izsniedza angļu fasona, taču melnu formas tērpu un uzkabes priekšmetus, kurus es sakravāju lielā buraudekla maisā. Mani iemitināja seš-vietīgā istabā. Piecās pārējās gultās gulēja šoferi. Es šajā kompānijā biju vienīgais vahmanis vai, pareizāk sakot, vahmaņa kandidāts, jo vēl vajadzēja iziet apmācības.

Tās sastāvēja no dažiem ierindas vingrinājumiem ar un bez ieročiem. Vingrinājumu apgūšana man aizņēma vairāk par desmit stundām. Vēl dažas stundas bija veltītas ieroču mācībai un nedaudz ilgāks laiks — nodarbībām šautuvē. Pēc nedēļas biju gatavs dienestam. Vēl pāris dienu pagāja, staigājot pa kancelejām, kur mani ņēma uztura uzskaitē un izrakstīja visādus papīrus.

1964. gada jūnija sākumā, stiepdams savu mantu maisu, es izkāpu Mindenes stacijā. Tur mani gaidīja automobilis un viens no rotas kareivjiem. Stundu vēlāk jau pieteicos, ka esmu ieradies Štaierbergā.

Mūsu apakšvienības uzdevums bija apsargāt lielu degvielas noliktavu plaša meža malā. Noliktavas teritoriju ieskāva augsts stiepļu pinuma žogs, kurā bija vairāki vārti ar sargbūdu. Manā laikā pie vārtiem dežurēja bez ieročiem, jo pārāk bieži gadījās, ka sargs izdara pašnāvību. īsi pirms manas ierašanās jauns, divdesmitdivgadīgs puisis, nakti stāvēdams sardzē, bija iebāzis mutē automāta stobru un nospiedis gaili. Kopš tās reizes sargiem ieročus vairs nedeva, tie glabājās galvenajā sargmājā. Pie vārtiem bija tikai signālierīču pogas. Es pavadīju Štaierbergā desmit mēnešus un sirēnas iegaudojamies dzirdēju tikai divas reizes, taču tā bija mācību trauksme.

Vispār mūs sevišķi netrenkāja. Dienests bija organizēts pēc divu maiņu sistēmas: divpadsmit stundu dežūra, divpadsmit stundu atpūta. Dežūras laikā dažs no virsniekiem šad tad atcerējās, ka mēs taču esam savā ziņā armijas daļa, un iedomājās mūs nodarbināt, pavēlēdams tīrīt, kā arī ātri izjaukt un salikt no sargmājas atnestos stenus — ļoti vienkāršas konstrukcijas automātus. Citi turpretī ļāva sardziniekiem snaust un snauda arī paši; mums pret to nebija nekādu iebildumu.

Sadzīves apstākļi Štaierbergā bija drīzāk labi nekā slikti. Mēs mitinājāmies garās, pazemās, ar sarkaniem dakstiņiem apjumtās divstāvu mājās. Sarkanas ir arī pašas mājas, jo fasādes tām apšūtas ar ķieģeļiem. Par ēku sākotnējo izmantojumu tiku dzirdējis divas dažādas versijas. Nezinu, vai kāda no tām ir pareiza.

Visbiežāk runāja, ka mājas celtas hitleriešu akcijas Lebensbom (Dzīvības aka) vajadzībām. Tajās it kā dzīvojušas jaunas tīrasiņu — pēc fašistiskās rasu teorijas kritērijiem — vācietes, kuras bija brīvprātīgi pieteikušās visīsākajā laikā dzemdēt mīļotajam fire-ram un «trešajam reiham» iespējami lielāku skaitu «tīras rases» bērnu. Pie viņām braukuši vistīrasinīgā-kie no tīrasinigākajiem esesiešiem un darījuši ko varēdami, lai iepriecinātu savu fīreru ar jo lielāku skaitu mazuļu.

Otra versija bija saistīta ar faktu, ka tuvumā atradusies liela pazemes munīcijas fabrika. Otrā pasau-

Ies kara gados tur it kā ražoti kaut kādi hitleriešu slepenie ieroči. Celli bijuši zem zemes, taču zinātnieki, inženieri un tehniķi, kas vadījuši darbu, dzīvojuši mājās, kur tagad bijām apmetušies mēs.

Spriežot pēc namiņu iekšējās izveides, ticama varēja būt gan viena, gan otra versija. Tie bija būvēti ka viesnīca. Pa vidu gāja garš gaitenis, bet abās pusēs atradās istabas, kur, pat maksimāli izmantojot lietderīgo platību, nevarētu novietot vairāk par trim gultām.

Dzīvoju divvietīgā istabā kopā ar kādu par mani stipri vecāku vīrieti, kurš bija nokļuvis Vācijā kā karagūsteknis pēc Polijas sagrāves 1939. gada septembri. Tas bija rāms un mazrunīgs cilvēks. Viņš pildīja savus dienesta pienākumus un nejaucās svešās darīšanās.

Vārds «mistrojums» ir pārāk mazietilpīgs, lai raksturotu to vecuma atšķirību, tautību, izglītības līmeņu, raksturu un fizionomiju jūkli, kādu es sastapu savā jaunajā vidē.

Apsardzes rotās dien vīrieši vecumā no astoņpadsmit līdz sešdesmit pieciem gadiem. Štaierbergā plašākā nacionālā grupa bija poļi, kas diezgan saticīgi sadzīvoja ar ukraiņiem, lietuviešiem un diviem krieviem.

Viena šā krieva, Popova, lēnīga rakstura milža dēļ reiz izcēlās nopietns skandāls. Viņu sāka turēt aizdomās par prokomunistiskām noskaņām, un angļu militārajam izlūkdienestam bija ko palauzīt galvu. Manuprāt, krievs bija kļuvis par ziņu pienesēju pārcen-tibas upuri, jo iekšējās novērošanas sistēma rotās ir augsti izkopta. Angļiem tur ir savas uzticības personas, un no armijas interešu viedokļa tas arī ir saprotams. Rotu personālsastāvs taču apsargā militārās noliktavas un ved uz poligoniem, kā ari no poligoniem uz bāzēm visdažādāko kara tehniku. Angļu pretizlūkošanas dienests vadījās pēc principa, ka šie ļaudis ir jāuzmana, lai viņi nepalaistu ne tikai nagus, bet arī mēli.

Par poļiem, kas angļu apsardzes rotās ieņēma virsnieku un vecāko apakšvirsnieku amatus, varētu rakstīt romānus. Man šķiet, Polijā maz ir tādu, kuri zina, kas tie par cilvēkiem, kas tos pamudinājis dienēt svešai valstij ua saņemt no tās algu, kas viņus saista vai, visbiežāk, savstarpēji sanaido un izraisa asus konfliktus.

Pamatodamies uz saviem novērojumiem, es izdarīju secinājumu, ka viņu vidū ir vairākas grupas, kas daudzējādā ziņā stipri atšķiras cita no citas.

Samērā daudz ir tādu, kas rotās iestājušies jau to dibināšanas laikā. Drīz pēc kara beigām Anglija sāka samazināt poļu bruņotos speķus, kas operatīvi bija pakļauti Rietumu sabiedroto virspavēlniecībai, bet politiski saistīti ar Londonas emigrantu valdību. Aptuveni šajā pašā laikā angļi, amerikāņi un i'ranči saka demobilizēt ari savu nacionālo karaspēku. Izņēmums bija vienīgi tās ASV armijas daļas, ko pārsvieda daibībai Tālajos Austrumos. Trijās Vācijas okupācijas zonās izvietotajām sabiedroto apakšvienībām bija pietiekami daudz dažādu uzdevumu, lai vēl uzņemtos no kara gadiem palikušo ieroču, munīcijas un degvielas noliktavu apsardzi. Noliktavas netika likvidētas, jo politisko avantūristu aprindas, kas nerēķinājās ar jauno spēku samēru Eiropā, jau atkal sāka briest doma par iespējamu bruņoto konfliktu. Karamateriāiu krājumu apsargāšanai vispiemērotākais bija ārrmdas militārais personāls, jo tas izmaksāja lētāk, nebaudīja kadru sastāva privilēģijas un bija īstā vieta visādām kombinācijām vadošo amatu sadalē. Tad arī amerikāņu, angļu un franču pavēlniecība iedomājās par poļiem. Savukārt poļu bruņoto spēku virsnieki un emigrācijas darboņi Rietumos, pūloties noturēties virs ūdens, nodrošināt ienākumu avotu un saglabāt savās rokās vismaz karaspēka surogātu, labprāt piekrita dienestam apsardzes rotās. Tūkstošiem darbaspējīgu poļu neatgriezās mājās, kur sākās grūtais pēckara atjaunošanas posms. Jau ilgus gadus viņi apsargā ārvalstu armiju noliktavas, lai tie, kas tik ļoti pieraduši komandēt, varētu to darīt arī turpmāk. Kaut vai svešā mundieri...

Sastapu vairākus poļu virsniekus un apakšvirsniekus, kuri vēl aizvien domā, ka apsardzes rotas varētu pārveidot par armiju. Piemēram, poručņiks Snuks vai Smuks, īsti vairs neatceros uzvārdu, mēdza lielīties, ka esot bijis virsnieks jau Varšavas sacelšanās laikā. Viņš bija kā ķerts uz cilvēku dresūru. Cītīgi uzmanīja, lai rota karavīriem būiu braša stāja, ener ģiskas kustības un atsperīgs solis. Taču ko var prasīt, ja «brašulim» ir jau sešdesmit gadu un reimatisms ...

Otra grupa — virsnieki un apakšvirsnieki, kas atklāti gan nesacīja (bet, ja arī teica, tad ļoti reti), taču ar visu savu izturēšanos nepārprotami lika noprast, ka dzīve nav izdevusies tā, kā cerēts, un viņi arī mūsos saskata garīgi sašķeltas un salauztas personības. Kad šie cilvēki deva pavēles un rīkojumus, viņu tonī, katrā žestā bija lasāms: «Jums nav paveicies, man arī ne, taču kopīgiem spēkiem mēs varam panākt, lai mūsu nelaime būtu kaut drusciņ vieglāk paciešama.»

Trešā grupa bija ciniski blēži, kas centās nopelnīt uz rotas šoferu un vahmaņu rēķina. Tiem jebkurš paņēmiens bija labs. Manā laikā Staierbergā notika diezgan piedauzīgs, taču nebūt ne izņēmuma gadījums. Tā «varonis» bija kāds apakšvirsnieks, kurš formāli skaitījās mūsu priekšnieks. Viņu dēvēja vienkārši par Zaķi. Nezinu, vai tas bija viņa īstais uzvārds vai tikai iesauka. Staierbergā gandrīz visiem bija palamas. Un, lūk, kādu dienu Zaķis atbrauca no Hammas kopā ar sievieti, kuras āriene liecināja, ka viņa gatava gulēt ar katru, kas tikai spējīgs maksāt.

Zaķis veikli uzsāka «biznesu». Lika atbrīvot vienu istabu, ieveda tur lidzpaņemto kundzi, pats apsēdās pie durvīm un noteica cenu: divdesmit mārku. Sastājās rinda. Pusi iekasētā «honorāra» Zaķis iebāza savā kabatā. Tā nebija ne pirmā, ne vienīgā nodeva, kādu vahmaņiem nācās maksāt komandieriem no šis — blēžu grupas.

Viss rotu personāls deva zināmu procentu no algas kultūrizglītojošiem pasākumiem. Par šo naudu izdeva laikrakstu «Ostalnie Wiadomosci», bija iekārtota ari sava bibliotēka un lasītava. Bibliotēkā, kā par brīnumu, bija krietni daudz grāmatu, pienāca emigrantu preses izdevumi un daži žurnāli no Polijas. Bet kur palika pārējā obligāto atvilkumu daļa? Par šo tematu runāja itin bieži. Stāstīja, ka ar savāktajām summām izrīkojoties daži augsti situēti blēži, kas bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem rīkojot par šo naudu izcili «kulturālu» uzdzīvi izmeklētā abu dzimumu personu sabiedrībā.

Tiešāk un sāpīgāk mūs skāra ziedojumu vākšana, kas ne vienmēr notika likumīgi. Mērķi, kuru labā devām naudu, vienmēr gan bija formulēti dziļi patriotiskā garā. Blēži saprata, ka apsardzes rotu poļi ir reiz piemānīti, iebiedēti un joprojām bezpalīdzīgi cilvēki, kurus viegli aizkustināt ar skaļām frāzēm par tēvzemes mīlestību. Tā viņi arī rīkojās. Vāca naudu 303. diviziona lidotājiem bezpajumtniekiem, Montekasino invalīdiem un skolām viņu bērniem Anglijā, kritušo atraitnēm... Vieni runāja, ka tā ir krāpšana, citi klusēja, tomēr kā vieni, tā otri maksāja, lai nesanīstos ar priekšniecību.

Ceturtā virsnieku un apakšvirsnieku grupa rotās ir cilvēku vraki. Tos saistīja vairs vienīgi degvīns un lētas izpriecas. Vienu no viņiem es papētīju tuvāk. Kas viņš bijis pirms kara? Ko darījis kara laikā? Par viņu runāja dažādi. Kāds man teica, ka tas esot bijušais rotmistrs, senāk turējis sugas zirgus un mīlējis žilbinošas sievietes. Kara gados it kā iesaistījies pagrīdes organizācijā, kuru, kā izrādījās, bija nodibinājis hitleriešu provokators. Kad tas kļuvis zināms, centies sevi reabilitēt cīņā, taču neviena organizācija vairs nav gribējusi viņu uzņemt. Sācis darboties uz savu roku, taču atkal kaut kas nav izdevies. 1944. gada decembrī viņu apcietinājis gestapo, esot sēdējis koncentrācijas nometnē, un, kad no turienes iznācis, neviens neesot gribējis ar viņu pat sasveicināties. Tā viņš nonācis apsardzes rotās. Te apprecējies. Šim cilvēkam bija divas gandrīz pieaugušas meitas. Palaikam viņš atbrauca uz rotu kopā ar visu ģimeni. Pats sēdēja kaņtīnē un dzēra, bet sievieši nepārpro tamā nolūkā nozuda vai nu kazarmu istabās, vai apkārtējā mežā. Viņš nevarēja to nezināt. Un dzēra. Daudz varēja turēt...

Situācija ierindas šoferu un vahmaņu vidū bija vienkāršāka. Šie cilvēki dalījās divās kategorijās — vecajos un jaunajos. Vecie reizēm bija jaunāki par jaunajiem, jo kritērijs nebija mūža gadi, bet gan ārpus Polijas pavadītais laiks.

Vairākums veco bija karagūstekņi, kurus hitlerieši izveduši uz «reihu» kara laikā. Gadījās arī tādi, kuri no Polijas uz Rietumiem bija aizbēguši tūlīt pēc kara. Par vecajiem uzskatīja arī to cilvēku bērnus, kuri dzīvoja Minsteres nometnē jau kopš 1945. gada, tātad puišus, kas varbūt arī nebija dzimuši Vācijā, taču tur uzauguši.

Jaunie — tie bija nesenie Polijas bēgļi, kuriem vēl nebija izdevies iekārtoties. Viņiem rotas bija sava veida uzgaidāmā telpa, kur nosist laiku, kamēr pienāks atļauja emigrēt pāri okeānam vai izdosies sameklēt labāku darbu. Arī mani pieskaitīja pie jaunajiem.

Vecie, it sevišķi jau padzīvojušie, cerēja vairs tikai uz pensiju. Nodienēs līdz sešdesmit pieciem gadiem un ies atpūtā, protams, ja vien rotas tikmēr nebūs jau likvidētas. Baumas par rotu likvidāciju bija viens no drūmākajiem tematiem, ko mēdza risināt vecie, un tās nebija gluži no gaisa grābtas. Amerikāņi, piemēram, daļu savu apsardzes rotu reiz jau bija izformējuši. Pēc kāda laika gan tās izveidojuši atkal, taču gados vecākos kandidātus noraidījuši; tādā veidā ietaupījušies dolāri, ko drīzumā būtu vajadzējis izmaksāt pensijās. Vai angļi nerīkosies tāpat? Šo jautājumu sev uzdeva ne viens vien. Jaunajiem šādu rūpju nebija. No Polijas viņi bija izbraukuši nesen un nokļuvuši Federatīvajā Vācijā laikā, kad bezdarbs tur bija novērsts un atrast nodarbošanos nesagādāja nekādas pūles. Tāpēc veco stāstus par badu un bezdarba draudiem viņi klausījās ar tikpat ironisku smīnu, ar kādu lūkojās uz vienu no vecajiem vahmaņiem, pie kura bija atrasts pilns maiss kaltētas maizes. Jaunie ņirgājās pat tad, kad tiem teica, ka hitlerieši šo cilvēku turējuši kopā ar padomju karagūstekņiem nometnē, kur ļaudis iznīcināja, nomērdējot badā.

Veco vidū bija daudz alkoholiķu. Daži nodzēra visu nopelnīto, un viņiem nebija pat civildrēbju, ar ko iziet ārpus kazarmām. Algas dienās viņi naudu pat neredzēja, jo saņemšanas pilnvara bija kantīnes turētājam, un tas par šo summu izsniedza viņiem dzērienus. Ja ar to nepietika, slāpstošie diedelēja no kolēģiem piecdesmit feniņus pudelei alus.

Tajā laikā, kad es uzturējos Štaierbergā, kazarmās visi pazina Kalanto, kurš bija nokļuvis Vācijā kā gūsteknis pēc 1939. gada septembra kampaņas. Viņa galvenais darbs bija kazarmas teritorijas slaucīšana. Vasarā Kaianto skābēja gurķus un prata to patiešām lieliski. Pa vakariem viņš sēdēja kantīnē un dzēra, bet, kad vairs nebija naudas, kopā ar kādu lietuvieti rādīja primitīvas pornogrāfiskas pantomīmas. Tad vienmēr atradās kāds, kurš vai nu izmaksāja pudeli alus, vai arī iedeva pusmarkas. Vieni to darīja tāpēc, ka vecais Kaianto viņus uzjautrināja, citiem alkoholiķa bija žēl.

Vēl kāds vecs vahmanis — no tiem, kuri priekos par «trešā reiha» sabrukumu bija tā piemetušies, ka netika pie skaidra prāta vēl 1964. gadā — reiz vakarā izgāja no kantines bāls un grīļodamies. Neviens tam nepievērsa uzmanību, jo šādā izskatā viņš bija redzēts jau daudzkārt. Nākamajā rītā vahmani atrada atkritumu izgāztuvē. Viņš bija miris ar sirdstrieku. Tūlītēja ārsta palīdzība varbūt būtu viņu glābusi, bet — vai viņš šo glābiņu maz gribēja?

Kantīne bija galvenā pulcēšanās vieta. Vakaros tur sanāca visi, kam vēl bija aizķēries kāds feniņš, lai izdzertu pudeli alus vai nopirktu cigaretes. Pirmais kantines turētājs, kuru es sastapu, atbraucis uz Staierbergu, bija virs, kas visiem spēkiem rūpējās tikai par savu kabatu. Zaga un blēdījās, taču ik gadus devās svētceļojumā uz Romu, lai skatītu pāvestu un saņemtu tā svētību. Par viņa pēcteci kļuva Dič-kovskis no Cirndorfas nometnes. Nags pēdīgi bija ieguvis politiskā patvēruma tiesības, taču iekārtoties Vācijas Federatīvajā Republikā nebija spējis. Reiz viņš atrakstīja vēstuli, ka meklējot darbu, un es ierosināju ieņemt kantines turētāja vietu, kas nupat bija atbrīvojusies mūsu kazarmās.

Dičkovskis nebija vienīgais, ai ko es sarakstījos, būdams Štaierbergā. Katru nedēļu sūtīju desmitiem vēstuļu, jo tas man biia nepieciešams dažādu iemeslu dēļ. Rakstīju arī vecākiem. Pirmo vēstuli uz mājām nosūtīju, vēl būdams Cirndorfā. Paziņoju, ka neatgriezīšos, jo esmu nolēmis apskatīt pasauli. Vecāki, protams, nebija informēti par manu darbu izlūkdienestā un nezināja, ka mana «bēgšana» no Polijas ir tikai taktisks paņēmiens. Parasti uz vēstulēm, ko sūtīju abiem vecākiem, atbildēja tēvs, taču šoreiz at-

5P rakstīja māte. Viņai nebija viegli. Māte intuitīvi juta, ka ārzemēs man neklājas diez cik rožaini, taču nespēja ari klusēt par to, kādas sāpes esmu nodarījis ģimenei. Raizējās par mani. Pēc kāda laika saņēmu no vines paciņu, kurā bija rudens mētelis, svīteris un siltā veļa. Šis mantas labi noderēja aukstajās dienās Cirndorfā. Ari uz manām vēstulēm no Štaierbergas atbildēja māte. Tēvs klusēja. No dažiem aplinkus mājieniem mātes vēstulēs nopratu, ka viņš ir uz mani nikns. Es lepojos ar savu tēvu.

Māte visādi centās man palīdzēt. Jau pašā sākumā bija devusi satraukuma pilnu ziņu radiem Kanādā, lūgdama, lai pacenšas mani aizdabūt no VFR pie sevis. Tālo radinieku pūliņi vainagojās ar to, ka es saņēmu uzaicinājumu ierasties Kanādas konsulātā. Bija jādodas turp gribi vai negribi, jo es taču stāstīju pa labi un pa kreisi, ka taisos emigrēt pāri okeānam. Vienlaikus māca bažas, ka tikai kanādieši neiedomājas saskatīt manī nākamo savas valsts pilsoni. No Kanādas būtu grūtāk uzturēt kontaktus ar RBE. Par laimi, biju jau paguvis izdibināt no Cirndorfas iemītniekiem, kādus cilvēkus Kanāda «nelaiž iekšā». Tāpēc konsulātā izturējos un runāju tā, ka ierēdnim, kurš mani izklaušināja, vajadzēja būt īstam sabotie-rim un tīšam valdības instrukciju pārkāpējam, lai dotu par mani labvēlīgu atsauksmi. Drīz saņēmu paziņojumu, ka es neatbilstot prasībām, kādas Kanāda izvirza imigrantiem. Uzzinājusi no radiem, ka viņu pūles bijušas veltīgas, māte bija stipri noraizējusies. Viņa stāstīja par to vēstulēs. Nedrīkstēja rakstīt, ka esmu bezgala apmierināts ar šādu iznākumu... Atbildēju cik vien var bezrūpīgā tonī — vismaz toreiz man tā šķita. Tikai tad, kad atgriezos mājās un pārlasīju vēstules (māte tās bija saglabājusi), es sapratu, cik nomācoši uz mani iedarbojies dienests apsardzes rotas.

Sarakstījos arī ar radiem un paziņām Lielbritānijā. Tur dzīvoja kāda meitene, kuru toreiz ļoti vēlējos sastapt. Biju nolēmis, ka atvaļinājumu veltīšu braucienam uz Angliju, un sāku jau gādāt vīzu. Šajā sakarā apmeklēju angļu konsulātu. Atmiņā vēl bija laipnie un izdarīgie angļu sūtniecības darbinieki Varšavā, taču tad man kabatā bija Polijas pase... Te,

Federatīvajā Vācijā, es iegāju konsulātā, būdams bezpavalstnieks, politiskais bēglis. Pret mani izturējās kl pret noziedznieku. Pēc veselas sērijas jautājumu, kas skāra manu biogrāfiju, ierēdnis pēdīgi noprasīja:

— No kā jūs domājat Lielbritānijā dzīvot?

— Man ir nauda, — es atbildēju tīru patiesību, biju mazliet ietaupījis no vahmaņa algas. Tobrīd ierēdnis ar strauju kustību izrāva man no rokām portmoneju, ko vēl nebiju paguvis iebāzt kabatā, jo gribēju ielikt uzrādītos dokumentus, un nekautrīgi sāka tajā rakņāties. Atrada naudu, izņēma, pārskaitīja un secināja:

— Ar to var arī nepietikt...

Vīzu man neiedeva. Uzsāku saraksti ar Anglijas karalieni. Viņai adresētajās vēstulēs nesūdzējos par konsulāta ierēdņu rupjību, bet gribēju tikai izcīnīt vīzu. Kad biju aizsūtījis vairākas vēstules (tās rediģēja Dičkovskis, kurš labi prata angliski), pienāca pavēste, ka man atkal jāierodas konsulātā, lai apspriestu jautājumu par vīzu.

Uzturēju saraksti arī ar Kotoroviču un dažiem citiem tā dēvētās RBE poļu sekcijas darbiniekiem. Kotor ovičs atbildēja aizvien retāk, viņš slikti jutās, taču joprojām mani mierināja un ieteica būt pacietīgam, jo viss veidojoties labi; starp citu, tas man bija zināms ne tikai no viņa vien. Tad viņš apklusa pavisam. Oktobrī izlasīju kādā «Ostatnie Wiadomošci» numurā Kotoroviča nekrologu. Tagad no RBE man šad tad atrakstīja tikai Ptačeks un Julickis-Rozpendovskis. Viņi prasīja dažādus materiālus. Atceros, ka viens bija par studentu sabiedrisko darbu, pareizāk sakot, par ražas novākšanas brigādēm, to uzbūvi un uzdevumiem. Tā kā es, studēdams Varšavas universitātē, Sociālistiskās jaunatnes savienības uzdevumā pats reiz biju organizējis šādas brigādes, tad uzrakstīju veselu pētījumu, ieturēdams to Centra biedru ieteiktajā toņkārtā. Nemāku teikt, vai «Brīvā Eiropa» izmantoja šo materiālu raidījumā. Apsardzes rotā es reti klausījos RBE, tāpat kā citi ierindas vahmaņi. Par «Brīvās Eiropas» pārraidēm dzīvāku interesi izrādīja tikai divi vai trīs virsnieki, bet lielākā daļa vahmaņu un šoferu uzskatīja, ka šiem vīriem bēniņos nav viss kārtībā. Un patiesi — vai cilvēks, kuru nožēlojami eksistences apstākļi piespieduši dienēt apsardzes rotās, spēj citādāk uzņemt RBE lēto propagandu, kas aizvilkdamās jūsmo par Rietumu pasaules brīnumiem?

RBE vēstules nāca aploksnēs ar iespiestu uzrakstu «Radio Free Europe», un šī iemesla dēļ reiz gadījās saruna, kuru es vēlāk bieži atcerējos. Kāds no vah-maņiem, Vaceks, sava milzīgā spēka dēļ iesaukts par Lāci, viendien ieraudzīja šādu vēstuli. Vaceks bija no Kurpjuvas novada, dzimis un audzis nomaļā gāršas sādža. Vairs neatceros, vai viņš man stāstīja, kādi ceļi viņu atveduši uz Rietumiem. Atminos tikai to, kā viņš skaidroja savas rīcības motīvus. Vaceks bija pamatīgi novērojis un iegaumējis, kā izturas un dzīvo tie tautieši, kuri ārzemēs iekrāto valūtu nolēmuši izdot atvaļinājumam Polijā, arī viņa dzimtajā pusē.

— Ļaudis apbrīno viņu automašīnu lakojumu, — Vaceks runāja, acīm zibot, — meitenes uz viņiem kāras kā mušas uz medu. Nekā viņiem netrūkst, dzīvo kā nieres taukos. Es arī tā padzīvošu, — viņš centās mani pārliecināt, — pēc pieciem vai sešiem gadiem, kad man jau būs ārzemju pilsonība ...

Vaceks bija nolēmis emigrēt tālāk no Eiropas, uz Dienvidāfrikas Republiku. Nezinu, kāpēc savu nākamo labklājību viņš cerēja sasniegt tieši tur, taču šobrīd viņš, tāpat kā daudzi citi sapņotāji, dienēja apsardzes rotās. Pamanījis RBE vēstuli, Vaceks pilnīgi pārvērtās un uzklupa man:

— Vai tu esi traks?! — viņš sauca. — Ko tu ielaidies ar tiem m...? Mūsu drošībniekiem tur taču noteikti ir savi cilvēki! Ievēros šitās vēstules, un kā tu varēsi braukt uz Poliju? Nemūžam nebrauksi, tev būs bail. Bet es braukšu, tu redzēsi, ka braukšu!

Stāvēju kā zemē iemiets. Jutos šokēts. Kad vēlāk, būdams jau raidstacijas darbinieks, kopēju un sūtīju Centram dažādus «Brīvajā Eiropā» ienākošos tekstus, kuru autori bija cilvēki, kas sevi uzskatīja par ļoti gudriem un izglītotiem mūsu zemes pilsoņiem, man ne reizi vien ienāca prātā Vaceks. Lai nu kā, taču muļķis viņš nebija.

MANI PIRMIE SOĻI RADIOSTACIJĀ «BRĪVĀ EIROPA»

1965. gada sākumā pienāca paziņojums, ka varu eākt darbu raidstacijā, ja vien neesmu mainījis nodomu.

Ja tas būtu atkarīgs tikai no manis, iespējams, ka es arī rīkotos citādāk. Taču pildīju konkrētu pavēli, un «Brīvā Eiropa» vai, precīzāk, tās aizsegā izvietotā CIP šūniņa man joprojām bija mērķis numur viens. Aizrakstīju uz Minheni, ka darbs raidstacijā ir mans vienīgais sapnis un ka esmu ļoti priecīgs par jautājuma sekmīgu nokārtošanu. Es patiesi nepārspīlēju. Ilgojos beidzot nokļūt pie mērķa, ieiet to cilvēku un problēmu lokā, ko teorētiski biju jau iepazinis Centrā, un stāties aci pret aci ar pretiniekiem, par kuriem tīk daudz biju dzirdējis. Man bija apriebusies notrulinošā veģetēšana nometnēs un drūmais apsardzes rotu marasms, līdz kaklam dzīves mēslaine, kurā biju iekļuvis.

Kad pirms došanās uz Rietumiem es jautāju Hen-rikam, uz cik ilgu laiku braucu, viņš atbildēja: «Uzturēšanās ilgums būs atkarīgs no konkrētiem operatīviem apsvērumiem. Šajā gadījumā neko nevar Iepriekš plānot, tomēr man šķiet, ka ne vairāk par diviem trim gadiem ...»

Šī atbilde man palika prātā, un tāpēc, 1965. gada janvārī uzzinājis par iespēju aprīlī stāties darbā «Brīvajā Eiropā», es tūdaļ izdarīju vienkāršu aprēķinu. Iznāca, ka 1968. gada beigās vai, pats vēlākais, 1969. gada sākumā atkal būšu Polijā. Šis laika posms likās īss, un es pāragri nopriecājos, jo nekādi nopietni sarežģījumi, šķiet, nebija gaidāmi. Taču notika citādi. Man iznāca ne tikai palikt Minhenē ilgāk — arī strādādams «Brīvajā Eiropā» es savā ziņā joprojām biju dzīves žogmalē. RBE personāls ir šķirts no Bavārijas

galvaspilsētas parastās, ikdienišķās dzīves, minheniešu neuzticības mūra ieskauts, sabiedrības boikotēts un — par to es pārliecinājos personiski — pat uzsvērti nicināts. Daudzi raugās uz RBE ļaudīm kā uz nevēlamiem ieklīdeņiem, kas dara darbu, no kura nav nekāda labuma, nedz goda. Tēlaini runājot, RBE personāls sēž diezgan biezi apzeltītā krātiņā un veido atsevišķu, hermētiski noslēgtu mikropasaulīti, kas modri sargā savus noslēpumus.

1965. gada pavasarī es šo vidi vēl maz pazinu. Vienīgi biju apmierināts, ka pats ļaunākais nu ir aiz muguras. Pēc aiziešanas no apsardzes rotām, izmantoju gadījumu un uz vienu nedēju izrāvos uz Londonu. Vēstules karalienei bija līdzējušas, es pēdīgi dabūju angļu vīzu. Šis ceļojums man bija nepieciešams daudzu svarīgu iemeslu dēļ. Atvaļinājums izdevās Lieliski. Satiku arī paziņas, ar kuriem biju sadraudzējies pirmajā Lielbritānijas apmeklējuma reizē.

Apmierināts, ka pati grūtākā problēma ir veiksmīgi atrisināta, un patīkami noguris pēc Londonā pavadītajām dienām, es devos uz Bavārijas galvaspilsētu pavisam bezrūpīgi, gluži kā tūrisma braucienā. Garlaikots vēros pa vagona logu un tīksminājos par ga-rāmslīdošo ainavu.

Londonas—Minhenes vilciens ilgi iet gar Reinu. Tā ir viena no gleznainākajām dzelzceļa līnijām Eiropā. No vagona nav redzams, ka šodienas Reina, kā to bieži raksta rietumvācu avīzēs, kļuvusi par vislielāko pasaules kloāku, jo tajā ieplūst vairāk netīrumu nekā ūdens. Pavīdošie eļļas plankumi upi darīja pat skaistāku, pavasara saulē varavīkšņaini atmirdzot daudzo motorbaržu un balto pasažierkuģīšu saceltajos viļņos. Ūdensceļā valdīja dzīva kustība, bet apkārtējo pakalnu nogāzēs saulē rāmi gozējās vīna lauki. Šajā gadalaikā tie atgādināja paplukušus ežus, jo no zemes augšup rindām sliecās tikai maikstis, ap kurām vēl nevijās zaļās stīgas. Virs vīnogulājiem slējās meži, bet starp tiem un lauku terasēm ap baznīcām ar smailiem tornīšiem cits pie cita vidēja ciemi un skaisti izvietotas pilsētiņas. Šur un tur pakalnu virsotnēs skarbām līnijām iezīmējās pilis ar neskaitāmiem torņiem, erkeriem, robotiem mūriem un stāvām jumtu korēm; tādas mākslinieki labprāt attēlo bērniem un jaunie-

šiem domātajos vēsturiskajos romānos. Reinas krastu pilis izskatās romantiskas un atdzīvina atmiņā leģendas par bruņinieku turnīriem, piedzīvojumiem un cēliem darbiem. Diemžēl vēsturiskā patiesība ir stipri vien prozaiskāka. Aiz šo piju torņiem un izrobotajiem mūriem neviens nekad nav meklējis glābiņu no aTbaletu bultām. Šo būvju vairums savu pašreizējo veidolu ieguvušas XIX gadsimta beigās vai XX gadsimta sākumā. Arī Ķelnes gotiskā katedrāle, lai pilnīgāk atbilstu stila prasībām, vēl celta un pārbūvēta 1842.—1880. gados, tātad jau pēc prūšu uzvaras pie Sedānas. Par naudu, ko uzvarētā Francija izmaksāja kontribūcijā, Bismarka impērija gādāja sev gotiskus vēstures pieminekļus ...

Minhenē orientējos jau diezgan brīvi. Kopš agrākajiem apmeklējumiem zināju arī viesnīcu, kurā RBE rezervēja istabas tādiem viesiem kā es. Kad Minhenē ieradās cilvēki ar Polijā savā laikā pazīstamu uzvārdu, lai «Brīvajā Eiropā» ierakstītu raidījumus, kuros apspļaudīja zemi, kam viņi bija pateicību parādā par savu slavu, RBE naudu nežēloja. Viņiem tika īrēti luksusa apartamenti. Mana istabiņa viesnīcā «zldna» un vēlāk hotelī uMorena» bija maza mazītiņa. Tur bija vienīgi gulta, izlietne un tik šaurs drēbju skapis, ka tikai ar pūlēm spēju novietot savu visai pieticīgo mantību.

Minhenes Englischer Garten — Angļu dārzs — ir plašs parks angļu stilā, tas ir, koki un krūmi tur aug šķietami bez cilvēka iejaukšanās, neapzāģēti un ne-apcirpti. Uz Angļu dārzu iet pastaigāties un iedzert kausu alus, jo restorāniņu tur netrūkst. Parks ir kluss, taču arī mazliet bīstams; stāsta, ka tur notiekot laupīšanas, bet naktīs uzglūnot seksuāli maniaki. Beidzamajos gados šīm baumām un nostāstiem radās papildu pamatojums, jo zem kāda ozola bija apmetušies hipiji. Policija viņus vairākas reizes aizdzina, taču tie atgriezās atkal. Ar laiku sāka pienākt pat vēstules ar adresi «Zem ozola», tur ierīkoja kaut ko līdzīgu pastkastītei. Minhenes «kārtīgie» iedzīvotāji, kas centās tēlot visu pasaules tikumu iemiesojumu, raidīja pār hipiju galvām pērkonus un zibeņus. Godājamie bir-ģeļi bija sašutuši, ka Angļu dārza hipiji garāmejošo kungu un dāmu acu priekšā dara to pašu, ko viņi, «kārtīgie», — tumsā bez lieciniekiem un vislabprātāk ārpus savas mājas sienām. Protams, man ne prātā nenāk slavināt hipijus un viņu savdabīgās ierašas, taču, jo ilgāk es dzīvoju Vācijas Federatīvajā Republikā un jo tuvāk iepazinu labi nobarojušos jaunbagātniekus, kuriem vieglā automobiļa modelis, televizora ekrāna izmēri un maka biezums ir vienīgie cilvēka vērtības kritēriji, jo lielāku iecietību izrādīju pret šiem pinkainajiem jaunekļiem un viņu nevīžīgajām meitenēm.

Arī vienai no ielām, kas ved uz parku, dots «Angļu dārza» nosaukums. Tās pašā sākumā, ar pirmo numuru, stāv iespaidīgā radiostacijas «Brīvā Eiropa» ēka. Pēc apveidiem tā atgādina guļus novietotu E burtu, ko izkropļojušas dažādas pārbūves un piebūves. Kāds man stāstīja, ka te esot bijušas armijas blokmājas, ko amerikāņi uzcēluši tūlīt pēc «trešā reiba» kapitulācijas, taču vēlāk telpu nepieciešamības dēļ tās paaugstinātas par vienu stāvu, savienotas ar gaiteņiem un izgreznotas ar stiklotu galvenās ieejas halli. Radio Liberty, otra ASV diversiju raidstacija, kas atrodas Minhenē, nesen pārcēlusies uz skaistu, jaunu celtni ar alumīnijā un stiklā zibošu fasādi Arabellas ielā. Salīdzinot abu radiostaciju mītnes, «Brīvās Eiropas» direktoram būtu iemesls mazvērtības kompleksam. Vienīgais mierinājums viņam varēja būt netālais parks un tenisa korti, kurus labprāt apmeklēja šī sporta veida cienītāji.

Lai iekļūtu raidstacijas «Brīvā Eiropa» ēkā, nepieciešama caurlaide. Tiem, kuri strādā pārbaudes laiku (parasti tas ilgst trīs mēnešus, taču reizēm arī ilgāk), un tiem, kas jau izgājuši stažēšanos, caurlaides ir katram savā krāsā. Pēc formāta tās atgādina Varšavas pilsētas transporta mēnešbiļeti. Caurlaidē ir fotoattēls, tā pārvilkta ar caurspīdīgu plastikātu. Pie ieejas to uzrāda sargiem. Visbiežāk viņi ir braša auguma vīri vienādas krāsas un piegriezuma uzvalkos. Sargi ir bruņoti, tomēr atklāti ieročus nenēsā. Jostas ar smagajām pistoļu makstīm viņiem ap vidu parādās tikai algas izmaksas dienās; tad viņi stāv ne tikai pie visām ieejām, bet arī pie kasēm.

Ēkas iekšējās apsardzes sistēmas, sargdienesta īpatnību, pašu sargu rakstura, paradumu un ieražu izpēte man aizņēma krietni daudz laika. Vajadzēja visu pārbaudīt, iegaumēt daudzus svarīgus sīkumus, pārliecināties, kā un kad es pēc darba spētu ieiet un iziet no ēkas. Pienāca bridis, kad apsardzes sistēma man vairs nebija noslēpums.

«Brīvās Eiropas» apmeklētājs piesakās hallē pie sekretāres, kura pirmām kārtām apjautājas, pie kā viņš nāk. Tad viņa piezvana pa tālruni, lai uzzinātu, vai, sacīsim, X kungs ir ar mieru tikties ar Y kungu. Izsauktajam RBE darbiniekam jādabū no šefa īpaša atļauja un pašam jāiet saņemt ciemiņu. Ja viņš grib to ievest ēkā, atnācējam izraksta caurlaidi, kur rūpīgi atzīmē ieiešanas un iziešanas laiku. Tiem, kas ēkā netiek lūgti, vestibilā stāv klubkrēsli.

Parādīju sekretārei vēstuli, ar kuru mani aicināja darbā «Brīvajā Eiropā». Viņa piezvanīja, kāds iznāca man pretī, un sākās formalitāšu kārtošana.

Radiostacija «Brīvā Eiropa» ir Central Intelligence Agency — amerikāņu izlūkdienesta — dibināts un uzturēts iestādījums. So faktu ilgi un rūpīgi centās slēpt pat no Rietumu sabiedriskās domas. Vēlāk, kad šur tur sāka parādīties informācija par RBE saiknēm ar CIP, dažāda ranga radiobosi paši vai ar diktoru starpniecību mikrofona priekšā zvērēja, ka «Brīvajai Eiropai» izteiktā apsūdzība par sakariem ar CIP esot «nenopietna» un neatbilstot patiesībai.

«Poļu raidstacija,» kā viņi apgalvoja, «tikai izmanto amerikāņu labdarību, kas izpaužas raidītāju piegādē, skaņu izolējošām plātnēm apšūtu studiju ierīkošanā un cita veida sīkā materiālā palīdzībā, kuru nav vērts pat pieminēt.»

Tagad, pēc diskusijas ASV kongresā, kad RBE ciešā un daudzpusīgā sadarbība ar CIP oficiāli reģistrēta stenogrammās, «Brīvās Eiropas» pārraidēs dzirdami mazliet citādi toņi. Finansēšanas faktu tik kategoriski vairs nenoliedz, taču joprojām — par spīti visam — tiek noklusēti tā dēvēto RBE korespondentu darba mērķi un metodes, kā arī, un tas ir pats svarīgākais, iegūtās informācijas izmantošanas veidi.

CIP un RBE sakaru oficiāla atmaskošana nostādīja raidstacijas vadību grūtā situācijā. Neviens taču nespēj noliegt, ka Centrālā izlūkošanas pārvalde nodarbojas ar spiegošanu un politiskajām diversijām, orga-

6<T nizē valdību gāšanu un atentātus dažādās valstis visos pasaules kontinentos. Tie ir visiem zināmi un plaši komentēti fakti. Nav šaubu, ka Novāks un viņa ļaudis justos daudz laimīgāki, ja sabiedrība nezinātu, ka RBE ir viens no svarīgākajiem CIP posmiem, kura darbības pamatvirzienus nosaka viņpus okeāna. Slepeno dienestu princips ir palikt ēnā, tie necieš atklātību. Galu galā taču arī es, kļūdams par RBE darbinieku, lai veiktu tur konkrētu uzdevumu, neplātījos, ka mani sūtījis Varšavas izlūkdienests. Novaks, Ga-rnarņikovs-Gureckis vai Zamorskis manās acīs nebija nekādi «Polijas interešu aizstāvji», bet gan algoti CIP līdzstrādnieki un paklausīgi amerikāņu gribas izpildītāji. Zināju par raidstacijas kā Centrālās izlūkošanas pārvaldes instrumenta raksturu un aizkulisēm, tāpēc formalitātes, kuras nācās kārtot, pārkāpjot RBE slieksni, mani nepārsteidza.

Katram, kurš vēlas strādāt «Brīvajā Eiropā», jādod rakstiska piekrišana, ka viņa biogrāfija un personība tiks speciāli pētīta. Pēc pretizlūkošanas dienesta pasūtījuma ar to nodarbojas daudzi un dažādi iestādījumi. Vismaz par sevi zinu, ka pulkvedis Hanss Fi-šers, kas oficiāli skaitās administratīvās daļas direktors, bet faktiski ir RBE drošības biroja šefs Minhenē, saņēma manu raksturojumu no vairākiem avotiem: no B. kunga Cirndorfā, no simpātiskā amerikāņa, kurš mani pratināja Nirnbergā, no angļu un arī rietumvācu pretizlūkošanas dienesta aģentiem, kuri «aprūpēja» apsardzes rotas. Zinu arī gadījumu, kad ziņas par RBE darba kandidātiem, kuri nāca no Polijas, centās iegūt izlūkošanas ceļā viņu dzimtenē. Kāds no raidstacijas darbiniekiem, Andžejs Smoliņskis, man stāstīja: kad viņš jutis, ka daži priekšnieki sākuši viņam izrādīt neuzticību, sūdzējies vienam no amerikāņiem, un tas atklāti pateicis: «Ko lai dara? Ievācam par jums ziņas pat mūsu vēstniecībā Varšavā. Pienāca arī atbilde, taču tā diemžēl nav viennozīmīgi pozitīva.»

Kad ir iegūta visa iespējamā informācija par darba kandidātu, Hanss Fišers bieži uzaicina viņu uz sarunu. Mani tā sevišķi neietekmēja — biju pieredzējis arī smagākas, taču es zinu cilvēkus, kas apzināti vairījās no Fišera un vienkārši baidījās no izsaukuma uz viņa kabinetu. Fišers tiešām prata būt nepatīkams un, uzdodams jautājumus, bija ļoti piekasīgs.

RBE kadru daļas direktors Raseis Pūls parakstīja pavēli par pieņemšanu darbā tikai pēc tam, kad Hanss Fišers bija devis piekrišanu. Šis lakts runā pats par sevi.

Katram jaunpieņemtajam liecinieka, tas ir, kāda cita RBE darbinieka klātienē ar parakstu jāapstiprina, ka viņš ir iepazīstināts ar Security Office (drošības biroja) izstrādāto iekšējās drošības instrukciju un apņemas to stingri ievērot. Laikā, kamēr es strādāju «Brīvajā Eiropā», noteikumi kļuva vēl bargāki. Raidstacijas darbinieki nedrīkstēja braukt uz sociālistiskajām valstīm un stāties sakaros ar šo valstu diplomātiskajām, tirdznieciskajām un kultūras pārstāvniecībām. Bija aizliegts arī telefoniski sazināties ar personām, kas dzīvo sociālisma zemēs. Par katru, pat nejaušu, saskari ar šo zemju pilsoņiem vajadzēja rakstīt ziņojumu drošības birojam. RBE darbinieka pienākums bija norādīt, kādos apstākļos saskare notikusi, kas ir persona, ar kuru viņš runājis, kur tā dzīvo, kādi ir tās politiskie uzskati un tā tālāk.

Jaunpieņemtajam bija raidstacijā arī jānofotogratē-jas. Personības apliecībā, ko izdeva pati RBE vai ar tās starpniecību (vīzu, pasu un citas lietas kārtoja speciāls birojs), lielākoties izmantoja attēlu, kas bija uzņemts RBE fotodarbnīcā.

Pirmajā dienā man nācās apstaigāt daudzas istabas visā plašajā RBE ēkā. Šī kiejošana aizņēma gandrīz veselu darba dienu, tomēr paguvu vēJ tikt uz audienci pie poļu sekcijas direktora Jana Nova'ka, kurš mani jau gaidīja.

Novaks mani pieņēma vēlīgi, taču nepārprotami lika saprast, ka cer uz pateicību. Galu galā mana pieņemšana darbā taču bija atkarīga n.0 viņa... Zināju to un nepievīlu viņa cerības. Pateicos izsmalcināti laipni, nežēlodams patīkamus vārdus. Novaks saņēma, ko vēlējās. Šo lomu, šķiet, es nospēlēju nevainojami.

Direktora kabinetā tiku atkārtoti stādīts priekšā Ka-zimežam Zamorskim, kuru Novaks bija izsaucis. Ar Zamorski biju pazīstams jau kopš gada, kad pirmo reizi atbraucu uz Minheni. Toreiz viņš man nozīmēja tikai vienu no vadītājiem, tagad es nokļuvu viņa tiešā padotībā un vajadzēja steigšus pielāgoties jaunajam stāvoklim, lai nevilšus nepateiktu kādu muļķību. Za-morska klātienē Novaks man paziņoja, ka tiekot gatavota poļu sekcijas (parasti RBE saka — «poļu desks»[10]) programmas konference, un uzdeva man runāt šajā apspriedē.

— Ļoti vēlamies, lai jūs izsacītos! — viņš mudināja. .— Lūdzu, sagatavojieties uzstāties! Es gribētu, lai jūs, cilvēks, kurš tikai nesen atstājis Poliju, mums pateiktu, kā poļu sabiedrība vērtē situāciju savā zemē. Sevišķi mūs interesē jaunatnes problēma: ko domā un kādos ieskatos par savu stāvokli ir studenti, jaunie strādnieki un zemnieki? ...

Novaks acīm redzami turpināja sarunu, kas man jau reiz bija ar viņu, bet vēlāk — arī ar amerikāni uzvārdā Brauns. Tad man tika uzdots jautājums: «Pieņemsim, ka komunistiskā iekārta Polijā sabrūk. Vai tādā situācijā poļu jaunā paaudze spētu pieļaut banku un lielo uzņēmumu privātīpašuma restaurāciju, zemes lielīpašumu un ciltsmuižu atjaunošanu?» Es toreiz iesmējos un sāku skaidrot, kāpēc tas nav iespējams. Atceros, ka lietoju teicienu: «Viņi taču nebūs tik ap-taurēti», un Novakara tas ļoti iepatikās, jo laikam viņš to dzirdēja pirmo reizi. RBE poļu redakcijā saprot, ka poļu valoda, kuru tur lieto, zaudē saskari ar dzīvo, Polijā runāto valodu, kas nemitīgi mainās un bagātinās ar jauniem vārdiem un idiomām. Starp citu, arī man tūlīt pēc atgriešanās mājās bija grūti atrast apzīmējumu dažai labai lietai un parādībai. Tie, kas mani redzēja un dzirdēja TV programmās tūlīt pēc atbraukšanas, droši vien man piekritīs. Lai pasargātos no lingvistiskas atsvešināšanās, RBE redaktoru vajadzībām sastādīts kaut kas līdzīgs mūsdienu poļu valodas vārdnīcai, taču lielākā daļa darbinieku neprot to izmantot. Vienīgais izņēmums varbūt ir Ta-deušs Novakovskis-Olštiņskis, taču viņš ir rakstnieks un, manuprāt, pat apdāvināts.

Novaka jautājumi par Polijas jaunatnes uzskatiem bija — to es uzzināju tikai vēlāk — svarīgs tests. 1964. un 1965. gadu mijā amerikāņi, tas ir, faktiskie RBE saimnieki un vadītāji, nolēma pārveidot poļu valodā raidāmās programmas. Viņi bija nākuši pie slēdziena, ka primitīvs antikomunisms un visa sociālistiskā pilnīga noliegšana nerod klausītājos atbalsi, un sāka orientēties uz revizionismu, sekojot amerikāņu jaunajām koncepcijām politiskajā stratēģijā un taktikā attiecībās ar sociālisma valstīm. Mērķu un darbības metožu formulēšanu no realizēšanas vienmēr šķir zināms laika posms. Tas ir nepieciešams, lai vispārējos atzinumus pielāgotu konkrētam ģeopolitiskajam rīcības virzienam un ietērptu propagandistiskā veidolā, ņemot vērā šo atzinumu «patērētāju» intereses un vēlmes. Piemērotāko un arī psiholoģiskā kara speciālistiem pieņemamāko satvaru amerikāņu likmei uz revizionismu Polijā meklēt uzņēmās Parīzes žurnāls «Kultūra» un tā publicisti, pirmām kārtām Juljušs Me-roševskis. Protams, «Kultūra» to nedarīja pēc savas ierosmes un uz savu galvu un atbildību. Sis mēnešraksts, tāpat kā «Brīvā Eiropa», pieder CIP. RBE polu sekcijas «pirmā vijole» Jans Novaks palaikam gan konkurē ar «Kultura» šefu grāfu Ježiju Gedroicu, taču būtībā, kā es konstatēju, viņi cieši sadarbojas. Pie šī jautājuma es vēl atgriezīšos. Pagaidām tikai norādīšu, ka Parīzes «Kultura» ir sava veida laboratorija, kur amerikāņi cenšas izmēģināt dažādas politisko diversiju koncepcijas, pārbaudīt, vai tās ir noderīgas iedarbei uz Poliju un poļiem. To, kas tiek atzīts par piemērotu, tālāk virza plašākai izmantošanai RBE poļu programmās. Gluži nejauši uzzināju, ka jautājumi par iespējamo privātīpašuma restaurāciju un jaunatnes nostāju uzdoti arī citiem kandidātiem uz darbu «Brīvajā Eiropā». Daži naivie, kas nebija pamanījuši RBE jauno kursu un acīmredzot gribēja parādīt, ka ir bezkompromisa cilvēki, mēģinājuši atsaukties uz kaut kādiem it kā dzimtenē dzirdētiem izteikumiem un iegalvot, ka jaunie poļi ar ilgošanos gaidot atgriežamies muižniekus, fabrikantus un pašu ģenerāli Andersu. Viņu vārdi izpelnījušies nevis aplausus, bet gan ironiskus smīnus. Amerikāņiem un, protams, ari Novakara radies iespaids, ka te ir darīšana ar aizdomīgi pārcentigiem cilvēkiem. Tāpēc šos kandidātus noraidīja.

Poļu sekcijas konference, kurā man iznāca piedalīties tūlīt pēc pieņemšanas darbā, notika kādā Felda-fingas pansionātā pie Štarnbergas ezera. Vēlāk pa vasaru braucu pie šī ezera pavadīt nedēļas nogaii, bet, kad jau biju nopircis automobili, svelmainās dienās aizdrāzu turp arī pēc darba. Vasarā tur ir ļaužu pilns un dažkārt pat grūti atrast vietu, kur atstāt automašīnu, taču toreiz, 1965. gada aprīļa sākumā, kad slēpošanai sniega vairs nebija, bet pastaigām kalnainajā ezera apkārtnē vēl bija par aukstu, daudzie turienes hoteļi un pansionāti lielākoties stāvēja tukši. Vienu šādu pa pusei viesnīcu, pa pusei pansiju uz divām dienām bija noīrējusi RBE, lai sarīkotu poļu sekcijas programmas konferenci.

Tajā piedalījās apmēram sešdesmit cilvēku, Konference sākās desmitos no rīta, drīz pēc tam, kad bijām ieradušies no Minhenes. Uz Štarnbergu brauc pa Garmišas—Partenkirhenes ceļu, tātad uz Alpu pusi. Nokļūšana bija organizēta tā, ka mašīnu īpašnieki paņēma līdzi nemotorizētos pasažierus.

Garā un ļoti gaišā ēdamtelpa bija pārkārtota par konferenču zāli. Galdi stāvēja pakavveidā, vidus daļa bija atvēlēta priekšniecībai. Prezidijā sēdēja Novāks, Gureckis, Mihalovskis un Zeņčikovskis. Bija arī amerikāņi: Brauns, Kolinss un, šķiet, vēl kāds, taču tie man ir pagaisuši no atmiņas.

Šī apspriede, kuru poļu sekcijā vēlāk dēvēja par Feldafingas konferenci, bija gatavota ilgi un rūpīgi. Tai vajadzēja aizsākt taktiskā ziņā jaunu posmu RBE poļu valodas raidījumos, tāpēc bija aicināti arī visi tā sauktie korespondenti, citiem vārdiem sakot, cilvēki, kas formāli pieder pie poļu redakcijas un strādā tās vajadzībām, taču dzīvo dažādu Eiropas valstu galvaspilsētās. Man konference bija svarīga tādēļ, ka divu dienu laikā paguvu tikties gandrīz ar visām personām, kuras mani interesēja RBE poļu sekcijā.

Konferenci atklāja un vadīja Jans Novaks.

Ievadā viņš sacīja, ka apspriedes uzdevums ir izdarīt nepieciešamās izmaiņas poļu valodā raidītajās programmās, lai tās ciešāk pieskaņotu situācijai Polijā. Ar komunistiskās valdības kritiku vien ir par maz, viņš uzsvēra, mums jāpārorientējas uz pseido-pozitīvajām programmām. Es te negribu cildināt RBE, taču 1965. gadā Novaks patiešām bija ļoti labi informēts par to, kas notiek Polijā. Ziņas viņš smēlās no personām, kuras nereti ieņēma augstus amatus valsts politiskajā un sabiedriskajā hierarhijā. Šāds stāvoklis turpinājās aptuveni līdz 1968. gada vidum. Vēlāk daži no viņa informatoriem emigrēja, aizbēga vai arīmzmantojot gadijumu, atteicās atgriezties dzimtenē. Ārzemēs viņi jau atklāti parādīja savu isto seju, bieži vien ciniski uzdodamies par «vajātiem», par attiecīgu samaksu turpināja dāļāt visdažādāko informāciju. Šo problēmu es vēl aplūkošu. Šimbrīžam atgriezīsimies Feldafingas konferencē pie Štarnber-gas ezera.

Ja Novaks būtu apveltīts ar analītisku prātu, viņš, pamatodamies uz savā rīcībā esošajām ziņām, varētu izdarīt daudz dziļākus un vispusīgākus secinājumus. Taču tas nebija viņam pa spēkam. Novaks tikai bēra uzvārdus un faktus, ieslīgdams pai sīkumos; viņš acīm redzami centās pārsteigt un apžilbināt^klausītājus, satriekt. ar sensacionālu ziņu lādiņu. Arējam efektam vajadzēja aizstāt gan argumentus, gan arī loģiskus pierādījumus un objektīvo patiesību. Tāpat kā citi, arī es uzmanīgi klausījos, domās salīdzinādams viņa slēdzienus ar savām personiskajām atziņām un Polijā gūtajiem novērojumiem.

Novaks centās pierādīt, ka «Brīvajai Eiropai» tuvākajā laikā nav jāuzbrūk sociālistiskajai iekārtai tieši un brutāli, bet gan jādod padomi, kā un kas tajā būtu «maināms un labojams». Jāorientējas uz revi-zionismu. Neminēdams Meroševska uzvārdu, Novaks operēja ar daudzām viņa tēzēm šajā jautājumā. Pats Novaks un arī viņa vadītā RBE poļu sekcija labprāt uzsver, ka «Brīvā Eiropa» esot politiski aktīvākā emigrācijas daļa, tādēļ tieši tai sadarbībā ar izcilām Polijas personībām, kuras spējīgas izraisīt pārmaiņas sociālismā, jāizstrādā darbības programma šīs sabiedriski politiskās iekārtas pakāpeniskai pārveidošanai pēc mūsdienu kapitālisma parauga. Protams, vārds «kapitālisms» tādos secinājumos netiek minēts un, cik atceros, to neizrunāja arī šajā konferencē. Tā vietā RBE saka «brīvā pasaule», «brīvā konkurence», «tiesības uz politisku patstāvību» un lieto vēi citus, līdzīgus apzīmējumus.

Rezumējot teikto, Novāks ierosināja padomāt par izmaiņām RBE poļu radioprogrammās — palielināt to

skaitu un kvalitatīvi uzlabot pārraides intelektuāļiem, kuri spēj ietekmēt Polijas sabiedrisko domu, kā arī jaunatnei. Nobeigumā viņš sacīja:

— Te, mūsu vidū, ir jauns bēglis no Polijas, pans Andžejs Čehovičs. Cerams, ka arī viņš lūgs vārdu un pastāstīs mums, kā, viņaprāt, pienāktos īstenot jaunos programmu izveides principus, it sevišķi pārraidēs jauniešiem...

Pēc tam sākās diskusija.

Būtībā šī konference bija. viena vienīga fikcija. Programmu ievirzi poļu sekcijai, tāpat kā citiem «nacionālajiem kolektīviem», noteica amerikāņi saskaņā ar savām propagandas un ideoloģisko diversiju koncepcijām. Novaka loma aprobežojās ar šo ieviržu pārveidošanu konkrētos norādījumos. Viņš iepazīstināja ar tiem darbiniekus, lai «brīvā diskusijā» iegūtu, tā teikt, publisku piekrišanu. Ja Novaks to pat neiegūtu, kas bija maz ticami, visiem tā kā tā vajadzētu izpildīt direktora rīkojumus. Tā tas notika Fel-dafingas konferencē, un tāpat tas bija ari daudzās citās apspriedēs. Polemiskas uzstāšanās bija retums, kas gadījās vienīgi to dažu amerikāņu klātienē, kuri, kā runāja, Novaku sevišķi necienot. Vairākos poļu sekcijas darbiniekos mājoja ilūzijas, ka kritiskās balsis varētu kaut nedaudz vājināt direktora pozīcijas, taču tās bija nepamatotas cerības. Novāks ticēja savai «sūtībai» un nebaidījās oponentu. Viņš baudīja tik redzamu CIP atbalstu, ka neviens neuzdrošinājās ielaisties ar viņu atklātā strīdā, bet viņš pats — par savu diženumu pārliecināts kaprāļa stila patvaldnieks — nešaubīdamies sacīja: «Mūsdienu Polijai ir trīs izcilas personības, kuras tieši ietekmē dzīves īstenību šajā valstī.» Un to skaitā viņš bez liekas kautrības nosauca arī sevi.

Par konferenci aizsūtīju Centram detalizētu ziņojumu. Varētu pastāstīt par tās gaitu visos sīkumos, taču, kā man šķiet, pēc tik daudziem gadiem šis materiāls vairs nebūs interesants. Toreiz man diskusija bija nozīmīga divu iemeslu dēļ. Vajadzēja paturēt atmiņā katra runātāja uzstāšanos, un — tas bija vēl svarīgāk — konference palīdzēja tuvāk iepazīt cilvēkus, ar kuriem nākamajos mēnešos un gados bija kopā jāstrādā un jādzīvo.

Konferencē es atklāju, ka poļu sekcijas kolektīvs dalās trīs galvenajās grupās.

Skaitā lielāko veidoja kvēli Novaka piekritēji, kuri nešaubīgi deklarēja savu atbalstu un gatavību izpildīt visus viņa rīkojumus. Šo cilvēku runas veids man atsauca atmiņā vārdus no pavalstnieciskas padevības garā ieturētās vēstules, kuru Austroungārijas parlamenta tā dēvētā Poļu kūrija bija sūtījusi imperatoram Francim Jozefam: «Pie Tava troņa stāvam un gribam stāvēt mūžīgi.» Uzticama «pavalstnieka» lomā atmiņā palicis Vaclavs Pomorskis (RBE Vīnes «korespondents»), Novaka vietnieki Mihals Gamarņikovs-Gureckis un Tadeušs Zeņčikovskis-Zavadzkis, Mihals Lisiņskis (dara to pašu darbu, ko Pomorskis, tikai Stokholmā), Zbigņevs Racenskis (toreiz viņš vēl bija RBE Londonas «korespondents») un daži citi.

Otra grupa bija tie, kas iedrošinājās paust citādus uzskatus nekā direktors Novaks. Galvenais oponents bija Kroks-Paškovskis. Viņš runāja ļoti brīvi, loģiski un pārliecinoši. Kad es pusdienas pārtraukumā kādam ieminējos, ka Paškovskis rada bezkompromisa cilvēka iespaidu, par atbildi izdzirdēju:

— Tā nav nekāda lielā māksla! Krokam-Paškov-skim jau nodrošināts darbs BBC, un viņš var nelikties par Novaku ne zinis.

Un patiesi, Paškovskis drīz aizbrauca uz Londonu, kur sāka strādāt British Broadcasting Corporation poļu sekcijā. Nezinu, kā viņam tur veicas, jo Novaks ir atriebīgs un savus pretiniekus iznīcina bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Anglijā viņam ir seni labvēļi no Intelligence Service aprindām, viņš pārzina vietējos apstākļus, jo pats kādreiz ir strādājis BBC un joprojām uztur sakarus ar ietekmīgām Lielbritānijas personībām. Es nebrīnītos, ja Paškovskis kādā jaukā dienā nozustu no radioapvāršņa.

Mazliet citādākā stilā oponēja arī Juzefs Ptačeks un Tadeušs Novakovskis. Viņu sacītais atšķīrās no Novaka postulātiem vienīgi pēc formas.

Tipisks trešās, arī diezgan plašas grupas pārstāvis bija Vojcehs Trojanovskis. Kad Novaks pateica, ka jaunajā darbības posmā «Brīvā Eiropa» nedrīkst uzbrukt sociālismam frontāli, pārsteigtais Trojanovskis tikai novaidējās: «Ak dievs, nu mums būs jāaizstāv sociālisms un jārunā par sociālismu! Ak dievs...»

Atklāti Trojanovskis tomēr neuzstājās un, ja nonāktu līdz balsošanai (kuras, protams, nebija) par Novaka ierosināto darbības programmu, viņš neapšaubāmi balsotu «par». Trojanovskim bija visai miglains priekšstats, ko nozīmē «Brīvās Eiropas» jaunā taktika un kā tai jāizpaužas, turklāt viņam tikai dažu gadu trūka līdz pensijai un viņš visu vērību veltīja savām finansu lietām. Abi ar dzīvesbiedri Veslavu, simpātisku sievieti, kas strādāja kopā ar viru, nopelnīja itin labi, un tomēr Trojanovskis taisīja visādas kombinācijas, lai tikai saraustu vēl vairāk naudas. Kad viņš reiz salauza roku un ilgi nēsāja to kaklā pakārtu, daudzi zobojās, ka ģipsi nenoņemot tikai tādēļ, lai nevajadzētu bāzt roku paša kabatā. Trojanov-ska skopulība visiem bija labi zināma.

Šāda tipa cilvēku «Brīvajā Eiropā» ir daudz, un zināmā mērā pie tiem pieder arī Tadeušs Novakov-skis. Argumenti, ar kuriem viņi cenšas sevi attaisnot, ir dažādi, taču darbu viņi vienmēr dara tā, lai nenonāktu konfliktā ar Novaku. Arī es rīkojos pēc viņu parauga, tikai pavisam citu apsvērumu dēļ. Centrs inani bija sūtījis uz Minheni ne jau polemikai ar Novaku. Kad dažas reizes tomēr nenocietos un lieki palaidu muti, no Varšavas tūlīt pienāca atgādinājums: «Nomierinies, tu tur esi ne tāpēc!»

Izmantodams piemērotu gadījumu, jau Feldafingas konferencē nolēmu radīt Novakam labu iespaidu par sevi. Kad man deva vārdu un sanākušie apklusa, ziņkārīgi gaidot, ko tad pateiks viņu vidē vēl svešais «jaunais bēglis no Polijas», biju grūta uzdevuma priekšā. Jutos pateicīgs Henrikam, ka pirms izbraukšanas, apmācību laikā, viņš lika man izlasīt vairākus rakstus, kas 1956. gadā bija publicēti «Po Prostu», «Przeglo.d Kulturalny» un «Nowa Kul tura» slejās. Vadīdamies pēc galvenajām Novaka tēzēm un dažu poļu revizionistu uzskatiem, kuri palaikam tika deklarēti jau minētajos izdevumos, es centos turēties Parīzes «Kullura» vadošā publicista Meroševska politisko koncepciju gultnē un «atbalstīt.» cerības, kādas ar tām saistīja jaunā ideoloģisko diversiju posma ievadītaii. Sacīju, ka nedrīkst pārāk augstu vērtēt to

cilvēku ietekmi un izredzes, kuri Polijā stāv galēji antikomunistiskās pozīcijās. Tā ir tikai neliela grupa, un tās iespaids uz sociālisma iekārtā dzimušo un augošo jaunatni ir ierobežots, Ja grib rast pieeju jaunatnei, tad jārunā par tādu sociālisma variantu, kurš tai būtu vistuvāk pie sirds. Nerisināju šo domu līdz galam, tikai manevrēju atbilstoši mirkļa prasībām, lai iegūtu Novaka labvēlību. Vēroju viņu un redzēju, ka viņš ir ar mani apmierināts. Tobrīd nekas vairāk nebija vajadzīgs. Partija bija noslēgusies manā labā. Kad beidzu runāt, man uzdeva dažus jautājumus. Ta-deušs Novakovskis gribēja zināt, kāda, pēc manām domām, ir poļu sabiedrības attieksme pret notikumiem Vjetnamā. Un vai man nešķietot, ka Polijā dzimst jauna veida patriotisms un nacionālais lepnums par valdošās iekārtas sasniegumiem?

Atbildēju gan uz šiem, gan arī dažiem citiem jautājumiem. Centos runāt nepiespiesti, kaut arī apsvēru katru vārdu, ņemdams vērā, ka klausītāji ir cilvēki, kas pieraduši pie citāda izteiksmes veida. Arī šis pārbaudījums man beidzās veiksmīgi.

Starp citu, pastāstīšu par kādu sīku atgadījumu, kas labi raksturo poļu sekcijā valdošo gaisotni. Pirms manis uzstājās Mihals Lisiņskis un uzbruka Rozpen-dovska (viņš arī Julickis) rediģētajam RBE raidījumu ciklam «Zaļais vilnis». Lisiņskis izmeta, ka «Zaļā viļņa» humors esot aiz matiem pievilkts. Apspriedes starpbrīdī pie manis pienāca Rozpendovskis un sacīja:

— Kolēģi, vai dzirdējāt, ko par manu raidījumu teica tas līkkājis punduris? (Lisiņskis patiesi nav slaida auguma, taču arī Rozpendovskis nav par viņu diez cik garāks.) Tas taču ir muļķis, kurš par varēm grib būt oriģināls! Redziet, kā tas ir! Kad runāsit, vai jūs nevarētu arī pieminēt, ka studenti un vispār jaunatne labprāt klausās manu «Zaļo vilni»? Jums tāpēc nebūs sliktāk, pasacīsit dažus teikumus, un viss, bet man tas var būt svarīgi, pat ļoti svarīgi. Jūs taču mani saprotat, vai ne?

Es sapratu.

Tiesa, Rozpendovskis man dažas reizes bija noblēdījis pārdesmit mārku, kad es, būdams vēl apsardzes rotās, taisīju pēc viņa pasūtījuma rakstus par Var-savas universitātes studentu sabiedrisko darbu. Taču tagad nebija īstā reize to atcerēties, un es atmetu bijušajam ar roku, nevēlēdamies jau ar pirmajām darba dienām iegūt sev ienaidnieku. Manā runā bija ari daži atzinīgi vārdi par «Zajo vilni»... Stundu vai divas vēlāk izdzirdēju, ka Rozpendovskis dižojas ar manu uzslavu. Ar pūlēm noturējos neiesmējies, kaut gan tā vien uz to vilka. Biju apmierināts, ka nenoklusēju par «Zajo vilni», jo pārliecinājos, kas par cilvēku ir Rozpendovskis. Varšavā biju iepazinies ar daudzu RBE poļu sekcijas darbinieku raksturojumiem, taču tas mani neatbrīvoja no pienākuma izdarīt ari savus novērojumus un salīdzināt agrākos ieskatus ar svaigi gūtajiem. Gadījums ar Rozpendovski labāk par visiem raksturojumiem parādīja, kā turpmāk jāizturas pret šo cilvēku. Es neizdarīju kļūdu kā Andžejs Smoiiņskis, kurš, ari sācis darbu raidstacijā, sadraudzējās ar Rozpendovski un pēc. tam ilgu laiku — iespējams pat, ka vēl tagad — nespēja saprast, ka viņam par daudzām likstām Minhenē jāpateicas tieši savam «draugam».

Konferenci noslēdza Novaka galavārds, kurā bija īsi izklāstītas ievadrunā formulētās galvenās domas. Viņš paziņoja, ka sīkākas norādes par radioprogram-mām tikšot izstrādātas darba gaitā jau tuvākajās dienās. Uzsvēra ari, ka nepieciešams steigšus izveidot grupu, kas rediģētu paplašinātos jaunatnes raidījumus. Šis grupas dalībnieku vidū nosauca arī mani.

Ja kāds būtu gribējis man atvieglot uzdevuma izpildi «Brīvajā Eiropā», viņš nespētu izdomāt neko labāku par šo konferenci, ar kuru sākās mana darbība Minhenē. Vēl Varšavā būdams, es lauzīju galvu, taču nevarēju izdomāt, cik daudz laika varētu aizņemt iepazīšanās ar raidstacijas darbiniekiem. Pat Henrikam, kurš rūpējās, lai es sagatavotos uzdevumam cik vien var labi, nebija pa spēkam radīt tādu izdevību, kādu man deva Novaks, aicinādams piedalīties konferencē. Štarnbergas ezera krasta pavadītajās divās dienās man izdevās iepazīties gandrīz ar visiem poļu sekcijas darbiniekiem, piedalījos gan oficiālajā, gan kuluāru diskusijās, kuras nereti likās daudz interesantākas. Protams, uzreiz salīdzināt Centrā iegūtās ziņas par RBE personālu ar paša novērojumiem nebija iespējams, tas prasīja krietni ilgāku laiku, taču pirmais, Joti svarīgais solis bija sperts.

Vakarā, pēc debatēm, mēs pa druskai iedzērām un izspēlējām dažas bridža partijas. Kaut gan likme nebija augsta, es ievēroju, ka mans šefs Kazimežs Za-morskis aizraujas ar spēli kā ists azartists. Centrā gūtais ieskats par viņu pilnīgi apstiprinājās. Viņš bija kategoriski paštaisns pret partneriem, nemācēja savaldīgi uzņemt zaudējumu, bez iemesla aizsvilās. Reģistrēdams atmiņā šos sīkos novērojumus, es secināju, ka sastrādāties ar Zamorski nebūs viegli.

Konlerencē valdīja pārāk liela burzma, lai es pagūtu sazīmēt RBE darbinieku vidū katru, kurš man bija zināms pēc uzvārda. Toties mani bija iegaumējuši visi, turklāt kā cilvēku, kam pats Novaks veltī acīm redzamu uzmanību. Par to es pārliecinājos visai drīz. Kādu dienu mani gaitenī aizturēja Menhards un teica:

— Kad runāsit ar panu Novaku, būtu ļoti jauki, ja jūs ieminētos par... — Un viņš sāka skaidrot kāda raidījuma ideju, kuru pats nespēja realizēt.

Mani aicināja arī ciemos, bet, kad gāju kantīnē uz rīta kafiju vai pusdienās, pie galdiņiem gandrīz vienmēr kāds pietrūkās kājās un piedāvāja:

, — Pan Andžej, varbūt apsēdīsities pie mums...

īsi sakot, es jau pašā sākumā nokļuvu ļoti labvēlīgā situācijā un tāpēc netraucēti varēju domāt par savu uzdevumu. Pati grūtākā barjera bija pārvarēta — es biju «Brīvās Eiropas» darbinieks.

Jau no pirmajām sarunām RBE ēkā, mājās pie «kolēģiem» vai nejauši sastopoties ar viņiem uz ielas, es secināju, ka poļu sekcijā pastāv vēl viens dalījums, līdzīgs tam, kādu biju vērojis apsardzes rotās — arī te tā dēvētie vecie necieta jaunos.

RBE poļu sekcijā jaunie patiešām bija gados jauni. Viņi bija atstājuši Poliju samērā nesen un labāk pārzināja reālo stāvokli dzimtenē. Lielākoties viņi pārspēja vecos arī vispārējās attīstības un izglitības ziņā. Es nerunāju par augstskolas diplomu, bet gan par faktiskajām zināšanām. Ja meklētu spilgtus piemērus apgalvojumam, ka tas, kurš neiet uz priekšu, iet atpakaļ, tos viegli varētu atrast veco RBE darbinieku vidū. Turklāt dučiem, jo pat šķietami apķērīgais un inteliģentais Novaks diezgan vāji orientējās daudzās aktuālās problēmās, un ne tikai tajās, kas skar Poliju. Viņš bija no tiem darboņiem, kuri, tikuši augstā krēslā, jūtas aicināti taisīt lielo politiku, ar to saprotot sev labvēlīga kadru izvietojuma saglabāšanu. Novaks nežēloja pūļu, lai apkarotu visu, kas neatbilst viņa domāšanas shēmām un varētu no lejas apdraudēt viņa pozīcijas, kā ari pastāvīgi vēroja, kas notiek augšā, lai nepalaistu garām varbūtējas pārmaiņas un allaž būtu kopā ar tiem, kuri jau ir pie varas vai arī vistuvākajā laikā pie tās tiks.

Nav nepieciešamības skaidrot, ka mani tūdaļ ierindoja starp jaunajiem. Tas notika vairāku iemeslu dēļ. Teiksim, kaut vai valodas zināšana. Vecie, ieklausoties mūsu sarunās, palaikam tās galīgi nesaprata, kaut ari viņu pienākums bija lasīt īpaši viņiem sastādītās mūsdienu poļu idiomu vārdnīcas. Taču tas gāja pāri viņu saprašanai... Pat tādi vienkārši izteicieni un apzīmējumi kā «sausa runa», «sencis», «mēle balta» viņiem likās sveši un nepieņemami. Vecie raudzījās uz mums kā uz atnācējiem no citas planētas, nereti pat ar īgnumu un neuzticību. Dusmu brīdī dažam labam izspruka:

— Lien te pie mums tik daudz to jauno, ka nebūtu brīnums, ja Varšavas radio viendien pārraidītu, kā šim vai tam klājies «Brīvajā Eiropā»!...

Šādas aizdomas mūs smīdināja, kaut gan es konkrētajā gadījumā saprotamu iemeslu dēļ uzskatīju par labāku atturēties no skaļiem komentāriem. Tomēr nedrīkstēju arī jaukt vispārējo noskaņu, lai neizraisītu nevēlamus minējumus vai aizdomas.

Kad sāku strādāt Zamorska grupā, tur bija tikai vecie vien. Vēlāk atnāca otrs jaunais, Andžejs Smo-liņskis, kurš Polijā bijis vai nu Ministru Padomes aparāta, vai arī Plānu komisijas darbinieks. Viņš bija aizbraucis atvaļinājumā uz ārzemēm un Austrijā lūdzis politisko patvērumu. Protams, par viņu tūdaļ «parūpējās» amerikāņi un nogādāja uz Frankfurti pie Maiņas. Pratināšana ilga vairākus mēnešus. Smoliņ-skis laikam bija daudz ko izstāstījis, jo viņu atveda uz Minheni ar lielu godu (kā arī ar dažiem tūkstošiem mārku kabatā) un tūlīt pieņēma darbā «Brīvajā Eiropā». Viņam uzreiz piešķīra augstu, devīto, algas tarifa kategoriju, kamēr citi jaunie sāk ar septīto. Šāda atšķirība attieksmē daudziem bija kā dadzis acīs, taču es jutos apmierināts. Nebiju vairs vienīgais jaunais Zamorska grupā.

Ar ko tā nodarbojās? Lai uz to atbildētu, man kaut vai aptuveni jāieskicē dažas būtiskas Minhenes RBE struktūras iezīmes.

Ja es gribētu tēlaini atainot «Brīvās Eiropas» uzbūvi, tad sacītu, ka tā atgādina mušmires. Šis salīdzinājums nav nejaušs. Man patīk sēņot, un es, arī Min-henē dzīvodams, bieži klīdu pa mežiem, lasīdams baravikas, rudmieses un bērzlapes. Vienas marinēju, citas cepu, un mani poļu, ukraiņu un vācu tautības paziņas šos paša gatavotos sēņu ēdienus vērtēja visai augstu.

Kā jau sacīju, RBE man atgādina mušmires. Tās ir dažādas: ļoti indīgās zaļās un baltās, panteru mušmires ar brūnām cepurītēm un baltām lapiņām, sarkanās ar baltām pārslām uz spilgti asinssārtas cepurītes... Mežā mušmire var likties pat skaista. Tomēr ēst to nedrīkst, jo tā ir indīga. Tikpat indīgi ir RBE raidījumi. Izvēršot salīdzinājumu, varētu teikt, ka ari tie ir mušmiru krāsā. Ir raidījumi lauku ļaudīm (zaļā mušmire), ir galējiem reakcionāriem adresētie (panteru mušmire fašistu iemīļotajā brūnajā krāsā), ar revizionistiskiem uzskatiem piesātinātie raidījumi (sarkanā mušmire). Savukārt baltās mušmires līdzinieces ir pārraides, kas slavina Rietumu dzīves jaukumus, attaisno amerikāņu agresiju Vjetnamā vai Izraēlas ekspansiju Tuvajos Austrumos.

Mušmire, kuru redzam mežā, vēl nav visa sēne. Tā ir tikai virszemes daļa — augļķermenis. Sēņotne nav saskatāma, jo slēpjas zemē. Tas ir baltu pavedie-niņu tīkls, kas biezi caurauž augsni, apvij nobirušās, trūdošās lapas un atmirušās augu saknes. Šo balto tīmekļu ir bezgala daudz. Ja tos saliktu citu citam galā, iznāktu simtiem metru vai pat kādu kilometru garš pavediens, bet nosverot izrādītos, ka sēņotne ir smagāka par vislielāko augļķermeni.

Līdzība ar «Brīvo Eiropu» ir pārsteidzoša. RBE fasāde, tās ārējais veidols ir raidījumi bulgāru, čehu, poļu, rumāņu, slovaku un ungāru valodā, kā arī periodiskie izdevumi un biļeteni, kurus piesūta kapitālistisko valstu laikrakstu un žurnālu redakcijām. Šī darbība ir visiem redzama un jūtama, nereti skaļi reklamēta, taču tās vienīgais uzdevums ir slēpt raidstacijas iekšējo veidolu, novērst uzmanību no dažiem rūpīgi maskētiem posmiem un būt par sava veida priekškaru, aiz kura, ēnā, var vīties pavedieni, kas sniedzas tālu ārpus RBE sienām.

Man paveicās. Laimīgas nejaušības dēļ (tā vismaz vēlāk centās taisnoties sprukās nonākušais Zamor-skis) es sāku strādāt vienā no RBE iekšējām šūniņām, kas zināmā mērā ir izolēta no citiem raidstacijas posmiem un veic uzdevumus, kas tikai nosacīti saistīti ar plaši reklamēto «Brīvās Eiropas» fasādi. RBE iekšējo tālruņu grāmatā nodaļa, kurā mani norīkoja darbā, saucās Polish Research and Analysis Unit — Poļu pētniecības un analīžu nodaļa. Ikdienā lieto īsāku nosaukumu: Polish Evaluation Unit (Poļu novērtēšanas nodaļa), kas nemaina lietas būtību un labi atspoguļo šīs šūniņas raksturu un uzdevumus.

Poļu pētniecības un analīžu nodaļa, tāpat kā citas, piemēram, bulgāru, ungāru vai rumāņu nodaļa, organiski iekļaujas East Europe Research and Analysis Department, tas ir, Austrumeiropas pētniecības un analīžu departamenta sastāvā. Kā to liecina nosaukums, šim departamentam pienākas galvenā loma pret sociālistiskajām zemēm vērstajā RBE izlūkošanas darbā. Zamorska grupa strādā poļu sekcijā.

Atbilstoši konspirācijas prasībām tai bija divējs raksturs: grupa gan apkopoja, gan arī sašķiroja visus «Brīvajā Eiropā» ienākošos materiālus par Poliju. Research jeb pētniecības iecirknī, kas atradās F-l istabā, krāja un apstrādāja tikai oficiālos materiālus, ko varēja izmantot radiopropagandā. Tie bija pieejami ne vien RBE darbiniekiem, bet arī citām personām, ja tās saņēma raidstacijas vadības atļauju un speciālu caurlaidi. Pētniecības iecirknis bija sava veida dūmu aizsegs otram, slepenajam grupas iecirknim — analysis jeb evaluation (novērtēšana), kur ienāca un tika apstrādāti izlūkdienestam un ASV valsts departamentam paredzētie materiāli. Lielākā daļa no tiem (kartotēka un slepenie ziņojumi) glabājās tērauda skapjos F-9 istabā, bet paši vērtīgākie, ar augstākās slepenības pakāpes šifru apzīmētie; atradās F-7 istabā, kur sēdēja Zamorskis. Nepieciešamības gadījumā Austrumeiropas departamenta darbinieki drīkstēja ar priekšnieka ziņu ņemt F-9 istabā esošos dokumentus, nest uz savu istabu un izdarīt izrakstus, taču pirms darba beigām materiāli bija jāatdod vai nu tieši šefam, vai arī viņa norādītajai personai.

Pirmajos trīs mēnešos, pārbaudes posmā, Zamorskis rūpējās, lai es neuzzinātu pārāk daudz. Šefa paraugam sekoja arī citi, un es to uzskatīju par gluži normālu parādību. Neuzdevu liekus jautājumus un nebāzu savu degunu svešās darīšanās, tikai klausījos un vēroju. Secinājumi bieži radās paši no sevis. Jau tajā laikā es pārliecinājos, ko nozīmē pasacīt vienu lieku vārdu... Varšavas Centrā brīdināts, rēķinājos arī ar dažādu slazdu vai pat mērķtiecīgi rīkotu provokāciju iespēju. Es, jaunatnācējs, kuru pārējie darbinieki vēl labi nepazina, neapšaubāmi biju daudzu skatienu krustpunktā un arī daudzu man aiz muguras notiekošu sarunu objekts. Tātad vajadzēja kontrolēt katru savu soli, valdīt pār saviem refleksiem un, pats svarīgākais, neielaisties āķīgās diskusijās ar tiem, kas ne tikai pēc paša ierosmes vien meklēja iespēju papļāpāt ar mani.

Manam RBE priekšniekam Kazimežam Zamorskim patika atdarināt Novaku. Viņš centās iet strauji un enerģiski, kas viņa vecumā ne vienmēr izdevās, bet, kad runāja — un sevišķi par darba lietām —, pūlējās būt lakonisks un zaldātiski strups. Es neņēmu to nopietni, jo īstenībā viņš bija banāls un bļaurīgs cilvēks. Mūsu pirmajā sarunā, kad jau biju oficiāli kļuvis par viņa grupas darbinieku, Zamorskis palielījās, cik valodu viņš zinot, kādas specialitātes esot studējis Ļvovas universitātē un ko jau uzrakstījis. Viņa radošajā kontā, kā viņš apgalvoja, esot dažas grāmatas un vairāki simti rakstu periodikā. Kad Zamorskis nosprieda, ka viņa dižums mani jau pietiekami nomācis — spēle acīm redzami bija uz ārēju efektu —, viņš sacīja:

— Pie mums darbu sāk pusdeviņos, un es cienu punktualitāti!

Pēc šāda ievada mani stādīja priekšā grupas darbiniekiem un aizveda uz F-l istabu, kas no šī brīža kļuva par manu pastāvīgo darba vietu.

Poļu pētniecības un analīžu nodaļa aizņēma piecas istabas pirmā stāva F gaitenī un 123. istabu otrajā stāvā, kur izvietojās tā saucamais preses apskats. F gaiteņa nepāra puses četras istabas, kuras bija apzīmētas ar šifru F-l, F-5, F-7 un F-9, veidoja an-filādi. Vidējo divu istabu ieejas durvis no gaiteņa bija aizmūrētas, tā ka anfilādē varēja iekļūt tikai no F-l vai F-9 istabām.

Kamēr es strādāju «Brīvajā Eiropā», nemainījās vienīgi F-5 un F-7 istabu iemītnieki. Pēdējā no tām sēdēja Kazimežs Zamorskis, bet F-5 istabā — viņa divi vietnieki Aleksandrs Dignass un Vojcehs Kši-žanovskis.

F-l istabā, kur mani ieveda, sastapu četrus cilvēkus. Tie bija Ignass Klibaņskis, Veslava Trojanov-ska, Mihalina Kopčevska un Antonijs Kučmerčiks. Viņu rakstāmgaldi, pa diviem kopā salikti, stāvēja arhīvu plauktiem un skapjiem pieblīvētās istabas vidū. Man bija ienests atsevišķs galdiņš un pielikts pie Mihalinas Kopčevskas un Antonija Kučmerčika rakstāmgaldiem. Krēsls, uz kura es sēdēju, traucēja ieiet abu Zamorska vietnieku istabā. Vieta nebija no ērtajām, taču es nesūdzējos.

Darbs sākās pulksten 8.30. Desmitos bija otrās brokastis, kurām atvēlētas piecpadsmit minūtes, taču parasti tās aizņēma pusstundu. Gandrīz visi darbinieki tad devās uz kantīni, lai kaut ko ieēstu un padzertu tēju vai kafiju. Tur arī notika jaunākās informācijas apmaiņa. Kantīne pārvērtās par sava veida ziņu biržu, jo uz turieni gāja arī poļu redakcijas ikrīta sapulču dalībnieki. Visbiežāk tās vadīja Novaks, reizēm Gamarņikovs vai Zavadzkis, paretam Mihalov-skis un vēlāk izņēmuma gadījumos arī Pāvels Za-remba. Šīs sapulces bija apmēram tas pats, kas piec-minūšu apspriedes mūsu fabrikās vai rīta plānošana avīžu un žurnālu redakcijās. Sapulcē apsprieda iepriekšējās dienas programmas, izsacīja turpmāko raidījumu idejas, noklausījās vērtējumus un saņēma redakcijas vadības instrukcijas. Novaks vai kāds cits sapulces vadītājs runāja par jaunākajām parādībām Polijas dzīvē un norādīja tematus, kurus vajadzēja skart pārraidēs. >

Sapulces dalībnieki kantlnē apmainījās domām par dzirdēto, izsacīja savus iespaidus, slavēja vai pēla atsevišķus runātājus un vērtēja, kurš iet uz augšu, bet kurš poļu redakcijas vadības acīs kritis nežēlastībā. Ar ceturtdaļstundu tam visam, protams, bija par maz, tāpēc ikrīta uzkavēšanās kantīnē mazliet ieilga. Poļu redakcijā uz to gan skatījās Šķibi, taču aizrādīja tikai tiem, kuri jau bija kaut ko nogrēkojušies. Vienīgi Zamorskis lamāja savus ļaudis un reizēm pat lika nokavētās piecpadsmit minūtes atstrādāt pēc darba, jo neprata šķirt disciplīnu no dresūras un kārtību — no sīkumainības.

No pulksten divpadsmitiem līdz četrpadsmitiem kantīnē varēja paēst pusdienas, un šo pārtraukumu izmantoja visi. Darbu beidza pussešos vakarā.

Mans pirmais pienākums bija šķirot poļu preses izgriezumus pēc speciāla rādītāja, kas materiālus ļāva precīzi iedalīt tematiskās grupās, un likt tos mapēs. Raidstacijā šo darbu sauc par failošanu. RBE poļu sekcijas darbinieki, pat tie, kuri lāgā neprata angliski, labprāt mēdza iepīt sarunā angļu vārdus. Daži no tiem ar laiku «poliskojās». Tā bija arī ar vārdu iile, kas tulkojumā nozīmē «aktu vāki», «reģistrs», «kartotēka» vai «dokumentu sakopojums», bet darbības vārda formā -— «nolikt arhīvā», «iešūt vākos», «iereģistrēt».

Laikrakstu izgriezumu krāšana un šķirošana ir vienkārša un šķietami nenozīmīga nodarbošanās, taču, ja papēta dziļāk, kam un kādiem nolūkiem tā kalpo, sākotnējo ieskatu nākas mainīt. Prese, kā arī radio un televīzija svešam izlūkdienestam ir vērtīgs informācijas avots. Viss atkarīgs no tā, kādā veidā ziņas apkopo un klasificē, kas tās analizē, kādām detaļām pievērš uzmanību un kā šo «jēlvielu» savukārt apstrādā speciālisti. Valda vienprātīgs uzskats, ka ievērojamu procentu visdažādākās informācijas izlūkdienesti iegūst tieši no oficiālajiem avotiem.

Kā es drīz pārliecinājos un pēc tam daudzkārt pārbaudīju praksē, «Brīvajā Eiropā» poļu avīžu izgriezumus un īpaši izraudzītus radio un TV pārraižu fragmentus krāj trim galvenajiem mērķiem. Pirmkārt, CIP vajadzībām. Amerikāņu izlūkdienesta darbinieki bieži pieprasīja to vai citu izgriezumu mapi. Materiālus nesa pats Zamorskis vai viņa vietnieks Vojcehs Ksi-žanovskis, taču visbiežāk. — sekretāre Ursula Jasiņ-čuka. Otrkārt, izgriezumus uzglabā, lai pārbaudītu slepeno informāciju, kas «Brīvajā Eiropā» ieplūst no citiem avotiem, kā arī lai gatavotu dažādu problēmu analīzes, kuras amerikāņi periodiski pasūtīja poļu sekcijai. Un, beidzot, treškārt, — krāj redaktoru vajadzībām, kuri raksta raidījumu tekstus. Redaktori visaugstāk vērtēja izgriezumus no Polijas lielāko rūpnīcu, šahtu un metalurģisko kombinātu preses izdevumiem. Piemēram, 2eraņas vieglo automobiļu fabrikas periodisko izdevumu Varšavā lasa tikai retais. Kad RBE pārraides autors iepin tekstā no tā ziņu, ka, teiksim, meistara X ģimenē piedzimuši trīnīši, «Brīvās Eiropas» redakcijas «virtuvi» nepārzinošam klausītājam atliek tikai nopūsties: «Tie tur visu zina...» Vairāku šādu trāpījumu ķerts, viņš vieglāk noticēs arī tad, kad Minhenes raidstacija sāks klāstīt visparastākos melus.

«Brīvajā Eiropā» krātie izgriezumi reiz tika izmantoti, lai sagatavotu amerikāņu studentu grupu, kas cauri Polijai devās tūrisma braucienā uz PSRS. Poļu sekcijas «pasniedzēji» skaidroja studentiem, ko viņi redzēs Polijā, un, izmantojot attiecīgi atlasītus mūsu laikrakstu citātus, centās viņus padarīt neuzņēmīgus pret tā saucamo komunistiskā režīma propagandu. Dažas nedēļas vēlāk, kad studenti devās atpakaļ pāri okeānam, viņi atkal apstājās Minhenē, rakstiski izklāstīja savus iespaidus un atbildēja uz speciālas anketas jautājumiem. Šādā veidā iegūto materiālu rūpīgi izpētīja RBE un radiostacijas «Brīvība» analītiķi. CIP lietpratēji gribēja zināt, vai atbilstoša iepriekšējā sagatavotība spēj mazināt komunistiskās propagandas ietekmi uz jaunatni un — cik lielā mērā.

Jau darba sākuma posmā, kad es vēl kārtoju periodikas izgriezumus, mani bieži izsauca Zamorskis un lika rakstīt dažādus apskatus, kas, pēc viņa vārdiem, bija nepieciešami amerikāņiem.

Man, piemēram, vajadzēja izstrādāt plašu pārskatu par kārtējo vispārējās izglītības reformu Polijā un pamatvilcienos norādīt uz jaunajām koncepcijām, kas iezīmējas šajā jomā. Galvenais uzdevums bija izlobīt datus par jaunatnes pilsoniskās atbildības audzināšanas metodēm un apjomu skolā. Apskata informatīvā bāze bija preses izdevumi.

Pēc kāda laika man lika uzrakstīt tikpat plašu apcerējumu par Polijas kodolreaktoriem.

Kad dzimtenē sākās gatavošanās Poļu literātu savienības XV kongresam, es rakstīju par situāciju šajā radošajā organizācijā. Iesākumā bija paredzēta neliela informācija divu lappušu apjomā, taču izrādījās, ka amerikāņiem ar to ir par maz. Viņi pieprasīja detalizētāku pārskatu. Japiebilst, ka tas notika drīz pēc tam, kad RBE pūlējās izprovocēt saspīlējumu radošajās aprindās un pamudināt tēs uz atklātu konfliktu ar valdību. Amerikāņi gribēja zināt, no kuriem literātiem var gaidīt, ka tie kongresā neieņems «opor-tūnistisku» nostāju (šāds apzīmējums bija lietots pasūtījumā, ko saņēma poļu sekcija).

Jau apcerējumam par kodolreaktoriem ar tiem materiāliem, kas atradās izgriezumu mapēs, man bija par maz. Informācijas trūkums kļuva vēl jūtamāks, kad sāku gatavot pārskatu par literātiem. Griezos pie Zamorska un pavēstīju par grūtībām, ar kādām esmu sastapies. Sākumā viņš visādi mēģināja no manis atkratīties, taču es sapratu, ka tā ir tikai laika vilkšana. Droši vien Zamorskis konsultējās ar CIP virsniekiem, kā šādā gadījumā rīkoties. Es taču biju vēl jauns raidstacijas darbinieks.

Zināju, ka RBE arhīvos glabājas slepeni materiāli, kas pieejami tikai ar amerikāņu atļauju. Gribēju tiem piekļūt, bet tieši tādēļ nedrīkstēju rīkoties pārsteidzīgi un pārāk uzkrītoši mākties virsū Zamorskim. Tāpēc sāku laiku pa laikam sūroties par šķēršļiem, kas man neļauj ātri un kārtīgi paveikt uzdoto darbu. Zinādams, ka šefs necieš, ja kāds no padotajiem uz ilgāku laiku pazūd no viņa acīm, es garas jo garas stundas sēdēju RBE bibliotēkā un lasītavā. No vajadzīgajiem datiem tur maz ko varēja atrast, tādēļ mana vaļsirdīgā bēdāšanās, atgriežoties F-l istabā, šķita pilnīgi dabiska. Atkārtoju šo ainu diendienā un neaizmirsu piebilst, kādus leksikonus un periodiskos izdevumus vēl esmu nolēmis izpētīt. Kad biju pārliecināts, ka mana sēdēšana lasītavā Zamorski sāk kaitināt (viņam tika atkārtots katrs mans vārds, varbūt pat ar dzēlīgiem komentāriem), nolēmu izmantot arī šefa godkārību. Biju jau paguvis atklāt šo viņa rakstura īpašību. Zamorskis gribēja, lai viņu apbrīno. Nospēlēdams uz šīs stīgas, es, manuprāt, varēju gūt zināmus panākumus. Devos pie Zamorska ar lūgumu, lai viņš, gudrs, pieredzējis cilvēks un lielisks rakstnieks, neatstāj mani bez vērtīga padoma.

Zamorskis jutās patīkami glaimots, izslējās un ieņēma savu diženumu izbaudoša cilvēka pozu.

— Pareizi darāt, pan Andžej, — viņš pļāpīgi teica. — Tieši tā arī vajag. Kas vaicā, tas nekļūdās. Lūdzu to vienmēr paturēt prātā ...

Izmantodams gadījumu, viņš ieteica izskatīt arī «Kultam» un «2yc/e Literackie» gadagājumus, jo tur, pēc viņa domām, es atradīšot pietiekami daudz informācijas par literātiem. Pateicos par «vērtīgo norādi», kaut gan biju šos izdevumus jau izpētījis un patiesi atradis tur šādas tādas ziņas. Taču ne jau literāti mani interesēja — es gribēju izdibināt, kas glabājas slepenajos arhīvos! Zamorskis šo tematu nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu. Tātad pašā svarīgākajā lietā es nebiju ne soli ticis uz priekšu un, armijas valodā runājot, joprojām nīku izejas pozīcijās.

Atkal uz divām dienām nozudu bibliotēkā, kas bija pati jaukākā vieta visā «Brīvajā Eiropā», jo turp nāca maz cilvēku. No poļu sekcijas visbiežāk te sastapu Tadeušu Novakovski un Ježiju Kaņeviču (Tadeušu Meleško), reizēm iegriezās arī Zamorskis, bet tikai tālab, lai kontrolētu mani.

Un pēdīgi pienāca diena, kuru es tā gaidīju. Vēl tagad nezinu, vai Zamorskis pats bija pieņēmis lēmumu vai arī amerikāņi bija devuši viņam tādu rīkojumu. Ja tā būtu viņa iniciatīva, es varētu uzskatīt, ka mana spēle nav palikusi bez rezultāta. Lai arī kā, taču kādu dienu Zamorskis mani iesauca savā kabinetā un teica īsu runu. Pieminēja uzticību, kāda man, jaunam darbiniekam, tiekot parādīta, un uzsvēra, ka esot jāprot to pienācīgi novērtēt. Pēc tam iedeva vairākas mapes un personālās kartiņas, kas bija izņemtas no F-9 istabas seifiem. Tur glabājās slepenie materiāli, kuri RBE redakciju darbiniekiem faktiski nebija pieejami. Ka Zamorska grupai esot ari slepenie arhīvi, tika sacīts jau Centrā, taču šīs informācijas apstiprinājums uz vietas, pašā raidstacijā, mani ļoti uzmundrināja. Tas bija svarīgs mirklis — es beidzot izkustējos no sastinguma punkta ...

Dažas stundas vēlāk, kad biju izrakstījis vajadzīgos datus, gāju pie Zamorska, lai atdotu mapes. Viņš bija aizņemts un, gribēdams drīzāk tikt no manis vaļā, gluži neapzināti izmeta:

— Lūdzu, atdodiet mapes panei Uršulai, bet personālās kartiņas — panam Mikic jukām!

Tā es uzzināju, kur kas glabājas un ko kurš pārzina. No daudziem šādiem sīkiem novērojumiem, bieži vien tīriem niekiem, es pamazām izveidoju sev priekšstatu par informācijas pieplūdes un cirkulācijas shēmu raidstacijā, sevišķi tajā «Brīvās Eiropas» daļā, ko sauc par Austrumeiropas pētniecības un analīžu departamentu.

Sājā priekšstatā vēl bija daudz baltu plankumu — precīzāk runājot, personiski nepārbaudītu posmu —, bet tad mani negaidot izsauca Zamorskis un, tēlodams gādīgu šefu, sacīja:

— Pan Andžej, jums kā jaunatnācējam ir jāiepazīstas ar visām mūsu darba nozarēm! Rodas lieliska izdevība: pane Ursula iet atvaļinājumā, un es jums piedāvāju tikmēr uzņemties viņas pienākumus un iepazīties ar sekretariāta funkcijām.

Zamorskis bija viltīgs. Viņš negribēja palikt bez sekretāres, taču, manuprāt, baidījās ņemt par aizvietotāju tādu, kas nestrādā viņa grupā. Un ne jau tikai neuzticēšanās dēļ — iemesls varēja būt daudz prozaiskāks. Jebkura cita sekretāre, kas labi pārzina savus pienākumus, tūdaļ pamanītu un, pats ļaunākais, izstāstītu citiem, ka pane Ursula Jasiņčuka, iespējams, daudz ko pieprot izcili, taču profesionālās kvalifikācijas savu amata pienākumu veikšanai viņai nav.

Zamorska piedāvājumu es, protams, pieņēmu, ne jau bez pamata paredzēdams, ka pat īslaicīgs darbs sekretariātā dos iespēju aizpildīt tukšumus informācijas aprites shēmā. Sīki nepārzinādams apriti, personiski nepārbaudījis visus tās posmus, es maz ko varēju paveikt. Spēlē ar pretinieku cerības uz panākumiem ir tikai tad, ja zina viņa vājās vietas. Tāpēc es neatlaidīgi meklēju veidu, kā iekļauties informācijas aprites ķēdē, neizraisot aizdomas. Biju pārliecināts, ka šādā ceļā nonākšu pie «Brīvās Eiropas» ieplūstošo ziņu avota.

Centrs nesteidzināja. Vairākas reizes jau biju aizsūtījis materiālus, taču gaidītās uzslavas vietā mani pamācīja, lai esot piesardzīgs un pacietīgs. No jauna it kā dzirdēju Henrika balsi, kurš pirms izbraukšanas daudzkārt tika brīdinājis, ar ko var beigties dzīšanās pēc ātriem sasniegumiem.

«Izlūkošanā pacietība vajadzīga vēl vairāk nekā, piemēram, rožu audzēšanā,» viņš sacīja. «Mūsu darbs atgādina kalnos kāpšanu. Vispirms izpēta objektu un izanalizē visus šķēršļus, un tikai tad var doties ceļā. Trasē jāstrādā ar rokām un kājām, lai rastu vairāk atbalsta punktu. Ja vismaz viens no tiem nav absolūti drošs, tālāk iet nedrīkst. Tāpat ari izlūkdienestā. Tiesa, tu strādā tikai ar galvu, taču bez pārbaudīta atbalsta punkta nedrīksti spert ne soli, ja negribi iekrist.»

1965. gada rudenī jau varēju ziņot saviem priekšniekiem Centrā, ka esmu detalizēti izpētījis informācijas apriti RBE poļu sekcijā. Pie reizes pavēstīju par dažām nelielām izmaiņām, kas tajā bija notikušas pēdējo nedēļu laikā, un darīju zināmu savu ideju, kā iekļauties apritē. Piebildu, ka man būs nepieciešama Centra palīdzība, un ierosināju tikšanos, lai visu sīki apspriestu, jo rakstisks izklāsts aizņemtu pārāk daudz vietas.

MANI «KOLĒĢI» NO RBE POĻU SEKCIJAS

«Mēs ceram uz jūsu grēkiem ...»

Šis teiciens nav manis izdomāts, taču esmu to lasījis vai dzirdējis tik sen, ka vairs neatceros, kas ir autors. IJn tomēr es to citēju, jo plāns, kuru īstenoju Minhenē, paredzēja izmantot arī dažas manu RBE «kolēģu» rakstura īpašības.

Pirms izbraukšanas no Varšavas, vēl apmācību laikā, mani iepazīstināja ar daudziem interesantiem dokumentiem, kas attiecās uz «Brīvās Eiropas» personālu. Tādējādi es uzzināju ne tikai par Kotoroviču, kurš mani sameklēja Cirndorfā, bet arī par citiem raidstacijas darbiniekiem. Aplūkoju viņu fotoattēlus, lasīju biogrāfijas un raksturojumus. Šie materiāli man daudz deva. Tie bija man nezināmu izlūkdienesta līdzstrādnieku darba augļi, un mans pienākums ir pasacīt, ka bez viņu ilgstošiem pūliņiem, bez viņu palīdzības es nespētu izpildīt man uzticētos uzdevumus Minhenē.

Uz kādu ļaužu grēkiem es cerēju RBE? Sākšu ar cilvēkiem, kurus man nācās sastapt visbiežāk.

Kā jau minēju, mans tiešais šefs bija Kazimežs Za-morskis, kurš reizēm lietoja arī pseidonīmu «Silvesters Mora». Šis vīrs neizcēlās ne ar augumu, ne ar raksturu. Viņš bija dzimis 1914. gadā; kad mēs iepazināmies, viņš nesen bija pārkāpis piecdesmit gadu slieksnim. Pirms kara Zamorskis dzīvoja Ļvovā un strādāja skolu valdē. Viņa izglītošanās, kā mēļoja «Brīvajā Eiropā», bija beigusies juridiskās fakultātes pirmajā kursā, taču šefs, izlikdamies šīs valodas nedzirdam, labprāt mēdza atcerēties, kā viņš studējis Jana Kazimira universitātē un cik jauki bijuši senie studenta gadi.

Zamorska paziņas apgalvo, ka viņš jau Ļvovā esot bijis buržuāziskās Polijas armijas ģenerālštāba Otrās jeb izlūkošanas nodaļas līdzstrādnieks. Viņš pats to nenoliedz, tieši otrādi — pat dižojas ar pirmskara laika sakariem. Kontakti ar slepenajiem dienestiem viņam it kā bijuši jau kopš jaunības, bet izlūkošanas un pretizlūkošanas tehniku viņš esot mācījies no labākajiem sava aroda meistariem. Vienīgi karš viņam aizkavējis gūt galvu reibinošus panākumus šajā darbības laukā. Grūti pateikt, cik patiesības ir Zamorska vārdos. Ne reizi vien viņš ir pieķerts, ka patvaļīgi jauc faktus un īstenību aizstāj ai paša izdomu. Visbiežāk tas vērojams, kad Zamorskis klāsta savas mīlas dēkas. Klausītāji nereti par tām ironizē; Zamorski aizstāv vienīgi Meleško-Kaņevičs, taču šo cilvēku neviens neņem nopietni.

Visa sekcija aizrautīgi sekoja Zamorska laulības šķiršanas prāvai ar kārtējo, trešo sievu Halinu, pani pašos brieduma gados. 1957. gadā viņa kopā ar dēlu bija aizbēgusi no Polijas un nokļuvusi bēgļu nometnē. Tur viņu šefam bija nolūkojis Bogumils Bridaks, par kuru es vēl runāšu. Kad strādāju RBE, pane Halina sīvi tiesājās ar Zamorski par šķiršanos un alimentiem. Starp tikšanās reizēm tiesā vai pie advokāta viņa mēdza apmeklēt paziņas un stāstit visādus pikantus atgadījumus no sava laulātā drauga dzīves. Pane Halina dažreiz pat mēdza uzglūnēt pie durvīm, lai negaidot noķertu sekretāri Uršulu Jasiņčuku, kad tā pēc vakariņām un brokastīm starodama nāca ārā no šefa dzīvokļa.

Romāns ar Uršulu Jasiņčuku bija sācies jau sen. Pēc apprecēšanās ar pani Halinu Zamorskis to bija pārtraucis, taču esmu pārliecināts, ka arī sekretāre sagaidīs dienu, kad viņu vedīs pie altāra; tas notiks tad, kad šefs atzīs, ka vecpuiša prieki viņam apnikuši.

Tenkās par Zamorski izpaudās cilvēku nenovīdība, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš pats itin bieži deva iemeslu sevis apcelšanai. Darbiniekus pārsteidza, teiksim, viņa pastāvīgais naudas trūkums, kaut gan viņš saņēma lielu algu. Šīs hroniskās finansu krīzes aizkulises labi pārzināja Bridaks, no kura šefs allaž aizņēmās.

Zamorskis ieradās RBE jau 1952. gadā ar CIP norīkojumu kabatā. Viņš bija uzņēmis kontaktus ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi drīz pēc tās dibināšanas, kad angļi viņu, tāpat kā Novaku, atdeva amerikāņiem. Zamorska sadarbība ar angļu izlūkdienestu sākās Tuvajos Austrumos, kad viņš kopā ar Andersa armiju atstāja Padomju Savienību. Jau 1945. gadā Anglija sāka propagandas ofensīvu, kuras nolūks bija graut kara gados tapušo savienību ar PSRS. Tālākais mērķis, kā zināms, bija gatavot agresiju pret šo valsti. Zamorskis sadarbībā ar Staževski, kurš tolaik lietoja pseidonīmu «Pjotrs Zverņiks», izdeva grāmatu — paskvilu «Padomju tiesa». Šim darbam sekoja citi līdzīgi, tie bija žultainas antikomunistiskas propagandas piesātināti. Tagad Zamorskis laiku pa laikam publicē savus rakstus Parīzes žurnālā «Kultura».

Zamorska jājamzirdziņš ir azarta spēles. Sācis spēlēt, viņš zaudē kontroli pār sevi. Meklē laimi biržā, ruletē, kārtīs. Sarežģītajās biržas operācijās viņam aizvien palīdzēja Bridaks, kamēr tas vēl strādāja Poļu pētniecības un analīžu nodaļā. Bieži vēroju viņu šajā nodarbē. Jau no paša rīta Bridaks ņēmās studēt laikrakstā «Sūddeutsche Zeitung» ievietotās biržas ziņas un rūpīgi izrakstīja jaunākos akciju un citu vērtspapīru kursus. Ar šīm piezīmēm viņš gāja pie Zamorska, bet reizēm aizsteidzās uz pilsētu un pazuda līdz darbdienas beigām. Bridaks nebija noslēpumu glabātājs, un mēs zinājām, kad biržas darījumi bija veiksmīgi un kad neveiksmīgi. Ar laiku arī bez viņa varējām uzminēt, kā šefam sokas. Ja Zamorskis izgāza krūtis un centās raudzīties uz personālu no augšas, viegli varēja noprast, ka viņam laimējies, bet, ja no kādas istabas atskanēja spiedziens: «Jūs neprotat domāt!» — iemīļotais Zamorska teiciens, kas pauda nopēlumu —, Bridakam atlika tikai painformēt, kur šefam šoreiz gadījies klupiens: ruletē, biržā vai kārtīs.

Ap Minheni, tāpat kā gandrīz ap visām lielākajām Vācijas Federatīvās Republikas pilsētām, ir sabūvēti spēļu nami. Tie gan nav tik lieli un pazīstami kā Montekarlo kazino, taču neatšķiras no turienes spēļu elles ne ar atmosfēru, ne arī ar klientūru. Zamorskis visbiežāk mēdza apmeklēt Bādvīzes vai Bādreihenhal-les kazino. To stāstīja Bridaks, kurš reizēm pavadīja šefu viņa izbraucienos.

Reiz vēlu vakarā — tas bija 1968. gadā — mani uzcēla no miega telefona zvans.

— Pan Andžej, — izdzirdēju Zamorska balsi, — piedodiet, ka zvanu šajā laikā, taču, ziniet, — viņš sastomījās, — ir tāda muļķīga lieta. Es esmu Bād-vīzē ... Jūs tak mani pazīstat, vai ne?

Protams, pan Kazimež, — es atbildēju. Zamorskis vēlējās, lai viņu šad tad uzrunā arī neoficiālāk. Pazinu viņu pēc balss, kaut gan ne uzreiz. Darbā Zamorskis bija ņurdoņa un bļauris, bet tagad runāja kā izsmērēts un bija pati laipnība.

— Kas noticis, pan Kazimež? — es jautāju, jau noskārzdams, kas viņam uz sirds, ja reiz zvana no Bādvīzes.

Pirmos vārdus nesadzirdēju.

— ... nezinu, kā tas gadījies. Man šeit pietrūcis naudas. Nenāk kārtis, nu gatavā nelaime! Vai jūs nebūtu tik laipns, nepaņemtu kādas tūkstoš markas un, ja tas nav par apgrūtinājumu, neatbrauktu pie manis? Vai dzirdat — kādas tūkstoš markas!

— Tiks izdarīts. Jau ģērbjos un braucu!

Šefa izmisums mani uzjautrināja. Summa bija liela, bet, par laimi, tik daudz mājās atradās. Ne jau nejaušības pēc... Tas gan nenozīmē, ka man Minhenē būtu bijis ļoti daudz naudas, kaut arī RBE algas, ņemot vērā Rietumvācijas apstākļus, ir relatīvi augstas. Mans sākotnējais atalgojums (plus bezmaksas mēbelēta istaba, segas, gultas veļa, trauki, galda piederumi, aizkari un galdauti) aptuveni veidoja summu, kādu mēnesī nopelna labs darbgaldu rūpnīcas inženieris konstruktors.

Bādvīzes kazino es ieraudzīju gaužām dramatisku situāciju. Zamorskis atgādināja mazu zaķīti, kam uzklupis vesels bars asinssuņu. Ap viņu stāvēja liela auguma resnvēderaini vīri un bez mitas kaut ko strauji runāja. Kad divi bavārieši pusbalsī apmainās laipnībām, nezinātājs var nodomāt, ka viņi lamājas, bet te lokā ielenktajam, nelaimīgajam Zarnorskim, kurš nervozi ik pa brīdim kārtoja acenes, draudēja ar policiju un nekautrīgi kliedza uz viņu, ka saprātīgam cilvēkam nepienākas spēlēt uz tik augstām likmēm, ja nav klāt naudas.

Izspraucos cauri pūlim un nostājos blakus šefam.

— Mani kungi, — skaļi sacīju, — kamdēļ šāds strīds? Tūlīt viss tiks nokārtots! — Un izņēmu kabatas portfeli, no kura rēgojās steiga iegrūstu zilu simtmarku banknošu žūksnītis.

Noskaņa acumirkli mainījās. Iekarsušie bavārieši pieklusa un pēc īsa brīža kļuva izmeklēti laipni. Viņi klanījās, smaidīja un vicināja rokas gluži kā tirgoņi, kas pauž pircējam savu apbrīnu un pilnīgu padevību, ligāk dzīvojot Vācijas Federatīvajā Republikā, gribot negribot jāpierod, ka cilvēks ar biezu maku tur ir spēks, kura priekšā pazemīgi noliec galvu ne tikai bavārieši vien. Dažas minūtes vēlāk izgājām pie automašīnas. Mūs pavadīja klanīdamies. Nupat vēl sadugušais un nelaimīgais Zamorskis atkal piepūtās kā pāvs. Atpakaļceļā viņš jutās jau tik pašpārliecināts, ka sāka pat lādēt vāciešus; tā viņam bija ārkārtīgi laba garastāvokļa pazīme.

Pie savām namdurvīm viņš ilgi un sirsnīgi atvadījās, ieminējās kaut ko par diskrētumu un cieši apsolīja, ka divu trīs dienu laikā parādu nokārtošot, jo tā viņam esot godalieta.

Zamorskis to nav nokārtojis vēl tagad un droši vien nekad arī nenokārtos. Sen jau to ir aizmirsis. Tāpat viņš izrīkojās arī ar Bridaku, no kura bija aizņēmies ievērojami vairāk. Bridaks ir miris, bet viņa atraitne, ja arī zina par aizdevumiem, nespēj piespiest Zamorski tos atdot.

No biežajām naudas grūtībām Zamorski daļēji glāba sīkas, viņa amatam un stāvoklim nepiedienīgas blēdības. Viņš pierakstīja sev virsstundas, izmantodams tuvās attiecības ar Uršulu Jasiņčuku, kuras pārziņā bija grupas reģistrācijas žurnāls (tur atzīmēja atnākšanu un aiziešanu, atvaļinājumus, slimību, kā arī virsstundas). Taču no virsstundām neviens vēl nav kļuvis par miljonāru . . . Šādi iegūtās summas bija nelielas — apmēram daži simti mārku mēnesī.

Bija laiks, kad es sāku šīs fiktīvās virsstundas skaitīt (pavisam to sakrājās pāri par četrsimt divdesmit) un vākt arī citus pierādījumus par šefa finansiālajām mahinācijām un dienesta pārkāpumiem. Negribēju būt bezpalīdzīgs, ja Zamorskis man pēkšņi uzbruktu, bet pēc tā oda. Pirms tūkstošmarku aizdevuma mūsu attiecības nebija no labākajām. Brīžiem draudēja izcelties pat atklāts konflikts.

Par pirmajām darba nedēļām «Brīvajā Eiropā» man nav daudz ko stāstīt. Toreiz vairākas reizes gadījās, ka Zamorskis iesauca savā istabā, kur uz rakstāmgalda stāvēja gan aizvērtas, gan vaļējas dokumentu mapes. Pietika uzmest acis, lai pamanītu uzrakstus «Pilnīgi slepeni!», «Slepeni!», «Tikai adresātam!» un tamlīdzīgus. Zamorskis brīdi runāja ar mani un pēkšņi pat neatvainojies drāzās āra kā cilvēks, kurš piepeši atcerējies, ka mājās atstājis karstu gludekli uz biksēm. Piecas, reizēm pat desmit minūtes es paliku istabā viens. Atgriežoties Zamorskis nevis ienāca, bet gan iedrāzās kā viesulis. Vai viņš cerēja, ka pieķers mani lasām dokumentus? Skaidrs, ka šīs situācijas viņš radīja ar nolūku, lai mani pārbaudītu. Līdzīgi gājieni ir aprakstīti rokasgrāmatās amerikāņu bosiem, kuru nolūks ir pārbaudīt personāla uzticību. ASV ražo pat miniatūras elektroniskās ierīces darbinieku kontrolei, taču «Brīvajā Eiropā» man neiznāca ar tām saskarties, kaut gan daži «kolēģi» tās bieži pieminēja.

Zamorskis varēja izvest mani no pacietības, kad mēdza klusi pielavīties aiz muguras un pār plecu lūkoties, ko es daru, kādu tekstu lasu vai rakstu. Viegli iedomāties, ka mani viņš nekad nepārsteidza ar materiālu, kuru nedrīkstētu redzēt. Šāds Zamorska aizdomīgums mani vairāk kaitināja, nekā lika domāt par tā cēloņiem. Šefs tāpat izturējās arī pret citiem, tāpēc viņa piezīmes uzklausīju diezgan vienaldzīgi. Piemēram, viņš teica: «Pan Andžej, nevajag tik daudz lasīt. Vajag strādāt!» Nesāku skaidrot, ka, neizlasījis visu materiālu, es izlobīto informāciju nespētu iereģistrēt arhīva kartītēs.

Reiz notika asāka salekšanās. Cēloņi bija divēji: formālais, kas kalpoja tikai par ieganstu, un patiesais, kuru es izpratu daudz vēlāk. Par ieganstu noderēja fakts, ka Zamorskis mani atkal pieķēra lasot. Divu liecinieku pavadībā mani tūdaļ izsauca pie šefa. Paceltā balsī viņš pārmeta, ka es darbā tikai slinkojot, taču turpmāk viņš to vairs nepieļaušot.

— Pārcentīgs nekad neesmu bijis! — atcirtu pretī. — Dzīvoju, nevis lai strādātu, bet strādāju, lai dzīvotu. Lūdzu, pasakiet — kad un ko es neesmu izdarījis laikā?

— Jums ir pārāk maz darba! — Zamorskis uzbrēca. •— Gan es jums to atradīšu!

Noklausījos vel veselu virkni izteicienu šādā stilā. Zamorska tonis neizsakāmi kaitināja, taču es stāvēju kā sastindzis un nebildu ne vārda. Kad viņš bija izkliedzies, tikai noteicu:

. — Kā jums tīk.

Tas'bija netaktiski pret priekšnieku, un es to tūlīt nožēloju. Zamorskis palūrēja caur pieri.

— Es padomāšu, ko panam Čehovičam vēl varētu uzdot, — viņš salti pavēstīja. — Varat iet.

Nopratu, ka Zamorskis apzināti mēģinājis izprovocēt skandālu, lai es zaudētu pašsavaldīšanos, un jutās vīlies, ka tas viņam nav izdevies. Konflikta gadījumā starp šefu un darbinieku amerikāņi, kuriem «Brīvajā Eiropā» piederēja noteicošais vārds, vienmēr nostājās priekšnieka pusē. Pat tad, ja atzina, ka darbiniekam ir taisnība.

Jutu, ka ap mani sākusies kaut kāda rosīšanās. Zamorskis acīmredzot gribēja tikt no manis vaļā, un tas šķita neizprotami. Būtu skandāls izcēlies pēc «izpirkšanas» no Bādvīzes kazino, varētu vēl pieņemt, ka cēlonis ir iedragāta priekšniecības autoritāte, taču sadursme notika daudz agrāk. Apsvēru dažādas varbūtības. Dekonspirācija, šķiet, atkrita. Ja Zamorskis zinātu, ka esmu atnācis uz RBE ne jau failošanai, viņš rīkotos pavisam citādāk. Mani tūda} saņemtu ciet iekšējās drošības biroja vīri, pie kuriem Zamorskis bieži iegriezās, jo tie strādāja netālu no mūsu grupas. Kas tad viņam bija aiz ādas? So miklu vajadzēja uzminēt, tas bija mans dienesta pienākums. Padzīšana no raidstacijas pilnīgi pārvilktu svītru maniem plāniem. Katram gadījumam paziņoju Centram, ka radušās grūtības, kuru cēloni es nesaprotu.

Uzmanību pievērsa kāds būtisks fakts: es biju pieņemts atlaistā Kazimeža Ovčareka vietā. Sis vīrietis, vecumā nedaudz pāri četrdesmitiem, savā laikā baudīja amerikāņu uzticību, un tomēr Zamorskim izdevās viņu «izēst». Kāpēc? Kā tas bija noticis? Lauzīju par to galvu, spriezdams, ka atbilde uz šo jautājumu būs atslēga manas problēmas atrisināšanai. Delikāta zondēšana atvēra man acis. Prasmīgi ievirzītā sarunā

1 lu'iiicrčiks un Bridaks izteicās, ka visam sākums esot i : Kazimeža Ovčareka konflikts ar pani Uršulu.

[ s bija trāpījums desmitniekā! Tūlīt aptvēru savu 1 • ’<iu. Pilnīgi lieki — kaut arī apzināti — biju izru-i 'lies par Ursulas Jasīņčukas acīs krītošo dumjību.

' .ojos aiz saviem apsvērumiem, taču biju aizgājis : r tālu. Piemēram, rādīju mūsu istabas ļaudīm Ursu-Jasiņčukas sastādīto 1936. gadā mirušā Ignacija Dašiņska personisko kartīti, kurā nelaiķis figurēja kā aktīvs mūsdienu Polijas politiskais darbinieks. Citreiz atkal publiski pavilku viņu uz zoba par divām rakstnieka Jaroslava Ivaškeviča kartītēm, kas atšķīrās vienīgi ar ierakstu ailē «profesija»; vienā bija «dzejnieks», otrā — «literāts». Kāds acīmredzot bija sekretārei atkārtojis manus vārdus, bet viņa tūdaļ parūpējusies, lai man zustu patika trīt mēli. Ursula aizgājusi un pasūdzējusies Zamorskim, un ar to arī viss sācies.

Kam tev tas bija vajadzīgs? — lādēju sevi. Ne jau tāpēc esi Minhenē, lai stutētu un lāpītu «Brīvo Eiropu»! Kamēr neesi izpētījis personāla savstarpējās attiecības, nemēģini sākt riskantu spēti. Valdi muti, dari savu darāmo un tēlo rāmu jēriņu, kurš, tāpat kā visi pārējie, ir apmierināts ar savu darbu «Brīvajā Eiropā» ...

No šīs pagaidu krīzes izkūlos sveikā, tomēr biju dabūjis labu mācību. Nebūtu laikus atklājis, no kurienes draud trieciens, un mainījis savu rīcību, es ciestu neizbēgamu sakāvi.

Sagaidīju dienu, kad arī pār Zamorska galvu savilkās tumši mākoņi. Vispirms notika sadursme starp viņu un Novaku. Tā izcēlās Juzefa Маске vica — Polijā pazīstamā Cata-Mackeviča radinieka dēļ. Juzefs Mackevičs okupācijas gados bija sadarbojies ar hitleriešiem, un «Dzimtenes armijas» (AK) Viļņas apgabala vadība viņam bija piespriedusi nāvessodu, kuru diemžēl neizdevās izpildīt.

Tagad Juzefs Mackevičs dzīvo Minhenē, jo pat «poļu Londonā» viņam nav vietas. Šā cilvēka pagātne ir pārāk brūna, un jebkura, pat nejauša saskare ar vīnu var kompromitēt visdažādāko aprindu emigrācijas darboņus. Toties Bavārijas galvaspilsētā, Franča Jozefa Strausa gādīgajā paspārnē, apgrozās ne mazums bijušo ungāru «krustbultnieku», lietuviešu «dzelzs vilku», horvātu ustašu un ukraiņu nacionālistu no Ukrainas sacelšanās armijas un SS divīzijas «Galīcija» rindām. Sājā starptautiskajā fašistu pūlī iejucis arī kolaboracionists no Viļņas, kurš uzdodas par poli un kā šīs tautības pārstāvis ari figurē dažādu VFR revanšistisko organizāciju rīkoto pasākumu «goda viesu» sarakstos.

Zamorskis bija draugos ar Juzefu Mackeviču. Kamēr Mackevičs savos rakstos neskāra jautājumus par «Brīvās Eiropas» poļu sekcijas un, galvenais, paša tās direktora Novaka darbību, pēdējais šajā draudzībā nesaskatīja nekā nosodāma. Bet, tiklīdz Novakara tika pārmestas diktatoriskas metodes un poļu redakcijai — ka tā nav pietiekami antikomunistiska, jo, lūk, reportāžā par Polijas futbola komandas spēli lietots apzīmējums «mūsu futbolisti», direktora pacietība bija golā. Viņš nolādēja Juzefu Mackeviču. Zamorskis nevarēja to nezināt, un tomēr, kad daži emigrācijas preses izdevumi izsludināja ziedojumu vākšanu Juzefa Mackeviča daiļrades atbalstīšanas fondam, viņš nešaubīdamies parakstījās zem šī aicinājuma. Zamorskis bija pilnīgi drošs par savu saimnieku atbalstu. Savukārt Novaks paļāvās, ka ari šoreiz iedarbosies «Brīvās Eiropas» praksē pārbaudītais mehānisms un priekšnieka strīdā ar padoto atbalstīts tiks pirmais, taču, pretēji viņa cerībām, panākumi bija niecīgi. Zamorski uz īsu laiku gan atstādināja no amata, tomēr drīz viņš atkal atgriezās darbā. Vai tiešām viņam bija tik stingras pozīcijas CIP un BND (Rietumvācijas izlūkdienestā), ka pat Novaks cīņā ar viņu izrādījās zaudētājs? Šāds spriedums nebūtu pareizs. Uzvaras cēlonis meklējams citur. Zamorska grupas saikne ar tā saucamo «Brīvās Eiropas» poļu sekciju ir diezgan nosacīta. Kā jau es minēju, Poļu pētniecības un analīžu nodaļa organizatoriski ietilpst Austrumeiropas pētniecības un analīžu departamenta sastāvā, tāpēc Zamorska tiešais šefs ir nevis Novaks, bet gan Džeimss Brauns, pēc izcelsmes anglis, kurš pieņēmis ASV pilsonību un jau ilgus gadus kalpo CIP. Manuprāt, tieši tāpēc princips «konfliktā ar padoto priekšniekam vienmēr ir taisnība» Zamorska lietā netika ievērots.

Tajā laikā, kad Zamorska un Novaka attiecības bija nokaitušas līdz baltkvēlei, mani reiz uzaicināja uz sarunu Antonijs Kučmerčiks, kurš grupā bija pazīstams kā viena no direktora uzticības personām. Viņš sacīja, ka ar satraukumu esot vērojis, kā Zamorskis ne vienu reizi vien centies mani pazudināt. Pēc viņa domām, šāda situācija varot atkārtoties ari nākotnē. «Taču jums nevajag baidīties,» viņš pārliecinoši teica, «Zamorskim rokas par īsām. Jūs esat pana direktora Novaka aizbildnībā, viņš par jums ir augstās domās. Nojaušu, kāpēc esat tik mierīgs: jūsu rokās laikam ir materiāli, kas varētu kompromitēt Za-morski...» Viņš pārgāja uz konfidenciālu toni: «Nenāktu par ļaunu, ja jūs tos ar zīmoglaku aizzīmogotā aploksnē iedotu uzglabāšanai kādam uzticamam cilvēkam no vietējās komitejas, piemēram, panam Mi-kicjukam. Ja Zamorskis sāks jaunu uzbrukumu, jūs palūgsiet aploksni alvērt. Tas ir vienīgais līdzeklis, kā panākt, lai viņš jums pēdīgi liek mieru.» Kučmerčiks to centās iegalvot gandrīz vai sirsnīgi.

Es apstulbu. Tikai ar lielām pūlēm savaldījos un nepavaicāju, kā viņš zina, ka es vācu materiālus par Zamorski. Blefs vai provokācija? Šis jautājums bija mokošs. Nomierinājos tikai tad, kad atklāju, ka šādas piezīmes pašaizsardzības nolūkā krāj arī citi grupas darbinieki. Kučmerčiks savu pieņēmumu izspēlēja kā trumpi, taču neko nepanāca.

Amerikāņu manevri ar Zamorski bija diezgan dīvaini. Te viņi to aizstāvēja sadursmē ar No vāku, te atkal aiz viņa muguras sāka gatavot Zamorska grupas reorganizāciju. Izstrādāt reorganizācijas plānu uzdeva Andžejam Smoliņskim — diiz pēc tam, kad CIP ļaudis viņu bija atveduši no Frankfurtes pie Maiņas uz Minheni un iekārtojuši darbā «Brīvajā Eiropā». Runa bija par grupas modernizēšanu un sagatavošanu darbam elektroniskajā informācijas glabāšanas un apstrādes sistēmā. Reorganizācijas pamatideja bija Zamorska pakāpeniska atbīdišana pie malas, tomēr tie paši CIP virsnieki, kuri gribēja tikt vaļā no viņa, vienlaikus uzticēja viņam visai delikātus uzdevumus.

Ja jau es rakstu par Kazimežu Zamorski, tad jāpiemin arī Bogumils Bridaks, kura dzīves ceļš cieši savi-jies ar šefa biogrāfiju ne tikai RBE jomā vien.

Bogumils Bridaks mira 1.970. gadā. īsi pirms tam viņš aizgāja no «Brīvās Eiropas». Kad mēs iepazināmies, viņš stipri dzēra. Parasti gan kompānijā un šad tad arī kopā ar Zamorski, kurš ilgu laiku par viņu aizrunāja CIP Minhenes bonzām. Ārstēšanās no alkoholisma dažādās slēgta tipa sanatorijās nedeva rezultātus. Parasti nepagāja ne pāris dienu pēc kārtējās kūres beigām, kad Bridaks — protams, kunga prātā — atkal izraisīja vai nu autoavāriju, vai skandālu, kas beidzās ar policijas iejaukšanos.

Minhenes raidstacijas CIP iekšējās drošības birojam ir tik plaši sakari un tik spēcīga ietekme Vācijas Federatīvās Republikas policijā, ka praktiski nav bijis gadījuma, kad Rietumvācijas avīzēs parādītos ziņa par kādu «Brīvās Eiropas» darbinieku kā nepievilcīga incidenta vaininieku. Par katru tādu starpgadījumu RBE ļaudīm vajadzēja nekavējoties ziņot raidstacijas apsardzes dienestam.

Kad CIP Minhenes filiāles virsniekiem pēdīgi apnika slēpt neskaitāmos Bridaka izlēcienus, kapitulēja ari Zamorskis. Viņam trūka spēka ilgāk aizstāvēt draugu. Bridakam nācās aiziet.

No kopā nostrādātā laika viņš man palicis atmiņā kā neapšaubāmi spilgtā un pretrunīga personība. Runāja, ka viņš esot inteliģents un spējīgs, tomēr nereti viņam aizrādīja par pavirši izpildītu uzdoto darbu. Bridaka tekstus kādam vienmēr vajadzēja labot, un tad bira pārmetumi par daudzajām kļūdām.

Bridaka rakstāmgalds bija pilns ar plastmasas kausiņiem, kuros viņš nesa no kantīnes kafiju vai tēju. Lasīdams rīta laikrakstus, lai uzzinātu biržas kursus, viņš izveicīgi aizsedzās ar avīzi un paslepšus lēja klāt atnestajam dzērienam degvīnu. Tādējādi viņš uzturēja savus spēkus un glābās no acīm redzamas roku trīcēšanas.

Man vairākas reizes gadījās dzirdēt, ka Bridaks stāsta par sevi. Okupācijas laikā viņš esot nokļuvis Sventokšižas kalnu apkaimē, bijis ērģelnieks dažādās draudzēs un it kā iestājies partizānos. Vairākkārt tika pieminēti kaut kādi konflikti ar aloviešiem’. Tieši [11] ' Щ viņš рёс Polijas atbrīvošanas, bīdamies no ra-^ sijām, aizbēdzis uz Rietumiem. Mitinājies kādā no Metumvācijas nometnēm, un tur viņu savervējuši, •••jā vietā viņa stāstījums kļuva pretrunīgs: te viņš ' nca, ka to izdarījuši amerikāņi, te atkal — ka angļi. Iris reizes gājis pāri «zaļajai» (sauszemes) robežai uz Poliju, ceturtajā reizē noķerts. Nopratināšanā, ka pats apgalvoja, ļāvis sevi pārvervēt un pateicis visu, ko zinājis. Dažus mēnešus vēlāk no jauna ticis sūtīts pāri «zaļajai» robežai, tikai šoreiz uz Rietumiem.

Gandrīz nedēļu nīcis Rietumberlīnē, prātodams, kas viņa stāvoklī vairāk atmaksātos, un nācis pie secinājuma, ka izdevīgāk ir strādāt amerikāņu labā. Aizgājis un pieteicies. Turpmākos piedzīvojumus viņš visbiežāk klāstīja šādi: «Man bija tik daudz ko stāstīt par Polijā pieredzēto, ka amerikāņi sākumā negribēja ticēt. Viņiem tas viss likās pārāk vienkārši un jauki. Mani krietni ilgi turēja speciālā nometnē, no kuras, tiesa gan, varēja iet uz pilsētu, taču bez dokumentiem un bez naudas. Iespējams, ka būtu turējuši vēl ilgāk, ja vien poļi neizdarītu kļūdu. Viņi nolēma mani nolaupīt un kādu dienu patiešām nolaupīja. Biju jau viņu automobilī. Drāzāmies trakā ātrumā. Pa ceļam pamanīju, ka aiz mums joņo amerikāņu villtis, un nospriedu riskēt. Bremzēšanas mirklī pagriezienā izrāvos poļiem no rokām un izlēcu taisni amerikāņu mašīnai zem riteņiem, mani tik tikko nesabrauca. Amerikāņi arī izlēca uz ielas. Poļi nodomāja, ka viņus vajā, un ar pilnu gāzi aiznesās projām. Saviem nejaušajiem glābējiem pastāstīju, kas nupat noticis. Amerikāņi bija pārsteigti, un mani tūlīt, izsauca uz nopratināšanu. Nu viņi beidzot noticēja, ka stāstījums nav no pirksta izzīsts. Mani kārtīgi izsunīja, bet vēlāk atvainojās un pēc kāda laika atkal piedāvāja pārsviest uz Poliju pār «zaļo» robežu. Neļāvu tomēr sevi pielauzt. Atbildēju šiem tā: «Kungi, diezgan!» Amerikāņi kļuva nikni un samazināja uztura devu, taču es zināju, ka esmu speciālists un vel būšu viņiem vajadzīgs. Sākām sacensties, kurš izturīgāks. Izrādījās, ka neesmu pārrēķinājies, jo amerikāņi sāka meklēt instruktorus, lai apmācītu naivos, kuri gribēja par zaļajām banknotēm iet pāri «zaļajai» robežai. Nostrādājos kā vēl nekad: man bija panākumi, paaugstinājumi un apbalvojumi. Nu pēc visa tā tagad atpūšos «Brīvajā Eiropā» ...»

So nudien sensacionālo Bridaka stāstījumu vismaz divas reizes dzirdēja arī Poļu pētniecības un analīžu nodaļas vecākais pētnieks Staņislavs Mikicjuks. Viņš bija darbojies vairākos izlūkdienestos, kā arī strādā jis par jauno aģentu apmācības instruktoru. Ar Bti-daku viņš bija ticies jau pirms vairākiem gadiem, vēlāk abi atkal sastapās līdzīgās lomās, tikai šoreiz «Brīvajā Eiropā». Ja Bridaks visu to būtu izdomājis, tad Mikicjuks, cik es viņu pazinu, nebūtu nocieties un agri vai vēlu būtu kaut ko iebildis. Taču reiz, kad izcēlās kārtējais skandāls, jo Bridaks iereibis atkal bija gribējis kādam sist vai pat bija jau iesitis, Mikicjuks nopūtās un teica: «Ar tādu biogrāfiju cilvēks nevar būt normāls...»

Šādi viņš ne tikai raksturoja Bridaku, bet zināmā mērā ari apstiprināja viņa vārdu patiesīgumu. Kad sēdos rakstīt memuārus, man nācās ielūkoties arhīvos — kaut vai tāpēc, lai vēlreiz izskatītu dažus dokumentus, kurus biju sūtījis Centram. Nejauši uzdūros ari Bogumila Bridaka lietai. Tā kā šis cilvēks jau bija miris, man atļāva iepazīties ar mapes saturu. Kad dzīvoju Minhenē, Bridaks manās acīs bija tikai CiP aģents, taču tagad es šaubos, vai toreizējais ieskats bijis pareizs.

Staņislavu Mikicjuku es maz pazinu, kaut gan mēs vairākus gadus sēdējām kopā vienā istabā. Tas bija cilvēks, no kura es mazliet baidījos. Bieži domāju par varbūtēju dekonspirāciju, un tādu pretinieku kā viņš nedrīkstēja noniecināt. Mikicjuks bija savaldīgs, inteliģents un vērīgs, daudz redzēja, kaut gan reti varēja pateikt, kas attiecīgajā mirklī saista viņa uzmanību.

Viņa ieskatu vienā vai otrā jautājumā es zināju tikai no nejauši izmestām, strupām piezīmēm. Nekad nemēģināju viņu uzvedināt uz garāku sarunu, jo bija pamats domāt, ka Mikicjuka provocējošie izteicieni reizēm ir tikai veids, kā mani, jaunatnācēju, pārbaudīt. Ari viņš to darīja CIP uzdevumā, taču ievērojami atraisītāk un slīpētāk nekā Zamorskis, kaut gan izlūkdienestos bija kalpojis īsāku laiku. Abi savu karjeru bija sākuši «dvujkā» — buržuāziskās Polijas armijas ģenerālštāba Otrajā jeb izlūkošanas nodaļā. Za-

morskis nespēja un ari nekad nespēs pacelties pāri diletanta līmenim, toties Mikicjuks bija profesionālis. Nav izslēgts, ka viņš kā speciālists nobrieda tad, kad, apmācīdams amerikāņu aģentus, kurus gatavoja pār-sviešanai uz Poiiju, bija spiests sīki analizēt dažādas teorētiskās nostādnes un izlūku praktisko pieredzi.

Mikicjuks daudz zināja — un vēl aizvien daudz zina — par ASV un Lielbritānijas spiegošanas pasākumiem pret Poliju, Padomju Savienību un Citām sociālistiskajām valstīm, Tāpēc viņš labi saprot, ka nevar būt noslēpumu glabātājs un pļāpa vienā personā, it sevišķi, ja viņš ir Rietumos dzīvojošs polis un nav ieprecējies plašā angļu, amerikāņu vai vācu dzimtā. Ja pazūd polis, krimināllietu neierosina tikmēr, kamēr kāds nejauši atrod viņa mirstīgās atliekas. Vieni domā, ka pazudušais atgriezies Polijā, citiem ieskaidro, ka viņš aizsūtīts slepenā misijā, tāpēc — kuš! bet vēl pēc pāris gadiem — kurš viņu vairs atcerēsies?

CIP cilvēks to personu vidū, ar kurām man iznāca diendienā saskaities «Brīvajā Eiropā», bija arī Za-morska otrais vietnieks Vojcehs Kšižanovskis.

Šis druknais, sirmais un skarbais vīrs pirms kara strādājis diplomātiskajā korpusā un bijis Polijas vēstniecības sekretārs Bukarestē. Viņš ir precējies ar vācieti, kura par viņu ļoti rūpējas un sauc mīlināmā vārdiņā par Vojteli vai Spātzchen — par zvirbulīti. Šis «Vojtele» mūs visus smīdināja, tomēr neviens neuzdrošinājās pārmest, ka viņa sieva ir vāciete; pret šādiem mājieniem poļu sekcijas vadība izturējās krasi nosodoši.

Vojtelem patika ārstēties. Reiz viņš atnesa ārsta zīmi, ka labas pašsajūtas saglabāšanai viņam esot daudz jāstaigā. RBE bosi — tavu brīnumu! — zīmi neapšaubīja, un Kšižanovskis ik dienas, saldi uzsmaidīdams tās istabas darbiniekiem, kurai viņam bija jāiet cauri, devās pastaigā. Viņš atgriezās pēc stundām divām vai dažreiz neatgriezās nemaz, taču Za-morskis, kurš mēdza celt traci jau par piecu minūšu nokavēšanos, nesaskatīja šajā apstāklī nekā peļama.

No Kšižanovska es vairījos, jo viņš mēdza visus nosūdzēt, bet dažkārt arī provocēt. Kādu dienu viņš notvēra mani gaitenī un teica:

— «Brīva Eiropa» saukā Gomulku par varmāku, taču pašiem mums ir Novaks. Ja tādam iedotu rokās varu, galvas ripotu kā pogaļas! Būtu Novaks piedzimis Savienotajās Valstis, noteikti kļūtu par mafijas vai gangsteru bandas vadoni. Ja runa ir par varu, naudu un sievietēm, viņš nekautrējas...

Citreiz Kšižanovskis pat kritizēja Zamorski:

— Vakar jūs bijāt liecinieks tam, cik nenopietns cilvēks viņš ir! Ikviens taču zina, ka mums ir savi ļaudis Polijā, bet vai par to drīkst skaļi runāt pat mūsu istabā? Tādas lietas dara, tGinēr par tām nerunā. Vai man nav taisnība, pan Andžej?

Pārāk bieži biju redzējis Kšižanovski skrienam ar katru nieku pie Zamorska, lai atļautos pateikt kaut vienu ļaunu vārdu par savu šefu ...

Zamorskis ar Kšižanovski bija draugi, taču, kad reiz tika skartas Ursulas Jasiņčukas intereses, šī draudzība neizturēja pārbaudi. Kādu dienu Kšižanovskis atbildēja uzpūtīgajai sekretārei — neteiksim, ka rupji, tomēr diezgan asi. Stundu vēlāk Vojtele jau sēdēja Zamorska kabinetā, izsaukts tādā tonī, kas vēstīja vētru. Kaut ari kabineta durvis bija ciet, varēja dzirdēt šefa aurošanu. Kliedza tikai Zamorskis. «Galvas mazgāšana» ilga labu laiku.

Kšižanovskis iznāca bāls un satriekts. Brīdi sēdēja savā istabā, bet tad, vēl aizvien uzbudināts, zemu paklanījās panei Jasiņcukai.

— Ļoti atvainojos, pane Uršula, — viņš sacīja nomāktā balsī. — Es aizsvilos, kaut gan manai nepiedienīgajai uzvedībai nebija ne mazākā pamata. Lūdzu, piedodiet! Izlūdzos piedošanu ari visiem klātesošajiem, ka viņi nevilšus kļuva par manis izraisītā nepatīkamā starpgadījuma lieciniekiem ...

Todien Kšižanovskis vairs nedevās ārstu ieteiktajā veselības stiprināšanas pastaigā.

Daudz biežāk Zamorskis mēdza pazemot savu pirmo vietnieku Aleksandru Dignasu.

«Brīvajā Eiropā» Dignasu uzskata par vienu no kārtīgākajiem cilvēkiem. Runā, ka viņš neciešot nekrietnību un necenšoties nevienam sagādāt nepatikšanas. Dignass ir izglītots, kulturāls un ļoti nosvērtas dabas vīrs. Sirmie mati un viņa āriene iedveš uzticību.

Reizēm Dignasam pārmet oportūnišmu, jo viņš ne-I īd necelsies cita cilvēka aizstāvēšanai — pat tad ne, ja būs dziļi pārliecināts, ka šim cilvēkam tiek nodarīta netaisnībā. Manuprāt, viņš apzināti izvairās no konflikta situācijām, jo vēlas izskolot bērnus (to viņam ir divi, sieva — austriete) un sagaidīt pensiju, līdz kurai palikuši tikai daži gadi.

Poļu pētniecības un analīžu nodaļā Dignass bija vecākais novērtētājs un pārzināja materiālus par baznīcas stāvokli Polijā, baznīcas un valsts, Polijas TR un Vatikāna attiecības utt.

Zamorskis necieta Dignasu un nemaz no viņa nebaidījās. Gribēja tikt no viņa vaļā, un grūti spriest, kāpēc tas neizdevās.

Kad pēc tuvāka vai tālāka brauciena Zamorskis atkal atgriezās darbā, allaž atkārtojās viena un tā pati scēna. Viņš skraidīja no istabas uz istabu un klaigāja:

— Vajag tikai Dignasam dažas dienas palikt manā vietā, un nekas nav izdarīts, neko vairs nevar atrast! Kas tas par cilvēku? Nejēga gatavais!

Šāda lamāšanās piederēja, tā teikt, pie svētku repertuāra. Ikdienā lietojamais Zamorska vārdu krājums bija krietni vien trūcīgāks. Viņš parasti kādā no istabām sameklēja Dignasu un brēca:

— Te ir jādomā, bet tev tikai salmi galvā!

Grūda Dignasam acīs kādu žurnālu vai materiālu, kuru tas lielākoties redzēja pirmo reizi mūžā, un pārmeta, ka viņš slikti veicis uzdoto darbu.

Ursula Jasiņčuka nenogurstoši piepalīdzēja šefam Aleksandra Dignasa vajāšanā. Laiku pa laikam cēla trauksmi, ka pans Dignass atkal esot pazaudējis kādu slepenās kartotēkas kartīti. Viņa nekliedza, tikai ironiski juta viņam līdzi.

— Mūsu nabaga pans Aleksandrs, — pane Ursula mēdza liekulīgi nopūsties. — Naivs un izklaidīgs kā mazs bērns ...

Dignass tikai mulsi smaidīja un klusēja. Šī reakcija bija ļoti izteiksmīga.

Citu personu vidū Poļu pētniecības un analīžu nodaļā vērts pieminēt vēl Zofju Zvoliņsku. Tā ir diezgan salta un neatsaucīga sieviete, kura snobiski tēlo angliskumu provinces vodeviļu manierē. Lauza mēli, lai bmtu «i» izrunātu cik vien var svešzemnieciskāk,, un praktiski nepiedalās grupas sadzīvē. Tas, ka Zvo-Hņskas rakstāmgalds atrodas gaiteņa pretējā pusē, F-4 istabā, un viņa ir šķirta no pārējās grupas, ļauj šai dāmai ieturēt splendid isolation^12. Būdama novērtētāja, viņa nodarbojas ar poļu rūpniecības jautājumiem un tiek uzskatīta par labu speciālisti Polijas kurināmā apgādes problēmās. Par šo tematu Zvoliņska sagatavoja vairākas plašas analīzes, kuras pārrakstīja tikai vienā vai divos eksemplāros, un amerikāņi tās pievāca tik veicīgi, ka pat Zamorskis nespēja atturēties no īgnas piezīmes:

— Misters Brauns pārkāpj mūsu darba principus. Ievieš jaunu slepenības pakāpi...

Antonijs Kučmerčiks, Novaka acis un ausis Za-morska grupā, ir CIP cilvēks, un arī viņš sācis ar kalpošanu angļiem, kuri to vēlāk atdevuši aizokeāna sabiedrotajiem. Piemērotībā darbam grupā Kučmerčiks līdzinās Uršulai Jasiņčukai, jo daudz neatšķiras no tās ne ar prāta attīstību, ne zināšanām un pieļauj tādas pašas kļūdas kā viņa.

Kučmerčiks mēdz aizbildināties ar savu biogrāfiju. Vēl pusaudzis būdams, viņš pieteicies Organisation Todt^13 un aizsūtīts nocietinājumu būvē uz Skandināviju. Viņam izdevies aizbēgt uz Zviedriju un no turienes nokļūt Lielbritānijā. Angļi bija nolēmuši sagatavot Kučmerčiku par diversantu darbībai vērmahta aizmugurē, taču, pirms apmācības kursi bija beigušies, «tiešais reibs» kapitulēja. Nu viņu sākuši skolot vēl slepenākos kursos — arī par diversantu —, lai sūtītu atpakaļ uz Poliju.

Kučmerčiks nestāstīja, vai ticis pārsviests uz turieni. Sākot no šīs vietas, viņš ne vārda vairs nemin par savu pagātni. Strādādams «Brīvajā Eirooa», Kučmer-čiks turpināja strādāt arī Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. Novaka aģenta pienākumus Zamorska grupā viņš uzņēmies aiz pārliekas centības un — arī aiz profesionālās deformācijas, jo nespēj dzīvot, neizspie-godams citus.

Kopā ar mani grupā strādāja an' vairākas sievietes: Veslava Trojanovska, Mihalina Kopčevska un Krishna Duņina-Borkovska. Visas trīs bija «Brīvajā Eiropā» un Centrālajā izlūkošanas pārvaldē uzticīgi kalpojošu vīru sievas. Piemēram, panes Veslavas laulātais draugs bija Vojcehs Trojanovskis, pazīstams pirmskara Polijas radio sporta komentētājs, kurš vēlāk ar savu vārdu un balsi pūlējās stiprināt mītu, ka RBE pārraides poļu valodā esot Polijas radioraidījumu labāko tradīciju turpinātājas. Par šādu pakalpojumu raidstacija Trojanovskim atlīdzināja, pieņemot darbā viņa sievu, jo divas algas tomēr ir divas algas... Mihalinas Kopčevskas vīrs savukārt bija diktors (viņš mira 1968. gadā).

Visu «Brīvajā Eiropā» strādājošo personu raksturojums aizņemtu pārāk daudz vietas, tāpēc aprobežošos tikai ar tām, kuras man izdevās iepazīt tuvāk, kā arī ar tām, kuras šādu vai tādu iemeslu dēļ izcēlās uz kopējā fona.

Pēc ranga un dienesta stāvokļa pienāktos sākt ar Janu Novaku — radiostacijas «Brīvā Eiropa» poļu redakcijas direktoru (Director of the Polish Broadcasting Department).

Jana Novaka īstais vārds ir Zdzislavs Jezjoraņskis. Uz šā pamata viņš vārdadienas dāvanas — parasti visai vērtīgas — no saviem darbiniekiem saņem divreiz gadā: uz Jāniem un uz Zdzislaviein.

Biogrāfiju Novakam ir bez skaita, katram gadījumam sava. Nemainās vienīgi dzimšanas laiks un vieta (1913. gada 15. maijs, Varšava) un vēl fakts, ka viņš absolvējis augstskolu Poznaņā un kļuvis par turienes universitātes ekonomikas un ekonomisko doktrīnu vēstures katedras profesora. Edvarda Teilora asistentu. Taču šie sīkumi attiecas uz priekškara posmu. Kopš tās dienas, kad Novaks, kā viņš pats stāsta, esot izbēdzis no hitleriešu gūsta, viņa biogrāfija sāk dažādoties.

Visbiežāk Novaks atkārto, ka pie Krakovas esot izlēcis no gūstekņu vilciena. Bēgļu grupā, viņš reizēm vēl piebilst, it kā bijis arī Juzefs Cirankevičs. Es jau minēju, ka direktors Novaks — viens no vairākiem desmitiem Minhenes «Brīvās Eiropas» direktoru — sirgst ar izteiktu lieluma māniju. Rūpīgi

iestudētās situācijās, kurss, pēc viņa domām, būtu jāuzskata par «vaļsirdības mirkļiem», Novaks runā par sevi kā par likteņa izredzēto un poļu tautas vadoni. Sava diženuma apreibināts, viņš uzskata, ka jebkurai ievērojamai personībai gandrīz vai šūpuli jāveic kāds vēsturisks varoņdarbs, jānorauj galva kādai hidrai. Novaks sāka raut galvas tikai brieduma gados, toties jau agrā jaunībā, kā viņš lepni mēdza uzsvērt, bija saticis" un tuvu pazinis gan toreiz jau izcilas, gan arī tādas personības, kuras vēlāk baudījušas vispārēju cieņu. Piemēram, kad Novaks runā par skolas gaitāra Ādama Mickeviča ģimnāzijā Varšavā, viņš tikai retu reizi nepiemin, ka mācījies vienā klasē ar Janu Kotu un Rjšardu Matuševski, bet viņa vecākais kolēģis bijis Ādams Rapackis.

Pirmos divus gadus pēc izbēgšanas no gūsta No-vāks piemin tikai vispārējās frāzēs. Raidījumā, ar kuru «Brīvā Eiropa» 1969. gadā aizsāka ciklu «Mūsu līdzstrādnieku portreti», viņš sacīja: «Sākumā es sadarbojos — tiesa, diezgan, neregulāri — ar pulkvedi Vlodarkeviču, taču šī sadarbība mani neapmierināja. Par daudz bija politikas, turklāt tādas politikas, kura neatbilda maniem uzskatiem. Visbeidzot, 1941. gadā, atradu sev ārkārtīgi piemērotu darbalauku, proti, «operāciju N.»...»

Novaks — cilvēks, kuram viņa orientācija pavērusi ceļu uz RBE poļu vai, pareizāk, pretpoļu sekcijas direktora krēslu, — izvairās precizēt, kādi bijuši vai kādi ir viņa politiskie uzskati. Un ne jau sava rakstura, bet pirmām kārtām savas taktikas dēļ. Novaks grib lētticīgo acīs būt nemaldīgs, grib tēlot pravieti, nebīdamies, ka viņa šarlatānismu varētu atmaskot. Šādu lomu var spēlēt, ja neko necenšas paredzēt pa īstam, ja var lielīties ar nemainīgiem uzskatiem (Novāks to darīja pat pārāk bieži) un ja neviens šos uzskatus līdz galam tā arī nav izzinājis.

Okupācijas gados Novaks piedalījies pagrīdes kustībā, taču viņam piemīt nepārprotama tieksme nerēķināties ar faktiem un pārvērtēt savu lomu «operācijā N.». Kā zināms, šīs operācijas mērķis bija iespiest un izplatīt antihitleriskas skrejlapas, brošūras, žurnālus un rīkojumus; materiāli bija vācu valodā un bija rediģēti tā, lai tos noturētu par pašu vāciešu nelegālo № pretošanās grupu izdevumiem. Pārspīlēdams savus nopelnus «operācijā N.», dižodamies ar pagrīdes «varoņdarbiem», Novaks gluži neapzināti pielīdzinās — protams, citā mērogā un citos nolūkos — Pļauta plā-tīgajam kareivim vai arī Senkeviča varonim panam Zaglobam. Sīs pasaciņas Novakara vajadzīgas, lai turētu amerikāņus pārliecībā, ka viņu darbiniekam ir bagātīga pieredze propagandas izmantošanā diversiju nolūkos.

Novaka patiesā loma «operācijā N.» vēl nav līdz galam noskaidrota. Daudz kas liecina, ka viņš jau kara gados saistījies ar britu izlūkdienestu un sadarbojies ar to krietni plašāk un dziļāk, nekā to paredz divu sabiedroto valstu slepeno dienestu lietišķie kontakti. Novaks trīs reizes izbraucis no okupētās Polijas. Otrajā reizē viņš astoņus mēnešus pavadīja Londonā un tad atklāti sāka kalpot angļiem. 1944. gada jūlijā viņu atkal pārsvieda uz, Poliju. Par šo misiju viņš plaši stāstīja minētajā raidījumā.

Citēšu tā fragmentu, kas no vēsturiskās patiesības viedokļa šķiet visai apšaubāms. Vairākums Novaka pieminēto cilvēku jau toreiz vairs nebija starp dzīvajiem un tātad arī nespēja pieprasīt atsaukumu. Sis fragments, manuprāt, spilgti izgaismo dažas Novaka rakstura īpašības.

«Mani izvadīja ceļā augstākais virspavēlnieks ģenerālis Sosnkovskis, ar kuru es, starp citu, biju lidojis no Londonas uz Itāliju vienā lidmašīnā. 10. jūlijā mani izvadīja ceļā premjers Mikolajčiks. Mani izvadīja ceļā toreizējais ārlietu ministrs Tadeušs Ro-mers...»

Vārdu sakot, pati emigrantu varas virsotne. Zemāk Novaks nenolaižas. Tāpat esot bijis arī dzimtenē. 1944. gada 30. jūlijā, divas dienas pirms Varšavas sacelšanās sākuma, Novaks it kā pieteicies pie AK virspavēlnieka ģenerāļa Bora-Komorovska.

«Bija jau par vēlu. Pēc sacelšanās ģenerālis Komo-rovskis man sacīja: būtu jūs ieradies Varšavā piecas dienas agrāk, tam varēja būt izšķiroša nozīme. Taču brīdī, kad es sniedzu ziņojumu, galvenie lēmumi jau bija pieņemti...»

Sājos dažos teikumos pat ar neapbruņotu aci saskatāma Jana Novaka lieluma mānija, viņa gluži vai slimīgā tieksme kļūt par vēsturisku, pieminekļa cienīgu personību. Novaks riekšavām bārsta to cilvēku uzvārdus, kuri nav izsvītrojami no mūsu valsts pagātnes, rada ap sevi mākslīgu ažiotāžu, cerēdams, ka izdosies uzlavīties uz postamenta. Minētie piemēri nav vienīgie.

Novaks apgalvo, ka pirms sacelšanās apspiešanas esot saņēmis pavēli atstāt Varšavu un kopā ar savu jauno sievu Jadvigu Volsku ierasties Londonā. Lūk, viņa vārdi:

«Mūs vajadzēja nogādāt pa tā saucamo gaisa tiltu, tas ir, ar lidmašīnu, kopā ar ļoti ievērojamu personu grupu. Tajā reizē vajadzēja lidot ari Vincentijam Vi-tosam, Zigmuntam Zarcmbam, Hopem un Nacionālās partijas deputātam Javorskim.»

Lidojums nenotika, tomēr Novaks nokļuva Londonā. Abi ar sievu, pani Volsku, viņi bija, Novaka vārdiem runājot, pirmie Varšavas sacelšanās aculiecinieki un dalībnieki, kuri nonākuši pie Temzas. Kā tas viņiem izdevās?

«Kopā ar sievu es izlauzos cauri Vācijas impērijai, šķērsoju Sveici un nonācu Francijā, kas tolaik jau bija atbrīvota. No turienes mūs kara lidmašīnā tūdaļ nogādāja uz Londonu.»

Novaks stāsta par šo ceļojumu ļoti lakoniski, kaut gan tā detaļas tagad vairs nebūtu slēpjamas. Kādēļ šāda atturība vārdos un izvairīšanās no sīkāka izklāsta, kas izgaismotu garajā ceļā sastapto šķēršļu pārvarēšanas veidu? Būtiskākais iemesls ir tas, ka šajā jautājumā Novaks gluži vienkārši nedrīkst palaist mēli.

Londonas emigrantu aprindās, tāpat kā «Brīvajā Eiropā», netrūkst cilvēku, kuri izlūkošanas lietās nav zaļknābji. Un tieši viņi, nevis kāds cits, apgalvo, ka Novāks strādājis arī hitleriešiem, turklāt nevis militārajam, bet gan Himlera vadītā SS aparāta izlūkdienestam. Ja Novaks precīzāk atainotu, kā viņam izdevies aizbraukt no kauju ugunīs liesmojošās Varšavas līdz Šveices robežai, viņš varētu sevi atmaskot un atklāt šī «riskantā» pasākuma galvenos aizbildņus.

«Dzimtenes armijas» (AK) virspavēlniecība, kā arī britu izlūkdienesta rezidentūra Polijā bija lieliski apguvusi hitleriešu dokumentu — personības apliecību, pasu, caurlaižu, pārtikas kartīšu, izbraukšanas atļauju — izgatavošanas tehniku. Kurjeri, izmantodami šos dokumentus, netraucēti braukāja pa visu Eiropu. Tā tas bija līdz 1944. gada 20. jūlijam — līdz dienai, kad notika atentāts pret Hitleru un neveiksmīgais ģenerāļu pučs. Pēc šiem notikumiem gestapo visā Vācijā un okupētajās teritorijās sāka vajāt īstos un šķietamos sazvērniekus. Glābdamies no aresta, hitleriešu ģenerāļi un pulkveži, vipu civilie domu biedri un t.o ģimenes centās rast patvērumu neitrālās valstīs vai reiha nomalēs, kur viņus nepazina. Lai aizkavētu bēgšanu, tika pastiprināta kontrole vilcienos, stacijās un uz šosejām. Palīgā policijai un SS vienībām mobilizēja arī pašus jaunākos hitlerisma fanātiķus. Rezultātā tika izveidots tik biezs pārbaudes tīkls, ka tikt tam cauri bez attiecīgiem dokumentiem bija grūti vai pat neiespējami. Medijot sazvērniekus, kuri līdz puča mēģinājumam bija varas virsotnēs un tātad apgādāti ar vislabākajiem dokumentiem, tika mainītas visu caurlaižu veidlapas, izgatavoti jauni zīmogi... un tā tālāk. Varšavas sacelšanās dezorganizētā AK virspavēlniecības nodaļa, kura ražoja viltotos dokumentus, vairs nespēja tos gatavot pēc jaunākajiem paraugiem. Kas tādā gadījumā apgādāja Jezjoraņski un viņa sievu ar braukšanas papīriem ceļam no Varšavas līdz Šveicei un atļaujām uzturēties apvidū, ko hitlerieši tajā laikā ārkārtīgi rūpīgi pārmeklēja un uzraudzīja? Kā notika Šveices robežas pāriešana?

Jau 1944. gada rudenī «poļu Londonā» klīda valodas, ka Novakam esot sakari ar vācu izlūkdienestu. Cenšoties radīt antihitleriskās koalīcijas nometnē nesaskaņas, kas varētu būt pēdējā cerība, lai glābtu «trešo reihu» no neizbēgamas sagrāves, vācieši paši bija ļāvuši Novakam netraucēti nokļūt Londonā, kur viņam bija jāiesniedz emigrācijas valdībai tendenciozs, zināmu AK virspavēlniecības nodaļu speciāli sagatavots ziņojums. Par kontlikta iemeslu bija iecerēts patiesībai neatbilstošs, pretpadomju garā ieturēts Varšavas sacelšanās sakāves izskaidrojums.

Mājieni par Novaku kā hitleriešu izlūkdienesta aģentu un viņa kaunpilno lomu vēlāk pavīdēja arī dažādos emigrantu preses izdevumos.

Reiz 'daudzi RBE darbinieki saņēma pa pastu Londonā izdotu brošūru «Minheries zvēru dārzs», kurā, starp citu, bija arī raksti ar Novakara adresētiem pārmetumiem. Lielākie Jīdēji vai ari tie, kuri bija vairāk nobijušies, gāja ai brošūru pie direktora, lai to atdotu. Bīdamies no sekām, viņi pazemīgi taisnojās: «Pan direktor, es neesmu to lasījis! Tāpat vien pašķirstīju un, tiklīdz sapratu, ka tā ir paskvila, tūlīt nolēmu atnest jums...»

Citi, protams, lasīja, taču klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmuši, bet daži, pazīstami ar savu lapsas viltību, izlikās, ka viņiem nav ne jausmas par notiekošo.

Novaks bija satraukts. Viņš saprata, ka noklusēt kutelīgo atgadījumu nebūtu pats gudrākais atrisinājums, jo personāls tad varētu viņam aiz muguras runāt gan šā, gan tā. Direktors nolēma ķerties vērsim pie ragiem un paziņoja, ka visi, kuri vēlas lasīt brošūru, var to dabūt sekretariātā. Lasītāja rīcībā bija tikai viena diena. Brošūru izsniedza pret parakstu speciālā burtnīcā. Dažus šis piespiedu autogrāfs mulsināja, taču ziņkārība ņēma virsroku. Cilvēki gāja un lasīja. Sarunas un komentāri nu skanēja jau atklātāk. Novaku pārņēma bailes, un viņš lika brošūru aizvākt. Atjautīgākajiem tā bija nemaldīga zīme, ka «Min-henes zvēru dārzs» kļuvis par tabu, tātad par bīstamu tematu, un viņi apklusa, jo viegli varēja apsvilināt nagus. Novaka okšķeri darbojās visur ...

No sevis piebildīšu, ka brošūrā ietvertie fragmenti par Janu Novaku nekādu zemestrīci poļu sekcijā neizraisīja. Vairums darbinieku reaģēja tāpat kā Luc-jans Peržanovskis, kad es viņam reiz parādīju amerikāņu publikāciju, kurā bija teikts, ka radiostaciju «Brīvā Eiropa» uzturot CIP. Peržanovskis paskatījās uz mani kā uz tādu naivuli un zem deguna noņurdēja: «Un kas par to? Jūs brīnāties? Tas taču jau visiem zināms. Mūs interesē vienīgi tas, lai tie no CIP labāk maksātu ...»

Šoka momenta tātad nebija, jo pārāk daudziem darbiniekiem ir ilgs kalpošanas stāžs slepenajos dienestos. Gandrīz visi tā dēvētie vecie ir izgājuši caur angļu, amerikāņu, bet daži — arī caur vācu rokām, un jaunie iet viņu pēdās, jo šādā vidē nedrīkst ne-

Ii verot tradīcijas. Jauno vidu gadās ari tādi, kuri vēl i. iv paguvuši nokārtot iestāšanās formalitātes izlūk-. ''nestā, taču vienīgi tālab, ka CIP virsniekiem nav , unata steigties. Angļu dārza iela viņiem ir liela iz-v die... Nav nekā dīvaina, ka Novaks tur jūtas kā : up savējiem un viņam nav jāslēpj sava pagātne; drīzāk viņš var pat lielīties ar savu darbu britu un amerikāņu labā. Uz to uzdevumu lona, kādus jau gadiem ilgi veic «Brīvā Eiropa», viņa prestižam nekaitē pat sakari ar hitleriešu izlūkdienestu. Novāks ir īstais vīrs īstajā vietā. Komentāri, šķiet, lieki.

Viens no trijiem Novaka vietniekiem ir Zigmunts Mihalovskis. Viņš cēlies no grāfu dzimtas, pēc izglītības jurists. Kaut arī pieder pie vecajiem, taču ir vēl samērā jauns (dzimis 1918. gadā). Kara laiku aizvadījis Lielbritānijā, vēlāk dzīvojis Briselē, bet no turienes pārcēlies uz Parīzi. Tur Mihalovskis bija RBE perifērijas biroja darbinieks un Poļu federālistu savienības Francijas filiāles vicepriekšsēdētājs. 1901. gadā viņu pārcēla darbā uz Minheni. Mihalovskim bija sieva, pārvācojusies skotiete no ļoti turīgas ģimenes. Kad tā, zinādama par vīra ciešo saistību ar amerikāņu un rietumvācu izlūkdienestu, nolēmusi no viņa šķirties, grāfs kategoriski bijis pretī. Tie, kuri labāk pazīst Mihalovski, apgalvo, ka viņš iebildis tādēļ, ka ļoti mīlējis sievas ienākumus. Skotiete sākusi draudēt, ka publiski atmaskošot vīra slepenos sakarus. Reiz, mazliet, iereibusi, viņa skaļā balsī par to ierunājusies liecinieku klātbūtnē. Apjukums bijis milzīgs, taču incidents vairs nav atkārtojies. Skotieti ievietoja psihiatriskajā slimnīcā. Drīz pēc iznākšanas no tās viņa mirusi. Oficiālā versija vēstīja, ka viņa izdarījusi pašnāvību, tomēr maz bija tādu, kuri tam ticēja. Katrā ziņā izmeklēšana drīz tika pārtraukta.

Ar Janušu Korizmu iepazinos Feldafingas konferencē. Drīz mēs sadraudzējāmies. Vecuma, atšķirība bija neliela, mēs abi samērā nesen bijām atstājuši Poliju, tāpēc vieglāk atradām kopēju valodu savā starpā nekā ar vecajiem. Korizma, garš, slaids blondīns ar zilām acīm, dzimtenē bija statists un spēlēja nelielas lomas vairākās filmās; ārzemēs viņš stāstīja, ka esot aktieris. «Brīvajā Eiropā» viņš strādāja par diktoru un piedalījās radiouzvedumos.

Lielākā dala poļu sekcijas darbinieku, pat jaunie, ir precējušies, viņiem ir bērni, bet Korizma, tāpat kā es, bija vientuļš. Pirms aizbraukšanas no Polijas es neapprecējos, jo uzskatīju, ka, pakļaujot riskam sevi, man nav tiesību tam pakļaut ari otru cilvēku. Man taču vajadzēja dzīvot uz šķautnes, kas šķir divas pasaules ...

Korizma bija ne tikai izskatīgs, bet prata ari patikt sievietēm. Mēs bieži gājām vakaros pastaigāties, iegriezāmies krodziņos, un nereti gadījās tā, ka es pat nepaguvu lāgā apskatīties apkārt, kad viņš jau bija uzsācis sarunu ar meiteni un aicinājis pie sevis klausīties plates. Kolēģi zināja, ka viņam mājās ir iespaidīga plašu kolekcija.

Janušam bija piekrišana ne tikai pie vācietēm, amerikānietēm un anglietēm, ar kurām bija pilns viss Svābings. Šis rajons ar savu gaisotni atgādina Parīzes Latiņu kvartālu. Arī te pulcējas studenti, īsti vai šķietami mākslinieki un to cienītāji. Viņi arī ir dažādai gaumei un dažāda biezuma makam domātu kafejnīcu, vīnūžu un alus pagrabiņu galvenie apmeklētāji. Pinkaini glezniecības adepti zīmē ar krāsainiem krītiņiem uz ietvēm. Darbā iegrimuši, viņi izliekas, ka dara to sava prieka pēc un viņus nepavisam neinteresē, vai kāds no garāmejošajiem resnvēderiem, kuri nāk uz šejieni, lai pagrozītos grēcīgajā bohēmas pasaulē, iemetīs— un cik feniņus iemetīs — it kā nevilšus noliktajā platmalē. Hipiji tirgojas ar diezgan neglītiem darinājumiem no vara stieples un ar savām meitenēm, kuras tie gatavi atdot katram, kas tikai maksā. Švā-bingā var nopirkt narkotikas un pamatīgi sadzerties vīnu, nebīstoties, ka par to kāds būs sašutis. Vācieši no Augšreinas, Hamburgas vai Vestfālenes runā par Minheni, ka tas esot lielākais Vācijas Federatīvās Republikas ciems. Vidusmēra bavārieši nekad nav izcēlušies ar asprātību, viņu joki reti kad, kā saka, «aiziet». Atceros, kā pirmo reizi iebraucu Bavārijas galvaspilsētā un apstājos pie suvenīru veikala. Vitrīnā biju ieraudzījis maciņu bavāriešu zamšādas bikšu veidā; uz tā ar krāsainiem diegiem bija izšūts uzraksts «Priecājies, kad tās ir pilnas». Man šis maciņš savā ziņā simbolizē īsto Bavāriju un bavāriešus, un viņu pelēcīgo galvaspilsētu, kur ielas kļūst tukšas |<ui pirms pulksten desmitiem vakarā. Uz Minhenes vienmuļības fona Švābings šķiet īsta brīvības, bez-lilpības un gara izsmalcinātības oāze. Nav brīnums, ! a tieši tur meklē glābiņu sveštautieši, kad viņiem ir jau līdz kaklam alus slacītā bavāriešu folklora. Mēs ar Korizmu nebijām izņēmums. Iedzerot un uzdejojot Svābingā pagāja ne viena vien nakts.

Korizma patika arī poļu sekcijas darbinieku sievām un meitām. Reiz, kad Novaks rīkoja plašu pieņemšanu ārzemniekiem, viņš izvēlējās par viesmīli Korizmu rnvēl kādu no jaunajiem darbiniekiem, kurus mēdza dēvēt par «saviem cilvēkiem». Apgādāja tos pat ar baitiem smokingiem. Šādi uzpostais Korizma, pasniegdams dzērienus direktora viesiem, iekrita acīs panei Jezjoraņskai. Vēlāk tika ievērots, ka direktora kundze, nākdama uz Angju dārza ielu — un bija laiks, kad viņa sāka nākt itin bieži —, allaž apjautājas par panu Janušu. Sastapusi viņu, pane lūkojās gluži kā pitons uz dziedātājputniņu. Novaks to zināja. Korizma viņa acīs kļuva nulle, zaudēja jebkādas perspektīvas. Kas reiz Novakam aizdevis dusmas, to viņš gremdē — aizvien dziļāk un pamatīgāk.

Korizmam nebija glābiņa, jo viņš nespēja pielāgoties. Ja viņam kaut kas nepatika vai arī viņš kaut kam nepiekrita, tad sacīja to atklati un bez aplinkiem. Tā viņš noskaņoja pret sevi dažādus liela, vidēja un ar! maza ranga šefus. Vēlāk viņam gadījās vairākas reizes nokavēt ierakstu. Izcēlās skandāls. Protams, no-sebošanās bija tikai iegansts, par to neviens nešaubījās. Ja ar šādu bardzību izturētos, sacīsim, pret alkoholiķi diktoru Pekarski, tad viņu jau pirms vairākiem gadiem būtu padzinuši no darba. Janušu pazemināja no diktora par kurjeru. Viņš iznēsāja pa poļu sekciju laikrakstus, žurnālus un dokumentu mapes. Ne visi uzskatīja, ka no viņa vajadzētu vairīties, šefus šāda darbinieku iecietība kaitināja, un drīz, kā jau to varēja gaidīt, gadījās jauns incidents. Tika sacelta trauksme, ka Korizma it kā esot nozaudējis kādu no dokumentu mapēm. Tās bija beigas — viņu atlaida no darba.

Tadeušs Podgurskis, kurš savos raidījumos tik bieži un cēli runā par arodbiedrību lomu un nemitīgi uzbrūk Polijas Centrālajai arodbiedrību padomei, ka tā pārāk vāji aizstāvot darbaļaužu intereses konfliktos ar direkciju, bija poļu sekcijas «vietējās komitejas» loceklis.

«Brīvās Eiropas» vietējā komiteja tas izklausās diezgan paradoksāli, vai ne? Saskaņā ar statūtiem tai vajadzēja veikt tādus pašus pienākumus, kādus veic Polijas uzņēmumu vietējās komitejas, tas ir, rūpēties par darbinieku interesēm. Korizmas lietā komiteja sākumā izvēlējās vidusceļu. Neiebilda pret atlaišanu, taču arī nepiekrita, ka tas notiek disciplinārā kārtā. Novaks izsauca komitejas priekšsēdētāju grāfu Mi-halu Tiškeviču un viņam pamatīgi «izskaloja smadzenes». Pārbiedētais priekšsēdētājs pavēstīja kolēģiem, ka direktors necietīšot nekādu komitejas iejaukšanos, jo Korizma esot jāatlaiž. Pats Tiškevičs tūdaļ «saslima», un Novaks «aprunājās» ari ar pārējiem komitejas locekļiem: ar Mikicjuku, Ptačeku un Pod-gurski. Viņš centās ieskaidrot, ka tad, ja Korizma uzrakstītu grēku nožēlas vēstuli, viņš, direktors, būtu ar mieru vēl padomāt. Protams, tā bija tikai izlikšanās. Un tad, izpratis priekšnieka vēlmi, uzbrukumā metās Podgurskis.

Nejautādams par citu komitejas locekļu domām, viņš nostājās direktora pusē. Pat nepasacījis Koriz-mam, ka tam ir tiesības sūdzēties augstākstāvošās instancēs, nedarīja neko, lai viņam palīdzētu. Atsaucās vienīgi uz Novaka ieskatu un šajā jau tā nepievilcīgajā lietā par argumentu izmantoja pat melus. Sāka stāstīt, pa labi un pa kreisi, ka Korizma jāatlaiž, cik drīz vien var, jo par viņu interesējoties Minhenes policija. No Podgurska vārdiem izrietēja, ka Janušs apzogot tirdzniecības namus un poļu sekcijā izslavētā plašu kolekcija esot iegūta tieši šādā veidā. Apmelojumam noticēja, komiteja atbalstīja Podgurski. Tikai viens tās loceklis, Kšištofs Bauers-Carnomskis, Anglijas pilsonis, kurš strādāja par radioraidījumu anali-zētāju {broadcast analyst) un nebija pakļauts Novakara, iedrošinājās aizstāvēt Korizmu un pieprasīja, lai tiktu ievēroti kolektīvā līguma noteikumi. Ar to viņš naidīgi noskaņoja pret sevi Novaku, un nākamajā pārvēlēšanu sapulcē direkiora uzticības personas parūpējās, lai Bauers-Carnomskis vairs nebūtu komitejas sastāvā.

Pa to laiku Кошта pārsūdzēja atlaišanas lēmumu tiesā. Viņš prasīja atjaunošanu darbā un kompensāciju desmittūkstoš mārku apmērā. Papildus viņš iesniedza ari civilprasību pret Novaku par neslavas celšanu. Direktors esot stāstījis par Korizmas šķietamajām zādzībām ne tikai Podgurskim vien. Lieta vērsās plašumā, un... Korizma pazuda. Bet, kad viņš bija pazudis, prasību tiesā neviens vairs neuzturēja un to pat nesāka izskatīt. Novaks triumfēja.

Tikai pēc kāda laika uzzinājām, ka Korizmu apcietinājusi rietumvācu policija un, kaut arī viņam vēl bija tiesības uzturēties VFR, nogādājusi viņu uz Franciju, tas ir, uz valsti, kas Korizmam bija piešķīrusi politiskā patvēruma tiesības, kad viņš nolēma meklēt aktiera slavu Rietumos. Strasburgā rietumvācu policisti, nododot Korizmu franču kolēģiem, vienlaicīgi bija iesnieguši arī ārsta zīmi, ka viņš esot garīgi slims un sirgstot ar vajāšanas māniju apkārtējiem bīstamā formā. Korizmu ievietoja slēgtā psihiatriskajā ārstniecības iestādē. Tādējādi atkārtojās notikums ar skotieti, grāfa Mihalovska sievu. Tie, kuri vēl nezināja vai arī neticēja, ka Novakam ir garas rokas un viņš nekautrējas ne no kādiem līdzekļiem, saņēma mācību, kuru tik viegli vis nevar aizmirst.

Tikpat drūmi beidzās ari Kavkas un viņa sievas lieta. Novaks vēlreiz pierādīja, uz ko ir spējīgs, kad sadursmē ar viņu kāds uzdrošinās saglabāt savu pašcieņu. Kavka bija atbraucis uz Minheni jau otru reizi, lai strādātu «Brīvajā Eiropā». Pirmajā reizē viņam kaut kas nebija paticis un viņš atgriezās Zviedrijā, kur cerēja iekārtoties labāk nekā Bavārijas galvaspilsētā. Cerības tomēr nepiepildījās, tāpēc viņš atkal ieradās Minhenē. Novaks pieņēma Kavku, taču Kavka gribēja, lai «Brīvajā Eiropā» strādātu arī viņa sieva, ārkārtīgi šarmanta dāma, kura jau bija paguvusi taisīt fotomodeļa un skatlogu dekoratora karjeru. Nezinu, ko viņa būtu darījusi raidstacijā, taču dažas panes nevarēja lepoties pat ar šādu kvalifikāciju. Kavkas sieva iepatikās Novakam, ap viņu sāka luncināties arī direktora vietnieks Mihals Gamarņikovs-Gureckis. Zinātāji apgalvoja, ka labi tas nebeigšoties...

Centrālā izlūkošanas pārvalde Novakam ir pastāvīgi rezervējusi apartamentus greznajā un dārgajā «Arabella-Haus» viesnīcā. Tā ir tā saucamā kontakt-vieta. Līdzīgs numurs viņam ir arī viesnīcā «Regina-Palast». Tur Novāks tikās ar Vīzentālu un uzticamiem cilvēkiem no Polijas, kurus viņš nedrīkstēja vai negribēja pieņemt ne restorānos, ne darbā, ne arī mājās. Minētās vietas labi noderēja ne tikai dienesta sarunām vien ... Novaks, bez šaubām, to zināja un rīkoja tur intīmas «konferences» ar izraudzītajām dā mām. Arī šis temats bija tabu, darbinieki vairījās to skart.

Kavka pārkāpa šo nerakstīto likumu. Pārliecinājies, ka sievai štata vieta «Brīvajā Eiropā» neatradīsies, viņš mitējās klusēt. Izcēlās varens skandāls, un atmaskotais Novaks nolēma veicīgi dabūt viņu prom no raidstacijas. Viņš pateica Kavkam, ka tam jāpazūd, taču Kavka, direktora rīcības dziļi aizskarts, pat nedomāja pamest Minheni. Dažas dienas vēlāk šī apņēmība spēji zuda, jo viņš bija pamanījis, ka ceļā no radiostacijas uz mājām tam seko divi zeļļi, kuru fizio-nomijas neliecināja par draudzīgiem nolūkiem. Šāda situācija atkārtojās vairākas reizes. Kavka saprata, ka viņam nav ne mazāko izredžu gūt virsroku. Viņš sakravāja mantas un kopā ar sievu atgriezās Stokholmā.

Direktora Novaka pirmais vietnieks ir Žeņčikovskis, kurš kara gados lietoja segvārdus «Klija» un «Dzil-nītis», bet kopš 1945. gada, kad viņš nokļuva Itālijā, sāka saukties par Zavadzki. RBE darbinieku privātajās sarunās viņu visbiežāk dēvē par «Zupu»; tam nav nekāda sakara ar plaši pazīstamo, arī no četriem burtiem sastāvošo vārdu. Kad Zavadzkis iet otrajās brokastīs, pusdienās vai vispār kaut ko iekost, viņš nekad nesaka citādi kā: «Ies iestrēbt zupu.» Ejot uz veikalu, viņa mūžīgais teiciens ir: «Ies nopirkt, apakšbikses.» Kā redzams, ar fantāziju šis vīrs neizceļas, un tur laikam arī meklējamas viņa tagadējā pseidonīma saknes, jo šie nemainīgie izteicieni ir viņa individualitātes vienīgās pazīmes. (Vārds «Zavadzkis» poļu valodā nozīmē «tāds, kas jaucas pa kājām, traucē, tāds, kam neveicas».) Zavadzkis nav vairs jauns, 1972. gada janvārī viņš nosvinēja sešdesmit piekto dzimšanas dienu, tas ir, viņš sasniedza pensijas vecumu. Tas tomēr nenozīmē, ka viņam tūlīt būtu jāiet prom no darba, jo «Brīvajā Eiropā» pensiju noteikumi netiek stingri ievēroti.

Par Zavadzka gaidāmo aiziešanu laikam bēdāsies tikai viens vienīgs cilvēks, turklāt ne no RBE ļaudīm. Runa ir par Janu Radomiski no Londonas BBC poļu sekcijas. Radomiskis sacenšas ar Zavadzki, sastādot kartotēku par mūsdienu Polijas sabiedriskajiem un politiskajiem darbiniekiem. Šai konkurencei ir veikalniecisks raksturs, notiek ciņa par noieta tirgiem un cenām. Radomiska kartotēka ii kvalitatīvāka, toties Zavadzkim ir aizmugure «Brīvajā Eiropā» un viņš spēj izdevīgāk pārdot ziņas, kuras smeļ no rūpīgi krātajiem poļu preses izgriezumiem. Kopš 1356. gada, kad iznāca Zavadzka darbs «Polijas amatpersonu saraksts» (šī grāmata ir RBE dienesta dokuments), viņš sistemātiski iekasē apaļas summas par papildinājumiem un svītrojumiem. Pēc aiziešanas pensijā Zavadzkim būs vairāk laika, un, ja tas tiks veltīts kartotēkai, kas ir visai ticami, viņš atkal ņems virsroku sāncensībā av Radomiski.

Žeņčikovskis-Zavadzkis neizceļas nedz ar inteliģenci, nedz ar spilgtu literāro vai dzīves stilu. Uz pārējo darbinieku fona viņš neizceļas pat ar savu biogrāfiju, kas daudzējādā ziņā RBE vecajiem ir tipiska.

Pirms kara viņš strādājis kādas sabiedriskās organizācijas propagandas daļā un no tās balotējies par seima deputātu. Okupācijas laikā, tāpat kā Novaks, piedalījies «operācijā N.» un bijis pat tagadējā RBE poļu sekcijas direktora priekšnieks; te, Minhenē, Novaks viņu tālu apsteidzis. Žeņčikovskis jau toreiz izcēlies ar nesamierināmu naidu pret PSRS un bijis viens no tiem, kas ierosinājis aizstāt «operāciju N.» (no vārda Niemcy — Vācija) ar «operāciju R.» (Ros/a — Krievija). Pēc Bora-Komorovska rikojuma ticis pārcelts no propagandas nodaļas uz Antikomu-nistisko aģentūru (saīsinājumā «Antyk»). Pēc Varšavas sacelšanās apspiešanas Žeņčikovskis nokļuvis virsnieku — karagūstekņu nometnē. 1945. gadā viņš atgriezies Polijā. Dzīvodams Varšavā un Krakovā, sācis pretvaistisku pagrīdes darbību, bet, kad atklājis, ka viņu novēro poļu drošības iestādes, pametis likteņa varā tos, kurus bija iesaistījis konspirācijā, un kopā ar sievu (cik aizkustinoša ir viņa un arī Novaka laulības mīlestība!) devies uz Itāliju, ģenerāļa Andersa paspārnē.

Pēc poļu bruņoto spēku 2. korpusa demobilizācijas strādājis laikraksta «Dziennik Polsky» redakcijā un vienlaikus darbojies «Zbiornica»’ — organizācijas WIN («VVoinošč i Niepodleglošč»[14] [15]) izlūkošanas centrā, kas spiegoja Polijā. Zeņčikovska nozīme organizācijas NID («NJepodleglošč i Demokracja»[16]) politiskajā iz-pildpadomē aizvien auga, Pēdīgi viņš ieguva tādu autoritāti, ka iegāja tā saucamajā Nacionālās politiskās padomes nodaļā, kura no 1950. gada līdz 1952. gadam vadīja pretpoļu spiegošanas centru Bergā pie Minhenes. Šis centrs, izmantodams emigrācijā nonākušo, antikomunistiskās propagandas piekrāpto poļu noskaņu, izvērsa graujošu darbību pret Poliju, vāca materiālus amerikāņu, Gēlena (VFR) un citiem izlūkdienestiem. Nekautrīgi bārstītu patriotisku frāžu aizsegā ar emigrācijas vadības svētību Bergas centrs izmantoja poļus tā dēvētajam zaķa uzdevumam. Šos vāji apmācītos aģentus pa vienam vai arī divatā sūtīja pāri Polijas «zaļajai» robežai, viņi parasti pieļāva kļūdu un pievērsa sev poļu robežsargu uzmanību. Kad patruļas sāka viņus vajāt, uz isu bridi atsegtajam robežas posmam pāri raidīja īstos spiegus. Skaļais «Bergas skandāls», kā to dēvēja emigrantu vidū, izraisīja apjukumu un pretrunīgas atsauksmes pat. «poļu Londonā». Centru likvidēja, taču Zeņči-kovskis nepalika bez darba. Par viņu rūpējās amerikāņi, pareizāk sakot, Centrālā izlūkošanas pārvalde.

Lai nebūtu jāēd sausa maize vien, Zeņčikovskis jau sen piepelnījās arī. «Brīvajā Eiropā», tomēr oficiāli viņš pārgāja stiādāt uz raidstaciju tikai 1954. gadā. Tur viņu uzskatīja par Polijas problēmu speciālistu. Viens no Zeņčikovska pastāvīgajiem pienākumiem bija izraudzīties dzimtenē poļu pilsoņus, sevišķi no intelektuāļu aprindām, kuriem būtu vērts meklēt pieeju, lai pamudinātu viņus uz antisocialistisku darbību un pretņartejisku uzstāšanos. Zeņčikovska norādes izmantoja CIP un citi amerikāņu iestādījumi.

Pēc «Minhenes zvēru dārza» iznākšanas Zeņčikovskis bija viens no tiem poļu sekcijas bosiem, kurš sarunās pie «zupas šķīvja» mēģināja taisnoties. Protams, ne jau par savu darbību «Krātuvē» un līdzdalību Bergas lietā, jo tas brošūrā bija pieminēts tikai garāmejot.

Ļoti «oriģināli» skanēja Zeņčikovska domas par «trešā reiha» propagandas ministru Jozefu Gebelsu, kuru viņš jau pirms kara esot dziļi cienījis. «Jā, Ge-belss...», viņš runāja, rūpīgi izvēlēdamies vārdus. «Viņa politiskie uzskati man drīzāk vienmēr bijuši sveši, kaut gan jāatzist, ka mūsdienu elites teorija šo to ir aizguvusi no tiem. Protams, apejot zooloģisku rasismu. Gebelss manās acis bija meistars, kas prata pieiet propagandai, meistarīgi izmantoja propagandas metodes, kuras mēs visi cenšamies kopēt, taču darām to stipri viduvēji...»

So Zeņčikovska atzīšanos, kas droši vien bija vaļsirdīga, varētu izmantot par moto daudzām «Brīvās Eiropas» propagandas akcijām.

Otrs Jana Novaka vietnieks ir Mihals Gamarņi-kovs-Gureckis. Tāpat kā abi viņa priekšgājēji, arī Ga-marņikovs par stingrām pozīcijām Centrālajā izlūkošanas pārvaldē var pateikties saviem agrāko gadu nopelniem, kurus amerikāņi augstu vērtē. Viņa stāžs dažādos slepenajos dienestos nav mazāks kā citiem RBE poju sekcijas vadītājiem.

Mihals Gamarņikovs ir neliela auguma korpulents plikpauris un pārstāv to «skaisto» vīriešu tipu, par kuru savās karikatūrās bieži ņirgājās hitleriešu anti-semītiskā bulvāru lapele «Der Sliirmer». Gamarņi-kova raksturīgākā īpašība, kuru pazīst visa raidstacija, ir viņa alkatība.

Novaka ļaudīm bija iespēja reizi nedēļā sapirkties poļu desu un kūpinātas gaļas produktus. Minhenē 1os gatavoja kāds Silēzijas vācietis, miesnieks, uzvārdā Grohuts. Poļu sekcijas kurjers Djačišins pieņēma pasūtījumus uz šiem plaši pieprasītajiem gardumiem, nokārtoja darījumu un pēc produktu atgādāšanas iekasēja naudu. Šādi sevi apgādāja gandrīz visi darbinieki. Gamarņikovs aizvien pirka vairāk par citiem, radīdams izbrīnu pat poļu sekcijā, jo darbinieki no vāciešiem bija iemācījušies šķiņķi pirkt tikai dažas plānas šķēiites, bet citus gaļas izstrādājumus — na vairāk kā pārsimt gramu. Ar pirkšanu lieta vēl nebeidzās. Gamarņikovs rijīgi klupa virsū desai un, nekautrēdamies no klātesošajiem, vienā paņēmienā notiesāja kilogramu vai pat vairāk. Man negribētos atkārtot piezīmes, kas viņam bija jānoklausās ēdot.

Tikpat kāri Gamarņikovs lūkojās arī uz sievietēm, sevišķi uz jaunām. Viņam pašam bija jau pāri piecdesmitiem. Tenlcotāji apgalvoja, ka viņš ne tikai lūkojoties vien ...

Gamarņikovu uzskatīja par RBE «pelēko kardinālu», taču ar to viņa loma neaprobežojās. Rīcībā un godkārē viņš atgādināja Novaku — abi vienlīdz tīkoja pēc varas un naudas. Man gan radās iespaids, ka izvēles gadījumā Novaks tomēr ņemtu varu, bet Gamarņikovs — naudu. Lai nostiprinātu savu stāvokli «Brīvajā Eiropā», Novaks tērēja laiku un enerģiju nemitīgām personāla uzticības pārbaudēm. Viņš gribēja zināt visu par cilvēkiem, kurus vadīja. Novaka privātais informatoru tīkis citigi vāca visdažādākās ziņas par viņa padotajiem, pat tik nenozīmīgas kā nedēļas nogales viesībās stāstītās tenkas. Novaks patiešām zināja daudz, taču, kad «Brīvā Eiropa» saņēma tā dēvēto Kuroņa un Modzelevska «Memorandu», ap kuru vēlāk tika sacelta kņada, Novaks nespēja saprast krietnu daļu tajā lietoto izteicienu. Viņam nācās skaidrot elementārus pamatjēdzienus. No šī vie-ctokļa Gamarņikovs stāvēja augstāk par šefu.

Gamarņikovs cenšas, lai viņu atzītu par speciālistu. Viņam ir izdevies pārliecināt apkārtējos (tas nenācās sevišķi grūti), ka viņš pārzina Polijas un citu sociālistisko vaistu ekonomiku. Nepieciešamība pēc pētījumiem šajā jomā ir liela un joprojām pieaug, tāpēc Gamarņikovs, ticis eksperta godā, nesūdzas par pasūtījumu trūkumu ASV, Lielbritānijas vai Rietumvācijas vajadzībām. Viņš gatavo arī daudzus materiālus «Brīvajai Eiropai». Kā jau tas pienākas izveicīgam ekonomistam un biznesmenim, Gamarņikovs bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem mazliet pārstrādā savus poļu valodā raidītos tekstus un «piespēlē» tos radiostacijai «Brīvība» vai ari citām RBE nacionālajām — rumāņu, bulgāru vai ungāru — sekcijām otrreizējai izmantošanai.

m

Ja reiz esam pieskārušies šai Gamarņikova «jaunrades» pusei, pastāstīšu par konfliktu, kas izcēlās starp viņu un Andžeju Sinoliņski kāda amerikāņu pieprasīta apskata dēļ.

Saskaņā ar pasūtījumu abiem vajadzēja izstrādāt stingri slepenu pētījumu par ekonomikas jautājumiem. Amerikāņi runāja ar katru no viņiem atsevišķi un brīdināja, ka pietiek kaut ar pušplēstu vārdiņu kādam ieminēties par saņemto uzdevumu, lai tūdaļ izlidotu no «Brīvās Eiropas». Tādējādi abi nezināja, ka arī otrs pilda šādn pasūtījumu — viņiem pat prātā neienāca, ka amerikāņiem portfelī jau ir trešais pētījums par šīm problēmām. Tas bija sagatavots Savienotajās Valstis, piedaloties vislabākajiem amerikāņu, angļu, rietumvācu, franču un citiem ekspertiem. Šādā veidā CIP pārbauda tās pakļautībā esošā personāla kvalifikāciju, pēta darbinieku attīstības pakāpi konkrētās zinību nozarēs. Daži no periodiski pieprasītajiem apskatiem (pasūtījumu skaitu un biežumu regulē precīzi matemātiski aprēķini) nav domāti operatīviem mērķiem, bet gan neuzkrītošai darbinieku izpētei. Citiem vārdiem, neviens nezina, kuras analīzes CIP patiešām vajadzīgas, bet kuras ir tikai sava veida pārbaude. Cik man zināms, CIP personāla pastāvīgas ek-saminēšanas kārtību ieviesa pēc amerikāņu rīkotā iebrukuma apkaunojošās sagrāves 1961. gada aprīlī Kubā. Plašā mērogā plānotās agresijas pamatā bija kļūdaini Kubas aizsardzības potenciāla vērtējumi, kurus prezidentam Džonam Kenedijam bija piegādājuši CIP eksperti.

Eksāmenā labāks izrādījās Andžejs Smolipskis. Viņa analīze vairākos būtiskos punktos saskanēja ar CIP atziņām, turklāt tā saturēja arī dažus jaunus elementus, kas ieinteresēja amerikāņus. Taču šis panākums Smoliņskim laimi neatnesa. Novaks un Gamarņikovs, bīstoties no iespējamā konkurenta, sāka mest viņam sprunguļus ceļā. Gamarņikovs, būdams viltīgs kā lapsa, sāka atgādināt Novakam, kā Smoliņskis reiz konferencē komentējis viņa runu par to, ka Polijā trūkst vārda brīvības. Smolipskis toreiz sacīja: «Mēdz būt visādi. Es zinu dažus iestādījumus aiz Polijas robežām, kur var tikai sapņot par tik brīvu savu uzskatu paušanu, kāda vietām valda Varšavā.» Novaks pamatoti secināja, ka tas ir teikts par viņu un RBE polu sekciju, ilgu laiku izturējās pret Smoliņski stipri vēsi un, kaut ari vēlāk viņu attiecības nedaudz uzlabojās, direktora apziņā aizvainojums palika. Gamar-ņikovs to veikli izmantoja. Pazīdams poļu sekcijas darbinieku noskaņojumu, viņš mēģināja sacelt pret jaunatnācēju Smoliņski arī vecos. Gamarņikova ļaunprātīgo repliku ietekmēti, vairāki tulki, kas tulkoja Smoliņska tekstus angliski (viņš nebija spējīgs apgūt nevienu svešvalodu, kaut arī bija beidzis dažādus kursus), sāka ironizēt par Andžeja poļu valodu, pārmezdami viņam daudzas elementāras kļūdas. Viņš lietojot vārdus, kādu nav nevienā vārdnīcā. Tulki ir no vecajiem, un nevienam nav drosmes atzīties, ka nezināšana būtu jāpārmet pirmām kārtām viņiem pašiem. Vecie bīstas no jaunajiem un cītīgi izmanto katru izdevību, lai tos padarītu vismaz smieklīgus. Kad Smo-liņskim radās cerība uz paaugstinājumu, skauģi ķērās pie smagāka kalibra argumentiem un piedēvēja viņam antisemītismu: tas bija viens no galvenajiem apvainojumiem, kuru bieži izmantoja zināma tipa ļaudis.

Sašutis, ka ASV varas iestādes atkārtoti noraidījušas viņa lūgumu izbraukt uz Savienotajām Valstīm un motivējušas atteikumu ar to, ka viņš kopš 1956. gada bijis Polijas Apvienotās strādnieku partijas biedrs, Smoļinskis reiz dusmās bija izmetis: «Būtu es bijis ebrejs, mana kādreizējā partijas piederība Amerikā nevienam netraucētu!» Un nosauca vairākus bijušos Polijas pilsoņus, arī partijas biedrus, kuriem nav bijis jāpārcieš piecus gadus ilgā «karantīna» Rietumeiropā; viņi taisnā ceļā bija devušies uz ASV.

Tajā laikā, kad Centrs man lika. atgriezties dzimtenē un es devos projām no Minhenes, Gamarņikovs, uzsvērdams savas šķietamās simpātijas pret Smoliņski un cieņu pret viņa zināšanām, iedarbīgi bremzēja viņa karjeru Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. Tādējādi Gamarņikovs sargāja savas pozīcijas, taču nav zināms, cik ilgi viņam šādi paņēmieni dos panākumus. Gamarņikova bailes no Smoliņska visvairāk bija izdevīgas Zamorskim.

Kā jau teicu, amerikāņi uzdeva Smoliņskim sagatavot Zamorska grupas reorganizācijas projektu. Es to lasīju, jo biju vienīgais darbinieks, kuram pēc visām pārmaiņām vajadzēja palikt savā amatā. Notikumi risinājās tā, ka mēs kuru katru dienu gaidījām Zamorska demisiju un Smoliņska iecelšanu viņa vietā. Bīdamies no pārkārtošanas sekām, Gamarņikovs ar aizkulišu intrigām un spiedienu panāca, ka Smoliņska kandidatūra atkrita. Zamorskis palika savā krēslā.

Strādādams «Brīvajā Eiropā» kopš 1952. gada novembra, Gamarņikovs ierakstījis savā kontā jau daudzas šādas intrigas, kas bija vērstas uz konkurenta novākšanu malā.

Pirms pāris gadiem CIP sāka gatavot RBE poļu sekcijai jaunu šefu. Šajā amatā vajadzēja stāties Ņujorkas perifērijas biroja vadītājam Tadeušam Stše-telskim. Pazīstot Stšetelski, varēja gaidīt, ka labākajā gadījumā viņš pieciestu Gamarņikovu sava vietnieka amatā. Apdraudētais Novaka un Gamarņikova duets nekavējoties sāka aizsargoperāciju. Pēc direktora rīkojuma Gamarņikovs iekārtoja speciālu mapi, kurā centīgi krāja visus materiālus par Ņujorkas biroja kļūdām. Kad viņš atzina, ka ir pienācis izdevīgs bridis, mape ar direktora ziņu tika iesniegta amerikāņiem. Sekas bija tūlītējas. Stšetelskis ne tikai nenomainīja Novaku, bet vispār zaudēja vietu.

Vērpdams intrigas un dzīdamies vairāk pēc naudas kā pēc varas, Gamarņikovs veikli izmantoja apstākli, ka to ASV pilsoņu vidū, kuri nodarbojas ar Centrālās Eiropas un Austrumeiropas problēmām, daudzi domā tāpat kā viņš. Tāpēc viņš arī labi zina, kāda taktika lietojama krīzes situācijās.

Ceturtais un ne mazāk nozīmīgs Jana Novaka vietnieks ir Cezarijs Šulčevskis. Tas ir glums, pielaizīls pavecāks kungs, kuru neviens neieredz, pat Novaks ne. Viņam ir sešdesmit gadu, sieva, zinātņu kandidāta grāds un ASV pilsonība. Šulčevskis kārto administratīvos, kadru un finansu jautājumus, taču tikai formāli, jo RBE apkalpojošais personāls ir vācieši, bet finanses un kadrus pilnīgi pārzina amerikāņi.

Manas uzturēšanās laikā Minhenē Cezarijs Šulčevskis ne ar ko neizcēlās. Ja nu vienīgi ar to, ka allaž lišķējās klāt CIP virsniekiem un dažādiem Bavārijas darboņiem. Viņš brāļojās ar tiem katrā izdevīgā gadījumā — nezinu, vai aiz pārliecības vai arī tāpēc, ka viņam bija pazīstami daži poju emigranti, kuri par spīti visam iecirtīgi gribēja redzēt Polijas nākotni savienībā ar Rietumvāciju.

Redaktoru (editors) un vecāko redaktoru (senior editors) skaits poju sekcijā (Polish Broadcasting Department) grozās ap trīsdesmit.

Daļa no tiem ir tik pelēcīgas būtnes, ka es pat nespēju viņus tuvāk raksturot, kaut gan ar tiem bieži tikos un dažus pat diendienā sastapu kantinē. Nu kaut vai Tadeušs Podgurskis, saukts par «Piestu» un «Pankūku». Vienīgais temats, par kuru viņš bieži runāja, ir visādas mahinācijas, kādas viņš taisījis okupācijas gados, dzīvodams Pievislā. Darbā uz «Brīvo Eiropu» viņu bija norīkojusi emigrācijas PSP (Polijas sociālistiskā partija), kad nomira Jaceks Sņadijs un poļu redakcijā trūka «speciālista» strādnieku jautājumos. Podgurska raidījumu teksti vienmēr izraisa asprātības kantīnē. Tā viņš ari ticis pie palamas «Piesta», jo tekstā stampā iekšā visu, kas vien rodas nabadzīgajā iztēlē un kam viņš pats netic. Podgurskis mēdz gari un plaši runāt par arodbiedrību lomu un strādnieku pašpārvaldi.

Es jau rakstīju, kā viņš, būdams «vietējās komitejas» priekšsēdētāja vietnieks, izturējās Januša Ko-rizmas lietā. Tagad atgriežos pie šā notikuma vēlreiz, jo Podgurskis pazīstams kā cilvēks, kas neko nedara par velti. Viņu uzskata par vienu no cītīgākajiem denunciantiem un Novaka privātajiem rokaspuišiem. Šajā ziņā ar viņu var sacensties vienīgi Lucjans Per-žanovskis un Alfreds Znamerovskis. Novaka atlīdzība par Podgurska pakalpojumiem bija dzīvoklis, kura dēļ viņu neviens tomēr neapskauž. Ja nu vienīgi pārkārtotās poļu sekcijas jaunizceptais līdzstrādnieks Peržanovskis.

Šis cilvēks izraisa žēlumu un reizē arī riebumu. Mečkovska-Stipulkovska, par kuru es vēl runāšu, viņu trāpīgi nosauca par resno žurku. Citi darbinieki Peržanovskim iedevuši palamu «Zilcdesa», un tā tēlaini ataino viņa auguma īpatnības. Peržanovskis tomēr vēl ir diezgan aktīvs un prot pielabināties tiem, no kuriem viņam kaut kas vajadzīgs, bet, ja kāds stājas viņam ceļā, gatavs tam ķerties pie rīkles. Per-

žanovska naudaskārei, patiesi, nav robežu. Poļu sekcijā laikam gan nav neviena, no kura viņš nebūtu izkrāpis aizdevumu — protams, neatmaksātu —•, jo «Zilcdesa» apbrīnojami drīz mēdz aizmirst savus parādus. Lieta nonākusi pat tiktāl, ka divi darbinieki, spriežot par kopīgu gājienu uz restorānu, tūdaļ ao-klust vai maina sarunas tēmu, ja tuvumā parādās Peržanovskis. Un ne jau tikai viņa garās mēles dēļ, bet gan zinādami, kādas sekas var būt vieglprātīgai savu plānu atklāšanai. Ir bijuši gadījumi, kad Perža-novskis vakarā «nejauši» uzradies pie kolēģu galdiņa, pasūtījis dzēlienus un uzkodas, bet kritiskajā brīdī, kad viesmīlis nācis ar rēķinu, laidies lapās vai arī, tālredzīgi aiz žaketes stūra satverts, sēdies atpakaļ krēslā un tēlojis dziju izmisumu. Viņam vai nu pietrūcis naudas, vai vispār neesot bijis līdzi kabatas I portfeļa. Taču rīt pat — tāds bijis ierastais solījums —

> parāds tikšot nokārtots! Galdabiedri maksājuši ari

par viņu, un ar to viss beidzies... Vēlāk Peržanovskis vairījies no piešmauktajiem kolēģiem kā no uguns, centies iestāstīt, ka esot devis arī savu daju, bet, piespiests pie sienas, spējis klaigāt, ka nekādās vakariņās neesot bijis un acīmredzot kritis par upuri blēžiem, kuri tīko izspiest no viņa dažus simtus mārku.

Tie, kuri Peržanovski necieš, labprāt stāsta viens otram, kāda dziļa vilšanās viņu piemeklējusi laulības dzīvē. Pazīstot viņa «sirdspuķīti» Elenu, grūti ticēt, ka viņš to būtu apprecējis aiz kvēlas mīlestības. Peržanovskis iepazinies ar Elenu, kad viņa, vēl gluži jauniņa studente, bija atbraukusi uz Poliju. Viņas tēvam, kā viņa pati toreiz apgalvojusi, piederējis privātuzņēmums. Sastopot Varšavā studenti no Dienvidamerikas, kuru papiņš sūtījis studēt uz ārzemēm, var pieņemt — spriežot kaut vai pēc biļetes cenas no Kolumbijas līdz Eiropai —, ka viņa uzņēmums nav vis nieka zeltera būda. Tas ir jāsaprot pašam, prašņāt par tādām lietām nepiedien, ja cilvēks ir tikai «Orbisa»' tūristu gids. Peržanovskis strādāja šajā amatā, kad iepazinās ar savu nākamo sievu. Viņš uzreiz aptvēra, ka, pateicoties viņai, daudz iegūs, un [17]

sāka tēlot neprātīgu mīlestību, tikpat vienreizēju un neatkārtojamu, kāds bija gaidāmais pūrs, kas viņam rādījās pat sapņos. Jau būdams «Brīvās Eiropas» darbinieks, Peržanovskis kopā ar sievu, ziņkārības dzīts, devās uz tālo Kolumbiju, lai pārliecinātos, kāds tad īsti ir tas sievastēva uzņēmums. Nav grūti iedomāties, cik satriekts viņš bija, kad atklāja, ka pēc sen-joia Obregona, Elenas tēva, veikaliņa jau tīko vismaz ducis citu kandidātu — Peržanovska svaiņu un svainieņu...

Daudzējādā ziņā Peržanovski atgādina jau minētais Alfreds Znamerovskis, kuru poļu sekcijā arī pieskaita pie jaunajiem. Es vienkārši centos no viņa izvairīties. Tā rīkojās arī citi, kad bija pārliecinājušies, ka viņš izdomā par sevi un citiem visdažādākās pasaciņas. Meli «Brīvajā Eiropā» ir varens un ikdienā lietots ierocis, tomēr savā, slēgtā lokā RBE darbinieki necieš no pirksta izzīstus apvainojumus un aizdomas. Znamerovska boikots bija tik uzkrītošs, ka Novaks viņu izsauca uz savu kabinetu. Saruna notika liecinieku klātbūtnē.

— Pan Znamerovski, kādēļ jūs sekcijā visi tā neieredz? — direktors jautāja.

Izsauktais nosarka un klusēja. *

— Esiet tik laipns, pasakiet, kas par lietu! — Novaks uzstāja.

— Viņi domā, ka es visus jums nosūdzu, — Znamerovskis izmocīja caur asarām. — Bet es tikai neļauju nevienam sacīt ļaunu vārdu par jums...

Novaks uz mirkli kļuva mēms. Skatījās uz satraukto darbinieku, it kā nesaprazdams viņa vārdu jēgu. Pēdīgi atmeta ar roku.

— Paldies! Jūs varat iet.

Cita groteska personība, kura poļu sekcijā paceļas pāri vidusmēram, ir pane Aleksandra Stipulkov-ska. «Brīvās Eiropas» pārraidēs šī dāma pazīstama kā Jadviga Mečkovska, bet vecie — pareizāk sakot, ļoti vecie — varšavieši viņu atceras kā Oļu Rabsku, jo tāds bija viņas uzvārds pirms precībām. Viņas vīrs Zbigņevs Stipulkovskis bija advokāts. Pane Aleksandra strādāja vīra privātajā kantorī līdz pat kara sākumam.

Gesiapo arestēta, viņa sēdēja Pavjakā^18, bet vēlāk nonāca Rāvensbrikā. Nometnē viņa bija «kapo»[19] un pēc kara caur Zviedriju nokļuva Londonā. Lielbritānijā viņai iepatikās sabiedriskā un politiskā aktivitāte. Stipulkovska iegāja bijušo politisko ieslodzīto savienības valdes sastāvā, darbojās arī Nacionālajā partijā. Viņas rakstus publicēja emigrantu izdevums «Dziennik Polski». Stipulkovska veltīja daudz pūļu, lai Nacionālā partija (NP), Polijas tautas partija un Polijas sociālistiskās partijas frakcija I3VN («Brīvība, Vienlīdzība, Neatkarība») ievēlētu komiteju, kas atņēma Augustam Zaleskim Polijas Republikas prezidenta titulu. Viņa nebija ne pirmā, ne arī pēdējā, kura beidzamajos divdesmit gados vērpa intrigas un uzkurināja kaislības dažādu emigrācijas grupējumu vidū.

1952. gadā pane Stipulkovska parādījās Minhenē un ar Jadvigas Mečkovskas vārdu sāka strādāt «Brīvajā Eiropā».

Sakarā ar saviem raidījumiem Stipulkovska bija iemantojusi dažādas iesaukas. Piemēram, viņu dēvēja par «kristietības bastionu». Šīs palamas izcelsme (to mēdza izrunāt ar zināmu ņirdzīgu akcentu) meklējama laikā, kad Stipulkovska vēl dzīvoja Anglijā. Vēlēdamās, lai viņu uzskata par īstu, patiesu un caurcaurēm polisku Nacionālās partijas darbinieci, viņa katrā piemērotā gadījumā, kā stāstīja kolēģi, situsi sev pie kuplajām krūtīm un saukusi: «Mēs, vēsturiskais kristietības bastions, nepieļausim...» Skaļā balsī viņa aicinājusi iznīdēt komunistus un komunismu un, lietojot viņas patētisko formulējumu, pieprasījusi liegt žīdiem un to rokaspuišiem ietekmi uz. poļu tautas veselīgajiem spēkiem. Vienus šie paziņojumi kaitināja, citus smīdināja, līdz pēdīgi — tas notika 1964. gadā — īlens izlīda no maisa. Kopš tā laika daudzi lūkojās uz Stipulkovsku ar zīmīgi piemiegtām acīm.

Es uzzināju par toreizējo gadījumu krietni vēlāk —

1966. gadā. Sākumā negribēju pat ticēt savām ausīm,

tāpēc man tika iedots — es apzināti lietoju bezpersonisko formu — kserogrāfiski pavairots raksts no emigrantu žurnāla «Oblicze Tygodnia». Izgriezums bija datēts ar 1964. gada 7, martu. Diena un mēnesis tik labi palikuši atmiņā tālab, ka, izlasījis rakstu «Ebreju vectētiņš noderēja», es pajokoju: «Nu gan pasnieguši panei Oļai dāvanu Sieviešu dienā!»

Lūk, šis materiāls:

«Kāda izcila NP darbiniece, kura pazīstama ar saviem bezkompromisa nacionālistiskajiem un antise-mītiskajiem uzskatiem, saņēmusi ievērojamu kompensāciju no vācu varas iestādēm.

Fakts, ka viņai piešķirta septiņu tūkstošu mārku liela summa un augsta iknedēļas pabalsta likme, izraisīja apbrīnu, kaut arī zināmā persona dzīvo Min-henē un strādā raidstacijā Free Europe, kas, protams, atvieglo lietu kārtošanu vācu iestādēs, kuras pārzina kompensāciju jautājumus. Līdz šim neviens polis vēl nav saņēmis no vāciešiem tik lielu summu (runa ir tikai par kompensācijām). Augsti vācu atlīdzinājumi tikuši vienīgi ebrejiem, kuri, izmantojot savus starptautiskos sakarus, pratuši piespiest Bonnu labvēlīgi izlemt viņu prasības.

Minhenē mītošās NP darbinieces lieta noskaidrojās visai drīz un loti prozaiski. Izrādās, ka uz viņas ciltskoka ir «tumšs ebreju traips», turklāt diezgan svaigs, jo, Tuvima vārdiem runājot, no «ķiplokmiesta» nācis viņas vectētiņš. Tas, protams, viņu kompromitējis ne tikai hitleriešu, bet arī partijas biedru acīs. Un tomēr viņa atsaucās uz šo savas dzimtas «melno avi», kad centās iegūt vāciešu kompensāciju. Pakalpīgie Bonnas ierēdņi steidzās izmantot izdevību un piešķīra viņai ebreju privilēģijas.»

Novaks palaikam izmanto Stipulkovsku kā starpnieci sakariem ar cionistu organizācijām. Zinot viņas nacionālpartejisko pagātni un antisemītiskos izlēcienus, tas šķiet maz ticami, un tomēr tā tas ir. Kā redzams, aprindās, kuras saista kopīgas intereses, morāles un ētikas principi netiek ņemti pārāk nopietni.

Minhenē dzīvoja vēl kāda, par Stipulkovsku izcilāka renegāte — pane Vanda Pampuha-Broņska. Arī viņa labi pārzināja poļu valodu, turklāt bija cieši saistīta ar pasaules cionistu kustību un uzturēja plašus sakarus ar cionistiski noskaņotiem cilvēkiem ne tikai Rietumos, bet arī Polijā un citās sociālistiskajās valstīs. Savā laikā viņa dzīvojusi Berlinē, Varšavā un Maskavā; cēlusies no ģimenes ar lieliskām revolucionārajām tradīcijām. Tas viņai ļāva rast pieeju draugiem, radiem un paziņām, kuri vēl nesen Polijā ieņēma svarīgus amatus. Bīdamās, ka sakari varētu pārtrūkt, Pampuha-Broņska atklāti neuzsvēra savus cionistiskos uzskatus, drizāk gan deklarēja garīgu un ideoloģisku vienprātību, starp citu, ar Lešeku Kola-kovski un tulkoja vāciski daudzus viņa darbus. Pampuha-Broņska bija cieši saistīta (kaut ari viņa neietilpa redkolēģijas sastāvā) ar laikrakstiem «Silā-deutsche Zeitung» un «Neue Zūrchei Zeitung», viņa publicējās arī nesen likvidētajā mēnešrakstā «Der Monat», ko bija dibinājis Kultūras brīvības kongress — iestādījums, kuru, tāpat kā «Brīvo Eiropu», uzturēja CIP. Pampuha-Broņska rakstīja arī dažiem citiem žurnāliem, aizvien tendenciozi izgaismodama Polijas problēmas, bija pazīstama ar daudziem cilvēkiem, no kuriem vismaz pusei bija stipra ietekme Rietumu cionistiskajās aprindās. Tur viņa bija iemantojusi Polijas jautājumu lietpratējas slavu.

Nav nekā dīvaina, ka taktisku apsvērumu dēļ Pampuhai-Broņskai bija nepieciešams kontakts arī ar RBE poļu sekciju. Novaks deva norādījumu redaktoriem iepazīstināt šo pani ar ziņām no Polijas, kuras, attiecīgi apstrādājot un komentējot, viņa varētu izmantot buržuāziskajā presē. Tā kā ne jau katrs, kas zināja raidstacijā valdošo stingro režīmu, bija ar mieru nekurnot pildīt šādu rīkojumu, Novaks uzticēja tā izpildi Stipulkovskai. Viņa bija divpusējs sakarnieks.

Ar Stipulkovskas starpniecību no Novaka pie Pam-puhas-Broņskas plūda informācija par Polijas personām un notikumiem, kuri šķita ievērības cienīgi no propagandas un ideoloģisko diversiju viedokļa. Vienlaikus Novaks deva norādes, kā jāaizstāv viņa paša un viņam padotās RBE poļu sekcijas intereses Rietumu masu komunikācijas līdzekļos un — iespējams pat, ka pirmām kārtām zināmās slēgtās, labi informētās aprindās.

gaiteni sastaptu cilvēku, nosauca Troscjanko par provinciālu mietpilsoni un grafomānu. Jans Ptačeks, viens no poļu sekcijas redaktoriem, apgalvoja, ka Troscjanko ar savu garīgo apvārsni labākajā gadījumā spētu strādāt emigrantu avīzē «Dziennik Polski i Dziennik Zoinierza», par kuru pat Zamorskis izteicās: «To lapeli nav vērts lasīt. Arī vislielākās muļķības, ko mēs te izdomājam, viņi pārpublicē kā nez kādu sensāciju.»

Troscjanko necentās izvairīties no triecieniem, taču šāds aizstāvēšanās veids, liekas, tikai apstiprināja pārmetumu pareizību. «Tie cilvēki ir pārintelektualizē-jušies,» viņš mēdza sacīt par saviem pretiniekiem. «Tukši prāto un nesaprot, ka komunisms ir jāsit ar resnu rungu. Jo resnāka runga, jo labāk.»

Viņa raidījumi bija kā ar cirvi tēsti un vulgāri, taču, ja gribam būt precīzi, daudz neatšķīrās no tiem, kurus veidoja Stipulkovska-Mečkovska, Kristina Milo-tvorska-Kšištofjaka, Lucjans Peržanovskis un Tadeušs Podgurskis. Es varētu nosaukt vēl veselu virkni uzvārdu, bet ne jau tur meklējama problēmas būtība. Tekstu autori, kuri lielākoties bija tikai redaktori vai vecākie redaktori, paši nelēma, vai teksts «ies gaisā». Sagatavotos raidījumus pārrakstīja, laboja un apstiprināja tā dēvētie okeijieši. Poļu sekcijā tie bija Novaks un viņa vietnieki, kuri pastāvīgi saņēma no amerikāņiem ievērojami plašākas instrukcijas nekā pārējais redakcijas personāls. Okeijieši bija tie, kuri, iepazinušies ar tekstu, varēja pateikt «okey!» vai arī lapas malā blakus saviem iniciāļiem uzrakstīt «O. /<.»; tas nozīmēja, ka materiālu drīkst izmantot pārraidē.

Sīkumaina amerikāņu kontrole RBE poļu sekcijā bija jūtama ik uz soļa. Būtībā tā aptvēra ne tikai visu sekcijas oficiālo darbību, bet ari personāla privāto dzīvi. Bija aizliegti temati vai problēmas, kuras neviens neiedrošinājās skart ne raidstacijā, ne ārpus tās, Nedrīkstēja labvēlīgi izteikties par Polijas sasniegumiem, vienīgais izņēmums bija poļu sportistu panākumi, taču arī šajā nozarē pārlieks entuziasms nepiederēja pie labā toņa. Jūsmīgi nārās izsacīties tikai par Savienotajām Valstīm, Lielbritāniju un — Novaku. Jautājumos, kas skāra Padomju Savienību un komunistisko ideoloģiju, pieļaujama bija vienīgi negatīva

attieksme. Ja kāds gribēja, lai viņu ar troksni izsviež no RBE, tas viegli varēja to panākt, skeptiski izsakoties par Izraēlu un tas agresīvo politiku. Tādu pašu rezultātu varēja sasniegt, pasakot labu vārdu par Vācijas Demokrātisko Republiku vai arābu valstīm, kas pretojas Telavivas tikojumiem Tuvajos Austrumos. Vajadzēja arī atcerēties, ka otro pasaules karu uzvarējušas tikai un vienīgi Rietumu lielvalstis.

Šādā stingru aizliegumu un rīkojumu gaisotnē, nemitīgās bailēs no okšķeriem un pārliecībā, ka šefam allaž ir taisnība, grūti bija gaidīt savstarpēju atklātību un izpratni vai arī cieņu pret saviem uzskatiem. Daži poļu sekcijas darbinieki tikai zem četrām acīm — un ārpus raidstacijas ēkas — paslepšus atļāvās pārspriest kādu kutelīgāku lietu vai izteikt savas domas par jautājumiem, kas māca viņu prātus. Sarunas plašākā lokā parasti skāra personisko dzīvi ar tās pikantajiem sīkumiem, kurus nereti apcerēja, vaigiem gluži sarkaniem metoties.

Teiksim, kāds pēkšņi nāca ar ziņu, ka Tadeušs No-vakovskis atkal nokrāsojis matus un dažu personu klātbūtnē pie degvīna glāzītes nosaucis savu sievu par m... (viņa strādāja «Brīvajā Eiropā» par tulkotāju, labi zināja vairākas valodas, taču, kā melsa ļaunas mēles, nevienā no tām viņai nebija nekā sakāma). Sašutusi sieva iekliegusi vīram sejā, paziņodama, ka viņš esot traks un viņam esot jāārstējas no savām fiksajām idejām. Ne jau visi zināja, kas tās fiksās idejas tādas ir, tāpēc saruna pārsviedās uz medicīnas jomu — apslēptām slimībām, netikumiem, novirzēm ... un tā pagāja vakars.

Kad viens temats bija izsmelts, kāds ierosināja citu, atkal no tās pašas «operas», jo vīriešu un sieviešu attiecību aizkulises šajā sensāciju kārajā kompānijā allaž kotējās visaugstāk. Upuris vienmēr bija pa rokai, piemēram, kaut vai otrs Tadeušs — ksendzs Kirške.

1940. gadā karaspēka daļu kapelāns Kirške krita hitleriešu gūstā un nonāca virsnieku nometnē. Tā kā viņa uzvārdu varēja apskaust daudzi folksdoiči, vācieši sāka uzstāt, lai viņš paraksta folkslisti — dokumentu par piederību pie vācu nācijas. Kirške nepie-

kāpās, turējās braši, un hitlerieši, pārkāpjot starptautisko konvenciju par izturēšanos pret karagūstek-ņiem, viņu aizsūtīja uz koncentrācijas nometni. Tur viņam klājās grūti, un pēc kara viņš diezgan sarežģītā ceļā nokļuva «Brīvajā Eiropā». Poļu sekcijā Kirške veica vecākā redaktora pienākumus un bija reizē kapelāns. Svētās Annas baznīcā Minhenē viņš noturēja tā saucamās poļu mesas, kuras neiztrūkstoši apmeklēja Novaks un Žeņčikovskis, kā arī tie, kuri vēlējās, lai neviens neapšaubītu viņu pretkomunis-tisko noskaņojumu. Ar procionistiskiem uzskatiem vien bija par maz... Kirške bieži ciemojās arī katoļu ģimenēs.

«Septiņi nāves grēki — tas ir cilvēka rakstura skelets,» Kirške mēdza sacīt, it kā izaicinādams paziņas trīt ap viņu mēli. Šī iespēja labprāt tika izmantota; kolēģi cītīgi vēroja, kura pane būs nākamā, kam viņš pievērsīs uzmanību. Sutana un garīdznieka amats nebūt netraucēja Kirškem veikt misiju, kas nemēdz ietilpt dvēseļu gana pienākumos ... Beidzamajā laikā, pieminot ksendzu, visbiežāk tika nosaukts arī Kristinas Milotvorskas — mākslinieka Hilarija Kšištoijaka sievas vārds.

Šis paris 1969. gada sākumā atteicās atgriezties Polijā un lūdza politisko patvērumu. Lūgums ātri tika apmierināts, un drīz pēc. tam Kristina Milotvorska sāka strādāt «Brīvajā Eiropā». Viņai iznāca gaidīt uz darbu poļu sekcijā īsāku laiku nekā citiem jaunajiem, bet Novaks, parasti visai dzedrs attiecībās ar personālu, uzrunāja viņu tikai par «pani Krisju» un uzvedās viņas klātienē kā gailis, kurš vistas priekšā ar spārnu švīkā zemi. Šādu ainu liecinieki centīgi vairījās skatīties cits uz citu, lai nekristu aizdomās, ka slepus novēro šefa visai intīmo aktivitāti. Tas nekad labi nebeidzās. Par Milotvorskū un Novaku ari atklāti netenkoja, turklāt pie apvāršņa taču bija vēl otrs viņas pielūdzējs, ksendzs Kirške, kurš tikpat neatlaidīgi tiecās uz mērķi. . .

Pane Mečkovska necieta Milotvorskū. Sievišķīgas skaudības dzīta, viņa noslēdza savienību ar poļu sekcijas darbinieku sievām, kuras intuitīvi nojauta No-vaka jauniegūtajā «kadrā» draudīgu sāncensi. Greizsirdīgo sieviešu sazvērestība reiz jau bija beigusies

ar ievērojamu panākumu: RBE nepieņēma darbā

Alicju Lisecku, kura ārzemju brauciena laika centās tuvāk iepazīties ar dažāda ranga RBE darbiniekiem. Pārcēlusies uz dzīvi Vācijas Federatīvajā Republikā, viņa nosprieda, ka pratis izmantot nodibinātos sakarus un ieņemt piemērotu vietu «Brīvajā Eiropā». Diemžēl viņa piedzīvoja vilšanos. Poļu sekcijas sievietes ar Novaka un Novakovska laulātajām draudzenēm priekšgalā, zinot šo to par Liseckas bēdīgi slaveno pagātni, sacēla trauksmi. Neērtā stāvokli nonākušajai šā darba kandidātei vajadzēja atkāpties; «izvēloties brīvību», šāds notikumu pavērsiens viņai droši vien nebija nācis ne prātā. Tiesa, Lisecka raksta «Brīvajai Eiropai» komentārus un, kā aizvien, pūlas radīt ap sevi kņadu, taču var sacīt, ka Minhenē viņa ir tukša vieta.

Kad es devos atpakaļ uz dzimteni, sazvērestība pret Milotvorskū turpinājās. Mečkovska viņai bieži pārmeta nekulturālumu, kvalifikācijas trūkumu un vēl nez kādus grēkus, un šādās domās bija arī citas panes. Novaks savus ieskatus tomēr nemainīja, bet noteicošais vārds piederēja viņam . . .

Esmu atvēlējis daudz vietas RBE poļu sekcijā nodarbināto personu aprakstam un raidstacijā valdošo tipisko attiecibu atainojumam. Sājā nodaļā teiktais pietiekami labi raksturo arī visu «Brīvās Eiropas» personālu kopumā, atsedz šo cilvēku savstarpējās saistības mehānismu, izgaismo viņu pagātni, uzskatus un dzīves mērķi. Vismaz daļēji nepārzinot šis noslēgtās vides likumus, ieražas un konfliktus, ir grūti saprast, kā man izdevās tik ilgus gadus tajā apgrozīties, tēlot «uzticamu darbinieku» un veikt savu galveno uzdevumu.

RBE poļu sekcijas personāls dzīvo kā geto. Tikai daži darbinieki uztur sakarus ar Minhenes iedzīvotājiem; lielākā daļa ir norobežojusies no apkārtējās vides un ierāvusies savā čaulā. Nav vērts meklēt šai parādībai dziļākus motīvus vai censties to izskaidrot ar instinktīvu nepatiku pret vāciešiem un viņu uzskatiem. Izolācijas iemesls itin bieži ir visai prozaisks. Poļu sekcijas darbinieku vidū daudz ir tādu, kuri dzīvo Minhenē jau desmitiem gadu, taču tā arī nav iemācījušies kārtīgi runāt vāciski. Viņi arī iepirkties

iet uz pašapkalpošanās veikaliem, jo tur preces var izvēlēties un kasē samaksāt, pat neatverot muti. Sis aprindas vārās pašas savā sulā. Ja netenko, kurš ar kuru, cik reižu un kāpēc, tad gari un plaši klāsta, kā pavadījuši nedēļas nogali vai atvaļinājumu. Reizēm arī apspriežas, kur un kā drošāk ieguldīt iekrāto naudu, lai neciestu zaudējumus. Gados vecākie gaida aiziešanu «pelnītā atpūtā» un cenšas sameklēt uz «brīvās pasaules» kartes vietiņu, kur varētu iekārtoties iespējami lētāk, kad vienīgais ienākumu avots būs pensija un strādājot iekrātie, vecumam sataupītie dolāri.

Kopumā RBE poļu sekcijas ļaudis atstāj nepatīkamu iespaidu. Vēstures sētmalē izmesti, mākslīgi radīta Ķīnas mūra ieskauti, būdami naidā pat ar poļu emi-giantu aprindām, šie cilvēki pārtiek no amerikāņu žēlastības. Tie par dolāriem nopirkuši viņu pašcieņu, cr rības un jūtas un izmanto kā aizsegu netīrā darbībā, kas ir brēcošā pretrunā ar oficiālo starptautisko attiecību pašiem elementārākajiem principiem. Novaks un viņa kompānija vairs nav spējīgi saprast šo acīm redzamo patiesību. Viņi jau sen kļuvuši par ērtu ieroci CIP rokās un, pārdodami arī savu sirdsapziņu, naudas dēļ gatavi uz visu.

Es dzīvoju šajā vidē, iepazinu to no iekšienes un atradu aizvien jaunus piemērus, kas diendienā apstiprināja Centra uzskatu par «Brīvās Eiropas» ļaudīm. Kaut arī tas izklausās visai neticami, uzdevuma izpildi man atviegloja — es uzsveru: atviegloja, nevis apgrūtināja — bezgala sarežģītais dažādu slepeno dienestu interešu mudžeklis raidstacijas aizkulisēs. Nav tādas telpas, nav tādas grupas, kas sastopas pie bridža galda vai kopīgā piknikā, kurā nebūtu kāda, kas rūpīgi reģistrē visus izteikumus un vēlāk tos dara zināmus CIP virsniekiem. Taču šis informatoru tīkls nav vienīgais. Raidstacijas personālu novēro arī ASV Federālais izmeklēšanas birojs, un bez tam, kā varēja spriest, angļu izlūkdienests mēdz apjautāties saviem senajiem, amerikāņu kalpībā atdotajiem līdzstrādniekiem, kas jauns dzirdams aiz RBE sienām. Malā nestāv arī vācieši, kuru slepenie dienesti ne mazāk kā citi interesējas par visu, kas notiek Angļu dārza ielas namā numur viens. Raidstacijā taču strādā daudzi

VFR pilsoņi, un viņiem tur iznāk saskarties ar problēmām, kuras nereti ir ciešākas uzmanības vērtas ...

Konspiratīvo piramīdu vēl papildina svarīgāko RBE bosu okšķeri, kuri nodarbojas ar «privāto izlūkošanu» savu darba devēju personiskajām vajadzībām. Ja saskaitītu visus šos informatorus — paturot prātā, ka daudzi strādā divu vai pat triju saimnieku labā, — viņu droši vien izrādītos vairāk nekā visi «Brīvajā Eiropā» nodarbinātie vīrieši un sievietes kopā. Šādā burzmā, nemitīgas uzraudzības un izsekošanas atmosfērā, es reizēm varēju darīt savu galveno darbu gandrīz atklāti un bez bailēm. Pat tad, ja kādam rastos aizdomas, viņš secinātu, ka es pildu CIP, Novaka vai Zamorska rīkojumu. Protams, es darīju visu, lai nedotu pamatu ziņkārīgajiem aizdomāties pārāk tālu.

Reiz, piemēram, Novakam ticis ziņots, ka saviesīgos vakaros man patīkot dziedāt krievu dziesmas. Direktors ar interesi palūkojies uz Kučmerčiku, jo tieši viņš bijis informators: «Vai tiešām? Un viņam tas labi izdodas?» — «Tīri labi, pan direktor.» — «Pie izdevības palūgšu, lai uzdzied arī man ...»

Stipri šaubos, vai pēc šādas atbildes pārlieku centīgais Kučmerčiks vēl būtu skrējis pie Novaka, lai mani nosūdzētu ...

«BRĪVĀS EIROPAS» SPIEGOŠANAS NOSLĒPUMU LOKĀ

Es ilgi domāju, kādu nosaukumu dot šai nodaļai. «Noslēpumi», «loks» — šie vārdi skan diezgan pretenciozi, taču izvairīties no tiem nevar, jo tie visprecīzāk izsaka tematu, par kuru rakstīšu. Proti, tagad es giibu pastāstīt, kā iekļāvos «Brīvās Eiropas» slepeno materiālu apritē, kādu informāciju tie saturēja un no kādiem avotiem tie nāca.

Salīdzinādams RBE ar indīgu mušmiri, es jau sacīju, ka šī raidstacija, pretēji vēl nesen izplatītajam uzskatam, nenodarbojas vienīgi ar propagandu un ideoloģiskajām diversijām, kas psiholoģiskā kara ietvaros vērstas pret sociālisma zemēm. Tieši otrādi: garīgā inde, ko diendienā izšļāc ēterā, ir tikai daļa, turklāt ne pati svarīgākā, no «Brīvās Eiropas» uzdevumiem. Spēku un līdzekļu lauvas tiesa atvēlēta vārda tiešā nozīmē spiegošanai, kas vērsta pret Poliju un citām sociālistiskajām valstīm.

Sīkāk neaplūkojot visai sarežģīto RBE struktūru, var teikt, ka to veido divi galvenie sektori, kuri viens otru papildina: propagandas un ideoloģisko diversiju sektors un izlūkošanas sektors.

Propagandas un ideoloģisko diversiju sektors, raidot savas programmas — starp citu, arī poļu valodā —, veic šādus uzdevumus:

— pretstatot sabiedrības intereses varas iestāžu un vaidošo partiju interesēm, cenšas viest nemieru un sajukumu sociālisma nometnes zemēs, sanaidot šīs zemes savā starpā un izraisīt mākslīgu antagonismu ar Padomju Savienību;

— uzdodoties par šķietamu politiskās emigrācijas pārstāvi un uzstājoties «taisnīgas lietas aizstāvja» lomā, mēģina iegūt klausītāju simpātijas, lai tādējādi aiz-

vien paplašinātu CIP potenciālo informatoru un līdzstrādnieku skaitu šajās zemēs;

— pūlas maskēt RBE izlūkošanas darbību.

Atkarībā no ikdienas vajadzībām izlūkošanas sektors nodod dalu iegūtās informācijas propagandas un ideoloģisko diversiju sektoram izmantošanai pārraidēs.

Kāds ir izlūkošanas sektora uzdevumu loks, kādā veidā tas iegūst ziņas par sociālisma zemēm, un kādi ir informācijas avoti?

Radiostacijas «Brīvā Eiropa» rīcibā ir plaši sazarota tā dēvēto perifērijas biroju (Field Offices) sistēma. Tie darbojas gandrīz visās Rietumeiropas, Ziemeļei-ropas un Dienvideiropas valstu galvaspilsētās, kā arī viņpus okeāna — Vašingtonā. Svarīgākie un «ražīgākie» biroji ir Londonā, Vīnē, Parīzē, Stokholmā, Rietumberllnē un Romā. Arī Minhenē un Ņujorkā, kur izvietots raidstacijas pārvaldes aparāts, ir «šūniņas», kas veic perifērijas birojiem līdzīgas funkcijas. Formāli tās gan pakļautas RBE preses daļai {News Department), taču faktiski strādā izlūkošanas sektoram. Šī «Brīvajai Eiropai» tik raksturīgā tieksme maskēties izriet no raidstacijas divējādās dabas, un to diktē vēlēšanās notušēt savu spiegošanas darbību.

RBE perifērijas biroji dod galveno izspiegoto ziņu klāstu par sociālisma zemēm, un iegūtās informācijas svarīgākie avoti ir šo zemju pārstāvji, kuri ierodas Rietumos dienesta komandējumā vai arī kā tūristi. Cits informācijas avots, no kura bieži smeļ ziņas perifērijas biroji, ir Eiropas kapitālistisko valstu un ASV pilsoņi, lielākoties tagadējo sociālisma zemju bijušie iedzīvotāji, un pat cilvēki no «trešās pasaules» valstīm, kuri apmeklējuši sociālistiskās sadraudzības zemes. Viņu vidū ir biznesmeņi, zinātnieki, studenti un žurnālisti, citu sabiedrības slāņu un profesiju pārstāvji. Pie informācijas avotiem jāpieskaita arī bēgļi no sociālisma zemēm, kuri dzīvo nometnēs (piemēram, Treiskirhenē — Austrijā, Latiņā — Itālijā un Cimdorfā — Federatīvajā Vācijā), kā arī daži Polijā akreditētie ārzemju korespondenti; šie pēdējie ne vienmēr adresē ziņas perifērijas birojiem, bet, izmantojot savus biežos dienesta braucienus, nodod tieši radiostacijā Minhenē.

Katra perifērijas biroja priekšgalā ir CIP virsnieks (oficiāli viņš dēvējas par žurnālistu), kuram pakļauti tā sauktie RBE nacionālie korespondenti — poļi, ungāri, čehi, slovaki, rumāņi, bulgāri. Tie visi ir Centrālās izlūkošanas pārvaldes līdzstrādnieki. Izliekoties par tautiešiem, kuri noilgojušies pēc dzimtenes, viņi ievada pazīšanos ar sociālistisko valstu pilsoņiem, kas ceļo pa Rietumiem, un izvelk vajadzīgo informāciju.

Rietumvalstis apmeklē aizvien lielāks skaits poļu — ciemojas pie radiem un draugiem, kārto dažādas dienesta darīšanas, stažējas, studē, veic ārzemju korespondenta pienākumus utt. Ja RBE pārstāvim rodas iespaids, ka viņa sarunu biedrs simpatizē šai raidstacijai, Savienotajām Valstīm vai vispār Rietumu pasaulei un pauž nepatiku pret sociālistisko iekārtu, tad atkarībā no apstākļiem viņš uzdodas pai «emigrantu aprindu žurnālistu», kurš strādā «emigrantu raidstacijā», un lūdz informāciju par tādu jautājumu, kas viņu interesē. Tas ir visai veikls maskēšanās paņēmiens, kā, nenododot sevi, ievākt slepenas ziņas CIP. Maldinātie ziņu sniedzēji no sociālisma zemēm vairumā gadījumu ir pārliecināti, ka patiešām informē «emigrantu žurnālistu», nevis svešas lielvalsts izlūkdienestu. RBE «korespondenti» uztur pastāvīgus kontaktus ar tās zemes policiju, ceļojumu birojiem un citiem iestādījumiem, kurā viņi darbojas. Tādējādi vienmēr jau laikus uzzina par katras daudzmaz interesantākas personas ierašanos no sociālisma zemēm.

Par to, kādu nozīmi amerikāņi piešķir bēgļu un_emi-grantu aprindu izpētei, izteiksmīgi liecina ASV Ārējo sakaru padomes (Council of Foreign Relations) 1968. gada 8. janvāra slepenās sēdes protokols. Lūk, šī protokola fragments, kuru Amerikas Savienotajās Valstīs publicējusi Africa Research Group': «Dabiski, ka līdz piecdesmito gadu sākumam galvenais spiegošanas darbības objekts bija komunistiskais bloks, sevišķi PSRS. Zināmu iemeslu dēļ operāciju vēriens paša bloka ietvaros bija stipri ierobežots, tāpēc uzmanības centrā izvirzījās darbs ar bēgļiem no šī bloka, kuri dzīvo neitrālās vai mums draudzīgās zemēs, kā ari pasākumi «trešās pasaules» valstīs, lai izmantotu iebraucējus no [20]

nekomunistiskajām zemēm kā informācijas avotu par padomju bloku.»

Perifērijas biroju «korespondentu» interešu loks ir ļoti plašs. Tās nebūt neaprobežojas tikai ar Polijas un citu Varšavas līguma valstu aizsardzības spēju izpēti, bet galvenokārt skar sociālisma nometnes politiku, saimniecību un iedzīvotāju noskaņojumu. Šādu pieeju nosaka tas, ka CIP un citu slepeno dienestu praksē tīri militāro problēmu izzināšanu tagad aizstājusi izspiegojamās valsis politiskā un ekonomiskā stāvokļa studēšana, kas dod nesalīdzināmi precīzāku un vispusīgāku ieskatu gan par dzīves kopainu, gan arī par militāro potenciālu. Par to vislabāk liecina CIP sagatavotais un «Brīvās Eiropas» vajadzībām paredzētais rādītājs, kas aptver 4500 rūpīgi numurētu tematu par visdažādākajām nozarēm. Kopumā tie dod pilnīgu priekšstatu par Polijas dzīvi.[20] Tātad nav ne mazāko šaubu, ka pret mums vērstajai spiegošanai ir totāls raksturs.

Es nespētu atbildēt uz jautājumu, vai, dibinot radiostaciju «Brīvā Eiropa», CIP speciālisti vairāk cerēja uz propagandas un ideoloģisko diversiju iedarbību vai arī uz spiegošanas rezultātiem. Darbinieku izvēle — starp citu, ari poļu sekcijai — liecina, ka cerēts tika uz abiem faktoriem. Pirmām kārtām meklēja cilvēkus, kam jau bija pieredze izlūkošanas darbā. Ziņojot Centram par dažu manu RBE «kolēģu» biogrāfiju, apzināti izcēlu šo faktu, lai uzskatāmi to pierādītu.

Grūti noliegt, ka divu dažādu dienestu — propagandas un izlūkošanas — saistījums vienas organizācijas ietvaros ir visai viltīga ideja. Ja vidusmēra polim, kurš apmeklē Rietumus, kāds pienāktu un pasacītu: «Ļoti lūdzu mani atvainot, esmu amerikāņu izlūkdienesta darbinieks un vēlētos iegūt no jums dažas ziņas, kas nepieciešamas ASV valdībai,» — tad mans tautietis — pat tāds, kuru apstulbinājis Rietumu dzīves veids — droši vien spertu laukā kaut ko ne visai diplomātisku un apmulsušajam «korespondentam» vajadzētu taisīties projām. [21]

Saruna ievirzās pavisam citā gultnē, ja pie tautieša pienāk cilvēks un taktiski pavēsta: «Es esmu žurnālists, lūk, mana žurnālista apliecība. Aviosabiedrības birojā uzzināju par jūsu ierašanos. Sirsnīgi sveicu jūs.,.» Un tā tālāk galantā, laipnu žestu un daudzsološu smaidu pilnā toni. Tautietis kinohronikās un televīzijas pārraidēs ne reizi vien ir skatījies, kā ministru A., direktoru B., pasaules čempionu C. vai profesoru D. lidlaukā vai dzelzceļa stacijā ielenc žurnālisti ar atvērtiem bloknotiem un mikrofoniem rokā, un redzējis, cik labprāt šie cilvēki sniedz intervijas pēc atgriešanās no ārzemju brauciena. Negaidīti pārsteigtais tautietis, kuram vēl atmiņā ir Varšavas Okencē^22filmētās ainas, jūtas glaimots par negaidīto tikšanos ar preses pārstāvi. It sevišķi tad, ja viņam piemīt tieksme pārspīlēt savus nopelnus... Cilvēks, kurš guvis jau zināmu popularitāti dzimtenē, iedomājas, ka viņa slava aizgājusi ari ārpus Polijas robežām. Teiktais, protams, neattiecas uz visiem, kuri dodas ceļojumā uz ārzemēm. Es pieminēju tikai dažus tipiskus un biežāk sastopamus gadījumus. Cits tautietis vienīgi paraustīs plecus, pirms intervijas pajautās, ko tad īsti pārstāv «korespondents», un, to uzzinājis, bez liekām runām paraidīs viņu tālāk.

Tagad CIP, vēlēdamās atklāti izmantot «Brīvo Eiropu» izlūkošanas mērķiem, var cerēt tikai uz naiviem iebraucējiem no sociālisma valstīm vai ari uz cilvēkiem ar apzināti ļauniem nolūkiem.

Naivo vidū samērā daudz ir tādu, kuriem vārds «izlūkošana» saistās vienīgi ar militāru ziņu vākšanu. Viņi ne vārda nesacīs par karaspēka daļu izvietojumu un to apbruņojumu, par aerodromiem, poligoniem, jūras kara bāzēm, dzelzceļa mezgliem un tiltiem. No grāmatām un filmām, pat no skolā mācītā viņi zina, ka spiegus vienmēr interesējusi šāda informācija. Modernā izlūkošana, kur līdzās datiem par stacionāro raķešu starta ierīču skaitu un tālas darbības radiolokācijas staciju raksturlielumiem ne mazāk svarīgas ir ziņas arī par valsts saimniecību, rūpniecības iekārtu tehnisko stāvokli, izgudrojumiem, jauniem zinātniskās pētniecības darba virzieniem, sa-

biedrībā valdošo noskaņojumu un valsts darbinieku rakstura īpašībām, viņiem šķiet kaut kas pārāk abstrakts un no dzīves atrauts. Ja naivo paglaudis «pa spalvai» un viņam paglaimos, viņš izstāstīs ne tikai to, ko zina pats, bet pieliks klāt ari no citiem dzirdēto. Daži neuzbāzīgi pamudinājumi un komplimenti par inteliģenci, atmiņu un novērošanas spējām iedarbojas uz šādu tautieti tāpat kā pātagas cirtiens uz labi atpūtušos zirgu.

Cilvēkus ar apzināti ļauniem nolūkiem es dalītu divas grupās.

Vieni ir pārliecināti ienaidnieki, kas dzīvo mūsu vidū, slēpj savas patiesās domas un, tiklīdz nokļūst Rietumos — kur, viņuprāt, viņi vairs nav sociālistisko valstu varas iestāžu ziņā —, tā ļauj vaļu mēnešiem un gadiem ilgi krātajam naidam.

Otri ir tie, kas vēlas ar «Brīvās Eiropas» palīdzību nokārtot savus personiskos rēķinus, satriekt patiesus vai iedomātus nelabvēļus. Piemēram, literāti aprunā literātus, ksendzi — ksendzus, žurnālisti — žurnālistus, ārsti — ārstus... Šī «konkurentu nobīdīšanas» metode būtībā ir tas pats, kas anonīmu sūdzību rakstīšana, tikai ar to atšķirību, ka «Brīvajai Eiropai» autors nepaliek nezināms. Aploksnē, kas pievienota sarunas atreferējumam, «korespondents» norāda informatora vārdu un uzvārdu, kā arī sniedz sīkas ziņas par viņu. Reiz iereģistrēts RBE kartotēkā, informatora vārds tur paliek uz daudziem gadiem. Pamatojoties uz šiem materiāliem, CĪP, starp citu, pēta dažādu aprindu noskaņojumu, turklāt to var izmantot — un arī izmanto — kompromitēšanai. Apmelojoša ziņojuma autors nekad nevar būt drošs, ka reiz pie viņa kāds neierodas un nepasaka: «Vai nu nāks gaismā, kas piegādājis «Brīvajai Eiropai» attiecīgo informāciju, vai ari jūs ...» Un klusēšana ir garantēta, ja tiek apsolīta jauna informācija.

Gadās arī tādi, kuri pārdod RBE «korespondentiem» informāciju par dažiem dolāriem vai pat par vienām vakariņām. Viņus es pieminu vienīgi tālab, lai ieskats būtu pilnīgāks, jo šādi klienti ir tipiski ne tikai «Brīvajai Eiropai» vien. Ja viņi tiek perifērijas biroju un nevis citu izlūkdienesta darbinieku nagos, tad tikai

tālab, ka RBE daudz blīvāk izvietojusi savus «cilvēk-ķērājus» it visur, kur var sastapt poļus.

1969. gadā un sevišķi 1970. gadā es «Brīvajā Eiropā» bieži dzirdēju sūrojamies par poļiem, kas ierodas Rietumos. Tie ievērojami enerģiskāk nekā agrāk deva pretsparu katram, kurš atsaucās uz sakariem ar «Brīvo Eiropu». Secinājums bija nepārprotams: aizvien vairāk cilvēku apzinās ar raidstacijas izkārtni maskētās CIP Minhenes filiāles patieso raksturu. Šādā situācijā RBE vadība iesaka saviem darbiniekiem un līdzstrādniekiem neatzīties, ko viņi pārstāv un kā uzdevumā strādā. Londonā, Parīzē un Vīnē tiek vervēti jauni aģenti, kuriem maksā «uz galviņām». Plašāk nekā agrāk mēģina izmantot arī tos emigrantus, kuri asi nevēršas pret «Brīvās Eiropas» informācijas vācējiem.

Perifērijas birojos strādā tā dēvētie RBE poļu korespondenti. Feldafingas konferencē iepazinos gandrīz ar visiem. Vēlāk, citās apspriedēs, vai arī tad, kad šie cilvēki ieradās Minhenē, es ar viņiem iepazinos vēl tuvāk.

Londonā darbojās Rubcuss — Zbigņevs Racenskis. Viņa biogrāfija maz atšķīrās no citu veco RBE darbinieku dzīves gājuma. Kara laikā Racenskis bija saistīts ar ģenerāli Andersu un sniedza dažādus pakalpojumus angļu izlūkdienestam. Pēc kara nekas daudz nemainījās. Dažus gadus viņš bija emigrantu žurnāla «Orzel Bicdy» galvenā redaktora vietnieks un sadarbojās arī ar Londonā iznākošo «Dziennik Polski i Dziennik Zoinierza». Nezinu, vai angļu izlūkdienests pats nosūtīja Racenski strādāt pie amerikāņiem vai arī tikai deva piekrišanu tam. Atšķirība ir niecīga, un nav vērts par to lauzīt galvu. Kad veidojās RBE poļu sekcija, Racenskis kļuva par Londonas biroja darbinieku. Rubcusu Anglijas galvaspilsētā labi pazīst visos poļu emigrantu restorānos, klubos un krodziņos. Ne vecums (viņš dzimis 1906. gadā), ne arī kuplā miesas būve nav laupījusi viņam kustīgumu. Racenskis dižojas, ka pirmais esot sācis izmantot plašā mērogā «cil-vēkķērājus». Tas viņam nesagādāja sevišķas pūles, jo Lielbritānijā ir daudz poļu, kuri sevi uzskata par politiskajiem emigrantiem. Un, tā kā liela daļa iebraucošo tautiešu tiekas un runā arī ar angļiem, apsviedī-

gais Rubcuss an viņu vidū pacentās atrast cilvēkus, kas vēlētos ar viņu sadarboties.

Poļu sekcijā viņu ne visai ieredzēja. Amerikāņi pārāk bieži viņu minēja kā operativitātes paraugu un pārāk bieži slavēja. Novaks ari rūpējās par Racen-ski — ne tik daudz gribēdams izpatikt CIP bosiem, cik domādams par abu kopējām finansiālajām interesēm. Gan viens, gan otrs prata vairot savu bankas kontu. Kad reiz atklājās, ka Rubcuss dažus savus ziņojumus gluži vienkārši pārrakstījis no Polijas laikrakstiem, Novaks, kā jau tas bija gaidāms, lietu ātri vien notušēja. Līdzīgs gadījums notika Stokholmā, taču tur vainīgā, pane Ihnatoviča, tūlīt izlidoja no darba. Taisnīguma mērs RBE poļu sekcijā nebūt nav visiem vienāds ...

Parīzes birojā ir lielāks skaits «korespondentu», kuri specializējušies tieši poļu apstrādāšanā. Viņus vada Totuss — Tadeušs Parčevskis, kurš lepojas ar trīsdesmit piecu gadu ilgu darba stāžu dažādu valstu slepenajos dienestos. Netaisos mazināt viņa «nopelnus», taču uzskatu, ka Mečkovska tomēr mazliet pārspīlējusi, sacīdama: «Ja kāds polis grib sev sagādāt nepatikšanas ar franču policiju, viņam pietiek tikai sanīsties ar Totusu ...»

Finansiālajā ziņā Parčevskis ir pats neatkarīgākais RBE poļu sekcijas «korespondents». 1949. gadā viņš kopā ar J. Jankovski nodibināja Poļu federālistu savienību un vēl tagad ir viens no ievērojamākajiem tās darbiniekiem. Federālistu uzdevumā viņš vairākus gadus Božensī pie Orleānas rīkoja un vadīja semināra jaunajiem dzimtenes poļiem. Parčevski uzskata par speciālistu kontaktos ar Polijas jauniešiem, tāpēc CIP 1959. gadā viņu nosūtīja par RBE ideoloģisko diversiju grupas vadītāju uz Vispasaules jaunatnes un studentu festivālu Vīnē, bet gadu vēlāk — uz Romas olimpiādi.

Totuss nestrādā viens. Viņam palīdz Mācējs Mo-ravskis un Marjans Čarņeckis, kuri palaikam ir stipri aktīvi. Līdzstrādnieku vidū izceļas Ježijs Jankovskis. Ļoti iespējams, ka, veiksmīgi beidzis stažēties «cil-vēkķērāja» amatā, viņš kļūs par RBE štata darbinieku. Sājā sabiedrībā apgrozās arī Adams Sutkovskis un vecais Hercs no Parīzes «Kultura», kurš tāpat nepalaiž

garām izdevību, lai pēc sarunas ar kādu Polip rātu uzrakstītu ziņojumu «Brīvajai Eiropai». N,n, nesmird.

Itālijas galvaspilsētā «korespondenta» pienākumus pilda Kazimežs Komla un Vitolds Zahorskis. Šo duetu poļu sekcijā bieži velk uz zoba par apkaunojoši primitīvajiem ziņojumiem, kurus viņi sūta. Pat Znaine-rovskis, pats nebūdams nekāds dūzis, reiz izteicās: «Viņi tik cītīgi nopūlas Vilsona labā (Maikls Vilsons toreiz bija Romas perifērijas biroja vadītājs), ka neatliek laika bažīties, ko par viņiem saka Minhenē.» Ja būtu citādi, abi sen vairs nestrādātu raidstacijā.

Komlam ir ne tikai ierastie — kā jau tas RBE «korespondentam» pienākas — sakari ar CIP. Viņš nav pārtraucis kontaktus arī ar itāliešu izlūkdienestu. Tos Komla nodibinājis, vēl būdams Polijas konsulāta darbinieks Milānā, tas ir, pirms 1952. gada, kad viņš atteicās atgriezties dzimtenē. Itālijā viņš cenšas tuvināties poļu intelektuāļiem, kuri apmeklē šo valsti. Saviem sarunu biedriem Komla mēģina piekļūt no «kreisās puses», jo vēl pirms kara, studēdams Varšavas universitātē, viņš bija Nacionālās sociālistiskās jaunatnes savienības biedrs, un kaut kas no šīs ideoloģijas vēl ir aizķēries prātā.

Savukārt Zahorskis grozās ap tiem Polijas tautiešiem, kam vieglāk piekļūt no «labās puses», tātad ap cilvēkiem, kuri savos uzskatos stāv tālu no sociālisma. Zahorskim ir stipra aizmugure, jo viņš kopš 1948. gada ir Poļu kombatantu apvienības priekšsēdētājs Itālijā un, tāpat kā Parčevskis, darbojas Poļu federālistu kustībā, kā arī ACEN.[23]

Šim saskanīgajam «korespondentu» pārim tīko pievienoties uz brīvmākslinieka pamatiem pazīstamais Parīzes «Kultura» publicists Gustavs Herlings-Gru-dziņskis.

Par Stokholmas biroja poļu sekcijas vadītāju Mi-halu Lisiņski es jau runāju un savas uzskatus par

viņu, ko guvu konferencē pie Štarnbergas ezera, kur viņu pirmoreiz ieraudzīju, neesmu mainījis. Viņš bija pazemīgs un pakalpīgs pret Novaku un nekaunīgs, pašpārliecināts pret citiem poļu sekcijas darbiniekiem.

Ziņojumos Lisiņskis centās specializēties Polijas piejūras vojevodistu problēmās, sevišķi ostu saimniecības un kuģu būves jautājumos. Kopš dažiem gadiem, un īpaši kopš 1968. gada, viņa pretenzijas manāmi sāka augt. Kad Zviedrijā un Dānijā grupām sāka ierasties personas, kuras uzdevās par «poju antisemītisma upuriem», pelņas kārais Lisiņskis saoda bagātīgu medījumu. Ne ēda, ne gulēja, rāvās vai pušu un sērijām vien sūtīja pa teleksu un ar kurjeriem uz RBE visdažādākos materiālus un ziņojumus par sarunām ar šiem cilvēkiem. Bizness izrādījās ienesīgs. Lisiņskis nopirka Jemtlandē zemes īpašumu un nomainīja visu dzīvokļa iekārtu, viņa sieva aizgāja no algota darba. Tiesa, Novaka dzīves standartu viņš nesasniedza, taču uz pārējo poļu sekcijas darbinieku fona, kuriem citu labklājība ir tikpat kā dadzis acī, uzkāpa augstu.

Lisiņskis stāstīja, ka pēc viņa ierosmes Stokholmā esot nodibināta emigrācijas PSP^24 nodaļa ar labi iekārtotu restorānu. Ar viņa pūlēm sācis iznākt arī «Biu-letyn Socjalisty», periodiskais izdevums, kurā publicējas Lukašs Viņarskis, Mihals Mirskis un vēl daži citi 1968. gada pēcmarta perioda emigranti.

Zeņčikovskis, savu «zupu» strēbdams, aizvien izsmēja Lisiņska lielīšanos.

Vīnes biroja poļu sekcijas šefs ir Vaclavs Pomor-skis. Tūlīt piebildīšu, ka šim birojam ir ļoti svarīga loma un to uzskata par vienu no visietekmīgākajiem RBE iestādījumiem. Šāds stāvoklis sasniegts vairāku būtisku iemeslu dēļ.

Gan lielās starptautiskās preses aģentūras, gan daudzi amerikāņu, angļu, rietumvācu un franču laikraksti, gan arī dažādas Rietumu radio un televīzijas korporācijas ir izvēlējušās Austrijas galvaspilsētu par vietu, kur ierīkot savu redakciju filiāles, kas specializējas Austrumeiropas problēmās. Tajās nodarbināts plašs profesionāli labi sagatavotu un savu nozari pārzinošu

žurnālistu pulks. Tiek izmantots liberālais Austrijas preses likums, kas Jauj, piemēram, pie Bundespresse-dienst^1 akreditēt ar ārzemju korespondenta tiesībām arī RBE pseidožurnālistus, kuri raidstacijā strādā tikai par anketētajiem. Šādu atvieglojumu dēļ Ārzemju preses apvienībā Vīnē var sastapt visneparastākos tipus. Tur apgrozās ari Vaclavs Pomorskis un viņa palīgi.

Vīne atrodas netālu no Bratislavas un Budapeštas, tai ir ērta gaisa un arī dzelzceļa satiksme ar sociālisma zemju galvaspilsētām. Dodoties uz dažām sociālistiskajām valstīm, Austrijas pilsoņiem (arī Pomor-skim ir Austrijas pilsonība) nav vajadzīga iebraukšanas vīza. Viņi piesakās uz robežas kā tūristi un, samaksājuši nelielu naudas summu, turpat arī saņem vīzu. Redakciju filiālēs Vīnē strādā jo daudzi Austrijas pilsoņi, kurus darba devēji vajadzības gadījumā var sūtīt uz sociālisma zemēm, lai tie iegūtu ziņas vai apstiprinātu jau esošās, iepirktu jaunāko periodiku un grāmatas, piedalītos dažādos pasākumos un veiktu citus uzdevumus.

Vīne, kas neapšaubāmi ir pievilcīga ar sārni arhitektūru un senatnes pieminekļiem, ir viena no tām pilsētām, kuras apmeklē vislielākais skaits sociālistisko valstu iedzīvotāju. Ne Parīzē, ne Londonā galvenajās ielās es netiku redzējis tik daudz lielu veikalu ar informējošu uzrakstu, ka personāls spēj sarunāties ar klientiem poļu, krievu, čehu, ungāru vai rumāņu valodā. Vīnē šādu uzrakstu netrūkst. Turklāt tur ir arī īpašas poļu bodītes, kas apgādātas gandrīz ar visu to, ko redzam mūsu komisijas veikalos. Dažas no tām pieder «cilvēkķērāju» radiniekiem un draugiem, kuri arī strādā Vaclava Pomorska labā.

Protams, tas nenozīmē, ka Pomorski interesētu vienīgi tie iebraucēji no Polijas, kas ierodas Vīnē ar nolūku labāk apgādāt dzimtenes komisijas veikalus. Viņš prot novērtēt arī šādus tautiešus, taču tas ir tikai sīkums, kas nespēj aizēnot viņa galvenos spiegošanas uzdevumus. Dažreiz viņš cenšas pakāpties pat augstāk. Kad 1963. gadā Vīnē nodibināja Poļu kultūras biedrību, Pomorskis kļuva par vienu no valdes

* Federālais preses dienests, (Vācu vai.)

locekļiem. Tā kā biedrība izjuta materiālas grūtības, cēlsirdīgais Pomorskis, vēlēdamies radīt labu iespaidu, lūdza palīdzību radiostacijas poļu sekcijai. Ja atmiņa mani neviļ, viņam toreiz no RBE Poļu darbinieku sociālā fonda piešķīra pastāvīgu pabalstu piecdesmit mārku apmērā mēnesī. Šo summu līdz pat 1970. gada beigām viņš iemaksāja biedrības kontā.

Vaclavs Pomorskis draudzējās arī ar Arturu Maria Svinarski. 1963. gada nogalē Svinarskis nolēma neatgriezties Varšavā. Dažas dienas pirms tam, kad viņš bija nolēmis paziņot poļu varas iestādēm par šo lēmumu, viņš sarīkoja pieņemšanu, kurā viens no goda viesiem bija arī Vaclavs Pomorskis. Abu draudzība ilga vairākus gadus. Nelaiķim Svinarskim jokojot patika uzsvērt, ka viņam piemītot tās pašas tieksmes un noslieces, par kurām savā laikā ticis tiesāts un ieslodzīts cietumā Oskars Vailds. Pomorskis, vīrietis ar gludu seju un maigām manierēm, bija īsti viņa gaumē. Šim faktam pievērsa uzmanību Zamorskis. Viņš savukārt pačukstēja panei Uršulai Jasiņčukai, un tā, būdama bezgala kāra uz šādām pikantērijām, izdarīja interesantu atklājumu: viņa ievēroja, ka Pomorskis krāso vaigus un lieto sieviešu parfīmu.

«Korespondenti» un viņu nodarbinātās personas vienmēr cenšas būt lietas kursā, kad un kas iebrauc no Polijas, kur apmetas un ar ko satiekas Valstīs, kur ir obligāta iebraucēju pierakstīšanās, viņiem nerodas ne mazākās grūtības. Vietējā policija, zinot par «korespondentu» sakariem ar CIP, neliedz ieskatu dokumentos, uz kuru pamata poļu ceļotājiem izdota vīza. Tajā laikā, kad es strādāju Polish Research and Analysis Unit (Poļu pētniecības un analīžu nodaļā), daudzkārt pienāca steidzamas telegrammas no Vīnes, Parīzes vai Londonas ar lūgumu nekavējoties sniegt anketas datus un raksturojumu, piemēram, par pani A. no Varšavas vai profesoru В no Krakovas. Mēs zinājām, ka šos cilvēkus kuru katru dienu gaida ierodamies Rietumos, un «korespondenti» interesējās, vai ir vērts ar tiem tuvināties un kā to izdarīt. Tādā reizē no svara bija jebkura, pat šķietami nenozīmīga informācija. Ja, teiksim, bija zināms, ka profesora A. sieva gulējusi ar paniem X., Y. un Z., bet vīrs to atklājis un, nespēdams pārdzīvot tādu krāpšanu, sācis slīcināt bēdas alkoholā, apķērīgajam «korespondentam» jau radās lielisks izejas punkts sarunai. Viņš varēja cerēt, ka gūs minēto trīs vīriešu sīku raksturojumu un ziņas par viņu sakariem, tuvāk iepazīs pretrunu iemeslus to personu vidū, kuras profesionāli saistītas ar augstākajām mācību iestādēm, dzirdēs īstenībai tuvus spriedumus par akadēmisko aprindu savstarpējām attiecībām un noskaņojumu. Līdz svarīgākai informācijai, kas bija zināma sarunu biedram, tad atlika tikai viens solis. Viss teiktais vēlāk tika ietverts detalizētā ziņojumā un izmantots RBE kartotēku papildināšanai, lai radītu kārtējos pieturas punktus sarunām nākotnē. Uzkrātie sīkumi ar laiku varēja dot pilnīgu attiecīgās problēmas kopainu.

«Korespondentu» un viņu palīgu interešu loks ir plašs. Viņi vēlas zināt visu. Ikviena informācija, ari tā, kas šobrīd šķiet maznozīmīga, var izrādīties noderīga, izvērtējot citas ziņas, apliecināt vai apšaubīt no citiem avotiem iegūtu materiālu ticamību, kļūt nepieciešama pēc dažiem mēnešiem vai gadiem.

Par «Brīvās Eiropas» kā CIP filiāles interešu daudzveidību skaidri liecina jau minētais rādītājs (Filing System), kas sastādīts speciāli izlūkošanas vajadzībām. Saskaņā ar to arhīvos kārto «Brīvajā Eiropā» ienākošos materiālus. Rādītājs dalās galvenajās problēmu grupās, kur atsevišķi temati apzīmēti ar skaitļu šifru, bet grupas savukārt dalās konkrētās nodaļās. Galvenās problēmu grupas ir, piemēram, administrācija (šifrs 100), lauksaimniecība (200), bruņotie spēki (300), komunikācijas (500), rūpniecība (1700), vispārējais noskaņojums (2000) un citas. Sīs grupas kopumā aptver visu Polijas dzīvi un dalās apakšnodaļās.

Lauksaimniecībā šifrs 202/2 apzīmē traktoru stacijas, 210 — lopkopību, 219 — irigāciju, 221 — individuālās saimniecības, 225 — lauksaimnieciskās ražošanas pulciņus.

Aktu vāki ar šifru 300 ietver ziņas par Polijas bruņotajiem spēkiem: 301 — sauszemes karaspēks, 302 — aviācija, 303 — jūras kara flote, 306 — kadri (jāpiezīmē, ka RBE interesējas par virsniekiem, sākot no poručņika un augstāk), 317 — sievietes karadienestā, 321 — militarizētās organizācijas. Šajā problēmu grupā ierindoti arī jautājumi ar pamatšifru 400, kuri skar Polijas Tautas Republikas pierobežas rajonus: 401 — Piekrastes apsardzības karaspēks un robežu apsardzība, 405 — kontrabandisti, 407 — piekrastes zona.

Daudz vietas rādītājā atvēlēts rūpniecībai, turklāt ne tikai tās galvenajām nozarēm, piemēram, smagajai, mašīnbūves vai ķīmiskajai rūpniecībai, bet arī visiem ražošanas objektiem un uzņēmumiem, kā arī valstī ražoto preču pilnam sortimentam. Ilustrācijas labad minēšu, ka šifrs 1701/1/c apzīmē lidmašīnu, helikopteru un planieru tipus, 1701/3/a — krāsas un lakas, 1701/4/c — galantērijas preces un pogas,

1701/6/h — tabaku, 1701/12/f — adījumus, zeķes un trikotāžas izstrādājumus, 1701/13/e — sērkociņus, 1701/15/m — rotaļlietas, 1701/15/o — ārstniecības augus.

Polijas Apvienotās strādnieku partijas kopšifrs ir 600, un tas dalās šādās jautājumu grupās: 603 — ideoloģija un kadri, 604 — partijas iekšējās problēmas, 607 — novirzes.

Ar šifru 2001 reģistrē pat anekdotes.

Ieskats rādītājā izgaismo «Brīvās Eiropas» patieso raksturu, atklāj to kā iestādījumu, kura galvenais uzdevums ir spiegošana visās dzīves jomās.

Pacentīsimies tagad aplūkot, kā tiek sagatavoti materiāli un kāds ir to oficiālais ceļš no zemākā posma līdz adresātam Minhenē un tālāk uz CIP mītni Savienotajās Valstīs.

Par katru notikušo sarunu RBE «korespondenti» un viņu palīgi sūta sīku ziņojumu. Kopā ar divām kopijām to iereģistrē un apzīmē ar šifru, kurš norāda, kas ir autors. Brūnā aploksnē ziņojumam pievieno informatora personālos datus, kas rakstīti uz balta kartona veidlapas. «Korespondents» parasti norāda sarunu biedra vārdu, uzvārdu un adresi, amatu Polijā un, ja iespējams, arī citas ziņas: vecumu, partijas piederību, izglītību, kara gadu un pašreizējos pseidonīmus (tas attiecas uz žurnālistiem, rakstniekiem un aktieriem). Informatora kartīti reģistrē ar tādu pašu numuru, kāds ir ziņojumam. Nevienam ziņu sniedzējam, pat tam ne, kurš to dara apzināti, nenāk ne prātā, ka pietiek ar vienu vienīgu sarunu, lai viņa vārds parādītos RBE kartotēkās.

Perifērijas biroja šefs ziņojumus kopā ar «personālo pielikumu» pārsūta tās valsts CIP rezidentūrai, kurā darbojas «korespondents». Speciāli kurjeri atved ziņojumus uz Minheni un pret parakstu nodod ASV konsulātā, no kurienes tie nonāk «Brīvās Eiropas» CIP sektorā. Tur ziņojumus vēlreiz reģistrē ienākošo dokumentu žurnālā un pēc iepazīšanās ar to saturu — amerikāņi strikti ievēro savas pirmtiesības — atdod attiecīgajai nacionālajai pētniecības un analīžu nodaļai.

Tās nodaļas personāls, kurā strādāju es, veica funkcijas, ko «Brīvajā Eiropā» apzīmē ar vārdiem evaluator (augstākais amats: senior evaluator), researcher (attiecīgi: senior researcher) un analyst. Šos amatus varētu saukt: novērtētājs (vecākais novērtētājs),

pētītājs (vecākais pētītājs) un analizētājs. Kā jau minēju, nodaļa dalījās divās grupās: stingri slepenajā (analizētāju) un slepenajā (pētītāju) grupā. Otrās grupas darbiniekiem, kuri pārsvarā strādāja ar oficiāliem materiāliem, bija pieejami F-9 istabas slepenie dokumenti, tāpēc arī uz viņiem tika attiecināti analizētāju grupas noteikumi.

Darbu «Brīvajā Eiropā» es sāku pētītāju grupā. Tā bija izvietota F-l istabā. Es rakstu «bija», jo pēc manas atgriešanās dzimtenē RBE bosi pavēlēja pārvietot pat skapjus, lai dažām personām pierādītu, cik neprecīzs esot bijis mans stāstījums TV kameru priekšā un preses konferencēs ar poļu un ārzemju žurnālistu piedalīšanos. Pētītāju grupa kārtoja izgriezumus no Polijas periodikas, kā arī pārtverto radiopārraižu pierakstus saskaņā ar tematisko rādītāju, kas būtiski atšķīrās no tā, kuru lietoja analizētāju grupa.

Pēc pusgadu ilgas failošanas F-l istabā mani pārcēla uz analizētāju grupu un ierādīja rakstāmgaldu F-9 istabā. Tieši tad, pēc pamatīgas iepazīšanās ar iekšējiem darba apstākļiem, es arī ziņoju Centram, ka varu iekļauties nodaļas slepeno dokumentu apritē. Vajadzēja tikai nepieciešamo tehniku, un drīz es to arī saņēmu.

Jau teicu, ka RBE perifērijas biroju ziņojumus uz Minheni veda kurjeri. Redzēju viņus diezgan bieži.

Tie bija jauni, spēcīgi vīrieši. Nesot savus metāla koferīšus ar slepenajiem dokumentiem, viņi vienmēr gāja divatā.

Raidstacijas ēkā Angļu dārza ielā viss slepenais pasts, arī «korespondentu» ziņojumi, nokļuva vispirms pie Hansa Fišera, par kuru jau nedaudz rakstīju. Pēc tam tos saņēma Roberts Knaufs, izlūkdienesta virsnieks, kurš oficiāli bija RBE direktora Ralfa Voltera vietnieks administratīvajos jautājumos. Knaufs pārzināja «Brīvās Eiropas» informatoru slepeno kartotēku, ko kārtoja Anna Sūno vēra. Šajā kartotēkā bija reģistrēti visu to cilvēku uzvārdi, kuri kaut reizi snieguši ziņas «Brīvajai Eiropai» vai, pareizāk sakot, CIP.

No Knaufa ziņojumi ar Silvestra Ramiresa vai Annas Šūnoveras starpniecību aizceļoja pie Austrumeiropas pētniecības un analīžu departamenta (East Europe Research and Analysis Department) direktora. Šis departaments, un es gribu to vēlreiz uzsvērt, ir RBE izlūkošanas sektora «smadzeņu trests». Tā direktoram pulkvedim Džeimsam Braunam palīdz divas darbinieces: Lote Šmīde (sekretāre) un Edīte Ņiznan-ska (pētītāja). Pirmā ir vāciete, otrā — Cehos]ovaku pētniecības un analīžu nodaļas vecākā novērtētāja Ladislava Ņiznanska dzīvesbiedre. Abas šīs sievietes, kuras baudīja pilnīgu Fišera un Brauna uzticību un tādēļ nebija visai ieredzētas kolēģu vidū, pārzināja ienākošo ziņojumu uzskaiti un sadalīja tos pa nacionālajām sekcijām.

No poļu sekcijas pēc ziņojumiem divas reizes dienā gāja Uršula Jasiņčuka vai es, kad Zamorska uzdevumā aizvietoju Uršulu sekretariātā. Katru ziņojumu reģistrēja īpašā žurnālā (log-hook)-, vienu kopiju sekretāre sūtīja Novakam, bet otru lika seifā F-7 istabā. Oriģinālu kopā ar aploksni, kur atradās ziņas par informatoru, saņēma Kazimežs Zamorskis un nodeva tālāk ovērtētājam apstrādei Zamorskis bieži pārbaudīja, vai kāds jau nav atvēris aploksni. Drošības pasākums bija vienkāršs: aploksnes aizlīmētājs parakstījās uz līmējuma vietas un parakstu pārsedza ar celofāna līmlenti. Tā rīkojās arī novērtētāji, kad bija apstrādājuši ziņojumu un iepazinušies ar informatora kartīti.

Manā laikā novērtētāja pienākumus veica pieci cilvēki. Tie bija: nodaļas šefs Zamorskis, divi viņa vietnieki — Dignass un Kšižanovskis, kā ari Zvoliņska un Smoliņskis. Visas darbības, kas bija saistītas ar ziņojumu saņemšanu un nodošanu, sekretāre atzīmēja savā žurnālā.

Kas tad īsti bija novērtēšana?

Vispārīgi runājot, tā bija ziņojuma satura iepriekšēja analīze, lai uz agrāk iegūto un poļu sekcijas arhīvā uzkrāto materiālu pamata, kā arī, vadoties pēc raksturojuma, kādu «korespondents» bija devis informatoram, noteiktu ziņojumā sniegto datu un faktu ticamības pakāpi. Tā, piemēram, informāciju par konkrētiem cilvēkiem pārbaudīja pēc īpašas kartotēkas, ko veda jau ilgus gadus un kurā manas aizbraukšanas brīdī bija ziņas par vairāk nekā 60 000 personām. Sie cilvēki ieņēma visdažādākos amatus partijas un administratīvās pārvaldes aparātā, bruņotajos spēkos, milicijā, masu informācijas līdzekļos, kultūras iestādēs un citur.

Kartotēku sistemātiski papildināja ar jauniem uzvārdiem un svaigām ziņām, ko ieguva kā no oficiāliem avotiem (preses, radio, televīzijas), tā arī no slepenajiem ziņojumiem. Uz daudzām kartītēm bija uzraksts see personal file ... (skati lietu ...), un tas nozīmēja, ka novērtētājam bija iespējams ielūkoties ari attiecīgā cilvēka personālajā lietā, kur krājās laikrakstu izgriezumu oriģināli vai kserokopijas, kā ari pārtverto radio un televīzijas raidījumu pierakstu un slepeno ziņojumu fragmenti. Šādu lietu iekārtoja visām personām, kuras bija izpelnījušās «Brīvās Eiropas» sevišķu uzmanību, un tā pastāvēja neatkarīgi no kartītes.

Līdztekus personu kartotēkai tikpat rūpīgi veda ari nekustamā inventāra kartotēku, kas aptvēra Polijas rūpniecības uzņēmumus, raktuves, metalurģiskās rūpnīcas, lauku saimniecības, komunikācijas, militāros objektus, skolas, augstākās mācību iestādes, organizācijas un biedrības, politiskās partijas, baznīcas, draudzes utt. Arī šo kartotēku bagātināja individuālas tematiskās lietas, kuras nemitīgi papildināja ar ziņām no dažādiem avotiem. Viss plašais materiāls tika vakts un sistematizēts saskaņā ar rādītāju, par kuru es jau runāju.

Visbeidzot novērtētājs ielūkojās aploksnē ar informatora datiem. Ja uzvārds jau figurēja personu kartotēkā, Zamorska grupa tur ierakstīja arī jaunās ziņas, ko bija ieguvis «korespondents». Zem ieraksta norādīja perifērijas biroja nosaukumu, kā ari uz informatora izteikumu pamata sagatavotā ziņojuma numuru un datumu, bet blakus lika saīsinājumu CSD (Confidential Source Description — slepens avota apraksts). Ja informatoram savas kartītes vēl nebija, to iekārtoja, ierakstīja viņa personālijas un arī lika šifru CSD. Tādējādi katrs RBE ziņu sniedzējs bija reģistrēts divās kartotēkās: Annas Šūnoveras informatoru kartotēkā H gaiteņa 108. un 109. istabā un Zamorska grupas — tajā strādāju ari es — vispārējā personu kartotēkā.

No ziņojumiem izlobīja visus iespējamos datus par trešajām, informatora pieminētajām personām. Tos izmantoja personālkartīšu papildināšanai vai jaunu kartīšu iekārtošanai. Zem ierakstiem arī lika šifru, kas norādīja uz informācijas izcelsmi, taču jau bez saīsinājuma CSD.

Pārskatot personālās kartītes F-9 istabā, lietpratējs varēja konstatēt, kas īsti ir RBE informators, nemaz neizmantodams Annas Šūnoveras kartotēku. Pietika ar to, ka Zamorska grupā noskaidroja, uz kurām kartītēm tiek likts saīsinājums CSD.

Nereti gadījās, ka amerikāņu izlūkdienests izrādīja sevišķu interesi par kādu personu. Tādā reizē Roberts Knaufs ar zīmoglaku aizzīmogotā aploksnē sūtīja Za-morskim speciālu jautājumu sarakstu un lika ārkārtīgi rūpīgi pārbaudīt visas esošās ziņas par minēto cilvēku. Aizpildītais saraksts atkal atgriezās pie Knaufa. Parasti runa bija vai nu par «svarīgiem informācijas avotiem», vai ari par kandidātu darbam «Brīvajā Eiropā».

Pēc ziņojuma izskatīšanas novērtētājs rakstīja komentāru par sniegtās informācijas atbilstību īstenībai. Viņš konkretizēja, kam var droši ticēt, kas izklausās kaut cik ticami un kas tomēr būtu atzīstams par neprecīzu, pārspīlētu vai nepareizu. Komentārus

pielīmēja ziņojuma pirmajai lapai. Palaikam novērtētājs, pamatodamies uz materiāla izpēti, ierosināja, lai «korespondenti» vai izlūkdienesta aģenti kādu faktu izgaismotu pamatīgāk. Sos priekšlikumus izskatīja amerikāņi un, atkarībā no tā, kāds bija viņu secinājums, vai nu sāka tos īstenot pa CIP kanāliem, vai arī noraidīja.

Vadoties no ziņojumā ietvertās informācijas svarīguma, kā arī, ievērojot ziņu sniedzēja amatu vai sabiedrisko stāvokli dzimtenē, novērtētājs izvēlējās un ai šifru norādīja attiecīgo slepenības pakāpi, tādējādi noteikdams ziņojuma saņēmēju loku.

Apstrādāto ziņojumu Zamorska sekretāre nesa uz pulkveža Brauna daļu, kur pēc pārtulkošanas angļu valodā (tulkotāji ir Rišards Kolačkovskis un Marija Aņelevska) amerikāņu izlūkdienesta speciālisti no jauna to analizēja, taču šoreiz jau no CIP un ASV Valsts departamenta politisko vadītāju interešu viedokļa. Tur arī slepenos ziņojumus pavairoja atkarībā no slepenības pakāpes.

Bija šādas slepenības pakāpes:

SLD — (Special Limited Distribution — sevišķi ierobežotā sadale) attiecās uz stingri slepeniem ziņojumiem. Tie bija paredzēti tikai Centrālajai izlūkošanas pārvaldei. «Brīvās Eiropas» propagandas un ideoloģisko diversiju sektora vajadzībām tos nepavairoja, un raidījumu redaktori par tiem pat nezināja. Vienīgi Zamorskis saņēma atpakaļ oriģinālu.

LTD vai LD — (Limited Distribution — ierobežotā sadale) attiecās uz slepeniem ziņojumiem, ko pavairoja 34 eksemplāros uz zila papīra galvenokārt CIP, tai draudzīgo izlūkdienestu (VFR Bundesnachrichten-dienst, angļu Intelligence Service un citu), kā arī specializēto antikomunistisko institūtu vajadzībām. Daļēji tos izmantoja arī RBE propagandas un ideoloģisko diversiju sektora redaktori, taču ar noteikumu, ka pārraidē nedrīkst citēt pilnu ziņojuma tekstu. Zamorska grupa saņēma trīs eksemplārus, kurus glabāja tematiskajā kartotēkā F-9 istabā.

ID — (Internal Distribution — iekšējā sadale) attiecās uz slepeniem ziņojumiem, kas bija domāti propagandas un ideoloģisko diversiju sektora redakto-

riem, kaut gan tos izmantoja arī citi iestādījumi, kas sadarbojās ar RBE. Šos ziņojumus pavairoja uz salāt-krāsas papīra 50 eksemplāros, Zamorska grupa saņēma piecus eksemplārus. Tos glabāja tāpat kā LTD slepenības pakāpes ziņojumus.

ND — (Normal Distribution — parastā sadale) attiecās uz ziņojumiem, kas saturēja dažādas baumas, izdomas un visparastākās tenkas, kurām nebija nekādas vērtības no izlūkošanas viedokļa. Tos varēja bez ierobežojuma izmantot radiopropagandā. Pavairoja uz balta papīra 70 eksemplāros, vienpadsmit no tiem saņēma Zamorska grupa.

Pēc pavairošanas ziņojuma oriģināls atgriezās Zamorska grupā un to glabāja speciālā seifā šefa kabinetā. Oriģināla kopijas — gan tās, kuras atdeva Novaks, gan arī tās, kas sakrājās pie Zamorska F-7 istabā (tiklīdz Brauns bija iepazinies ar ziņojumu, viņi katrs saņēma pa vienai kopijai) — ik pēc zināma laika iznīcināja. Agrāk šos papīrus dedzināja tā sauktajā krematorijā, kas atradās RBE teritorijā, taču beidzamajā laikā tos nodeva drošības birojam (Security Ofiice), no kurienes pulkveža Fišera padotie tos veda uz ASV konsulātu Minhenē un iznīcināja tur.

Lūdzu pievērst uzmanību faktam, ka «korespondentu» iegūtie materiāli pēc tam, kad tie, ievērojot vislielāko slepenību, bija apstrādāti pētniecības un analīžu nodaļā un tos bija novērtējuši amerikāņu izlūkdienesta speciālisti, lielākoties nonāca CIP rīcībā un tikai pati niecīgākā, mazsvarīgākā daļa, tika atvēlēta propagandas un ideoloģisko diversiju sektoram. Tādu ceļu nogāja RBE zemākā posma — perifērijas biroju «korespondentu» un viņu palīgu — savāktā informācija, lai beigās iegultos Centrālās izlūkošanas pārvaldes arhīvos un kartotēkās.

Ar kopiju sadali, kuras iziet ārpus raidstacijas robežām, nodarbojas RBE izlūkošanas sektors. Informatora kartītes atgriežas pie Annas Šūnoveras, kura tās glabā speciālos seifos. Kartītes iekārtotas pēc divām sistēmām: pēc alfabētiskās (pa valstīm), rindojot uzvārdus pēc sākuma burtiem, un skaitliskās — pēc ienākošo ziņojumu numura.

Lai nebūtu jāapraksta minēto dažādas slepenības pakāpes ziņojumu savstarpējās proporcijas un jāpārstāsta to tematika, citēšu oriģinālu fragmentu no stingri slepenā «RBE Parīzes biroja poļu korespondenta darba kontroles pārskata», kuru 1968. gada 30. janvārī bija sagatavojis Kazimežs Zainorskis: «Izstudēju 333 poļu ziņojumus, kas iesniegti no 1966. gada novembra līdz 1967. gada oktobrim (gada laikā) un numurēti, sākot ar Pa-12057/B līdz 12431/B.»

Te jāpiezīmē, ka burti «Pa» pirms kārtas numura apzīmē Parīzi, tāpat kā citu perifērijas biroju ziņojumos «Lo» apzīmē Londonu, «Be» — Rietumberlīni, «Mii» — Minheni, «Ro» — Romu, «Vi» — Vīni. Burtus «Mi» es sākumā uzskatīju par kļūdu, taču vēlāk pārliecinājos, ka tie apzīmē ziņojumus, kurus sagatavojuši citi CIP posmi un kuri atsūtīti uz RBE novērtēšanai. Taču atgriezīsimies pie Zamorska pārskata. Viņš raksta:

«Izmantotie avoti:

— iebraucēji, bēgļi un vēstules no 229 68,77%

Polijas

— poļu emigranti, kuri apmeklējuši 24 7,21%'

Pobju

— Rietumu (franču) viesi Polijā 28 8,41%

■— vietējie notikumi^1 52 15,61 %

333 100,00%

Ziņojumu iedalījums:

— politika, arī partijas jautājumi 87 26,13%

— ekonomika 62 18,62%

— kultūra 57 17,12 %

— baznīca 46 13,81%

— starptautiskie jautājumi 18 5,41%

— raidstacija «Brīvā Eiropa» 9 2,70%

— asprātības un anekdotes 12 3,60%

— poļu emigrācijas problēmas 9 2,70%

— dažādi 33 9,91%

333 100,00%

Runa ir par notikumiem Francijā, (Aut. picz.)

Kvalitāte, ņemot vērā novērtētājā komentāru:

— ļoti laba 20 6,01%

— laba 156 46,85%

— apmierinoša 109 32,73%

— zema 46 13,81%

— noraidīti 2 0,60%

“333 100,00%»

Ziņojumu noderīgumu no CIP un «Brīvas Eiropas» viedokļa Zamorskis vērtē šādi:

«SLD — sevišķi ierobežotā 12 3,60% ļoti labi

sadale

LD — ierobežotā sadale 108 32,45% labi

ĪD — iekšējā sadale 45 13,51 % maznozīmīgi

ND — parastā sadale 127 38,13% apmierinoši

Apšaubāmi (tā saucamajām 39 11,71% nenozīmīgi

«fona» informācijām)

Noraidīti 2 0,60%'

333 100,00%»

Zamorskim divas nedēļas uzturoties Parīzē, viņu viesmīlīgi uzņēma Totuss-Parčevskis ar saviem ļaudīm, un tas atspoguļojies arī citētajā pārskatā, kas adresēts Brauna priekštecim Ričardam Kukam. Taču Zamorskis neslēpa, ka uzskata Parīzes «korespondentus» par mazražīgiem. Lai labāk izprastu viņa sastādītās ziņojumu analīžu tabulas, papildināšu tās ar īsu komentāru.

Jāpiekrīt vien ir Zamorskim, ka Parīzes poļu «korespondents» no CIP un «Brīvās Eiropas» viedokļa nav nekāds izcilais darbinieks. So biroju arī RBE vadība nevērtē sevišķi augstu. Tomēr nepareizi būtu uzskatīt Parčevski par slinku, jo viņš nestrādā tikai amerikāņiem vien, bet cenšas apmierināt arī citu slepeno dienestu vajadzības. No Parīzes biroja saņemto augstākās slepenības pakāpes (SLD) ziņojumu skaits procentos neko daudz neatšķiras no tā, kāds ir Londonas vai Vines perifērijas birojiem. Kopumā ņemot, var teikt, ka Zamorska pārskatā minētais ziņojumu skaits, tematika, noderīgums un avoti ir raksturīgi RBE darbībai laikā, kad pasaulē daudzmaz valda miers un Polijā nav nekādu ievērojamu notikumu. Tiklīdz gadās kaut. kas interesants., rodas sasprindzināts stāvoklis vai izcejas konflikts, no Min-henes pār «korespondentiem» gāžas telefona un teleksa rīkojumu straume. No viņiem paģēi atbildes uz steigā atsūtītu jautājumu kopām. Tad ir jāparāda lielāka operativitāte, jāskrej, jābrauc un jāmeklē, jādibina jauni kontakti. Tā kā runīgu poļu ceļotāju pietrūkst, tad vairāk jāizmanto svešzemnieki, kuri atgriežas no Polijas, bet tas maina informācijas avotu savstarpējās proporcijas un iegūto ziņu kvalitāti. Arī to notikumu raksturs, kuri izraisījuši kāpinātu pieprasījumu pēc informācijas no Polijas, tieši ietekmē ziņojumu saturu un tematiku. īsi sakot, tie ir ārkārtēji periodi, kad tiek pārbaudītas RBE izlūkošanas sektora iespējas.

Atsaucot atmiņā savus darba gadus «Brīvajā Eiropā», varu sacīt, ka aptuveni ap 1968. gada beigām Poļu pētniecības un analīžu nodaļai piesūtīto ziņojumu skaits sāka krasi samazināties. 1969. gada janvārī vai februārī par šo jautājumu man bija saruna ar Zamorski. Kaut arī pans Kazimežs neizceļas ar dzīvu fantāziju, viņš nevarēja nepamanīt, ka šis tas ir mainījies. Toreiz viņš teica: «Tie, kuri Varšavā nogaidīja, nu ir projām. Tie, kuri arī nogaidīja, taču palika, ir pieklusuši. Bet tos gluži jaunos mēs pagaidām nepazīstam un nezinām, kā un kur tiem piekļūt ... Pārāk maz nodarbojamies ar tiem, kuri varētu stāties dažādos amatos pēc pāris nedēļām vai pāris gadiem. Nokavētais steigšus jāatgūst.»

Šī saruna man vienmēr asociējas ar pasūtījumu, ko saņēma no amerikāņiem Andžejs Smoliņskis. Viņam uzdeva sagatavot izvērstu prognozi par to, cik liela ir simt astoņdesmit Polijas partijas un valsts darbinieku paaugstināšanas iespēja. Daļu uzvārdu norādīja amerikāņi, bet daļu viņam vajadzēja izvēlēties pašam.

Noslēdzot RBE izlūkošanas sektora darba metožu, kā arī iegūtās informācijas novērtēšanas un izmantošanas paņēmienu apskatu, gribu uzsvērt vēl kādu neparasti svarīgu apstākli.

«Brīvās Eiropas» rīcībā neapstrīdami ir bagāts ziņu klāsts par Poliju un krietni lielu grupu poļu, kuri

pārstāv gandrīz visas profesijas, amatus un sabiedriskās funkcijas, pieder pie dažādiem iedzīvotāju slāņiem un spēlē zināmu lomu savas valsts dzīvē. Par daudziem no šiem cilvēkiem raksta mūsu prese, mēs pazīstam viņus no radio un televīzijas pārraidēm, tāpat kā ar masu informācijas līdzekļu starpniecību un no personiskās pieredzes zinām par mūsu zemes sasniegumiem dažādās tautsaimniecības, kultūras un izglītības jomas. Jau no šiem oficiālajiem avotiem vien RBE ik dienas gūst labu tiesu svaigu ziņu, bet, kā jau iepriekš centos parādīt, pastāv taču vēl citi, konspiratīvi kanāli, pa kuriem tā saņem informāciju, un nereti to piegādā cilvēki ar apzināti ļauniem nolūkiem. Novērtētāji un citi RBE un CIP speciālisti uz šo materiālu pamata var formulēt savus ieskatus un izdarīt secinājumus, izvirzīt hipotēzes vai izsacīt apgalvojumus par to vai citu faktu ticamību. Un tomēr maldīgi būtu domāt, ka vērtējumi, kurus ziņojumu komentāros ieraksta aiz «Brīvās Eiropas» sienām, Poļu pētniecības un analīžu nodaļas un pārējo tai radniecisko sekciju klusajos kabinetos, patiešām ir pareizi un izsmeļoši ataino reālo stāvokli Polijā. Šāds uzskats būtu nepamatots. «Brīvajā Eiropā» nestrādā nedz nekļūdīgi pravieši, nedz ari tā ir universāla un, vēl jo vairāk, dzīva Polijas un citu sociālisma zemju enciklopēdija.

RBE darbinieku lielākā daļa ir naidīgi noskaņoti pret pārmaiņām, kādas pēc kara notikušas Austrumeiropā. Viņi strādā savu kaunpilno darbu par amerikāņu dolāriem un pasauli redz un izprot tādu, kādu viņiem diktē maizestēvi. Vērtējot notikumus Polijā, viņiem vairāk jāņem vērā CIP nostāja nekā objektīvā patiesība un, lai iztaptu amerikāņiem, vērtējumos jābūt tendencioziem jau pašos pamatos. Citētie Zamorska pārskata fragmenti par informāciju kvalitāti saskaņā ar novērtētāja komentāru un izvēlēto slepenības pakāpi atspoguļo RBE iekšēju, raidstacijas interešu un viltus tīkoiumu nosacītu vērtējumu, kas daudzējādā ziņā stāv tālu no īstenības. Ja RBE «nacionālo kolektīvu» šefi iedomātos spēlēt ar atklātām kārtīm — tiesa, par šādu vēlmi viņus grūti turēt aizdomās —, amerikāņi tūdaļ izmantotu stiprākā tiesības un aizbāztu saviem «partneriem» muti.

Pēc šīs atkāpes, kas ļauj labāk izprast tā mehānisma aizkulises, kurš vada raidstacijas darbību, es gribētu pastāstīt par vēl vienu RBE darbības lauku.

Jau minētajam «Brīvās Eiropas» izlūkošanas sektoram ir divas organizatoriski patstāvīgas apakšnodaļas, kas kontrolē radioraidījumus un — plašākā tvē-rumā — pēta visa ASV propagandas aparāta iedarbību uz sociālisma zemēm.

Ar RBE radiopārraižu kontroli nodarbojas Broadcast Analysis Unit — raidījumu analīzes apakšnodaļa, kas dalās valodu sekcijās. Apakšnodaļa ik dienas izvērtē visu, kas iet «uz antena». Poļu valodas sekcijā manā laikā strādāja Kristofers Bauers-Čar-nomskis un Edvards Volskis. Abi šie analizētāji taisa detalizētu pārskatu par katru raidījumu un pēc gataviem, amerikāņu dotiem kritērijiem norāda gan uz tā pozitīvajām īpašībām, gan arī uz trūkumiem. Ar analīžu rezultātiem iepazīstas «Brīvās Eiropas» radio-programmu direktori. Uz to pamata formulē norādījumus tā dēvētajiem okeijiešiern. (Apzīmējums cēlies no vārda «okey»; tā sauc RBE darbiniekus, kuri dod atļauju laist raidījumu ēterā.)

Tas ir zemākais, tā teikt, darba kontroles posms, kura uzdevums ir nekavējoties iejaukties, ja atklājas kāda kļūda.

Augstākais un ievērojami plašāka vēriena kontroles posms (to varētu dēvēt ari par stratēģisko posmu) ir Audience and Public Opinion Research Department — klausītāju un sabiedriskās domas pētīšanas apakšnodaļa, ko beidzamā laikā vadīja Henrijs Hārts. Sī apakšnodaļa līdzās Austrumeiropas pētniecības un analīžu departamentam ir otrs svarīgākais RBE izlūkošanas sektora posms. Izmantojot CIP psihologu sagatavotās anketas, tā cenšas izzināt sociālistisko valstu sabiedrības noskaņojumu un noteikt, kādā mērā dažādu sociālo slāņu pārstāvji — atkarībā no vecuma, dzimuma, amata, dzīves līmeņa un citiem faktoriem — pakļaujas svešas propagandas ietekmei. Šāda veida darbība ir klasisks politiskās izlūkošanas paraugs, jo informācija (lo iegūst galvenokārt aptaujās) kalpo visam ASV psiholoģiskā kara aparātam. «Brīvajai Eiropai» tā savukārt palīdz modificēt raidījumu programmas un daļēji — ari izvērtēt iz-

lūkošanas sektora izspiegotās ziņas. Jāpiebilst, ka analizēts tiek ne tikai RBE, bet arī citu raidstaciju: «Amerikas balss», «BBC», «Vācu viļņa», «Vācijas radio», «Parīzes radio» un kopumā visas Rietumu propagandas iedarbīgums.

Klausītāju un sabiedriskās domas pētīšanas apakšnodaļa vēl dalās divos dienestos: Psychological Research Section — psiholoģisko pētījumu sekcija (to vadīja Simons Verners) un Audience Analyst Unit — analizētāju grupa klausītāju izpētei. Katru valsti, kurai raida «Brīvā Eiropa», pārzina viens analizētājs (analyst). Ar Poliju nodarbojās Mečislavs Lahs. Analizētāju šefs (chief analyst) bija Deivids Teilors. Grupai bija arī savs programmēšanas birojs, kas galvenokārt nodarbojās ar datu sagatavošanu elektroniskajiem skaitļotājiem, ar kuriem analizēja aptauju materiālu un izstrādāja jaunus RBE radiopārraižu veidošanas principus. Programmēšanas biroju vadīja jau pieminētā Bogumila Bridaka sieva Gerda Bri-daka, Silēzijas vāciete, kas labi zināja poļu valodu. Beidzamajos gados klausītāju un sabiedriskās domas pētīšanas apakšnodaļa strauji paplašinājās, taču tā pirmām kārtām bija tikai dažādu darbu organizētāja un pasūtītāja, nevis patstāvīga pētniecības vienība.

Sekojot ASV paraugam, attīstītajās kapitālisma zemēs ir izveidoti daudzi un dažādi sabiedriskās domas pētīšanas institūti un psiholoģisko studiju centri, kas strādā reklāmas uzņēmumu vajadzībām. Modi pētīt sabiedrisko domu radījis amerikāniskais dzīves veids, kur valda dolāra kults. (Reiz laikrakstā «D/e Zeit» izlasīju, ka, pēc amerikāņu domām, nav atšķirības starp tirgošanos ar kaklasaitēm un tirgošanos ar ideoloģiju.) Par pētniecības iestādījumiem, kas strādā psiholoģiskā kara programmu ietvaros, es nemaz nerunāju. Visos šajos institūtos un centros RBE klausītāju un sabiedriskās domas pētīšanas apakšnodaļa tad arī izvieto pasūtījumus. Iegūtos materiālus izmanto, lai paplašinātu un zināmā mērā arī padziļinātu raidījumu analīzi. Pētījumu rezultātus savukārt saņem ne tikai RBE, bet arī citi politisko diversiju centri.

Dažu pētījumu mērķis ir noskaidrot, vai RBE raidījumi attaisno uz sevi liktās cerības un konkrēti kā

to panāk. Savas domas izsaka gan psihologi (par raidījumu formu un saturu), gan analizētāji (par auditorijas sastāvu un raidījumu ietekmi uz klausītāju). Tā kā «Brīvajai Eiropai» nav iespējams izdarīt pētījumus tieši tajās valstīs, kurām domātas šīs programmas, tad raidstacijas darbinieki un dažādu sabiedriskās domas pētīšanas institūtu līdzstrādnieki cenšas aptaujāt iebraucējus no Polijas un citām sociālisma zemēm. Aptaujas anketai ir divas daļas. Pirmā ir šķietami nevainīga un tās nolūks — uztaustīt sarunu biedra uzskatus un attieksmi pret savas valsts iekārtu. Ja pēc šāda ievada RBE darbiniekam (visbiežāk tas ir perifērijas biroja «korespondents» vai kāds no viņa ārštata palīgiem) šķiet, ka sarunu biedrs ir piemērots tālākai «apstrādei», viņš sāk uzdot anketas otrās daļas jautājumus, kam parasti jau ir spiegošanas raksturs, jautājumu saturs un to kombinācijas anketās nav vienveidīgas. Par to es pārliecinājos jau Cirndorfā, kad Kotorovičs man pabāza šādu anketu aizpildīšanai. (Pēc viņa lūguma es savukārt tās dalīju citiem nometnes iemītniekiem.) Jau būdams RBE darbinieks, redzēju vēl cita parauga aptaujas lapas.

Poļiem, kuri apmeklē Rietumus, anketas aizpildīt piedāvā, starp citu, arī firmas, kuru galvenais uzdevums ir tirgus pieprasījuma un dažādu preču noieta izpēte. Nereti par šādu firmu darbiniekiem uzdodas RBE «cilvēkķērāji», kuriem maksā «par galviņām». Arī paši «korespondenti» aizpilda anketas pēc katras tikšanās ar cilvēkiem, kuri nav atsacījušies ar viņiem runāt.

Salīdzinot aptauju rezultātus ar Polijas informācijas līdzekļu sniegtajām ziņām (prese, grāmatas, sarunas ar klausītājiem un skatītājiem par dažādām tēmām radio un televīzijas pārraidēs), izmantojot Polijā akreditēto diplomātisko pārstāvniecību darbinieku novērojumus un buržuāzisko laikrakstu korespondentu atziņas, teorētiski it kā būtu iespējams atbildēt uz jautājumiem, vai poļi klausās «Brīvo Eiropu», cik bieži un cik ilgi viņi to dara, kas viņiem no dzirdētā šķiet pieņemams, bet ko un kādēļ viņi noraida Pēc CIP speciālistu domām, iegūtos datus, liekot lietā elektroniskos skaitļotājus, īsā laikā iespē-

jams apstrādāt, ne tikai lai stratēģiski plānotu psiholoģiskā kara pamatprincipus, bet ari lai sistemātiski koriģētu radioraidījumu saturu un formu, izvirzītu jaunus argumentus un meklētu jaunus paņēmienus, kā spēcīgāk iedarboties uz klausītājiem.

Ja šāds uzskats būtu pareizs, no RBE programmām jau sen vajadzētu izslēgt uzkrītoši primitīvos Tros-cjanko, Peržanovska un Mečkovskas raidījumus, kā ari gluži vai humoristiskos Jana Novaka «aicinājumus tautai». Taču tas nav noticis, un nekas neliecina, ka drīzumā gaidāmas kādas pārmaiņas. Kāpēc?

Visu nosaka specifiskā pieeja aptauju rezultātiem. Zamorskis man stāstīja, ka Novaks, bīdamies no kompromitācijas, jau priekšlaikus izsūta «korespondentiem» norādes, kā izpildīt anketas. Viņi nebūt nav ar pliku roku ņemami un lieliski saprot «vadoņa» nodomu. Vārdu sakot, roka roku mazgā. Vēlāk Novaks var skriet pie saviem CIP šefiem un dižoties: «Vai redzat, kungi, cik iedarbīgi ir mūsu raidījumi!» Spēlīte pavisam vienkārša — viss atkarīgs no tā, kādus datus ievada elektroniskajā skaitļotājā ...

RBE perifērijas birojiem ir savi ārštata līdzstrādnieki, kuri veic kaut ko līdzīgu līgumdarbam. Kā jau sacīju, viņiem maksā «par galviņām» — par katru sarunu biedru, kas atvests pie «korespondenta», par katru patstāvīgi uzrakstītu sarunas atreferējumu un aizpildītu anketu. Šādu «cilvēkķērāju» ir daudz, un viņu saraksts ir viens no rūpīgāk glabātajiem RBE noslēpumiem. «Cilvēkķērāju» vidū ir visdažādāko aprindu pārstāvji, pat personas, kas emigrācijas presē pazīstamas ar saviem uzbrukumiem «Brīvajai Eiropai». Tie, kuriem gadījies tikties, piemēram, ar Ādamu Cjolkošu un klausīties viņa tirādes par humānismu un cilvēka cieņu, tagad varbūt būs mazliet pārsteigti, izlasot, ka šis pats vīrs pedantiski pierakstījis katru sarunu biedra vārdu un izteicienu un sūtījis uz RBE, par ziņojumu saņemdams piecus līdz piecpadsmit dolārus.

RBE «korespondentiem» Londonā, Parīzē, Romā, Stokholmā un Vīnē ir savi cilvēki ne tikai šajās galvaspilsētās vien. Viņi cenšas atrast līdzstrādniekus arī citās pilsētās, sevišķi tajās, kur biežāk iegriežas poļi. Piemēram, viņi meklē pastāvīgus palīgus ostās, kur ienāk kuģi ar Polijas karogu. Līdzstrādniekam nav jātmi katrā ziņā poļu cilmes vai arī bijušajam Polijas pilsonim. Pietiek ar to, ka viņam ir iespēja daudzmaz regulāri tikties ar poļiem. Gan jau tad perifērijas biroja šefi parūpēsies, lai Minhenē saņemtu ziņojumus un anketas. Protams, anketām jābūt attiecīgi aizpildītām, jo, ja jau direktors pavēl... Bija gadījums, kad no anketu analīzes izrietēja, ka vairāk nekā deviņdesmit procentu Polijas studentu sistemātiski apmeklē baznīcu, iet pie komūnijas un pie bikts. Zinot, kā darbojas «vadošo norāžu» mehānisms, par šādu rezultātu nav ko brīnīties. Elektroniskās smadzenes te ir bezspēcīgas. Novaks tur roku uz sekcijas pulsa un nevienam neļauj apšaubīt savu iecienītāko līdzstrādnieku «izcili augsto» radiojaun-rades līmeni.

Lūk, tādējādi poļu sekcijas direktors palīdz tukšot amerikāņu nodokļu maksātāju kabatas. Es neloloju cerības, ka amerikāņi pēc šo rindu izlasīšanas pieņemsies prātā, padzīs Novaku un iecels viņa vietā kādu gudrāku vīru. Lai tā notiktu, ir jāmainās pašai CIP. Poļu sekcijas darbinieki, labi zinot amerikāņu bosu uzskatus, mēdz teikt: «Lai tur lūst vai plīst, taču Novaks paliks.» Pat ja viņš aizietu, CIP atkal izvēlētos sev paklausīgu cilvēku, kurš būtu gatavs tikpat cītīgi sniegt tieši tādu Polijas dzīves ainu, kādu pieprasa Centrālā izlūkošanas pārvalde.

Pirms pāreju pie galvenās tēmas — mana darba, ko veicu Centram, un uzticētā uzdevuma izpildes —, vēl jāpiemin studijas Minhenes universitātē. Tām bija ciešs sakars ar visu, ko es darīju «Brīvajā Eiropā», jo tās deva iespēju brīvāk apgrozīties ārpus raidstacijas un, pats svarīgākais, tiesības palikt RBE ēkā pēc darba beigām.

Kādu dienu, kad biju jau nodibinājis sakarus universitātes vidē (par to es vēl rakstīšu), vēlreiz apsvēru visas priekšrocības, kādas varētu dot studēšana, un nācu pie slēdziena, ka ir vērts mēģināt. Izšķīros par aspirantūru slāvistikas fakultātē, jo tā man nesagādātu lielas grūtības. Piemērotā brīdī ieminējos par savu nodomu Novakara. Viņš neiebilda. Arī vēlāk, kad jau studēju, viņš šad tad apjautājās par sekmēm un pat mudināja but izturīgam. Pēdējo reizi Novakam šāda izdevība bija 1971. gadā Zdzis-lava vārdadienā. Pie direktora kuplā skaitā bija sapulcējušies poļu sekcijas darbinieki. Bija nedaudz alkohola un sīku sviestmaizīšu, toties krietni vairāk sāļo standziņu un minerālūdens. Pieņemšanas «nagla» bija Novaka sievas pašrocīgi ceptie žagariņi, kas lišķiem kļuva par lielisku ieganstu komplimentu bārstīšanai. Ap pani Novaku burzma bija lielāka nekā ap pašu gaviļnieku. Svinību dalībnieki pēc kārtas nāca viņam klāt, lai sadzertu uz veiksmi un veselību. No malas vērojot šīs scēnas, varēja nekļūdīgi pateikt, kā nu kuru Novaks ieredz. No vieniem viņš tika vaļā, pasakot dažus skopus pateicības vārdus, sejā saglabādams šādiem gadījumiem piemēroto menedžera dežūr-smaidu, ar citiem saruna bija laipnāka, taču bez vēlēšanās to turpināt, un, beidzot, bija arī tādi, ar kuriem viņš tērzēja vairākas minūtes. To skaitā biju arī es. Kad biju nomurminājis savu apsveikumu un jau grasījos atiet malā, direktors saņēma mani aiz elkoņa un apvaicājās:

— Kā veicas ar studēšanu, pan Andžej?

*— Vienu eksāmenu esmu nokārtojis, tagad gatavojos nākamajam, — es atbildēju, nodomādams, ka ar to saruna būs izbeigta, taču Novaks mani nelaida vaļā. Viņš uzdeva vēl dažus jautājumus, interesējās, vai nav grūtības ar literatūru, un izteica vēlēšanos palīdzēt, Pēdīgi, vēl joprojām aiz elkoņa turēdams (tā bija sevišķas labvēlības izpausme), viņš mani pieveda pie viesu grupas, kurā bija arī Zamorskis, un sacīja:

— Manas dāmas un kungi, es uzskatu, ka mums visiem vajadzētu ņemt priekšzīmi no pana Andžeja. Viņš veiti nezaudē laiku ...

Un Novaks sāka uzskaitīt manus panākumus universitātē, atkārtodams visu, ko pirms brīža viņam biju stāstījis es.

Ar Zamorski bija citādi. Kad viņam pavēstīju par savu nodomu studēt, viņš kļuva piesardzīgs un jau bija gatavs atcirst «nē!», taču es pasteidzos pirmā s un, likdams lietā pārbaudītu metodi, sāku apelēt pie viņa dzīves pieredzes un gudrības. Sacīju, ka es, jauns cilvēks būdams, gribētu tikai griezties pēc padoma un ieteikuma, kā tagad rīkoties. Pans Kazi-mežs tūlīt atmaiga. Pēc dažiem jautājumiem par izvēlēto specialitāti un uzņemšanas noteikumiem atskanēja tas, ko es biju gaidījis:

— Cik stundu nedēļā jums aizņems studijas?

— Precīzi to grūti pateikt, — es atbildēju, — taču obligātās nodarbības nez vai aizņems vairāk par sešām septiņām stundām. Turklāt ne Jau vienmēr tās iekritīs darba laikā.

— Tas nozīmē, ka man tomēr vajadzēs jūs atbrīvot?

— Es atstrādāšu pa vakariem, — pasteidzos apgalvot.

Šķiet, Zamorskis to vien bija gaidījis.

— Labi, rakstiet iesniegumu amerikāņiem. Es jūs atbalstīšu, — viņš pēdīgi noteica.

Tā rī neizdibināju, vai viņš tiešām mani bija atbalstījis. Toties zināju, ka «Brīvas Eiropas» bosi mudina visus jaunos darbiniekus mācīties. Protams, ne jau tādēļ, ka rūpējās par cilvēkiem. Iemesls bija cits. Vērtējot raidstacijas darbu, C1P šefi ap 1964. gadu sāka pievērst uzmanību tur strādājošo kadru zemajam izglītības līmenim, kas jūtami kavēja RBE izvirzīto uzdevumu izpildi.

Saņēmu atļauju studēt un saskaņā ar šefa vēlēšanos pa vakariem atstrādāju lekcijās, semināros un eksāmenos pavadītās stundas. Stingrāk uzstājot, es būtu varējis no šī pienākuma vismaz daļēji atkratīties. Daži ieteica šai lietā griezties pie Fišera vai Brauna, taču zināmu apsvērumu dēļ es biju ieinteresēts pildīt Za-morska rīkojumu. Apgalvoju, ka gan jau kaut kā ♦iksu galā. Viņi noticēja un šo jautājumu vairs necilāji.

Studēt nolēmu ne tikai tāpēc vien, lai paplašinātu sīvas darbības iespējas «Brīvajā Eiropā» — protams, Centra labā. Operatīvu iemeslu dē] man bija nepieciešama izeja ārpus RBE «geto», jo kontaktu uzturēšana ar Centru prasīja loģiski pamatotu kustības brīvību. Studijas man to deva un tātad bija būtiska manas leģendas sastāvdaļa.

Bez galvenajiem iemesliem bija arī citi, personiskas dabas iemesli. Jutu nepieciešamību elpot cilu gaisu, tikties ar cilvēkiem, kuru rīcību un domāšanu nenosaka piederība pie «Brīvās Eiropas». Minhenes universitāte šādu iespēju deva.

Jau zināju, kāda ir vidusmēra vāciešu attieksme pret RBE nodarbinātajiem svešzemniekiem. Kādreiz man bija meitene, tieslietu studente, un kādu svētdienu viņa mani ielūdza pusdienās pie vecākiem. Kad bijām tikuši līdz saldajam ēdienam, meitēn ej tēvs, juriskonsults un Strausa politiskais piekritējs, apvaicājās par manu algu. Nosaucu summu, pierēķinādams klāt ari ikmēneša īres pabalstu. Juriskonsults bija apmierināts.

—- Kur jūs strādājat? — viņš painteresējās

— «Brīvajā Eiropā», — es atbildēju, neredzēdams iemesla slēpt savu darbavietu.

Pavecais kungs, kurš pretendēja kļūt par manu sievastēvu, nemierīgi sagrozījās. Vēlīgais smaids apdzisa.

— Vai tas ir ļoti bīstami?

— Kas? Mans darbs? Es jūs nesaprotu, — patiesi pārsteigts attraucu.

— Tur taču strādā aģenti un dubultaģenti, — viņš labsirdīgi paskaidroja un tūdaļ piemetināja: — Vai jūs psiholoģiski neapgrūtina tas, ka vienmēr jānēsā līdzi šaujamais?

Juriskonsults nebija pārliecināms, ka ari pie viņiem esmu ieradies bez ieroča. Starp citu, ieroča man nebija visu laiku, ko pavadīju Rietumos.

Citreiz mēs kopā ar Korizmu aizbraucām uz Ga-Pa, tas ir, Garmišu-Partenkirheni. Iegājām kādā restorānā, kas bija ierīkots lauku kroga stilā. Vakaros, kad alus kausi tukšojas straujāk, bavārieši ņem cits citu zem rokas un visa zāle dzied. Viņi pilnā rīklē aurē savas tautasdziesmas, smagnēji līgojoties melodijas ritmā. Līksmošana notiek pie gariem galdiem, ap kuriem salikti soli. Katrs var sēsties, kur vien viņam tīk. Uz aizņemtu vietu norāda pilns kauss. Tukšu kausu tur neredzēt — per to rūpējas viesmīles, kas riņķo ap galdiem ar krūku rokā. Ja kāds vairs negrib dzert, viņš atstāj kausa dibenā mazliet alus. Viesmīles šo zīmi saprot.

Mēs ar Korizmu piesēdāmies pie galda, kur jau bija apmetusies grupa jauniešu, pēc izskata spriežot, studenti. Korizma, kā parasti, bija nolūkojis dažas glītas meitenes. Šādos krodziņos pazīšanos nodibināt ir ļoti viegli. Tā kā mēs sarunājāmies poliski, pēkšņi atskanēja jautājums:

— No kurienes jūs esat?

— No Polijas, — es ātri atbildēju.

Vārds «Polija» iedarbojās kā magnēts. Vairāki puiši tūdaļ pielēca kājās, izbrīvējot mums vietu pašā gru* pas vidū. Skanēja atzinīgi vārdi par mūsu valsti, par tās sīksto izturību kara gados, par panākumiem atjaunošanas un jauncelsmes darbā ... Studenti neapšaubāmi bija kreisi noskaņoti, jo zināja par pēckara politiskajām un sociālajām pārmaiņām Polijā vairāk nekā VFR vidusmēra pilsoņi. Beidzot, ka jau bijām paredzējuši, kāds no viņiem pavaicāja:

—- Un ko jūs darāt šajā zemē?

Neuzdrošinājāmies teikt, ka esam Polijas bēgļi un «Brīvās Eiropas» darbinieki. Domāju, ka puiši mūs būtu izlingojuši pa durvīm kā nelūgtu viesi.

— Minhenē esam caurbiaucot un kā tūristi iegriezāmies Ga-Pa, —- es izvairīgi paskaidroju, lai nebojātu kompānijai garastāvokli.

Iemācījos arī vairīties no cilvēkiem, kuri savā starpā sarunājas poliski, un ne jau tikai tāpēc, ka tad nāktos rakstīt ziņojumu Fišeram. Raidstacijas iekšējās drošības instrukcija paredzēja, ka tas jādara katram, kurš nācis kaut nejaušā saskarē ar sociālisma zemju pilsoni. Vairījos no poļiem arī cita iemesla dēļ. Nebija ne mazākās vēlēšanās izpelnīties lamas un apvainojumus, kā tas man vairākkārt bija gadījies pirmajos Minhenē pavadītajos mēnešos.

Reiz netālu no Murnavas, sēdēdams uz nelielas viesnīcas terases un dzerdams kafiju, pamanīju piebraucam vieglo automobili ar britu numuru. No tā izbira seši cilvēki. Tā bija ģimene, kas kopā pavada atvaļinājumu. Kad izdzirdēju, ka viņi runā poliski un nopūlas ar ēdienkartes lasīšanu — tautiskā stilā ieturētajos restorānos maltīšu nosaukumus ar grūtībām atšifrē pat vācieši no Augšreinas vai Vestfālenes, jo Bavārijas autonomija visstingrāk tiek ievērota tieši kulinārijas jomā — es steidzos izlīdzēt. Viņi labprāt to izmantoja un mani uzaicināja pie ģimenes galdiņa. Uzzināju, ka esmu sastapis poļus, kuri pastāvīgi dzīvo Lielbritānijā. Ģimenes galva kara laikā, būdams pod-horunžijs, bija kritis vācu gūstā un ticis ieslodzīts virsnieku nometnē Murnavā. Pēc kara Polijā nav atgriezies. Tagad atbraucis apskatīt vietas, kur bija zaudēti gandrīz seši dzīves gadi.

— Es esmu no dzimtas, kuras pārstāvji vienmēr cīnījušies par Polijas neatkarību! — viņš paziņoja.

Kad pēc šāda ievada viņš man pajautāja, ko es sadaru Rietumos, nolēmu, ka varu spēlēt ar atklātām kārtīm.

— Dzīvoju Minhenē, — es atbildēju. — Strādāju «Brīvajā Eiropā» un atbraucu šurp, lai pavadītu nedēļas nogali.

Pat tad, ja es būtu izģērbies kails, es nebūtu panācis tādu efektu, kādu radīja mana atzīšanās. Pēkšņi mūsu attiecības kļuva ledusaukstas. Bijušā podhorun-žija sieva neatrāva skatienu no salvetes, dēls cītīgi aplūkoja Alpu grēdu pie apvāršņa, bet meitenes pa-dsmitgādnieces ķiķināja. Viņas droši vien nesaprata, kas ir noticis, taču vecāku un brāļa negaidītais apjukums tās uzjautrināja. «Puis, taisies ka tiec.» es sev pavēlēju un, nomurminājis dažus atvainošanās vārdus, atgriezos pie sava galdiņa. Maksādams rēķinu, izdzirdu ģimenes galvas balsi, ko viņš tikai ar grūtībām valdīja:

— Redziet nu, tā ir Vācija, tā ir tipiska Vācija! Anglijā tāds amerikāņu aģentelis nekad neuzdrošinātos sēsties pie mūsu galdiņa!

Kāds laikam centās viņu mierināt, jo viņš turpināja gandrīz vai kliegšus:

— Lai dzird, lai klausās, maita, ko es par viņiem domāju! Godīgi strādāt un maizi pelnīt negrib, tāpēc par dolāriem pārdod amerikāņiem gan savu vārdu, gan valodas prasmi, gan arī vietējo apstākļu zināšanas! Plukatas un nodevēji, jūdasi! — viņš vairs nevaldīja pār sevi.

Satrauktā viesmīle noliecās pie manis.

— Kas noticis? — viņa čukstus jautāja. — Vai jūs saprotat, ko viņš saka?

Nācās samelot:

— Sīkumi. Parastas pusdienas ģimenes lokā. Papus notur runu ...

Sis incidents nebija vienīgais. Būdams «Brīvās Eiropas» darbinieks, es ne vienmēr spēju no tiem izvairīties. Svešu ļaužu acīs biju tikai viens no Minhenes raidstacijas darbiniekiem un nereti, no vilka bēgdams, uz lāci kritu. «Kolēģiem» ausis jau bija rūdītas, turpretim man šī māka vēl bija jāapgūst.

Kā jau minēju, darbu RBE es sāku ar failošanu F-l istabā, un svarīgākie materiāli, kas ienāca Zarnorska grupā, man nebija pieejami. Stāvoklis pamatos mainījās, kad mani pārcēla uz F-9 istabu. Far kaut ko labāku es nevarēju pat sapņot. Kopš šī brīža man bija pa rokai lielākā daļa ziņojumu un citu dokumentu, par kuriem interesējās Centrs. Varēju izdibināt, kas un kad runājis ar «korespondentu», kāds bijis sarunas temats, kādas ziņas sniedzis informators un kas viņš par cilvēku. «Pa rokai» — tas būtu pārāk vienkāršoti teikts, jo ziņojumi ar šifru SLD, kurus amerikāņi vērtēja visaugstāk, ne jau nu paši gūlās uz mana rakstāmgalda.

Centos izmantot dažādus labvēlīgus apstākļus. Ievēroju, ka ziņojumi ar klātpielikto aploksni — man tik ļoti svarīgo aploksni! — glabājas Poļu pētniecības un analīžu nodaļā vairākas dienas, bet dažreiz pat ilgāk par nedēļu. Zamorskis ar savu sīkumainību deva labu iemeslu, lai es pēc darba beigām, kad telpas bija tukšas, varētu brīvi darboties visā F gaiteņa nepāra numuru pusē. Vispirms viņš man pavēlēja vakaros mācīties mašīnrakstīšanu. Protams, to varēja darīt arī darba laikā, taču šefs uzskatīja — un ns viņam biju par to pateicīgs —, ka ne jau tāpēc man maksā algu. Vēlāk, kad apmeklēju sapulces, kur apsprieda topošo jaunatnes raidījumu ciklu, Zamorskis sašutis klaigāja: «Tī tas neiet! Jūs gribat saņemt dubultu samaksu par vienām un tām pašām darba stundām! Gan no manis, gan arī no raidījumu redakcijas!»

Būtu viņš zinājis, cik ļoti ar savām pretenzijām atvieglojis man darbu! Skaidrs, ka strādāju ne jau viņa grupas labā ...

It kā vainīgs juzdamies, atbildēju: «Varbūt jūs atļausit iekavētās stundas atstrādāt pēc darba?»

Zamorskis labprāt piekrita.

Izmantodams tiesības uzturēties tukšajās telpās, sāku pildīt savus īstos pienākumus. Zarnorska grupā darbu parasti beidza pulksten 17.30. Aizejot katrs darbinieks aizslēdza rakstāmgaldu un atstāja atslēgu šefa seifā F-7 istabā, kur bija novietoti pārējie seifi ar slepenajiem materiāliem, to skaitā ari ziņojumu oriģināli. Zarnorska pārziņā bija arī atslēgas no tiem seifiem, kas atradās F-9 un F-7 istabās: atslēgu nodošanu kontrolēja viņš pats vai ari kāds no viņa vietniekiem. Pēc galvenā seifa aizslēgšanas tā atslēgu kopā ar F-9 istabas atslēgu (tās bija uzvērtas uz viena metāla riņ-ķiša) caurlaides telpā atdeva sargam. F-9 un F-I istabu durvis neslēdza, jo drīz nāca apkopēji. Tie strādāja no 17.30 lidz apmēram 19.30. Pēc pulksten 21.00 nāca sargs un istabas aizslēdza. Šāda kārtība bija ari citās nacionālajās nodaļās.

Kamēr vē! nebiju ziņojis Centram par iespēju piekļūt slepenajiem dokumentiem un lūdzis tehnisko palīdzību, es izpētīju, kā darbinieki rīkojas ar atslēgām. Pēc tam, strādādams virsstundas, vairākas reizes precīzi fiksēju telpu uzkopšanas un aizslēgšanas laiku. Secināju, ka apmēram no 19.30 līdz 21.00 F gaiteni neviens nerādās un šis laiks ir pilnīgi manā rīcībā.

Kad Centrs bija saņēmis ziņu par manu vietu «Brīvās Eiropas» struktūrā, man tika dots uzdevums: izzināt, no kurienes RBE gūst informāciju, kāds ir tās saturs un kas ir tās informatori.

Drīz pēc tam, Henrika brīdināts, es stājos tiešos sakaros ar Centra kurjeru. Viņam paskaidroju, kādas ir manas iespējas veikt uzdevumu, un lūdzu speciālus padomus un nepieciešamos tehn-skos līdzekļus. Piemēram, es gribēju zināt, kā var atvērt aploksni, kurā ir informatora kartīte, nesabojājot parakstu zem caurspīdīgās līmlentes. Bija vajadzīgs arī precīzs un, protams, miniatūrs aparāts to dokumentu kopēšanai, kuru oriģinālus vai kopijas es nedrīkstēju ņemt. Tiesa, man bija pieejama moderna stacionāra kopēšanas iekārta, taču es nevarēju to lietot tik bieži, cik gribēju. Vienu otru eksemplāru pa burzmu vēl varēja slepus nokopēt, bet man bija vajadzīgs desmitiem un palaikam pat simtiem kopiju nedēļā, tāpēc strādāt ar biroja kseroksu nozīmēja risku tikt pieķertam nozieguma vietā. Vēl man bija nepieciešami atslēgu dublikāti seifiem, kuri atradās Zarnorska istabā.

Pirms biju saņēmis tehnisko bruņojumu (tas pienāca drīz pēc tikšanās ar Varšavas kurjeru), man izdevās nosūtīt Centram nedaudz materiālu. Vācu iznīcināšanai domātās ziņojumu kopijas, novērtētāju komentārus un citus dokumentus. Papīru sakrājās daudz, taču katru dienu tos sūtīt uz Varšavu es nespēju. Un nevarēju šo ieguvumu nedz glabāt rakstāmgaldā, jo Zamorskim bija sava atslēga un nelāgs ieradums bāzt degunu svešās atvilktnēs, nedz ari nest uz mājām, jo katra RBE darbinieka dienesta dzīvokļa rezerves atslēga glabājas Fišera birojā. Kā redzat, vieni vienīgi šķēršlil

Tad man radās ideja. Zamorskim bija tā sauktais amerikāņu tipa rakstāmgalds, kura atvilktnēm priekša varēja aizvilkt aizslēdzamo storu no koka līstītēm uz buraudekla pamatnes. Kad rakstāmgalds bija vaļā un štora nolaista, tās ligzdā palika daudz brīvas vietas, kas bija lieliski piemērota slēptuvei. Tā bija jo drošāka tāpēc, ka atradās šefam gluži vai zem deguna. Materiālu ielikšana un izņemšana nesagādāja gandrīz nekādas grūtības.

Palika vēl cita problēma: kā iznest no ēkas Za-morska istabā glabātos dokumentus un aparātus. Noteikumi bija ļoti bargi. Par jebkāda rakstīla materiāla iznešanu ārpus «Brīvās Eiropas» teritorijas bez drošības biroja atļaujas vainīgo padzina no darba. Tāds gadījums reiz bija noticis ungāru vai bulgāru sekcijā. Kāds novērtētājs bija nolēmis pastrādāt mājās un licis atnest materiālus. Par to uzzinājis Fišers. Reakcija bijusi zibenīga: gan šefs, gan centīgais darbinieks uz visiem laikiem atvadījušies no RBE.

Sargi pie izejas parasti nemēdza ielūkoties portfeļos un rokassomiņās, taču dažkārt to darīja. Dzirdēju, ka reiz kāds esot pieķerts tualetes papīra ruļļa un lodīšu pildspalvu komplekta zādzībā. Kā parasti, izcēlās skandāls. Zinot, cik augstas algas ir «Brīvajā Eiropā», šķiet neticami, ka cilvēks varētu iekārot dažas lodīšu pildspalvas, taču Angļu dārza ielā šis fakts nevienu nepārsteidza. Skopulība tur celta tikuma godā, Poļu sekcijā bija kāda pane, kas, strādādama mājās, pati nezvanīja uz redakciju, bet lūdza zvanīt viņai. Nezinu, cik liela bija maksa par telefona sarunu. Ielas automātā, piemēram, meta divas desmit-feniņu monētas.

Soli pa solim pilnveidoju savu «darbavietu». Visražīgāk strādāju tad, kad Centrs atsūtīja vajadzīgo tehnisko iekārtu. Ar Zamorska piekrišanu bieži paliku pēc darba savā istabā un, tikko bija aizgājusi apkopēji, kuri jau bija pieraduši pie manas vēlīnās klātbūtnes, vēru vajā seifu ar SLD šifra ziņojumiem. Bieži paliku ar! bez iemesta, pamatoti uzskatīdams, ka manas virsstundas nevienu vairs nepārsteidz, kā arī, ko tur slēpt, paļaudamies uz veiksmi. Tādās reizēs, tīši nesteigdamies, turpat kantīnē pavakariņoju vai arī apciemoju poļu sekcijas dežurējošos redaktorus un diktorus. Tā es nogaidīju, kamēr uzkopj F gaiteņa istabas, un pēc tam ķēros pie darba. Taisnība, tas bija risks, taču bez nervu sasprindzinājuma, bez nedrošības un mokošām bailēm, ko izjutu sākumā, es nebūtu spējis veikt man uzticēto uzdevumu. Vakara «ekspedīcijas» uz F-5. F-7 un F-9 istabām allaž bija bīstamas, jo parasta nejaušība vai nelaimīga apstākļu sagadīšanās varēja beigties ar atmaskošanu. Zināju to un darīju visu, lai no šādas varbūtības izvairītos.

Vēlāk, kad jau biju apradis ar savu darbu «amatu apvienošanas kārtībā» un guvis ticību paša spēkiem, riska sajūta pamazām sāka zust. Biju tuvu stāvoklim, kad jēdziens «briesmas» pārstāj būt reāls un ar bīstamam sekām draudošs. Tagad varu apliecināt — toreiz gluži nepamatoti šķita, ka nekas nespēj kavēt uzdevuma izpildi, jo manis izstrādātā personiskās drošības sistēma taču bija izkopta līdz pēdējam sīkumam. Diemžēl biju pārāk pašpārliecināts. Notika kaut kas tāds, kas man varēja dārgi maksāt...

Tas atgadījās 1968. gada rudenī, kad no kokiem jau lija lapu lietus. Sājā gadalaikā Poļu pētniecības un analīžu nodaļā kā aizvien darbs dzina darbu. No perifērijas birojiem ik dienas ienāca desmitiem ziņojumu. Tos sūtīja «korespondenti» un viņu līdzstrādnieki, kuri no jūnija līdz septembrim bija lenkuši poļus, kas Rietumos pavadīja atvaļinājumu. Turklāt 1968. gads bija svarīgiem notikumiem bagāts,

Varšavā notika vētraina Poļu literātu savienības sanāksme, izcēlās nemieri galvaspilsētas un citu pilsētu augstskolās. Notika daudzas pārmaiņas dažādos valsts amatos, novembri bija paredzēts Polijas Apvienotās strādnieku partijas V kongress. Aizvien neskaidrāka kļuva situācija Čehoslovakijā, līdz augustā to atrisināja Varšavas līguma valstu lēmums. RBE šefi nemitīgi apkrāva «korespondentus» ar jauniem uzdevumiem. Tiem sūtīja pa teleksu nervozas d pošas: «Atlikt visu uz vēlāku laiku. Koncentrēt uzmanību uz noskaņojumu Polijas fabrikās. Nepieciešamas ziņas, kāpēc strādnieki nesekoja studentiem.» Pēc divām dienām nāca jauns norādījums: «Jautājumu par studentu nemieriem atlikt. Tagad vissvarīgākais ir noteikt, kādas personālās pārmaiņas, gaidāmas Varšavā.»

Šāda drudžaina atmosfēra valdīja visu vasaru.

«Korespondenti» un viņu «cilvēkķērāji» joņoja kā apsviluši. Grūda mikrofonu zem deguna katram, kas vien gadījās pie rokas. Vārds «grūda» nav jāsaprot burtiski, jo sarunas pierakstīšanai nebūt nav vajadzīgi tādi mikrofoni, kādus lieto radio vai televīzijas reportieri. Miniatūraparātu radīšanā elektronika sasniegusi tādu pakāpi, ka pat divi plikie, sarunājoties nūdistu pludmalē, nevar būt droši, vai viens no viņiem neieraksta •otra teikto. Lielākajās Rietumeiropas pilsētās ir veikali, kur var iegādāties, piemēram, ūdensdrošu rokas pulksteni ar iemontētu mikrofonu un raidītāju, kas aizvada sarunu līdz uztvērējam ar magnetofonu, kurš atstāts kaut kur tālu novietotā automobili. Es to pieminu tādēļ, ka zinu ne mazumu kārtīgu un gudru cilvēku, kuri negribot ļāvuši «Brīvās Eiropas» darbiniekiem un līdzstrādniekiem ierakstīt savu sarunu magnetofona lentē. Starp citu, viņpus Elbas pavadīto septiņu grūto gadu laikā līdzīgas ierīces izmantoju arī es.

1968. gada rudenī Zamorska grupā bija sakrājies ievērojami vairāk ziņojumu nekā tajā pašā laikposmā pirms diviem gadiem. «Korespondenti» atstrādāja iekavēto, gādāja uz Minheni visu, ko šefi vasarā bija pavēlējuši atlikt uz pēcdienām.

Turklāt uz Rietumiem vēlās no Polijas to cilvēku vilnis, kuri bija nākuši pie atziņas, ka viņiem vairs neatmaksājas uzdoties par poļiem. Ar firmas vilcienu «Sopēns» viņi brauca uz Vīni, ar prāmi cēlās pāri uz Zviedriju, platā straumē plūda uz Parīzi, Londonu un Kopenhāgenu. It visur, kur viņi parādījās, pirmā vēlēšanās bija mazliet nopelnīt. Jāteic, ka viņi patiešām arī nopelnīja. Summas parasti gan bija nelielas, pārdesmit dolāru apmērā, tikai retajam tika vairāk par simtu. Prece bija no Polijas līdzatvestās ziņas. Tika pārdots viss, kas vien, pēc viņu domām, varēja būt noderīgs «Brīvās Eiropas» izvērstajai niknajai kampaņai pret Poliju. Daudzi tā rīkojās nevis naudas, bet gan atriebības kāres mudināti. Par ko viņi gribēja atriebties?

Ziņoju Centram par radušos stāvokli. Henriks sāka mani steidzināt. Es par to nebrīnījos. Atcerējos kāda instruktora vārdus, kurš mani bija apmācījis pirms došanās uz Rietumiem: «Slikti, ja pretinieks zina par mums pārāk daudz. Taču, ja mums ir skaidrs, ko īsti viņš zina, briesmas mazinās, jo mēs varam veikt attiecīgus pretpasākumus.» Henriks prasīja, lai gādāju visas pieejamās ziņas par to, ko un kurš aiz pļāpības, naida vai peļņas kāres pavēstījis tai lielvalstij, kas uztur «Brīvo Eiropu».

Kā par spīti man tolaik nebija nekāda ticama iegansta, lai pēc darba paliktu raidstacijas ēkā. Bija oktobra beigas, studentu brīvdienas, ziemas semestris sākās tikai pirmajā novembrī. «Atstrādāt» universitātes nodarbībās iekavēto tātad bija neiespējami un atlika tikai viens ceļš — dienesta telpās iekļūt slepus. Manā rīcībā jau bija seifu atslēgu komplekts, vienkārša ierīce, ar ko, neatstājot nekādas pēdas, varēja atvērt pat tās aploksnes, kuras bija aizlīmētas s višķi viltīgi, un kopēšanas aparāts. Biju ierīkojis sev veselu darbnīcu Centrā tik ļoti gaidīto slepeno un pilnīgi slepeno dokumentu pārfotografēšanai.

Kādu vakaru, darbā iegrimis — bet aizrautīgi strādājošie, tāpat kā laimīgie, stundas neskaita —, pat nepamanīju, ka ir pienācis durvju slēgšanas brīdis, Kopēšana veicās ārkārtīgi labi, un es steidzos, jo seifos bija daudz mapju ar svarīgiem dokumentiem. Baidījos, ka var atgadīties kaut kas neparedzēts un tad tos pārvietos uz citiem seifiem, kuriem man būs grūtāk piekļūt. Tiesa, Henriks vairākas reizes bija brīdinājis: «Neplēsies pušu! Strādā ar apdomu, atlicini darbu arī citiem», taču todien viņa vārdi man bija pavisam pagaisuši no prāta.

Notupies aiz Zamorska rakstāmgalda un pārsedzies ar tumšu pārklāju, es kopēju ziņojumu, kas bija nācis, šķiet, no Londonas pai mūsu armijas bruņojumu ar jauniem zenītlielgabaliem, kad izdzirdēju, ka blakus istabā durvīs noskrapst pagriezta un izņemta atslēga. Pēc brīža šāds troksnis atskanēja arī no durvīm, kas veda uz F-l istabu.

Es biju slazdā.

Varēju pārvietoties vairs tikai četru istabu rindā: F-l, F-5, F-7 un F-9. Durvis uz gaiteni bija istabām F-l un F-9, un tās nu bija ciet. Es gan atrados pirmajā stāvā, taču logi bija aizrežģoti. Ugunsgrēka gadījumā režģus varēja atvērt ar atslēgu, kas karājās stikla vitrīnā. Ja stiklu izdauzītu, režģus atvērtu un izlēktu pagalmā, pulkveža Fišera drošības biroja vīri sāktu izmeklēšanu, no kuras es gribēju izvairīties ne tikai sevis dēļ vien. Man bija F-l un F-9 istabu atslēgu dublikāti, taču tie vairs nederēja, jo abu šo telpu durvis, tāpat kā citas F gaiteņa durvis, bija slēdzamas tikai no ārpuses. Par laimi, nekad nebiju bijis īsts «Brīvās Eiropas» darbinieks, citādi droši vien justos visai neomulīgi, diendienā saskardamies ar šādu «uzticības» apliecinājumu.

Situācija nudien bija kritiska. Ko man vajadzēja iesākt?

Ja es patiesi būtu bijis tāds «izlūkdienesta specs», par kādu mani pēc atgriešanās Polijā nolēma padarīt dažs pārcentīgs žurnālists, tad droši vien es mierīgi turpinātu kopēt dokumentus, nelikdamies ne zinis par to, ka esmu lamatās. Es ticētu savai laimīgajai zvaigznei vai kādai mīlošai sekretārei, kura tieši tovakar, nojausmas vadīta, ierastos RBE ēkā, lai mani atbrīvotu. Taču kaut kas tāds notiek tikai grāmatās un filmās. īstenībā izlūkošana pirmām kārtām ir pacietība, savaldība un aukstasinība. Visriskantākajās situācijās jāprot paļauties vienīgi uz sevi. Daudzi mani Centra kolēģi, cik man zināms, sasnieguši ievērojami vairāk nekā es, taču par to, ko viņi paveikuši un kādām briesmām sevi pakļāvuši, neviens atklāti nestāsta, jo šādām atmiņām vēl nav pienācis īstais laiks. Tas, ka es savus memuārus rakstu jau tagad, kad par viņiem vēl jāklusē, man sagādā zināmas neērtības un tikai pastiprina nepatiku pret komplimentiem, ar kādiem mani apveltī laikraksti un žurnāli.

Četrās istabās ieslēgts, es mitējos kopēt, savācu savu «saimniecību» un — mani pārņēma bailes, gluži vienkāršas bailes. Vairs neatceros, vai es nosvīdu un vai man trīcēja rokas. Atminos tikai, cik saspringti domāju, meklēdams izeju no slazda. Staigāju no loga pie loga klusā cerībā, ka režģi kaut kur nebūs kārtīgi aizbīdīti. Diemžēl tie visi bija aizslēgti.

Zem viena no logiem ieraudzīju vaļējus ratiņus, kādus mēdz lietot sētnieki. Ielas laternu gaisma ļāva saskatīt, ka tie ir pilni ar nodzeltējušām lapām. Pulkas gados es trāpīgi sviedu akmeņus, militārajā apmācībā universitātē bez»pūlēm dabūju ieskaiti granātas mešanā. Caur režģi viegli varēja izbāzt roku. Kā būtu, es domāju, ja ierīces, kas mani varēja nodot Fišeram, ievīstītu avīzē un iesviestu ratiņos? Nav nekā vienkāršāka — paciņa iegrimst lapās, un vienas rūpes no kakla nost! No rīta pateikšu, ka pēc darba kantlnē mazliet iemetu un aiz izklaidības atgriezos atpakaļ savā telpā. Pievārēja reibums, un es savā istabā aizmigu. Šāds izskaidrojums būtu ticams, ja vīstoklis trāpītu ratiņos un sētnieks to nepamanītu. Protams, bez izmeklēšanas tomēr neiztiktu. Drošības biroja speciālistiem arī bija galva uz pleciem. Iereibušais Čehovičs visu nakti pavadījis darbā... Vai viņi tam noticētu? Pat tad, ja izdotos viņus apvest ap stūri, mani tā kā tā dažas nedēļas turētu «uz grauda» un par kopēšanu nevarētu būt ne runas.

Nē, šāds atrisinājums man nebija pieņemams. Vajadzēja izvairīties no jebkādām Fišera ļaužu aizdomām. Ari viņi negribēja kļūt par bezdarbniekiem.

Pirms manas atnākšanas uz «Brīvo Eiropu» bija noticis gadījums, kuru vecie raidstacijas darbinieki vēl bieži mēdza pieminēt. 1959. gadā kantīnes sālnīcās kāds bija iebēris vielu, kas ārēji ne ar ko neatšķīrās no parastā galda sāls. Katram, kas to nobaudīja, sakrās aizdusa, acis spiedās no dobumiem, viņš bija tuvu nesamaņai. Daudzi RBE darbinieki uzskatīja, ka noslēpumaino vielu sālnīcās iebēruši divi vīri, kas saistīti ar Čehoslovakijas izlūkdienestu. Šādā veidā viņi it kā gribējuši iebiedēt raidstacijas personālu. Taču bija arī vēl cita šī dīvainā atgadījuma versija. Proti, par vainīgajiem uzskatīja pašus drošības biroja ļaudis. Bīstoties no štatu samazināšanas, tie sarīkojuši incidentu, lai pierādītu, cik ļoti nepieciešama ir viņu modrība. Vēl runāja, ka viņi jau sen ilgojušies pēc paaugstinājuma un «virtuves operācija» pavērusi šādas izredzes. Toreiz apcietināja divus «Brīvās Eiropas» čehoslovaku sekcijas darbiniekus.

Metās nelabi, jau iedomājoties vien, ka tā varētu notikt urī ar mani.

Pirms došanās uz VFR mēs Centrā bijām izskatījuši un pārsprieduši arī iekrišanas iespēju. Man apgalvoja, ka ts netikšot pamests likteņa varā. Šādas runas toreiz likās tīrā teoretizēšana. Taču, būdams Cim-dorfā un vērodams atbaidošos apstākļus, kādi tur valdīja, es ar bailēm nodomāju: ja jau bēgļu nometnē ir tik slikti, tad kā gan ir cietumā? Un, lūk, bija noticis pats ļaunākais. Katra minūte mani tuvināja brīdim, kad varēja atskanēt vārdi: «Cehoviča kungs, jūs esat arestēts!»

Kā tas notiks? Vai man uzliks roku dzelžus kā parastam kriminālnoziedzniekam? Vai tūlīt aizvedīs pāri Atlantijas okeānam? Ko teiks Centrā, kad šī ziņa sasniegs Varšavu? Kā tur reaģēs, kā man palīdzēs? Iztēlojos, kā nervozēs Henriks, kurš tik bieži bija mani brīdinājis no liekas pārgalvības. Kādu aizstāvības līniju izvēlēties pret amerikāņiem? Centrā gan bijām paredzējuši dažus variantus, tomēr tā bija tikai teorija, pēc principa «viss ies gludi, taču katram gadījumam ...» Visbeidzot, kā uzņems manu iekrišanu raidstacijas «kolēģi»?

Piemēram, Mikicjuks, kurš strādāja ne vienam vien izlūkdienestam, allaž izturējās pret mani ar aizdomām. Reiz, kad spēcīga pirmsvētras brāzma atrāva vaļā logu un noslaucīja no galdiem papīrus, un visi metās tos ķert, tikai es viens paliku sēžam, viņš dzēlīgi noteica: «Visu cieņu, pan Čehovič! Tagad no Varšavas sūta aizvien labāk sagatavotus ...»

Tamlīdzīgi viņš izteicās ari tad, kad es palīdzēju Zamorskim risināt krustvārdu mīklas, kas viņam bija mīļākā nodarbošanās.

Mikicjuks, protams, apgalvos, ka sen jau esot mani turējis aizdomās un brīdinājis arī citus raudzīties uz mani ar neuzticību. Tāpat rīkosies arī Zamorskis: atcerēsies gan šo, gan to, lai tikai šķistu tas visgudrākais. Par viņa Uršulu netikās pat domāt. Bet pārējie? Poļu sekcijā bija ari daži cilvēki, kuri sirsnīgi justu man līdz un varbūt pat apbrīnotu.

Ko viņi darīs ar manu iedzīvi? Visticamāk, ka konfiscēs, jo «Brīvajā Eiropā» tā notiek ar katru, kurš nav iztapis bosiem. Atcerējos gadījumu ar Korizmu. Viņa personiskās lietas tik pamatīgi «uzglabāja», ka viņam tās nekad vairs nebija lemts redzēt...

Un beidzot pati sāpīgākā problēma, kas skāra mani tīri personiski: ko sacīs vecāki, kuri joprojām ir pārliecināti, ka esmu palicis Rietumos savas vieglprātības dēļ? Vai tēvs uzzinās patiesību?

Domas traucās haotiski. Svarīgais mijās ar sīkumiem, un sasprindzinājums ar katru stundu vērtās jo lielāks. Taču vienu es zināju nešaubīgi: vitrīnas stiklu es neaiztikšu, režģus vaļā nevēršu un atpakaļ uz Poliju nebēgšu. Šādu kapitulāciju es nespēju pat iedomāties, Pašnāvība ... Izlūkošanas darbā gadās ari tāda nelaime. Savā laikā ieminējos par to Centrā — tāpat vien, kā par izeju no bezcerīga stāvokļa. Man kategoriski atbildēja: «To tu izmet no galvas! Instrukcijā šāda varbūtība nav paredzēta!»

Taču instrukcijā nebija arī paredzēts, ka sargs — nevis augsti kvalificēts pretinieks, bet vienkāršs sargs! —- varētu mani ieslēgt istabā un tādējādi gluži primitīvā veidā radīt situāciju, kas draud man ar iekrišanu. Galvā dzima daždažādas idejas, ķēros pie tām kā slīcējs pie salmiņa, lai jau pēc mirkja aizsviestu tās kā nederīgas. Atkal un atkal atgriezos pie izejas punkta: logs, režģi, ratiņi... Pagāja stunda, divas, trīs ... Pēdīgi atmetu ar roku jebkādām izredzēm izkļūt no šī bezizejas stāvokļa. Nolikos uz paklāja pie Zamorska rakstāmgalda, ietinos putekļu mēteli un mēģināju aizmigt. Diemžēl miegs nenāca. Iesnaudos tikai rīta pusē un jau pēc septiņiem atkal biju kājās. Satraukums bija sasniedzis kulmināciju.

Bija pienācis izšķirošais bridis, dažas visgarākās minūtes manā mūžā. Palika vēl pēdējā cerību dzirk-stelite — Ignass Klibaņskis. Naktī es gan nedomāju par šo cilvēku, taču šobrīd, kad izšķīrās mans liktenis, doma par viņu pēkšņi uzzibsnīja smadzenēs, un es turējos pie tās krampjaini kā nāvei nolemtais bezdibeņa malā. Ja arī šoreiz, tāpat kā citus rītus, Klibaņskis atnāks uz darbu pirmais un atslēgs F-l istabu, kur viņš strādāja, tad es izkļūšu no sprosta. Ja viņš atnāks vēlāk, kopā ar pārējiem, un ieraudzīs mani ieslēgtu, tad ... Centos nedomāt par to, kas būs tad. Bezmiega nakts jau bija mani tā nogurdinājusi, ka šajās beidzamajās minūtēs meklēt atbildi uz šo mokošo jautājumu es vairs nespēju.

Gadus sešdesmit vecais Ignass Klibaņskis strādāja par vecāko analizētāju un poļu sekcijā bija labi ieredzēts un cienīts. Viņš izcēlās ar savu labsirdību un nevērību pret naudu un ārējo izskatu — divdesmit gadu viņš nēsāja vienu un to pašu platmali, staigāja kurpēs, kas vienmēr bija krietni par lielām, jo tika pirktas tās vislētākās — no amerikāņu armijas pārpalikumiem (armijā, kā zināms, liliputus neņem), un centās palīdzēt katram, kam klājās grūti. Taupības, bet varbūt arī ieraduma dēļ, viņš brokastoja darba vietā. Vārīja tēju un taisīja sviestmaizes. Amerikāņi necieta tējas glāzes uz, rakstāmgaldiem, tāpēc Klibaņskis nāca agrāk, lai viņus nekaitinātu. Tieši uz to es arī cerēju.

Dažas minūtes pēc astoņiem, cieši skatoties uz sekunžu rādītāju, kā aizskrien laiks, es vēl nezināju, vai man izdosies izglābties. Klibaņskis nenāca. Viņš varēja negaidīti saslimt, pa ceļam sastapt kādu paziņu .. Ļauns liktenis it kā zobojās par mani. Katra novilcināta minūte dzina mani vai izmisumā. Vēl nekad dzīvē nebiju juties tik bezpalīdzīgs kā tajā 1968. gada rudens rītā, kad, starp skapjiem ieslēpies, stāvēju F-9 istabā, manīdams aizvien pieaugošu spiedienu deniņos un ieklausīdamies ik troksnītī, kas nāca no gaiteņa.

Pēkšņi izdzirdēju nočirkstam atslēgu F-l istabas durvīs. Vēl mirklis, un līdz manīm atlidoja atvērta loga klaudziens. Tas bija Ignass! Kā parasti, viņš pagrozījās pa telpu, un tad durvis atkal aizcirtās. Zināju, ka, uzlicis vārīties ūdeni, Ignass ies pēc laikrakstiem un radiopārraižu pierakstiem. Ar Klibaņski nekad nebiju bijis uz tu, taču pēc šī atgadījuma tikai la ' i' ii do nās viņu dēvēju. Šo momentu es arī gaidi |u. Nekad neesmu pretendējis uz talantīga sprintera slavu, taču todien tos desmit vai piecpadsmit metrus no F-9 līdz F-l istabas durvīm veicu rekorda laikā. Atrados gaitenī. Tur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Rāmiem soļiem, saspīlētos nervus valdīdams, iegāju tualetē.

Pēc nomazgāšanās, cik vien mierīgi spēdams, caurlaides telpā paņēmu savas F-9 istabas atslēgu. Ar troksni atrāvu durvis, lai Ignass, kuram jau vajadzēja būt atpakaļ ar avīžu un radiopieiakstu paku, ievērotu manu atnākšanu. Tūdaļ devos pie viņa. Gribēju kaut kā izskaidrot, kāpēc esmu apaudzis ar bārdas rugājiem, diezgan savalkātā kreklā un vispār mazliet apņurcīts — kā jau pēc nakts, kas neizģērbjoties pavadīta uz grīdas paklāja.

— Vakar pēcpusdienā nomakšķerēju šiku dā-miņu, — es ierunājos, zīmīgi smīnēdams. — Skaista vācietīte. Vārds pa vārdam, es šo pavadīju uz mājām, un saprotiet pats ... Šorīt kopā gājām uz darbu un bija jau par vēlu ieskriet mājās, lai noskūtos. Paskats jau diez kāds nav, — es pārvilku ar plaukstu pār zodu, — toties skuķis... Varat man ticēt, augsta klase!

Klibaņskis, godavīrs, tikai māja ar galvu.

— Jūs velti nezaudējat jaunības laiku, — viņš atzinīgi noteica. — Es jūsu vecumā arī biju tāds. Nevienu meiču nelaidu garām ...

Es iesmējos, jo viņa vārdi mani uzjautrināja. Jau vairākus mēnešus strādāju ar Klibaņski vienā istabā un zināju, ka viņš nosarkst pat tad, ja sieviete uz viņu tikai šķelmīgi paskatās. Taču šodien biju gatavs priecāties par visu. Ignass juta manu noskaņojumu un, protams, nosprieda, ka es priecājos par savu piedzīvojumu ar meiteni.

— Jūsu vecumā arī man negulēta nakts bija nieks, — viņš nopūtās. — Eh, senie laiki, jaukie vecpuiša gadi...

Kad sanāca pārējie darbinieki, mēs nu jau divatā apjūsmojām jaunības priekus un pārsteidzošos piedzīvojumus. Ignass gan runāja viegli ironiskā tonī, taču atzinīgi un ar nobrieduša cilvēka izpratni.

Beidzot parādījās arī Zamorskis. Kā parasti, ar nokavēšanos un pilns apņēmības kādu izsunīt, lai ar bļaušanu novērstu uzmanību no paša neprecizitātes. Acis viņam bija kā policistam. Zamorskis uzmeta man skatienu un nosodošā balsī sacīja:

— Pan Andžej, kas ar jums noticis? Nākat uz darbu neskuvies kā tāds huligāns. Vai gribat, lai amerikāņi jums sadod sutu par nevīžību?

Biju jau sagatavojies viņa uzbrukumam.

— Pan Kazimež, jūs taču zināt, ka neprecēts cilvēks atšķiras no precēta ar to, ka ne vienmēr nāk uz darbu pa vienu un to pašu ceļu. Vakar man gadījās tik apburoša un tai pašā laikā tik trūcīgi apgādāta draudzene, ka nespēju no rīta pie viņas noskaties.,.

Un tādā pašā garā turpināju savu stāstījumu, citu darbinieku repliku mudināts. Tie jau bija paguvuši aprunāties ar Ignasu un tagad komentēja manas, kā viņiem šķita, nebeidzamās brunču medības. Kaimiņi un tuvākie darbabiedri mani uzskatīja par neatvairāmu siržu lauzēju, un es nemaz necentos to atspēkot. Donžuāna reputācija maz kaitēja, toties daudzējādā ziņā bija pat nepieciešama.

Līdzīgās domās par mani bija arī Zamorskis. Bez iebildumiem uzklausījis taisnošanos, viņš pavēlēja:

— Veicīgi pie friziera! Noskūties, atsvaidzināties un atpakaļ uz darbu! Nokavēto laiku atstrādāsit rītvakar. Es atkārtoju — rītvakar, jo šodien jūs neesat spējīgs to izdarīti

Man būtu vajadzējis tēlot, ka esmu apbēdināts par virsstundām, jo Zamorskim patika iedzīt saviem ļaudīm bijāšanu, taču prieks par kļūmīgo nakts gaitu laimīgajām beigām bija tik liels, ka tobrīd pat nedomāju par visiem tiem veiklajiem paņēmieniem, kuru sistemātiska lietošana uzturēja manas attiecības ar panu Kazimežu šķietamā līdzsvarā.

Visa nākošā nedēļa man pagāja noskaņā, kurai rat tagad vēl nespēju rast pilnīgu izskaidrojumu. Psihologs varbūt tajā saskatītu kāda smaga satricinājuma sekas, iedragātu ticību saviem spēkiem, pieļaujamās riska barjeras pārkāpšanu. Neņemos par to spriest, jo Minhenē man nebija neviena, ar ko būtu varējis aprunāties par šo tēmu. Kaut ari visapkārt bija seifi ar dokumentiem, kaut ari bija kopēšanas aparāts un vajadzēja tikai iebāzt roku kabatā pēc atslēgām, es tomēr nespēju atsākt darbu. Smagi to pārdzīvoju, jo esmu cilvēks ar attīstītu pienākuma apziņu, lamāju sevi par gļēvuli, taču nespēju piecelties, lai atvērtu ugunsdrošo skapi, izņemtu «silītes» — tā mēs saucām kārbas, kurās lika apstrādājamos ziņojumus — un sāktu strādāt. Vai tiešām tas bija nervu sabrukums? Tagad nav nozīmes to analizēt, jo pēc divām nedēļām šis gadījums jau bija tikpat kā aizmirsts. Pastiprināju paškontroli un stingri ievēroju noteikumu, ka ēka jāatstāj vismaz pusstundu pirms sargu ierašanās.

Izpildot Centra uzdevumus, jutu ne tikai apmierinājumu par labi padarītu darbu, bet arī personisku gandarījumu. Man patika vākt, kopēt un sūtīt uz Varšavu Poļu pētniecības un analīžu nodaļā ienākošos ziņojumus. Labprāt gādāju arī ziņas par «Brīvās Eiropas» gatavotajiem jaunajiem raidījumu cikliem. Jutos gandrīz kā frontes izlūks, kurš ieņēmis novērošanai izdevīgu pozīciju un ziņo par ienaidnieka pārvietošanos. Manas paaudzes cilvēkus, kuri jau bērnībā tika ierauti kara šausmu mutulī, grūti pārsteigt ar Konrādā Valenrodas varoņdarbiem, un kaut kas no sendienu poēzijas, no leģendārajiem varoņiem varbūt saglabājies vienīgi izpletņu lēcēju operācijās. Tie darbojas ienaidnieka aizmugurē, ielaužas štābos, izzina kara noslēpumus un paralizē pretinieka karaspēka kustību. Tādu es iztēlojos arī izlūka profesiju, kad pieteicos darbā Iekšlietu ministrijā, un kaut ko no šīs savdabīgās gaisotnes izjutu, sūtīdams Centram Za-morska grupā ienākošo slepeno CIP ziņojumu kopijas.

Grūtāk klājās tad, kad kopēju Centram «Brīvās Eiropas» informatoru kartītes. Sapratu, ka tas ir nepieciešams, un tomēr vajadzēja pārvarēt zināmu iekšēju pretestību. Runa taču bija par dzīviem cilvēkiem. Dažkārt viņus izdevās atturēt no smagāku noziegumu izdarīšanas, kas nestu postu ne tikai viņiem un viņu tuviniekiem, bet būtu bīstami ari visai sabiedrībai. Proti, «Brīvās Eiropas» informatorus sāka «apstrādāt» ārzemju izlūkdienesti, ar šantāžu mēģinot piespiest turpmāk kopīgi sadarboties. Šiem tīkoju-miem nebija panākumu, ja ar cilvēku, kurš sniedzis ziņas RBE, jau priekšlaikus diskrēti, bet nopietni bija aprunājušies Centra darbinieki.

Kad bija smagi, es sev teicu: «Cilvēk, notiek cīņa, un ne jau mēs esam izvēlējušies metodes, kādas tajā lieto. Ar vārdiem vien plēsoņu nenomierināsi, vilkam neiestāstīsi, ka viņam jāpārtiek no zāles. Tu esi neredzamās frontes karavīrs, un tev ir dots uzdevums tālu izvirzītā priekšpostenī...» Šī prāta loģika bija pārliecinoša, bet vai tad cilvēks jebkurā situācijā spēj pārvarēt mirkļa šaubas un rīkoties tikai loģiski?

GREIZ AIS SPOGULIS

Materiālus par Poliju vāc, pārbauda un analizē Poļu pētniecības un analīžu nodala. Par pašreizējiem un gaidāmajiem notikumiem mūsu zemē runā ikdienas apspriedēs pie Novaka un Gamarņikova, kā ari divreiz nedēļā notiekošajās amerikāņu rīkotajās konferencēs, kurās piedalās polu sekcijas direktors, viņa vietnieki, Zavadzkis, Zamorskis un bieži ari kāds no uzticamākajiem redaktoriem, Polijas problēmas risina arī sekcijas programmu izveides kopsapulcēs, kurās iezīmē «Brīvās Eiropas» darbības virzienu vienam vai pat diviem gadiem. Ar dalību šādā konferencē, kas notika pie Štarnbergas ezera, ari sakās mans darbs «Brīvajā Eiropā».

Šodien, kad atskatos pagātnē un pārdomāju, kādā kontekstā RBE pavadītajos gados (1965—1971) esmu dzirdējis vārdu «Polija», nāku pie secinājuma, ka tā saturs vienmēr bijis izkropļots, tas bijis it kā greizā spoguļa atspulgs.

Pirms aizbraukšanas man Centrā izskaidroja, uz ko orientējas «Brīvā Eiropa» savā propagandas un ideoloģisko diversiju darbībā un kādas politiskās koncepcijas tā propagandē. Jau pirmajā sarunā ar Novaku 1964. gada sākumā pārliecinājos, ka šī informācija, kas pamatojās uz Minhenē izvietotās CIP filiāles darba metožu un mērķu pārzināšanu, ir pilnīgi pareiza. Vadošie starptautisko attiecību gandētāji Eiropā un visā pasaulē atzina, ka frontāls uzbrukums sociālismam un tā sasniegumiem vairs neatmaksājas. Psiholoģiskā kara doktrināri, ciezdami sakāvi pēc sakāves, sāka meklēt jaunus, elastīgākus paņēmienus, kā iedarboties uz sociālistisko valstu sabiedrības uzskatiem un noskaņojumu. Viņi izvēlējās mūsdienu revizionismu, lai iedragātu sociālisma ideoloģiju, politiku un ekonomiku no iekšienes, jo revizionisms maskējas ar dažādām pseidozinātniskām teorijām. Viens no tā paveidiem ir evolucionisms, ko Parīzes izdevuma «Kultūra» slejās sludināja Meroševskis, kaut pan šīs teorijas īstie autori dzīvo viņpus Atlantijas okeāna.

Novaks darīja, visu, lai uz revizionismu liktās cerības «Brīvajā Eiropā» arī attaisnotos. Jau programmas konferencē Feldafingā viņš daudz runāja par šo tēmu un vairākkārt atgriezās pie tās ari poļu sekcijas apspriedēs. Viņš neatlaidīgi mudināja padotos iepazīties ar galvenajām revizionisma tēzēm un piemērotā veidā tās iekļaut raidījumos. Izliekoties atzīstam dažus sociālistiskās iekārtas sasniegumus, it kā visas sabiedrības interesēs bija jācenšas ieteikt, ko šajā sistēmā «izlabot», «uzlabot» un «pārveidot». Tomēr drīz Novāks pārliecinājās, ka svaigās idejas, ko viņš izplata saskaņā ar amerikāņu norādījumiem, nerod auglīgu augsni. Vecie Mečkovskas un Tros-cjanko tipa darbinieki ar lielu pieredzi primitīvā an-tikomunistiskā propagandā nebija ar mieru atzīt jauno darbības līniju. Tās izpratne prasīja zināmu garīgo piepūli un atteikšanos no nodrāztām shēmām, bet tas viņiem bija par grūtu. Novaks mēģināja apiet viņu pretestību un izveidot citu kolektīvu no gados jaunākiem poļu sekcijas darbiniekiem. Grupas uzdevums bija sagatavot programmu jaunatnei, galvenokārt studentiem. Novaks jau tad bija saņēmis Kuroņa un Modzelevska «Memorandu», taču atklāti par to nerunāja un aizliedza to apspriest arī pārraidēs. Acīmredzot tāpēc, ka neizprata tā saturu ...

Par to es pārliecinājos 1965. gada jūnijā. Novāks ieaicināja mani kabinetā un sacīja:

— Pan Andžej, es jums iedošu kādu dokumentu, kas nesen pienācis no Polijas. Lūdzu par to nevienam neko nesakiet. Vēlos, lai jūs ar to iepazītos. Pēc: kādas nedēļas aprunāsimies.

Es vēl nezināju, kas par lietu, taču pamanīju Modzelevska uzvārdu. Novaks īsi paskaidroja:

— Dokumenta autori ir divi jauni Varšavas universitātes zinātnieki...

— Modzelevski pazīstu no studiju laikiem, — es izmetu.

— Tas ir lieliski! — Novaks nopriecājās. —- Uzrakstiet, lūdzu, vienas vai divu lappušu apjomā, ko jūs par viņu zināt.

Desmit dienas vēlāk, kad ierados pie Novaka, lai referētu par «Memoranda» saturu, viņš pats deva savu ievadvērtējumu:

— Autori ir kaut kādi saniknoti fanātiķi un doktrināri, — viņš pacilāti sacīja. — Domā un raksta juceklīgi. Dažus izteicienus es galīgi nesaprotu. Varbūt jūs, pie šī žargona pieradis, spēsit man pārtulkot cilvēciskā valodā, lūk, šādu formulējumu... — Un Novaks citēja vairākus «Memoranda» fragmentus.

Biju vienis pratis ar Novaku, ka teksts ir sarežģīts, tajā pārāk daudz liekvārdības un frazeoloģisinu, taču mani pārsteidza tas, ka viņš nesaprot tieši tās vietas, kur «Memoranda» autori lieto marksistiskās politekonomijas klasiķu izteicienus. Vai viņš to dara tādēļ, lai mani pārbaudītu? Grūti bija noticēt, ka bijušais Poznaņas universitātes ekonomikas un ekonomisko doktrīnu vēstures katedras asistents, cilvēks, kurš pretendēja uz enciklopēdiskām zināšanām daudzās nozarēs, nezina un nesaprot elementārus jēdzienus savā specialitātē. Taču tas nebija eksāmens. Novaks, ko «Brīvajā Eiropā» uzskatīja par vienu no vadošajiem antikomunisma ideologiem, nevilšus atmaskoja sevi un atklāja, ka viņam nav nekāda priekšstata par marksisma pamatiem.

Mēs runājām diezgan ilgi. Beigās Novaks secināja:

— Jūs man piekrītat, ka šis «Memorands» ir muļķības. Tomēr tajā ir daži izteikumi un lozungi, kurus lo autori adresē viņiem labi pazīstamām jaunatnes grupām, lai aicinātu tās uz ciešāku sadarbību, turklāt, kā man šķiet, viņi cenšas pārvērst lozungos arī dažas idejas, kuras pagaidām ir tikai ieskicētas un nav vēl atklāti formulētas. Manuprāt, «Memorands» apstiprina agrāk saņemtās ziņas, ka Polijas studējošās jaunatnes vidū kaut kas briest. Jūsu uzdevums ir uzrakstīt tēzes, kas spētu aizraut jaunatni atbilstoši «Memoranda» autoru iecerēm. Jūs neuzkrītoši tās izvirzīsit nākamajās sapulcēs, kas būs veltītas jaunatnes raidījumiem. Protams, neatsaukdamies uz šo dokumentu. ij

Jau teicu, ka pēc Feldafingas konferences Novaks deva rīkojumu iekļaut mani jauniešu grupā. Zainor-skis gan viebās, taču neuzdrošinājās protestēt, jo grupa vairākas reizes nedēļā pulcējās paša direktora klātbūtnē. Novakam patīk uzstāties, un visbiežāk viņš bija tas, kurš runāja, bet citi klausījās Mēs diskutējām par raidījumu tekstiem, kas bija domāti jaunatnes pārraidēm. 1966, gadā grupa sāka veidot ciklu «Melns uz balta». Tam vajadzēja būt pirmajai bezdelīgai, kas vēsta RBE «programmas revolūciju». Neiztika arī bez savstarpējas rīvēšanās. Jaunatnes raidījumu redaktors bija Rozpendovskis, kurš pa radio uzstājās kā Julickis. §is vīrs prata rūpēties par saviem ienākumiem. Mūsu materiāli, kuri «gāja gaisā», nekādā ziņā gan tos nemazināja, un tomēr Rozpendovskis, vadīdamies pēc kaut kādiem augstākiem apsvērumiem, aiz uzspēlētas centības vai skaudības, dari ja visu, lai redakcijas «sietā» iestrēgtu pēc iespējas vairāk mūsu tekstu, bet tos, kuri tikuši tam cauri, atliktu no nedēļas uz nedēļu. Viņš panāca, ka potenciālie raidījumu autori izrādīja aizvien mazāku patiku rakstīt. Konkurenti atkrita cits pēc cita, līdz beidzot Rozpendovskis palika kaujas laukā viens un, šķiet, bija ļoti apmierināts. Arī Novaks zaudēja sākotnējo sparu un vairs nenāca uz visām sapulcēm. Rozpendovskis šaubījās, vai bez direktora drīkst apspriesties, un šādā situācijā, kad sāka mākt garlaicība, kāds attapīgāks biedrs allaž ierosināja:

— Varbūt godājamie klātesošie būtu ar mieru turpināt apspriedi telpā, ko sauc par kantīni? Tur vismaz ir kafija ...

Un mēs gājām dzert kafiju. Nāca klāt paziņas, sēdās pie mūsu galdiņa, stāstīja jaunumus, un viss beidzās ar pļāpāšanu.

RBE mēģinājums izveidot jaunatnes raidījumu ciklu izrādījās kārtējais čiks. Toties Novakam paveicās ar vecajiem. Kad tie pamanīja, ka direktors daudzas stundas pavada kopā ar jaunajiem, lai diskutētu par sociālisma «uzlabošanu», un ievēroja, ka tikšanās dalībnieki staigā ar grāmatām padusē, bet, pats ļaunākais, ieraudzīja šādus sējumus arī uz Novaka rakstāmgalda, viņus pārņēma viegls nemiers. Arī viņi sāka urbties cauri Džilasa darbiem un lauzīt galvu par Kolakovski, karu пек adi nespēja saprast. Pat Za-morskis reiz apvaicājās: «Pan Andžej, kas ir virsvērtība?»

Šīs poļu sekcijas darbinieku intereses 1985. gadā vēl neguva jūtamu izpausmi RBE raidījumos. Vēlāk jaunās iezīmes tomēr pavīdēja dažu redaktoru tekstos, un tikai iesīkstējušie antikomunistiskie bļauri Troscjanko un Mečkovska neko nespēja mainīt savās pārraidēs.

Kaut arī jaunatnes programma cieta neveiksmi un neieguva vērienu, uz kādu cerēja raidstacijas vadība, Novaks neatzina sevi par uzvarētu. Jaunatnes ietekmēšanas problēma bija aktuāla visā manas uzturēšanās laikā Minhenē. 19C6. gadā atkal no jauna tika izveidota darba grupa, kurai vajadzēja sagatavot raidījumu ciklu. Vēl pēc gada amerikāņi saaicināja Zalcburgā visu «nacionālo sekciju» direktorus uz slepenu konferenci, kurā apsprieda un iezīmēja RBE programmu vadlīnijas tuvākajai nākotnei. Amerikāņi paslavēja Novaku par viņa mēģinājumiem pievērsties revizionismam un pieprasīja, lai šis darbības virziens kļūtu obligāts visai RBE. Novaks jutās glaimots un padižojās, ka viņa sekcija jaunatnei jau aizsākusi īpašas pārraides «Melns uz balta», kuras notiekot reizi divās nedēļās un ilgstot, pusstundu. Amerikāņi atzina, ka tas ir pārāk maz, un pieprasīja palielināt pārraižu biežumu, kā arī paplašināt tematikas loku, pareizi secinot, ka sociālistisko zemju jaunatne strauji apgūst zināšanas un runāt ar to tēvu valodā vairs nevar. Vēršoties pie jaunatnes, cenšoties tai ieteikt metodes, kā «uzlabot» sociālismu, jāprot izmantot Kautska, Bernšteina, Buharina un Džilasa idejas... Atgriezies no Zalcburgas, Novaks tūdaļ deva rīkojumu ciklu «Melns uz balta» raidīt ik nedēļas pa trīsceturtdaļstundai. Atsākās jauniešu grupas sapulces, darba kārtībā atkal no jauna nāca revizionistu tēzes.

Es piedalījos daudzās sanāksmēs, kur apsprieda jaunatnes problēmas, vairākkārt klausījos Novaka runas. Viens no viņa monologiem sevišķi iespiedies atmiņā. Reiz kāds ieminējās par «Brīvās Eiropas» muzikālajām pārraidēm. Doma bija aptuveni šāda: «Vai mūsu programmās nav pārāk daudz džeza un bītmūzikas? Varbūt derētu samazināt šo pārraižu skaitu un vairāk dot publicistiku vai literatūrkritiku ...»

Novaks izmeta asu repliku:

— Tā nedrīkst domāt! Tā ir sīkmanlba! Tie, kuri šodien tver mūsu vilni, lai klausītos bigbitu, pēc dažiem gadiem to tvers, lai klausītos ziņas. Starp citu, ari tagad viņi neklausās tikai mūziku vien. Un, ja viņi iegaumē no mūsu teiktā kaut mazumiņu, tad nākotnē mēs no tā gūsim savu labumu.

Kopš 1968. gada janvāra Novaks un Gamarņikovs ikrīta sapulces, kurās apsprieda nākamās dienas raidījumus, sāka ar Čehoslovakijas notikumu apskatu. «Prāgas pavasara» heroldu rakstus vajadzēja komentēt un citēt pēc iespējas biežāk. Novaks bija sajūsmā par Dubčeka nostāju un rīcību, cildināja viņu vietā un nevietā, tā ka daži poļu sekcijas darbinieki pat atjāvās par to pazoboties.

Marta notikumiem Polijā «Brīvā Eiropa» sekoja ārkārtīgi vērīgi. Raidījumos atklāti izskanēja musinoši aicinājumi augstskolu jaunatnei. Novaks cerēja, ka studentus atbalstīs strādnieki. Viņš gribēja to panākt. Tad ari es ievēroju, ka šim nolūkam viņš izmanto vairāku Varšavā akreditētu Rietumu korespondentu pakalpojumus.

«Brīvā Eiropa» cenšas panākt, lai žurnālu un laikrakstu redakcijās tai būtu savi cilvēki. Daži no tiem saņem cietu algu, citiem maksā par gabaldarbu. Viņu galvenais uzdevums ir raudzīties, lai izdevums, kurā tie strādā, rakstītu par RBE tikai labu vai arī — kā Novaks traktēja šo principu — nerakstītu nemaz.

Novakam bija ari sakarnieki, kuri uzturēja kontaktus ar dažādām redakcijām un pavēstīja tām direktora vēlmes. Vanda Pampuha-Broņska nebija izņēmums. Piemēram, Rietumberlīnē dzīvo kāds Boh-dans Osadčuks. Es labi pazinu šo viru ne tikai kā autoru daudziem ziņojumiem, kas gājuši cauri manām rokām, bet arī kā vidutāju starp Novaku un Rietumu publicistiem. Ar starpnieku, bet dažreiz arī personiski, Novaks tiem sūtīja attiecīgi sagatavotu informāciju publicēšanai presē. No šiem materiāliem tapa raksti, teiksim, avīzei «Le Monde», kuru Polijā

var lasīt starptautiskās preses un grāmatu klubos «Ruch». Radās sava veida atgriezeniskā saikne, jo tie paši materiāli tika apskatīti un citēti arī RBE raidījumos poļu valodā.

Lasītās vai dzirdētās ziņas ieguva it kā divkāršu apstiprinājumu, un baumotāji tās izplatīja pa visu Poliju, atkārtoja sarunās ar paziņām, protams, neminot, no kādiem avotiem ziņas smeltas. Tenku vācelei patīk, ja viņu uzskata par plaši informētu personu, kurai tieši vai ar draugu starpniecību pieejami paši svarīgākie un rūpīgāk glabātie noslēpumi, kas domāti tikai izredzēto lokam. Baumas un tenkas ir viens no sabiedriskās domas ietekmēšanas līdzekļiem, ko plaši izmanto psiholoģiskā kara speciālisti. Par šī ieroča lietošanas metodēm ir sacerēts bagātīgs literatūras klāsts. RBE kadru darbinieki studē šo jautājumu dažādos kursos. Negrēkošu pret patiesību, ja izteikšu pieņēmumu, ka vismaz daļa korespondentu, kurus sūta uz sociālisma valstīm, ir apmācīti, kā izmantot baumas. Ne viens vien no viņiem cītīgi piezīmē visu, ko dzird Varšavas kafejnīcās, un sūta to savai redakcijai. Ja viņš ir godīgs un saprātīgi domājošs cilvēks, tad rakstu viņš sāk ar vārdiem: «Varšavā runā, ka...», bet, ja ir tikai sensāciju mednieks, baumas tiek pasniegtas kā fakti. Kad šādu «sensāciju» nopublicē Rietumu prese — bieži vien kopā ar korespondenta komentāru — un vēlāk to atkārto «Brīvā Eiropa», baumu aprites loks ir skaidri saredzams. Taču ne vienmēr to izdodas tik viegli atšifrēt. Gadās, ka baumas nav publicētas, tomēr RBE tās izmanto savos raidījumos. Pat elektronikas laikmeta pasaulē brīnumi nenotiek, baumas pašas uz Minheni neaizklīst. No tā var secināt, ka dažs labs ārzemju korespondents — vienalga, amerikānis, rietumvācie-tis vai francūzis — kalpo vairākiem kungiem un nestrādā tikai tai aģentūrai vai laikrakstam, kuram viņš ir akreditēts Varšavā. Palaikam šī papildu darbavieta ir «Brīvā Eiropa», reizēm tieši CIP vai kāds no tās finansētajiem iestādījumiem. Negribu, ka mani uzskata par netaktisku cilvēku, taču grūti nepiebilst, ka pēc manas atgriešanās Varšavā un pirmās preses kenfere’V' šie «plaša prof-'la» speciālisti no Rie-

mc.f.-on<-t»ntu vidus nāca pie atziņas, ka Vis-las krastu klimats viņiem nav piemērots, un steigšus atstāja mūsu zemi.

«Brīvajā Eiropā» baumas izmanto trim nolūkiem. Tās, kuras atgriežas perifērijas biroju ziņojumos, tiek izvērtētas un analizētas, tad dienesta ceļā sūtītas uz CIP «šūniņu», bet no turienes tāiāk — pāli okeānam uz Vašingtonu. Attiecīgi pārstrādātas un paplašinātas, baumas atka! iekļauj raidījumos. Parasti tām pievieno arī dažādas no pirksta izzīstas muļķības, ko izdomājuši Varšavas kafejnīcu, Krakovas bāru vai Za-kopanes naktslokālu pastāvīgie apmeklētāji. Baumas izmanto ari pats Novāks. Sarunās ar amerikāņiem direktors atsaucas uz atpakaļ atplūdušo tenku vilni un ga da uzslavu par tālredzību, jo viņš, lūk, šādas noskaņas un uzskatus Polijā esot paredzējis jau pirms vairākiem mēnešiem. Vārdu sakot, baumu iedarbe ir abpusēja, un šajā ziņā tas atgādina bumeranga.

Dažreiz šī pārbaudītā melu izplatīšanas sistēma Novairu un tā ļaudis tomēr pieviļ. Viņi gluži vienkārši pārrēķinās.

Taču Novaks arī tad nezaudē dūšu. Viņš sapņo par dienu, kad varēs nostāties amerikāņu priekšā un pateikt, ka tikai viņš — un vienīgi viņš! — ir poļu tautas prāts, griba un sirdsapziņa. «Esmu ar jums,» viņš droši vien paziņotu, «lai kopīgi valdītu starp Oderu un Bugu un avī citās pasaules malās pār vairāk nekā trīsdesmit miljonu poļu domām, ilgām un sirdīm!»

Atstāsim bez ievērības šo maniakāli godkārīgo tieksmi runāt Polijas vārdā. Tā ir tik neaptverami muļķīga, ka to varētu atzīt vienīgi garīgi slims cilvēks. Pat ievērojama daļa polonijas^25, arī kara gadu emigrācija, atklāti ņirgājas par Jana Novaka humoristiskajiem jūtu uzplūdiem un cenšanos uzdoties par svešatnē mītošo poļu vadoni. Šādu attieksmi pauž visdažādākās emigrantu publikācijas, kas ne tikai polemizē ar RBE poļu sekcijas direktoru, bet nereti viņu padara arī smieklīgu, jo smiekli cīņā ar šādu cilvēku ir iedarbīgs ierocis.

Novakara ir ietekme poļu grupējumos, kuri finansiāli atkarīgi no «Brīvās Eiropas» (piemēram, Poļu koinbatantu savienība). Viņam pakļaujas arī citu organizāciju vadītāji, bet tikai formāli, nākotnē tīkodami izmantot panu direktoru savās interesēs. Sī spēle risinās ļoti sarežģītos politiskos un taktiskos apstākļos.

Protams, Novaks nedomā viegli kapitulēt, bet cenšas iznīcināt emigrantu izdevumus un izdevniecības, kuras uzdrošinās publicēt kaut ko tādu, kas viņam nav pa prātam. Tos, kuri viņu kritizē, Novaks vajā ilgi un neatlaidīgi. Viņš sevi sakompromitējis kā paklausīgs amerikāņu gribas izpildītājs, kurš bez ierunām dara visu, ko tam liek. Pans direktors saprot, ka C1P bosi zina emigrantu rakstītos un ari mutvārdos paustos uzskatus, kuri nedara viņam godu, tāpēc jo neatlaidīgāk cenšas pārliecināt amerikāņus, ka Polijā viņš ir lielā cieņā pat tad, ja pilda CIP rīkojumus. Nudien ir jābūt izcilam žonglierim, lai šajā konfliktu un pretrunīgu centienu jūkli paliktu virspusē!

Ja uz spēles liktas amerikāņu intereses, tie nepazīst žēlastības. Novaks un viņa tuvākie līdzstrādnieki labi zina šefu prasības. Politisko vai militāro jautājumu izklāstam visos gadījumos, kad runa ir par ASV lielvalsts prestižu, ir jābūt nepārprotami slavinošam. «Brīvajai Eiropai» bija pozitīvi jāvērtē amerikāņu palīdzība gan Izraēlai, gan ari izkurtējušajam Dien-vidvjetnamas režīmam. Jebkura novirze nc šīs pozīcijas izraisa tūlītēju asu reakciju. Neliela rīcības brīvība Novakam un viņa kompānijai dota vienīgi otršķirīgās, perifērijas rakstura problēmās, kaut arī šeit stingri jāievēro amerikāņu prasība uzskatīt par pareizu viņu redzes viedokli. Ja, piemēram, Tadeušs Novakovskis uzrakstītu savas domas par Jaroslavu Ivaškeviču un viņa daiļradi, «Brīvajā Eiropā» tas nevienu neinteresētu. Bet, tiklīdz Ādams Cjolkošs «paņēma uz grauda» profesora Ādama Safa darbus, amerikāņi uzreiz sarosījās. Runa bija par kādu vācu valodā tulkotu grāmatu, neatceros tikai, kā to sauca.

Līdzīgi gadījumi notikuši un notiek arī ar dažiem citiem Polijas literātiem, kuriem tāpat atrodas «advokāti», un ne tikai Minhenē vien.

«Brīvā Eiropa» ik gadus piešķir literārās prēmijas. Tās ir tikai simboliskas, jo laureāts nesaņem zaļo dolārbanknošu vainagu. Par apbalvoto darbu un tā autoru vienīgi stāsta RBE pārraidēs un raksta biļetenos (diezgan apšaubāms gods!), kurus raidstacija sūta daudzām kapitālistisko valstu žurnālu un avīžu redakcijām. Gadās, ka šāda reklāma sekmē grāmatas tulkojuma vai atkārtota izdevuma iznākšanu un sagādā autoram arī zināmu materiālo labumu. Protams, ja vien viņa sirdsapziņa un pašcieņa ļauj saņemt naudu no «Brīvās Eiropas»... Prēmiju žūrijas komisijas priekšsēdētājs formāli ir Tadeušs Novakovskis-Olštiņskis — cilvēks, kurš man likās mīklains visu Minhenē pavadīto laiku. Vienīgi viņš no poļu sekcijas uzturēja ciešus sakarus ar progresīviem, lasītāju vidū iecienītiem VFR rakstniekiem un publicistiem un bija saistīts ar tā dēvēto Gruppe 47. Šai 1947. gadā dibinātajai literātu organizācijai nav savu noteiktu statūtu, tomēr tā ieņem nozīmīgu vietu Vācijas Federatīvās Republikas kultūras dzīvē. Novakov-skis mēdza piedalīties dažādos pasākumos, visur bija labi ieredzēts un pat godāts. Viņš bija daudz ko pārcietis hitleriešu nometnēs; tur bija gājis bojā viņa tēvs, Varmijas un Mazūru reģiona plebiscīta aktīvists. Novakovskis bija apdāvināts un erudīts cilvēks, pazina daudzas personas, kurām ASV un Lielbritānijas augstākās varas aprindās bija krietni lielāka ietekme, nekā tas izrietētu no viņu oficiālajām funkcijām un ieņemamā amata. Un tomēr — lai cik dīvaini tas būtu — viņš padevīgi lieca galvu, kad Novaks piespēra kāju vai pacēla balsi. Novakovskis ne vārda neiebilda arī pret Gamarņikova vai Meč-kovskas pretpoļu tirādēm, kuras mums bija diendienā jāklausās.

Novakovskis tātad bija «Brīvās Eiropas» oficiāli izsludinātā literārā konkursa žūrijas komisijas priekšsēdētājs. Ik gadus rudens pusē viņam no Polijas pienāca grāmatas, ko sūtīja literāti, kuri alka iegūt slavu par svešu naudu. Gandrīz katrā sējumiņā bija lūdzoši pazemīgs veltījums. Ja Novakovskim izteiktie komplimenti kaut par desmit procentiem atbilstu patiesībai, tad viņam vajadzētu būt vismaz jau divkāršam Nobela prēmijas laureātam. īstenībā viņš šajā literārajā pasākumā bija tikai aizsegs. Visas grāmatas nonāca pie amerikāņiem, un tur ievērojami augstākā līmenī lēma, kuru rakstnieku un par ko apbalvot. Prēmēto literātu sarakstu Novaks saņēma jau dažas dienas pirms žūrijas komisijas sēdes. Novakov-skim atlika tika? uzrakstīt pamatojumu — dažus lētus glaimus — un nolasīt tos pie mikrofona.

Amerikāņi visaugstāk vērtēja tos darbus, kas graujoši ietekmētu mūsu ideoloģiju, politiku un kultūru, novestu pie dezorientācijas un rūgšanas, raditu asu neapmierinātību dažādās sabiedrības grupās. Gan literatūras jautājumos, gan problēmās, kas nodarbina mākslinieku vidi, gan arī jebkurā citā nozarē, kas atradās amerikāņu propagandas vai izlūkdienestu uzmanības lokā, viņi kategoriski ņrasīļa ievērot savas intereses. Viņiem nebija daļas par Ādama Cjolkoša, Tadeuša Novakovska un pat par paša Novaka personiskajām simpātijām vai antipātijām. Amerikāņi rūpējās, lai neatlaidīgi tiktu īstenoli viņu vestā psiholoģiskā kara augstākie stratēģiskie uzdevumi un, kā jau es uzsvēru, nekāda atkāpšanās no šīs vadlīnijas nebija pieļaujama. Loģiski skatot, Novakam šajā sistēmā vajadzēja samierināties ar paklausīga izpildītāja lomu. Bet viņš gribēja būt līdztiesīgs partneris un par katru cenu mēģināja panākt, lai bosi ticētu, ka, pateicoties viņa un viņam padoto ļaužu pūlēm, polu sabiedrība jau domā tā, kā to vēlas amerikāņi no CIP.

Šī Novaka kaislība nereti radīja paradoksālas situācijas. Daudz reižu tiku vērojis, kā direktora līdzstrādnieki raujas melnās miesās, lai izmocītu analīzes, kas it kā apstiprina poļu sabiedrības šķietamo sajūsmu par amerikāņu aviācijas uzlidojumiem Vjetnamai, Kambodžai un Laosai. Novaka rokaspuisis Lucjans Peržanovskis, zinādams šefa un viņa saimnieku vēlmes, īsi pēc tam, kad bija «izvēlējies brīvību», programmas konferencē stāstīja, ka Varšavas, Krakovas un Poznanas iedzīvotāji, atbildēdami uz jautājumu par Vjetnamas karu, neskopojas ar atzinīgiem vārdiem par ASV armijas lielisko tehniku un bruņojumu. Viņiem ne prātā nenākot nosodīt bombardēšanu. Šādu muļķību apstulbināts, pats Novaks rādīja skābu grimasi, taču neko neteica, jo zālē sēdēja trīs četri amerikāņi, no kuriem bija atkarīga viņa turpmākā kar jera.

Biju liecinieks ari izsmalcinātākām metodēm, kad Izraēla sāka agresīvo karu Tuvajos Austrumos.

Saskaņā ar Savienoto Valstu oficiālo nostāju šajā konfliktā RBE poļu sekcijai vajadzēja nešaubīgi attaisnot Izraēlas aneksionistisko politiku.

Sakās kaut kāda eiforija. Mečkovska un Gamarņi-kovs, Novaka un viņa vietnieku sekretāres, kā ari sekretāres, kuras strādāja pie amerikāņiem, taču apgrozījās poļu sekcijā, skraidīja apkārt, vākdamas naudu Izraēlai. Korizma negribēja to dot un tūdaļ krita nežēlastībā. Citi vilcinādamies deva pa piecām līdz divdesmit markām. Dažiem prieks bija lielāks nekā viņu ziedotā summa ...

Sīs sekretāres arī uzbāzīgi raudzījās, lai ikviens poļu sekcijas darbinieks pēc iespējas biežāk izrādītu, cik ļoti viņš priecājas par Izraēlas uzvaru. Kurš gribēja iegūt šefu labvēlību, tam vajadzēja atkārtot: «Tā nav tikai Izraēlas, bet visas Rietumu pasaules uzvarai Tā ir civilizācijas uzvara pār barbarismu!»

Taču malt šos vārdus bez apstājas bija par maz. Neraugoties ūz noziedzīgās agresijas norisi un sekām, napalma bumbām, civiliedzīvotāju slepkavošanu un ņirgāšanos par karagūstekņiem, runāt vajadzēja aizrautīgi, ar sajūsmā mirdzošām acīm.

Nesnauda ari denunciator!. Viņi centīgi izsekoja t.os, kuri neizrādīja pārāk lielu aizgrābtību par Izraēlas militārajiem panākumiem. Par slepenas apsūdzības upuri kļuva ari Troscjanko. Dažs jau pareģoja, ka labu galu viņš neņems, un Troscjanko, ne pa jokam uztraucies par savu kolēģu līdzjūtīgajiem skatieniem, meklēja glābiņu raidījumos, kuros cildināja Izraēlu Un lādēja arābus.

Mečkovska nebaidījās no denunciatoriem, viņai nekas nedraudēja. Šī dāma tūdaļ ieņēma vēlamo pozīciju un bez mēra izjūtas ķengāja arābus. Kad Min-henē uzzināja par poļu sabiedrības kategorisko protestu pret Izraēlas aneksijām un okupētajās teritorijās valdošo teroru, Mečkovska gāja vēl tālāk. Kādā no raidījumiem viņa iedrošinājās apgalvot: ja reiz poļi nosoda Izraēlas agresiju un neatzīst arābu zemju okupāciju, tad līdz ar to — pievēršu jūsu uzmanību Mečkovskas vārdiem — «viņi apšauba savas tiesības uz Gdaņsku, Ščecinu, Vroclavu un Valbžihu».

Ja nevaldītu Novaka un viņa kompānijas režīms, kuru stiprināja proizraēliskās grupas histēriskā aktivitāte (kad karoja Tuvajos Austrumos, šie ļaudis aiz jūsmas līda vai no ādas laukā), Mečkovskai droši vien būtu bijis grūti palikt poļu sekcijā. «Brīvās Eiropas» darbinieki nemēdz klausīties šīs stacijas pārraides, maz ir to, kas zina, kādi teksti «iet gaisā», taču šoreiz pretēji ieradumam nebija neviena, kurš nebūtu dzirdējis par Mečkovskas raidījumu. Pat tie, kas pirms atnākšanas uz RBE bija kalpojuši jau vairākos izlūkdienestos, — pat šie ciniķi, kas interesējās vienīgi par savām čeku grāmatiņām, — jutās aizskarti. Viņi gan skaļi nerunāja par aizvainojuma iemeslu, taču es zināju, ka viņi to dara aiz bailēm no amerikāņiem. RBE saimnieki prot būt dāsni, ja tiek skartas pašu intereses, taču viņi grib zināt, par ko izdod savu naudu. Mečkovskas raidījums pārvilka svītru ilgu gadu pūliņiem maskēt «Brīvo Eiropu» un uzdot to par iestādījumu, kura virzošais spēks it kā esot poļu emigranti. Daudzi baidījās, ka amerikāņi aptvers, kāda nelabojama kļūda ir pieļauta, un, sapratuši, cik nelietderīgi tiek izlietoti viņu dolāri, reorganizēs poļu sekciju. Bet tad ne vienam vien būs jāmeklē sev jauna vieta. Tomēr netrūka arī neviltota sašutuma, jo Mečkovskas izlēciens nudien bija šokējošs. Paši drosmīgākie, gaitenī sastapušies un sasveicinājušies, sacīja:

— Bet ir gan m..., ko?

Un nebija vajadzības prasīt, par ko ir runa, jo tajās dienās uzmanības centrā bija tikai Mečkovska, kuru dēvēja arī par «kristietības bastionu».

Taču amerikāņi nereaģēja. Ja arī kaut kas tika darīts, tad tik neuzkrītoši, ka neviens no poļu sekcijas darbiniekiem neko neuzzināja. Tika aizsākta jauna, daudz plašāka vēriena pretpoju kampaņa, un kņadā, kāda ap to sacēlās, Mečkovskas raidījumu aizmirsa.

Rietumu presē, ko finansēja un iedvesmoja vispasaules cionisma centrs, strauji milza propagandas vilnis, kas gāzās pret Poliju un poļu tautu. Mūsu valsts nostāja Tuvo Austrumu konfliktā, atbalsts uzbrukumā cietušajām arābu zemēm, Izraēlas agresijas un tās seku nosodīšana Apvienoto Nāciju Organizācijā kļuva par detonatoru, kas izraisīja pret Poliju vērstas kampaņas eksploziju. Sājā kampaņā nekādi līdzekļi nebija par zemiskiem. Dzīvojot Minhenē, lasot rietumvācu avīzes un skatoties vietējo televīziju, likās neticami, ka tādā galējībā var nonākt darboņi, kurus pārņēmis naids pret Poliju.

Ziņas par cēlsirdīgu bijušo esesiešu grupu, kuri, būdami, sajūsmā par «Izraēlas varonību Rietumu interešu aizstāvēšanā», nolēmuši dot asinis Mošes Da-jana karotājiem, sadzīvoja ar nostāstiem par šķietami tradicionālā poju antisemītisma jaunu uzliesmojumu. Informācija par Izraēlai domāto ziedojumu vākšanas gaitu Vācijas Federatīvajā Republikā mijās ar atmiņu fragmentiem par otrā pasaules kara vēsturi. No tiem izrietēja, ka nāves nometnes bijušas poļu roku darbs. Tas gan netika pateikts tieši. Tekstā bija tikai atgādinājums, ka nometnes atradušās Polijas teritorijā, un tālāk, komentāros, jau lietoja apzīmējumu «poju nāves nometnes», «poļu koncentrācijas nometnes». Tīši un bez mazākajām šaubām poļiem tika uzvelta līdzdalība ebreju iznīcināšanā hitleriskās okupācijas gados.

Daži RBE poļu sekcijas darbinieki griezās pie Novaira ar ierosinājumu, iai viņš piekristu veikt kādus pretpasākumus. Direktoram katrā izdevīgā gadījumā patika uzsvērt, cik dārgas viņa sirdij ir atmiņas par laiku, ko viņš pavadījis akoviešu rindās. Kad Novakara nācās pirmo reizi runāt ar kādu bijušo šīs organizācijas dalībnieku, viņš demonstratīvi sniedzi roku un teica: «Sveicu kolēģi no Armia Krafowai» Dziļi maldījās tie, kuri cerēja, ka Novaks, cenzdamies uzturēt par sevi leģendu, uzrakstīs pats vai arī liks kādam uzrakstīt par AK organizāciju «Žegofo», — vienīgo šāda veida organizāciju visās okupētajās valstis. Tās uzdevums bija palīdzēt ebrejiem, kam draudēja bojāeja hitleriešu nāves nometnēs. Novaks neļāvās sevi pierunāt.

— Šis jautājums mūs neinteresē, — viņš paziņoja. — Mums ir citi uzdevumi...

Nepagāja ilgs laiks, un visi pārliecinājās, kādi ir īstie «Brīvās Eiropas» poļu sekcijas uzdevumi.

Zarnorska grupa sāka gatavot Polijā notikušo personālo pārmaiņu reģistru, vadoties pēc noteikta kritērija: vajadzēja noskaidrot, kuras no personām, kas pēdējos gados paaugstinātas amatā vai arī atceltas no tā it ebreju cilmes. Pētījumu veica Kučmerčiks Vispasaules ebreju kongresa uzdevumā. (Kongresa rezidence atradās Savienotajās Valstis.)

Vienlaikus Novaks saņēma to Polijas oilsoņu sarakstu, kurus «Brīvajai Eiropai'» vajadzēja aizstāvēt savās pārraidēs. Ja šāda aizstāvība taktisku apsvērumu dēļ izrādītos neiespējama vai arī nepieļaujama, d ektīva lika rīkoties tā, lai vīni pēc iespējas ilgāk noturētos savā amatā. f>l norāde bija nelielā pretrunā B" «Brīvās Eiropas» gatavošanos (tš sākas ap 196?, g da jūnija vidu) pienācīgi uzņemt un izmantot RBE Js 'ā personas, kuras vēlējās izbraukt no Polijas uz Izraēlu. Jūtami šī pretruna izpaudās 1968. gada vidū. Purns tam Novaka šefiem šķita, ka no Polijas emigrēs jauni cilvēki karaklausības vecumā un ka tie alks stāties Mošes Dajana armijas rindās. Viņu vecākus «Brīvā Eiropa» gribēja aizturēt Polijā.

Pēc Izraēlas agresijas, un sevišķi pēc marta notikumiem, Angļu dārza ielā sāka apgrozīties visdažādākie ļaudis.

Ar lielu troksni ieradās Jotems jeb Juzefs MuSkats. Sis virs gaidīja, ka visi kritis viņa priekšā uz vaiga un lūgs. tai viņš ar savu spalvu stiprina poļu sekciju. Būdams sākumā pašpārliecināts un pat augstprātīgs, pēc dažām dienām viņš pieklusa, sašļuka un aizvien ilgāk sēdēja hallē, gaidīdams kādu no sekretārēm, kas viņu ievestu pie Novaka, Gamarņlkova vai 2eņči-kovska. Nedēļu vai divas vēlāk, piekrāpts un vīlies, viņš nozuda no apvāršņa.

Muskatu darba «Brīvajā Eiropā» nepieņēma. Viņam paskaidroja, ka pēc amerikāņu priekšrakstiem nav paredzēts ieskaitīt štatos žurnālistus, kuri ir vecāki pat piecdesmit gadiem. Tā bija tikai daļēja patiesība: īstais iemesls, kura dēļ noraidīja viņa kandidatūru, bi ja cits.

Kopš 1968. gada sākuma Minhenē gaidīja Staņislavu Vigodzki, taču viņš neatbrauca. Vīnē ar viņu tikās un runāja Vaclavs Pomorskis. Sarunas saturs izklāstīts ziņojumā Vi/P/14340/b, kas datēts ar 1968. gada 1. februāri. Ziņojums ir izplūdis, tāpat kā viss, ko raksta Pomorskis, tāpēc citēšu tikai vienu fragmentu. Tas sākas ar «korespondenta» jautājumu: kas jauns Varšavā?

«Vigodzkis atbild:

— Kādēļ jūs to prasāt man, ja paši, tas ir, RBE,

visu zināt labāk!

Es zīmīgi pasmaidu;

— Nesmaidiet, jūs zināt daudz vairāk par vidusmēra poļu pilsoni.

— Bet jūs taču neesat vidusmēra pilsonis.

— Bet neesmu arī pārāk pazīstams. Tiesa, es piedalījos Poļu literātu savienības partijas sapulcēs, taču partijas dzīve mani īpaši neinteresēja, — Vigodzkis atbild. — Domās es biju Izraēlā ...

— Vai jums patiešām bija nepieciešams aizbraukt?

— Laikam gan, — Vigodzkis atbild, — jo es neesmu mierā ar pašreizējo vadību. Taču lūdzu man ticēt, ka galīgo lēmumu par izbraukšanu pieņēmu mazāk politisku, vairāk personisku apsvērumu dēļ. Mūsu ģimene jau ilgi dzīvo Izraēlā un tai klājas labi. Sevišķi sieva gribēja ar ģimeni apvienoties. Man nācās piekrist.

— Bet jūsu bērni? Vai tiem nebūs grūti pielāgoties jaunajiem dzīves apstākļiem Izraēlā?

— Viņi ies skolā.

— Tātad bērni prot ivritu?

— Jā, pTot. ..»

Ziņojuma nobeigumā Pomorskis apliecināja, ka, tiklīdz Staņislavs Vigodzkis būs iekārtojies Izraēlā, viņš tūdaļ sāks rakstīt speciāli «Brīvajai Eiropai».

Neatceros, vai Vigodzkis pieņēma Pomorska piedāvājumu sadarboties ar RBE. Un neatceros ari, vai viņš bija parādījies raidstacijas ēkā. Tomēr negribu apgalvot, ka viņš vispār nebija ieradies Minhenē, jo ne jau visus, kuru pakalpojumus Novaks izmantoja, viņš veda uz poļu sekciju.

Ilgāku laiku sevišķi godājams RBE viesis bija Korn-hendlera dēls Adams Korneckis. Novaks bija pret viņu īpaši vēlīgs — pielabinājās viņam, smaidīja un godāja Kornecki par panu pulkvedi tik bieži, ka beigu beigās izraisīja vairāku poļu sekcijas darbinieku, bijušo AK virsnieku neapmierinātību.

Korneckis nenonāca «Brīvajā Eiropā» uzreiz. Uz Minheni viņu bija atsūtījis Simons Vīzentāls —- cilvēks, kura nopelnus augstu vērtē ne tikai Izraēlas izlūkdienests vien.

Man nav gadījies personiski tikties ar Simonu Vī-zentālu, taču es viņu labi pazīstu no slepenajiem dokumentiem, kuri «Brīvajā Eiropā» izgājuši caur manam rokām. Pirms dažiem gadiem skaļi runāja par viņu pašu un viņa Dokumentācijas centru Vīnē. Daudz netrūka, un viņš būtu spiests izbeigt savu darbību un kā nevēlama persona atstāt Austrijas galvaspilsētu. Ar savu pagātni, garīgo veidolu un sadarbību ar dažādiem slepenajiem dienestiem Vīzentāls atgādina daudzus vecos RRE darbiniekus. Pēc kara viņš nokļuva amerikāņu paspārnē — droši vien par okupācijas gados sniegtajiem diezgan apšaubāmajiem pakalpojumiem — un Linčā guva ievērību, vadīdams iestādi, kuras oficiālais uzdevums bija hitlerisko kara noziedznieku vajāšana. Tās aizsegā Vīzentāls sāka dibināt sakarus ar sociālistisko zemju iedzīvotājiem un Austrumeiropas emigrantiem. Daudzos gadījumos šiem kontaktiem nebija nekā kopīga ar Vīzentāla iestādes oficiālajiem uzdevumiem. Viņš pats sevi reklamēja par «nacistu mednieku», kas mācējis atklāt Impērijas drošības pārvaldes VI B-4 nodaļas bijušā šefa Eili-maņa (viņš bija vainojams simtiem tūkstošu ebreju nāvē) atrašanās vietu. Šī sensacionālā notikuma aizkulises Vīzentāls aprakstījis grāmatā «Es medīju Eih-mani». Es to nepieminētu, ja nezinātu faktu, ka ir vēl vismaz pieci cilvēki, kuri Eihmaņa sagūstīšanu viņa Dienvidamerikas slēpnī tikpat kategoriski piedēvē sev. Taču viens ir skaidrs: aptuveni kopš 1966. gada Vīzentāls pārstāja interesēties par hitleriskajiem noziedzniekiem (saskaņā ar Izraēlas un VER valdošo aprindu nerakstītu vienošanos Eihmaņa prāvai vajadzēja būt par kara noziedznieku meklēšanas beigu akordu) un uzsāka plaša mēroga izlūkošanas darbību. Cieši kontaktējoties ar cionistiskajām organizācijām, viņš sāka vākt materiālus par šķietami tradicionālā antisemītisma izpausmēm sociālistiskajās valstīs, galveno uzmanību pievērsdams Polijai, ko viņš diezgan labi pazina, Materiālu vākšanā Vīzentālam, starp citu, palīdzēja Adams Korneckis, Aleksandrs Droždžiņskis un Ervins Veits, kuri toreiz vēl bija Polijas pilsoņi.

Vīzentāls uzturēja ciešus sakarus ar RRE perifēriias biroju Vīnē un sadarbojās ar Vaclavu Pomorski. Šie divi izlūkošanas centri apmainās ar informāciju par cilvēkiem, kas iebrauc no sociālisma zemēm, un savstarpēji saskaņo, kurām no personām un kādā veidā būtu vērts tām piekļūt, lai iegūtu ziņas,

Pēc tam, kad Vizentāls (protams, ar sava sarunu biedra un sena līdzstrādnieka laipnu piekrišanu) bija izspiedis no Kornecka visu, kas bija vajadzīgs, viņš to aizsūtīja pie Pomorska. Vīzentāls pacentās ieteikt Kornecki kā cilvēku, kurš Polijā ilgus gadus veicis funkcijas, kas atvieglo iepazīšanos ar dažiem noslēpumiem, kā ari pazīst daudzas personas un pārzina problēmas, kuras veiksmīgi varētu izmantot, lai Rietumos izdomātās baumas padarītu par ticamām.

Sniegdams plašu informāciju abiem izlūkdienestu darbiniekiem, arī Korneckis pats nepalika uz sēkļa. Pēc Vīzentāla ieteikuma Pomorskis aizlika par viņu labu vārdu Novakam, un tas uzaicināja «panu pulkvedi» uz Minheni.

Nebiju liecinieks abu džentlmeņu tikšanās brīdim. Es to nožēloju, jo labprāt būtu gribējis redzēt šo ceremoniju. Tikai varēju vērot., kā Novaks vēlāk jūsmo par Kornecki, pārspīlē viņa sniegtās informācijas nozīmi un uzkrītoši dēvē viņu par «panu pulkvedi». Kopā ar citiem smējos par anekdoti, kas tolaik izplatījās poļu sekcijā.

«Drīz mēs pieredzēsim brīnišķīgu skatu,» kāds stāstīja. «Iedomājieties, ka no vienas puses nāk Rozpen-dovskis, bet no otras — Korneckis. Rozpendovskis izstiepjas kā stīga un noskalda: «Esiet sveiks, pulkveža kungs!», bet Korneckis visžēlīgi atsaka: «Labdien, labdien, majora kungs!»

Visi labi zināja, ka Rozpendovskis (no jaunatnes redakcijas), pirms vēl bija nolēmis emigrēt uz Izraēlu, Polijā bija uzdienējis līdz majoram.

Iespējams, ka šāda sastapšanās arī notika, jo Korneckis ilgi slaistījās raidstacijā. Viņš gaidīja, ka Novaks viņu pieņems darbā, taču atradās cilvēki, kuri iebilda pret šo kandidatūru. Visaktīvāko kampaņu — ja vien var lietot šādu apzīmējumu, ņemot vērā tās dalībnieku niecīgās izredzes uz panākumiem, — izvērsa bijušie akovieši. Tieši viņi nespēja piedot Novakam, kurš tik bieži mēdza gozēties Armia Krajowa cīnītāja leģendas saulītē, viņa acīm redzamo liekulību un apkaunojošo lēkāšanu ap «panu pulkvedi».

Nonāca pat tiktāl, ka Novakara vajadzēja taisnoties. V'inš gan to nedarīja pats, ērtāk bija izmantot savus pakalpiņus. Tie lodāja no viena poļu sekcijas darbinieka pie otra un klāstīja, ka šefs nekad nebūtu bijis ar mieru piedalīties pārraidēs кора ar tādiem t iem kā Korneckis, taču — kāda pieticība no direst -tcra puses! — tas neesot atkarīgs no viņa. Tika miners ari svarīgs arguments.

•— Ja ir vajadzīgs apsūdzības liecinieks, — pakalpiņi sprieda, — neviens viņam neprasīs tikumības apliecību. Svarīgs vienīgi tas fakts, ka viņš palīdz uzturēt apsūdzību. Vai tā ir patiesa? Tas mūs neinteresē. Mūsu pienākums ir darīt visu, lai tā izklausītos patiesa ...

So izvairīgo skaidrojumu man nācās dzirdēt vairākkārt. Pēdīgi šādu formulējumu deva ari pats Novaks, un to bi ja vērts iegaumēt, jo Korneckim līdzīgi subjekti «Brīvajā Eiropā» tika uzņemti ne reizi vien.

Piemērām, ieradās Arturs Kovalskis.

Laikraksta «Tiybuna Luda» korespondents Arturs Kovalskis 1968. gada jūnijā atteicās atgriezties Polijā. «Atteicās atgriezties» nav īsti precīzi teikts, jo neviens viņu uz Varšavu nebija izsaucis. Kādu dien.) vieš paziņoja, ka Polija un poļi tam apnikuši līdz kaklam un kopš šī brīža viņš būšot savas patiesās dzimtenes dēls. Sīs dzimtenes galvaspilsēta bija Te-laviva.

Artura Kovalska lēmums mani nepārsteidza. Pazinu viņu ne tikai no publikācijām «Trybuna Luda» slejās, bet arī no materiāliem, kurus viņš piegādāja RBE. Kovalskis Informēja par apspriedēm laikraksta redakcijā un par instrukcijām, kuras bija saņēmis no Varšavas, kad viņš bija kļuvis par «Trybuna Ludu» Bonnas korespondentu. Atceros arī to, kā rietumvācu avīzes bija jūsmojušas par viņu.

Gandrīz vai visi Vācijas Federatīvajā Republikā akreditētie poļu žurnālisti piedalās dažādās diskusijās, viņus aicina uz tā dēvētajām Podiumgesprāch — sarunām no tribīnes. Tā ir jaunatnes organizāciju iecienīta ideoloģisko mācību forma, kā arī daudzo tautas un strādnieku universitāšu nodarbību veids Rietum-vācijā. Sanāksmes prezidijā vietu ieņem daži vienas vai arī vairāku radniecīgu nozaru speciālisti un uzsāk domu apmaiņu par kādu noteiktu tematu. Tikšanās rīkotāju sapnis ir nosēdināt prezidijā cilvēkus, kas jau pazīstami no asām polemikām presē un federālajā parlamentā, vai arī, teiksim, grāmatas autoru un tā kritiķus. Sākumā dialogs risinās tikai pie prezidija galda, zāle klusē un ieklausās. Kad abas puses ir izklāstījušas savu viedokli, diskusijā iekļaujas arī sanāksmes dalībnieki. Dažreiz šādas tikšanās, kas plānotas dažām stundām, ievelkas līdz vēlai naktij. Po-lemizētāji ātri iekarst, un brīžiem viņi nonāk pat līdz kautiņam. Gadās, ka zālē ielaužas organizēta kaujas grupa vai piedzērušies huligāni, kurus uzrīdījuši sanāksmes rīkotāju politiskie pretinieki, lai izjauktu kārtību un pārtrauktu domu apmaiņu.

Arturam Kovalskim patika piedalīties poļu un vācu diskusijsapulcēs, it sevišķi tajās, kurās viesiem vajadzēja samierināties ne tikai ar rokasspiedienu un pliku pateicību vien ...

Diskusiju temats visbiežāk bija Polijas un Vācijas Federatīvās Republikas attiecības. «Brīvā Eiropa» veltīja šiem publiskajiem dialogiem lielu uzmanību un uz interesantākajiem no tiem sūtīja savus novērotājus. 1967. gada sākumā uz Minheni atlidoja vēsts, ka vēl tikai mazliet pietrūkst, un «Trybuna Ludu» korespondents Arturs Kovalskis sākšot piedāvāt vāciešiem Vroclavu, Ščecinu un Gdaņsku. Kad par to kāds pirmo reizi ieminējās kantīnē, Juzefs Ptačeks kā ar cirvi noskaldīja:

— Tas nav iespējams!

Rozpendovskis bija citās domās.

— Vai tikai Kovalska uzstāšanās, — viņš dziļā nopietnībā prātoja, — nenozīmē to, ka Varšava kļūst piekāpīgāka savu rietumu un ziemeļu zemju jautājumā? ...

Centos neielaisties sarunās par šo tematu, kaut gan tā vien gribējās pajautāt Ptačekam, kas īsti, viņaprāt, «nav iespējams». Tomēr atturējos, jo Ptačeks, kuru poļu sekcijā uzskatīja par cilvēku, kas nebauda CIP uzticību, nereti pauda gluži provokatoriskus uzskatus. Man bija aizdomas, ka tā ir apzināta spēle. Ptačeks zināja par poļu sekcijas noskaņām daudz vairāk nekā cilvēks, kurš krāj šādus novērojumus tikai savām vajadzībām. Viņš pārāk uzbāzīgi interesējās par darbi-

nieku uzskatiem un centās ievadīt sarunas par kutelīgiem tematiem, no kuriem raidstacijā parasti izvairījās. Nedomāju, ka viņš to darīja aiz vieglprātības. Vēroju Ptačeku dažādās situācijās, un secinājumi allaž bija vieni un tie paši. Aizdomīgums nepieder pie pozitīvām rakstura īpašībām, taču manā stāvoklī, svešā vidē, kur varēju paļauties tikai uz saviem spēkiem, es nedrīkstēju vieglprātīgi uzticēties parādībām, kas konkrētajos apstākļos šķita normālas. Aizvien vajadzēja iedziļināties šo apstākļu mehānismā, meklēt apslēptos virzītājspēkus, salīdzināt un analizēt dažādus atsevišķus faktus un pētīt cēloņsakarības. Ar laiku šis ieradums, ko diktēja skarba nepieciešamība (Centrs vienmēr par to atgādināja), man kļuva par otro dabu. Mūžīgais uzmanības sasprindzinājums, kas sākumā bija mokošs un nogurdinošs, kļuva pai organisma dabisku reakciju. Bez piespiešanās sāka darboties kāda iekšēja paškontroles sistēma, kas brīdināja no neapdomīga soļa vai vārda.

Lūk, kādēļ es nevarēju ielaisties riskantās diskusijās ar Ptačeku un necentos — kaut vai parastas ziņkārības pēc — uzturēt sarunas ar Rozpendovski, kurš savos nenopietnajos prātojumos nezināja mēra.

Nezinu, vai Rozpendovskis bija pirmais, kura rokās nonāca avīzes «Wesldeutsche Rundschau» 1967. gada 1. februāra numurs. Tur bija parādīta Artura Kovalska nostāja kādā no publiskajām diskusijām. Avīzes reportieris rakstīja: «Pakļauts uzbrukumam, viņš nepāriet aizsardzībā ... Viņš pieņem uzbrukumu zināšanai un atzīst faktus... Arī poļi ir zemiski izturējušies pret vāciešiem. Daudziem vāciešiem tēvijas zaudēšana neapšaubāmi bijusi sāpīga. Kovalskis to visu atzīst...»

Uzbudinātais Rozpendovskis nēsāja avīzi pa visu sekciju: Artura Kovalska nostāja — viņš tomēr nebija nekāds vidusmēra pilsonis, kas nejauši nokļuvis Rietumos, bet gan Polijas centrālā laikraksta korespondents — atstāja lielu iespaidu un izraisīja plašus komentārus. Poļu sekcijā lauzīja galvu, vai tie ir tikai viņa personiskie uzskati, vai arī viņš pārstāv kādus jaunus politiskos spēkus, kuri gūst ietekmi Varšavā. Kā zināms, «Brīvā Eiropa» vienmēr ir cerējusi uz šādu pavērsienu...

Būtībā lieta bija daudz vienkāršāka. No vietējās preses, radio un televīzijas iepazīdams Vācijas Federatīvās Republikas apstākļus, izpētīdams dokumentus, kas atradās Poļu pētniecības un analīžu nodaļas arhīvā, un vērodams daudzu bijušo Polijas pilsoņu ērkšķainos ceļus un takas, es sapratu, ka Arturs Ko-valskis gatavo sev augsni palikšanai Rietumos. Spekulēdams ar poļu žurnālista apliecību, viņš nelikumīgi izmantoja savu dienesta stāvokli Polijai naidīgu spēku interesēs un apzināti izkropļoja mūsu sabiedrības uzskatus. Nav grūti būt pravietim, kad notikums jau pagātnē, un es arī netaisos tāds būt. Gribēju tikai atgādināt motīvus, kuri tolaik virzīja dažu personu rīcību. Nerēķinādamies ar tās vides interesēm, kurā viņi bija auguši, sasnieguši zināmu stāvokli un izpelnījušies pagodinājumus, un, neievērodami elementārākos ētikas principus, šie cilvēki ilgus gadus tēloja «pašaizliedzīgus darbarūķus», taču viņi vienmēr atcerējās, ka jānostājas tai pusē, no kuras atskan banknošu čaukstoņa. Es varētu nosaukt vēl daudzus šādus kovalskus, un viņiem nebūt nav jābūt Arturiem un «Trybuna Ludu» korespondentiem.

Ja reiz esam sākuši runāt par šo konkrēto Kovalski, atgādināšu, ka Polijā viņu ilgu laiku uzskatīja par cilvēku ar lieliem nopelniem. Pēc kara neviens neprātoja, kāda ir Artura Kovalska profesionālā kvalifikācija, un neviens arī nevaicāja par viņa politisko pārliecību, jo nepieļāva pat domu, ka tā varētu radikāli mainīties vai izrādīties vienīgi par labu aizsegu.

Kad Arturs Kovalskis vēl tikai gatavojās paziņot, ka viņš vairs neuzskata sevi par poli, tas ir, vairākas nedējas pirms šī lēmuma publicēšanas laikrakstā «Sud~ deulsche Zeitung», Novaks pieprasīja viņa personālo kartīti. Agrāk man nebija gadījies tajā ielūkoties, jo šādu kartīšu bija vairāk nekā sešdesmit tūkstošu. Pārzināju tikai tās, kuras man bija vajadzīgas ikdienas darbam un par kurām interesējās Centrs. Allaž centos iemest aci arī kartītēs, kuras pieprasīja Novaks, un tā izdarīju arī šoreiz. Artura Kovalska garīgā seja ieguva daudz izteiktākas aprises, un uzskati, kurus viņš atklāti pauda diskusiju sanāksmēs, vairs neizraisīja ne mazākās šaubas.

Lūk, kādas domas viņš bija izteicis par toreizējiem Polijas preses, radio un televīzijas korespondentiem Bonnā Henriku Kollatu, Janušu Roškovski, Ri-šardu Vojnu un Česlavu Jackovski: «Šie cil

vēki aizstāv pārāk galējus dogmatiskus komunistiskus uzskatus, kurus pastiprina poļu nacionālais šovinisms, tāpēc ar viņiem nav vērts ielaisties nopietnās sarunās.» Kartītē nebija teikts, kam Arturs Kovalskis teicis šos vārdus, taču tie ļāva spriest par daudz ko. Kartītē ietvertā pārējā informācija lika arī mazliet citādi vērtēt nopelnus, uz kuriem atsaucās Kovalskis un kurus cild’nāja viņam tuvi paziņas, kas Kovalski ilgus gadus bija atbalstījuši.

Kāds RBE līdzstrādnieks ziņojumā par Polijas preses, radio un televīzijas korespondentiem Bonnā, kā arī par poļu žurnālistiem, kuri ieradušies Vācijas Federatīvās Republikas galvaspilsētā uz īsāku laiku, nepārprotami uzsvēris, ka «Trybuna Ludu» korespondents Arturs Kovalskis uztur ciešus un biežus sakarus ar vairākiem Francijas vēstniecības darbiniekiem. Turklāt viņš licis noprast, ka runa ir par franču pilsoņiem, kuri gan apgādāti ar diplomāta pasi, taču nepilda savus oficiālos uzdevumus vien, bet veic arī diskrētākas misijas. «Ar vienu no šiem francūžiem,» ziņojuma autors turpināja, «Kovalskis pazīstams jau kopš pirmskara laikiem.» Šī lakoniskā ziņa deva pietiekamu pamatu, lai Artura Kovalska raksturojumu papildinātu ar secinājumu, ka šis cilvēks nemēdz rīkoties, nejaušu dziņu mudināts ...

Bieži esmu mēģinājis izprast, kādi apsvērumi vadījuši gan Kornecki un Kovalski, gan ar! daudzus citus viņiem līdzīgus cilvēkus, kas slaistās pa «Brīvās Eiropas» gaiteņiem. Kā apgalvo lietpratēji, pat sabiedrības padibenes zināmos apstākļos ievēro savu nerakstīto goda kodeksu, turpretī šie sociāli daudz augstāk stāvošie cilvēki nejuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņi neatlaidīgi meklēja veidus un paņēmienus, lai kaitētu zemei, kurai jau tā bija nodarījuši daudz ļauna.

Poļu sekcijā šos ļaudis vērtēja dažādi. Novaks, Ga-marņikovs un Mečkovska, reizēm arī Zamorskis, bija par viņiem sajūsmā un pauda domu, kuru kodolīgi izteica Mikicjuks.

— Vēl mazliet, — viņš sacīja, — un Polija kļūs par vienīgo zemi pasaulē, kurai nebūs valsts noslēpumu. Šie,.. — Viņš apklusa, nezinādams, kādu apzīmējumu lai lieto, jo istaba bija pilna ar cilvēkiem, un pēdīgi izgrūda: — ...šie visjaunākie emigranti... tos izpārdos līdz pēdējam.

Par Mrkicjuku bija grūti spriest, vai šāds stāvoklis viņu nomāc vai iepriecina, toties, piemēram, Rozpen-dovskts vai Znamerovskis labpatikā berzēja rokas.

Bija ari nedaudzi skeptiķi, kuri centās nepakļauties valdošajai psihozei. Dažbrīd viņi pat atļāvās izteikt savus uzskatus.

— Tie, kuri tagad izbrauc, sevi ir politiski sakompromitējuši jau pirms desmit piecpadsmit gadiem, — viņi runāja. —- šo cilvēku informācijai galvenokārt ir tikai vēsturiska vērtība.

Šīs Paisis tomēr izgaisa vispārēja kņadā. Kad nolūkojos, cik izšķērdīgi amerikāņi svaidās ar dolāriem, uzņemot Romānu Karstu, Ervinu Veltu, Ādamu Kor-necki un vēl dažus no šim aprindām, un iedomājos, ka nevienam par velti nemaksā, tad brīžiem skrēja šermuļi pa kauliem. Vairākas nedēļas cīnījos pats ar sevi, līdz beidzot uzrakstīju vēstuli Centram (būtībā tā bija domāta Henrikam), kura šiki izklāstīju sava nemiera un nomācošo šaubu iemeslus. Atgriezies dzimtenē, es uzzināju, ka Varšavā vēstuli uzņēmuši kā izmisuma vai noguruma pazīmi. Biju patīkami pārsteigts, kad Minhenē saņēmu zibenīgu atbildi, kas aptuveni skanēja tā: «Turies, Andžej! Nav pamata uztraukties. Sūtām pie Tevis...» Un sekoja norāde, kas un kad atbrauks un kā mums vajadzēs nodibināt kontaktu. Es atviegloti uzelpoju. Atbilde mani uzmundrināja kā reti kad.

Kamēr uzturējos Minhenē, mani vairākas reizes apciemoja Centra virsnieki. Sarunas ar viņiem vērtēju augstu, tās man ļoti palīdzēja, kaut arī ne vienmēr dzirdēju tikai uzslavas. Atceros, kā, uzsākot darbu «Brīvajā Eiropā», ielaidos mīlas dēkā ar kāda Novakara visai tuvu stāvoša redaktora sievu. Romāns man lielā mērā atviegloja informācijas iegūšanu par personām no poļu sekcijas direktora paziņu loka. Jutos apmierināts ar ziņojumiem, kurus sūtīju uz Varšavu. Vēl nebiju paguvis palielīties, kādā ceļā

Iegūstu šīs ziņas, kad man pieteica ciemiņu no Centra. Virsnieks, kurš toreiz atbrauca un tikās ar mani «Gaslight» naktslokālā Svābingā, jau sarunas sākumā pateica: «Klausies, Andžej, un iegaumē! Romāns ar pani...» — un tika nosaukts uzvārds — «jāizbeidz cik ātri vien var. Izdari to mierīgi un kulturāli, bet uz visiem laikiem. Turpināt šo flirtu var būt bīstami, vai saprati? Tagad vēl neviens par to nezina, jo jūs veikli konspirējaties, taču vai tev jau nepietiek ar vienu konspirāciju?»

«Nudien neviens par to nezina!» es mēģināju taisnoties, atsaukdamies uz viņa vārdiem. Biju gatavs likt galvu ķīlā, ka par mūsu tikšanos zina tikai viņa un es.

«Attiecībā uz pani... tas nav padoms, bet pavēle,» mana sarunu biedra balss kļuva skarbāka. «Es tev tikai nododu Centra pavēli!»

Nācās padoties, jo pavēles neapspriež. Izlūkdienestā discisplīna ir ļoti barga, un nekādi izņēmumi nevienam netiek pieļauti. Atgriezies Varšavā, es mēģināju izdibināt, kādā veidā Centrs uzzinājis par manu romānu ar pani... Un tiku norāts: «Pie mums katrs zina tik, cik viņam ir jāzina, biedri kapteini!»

Tikšanās ar Centra virsniekiem Jāva izrauties no «Brīvās Eiropas» smacīgās atmosfēras. Viņi sniedza patiesu, dzīvu, pulsējošu, greizā spogulī neizkropļotu Polijas ainu. Tikai tad es apjautu, cik tālu esmu no dzimtenes, tās problēmām un cilvēkiem, no saviem īstajiem tautiešiem pie Vistas, kuri dzīvo, strādā un priecājas par saviem un savu draugu panākumiem un ir neviltoti sašutuši, ja viņiem, kā saka, min uz varžacīm. Tomēr pat dusmu un sarūgtinājuma mirkļos viņi vienmēr runā par dzimteni ar cieņu, lepojas ar tās sasniegumiem un ir gatavi tās labā darīt visu. Būdams šķirts no savas zemes, lemts dzīvei svešā vidē, ierauts viltus un liekulības straumē, es baudīju šo ainu kā aizraujošu filmu vai košu panorāmu.

Bija jāpārdzīvo arī grūti un pat bezgala grūti brīži. 1968. gada marts mani bezmaz izsita no līdzsvara. Pirms aizbraukšanas no Polijas es biju Varšavas universitātes students un jutos emocionāli saistīts ar Kicka ielas kopmītņu jauniešiem, jo pats tur biju nodzīvojis vairākus gadus. Pārāk labi Vēl atcerējos studentu solidaritāti, kas ļāva dzīvot pat nedējām ilgi bez graša kabatā. Un nu man bija jāpieredz, ka šie cilvēki, knu reiz bija man snieguši palīdzīgu roku, paši bija nokļuvuši nelaimē... Marta notikumu patieso norisi Varšavā es nezināju, vajadzēja paļauties uz rietumvācu preses informāciju, bet tā bija drūma, lai neteiktu vairāk. Avīzes rakstīja par simtiem ievainoto un tūkstošiem apcietināto. Centos analizēt šīs ziņas ar vēsu prātu, atsijājot izdomājumus, ar kuriem uzbudinātie, sensāciju kārie žurnālisti neskopojās, un tomēr tajās dienās jutos satriekts. Brīžiem jūtas ņēma virsroku pār saprātu. Manā apziņā it kā cīnījās divas būtnes: nesenais students, jo toreiz vēl tāds jutos, un Iekšlietu ministrijas darbinieks, kurš, kā man šķita, zināmā mērā bija atbildīgs arī par to, kas notika Varšavā. Henriks mani labi pazina un nojauta, kādā noskaņojumā es dzīvoju. Viņš atsūtīja no Varšavas virsnieku, kurš detalizēti izklāstīja notikumu gaitu un deva tiem kopnovērtējumu. Vēl tagad esmu pateicīgs Henrikam par šo draudzīgo žestu. Man kļuva vieglāk ap sirdi un vieglāk kļuva ari strādāt.

Agrāk nekad nebiju ticies ar virsnieku, kurš pie manis atbrauca pēc tam, kad biju nosūtījis satraucošu — kā man tagad šķiet — ziņojumu par savām raizēm, kuras radīja «jauno emigrantu» vilnis. Viņš tomēr lieliski pārzināja manus materiālus, ko es biju pavairojis un nosūtījis Centram. Beidzamajā laikā tie kaudzēm vien ieplūda Zamorska grupā no Stokholmas, Vīnes, Parīzes un Londonas «korespondentiem», kuri rosījās ap emigrantiem.

Lasīdams šos materiālus, pūlējos noteikt, kas tajos ir patiess un kas nepatiess, taču man trūka daudzu šādai analīzei nepieciešamo faktu un datu. Sarunu biedrs bija krietni izdevīgākā situācijā, jo viņš zināja gan šo materiālu saturu, gan arī reālo stāvokli Polijā un tādēļ spēja salīdzināt šos divus pretējos faktorus. Virsnieks no galvas citēja ziņojumu fragmentus un skaidroja, cik daudz tajos ir melu, kas izdomāti tikai tālab, lai uzsistu «preces» cenu Centrālajā izlūkošanas pārvaldē un «Brīvajā Eiropā».

— Ja viņu informācija būtu tikai patiesa vai tikai melīga, — virsnieks sacīja, — tā varētu būt mums bīstama. Bet, ja amerikāņu un to sabiedroto izlūkdienesti saņems šādu mistrojumu, tad" tie būs spiesti vai nu algot rūķīšu armiju, kas izlasa no sēnalām patiesības graudus, vai arī visu izsviest mēslainē. Informācijas izvērtēšanas sieti airsērēs, fcet elektroniskie skaitļotāji aizrīsies, pārstrādājot nekam nederīgu drazu...

— Bet patiesā informācija taču atkārtosies, — es mēģināju iebilst, tomēr mani tūdaļ sauca pie kārtības.

— To atstājiet citu ziņā! Jūsu uzdevums ir rūpēties, lai mēs iespējami vairāk zinātu, ko viņiem nodod visādi kornecki. Par pārējo domās citi. Katram jādara savs darbs mierīgi un sistemātiski.

Neatstāstīšu visu sarunu, jo tā bija gara. Mēs tikāmies trīs dienas, pa vairākām stundām. Toreiz es daudz ko uzzināju un, pats galvenais, saņēmu kategorisku apgalvojumu, ka, pretēji manām bažām, nevienam no «jaunās emigrācijas» nevar būt ne jausmas par manu uzdevumu «Brīvajā Eiropā». Centra virsnieks man ari pavēstīja, kas tuvākajos mēnešos izbrauks no Polijas, un pēc atmiņas raksturoja vairākus desmitus personu, ka ari iepazīstināja ar viņu informētības pakāpi un pastāstīja, ko no viņiem var gaidīt.

Jutu cieņu pret viņa zināšanām, jo raksturojumi izrādījās precīzi līdz pat sīkākajām niansēm, un daudzu atbraucēju rīcība mani vairs nepārsteidza. Ziņojumos pietika tikai uzmest acis uzvārdam, un jau bija skaidrs, ko klāstīs šis aizvainotais jaunā viļņa «emigrants» Dažus no tiem man bija izdevība vērot, kad viņi apgrozījās raidstacijā.

1969. gadā Polijā notika seima vēlēšanu kampaņa. Balsošana bija paredzēta 1. jūnijā. Ikreiz, kad Polija gatavojās kādam svarīgam politiskam pasākumam, Novaks rīkoja programmas konferenci, lai noteiktu RBE darbības virzienu un metodes šā pasākuma laikā. Tā bija ari toreiz. Konference ilga no 30. aprīļa līdz 2 maijam. Tajā piedalījās visi poļu sekcijas darbinieki un ari ielūgtie viesi.

To vidū bija Kristina M;lotvorska-Kšištofjaka. 1968. gada decembrī viņa aizbrauca pie vīra, kas tobrīd īslairīgi uzturējās Holandē, pamatodama ceļojuma nepieciešamību ar vēlēšanos uzrakstīt par šo zemi reportāžu laikrakstam «Szfandar Mfodych», kura redakcija viņa tolaik strādāja. Viņu ielūdza konferencē un drīz pēc tam ari pieņēma darbā poļu sekcijā. Sājā ziņā viņai izlīdzēja virs, Hilārijs Kšištofjaks, gleznotājs, kurš, rīkodams izstādes Vācijas Federatīvajā Republikā, Francijā un Holandē, bija ieguvis dažu Varšavas recenzentu labvēlību un kuram pamazām pavērās ceļš uz slavu pie Vislas. Kādu dienu viņš tomēr atmeta ar roku slavai paša zemē un, izmantodams gadījumu, kopā ar sievu palika Federatīvajā Vācijā. Abi apmetās uz pastāvīgu dzīvi Mmhenē.

Konierencē Kristina Milotvorska debitēja kā topošā poļu sekcijas darbiniece. Stādīdams viņu priekšā, Novaks centās paspīdēt.

— Apsveicu mūsu vidū jauno, burvīgo kolēģi, pani Kristīņu Milotvorsku, kura stiprinās mūsu rindas, — viņš teica, pievienodams krietnu porciju stilistiski noslīpētu komplimentu.

«Burvīgā kolēģe» jaunajā vidē jutās brīvi un nepiespiesti, kaut gan gluži nesen bija darbojusies «Sztan-dnr Mlodych» redakcijā pavisam citā lomā. Pārsteidzošs bija temps, kādā šī tipa cilvēki mainīja savu garīgo seju vai, pareizāk sakot, nometa masku, kuru vīni bija nēsājuši Polijā.

Toties gauži nožēlojams salīdzinājumā ar Milotvorsku konferencē izskatījās cits pēcmarta notikumu emigrants — Zitomirskis — arī viens no viesiem. Izmantodams Novaka laipnību, viņš bija ieradies kopā ar savu ļoti jauniņo dzīvesbiedri, visai efektīgu sievieti, kuru daži noturēja par viņa mazmeitu... No 2ito-mlrska raksturojuma es jau zināju, ka šis cilvēks ir pārlieku iztapīgs pret ietekmīgām personām, kuras varēja būt viņam kaut kādā ziņā noderīgas, taču tas, ko viņš nodemonstrēja konferencē, pārspēja visu cerēto. Ikreiz, kad Novaks vērsās pie viņa, 2itomirskis gluži kā skolas puika trūkās stāvus, sastinga miera stājā un uzklausīja katru direktora vārdu ar dziļu palocīšanos.

Trešais viesis bija inženieris Šackis, art no «jaunās emigrācijas», kāda padzīvojuša RBE darbinieka radagabals. Sacka raksti tika ievietoti Parīzes «Kultura» slejās, kur viņš publicējās ar pseidonīmu «Skarbeks».

Tieši šo viesu dēj, manuprāt, ir vērts pastāstīt par konferences gaitu un lēmumiem.

Konferenci, protams, atklāja Novaks ar gara runa par Polijas seimu un gaidāmajām vēlēšanām. Viņš aprobežojās ar parastām banalitātēm, kas jau vairākkārt bija dzirdētas «Brīvās Eiropas» pārraidēs un raidstacijas darbinieka apspriedēs. Viss noveda pie secinājuma, ka Polijas seims nav tāds, kādam tam vajadzētu būt. So tematu viņš tomēr neizvērsa, jo konferences uzdevums nebija analizēt kapitālistisko un sociālistisko valstu parlamentu struktūras un funkcionēšanas atšķirības, bet gan sagatavot propagandas akciju. kas radītu sajukumu Polijas priekšvēlēšanu kampaņā. Galvenās Novaka tēzes jau bija apstiprinājusi amerikāņi, taču direktors aiz ieraduma vērsās pie klātesošajiem, tos aicinādams «dot savu artavu» radiostacijas programmas veidošanā. Viņš mudināja sapulces dalībniekus izteikties, vai Polijas pilsoņus vajadzētu aicināt uz vēlēšanu boikotu vai ne. Vai «Brīvajai Eiropai» būtu jā norāda, kuri kandidāti izsvītrojami, vai ari tas jāatstāj vēlētāju ziņā. Tiem, kuri uzstājās, vajadzēja argumentēt, kāpēc viņi saka jā vai nē.

Novaks aicināja izteikties arī viesus, saucot tos vārdā. Tas radīja viņos nelielu izbrīnu.

Milotvorskas brašums bija pagaisis. Viņa runāja nedroši un visai nesakarīgi, un jau pēc dažiem teikumiem bija skaidrs, ka viņai ir maz, ko teikt, vai ari, visticamāk, viņa nezina, kurai pusei lai pieslejas. Mi-lotvorska izvēlējās vidusceļu, jo acīmredzot cerēja, ka tādējādi neko nezaudēs. Boikotu viņa neatbalstot, bet... Viņa esot par svītrojumiem, bet.., Vārdu sakot, tā bija izvairīšanās taktika, kura atstāj sliktu iespaidu uz skatītāju, toties cīnītājam dod izredzes, ka viņš netiks nokautēts. Milotvorska labi zināja, cik daudz ir atkarīgs no viņas pirmās uzstāšanās .. .■

Zitomirskis netēloja veiklu diplomātu, bet, sajuzdams, no kuras puses pūš vējš, tūdaļ pieslējās Novakara. Viņš pūlējās — žēl bija noskatīties, cik ļoti viņš pūlējās —, lai viņa uzstāšanās būtu pa prātam direktoram. Būdams rutinieris, viņš bija labi apguvis paņēmienu, kā atsaukties uz «izciliem vārdiem», «rūpīgiem vērojumiem», «plaši iezīmētiem apvāršņiem», uz «spriedumiem, kas ir asi kā ķirurga skalpelis». Zitomirskis aizpeldēja pa šiem citātu viļņiem, tik labprātīgi zemodamies Novaka diženuma un gudrības priekšā, līdz beidzot Tadeuša Novakovska pacietība bija galā un es piepeši izdzirdēju viņa baritonu:

— Vēl tikai trūka, lai šis riebeklis iepatiktos No vakam! Tad mūsu laime būtu bezgalig i Iedomājieties, ka ar šo gnīdu ik dienas vajadzētu sastapties gaiteni un kantīnē ...

Nezinu, kam bija domāts šis «čuksts», taču dažas personas iespurdzās. Iespējams, ka arī Zitomirskis bija saklausījis viņam adresēto piezīmi, jo viņš vēl tikai reizes piecas pazemojās Novaka priekšā un beigās paziņoja, ka svītrojumi viņam šķiet nepieciešami.

Vienīgi Sackis bija atbraucis uz konferenci sagatavojies. Viņš izvirzīja savu koncepciju, nerēķinādamies ar Novaka uzskatiem, un tas uzreiz piesaistīja klātesošo uzmanību. Sackis varēja to atļauties, jo viņš bija saņēmis no ārzemju radiniekiem kapitālu un ieguldījis to kādā Rietumberlīnes komercsabiedrībā. Šādi nodrošinātam, «Brīvās Eiropas» dolāri viņam bija visai vienaldzīgi. Sackis nolasīja referātu, no kura izrietēja, ka RBE nav ko cerēt uz savas propagandas efektivitāti, ja argumentus aizstāj lamas (viņš lietoja apzīmējumu «epitetu propaganda»). Referents ieteica mainīt toni, plašāk izmantot revizionistu darbus, kā arī biežāk pievērsties atsevišķu komunistisko partiju atšķirīgajiem uzskatiem. Sackis bija labi informēts par amerikāņu kursu uz revizionismu un būtībā nepateica neko jaunu, taču tāpēc vien, ka viņš atkāpās no shēmas, ko diskusijai bija uzspiedis Novaks, viņš izpelnījās konferences dalībnieku atzinību.

Sīs trīs uzstāšanās, kas atšķīrās pēc satura un formas, vienoja nemitīgi uzsvērta vēlēšanās iekļaut programmā ideoloģiskās diversijas un propagandas akcijas, kuru mērķis bija traucēt priekšvēlēšanu kampaņas norisi Polijā. Kaut arī varēja vērot zināmas taktiskās nianses un svārstības, neviens no runātājiem neapšaubīja šī «Brīvās Eiropas» pasākuma nepieciešamību.

Viesu korim piebalsoja arī poļu sekcijas darbinieki. Viktors Troscjanko, palikdams sev uzticīgs, izgrūda, ka nav vērts mudināt klausītājus svītrot vai nesvīt-rot kandidātus, jo problēmas būtība meklējama citur. Nav nozīmes arī sludināt boikotu, jo miliči vēlētājus a:.lzīs ar šautenēm. Vispār vēlēšanas nav svarīgas — svarīgi ir patriekt no Polijas komunistus. Aiz lielas pacilātības viņš pat nobālēja, uz pieres izspiedās s iedri. Troscjanko vēlreiz pārlaida acis sanākušajiem un smagnēji apsēdās, vārīdamies aiz niknuma gan pret komunistiem, gan ari pret tiem, kuri s 'u naidu vēlējās paust izsmalcinātākā veidā, piemērodamies, kā viņi paši teica, mainīgajai situācijai.

Kaņevičs, Novakovskis, Hcjuks (viņu dēvēja arī par Celtu vai Lāsotu), kā ari Jablonskis, kurš RBE pārraidēs uzstājās bez pseidonīmiem, nepiekrita Troscjanko. Viņaprāt, seims bija jārāda tādā skatījumā, lai to varētu padarīt par ieroci cīņā pret partiju.

Novaks principā piekrita viņiem, taču atzina, ka arī Troscjanko ir sava daļa taisnības. Direktors uzsvēra: kamēr Polijas valdībā ietilps kaut viens komunists, seims nespēs būt patiess parlaments.

Pēc šī ievada Novaks deva tikai rīkojumus. Poļu sekcijas raidījumos vajadzēja nekavējoties sākt apspriest nevēlamo deputātu kandidatūras un raksturot viņus tā, lai klausītājs, pat īpaši nemudināts, atskārstu, ka šīs personas ir jānosvītro. Sanāksmes dalībniekiem uzdeva arī rūpīgi lasīt poļu avīzes, lai atrastu neskaidrus vai izplūdušus formulējumus.

— Mūsu polemikā nav jābūt elegancei, — Novak3 atklāti paziņoja. — Cilvēki, kuri mūs klausās, nepārbaudīs, cik precīzi ir raidījumā lietotie citāti no režīma preses. Ja ar mums vēlēsies polemizēt pati prese — vēl jo labāk. Lai polemizē vien, tai pietrūks vietas citiem propagandas rakstiem. Nedēļu pirms vēlēšanām sāksim atgādināt nolikumu par vēlēšanām. Labs paņēmiens ir atkārtošana, ka tas, kurs neizmanto kabīni, pārkāpj vēlēšanu nolikumu ...

Novaka rīkojumi tūdaļ ieguva direktīvas spēku. Neviens vairs neprātoja, kas, kā un kāpēc. Direktors kā nepielūdzams arbitrs bija «izgaisinājis» visas šaubas.

Pēc konferences Žitomirskis ar sievu kādu laiku vēl maisījās pa «Brīvās Eiropas» ēku. Viņš ierakstīja dažus raidījumus, saņēma naudu un — aizbrauca, jo neviens no ietekmīgajiem bosiem, kuriem viņš bija paudis tādu cieņu un salkanu laipnību, neizrādīja vēlēšanos pieņemt šo pāri darbā «Brīvajā Eiropā».

Kā redzams, raidstacijas kandidātu vērtēšanas kritēriji bija dažādi. Žitomirskis izkrita cauri, taču savu paveica — uzstājās pie mikrofona kā vēl viens «vajātais».

Žitomirski aizbrauca, bet viņu vietā, pēcmarta emigrācijas viļņa nesti, ieradās citi. Ar dažiem no tiem. Novaks un viņa ļaudis veda sarunas ārpus RBE ēkas sienām.

Uz šādām sarunām Minhenē vairākas reizes ieradās Leons Šulčiņskis (viņš arī Šulcingers), dzimis Staņis-lavovā. Vēl būdams žurnālists Polijā, viņš bija nodibinājis plašus kontaktus ar spalvas brāļiem no Šprin-gera preses, kā arī no Rietumvācijas radio un televīzijas. Šulčiņskis bieži braukāja uz VFR un pats uzņēma savus paziņas Polijā. Tie savukārt palīdzēja viņam iekārtoties Vācijas Federatīvajā Republikā. Tur viņš, jau kā Šulcingers, mēģināja izsisties par Polijas problēmu ekspertu. Pie Reinas šajā specialitātē valda asa konkurence, jo Federatīvajā Vācijā netrūkst folks-doiču, kuri poliski runā labāk par Sulčiņski un kuriem vācu valoda sagādā daudz mazākas grūtības nekā jaunizceptajam Sulcingeram. Kad līdz RBE nonāca baumas, ka Sulcingeram būšot stipras pozīcijas nedēļas izdevumā «Der Spiegeh, Novaks, cītīgi rūpēdamies, lai viņam katrā lielākā izdevumā būtu savs vidutājs, kā, teiksim, Vanda Pampuha-Broņska vai Imanuels Birnbaums laikrakstā «Siiddeutsche Zeitung», pēkšņi izjuta pret šo vīru dziļas simpātijas un sāka viņu aicināt uz Minheni, lai aprunātos. Sīs tikšanās rezultātā Šulcingers iebāza kabatā rūpīgi pārskaitītu naudaszīmju žūksni, bet Novaks saņēma solījumu, ka nevienā preses izdevumā, ar kuru viņa jaunajam starpniekam būs darīšana, neparādīsies neviens raksts, kas varētu aizskart poļu sekcijas direktoru vai citus «Brīvās Eiropas» bosus. Kā papildprēmiju Novaks apsolīja pieeju jebkuriem materiāliem, kas Sulcingeram būtu nepieciešami, lai sagatavotu rakstus vai pētījumus par Poliju.

Zamorskis vārījās aiz dusmām, kad uzzināja par šo darījumu. Viņš draudēja, ka visu izstāstīšot amerikāņiem. Es sapratu šī dusmu uzliesmojuma iemeslu, jo viņš pats arī piepelnījās, atvēlēdams materiālus žurnālistiem. Atsaukšanās uz amerikāņiem bija tukša pļāpāšana. Zamorskis tiem neteiktu ne vārda, Jo ne tikai es, bet arī Kučmerčiks un Mikicjuks — tātad Novaka cilvēki — zināja, kādam nolūkam un par kādu summu Zamorskis gatavo dažādus materiālus, to skaitā ari pilnīgi slepenos ziņojumus, gaidīdams Jštrobelu un iŅiežvicki, kuri strādāja VFR izlūkdienestam Bundesnachrichtendienst^26, kas bija izvietots Pul-lahā.

Es biju pārliecināts, ka šis savstarpējo darījumu loks noslēdzas kaut kur augšā, amerikāņu aizbildniecībā, kalpo C1P interesēm un ir tās kompetencē. Laist «pa kreisi» spiegošanas un propagandas materiālus bez priekšniecības ziņas neuzdrošinātos nedz Novaks, nedz Zamorskis.

Uz Minheni brauca arī Ervins Veits, cilvēks, kas no liela mēroga politisko diversiju viedokļa šķita sevišķi interesants.

Pametis Poliju, Veits caur Vīni (šim faktam ir sava nozīme) ieradās Vācijas Federatīvajā Republikā un izdeva grāmatu «Ostblock intern» — «Austrumu bloks no iekšienes».

Veita grāmatas fragmentus publicēja nedējas žurnāls «Der Spiegel» un Špringera izdevums «Bild am Sonntag». Grāmatu ska)i reklamēja. Zināmas VFR aprindas centās izmantot Veita publikāciju, lai izraisītu domstarpības starp Poliju un Vācijas Demokrātisko Republiku. Sevišķi tika uzsvērtas tās vietas, kuras pēc provokatoriskās kampaņas rīkotāju ieceres it kā pierādīja šķietamās pretrunas, kas pastāv starp Polijas Tautas Pfmubliku un Vācijas Demokrātisko Republiku.

Veita afēras iniciatori centās reklamēt viņa grāmatu ar lielu troksni. Lai propagandas efekts būtu spēcīgāks, viņi izplatīja dažādas baumas un safabricēja vairāk s aizraujošas leģendas par to, kā Veits, ilgus gadus būdams labi informēts tulks Polijā, rūpīgi krājis arhīvu, izdarījis piezīmes un visus materiālus ar diošu cilvēku starpniecību nelegāli sūtījis prom uz Vīni, kā ari par to, kādu izveicību un uzņēmību viņš parādījis šajā bīstamajā darbā. Taču nostāsti neattaisnoja autoru cerības, bet vērsās pret pašu Veitu un sakompromitēja viņu. Veitam jautāja:

— Jūs apgalvojat, ka Polijā bijāt tulks, taču rīkojāties pēc klasiskajām slepeno dienestu metodēm. Kāda Izlūkdienesta un kādas valsts labā jūs strādājāt, Veita kungs?

Uz šiem jautājumiem Veits neatbildēja un droši vien nekad ari neatbildēs — ja vien neuzrakstīs jaunus memuārus.

Bet, tā kā viņš to droši vien nedarīs, minēšu dažus iaktus. Pēc aizbraukšanas no Polijas Veits uzkavējās Vīnē ne jau nejaušības pēc. Tur viņš nejutās nedz vientuļš, nedz ari pamests, kā vēlāk mēģināja iestāstīt. Austrijas galvaspilsētā Veits sastapa draugus, kas viņu laipni uzņēma. Bez pūlēm viņš atrada ceļu uz Simona Vīzentāla vadīto Dokumentācijas centru. Neapstrīdami lakti man dod tiesības apgalvot, ka dažus materiālus par konfidenciālām PTR un VDR delegāciju sarunām Veits nodevis Vīzentālam jau vairākus gadus pirms emigrēšanas no Polijas. Izveicīgais Dokumentācijas centra šefs savukārt tos piedāvāja gari «Brīvajai Eiropai», gan arī katram, kas bija gatavs maksāt par tiem. Vīzentāla vispusība, starptautiskajā imperiālistisko izlūkdienestu biržā ir labi pazīstama ...

Simons Vizentāls bieži iekļāvās akcijās, kas bija vērstas pret Poliju tālejošu politisko diversiju plānu ietvaros. Viņš pat tās ierosināja, it īpaši pēc Izraēlas agresijas Tuvajos Austrumos. Veita ierašanās bija labs iegansts sākt jaunu uzbrukumu. Vizentāls pierunāja Veitu uzrakstīt grāmatu, abi saskaņoja tās konspektu, un Dokumentācijas centra vadītājs palīdzēja autoram ievadīt sakarus ar aprindām, kuras bija ieinteresētas viņa darbu nekavējoties izdot. Vizentāls, dabiski, neaizmirsa nedz savus tuvus paziņas «Brīvajā Eiropā», nedz ari augstāko aprindu pārstāvjus, kuri nekad neatteicās sadarboties pasākumos, kas bija vērsti pret Poliju, tās tautu un sociālismu.

Veits izmantoja RBE materiālus un raidstacijā konsultējās par daudziem grāmatas fragmentiem. Viņa apmeklējumus Angļu dārza ielā un pat uzturēšanos Minhenē vajadzēja turēt dziļā slepenībā. No konspirācijas tomēr nekas neiznāca. Vainīgs bija pats Novaks, bet tas jau ir cits stāsts.

Atsaukdams gara acu priekšā «jaunās emigrācijas» tipu galeriju, ko nācās redzēt poļu sekcijā, nevaru nepieminēt visai raksturīgo notikumu ar kādu Dāvidu Kristālu.

Sis cilvēks parādījās radiostacijā 1970. gada pavasarī. Viņš tika ataicināts no Izraēlas. Veselu mēnesi Kištalu apņēma noslēpumainības plīvurs, jo ar viņu nodarbojās vai nu pats Novaks, vai ari tā tuvākie līdzstrādnieki. Tika ierakstīts kāds it kā sensacionāls raidījums.

Vēlāk noslēpumi tomēr nāca gaismā. No informācijas noplūdes uzzināju, ka pārraidēs Kristais dalās atmiņās par to, ko viņš pieredzējis Padomju Savienības un Polijas cietumos. Ja kāds būtu aprēķinājis visu arestā un soda izciešanā pavadito laiku, tā ilgums pārsniegtu Kristālā mūžu, taču tāds sīkums nevienu neinteresēja. Svarīgi bija tikai tas, ko viņš stāstīja.

Novakara pavērās daudzsološs darbības lauks. Viņa rokās Dāvids Kristais izrādījās mīkstas dabas cilvēks, kas viegli ļāvās redakcijas ietekmei. Ja vajadzēja pastāstīt, ka Padomju Savienībā viņš ticis vajāts poļu tautības dēļ, Kristais nešaubīdamies to darīja; ja vajadzēja piemetināt, ka vajāšanu un cietumsodu iemesls bijusi reliģija, Krištals tūdaļ mainīja «plati» un bārstīja piemērus. Viņš pēkšņi atcerējās, kā ticis iesēdināts par talmuda prasibu ievērošanu, un vienā kamerā ar viņu bijuši arī trīs rabīni, divi bīskapi, vairāki jezuīti un pat daži jauni vecticībnieki. Kristālā stāstījumā sevišķi aizgrābjoša bija epizode par bīskapu un rabīnu kopīgo lūgšanu, kurai pievienojušies pat uzraugi, kas stāvējuši aiz durvīm.

Krištals trieca un trieca, tehniķi tik tikko spēja mainīt magnetofona lentes. Šādā veidā tapa viena no RBE poļu sekcijas vēsturē garākajām raidījumu sērijām, kas bija piemērota jebkuram gadījumam. Tās vadmotīvs bija žultaini pretpadomju izlēcieni un — tajā daļā, kas skāra Poliju, — «pierādījumi», ka cēls, labsirdīgs un drošprātīgs cilvēks mūsu valstī var izvairīties no cietuma tikai nejaušības pēc. Visa Polijas sabiedrība, kā apgalvoja šis «kristālskaidrais» vīrs, sastāv no vieniem vienīgiem noziedzniekiem; arī tiesneši, prokurori un cietumsargi nav izņēmums. Ja tomēr atrodas kāds godīgs cilvēks, tiek darīts viss, lai viņu drīzāk iebāztu aiz restēm, jo kas gan cietīs avi' vilku barā?

Kamēr Dāvids Krištals dzīvoja Minhenē, «Brīvā Eiropa» viņam īrēja apartamentus labā viesnīcā, maksāja trīsdesmit mārku dienā un rūpējās par viņa izpriecām, kas ne vienmēr bija saistītas ar kultūras baudīšanu. Viņa honorārs bija rakstāms ar četrzīmju skaitli.

Novaka štābā lauzīja galvu, kad un kā šo materiālu izmantot — vai to raidīt tūlīt, vai, tā sakot, iekonservēt, padarīt par RBE melu arsenāla neaizskaramo rezervi. Bosi cerēja, ka lielāks efekts tiks panākts, ja Dāvids Krištals klāstīs savas pretpadomju blēņas tad, kad Maskavā sāksies Polijas partijas un valdības delegācijas vizīte. Polijas un PSRS savienības iedragāšana ir viens no galvenajiem RBE darbības mērķiem. Radiostacija izjūt nemitīgas grūtības, meklējot šajā jomā jaunus, vēl neskartus tematus. Meleško-Kaņevičs, sekcijas galvenais lietpratējs Polijas un PSRS sakaru noķengāšanā, itin bieži, dažkārt pat divreiz nedēļā, spiests iet pēc materiāliem uz radniecisku iestādījumu — uz raidstaciju «Brīvība».

Tux valda vēl drūmāka atmosfēra nekā «Brīvajā Eiropā». Angļu dārza ielā amerikāņi laiku pa laikam cenšas runāt ar poļiem, čehiem, slovakiem un dažreiz arī ar ungāriem kā cilvēks ат cilvēku. Amerikāņi atsaucas uz kopējām tradīcijām cīņā par neatkarību vai uz antihitlerisko koalīciju un cenšas uzsvērt, ka viņi rūpējoties tikai par materiālo nodrošinājumu, bet katrs kolektīvs rīkojoties patstāvīgi, ievērojot politisko autonomiju. Arī Novaks mēdza spēlēt uz šīs stīgas, lieliski izprazdams savu saimnieku patiesos nolūkus. Maskēšanās ir nepieciešama, lai «Brīvās Eiropas» darbinieki nejustos amerikāņu priekšā kā dienvidu štatu nēģeri, par kuriem savā grāmatā «Krusttēva Toma būda» stāsta Bīčere-Stova. Radiostacijā «Brīvība» amerikāņi necenšas tēlot diplomātus. Tur lielākoties strādā bijušie vlasovieši no Krievijas atbrīvošanas armijas un citi hitleriešu kolaboracionisti. Daži darbinieki dzimuši jau emigrācijā, taču to lielākajai daļai ir visai nepievilcīga pagātne. Ne viens v>en figurē hitlerisko kara noziedznieku sarakstos, un, tikai pateicoties amerikāņu palīdzībai, viņi ir izvairījusies no tiesas un tikko velk savu renegāta nožēlojamo dzīvi.

RBE poļu sekcijā vēl var iedomāties šādu situāciju: kāds atnācējs vēršas pie redaktora ar lūgumu: «Man vajadzīgi daži materiāli par lauksaimniecību un zemnieku stāvokli Polijā ...» Visticamāk, ka viņam atbildēs: «Ar šo problēmu pie mums nodarbojas pans Mihals Lāsotā.» Minētais «eksperts» Hcjuks alias Lāsotā, peļņas kāres dzīts, uzreiz ķersies pie lietas būtības. «Cik lappušu teksta jūs vēlaties?» viņš bez svārstīšanās pajautās. «Kad tam jābūt gatavam?»

Termiņš katrā ziņā tiks ievērots. Teksts var būt dažāds — atkaiībā no pasūtītāja vēlēšanās. Lāsotā vienlīdz viegii spēj uzrakstīt, ka Polijas lauksaimniecībā salīdzinājumā ar citām sociālisma zemēm stāvoklis ir visspožākais, kā arī bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem «pierādīt», ka tāda nabadzība, kāda valda Polijas laukos, nav sastopama pat Indijā. Mētāšanās ar krasi atšķirīgiem vērtējumiem nav raksturīga tikai Lāsotām vien, šī īpašība piemīt arī citiem RBE redaktoriem, taču viņš, izceldamies ar pārliecības trūkumu un mūžīgo dzīšanos pēc vieglas peļņas, šai ziņā ieņem vienu no pirmajām vietām «Brīvajā Eiropā».

Radiostacijā «Brīvība» nav pat šādas brīvības. Par visu bez izņēmuma lemj amerikāņi.

CIP vadība, protams, saskaņo RBE un «Brīvības» kopējas rīcības plānus, un abas raidstacijas arī sadarbojas vispārējo koncepciju un programmu izveides jomā. Taču praksē CIP aģenti, kas norīkoti darbā uz «Brīvo Eiropu» un «Brīvību», izturas viens pret otru kā konkurenti. Šādā situācijā Novaks varēja triumfēt un apmierināt arī savus šefus, ja izdevās iegūt, viņaprāt, oriģinālu pretpadomju materiālu. Tā notika ari šoreiz, kad viņš par krietnu maksu bija ticis pie Dāvida Kristālā atmiņām. «Bumbai» kuru katru mirkli vajadzēja sprāgt, kad pēkšņi kādā no Vroclavas avīzēm parādījās raksts par afēristu bandu. Līdzās citiem tās dalībniekiem bija minēts arī Dāvids Kristais, kurš, uzdodamies par dzīvokļu pārvaldes ierēdni, bija ņēmis kukuļus, solīdams sagādāt dzīvokli.

Novaka entuziasms nedaudz noplaka. Runa acīmredzot bija par viņa paziņu Dāvidu Kristālu, kurš pirms sava lēmuma kļūt par «jauno emigrantu» bija dzīvojis Vroclavā. Katram gadījumam Novaks pamatīgi nopratināja Dāvidu un — tas atzinās. Iesākumā viņš gan mēģināja pūst pīlītes, ka nekādas kukuļņemšanas neesot bijis, viņš esot rīkojies cēlu ideju vārdā — centies palīdzēt cilvēkiem, lai sekmētu uzvaru pār ļauno. Tāpēc arī esot stājies sakaros ar kādas Rietumu valsts vēstniecību. Drošības dienests, nespēdams viņu notvert, safabricējis notikumu par kukuļņemšanu, bet tie esot meli... un tā tālāk. Galu galā Krištals, kad Novaks viņu bija galīgi piespiedis pie sienas, nosprieda, ka nauda jau ir kabatā, atmeta visam ar roku un aizvainots aizbrauca uz Izraēlu.

Novaks bija sprukās, jo vajadzēja vien ticēt Vroc-lavas laikrakstam. Tomēr atzīties, ka ir zaudējis, viņš negribēja, jo netīrajā darījumā ar «kristālskaidro» Dāvidu bija ieguldījis pārāk daudz naudas un licis lietā savu autoritāti. Neveiksmes attaisnošanai nekavējoties tika izstrādāta vesela teorija.

— Protams, šis bizness mums varēja izmaksāt arī lētāk, — viņš taisnojās, — toties mēs pārliecinājāmies, ka poļu «bezpekai» raidstacijā nav sava cilvēka. Ja tāds būtu, tad nepieļautu, ka tiek publicēts raksts par panu Krištalu, bet nogaidītu, kad raidījums «aiziet gaisā», un tikai tad saceltu troksni...

Novaks pūlējās ne tikai notušēt nepatīkamo izgāšanos, bet arī stiprināt poļu sekcijas iedragāto morālo stāvokli un nomierināt darbiniekus, jo pēc ievietotā raksta, kas atmaskoja Dāvida Krištala «nopelnus» dzimtenē, viņi jutās neērti.

Es domāju, ka tagad Novakam ir nokritušas zvīņas no acīm un viņš saprot, kāpēc Vroclavas avīze pašā nepiemērotākajā brīdī tik pamatīgi izjauca viņa plānus ...

Divus vai trīs gadus pirms šī atgadījuma Novaks vienā no poļu sekcijas rīta sanāksmēm ar triumfējošu smaidu uz lūpām nolasīja rakstu par «Brīvo Eiropu», ko biļa ievietojusi kāda Varšavas avīze. Līdzās citiem tur bija minēts arī darbinieks, kurš jau pirms

vairākiem gadiem bija aizgājis viņsaulē. «Redziet nu, manas dāmas un kungi,» Novaks sacīja, nicīgi smīnēdams, «kāda informācija par mums ir viņu drošībniekiem ...»

Toreiz es sēdēju viņam blakus un, valdīdams līdzjūtīgu smaidu, domāju: «Naivais cilvēk, tev ne prātā nenāk, kā uzjautrināsies mani Centra kolēģi, kad paziņošu par tavu šodienas uzstāšanos!»

Šādas situācijas nebija retums.

Vēlreiz atgriežoties pie Krištala ierakstītā raidījuma, jāpiebilst: ja to būtu gatavojis kāds cits, Novaks runātu par notikušo pavisam citādi. Kā aizvien, viņš tēlotu gaišreģi, kurš jau pašā sākumā paredzējis kompromitācijas varbūtību, taču augstsirdīgi nav gribējis nomākt darbinieka iniciatīvu. Zinu daudzus šādus laipošanas gadījumus, kad Novaks, ne aci nepamirkšķinot, bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem ir mainījis uzskatus, nepievērsdams uzmanību tam, ko saka viņa padotie.

Bija reize, kad Novaks, piemēram, mēģināja prognozēt bundestāga vēlēšanu rezultātus un paredzēt, cik iespējamas vai, drīzāk, neiespējamas ir sarunas starp Bonnu un Varšavu par attiecību normalizēšanu.

Vispār Novaks vairās — un, šķiet, ne tikai pēc paša iniciatīvas — klaji paust simpātijas vai antipātijas pret izcilākajiem Rietumvācijas politiķiem. Viņš sajūsminās tikai vienā vienīgā gadījumā: kad dažādās sanāksmēs un manifestācijās skan skaļas revan-šistu urravas par godu Francim Jozefam Strausam. Man radies iespaids, ka Rietumvācijā viņam iedveš cieņu tikai divas personības — jau minētais Strauss un pazīstamais preses magnāts Springers.

1969. gadā bundestāga vēlēšanu kampaņas laikā Novaks pareģoja KDS/KSS koalīcijas uzvaru un lika uz to lielas cerības. Lucjans Peržanovskis, kurš cītīgi luncinājās ap direktoru, nešaubīgi atbalstīja šo prognozi un paziņoja, ka pēc Strausa uzvaras Padomju Savienībai neatlikšot nekas cits, kā atzīt Rietumvāci-jas pretenzijas uz VDR teritoriju un piespiest Poliju atdot rietumu un ziemeļu zemes. «Tālredzīgais» Novaks klausījās šo atzīšanos acis piemiegdams, glaudīja savu pliko pauri un atkārtoja: «Nav izslēgts, nav izslēgts...»

Un, lūk, Novaka paredzējumi izkūpēja kā dūmi. Vēlēšanu rezultātā Vācijas Federatīvajā Republikā pie varas nāca SDP/BDP koalīcija. Strauss neieguva kāroto kanclera krēslu, viņa programma nesaņēma sabiedrības vairākuma atbalstu.

Vienā no pirmajām konferencēm pēc šī neapstrīdami svarīgā politiskā notikuma Novaks bez mazākā apjukuma pavēstīja: «Mēs bijām pareizi paredzējuši bundestāga vēlēšanu rezultātus. Nav zināms, cik ilgi šī valdības koalīcija noturēsies un ko jaunu tā ieviesīs ārpolitikā un iekšpolitikā, taču es uzskatu, ka mūsu situācijā nekas nemainīsies'...»

Novaks atkal bija sarunājis muļķības. Pretēji viņa prātojumiem sākās pirmā sarunu kārta valdību līmenī starp PTR un VFR. Jau pats fakts, ka šis dialogs tika ievadīts un turpināts, izsauca RBE poļu sekcijā aizvien augošu nemieru. Pārbiedētais Novaks skraidīja pie amerikāņiem uz slepenām pārrunām un vairs necentās atklāti izteikties par Bonnas jauno politiku. Pa to laiku nepagāja ne diena, kad kāds neatnestu pašas svaigākās ziņas par kanclera Branta attieksmi pret «Brīvās Eiropas» turpmāku palikšanu Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā. Ne bez bailēm runāja, ka Brants prasot amerikāņiem raidstacijas likvidēšanu vai tās pārcelšanu ārpus VFR robežām. Klīda neskaitāmas baumas par RBE nākamo atrašanās vietu.

— Mūs pārvieto uz Turciju, turklāt nevis uz Kon-stantinopoli, bet uz stepi Ankaras tuvumā, — kādu dienu izplatījās šāda vēsts. Ļaudis pārņēma panika. Jau pati doma par Minhenes — lielas, ērtībām bagātas pilsētas — maiņu pret aziātu stepēm, kur gaudo vējš un skraida skorpioni, biedēja pat visdrosmīgākos darbiniekus.

Nākošajā dienā kāds cits paziņoja:

— Nevis uz Turciju, bet gan uz kuģi! Amerikāņi jau ved sarunas ar kādu kuģa īpašnieku par liela pasažieru dīzeļlainera pirkšanu. Uz tā izvietos raidstaciju, un mēs klejosim pa Vidusjūru ...

— Nevis pa Vidusjūru, bet pa Ziemeļjūru, — pārlaboja vēl kāds, kurš it kā zināja vairāk. — Vasarā tā nav liela nelaime, taču rudenī un ziemā...

Cilvēki vēl nebija paguvuši aprast ar domu par miglām un vētrām, kad jau atlidoja cita vēsts:

— Kāds kuģis, muļķības! Spānija vai Portugāle.

Tie, kuri bija apmeklējuši šis valstis atvaļinājumu

laikā vai iegādājušies tur zemes gabalu, uzskatīja sevi par laimes lutekļiem. Viņi jau sāka iztēloties, kā labāk iekārtosies jaunajos apstākļos, un rēķināt, cik dolāru mēnesī varēs ietaupīt, jo, salīdzinājumā ar VFR, dzīves dārdzība Spānijā vai Portugālē bija ievērojami mazāka.

Prieki bija īsi, jo pēc dažām dienām kāds atkal pasludināja:

— Par Spāniju viss ir nieki! Mūs tomēr sūta uz Turciju...

Un spriešana sākās no jauna. Atkal griezās tā pati vecā plate, tikai komentāri kļuva arvien pesimistiskāki.

Šāda noskaņa valdīja visā Varšavas un Bonnas sarunu laikā. Nevienu neinteresēja, kāds ir šo sarunu temats, kāda ir atšķirīgo uzskatu būtība un kāda ir abu pušu nostāja. Pieauga tikai neviltotas bailes, ka sarunas izrādīsies veiksmīgas un noslēgsies ar vienošanos. Bet ko tad?

Attapies no piedzīvotā šoka, Novaks lūkojās uz priekšu nākotnē. Itin drīz viņš saprata, cik daudz var zaudēt, ja sarunas beigsies veiksmīgi. Novaks sāka rietumvācu žurnālistu uzpirkšanas kampaņu un šim nolūkam no kaut kādiem avotiem pat ieguva papildu fondus. Kā jau minēju, Novāks bija darbojies šajā laukā arī agrāk, taču, kad uzzināja, ka Polijas un VFR ārlietu ministru sarunās tika skarta arī «Brīvās Eiropas» problēma, viņš manāmi kāpināja savu aktivitāti. Ar Pampuhu-Broņsku, Osadčuku, Šulcingeru un Reihu-Raņicki vien izrādījās par maz, direktors meklēja sev jaunus sabiedrotos pēcmarta emigrantu vidū. Šajās aprindās viņš, starp citu, ieguva Drož-džiņska un Karsta atbalstu. Tūkstošiem mārku lielas summas gāja no rokas rokā. Par šo naudu Novaks gribēja panākt tikai vienu — lai Rietumu un galvenokārt VFR prese klusētu par visu, kam ir sakars ar «Brīvo Eiropu». Lasītāji nedrīkstēja zināt, ka RBE kavē stāvokļa normalizāciju starp Poliju un Rietum-vāciju un ka Varšava prasa no Bonnas likvidēt šo diversiju raidstaciju, jo tās darbība ir pretrunā ar to dokumentu burtu un garu, kuros formulēti abu valstu savstarpējo attiecību principi.

Līdztekus šiem pasākumiem (no «Brīvās Eiropas» viedokļa tie neapšaubāmi bija ļoti svarīgi, jo raidstacija atradās sabiedriskās domas kritikas krustugunīs) Novaks poļu sekcijā pastiprināja iekšējo cenzūru. Kaut gan raidījumos joprojām turpinājās pretpoļu propaganda, jo «Brīvās Eiropas», šīs CIP Minhenes filiāles nolūks nekad nav bijis un arī nebūs kaut ko mainīt, raidījumu tonis daļēji tomēr kļuva savaldīgāks. Runāja par tām pašām lietām, tikai rūpīgāk izvēloties vārdus un cenšoties vairīties no rupjiem uzbrukumiem. Graujošais saturs palika, to vienīgi pasniedza citā formā.

MAZLIET PAR PERSONISKAM UN ĻOTI PERSONISKĀM LIETĀM

Šo nodaļu sāku rakstīt ar diezgan lielām šaubām. Reiz, laikam vidusskolas jaunākajās klasēs, izlasīju Žana Žaka Ruso «Grēksūdzi». Tad vēl nezināju, ko nozīmē vārds «ekshibicionisms» (tieksme atklāt citiem savas privātās dzīves sīkumus), taču ieguvu no šīs grāmatas nepatiku pret mēra izjūtas trūkumu, atšķirot sabiedrības priekšā dziļi personiskas vai pat intīmas mūža lappuses. Mans draugs, ar kuru kopā pavadījām ne vienu vien stundu, spriežot, kā pabeigt grāmatu par septiņus gadus ilgo, grūto dzīves posmu ārpus dzimtenes, pārskatījis pirmās nodaļas, teica:

— Vai zini, ir pat lasāmas, tomēr kaut kā trūkst. Cilvēki neticēs, ka tava dzīve bijusi tikai nepārtraukta riskantu piedzīvojumu virkne, ka tu esi bijis pāri galvai iegrimis vienīgi «Brīvās Eiropas» problēmās un ārpus sava galvenā darba — Centra uzdevuma izpildes — neko citu neesi nedz domājis, nedz darījis. Septiņi gadi taču ir pamatīgs laika sprīdis.

— Šī notikumu puse ir gluži nesvarīga, — es mēģināju iebilst. — Tai maz saskares ar galvenajiem jautājumiem, kurus gribēju apskatīt...

Draugs neļāva man pabeigt.

— Kad apsprieda tava uzdevuma pamatprincipus, — viņš atgādināja, — tad ņēma vērā, ka tev, vilku barā nokļuvušam, būs jākauc līdzi. Runa bija ne tikai par politiskām deklarācijām, bet arī par dzīvesveidu un izturēšanos jaunajā vidē, pielāgošanos tur valdošajiem tikumiem un barikādes otrā pusē stāvoša cilvēka tipisko iezīmju apgūšanu. Ja tu kaut ko pateiktu arī par šīm lietām, tad pilnīgāk atspoguļotu to mikrovidi, kurā pavadīji tik daudzus gadus un gribot negribot biji tās sastāvdaļa.

Ceru, ka lasītāji novērtēs, vai manam draugam bijusi taisnība. Ja es pats būtu pilnīgi pārliecināts, ka arī mana personiskā dzīve ir neatņemams šo memuāru elements, tad neGitētu šo sarunu. Tā ir sava veida attaisnojums un arī izskaidrojums, kāpēc, izjuzdams nepatiku pret savas privātās dzīves atsegsmi, es pēdīgi tomēr tai piekritu.

Kad sāku strādāt «Brīvajā Eiropā» un saņēmu pirmo algu, izrādījās, ka esmu diezgan lielas summas īpašnieks. Man nekad agrāk nebija bijis tik daudz naudas, cik pelnīju Minhenē.

Pirmskara laikus es neatceros. Kā caur miglu atminos vienīgi vecāku muižiņu Viļņas novadā. Lievenim bija zaļas kolonnas. No lielistabas, kur stāvēja mans šūpuļzirgs, reiz ieraudzīju pa logu koši raibu putnu, kas sēdēja apsnigušā krūmā. Varbūt tas ir savādi, ka atmiņa tik asi fiksējusi šādus sīkumus, taču nozīmīgākas ainas un tēli pārtapuši par netveramu, izplūdušu fonu. Laikam tas bija sarkankrūtītis. Viņa guz-niņas sārtums, sniega baltums un ledainu pūsmu šūpoto zaru švīku melnums man šķita tik aizgrābjoši skaists, ka vēlāk, pēc daudziem gadiem, pamatskolā poļu valodas stundā rakstīdams sacerējumu par tematu «Tavs dziļākais pārdzīvojums», es saplēsu burtnīcu, jo nespēju vienkāršos vārdos izteikt to, ko jutu, agrā bērnībā sēdēdams istabā pie milzīgās krāsns, kurā sprakšķēja malkas šķilas, un lūkodamies uz mazo putniņu — šo sīko purpura pilienu sala zilg-motajā parkā.

Kazahijā mūsu dzīve bija vienas milzīgas pūles un pašaizliedzība frontes labā. Kolhozā, kur strādāja mana māte, toreiz klājās bezgala grūti. Par naudu nebija pat ko sapņot, vienīgā vērtība bija miltu, dārzeņu un kurināmā deva.

Studējot es saņēmu stipendiju. Katra tās izmaksas diena kļuva par vairīšanos no aizdevējiem un parādnieku dzenāšanu. Ja šo divu operāciju iznākumā izdevās saglabāt mazliet vairāk naudas, nekā bija vajadzīgs maksai par kopgaldu, mēs barā gājām uz tuvāko krodziņu, lai pie lēta uzkožamā iebaudītu glāzīti kaut kā stiprāka. To uzskatīja par brieduma un studentu dzīves stila izpausmi. Ja neizdotos drusku piepelnīties studentu darba kooperatīvā un nepalīdzētu vecāki, man būtu jādzīvo vairāk nekā pieticīgi. Taču nabadzību es neizjutu, jo nebiju sliktākā stāvoklī par daudziem citiem kopmītnes iedzīvotājiem. Maz bija tādu, kuri mitinājās vecāku paspārnē un varēja dižoties ar kabatas naudu un modernu apģērbu. Kaut arī brīžiem iznāca salt un vēders protestēja pret studentu gavēni, es neatceros, ka būtu sūrojies.

Kad iestājos darbā Iekšlietu ministrijā, tad salīdzinājumā ar stipendiju saņēmu krietni daudz. Taču man vajadzēja doties uz ārzemēm studenta lomā, tāpēc jau dzimtenē nedrīkstēju izrādīt, ka manā rīcībā ir plašāki līdzekļi nekā vidusmēra studentam. Gaidīja arī ceļojums uz Lielbritāniju, un vajadzēja nopirkt šo to no drēbēm un apaviem, lai salinieku vidū izskatītos daudzmaz pieklājīgi. Vārdu sakot, nauda man bija un reizē arī nebija.

Minhenē man nevajadzēja maksāt īri. Pusdienodams kantīnē, pats gatavodams sev brokastis un vakariņas, es iztikai tērēju samērā maz. Pirmo reizi mūžā radās jautājums, ko iesākt ar atlikušo naudu. Lai neatšķirtos no citiem, man vajadzēja krāt, taču es nespēju tik krasi izmainīt savu domāšanas veidu un piespiest sevi sekot jauno «kolēģu» priekšzīmei.

Kaut arī biju tam gatavojies, mani tomēr pārsteidza vispārējā skopulības, skaudības un alkatības gaisotne, ķildas par katru mārku un nemitīgās kombinācijas, kuru vienīgais mērķis bija nauda. Lielum lielā daļa sarunu, diskusiju un pat asu sadursmju skāra finansu jautājumus, jo tie bija raidstacijas personāla interešu centrā. Federatīvās Republikas apstākļos augstā, bet salīdzinājumā ar britu, rietumvācu vai amerikāņu uzņēmumā nodarbināta poļa vidusmēra izpeļņu — pat ļoti augstā atalgojuma uzdevums bija panākt darbinieka absolūtu uzticību dāsnajai firmai, kas saucas Radio Free Europe. Materiālā ieinteresētība ir viens no faktoriem, kas veido RBE pamatus, tā lielā mērā nosaka arī «Brīvās Eiropas» attiecības ar poļu emigrāciju.

Novaks lieliski prot izmantot šo apstākli. Viņš zina, ka emigrantu rakstnieks daudz neizrunāsies par «Brīvo Eiropu», ja no tās atkarīgs, vai raidstacija iepirks vairākus tūkstošus viņa grāmatas eksemplāru izdalei (ne vienmēr to veic štata darbinieki) iebraucējiem no Polijas. Piemēram, emigrantu presē Hema-ram par satīrisku dzejoli maksā desmit, divdesmit vai, augstākais, piecdesmit dolāru, toties Novaks viņam dod piecsimt, un tā nav nekāda nieka starpība. Tā tas notika un joprojām notiek ar daudziem literāru darbu autoriem, turklāt ne tikai ar tiem, kuru sacerējumus «Brīvā Eiropa» izmanto pārraidēm. Novaks var atļauties iepirkt viņu darbus, un vēlāk tie parādās amerikāņu, rietumvācu, britu vai itāliešu žurnālos. Maksā it kā žurnāla redakcija, taču pārmērīgi augstā honorāra starpību sedz Novaks; protams, ne jau no savas kabatas un ne jau tāpēc, ka RBE cerētu uz tūlītēju labumu. Bet pēc kāda laika...

Ja jau esmu pieskāries dziļi personiskām lietām, tad jāatzīstas, ka, strādājot «Brīvajā Eiropā», attieksme pret naudu man bija barga pārbaude. Mana gadagājuma puisim, kurš kara laikā vēl staigāja īsās bikšelēs, liekas, ka vīrietim vienīgā iespēja sevi apliecināt ir kaujas un cīņa ar ienaidnieku. Man šādas izdevības nebija. Secen gāja arī pēckara pūliņi, radot jauno Poliju, un jaunatnes savienību organizētās mobilizācijas uz rajoniem, kur smagā darbā tapa pirmās lielās sociālisma celtnes. Naivi iedomājos, ka apliecinu sevi, svaidīdamies ar akmeņiem Narutoviča laukumā. Bet tie nebija tādi mērogi, par kādiem sapņoju. Būtībā pārbaude man sākās tikai Minhenē, kad saņēmu simtiem mārku no «Brīvās Eiropas» kases, kad mani ieskāva naudas, augsta atalgojuma, banku konta un materiālo labumu kults un pavērās iespējas, kas Rietumos pieejamas katram, kurš metas naktsdzīvē vai dodas pasaulē ar biezu maku kabatā. Šī gaisotne iedarbojas uz iztēli, lauž raksturu, degradē personību un nereti noved pie neapdomīgas rīcības vai pat nozieguma. Es pazinu šādus nogājušos cilvēkus, lasīju par viņiem arī Rietumvācijas presē. Saņemdams naudu no RBE un gudri vai muļķīgi to tērēdams, aizvien raudzījos, lai markas vai dolāri man nekļūtu svarīgāki par visu pārējo.

Negāju savu «kolēģu» pēdās, kaut arī atvēru bankas kontu, tāpat kā visi RBE darbinieki. Nopirku vairākus uzvalkus dažādiem dzīves gadījumiem, taču nedrīkstēju pārkāpt zināmu robežu, lai nemodinātu citos skaudību, Gandrīz visi RBE darbinieki ģērbjas ļoti pieticīgi. Šādi izpaužas viņu savdabīgā attieksme pret naudu — sak, man ir, bet es to neizdošu. Prieku sagādā jau pati aizvien augošo ietaupījumu skaitīšana. Neesmu kritis uz automobiļiem, tomēr nākotnē taisījos pirkt mašīnu. Tā palīdz gan uzturēt sakarus, gan ari saistošāk pavadīt nedēļas nogali.

Savu pirmo automobili, gaišzilu limuzīnu Renault-8, iegādājos tikai 1968. gadā. Pirms tam man vajadzēja iegūt braukšanas tiesības. Šai sakarībā «startēju» otro reizi, jo, kā jau minēju, apmācību laikā Iekšlietu ministrijā apguvu arī mašīnas vadīšanu un noliku eksāmenu. Aizbraukdams no Polijas, es šofera tiesības atstāju mājās. Centrā nolēma, ka autovadītāja apliecība man, studentam, gan nebūtu nekas aizdomīgs, taču varētu izraisīt papildu šaubas, vai tikai neesmu gatavojies Polijas pamešanai pārāk ilgi un pamatīgi. Tāpēc Minhenē atkal iestājos autoskolā. Par kursiem bija jārnaksā apmēram sešsimt mārku. Vispirms vajadzēja nokārtot eksāmenu teorijā — atbildēt uz divdesmit pieciem jautājumiem, kuru atlase un secība atgādināja testa anketu —, pēc tam sākās praktiskās nodarbības. Pie gala eksāmena kursantu pielaida tad, kad viņš bija nobraucis ne mazāk kā divdesmit mācibstundu, bet par katru stundu bija jāmaksā četrpadsmit mārku. Braukšanas eksāmenā pats grūtākais bija atpakaļgaitā novietot mašīnu stāvvietā. Šajā manevrā kursanti izkrita visbiežāk, tāpēc mācību braucienos trenējāmies to veikt desmitiem reižu.

Ticis pie mašīnas, es braucu daudz. Pirmos četrdesmit tūkstoš kilometru pieveicu nepilna pusotra gada laikā. Minhene atrodas izdevīgā vietā, kas ļoti atvieglo īsu nedēļas nogales ekskursiju rīkošanu. Sestdienās poļu sekcija parasti nestrādā, darbā ir tikai dežurējošie redaktori. Reizēm ari es «atkalpoju» savas virsstundas, taču sestdienas pēcpusdienās raidstacijas ēkā apgrozījās,pārāk daudz ļaužu, lai varētu riskēt un sākt savu īsto darbu. Labāk jau tad aizkavējos «Brīvajā Eiropā» citās dienās.

No Bavārijas galvaspilsētas gluži vai ar roku aizsniedzama Austrija; nav tālu ari līdz Šveicei. Es sē-pie stūres no agra pavasara līdz vēlam rudenim о hrfuiru, kur acis rāda. Devos ceļā piektdienas novakarē un atgriezos mājās svētdien ap pusnakti. Atradu vairākas jaukas vietas, kur bija klusi un mierīgi; šādu atpūtu pēc nogurdinoša darba es vērtēju ļoti augstu. Austrijā, netālu no Zalcburgas, uzgāju dziļā aizā forelēm bagātu strautu un ne reizi vien pārvedu no turienes pārdesmit skaistu zivju. Minhe-nes tuvumā, uz Augsburgas pusi, bija mežs, gluži kā piebērts sēnēm. Tur auga rudmieses, baravikas, sviesta heciņas. Vedu tās mājās veselām somām, marinēju, sautēju sviestā un cepu uz pannas. Labāku cienastu viesiem bija grūti atrast.

Visvairāk kilometru spidometrs noskaitīja atvaļinājumu laikā. Ar savu gaišzilo rēno es trīs reizes devos tālos ceļojumos. Pirmo atvaļinājumu pavadīju Spānijā kopā ar Betiju.

Ar viņu iepazinos 1966. gada rudeni. Kādu dienu agrā pievakarē, līdz nogurumam klīdis pa Švābingu, iegāju krēslainā krodziņā izdzert kausu alus. Iekārtodamies pie bāra, pamanīju uz viena no augstajiem sēdņiem sieviešu rokassomiņu. Aiz piesardzības izvēlējos vietu tālāk no tās, jo gadījās, ka somiņas īpašniece, pēc dejas kopā ar partneri atgriezusies vietā, sarīkoja traci. Viņai esot nozagti vairāki simti mārku! Ieradās policija, sākās izmeklēšana un protokolu rakstīšana ... Dažreiz gluži nevainīgs, nejauši šādā incidentā iepīts vīrietis vilka laukā kabatas portfeli un maksāja, lai tikai būtu miers un mājās neko neuzzinātu sieva, kura bija pārliecināta, ka vīrs šobrīd atrodas svarīgā apspriedē. Mani gan šāda šantāža nebiedēja. RBE drošības birojs pa saviem kanāliem ātri nokārto ar policiju jebkuru skandālu, kas saistīts ar raidstacijas darbinieku. Tomēr atzinu par prātīgāku vairīties no šādiem piedzīvojumiem.

Kad orķestris bija beidzis spēlēt, pie bāra pienāca somiņas īpašniece. Izrādījās, ka viņa ir viena. Viņai sabojājās šķiltavas, bet man atradās sērkociņi. Pēc dažām minūtēm uzlūdzu viņu uz deju. Atnākuši atpakaļ, apsēdāmies jau blakus. Vēl trīs dejas, vēl divas glāzītes, un mēs izgājām rudenīgajā naktī jau kā labi draugi. Dažas dienas vēlāk meitene, kas nelikās tīši uzsūtīta, sāka nākt pie manis uz mājām.

Pretstatā manām agrākajām paziņām, Lillo un Gi-zelai, Betija bija interesants atklājums. Viņas vecāki bija šveicieši, taču viņa pati dzimusi un augusi Dienvidamerikā. Latīņu kultūras vide bija devusi Betijai humora izjūtu un pasargājusi no vēsa aprēķina čaulas. Betijas klātiene radīja sirsnības un tuvības gaisotni, viņa atšķīrās no savām vienaudzēm, kuras bija īsāku vai ilgāku laiku bijušas manas draudzenes. Betija bija nesavtīga un prata priecāties, viņai piemita līksma dzīvotgriba.

Dažos vārdos pastāstīšu, kā pavadīju atvaļinājumus, strādādams «Brīvajā Eiropā».

Pirmais atvaļinājums ir astoņpadsmit darbadienas. Ja kāds vēlas to nedaudz paildzināt, viņam rūpīgi jāatzīmē visas dežūras un uzdevumi, kas pēc priekšniecības rīkojuma veikti neplānotā ārpusdarba laikā. Piemēram, gaidāmais PASP CK plēnums varēja būt par iemeslu papildu dežūrām, bet, ja gadījās kas ārkārtējs, teiksim, marta nemieri Polijā vai notikumi Čehoslovakijā, poļu sekcijā izsludināja īstu mobilizāciju. Ja jau esmu pieminējis mobilizāciju, tad piebildīšu, ka «Brīvajai Eiropai» ir savi darbības plāni arī varbūtēja, militāra konflikta gadījumam. RBE darbinieki, kas nāk no sociālistiskajām zemēm, dzīvo nemitīgās bailēs no pēkšņa Varšavas līguma valstu karaspēka gaisa desanta. Viņi uzskata, ka arī komunisti izdarīs operācijas, kādas amerikāņi rīko Āzijā: zibenīgā uzbrukumā sagraus drupās raidstaciju, sagrābs arhīvus, sagūstīs ēkā pagadījušos RBE personālu un, pirms kāds pagūs reaģēt, tikpat ātri atgriezīsies bāzē. Satraukums sevišķi pastiprinājās 1969. gadā, kad amerikāņi steigšus sāka uzņemt mikrofilmā RBE arhīvu materiālus un vest kasetes pāri okeānam. CIP toreiz atzina par nepieciešamu aizsūtīt uz raidstaciju — «masās» savus aģentus un līdzstrādniekus, lai novērstu acīm redzamo paniku. Kantīnē pie kafijas tases vai sarunās gaitenī tie pacietīgi skaidroja, ka uztraukumam nav pamata, jo Minhenes tuvumā izvietota speciāla aviācijas apakšvienība, kuras uzdevums ir kara draudu gadījumā evakuēt RBE ļaudis. Daļai darbinieku tūlīt vajadzēja lidot pāri Atlantijas okeānam, bet daļai — uz Portugāli, kur, kā runāja, bija uzstādīti «Brīvās Eiropas» rezerves raidītāji. Un vispār, RBE esot tik svarīgs iestādījums, ka to glābšot pirmo, ja saspīlējums novestu pie trešā pasaules kara sliekšņa. Varu tikai piemetināt, ka īstenībā šie plāni nav nemaz tik precīzi izstrādāti.

Atvaļinājums, kuru pavadīju kopā ar Betiju, ilga trīs nedēļas. Pirms došanās ceļā paziņoju drošības birojam savu maršrutu abos virzienos un brauciena galamērķi — hoteli «Caho» Alikantes tuvumā. Tāda bija RBE iekšējās drošības priekšrakstu prasība. Minēto Spānijas apvidu man ieteica Betija, jo Alikantes apkaimē dzīvoja viņas vecāku draudzene, kāda spāņu grāfiene. Mēs apciemojām šo dāmu. Tā izrādījās veca vāciete, kas vēl Vilhelma II laikos bija apprecējusies ar Poznaņas poli un kopā ar viņu apbraukājusi vai puspasaules. Ceļojumos viņa iepazinusies ar spāņu grāfu, kura jūtas nebija zaudējušas kvēli arī tad, kad viņa kļuvusi atraitne. Tāpat kā citas sievietes, kādreizējās poļu sievas vai mīļākās, arī grāfiene zināja dažus vārdus poliski, un, kā jau parasts šādos gadījumos, tā nebūt nebija salonu leksika. Nobraukt automobilī divus tūkstošus kilometru, sēdēt uz vasarnīcas terases, no kuras paveras skats uz Vidusjūru, un klausīties, ka spāņu grāfiene lamājas kā fūrmanis — tas nudien bija kaut kas neaizmirstams!

Atpūta Spānijā izdevās bezgala jauka. Betija izrādījās brīnišķīga partnere. Kopā ar viņu es jutos lieliski, un tieši tādēļ tas ari bija mūsu pirmais un pēdējais kopīgais atvaļinājums. Kad sapratu, ka Betija man nepieciešama aizvien vairāk, ka aizvien asāk izjūtu viņas trūkumu, nolēmu viņu atstāt. Teikšu atklāti, ka pieņemt šādu lēmumu nebija nedz viegli, nedz arī vienkārši, un, pats ļaunākais, Betija nedeva ne mazākā iemesla, lai es varētu sadusmoties un aizkaitināti izmest: «Beigsim, mīļā ...»

Viņa nerīkoja greizsirdības scēnas, kad demonstratīvi sāku pievērst uzmanību citām meitenēm. Betija uzņēma manus «sāņlēcienus» ar rāmu izpratni, tik iecietīgi, ka tieši šī iecietība kļuva par mūsu pēdējās sarunas ieganstu. Šķīrāmies oficiāli un galīgi. Tiesa, mēs tikāmies līdz pat tai dienai, kad es aizbraucu no Minhenes, bet tikai kā draugi, saglabājot distanci un mērenu interesi vienam par otru, Agrākās jūtas bija zudušas. Man nav pamata domāt, ka Betijai būtu bijis kaut kas kopīgs ar amerikāņu vai rietumvācu pretizlūkošanas dienestu. Problēmas būtība ir cita. Tā izdarīt man vajadzēja tāpēc, lai vienmēr un visur spētu saglabāt rīcības brlvibu. Pieķeršanās otram cilvēkam, dabiskais jūtu siltums ar laiku var cilvēku pilnīgi pārņemt un savalgot, var novērst uzmanību no galvenā un kļūt par šķērsli — tā tas notika ar mani — uzdevuma izpildei. Varbūt es spriežu par šīm dziļi cilvēciskajām attiecībām pārlieku kategoriski, taču jau Varšavā, apmācību laikā, man tika skaidrots, kāpēc ikvienam izlūkdienesta darbiniekam jāpakļaujas zināmām specifiskām sava dienesta prasībām un disciplīnai. Nebija pat domas, ka tālumā no Centra es varētu šos noteikumus patvaļīgi mainīt vai ignorēt.

Nākamajā atvaļinājumā es aizbraucu uz Spāniju un Portugāli kopā ar Gerdu. Sī meitene dievināja mājturību, spodrību un mietpilsoniskus tikumus. Viņa uzkopa manu dzīvokli, gludināja bikses, cepa un vārīja. Gerda cerēja, ka es viņu apprecēšu. Viņa gan necieta poļus, taču es viņas acīs biju izņēmums. Gerda bija augstās domās par savu sabiedrības dāmas stāju un prasmi spriest, kas «labākajās aprindās» ir smalks un pieņemams. Nelabais mani dīdīja piedāvāt viņai kopīgu atvaļinājumu. Gerda, protams, nešaubīdamās piekrita.

Devāmies garā braucienā cauri Francijai pa Atlantijas okeāna piekrasti. Pirmais skandāls ar Gerdu izcēlās kādā ciemā vai, pareizāk sakot, miestiņā netālu no Spānijas robežas. Viņa bija sašutusi, ka es eju zvejnieku krodziņos. Tie ir slaveni ar lielisku virtuvi un sabiedrību, kāda sastopama tikai pirātu filmās. Svaigu zivju, jūras vēžu un krabju ēdieni, kurus tur gatavo, ir īsta poēma, bet vīni labuma ziņā neatpaliek no tiem, kādus pasniedz dārgākajos Parīzes restorānos. Sājos krodziņos gan nesmaržo pēc rozēm, tie neapžilbina ar spoguļu un kristāla mirgu un tajos nav sastopamas briljantiem apkārušās dāmas, bet tieši tur arī slēpjas to burvība. Gerdai tomēr bija citāda gaume. Viņa ņēmās kliegt:

— Ne prātā nenāk iet pie litiem plikadīdām! Vai tad tu nedzirdi, kā tie skrandaiņi strebj zupu? Es nobeigšos no tās sīpolu, olīveļļas un ķiploku smakas! Tu to dari man par spltil

Es mēģināju Gerdu pārliecināt, lai nepārspīlē, taču viņa kļuva nekaunīga:

— Uzreiz var redzēt, ka tu esi polis!

Mana reakcija bija asa. Gerda riinās, bet tikai uz īsu laiku. Mēs apmetāmies gleznainā portugāļu ciemā Atlantijas okeāna krastā, netālu no Lisabonas. Vēja sabangotie viļņi bija pārak augsti, lai riskētu izpeldēt okeānā, toties aizraujoši bija lēkāt no akmens uz akmeni, pret kuriem triecās ūdens vāli, uzsitot gaisā šļakatu strūklas. Netālu savās smagajās laivas, kas pēc apveida atgādināja feniķiešu kuģus, devas jūrā zvejnieki. Kad viņi atgriezās, malā gaidīja melni ģērbtas sievas un meitas. Satriecoši skaista bija šī ļaužu cīņa ar draudīgo stihiju, spožas saules pielietā ūdeņu bezgalība, neskartā pludmale ar gandrīz baltām smiltīm, kas sajauktas ar krabju bruņu atliekām, un liedagā izmestās lielās, varavīkšņainās zivis. Es varēju stundām apbrīnot okeāna krasta skarbo pievilcību, taču Gerda kurnēja.

— Tik. tālus kilometrus mocīties automobilī, lai ši-tajā nostūrī nevarētu pat izpeldēties jūrā un nīktu nožēlojamā viesnīcelē, kur nav ne vannas, ne silta ūdens! Vajadzēja kā visiem kulturāliem cilvēkiem lidot uz Majorku, nevis tupēt te starp portugāļu smerdeļiem...

Es vairs neizturēju un sadevu par šiem «smerde-ļiem» Gerdai pamatīgu brāzienu. Maz trūka, ka būtu viņu iesēdinājis Lisabonas—Minhenes lidmašīnā, lai galīgi nesabojā man atvaļinājumu. Gerda sāka raudāt un atvainoties. Mani šķebināja viņas pazemība, gatavība otra priekšā līst vai uz vēdera un pēc pasūtījuma teikt mīļus vārdus. Nebijis retās izdevības apskatīt un izbaudīt Portugāles un Spānijas piekrastes ainavas, viss mans atvaļinājums būtu pagalam. Nav vajadzības stāstīt, ka es pārtraucu ar Gerdu jebkādas attiecības.

Trešo garo atvaļinājumu — tas man bija pēdējais kā «Brīvās Eiropas» darbiniekam — pavadīju pavisam citā sabiedrībā. Minhenes universitātē es iepazinos ar Savienotajās Valstīs augušu ukraini Bohdanu, kuram bija ASV pilsonība. Bohdans beidza medicīnas fakultāti. Kad viņš bija nolicis visus eksāmenus, mēs divatā devāmies uz Itāliju, lejup pa pussalu visā «zābaka» garumā, un pārcēlāmies arī uz Sicīliju. Līdzi paņēmām guļammaisus, plītiņu un lielu pannu, jo bijām nolēmuši iztikt cik vien var lēti jeb, kā sacīja Bohdans, «pagaršot zaldātu dzīvi».

Itālija salīdzinājumā ar Spāniju vai Portugāli tūristiem ir dārgāka zeme, labāk sagatavota, lai ar savām vēsturiskajām vietām izvilinātu no viņiem naudu. Mēs to neizjutām, jo mitinājāmies vairāk pa čigānu modei un ēdienu lielākoties gatavojām paši. Tirgū pirkām olīveļļu un gaļu vai zivis, bet no bērniem, kuri stāvēja ceļmalās, — sēnes un augļus. Apmesties mēdzām jūras krastā, krietni tālu no modernajām, ļaužu pilnajām peldvietām. Gaļa un sēnes drīz bija uz pannas, un pēc pārdesmit minūtēm maltīte gatava. Laiku pa laikam parādījāmies arī ļaudīs, lai mazliet baudītu civilizāciju un par maksu apskatītu senatnes pieminekļus, kas ceļvežos bija atzīmēti ar visvairāk zvaigznītēm — kā paši ievērojamākie.

Atmiņā palikusi tikšanās ar tautiešu grupu kapsētā pie Montekasino, kur apglabāti poļu karavīri. Blakus vairākiem vieglajiem automobiļiem ar Varšavas, Krakovas un Silēzijas numuriem pie ieejas stāvēja arī autobuss, ar kuru bija atbraukuši Lībijā strādājošie poļi. Uzreiz pazinu viņus, jo Poļu pētniecības un analīžu nodaļā ienāca materiāli arī par Polijas celtnieku grupām Lībijā. C1P un RBE gatavoja tur provokāciju. Ap poļu mītnēm grozījās nenosakāmas tautības okšķeri un centās izdibināt, kuri no strādājošajiem ir «stingrie» un kuri — «mīkstie». «Mīkstos» apzīmējums tika lietots ziņojumos) mēģi

nāja pierunāt, lai viņi «izvēlas brīvību». Informatori reģistrēja arī visas grūtības un sarežģījumus, ar kādiem saskārās poļu speciālisti, kas Lībijā būvēja vairākus objektus, lai vēlāk šos faktus propagandas nolūkos izmantotu RBE pārraidēs. Minbenes raidstacijas mērķis bija diskreditēt Polijas palīdzību «trešās pasaules» valstīm.

Tikšanās ar tautiešiem, kas allaž ir patīkama, ja cilvēks vairākus gadus bijis prom no dzimtenes, tagad varēja radīt nepatikšanas. Saprotamu iemeslu dēļ būtu vēlējies no tās izvairīties, taču toreiz Montekasino kapsētā tas nebija iespējams. Neapdomīgi

uzrunāju Bohdanu poliski, un kāds no tūristiem —

vēlāk izrādījās, ka viņš ir būvtehniķis, — pajautāja:

— Vai jūs esat poļi?

— Es esmu ukrainis, taču šeit guļ mans tēvs, kurš bija poļu kareivis, — Bohdans veicīgi sameloja, redzēdams, ka es nesteidzos atbildēt. Meli bija ticami, jo garajās karavīru kapu rindās uz plāksnēm gadījās arī ukraiņu un baltkrievu uzvārdi.

— Un kur jūs dzīvojat? — polis no Lībijas gribēja zināt.

— Minhenē, — Bohdans atteica, nenojauzdams, ka viņa atklātība man kļūst bīstama. Bohdans man patika, es viņu labi pazinu, taču ne tik labi, lai pēc atgriešanās «Brīvajā Eiropā» atļautos nerakstīt ziņojumu drošības birojam par tikšanos ar PTR pilsoni.

Saruna ieguva visai kutelīgu pavērsienu. Polis gribēja no mums uzzināt, kā Rietumos var iekārtoties cilvēks, kurš aizbēdzis no dzimtenes. Vai tā ir taisnība, viņš naivi taujāja, ka labs būvstrādnieks jau pēc gada var nopirkt automobili, bet pēc četriem vai pieciem — arī ģimenes mājiņu? Ja es runātu ar viņu zem četrām acīm, tad atklāti pastāstītu, kā klājas tiem, kuri meklē bēgļa laimi svešumā, tālumā no tēvijas. Pārāk labi atcerējos dzīves salauztos cilvēkus Cirndorfas nometnē un apsardzes rotās. Arī tie bija bēguši no Polijas, krāšņo neona uguņu vilināti, iluzorās greznības un viegli sasniedzamas labklājības sapņa iekārdināti. Rūgtās pārdomas nāca vēlāk, kad neapdomīgais solis jau bija sperts un atpakaļceļš nogriezts. Tiesa, automobili jau var iegādāties, Rietumos tos ražo pietiekamā daudzumā, taču cilvēkam, kurš dzīvo no savu roku darba, mašīna ir greznuma priekšmets, kura dēļ gadiem ilgi jāierobežo pārējās vajadzības. Kam izdodas sakrāt pirmās iemaksas summu (tā ir ļoti augsta), var nopirkt arī mājiņu, taču pēc tam viņam divdesmit gadu jādzivo bailēs, ka tikai kaut kas nenotiek un nepietrūkst naudas parāda dzēšanai, jo tad pirkums tiek zaudēts. No šā skatpunkta Rietumi ir gluži citādāki, nekā Minhenes raidstacija tos tēlo pārraižu ciklā «Eiropa par pieciem dolāriem». Godprātība lika to visu pasacīt, taču blakus stāvēja Bohdans, kuram es biju «Brīvās Eiropas» darbinieks. Bet RBE, kā zināms, uzmācīgi mudina Polijas pilsoņus «izvēlēties brīvību» ...

Visparastākās nejaušības dēj biju nokļuvis gaužām idiotiskā situācijā. Nācās izturēt grūtu prāta vingrinājumu un izvairīgas loģikas eksāmenu, vienu no grūtākajiem visā tajā laikā, ko pavadīju Rietumos. Tagad vairs neatceros un nespēju atkārtot, ko toreiz sarunāju, juzdams sev pievērstu Bohdana pētošo skatienu. Ilgi tēloju Itālijas bēgļu nometnēs valdošos apstākļus, kas ir sliktāki nekā Cirndorfā. Vācijas Federatīvajā Republikā trūkst darbaroku, un bēgļus — ja vien viņi galīgi nenoiet no ceļa — tur uzskata par lētu darbaspēku. Citādi ir Itālijā, no kurienes simtiem tūkstošu cilvēku ik gadus spiesti doties pelņā uz ārzemēm. Vērojot šo valsti ar tūrista acīm, redzot automobiļiem pieblīvētos ceļus un greznos bagātnieku kvartālus, sociālie kontrasti paliek ēnā. Saule, zila debess, sulīgs zaļums, pārpildītas pludmales un šķietami bezrūpīgi cilvēki: lieliski vīrieši, kuri reti kad. ir tik skaidrā, lai droši varētu iepūst autoinspektora reaģentstobriņā, ķoķetīgas sievietes un burvīgi bērni, — tas viss veido fonu, uz kura pat Sicīlijas nabadzība šķiet tikai karnevāla maskarāde. Stāstīju to polim un pieminēju arī savu paziņu, labu automehāniķi, kurš bija atradis vietu kādā remontdarbnīcā. Ilgi viņš tomēr tur neizturēja. Atceros, kā puisis man teica: «Vecīt, ja Polijā man kāds uzkāpa uz varžacs, es viņu varēju izsunīt, lai kas viņš būtu, jo zināju savas tiesības. Bet te? Katrs švancs tevi var apcelt par muļķi.»

Tas, kurš sacīja šos vārdus, nebija izdomāta persona, kaut gan mana iztēle strādāja ar pilnu jaudu, meklējot argumentus, kas atturētu būvtehniķi no neapdomīgākā soļa viņa mūžā. Minētais mehāniķis bija Andžeis Zamorskis, ar kuru Janušs Korizma iepazinās Parīzē un vēlāk pieņēma savā dzīvoklī, kad jaunietis atbrauca uz Minheni. Zamorskis (viņš nebija RBE Poļu pētniecības un analīžu nodaļas šefa Kazimeža Zamorska radinieks) atkļuva līdz Bavārijas galvaspilsētai ar autostopu. Kādas sporta mašīnas vadītājs ieinteresējās par puisi, piedāvāja viņam darbu un pat dzīvokli. Tomēr drīz atklājās, ka šim rūpēm ir zemteksts, turklāt pat vairāki. Daibs autoremonta darbnīcā, kas viņu bija nomocījis, plus dīvains laulību trīsstūris — tas gāja pāri Andžeja Zamorska spēkiem. Kādu dienu viņš neizturēja un aizbēga pie

Korizmas.

Ja jau esmu nācis stāstīt par šo notikumu, tad piebildīšu, ka tam bija vēl viena, kurioza nianse.

Reiz kantīnē, īsinot laiku pie kafijas tases, izklāstījām to Tiškevičam, jaunākajam, un Janam Heve-lam, kurš poļu sekcijā rūpējās par vieglo mūziku; viņš gatavoja raidījumus «Tikšanās sešos desmit». Hevels, kurš strādāja kopā ar Tiškeviču, vai nu viņa ietekmē, vai arī kāda cita iemesla dēļ bija kļuvis gluži kā ķerts uz aristokrātismu. Sāka stāstīt, ka esot cēlies no senas dzimtas, kuras pamatlicējs bijis pazīstamais bagātnieks, Gdaņskas tirgonis Ježijs Hevels, kurš līdzējis karalim Vladislavam IV uzbūvēt floti, par ko ticis iecelts dižciltīgo kārtā un vēlāk ieguvis arī grāfa titulu. Naivais Janeks Hevels, kuru bija pārņēmusi mānija atsaukties uz savu seno dzimumu, pielika uzvārdam priekšā von un sāka parakstīties «Haevell», «Hevell» vai «Hawel» — kā vien ienāca prātā. Pasūtīja zīmoggredzenu ar ģerboni un, maisīdamies līdzi Tiškevičam, kurš nāk no īstiem aristokrātiem, pūlējās ievadīt pazīšanos ar kņaziem, baroniem, grāfiem un citiem von und zu, kuri apgrozījās Minhenē. Ik pa laikam viņš inūs uzjautrināja, stāstīdams, pie kā bijis uz rautu, kas viņu ielūdzis uz nedēļas nogali, ar ko spēlējis tenisu... Birtin bira slaveni uzvārdi un tituli, ģerboņu un muižu nosaukumi. Reiz viņš tā aizrāvās, ka Andžeja Zamorska piedzīvojumus ņēmās klāstīt kā savējos. Piepilsētas villa pārvērtās par milzīgu, moderni pārbūvētu viduslaiku pili, taču palika gan šļūcošiem soļiem, nākošais namatēvs, kas naktī mēģina ielauzties pie viesa, gan nedzirdami atsteigusies viņa laulātā draudzene, kura čukst atslēgas caurumā, ka vīrs no dusmām izdzēris puspudeli konjaka un nu gu] kā nosists, tāpēc esot lieliska izdevība... Hevels komiski attēloja garlaicības māktās grāfienes mīlas zvērestus un savas dvēseles mokas ģerboņiem rotātajā istabā. Mēs smējāmies, vai gar zemi krizdami, — gan par šiem piedzīvojumiem, gan arī par pašu Hevelu, jo viņš bija aizmirsis, ka šo stāstu dzirdējis tieši no mums.

Visu to es kapsētā sastaptajam būvtehniķim, protams, neteicu. Centos ievirzīt sarunu tā, lai tajā piedalītos arī Bohdans. Viņš tāpat mēģināja rādīt Rietumus bez mānīgā spožuma, kādā saviem klausītājiem tos ataino «Brīvā Eiropa» un — diemžēl dažā reportāžā arī Varšavā iznākošie poļu žurnāli...

Vēlāk, jau Romā, mums ar Bohdanu bija diezgan smaga saruna. Viņš gribēja zināt un saprast, kāpēc esmu ieņēmis šādu nostāju un izrādījis tādu divkosību. Ņēmos skaidrot, lietodams jau pārbaudītu paņēmienu.

— Redzi, — es teicu, — darbs «Brīvajā Eiropā» ir tikai viens manas dzīves posms. Paies neilgs laiks, un man piešķirs ASV pilsonību. Līdz tam es būšu Minhenē ieguvis slāvistikas doktora grādu un ar šādu Rietumvācijas universitātē saņemtu zinātnisko titulu spēšu sekmīgāk startēt Savienotajās Valstīs, vieglāk atradīšu darbu kādā augstskolā, zinātniskās pētniecības institūtā vai firmā, kas uztur ciešus kontaktus ar Krieviju, Poliju vai citām Austrumeiropas valstīm. Kā zinātniskajam darbiniekam manas izredzes Savienotajās Valstīs būs lielākas, ja es pārāk nesariebšu Varšavas varas iestādēm un nenogriezīšu sev ceļu tiešiem sakariem ar Poliju. Kad būšu jau ieguvis ASV pilsonību un pārcēlies uz dzīvi viņpus Atlantijas okeāna, izpildīšu visas formalitātes, kādas prasa Polijas likumi, atsakoties no PTR pilsonības. Tādi, lūk, ir mani nākotnes plāni, tāpēc es negribu, ka mani pieskaita pie «cilvēkķērājiem». Pasaule ir maza, turklāt — kā es varu būt drošs, ka tas, kurš vaicāja par brīvības izvēlēšanos, bija pret mani vaļsirdīgs?

Tā bija diezgan viltīga argumentācija. Citādu izskaidrojumu es savā stāvoklī nevarēju atļauties. Vajadzēja panākt, lai Bohdans atzīst, ka man ir taisnība, un laikam tas arī izdevās. Vismaz viņš pie šī jautājuma vairs neatgriezās.

Tiku minējis, ka jau Cirndorfā ievadīju sarunas par emigrēšanu uz ASV. Zināju, ka daudz netīra ūdens aizplūdīs Reina, kamēr kaut ko izlems, tomēr dūšīgi gāju virsū Lubeņskim un citiem vadošiem PAIRC darbiniekiem, kuru pienākums pēc statūtiem ir palīdzēt poļiem, kas vēlas apmesties uz pastāvīgu dzīvi ASV. īstenībā šie cilvēki vairāk rūpējās par in-lormatoru sagādāšanu «Brīvajai Eiropai», nevis poļu bēgļu likteņiem. Cīniņš par tiesībām izbraukt uz ASV bija daļa no manas leģendas, tam vajadzēja atvieglot «Brīvās Eiropas» izpēti.

ASV piisoņa tiesību iegūšana un pārcelšanās uz dzīvi otrpus Atlantijas okeāna poļu sekcijā kļuva par īstu modes problēmu 1967. gadā, kad Izraēlas agresija stipri saasināja starptautisko stāvokli. Sevišķu aktivitāti toreiz izrādīja Znamerovskis. Tieši viņš skaidroja nesen pieņemtajiem darbiniekiem, kas un kā jākārto, lai saņemtu re-entry permit (atgriešanās atļauju). Šī dokumenta īpašnieks jau bija gandrīz pilntiesīgs ASV pilsonis. Viņš drīkstēja iebraukt Savienotajās Valstīs bez vizas un viņu varēja arī iesaukt ASV armijā. Viens no amerikāņu likumiem, tā saucamais Rodino-Biil, paredz, ka jebkurš svešzemnieks, kurš piecus gadus nostrādājis «Brīvajā Eiropā», var pretendēt uz ASV pilsonību, — tāpat kā tad. ja viņš būtu šos gadus nodzīvojis Savienotajās Valstis. Lūk, vēl viens pierādījums, kāda ir amerikāņu attieksme pret «neatkarīgo» raidstaciju! Es vēl tagad nepārzinu visus šos juridiskos priekšrakstus, toties Znamerovskis tos bija izpētījis smalki jo smalki. Viņš deva mums aizpildīt veidlapas un raudzījās, lai iesniegumi būtu pareizi formulēti. Viņš bija arī tas, kurš man pasacīja, kad jāierodas PAIRC birojā, lai saņemtu aptaujas lapu un izietu ārsta apskati.

Šī lapa bija milzīga. Nekad nebiju turējis rokās dokumentu, kurā ietverts tik daudz jautājumu. Varu iedomāties, kas tas būtu par gardu kumosu mūsu sa-tīriķiem, ja kāda Polijas iestāde arī ieviestu šādu bezizmēra anketu! Tajā bija jautājumi par rasi, reliģiju, politisko pārliecību un — tas mani sevišķi uzjautrināja — arī «delikāti» vaicājumi sieviešu kārtas pārstāvēm: vai kundze piekopj prostitūciju, vai kundze domā to piekopt arī turpmāk... un tā tālāk. Aptaujas lapai vajadzēja pievienot paziņojumu, ka aizpildītājs nekad nav bijis komunists.

Kad biju iesniedzis dokumentus, nācās vēl iziet medicīnisko pārbaudi; šī procedūra ir obligāta visiem, kuri vēlas iegūt ASV pilsonību. Kabinetā daži ziņkārīgi mediķi man izpētīja visu, kas un kur vien bija pētāms. Jutos gluži kā zirgs gadatirgū.

1968. gada aprīlī formalitātes beidzot bija nokārtotas, un ASV vicekonsule man izsniedza Savienoto Valstu «kvazipilsoņa» pasi. Triju mēnešu laikā man vajadzēja pārbraukt otrpus Atlantijas okeāna, lai lietai, tā teikt, pieliktu punktu. Pēc tam bija jāierodas Savienotajās Valstīs ik pa diviem gadiem, lai pagarinātu «atgriešanās atļauju».

Izlidoju uz ASV 1968. gada maija sākumā. Biju sarunājis ar RBE līdzstrādnieku Jabloņski, ka viņš mani sagaidīs Ņujorkā, YMCA viesnīcā. Polijas iedzīvotājiem, īpaši varšaviešiem un krakoviešiem, šīs pagājušā gadsimta vidū dibinātās organizācijas nosaukums nav svešs. Young Men's Christian Association (Jauno vīriešu kristīgajai apvienībai) arī Polijā piederēja nami, kur bija ierīkoti klubi, peldbaseini un naktsmītnes. Salīdzinājumā ar man labi pazīstamo bijušās YMCA Varšavas nodaļas ēku Ņujorkas celtne ir milzīga un drūma. Pirms saņēmu atslēgas, reģistratūra vajadzēja parakstīt paziņojumu (amerikāņi dievina šādus papīrīšus), ka esmu kristietis; tikai tad drīkstēju kāpt liftā un doties uz savu istabu. Tā bija šaura un šķita netīra, kaut gan oda pēc grīdu mazgājamā pulvera un dezinfekcijas līdzekļiem. Maksa par numuru bija sešarpus dolāru diennaktī. Tas nav daudz, jo citās Savienoto Valstu lielākās pilsētas viesnīcās jāmaksā krietni dārgāk. Taču trūcīgums bija drausmīgs.

Līdz tam Jabloņski, kurš bija redaktors emigrantu žurnāla «Wiadomošci» mēneša pielikumam «Na ante-nie» (tas publicē «Brīvās Eiropas» svarīgāko raidījumu tekstus), es pazinu diezgan maz. Šis cilvēks mūžJgi atradās krustcelēs, pat vēl vairāk — tās sev meklēja un radīja.

Otrā pasaules kara gados Jabloņskis bija jūrnieks. Uz kuģiem viņš sācis braukt jau agrāk un Ņujorku pirmo reizi redzējis, šķiet, 1939. gadā. Pēc kara apmeties uz dzīvi Lielbritānijā. Tur apprecējies, viņam bija bērni. To aprūpēšanai Jabloņskis pēc avīžu sludinājuma pieņēma vācu meiteni, kas bija atbraukusi uz salu valsti apgūt angļu valodu un bija gatava vadīt mājturību. Pie Jabloņskn viņa to vadīja tik labi, ka kopā ar viņu atstāja Angliju un nokļuva «Brīvajā liiropā». Jabloņskis skaitījās literāts, viņam bija pat zināmi panākumi, taču Minhenē spalvas meistaru netrūkst. Viņu aizēnoja Tadeušs Novakovskis, «Brīvajai Eiropai» rakstīja ari Kazimežs Vežiņskis, ap raidstaciju grozījās dažādu pirmskara, kara gadu un emigrācijas laika literāro prēmiju laureāti. Jabloņ-skim nebija kur izvērsties, viņš palika malā. Palaikam tikai mēdza izmest, ka, lūk, tas un tas esot gra-fomāns. It kā no tā viņam kļūtu vieglāk... Minhenē man neizdevās ar Jabloņski iepazīties tuvāk, un arī Ņujorkā viņš neizcēlās ar runīgumu un. atklātību. Jabloņskim garšoja dabiskie bifšteki, pašapkalpošanās bārā viņš spēja notiesāt vienā paņēmienā trīs vai četras porcijas. Dajēji varēju piekrist, kad viņš sacīja: «Tas ir labākais, ko amerikāņi līdz šim izdomā'* juši!» Bifšteki patiešām bija sulīgi un gardi, tomēr es pārāk maz pazinu Savienotās Valstis, lai iedrošinātos apgalvot, ka šie kulinārijas izstrādājumi nudien ir pats labākais no visa, kas bijis un ir šajā milzīgajā valsti.

Jabloņskis bija mans pavadonis, taču pat nedomāja slēpt, ka Ņujorka viņam nepatīk. Mazliet ironiski izsacījās par šo pilsētkolosu, kas ļimst zem debesskrāpju smaguma un no augšas atgādina akmens tuksnesi. Jabloņskis mani aizveda uz RBE Ņujorkas centru Parka avēnijā. Uzbraucām divdesmit septītajā stāvā, kur Jabloņskis bija ne pirmo reizi, un tūlīt iegājām poļu birojā, ko vadija ilggadējais CIP darbinieks Karols Vāgners.

Mans amats «Brīvajā Eiropā» nedeva iespēju uzturēt plašus kontaktus ar Ņujorkas centru. Jāpiebilst, ka attiecības Minhenes un Ņujorkas starpā nav īsti skaidras. Kā stāstīja vecie RBE darbinieki, agrāk pārcelšana uz Ņujorku uzskatīta par lielu veiksmi, taču tagad neviens pēc tās vairs netīkojot. Kaut vai tāpēc, ka algas starpība ir nenozīmīga, bet Minhenē dolāra pirktspēja ievērojami augstāka nekā Ņujorkā. Turklāt starp Novaku un Ņujorkas poļu biroja kārtējo šefu vienmēr valdīja asas pretrunas. Vieni centās pārliecināt Novaku, lai viņš pakjauj sev visu «Brīvās Eiropas» poļu sektoru Atlantijas okeāna abās pusēs, citi — ne 'jau bez amerikāņu ziņas — mēģināja pierādīt, ka tieši Ņujorkas birojs ir tas, kam pienākas vadīt RBE poļu sekcijas darbu. Jau teicu, ka savā laikā Stšetelskim neizdevās nomainīt Novaku. Vēlāk paklīda runas, ka Vāgneram, kurš droši turējās savā krēslā, ar amerikāņu palīdzību tomēr izdošoties ņemt virsroku pār Novaku. Parka avēnijas birojā mūs ar Jabloņski nesagaidīja ne sirsnīgi, ne arī jūsmīgi; zinādams Minhenes un Ņujorkas savstarpējās attiecības, es par to nebrīnījos. Pret mums izturējās tipiski amerikāniski: ātri paveic savu darāmo un — ardievu!

Dokumentu kārtošana aizņēma nepilnas trīs dienas. «Brīvā Eiropa» bija parūpējusies, lai viss ritētu bez kavēšanās. Mums nekur nevajadzēja nedz iigi gaidīt, nedz ari spiesties cauri portorikāņu pūļiem, ar kuriem pilnas Ņujorkas ielas. Atkal nācās aizpildīt plašas anketas un sniegt dažādus paziņojumus, kam bija zvēresta svars. Šādā veidā es ieguvu personības apliecību — mazu kartona gabaliņu plastikāta ietvarā — un amerikāņu pagaidu pasi, tā dēvēto re-entry permit.

Tā kā man vēl palika vairākas brīvas dienas, nospriedu nedaudz apskatīt Ameriku. Vispirms devos pie Dičkovska, kuru mēs Cirndorfas nometnē saukājām par Nagu. Viņam izdevās izbraukt uz Savienotajām Valstīm 1967. gadā. Dičko\rskis man rakstīja uz Minheni, ka veicoties lieliski, viņš pelnot vairāk nekā astoņsimt dolāru mēnesi, esot nopircis automobili un drīzumā, kad būšot sakrājis bankā pietiekamu summu, metīšot darbu pie malas un ķeršoties pie disertācijas. Laikus pavēstīju, ka braucu uz ASV, un saņēmu ielūgumu apmesties pie viņa. Dičkovskis rakstīja: «Man ir divistabu dzīvoklis ar vannu, varēsi justies kā mājās. Kad būsi nokārtojis darīšanas, piezvani uz numuru ... un brauc šurp. Mēģināšu dabūt dažas brīvdienas, izmetīsim kādu likumu .. .»

Tā ari darīju. Ņujorkā iesēdos autobusā, un Nags mani sagaidīja norunātajā pieturā. Nevarēja teikt, ka viņš izskatītos labi. Atgādināja lelli, ko izplūkājis un saņurcījis bērns, kuram diez kā netīk mazgāt rokas. Kopā piegājām pie viņa automobiļa. Tas bija jau palietots, droši vien no otrām vai trešām rokām pirkts šoseju kuģis. Dičkovskis uzmanīgi vēroja, kādu iespaidu uz mani atstās viņa mašīna. Redzēdams, ka viņš alkst apbrīnas, paslavēju:

— Prīmā vāģis!

Dičkovskis atplauka kā maija saulīte.

— Kur tu Eiropā atradīsi tādu autiņu! — viņš izjusti teica. — Polijā, vecīt, uz tādām mašīnām gaidīs savus simt gadus, ja ne vairāk ...

Namiņš, kur Dičkovskis īrēja divas bēniņu istabas, bija viens no daudzajiem neskaitāmo koka ēku rindā, kas no abām pusēm ieskāva blīvi sabūvētās ielas un šķērsielas. Mājas atšķīrās tikai ar durvju un logu aplodu krāsojumu, taču toņu dažādība viesa nevis atšķirību, bet vēl vairāk izcēla šis urbānistiskās kopas vienmuļību: ēciņa, žodziņš, pārdesmit metru zālāja ar dažiem kociņiem un krūmiem, atkal ēciņa ...

Istabu sienas bija no plastmasas, un arī vanna bija no kaut kāda plastikāta; kāpu tajā ar sajūtu, ka tūdaļ izlūzīšu cauri un iekritīšu pirmajā stāvā. Starpsienas vadīja katru, pat visniecīgāko skaņu.

Dičkovskim bija draudzene — atraitne ar trim bērniem, kuras virs gājis bojā autokatastrofā. Bērnus uzturēja no pabalsta, ko maksāja par mirušo tēvu, bet sieva pelnīja sev iztiku, strādādama par pārdevēju. Nags dzīvoja pie viņas nelaiķa vira vecākiem.

Izrādījās, ka Dičkovskis ir viesmīlis kādā diezgan nožēlojamā krogā un pelna ap trīssimt dolāru mēnesī. Viņš nespēja vairs slēpt, ka vēstulē rakstījis nepatiesību, taču tūdaļ mēģināja taisnoties:

— Amerika ir bagāta, ļoti bagāta zeme! Šimbrīžam laime vēl nav uzsmaidījusi, taču pienāks arī mans laiks. Gan tu redzēsi...

Man neizdevās to redzēt ne tad, ne arī vēlāk, 1970. gadā, kad atkal lidoju uz ASV pagarināt re-entry permit. Dičkovskis joprojām bija viesmīlis, tikai vēl nepievilcīgākā dzertuvē, un par «savu laiku» runāja jau mazāk pašpārliecināti. Iegriezos pie viņa vienīgi uz īsu bridi, jo biju nolēmis apciemot Kanādā dzīvojošos radus. Tad, kad vēl dienēju apsardzes rotās, tie pēc mātes lūguma pūlējās mani aizdabūt pie sevis. Māte toreiz rakstīja: «Tu izdarīji lielu muļķību un mūs dziļi sāpināji, neatgriezdamies Polijā. Tikai, lūdzu, nepaliec Vācijas Federatīvajā Republikā. Ja reiz esi izvēlējies klaidoņa dzīvi, tad brauc uz Kanādu. Es jau rakstīju, lai par Tevi parūpējas.»

Пет, kas taisījās dot man pajumti, pašiem neklājās diez cik spoži. Brālēns bija augsti kvalificēts strādnieks, taču cietis ražošanas negadījumā: viņam bija ierobežotas kustību spējas, tāpēc darbu viņš nebija zaudējis, toties kategoriju gan. Tornēr nevarēja vien beigt slavēt savus Kanādas šefus:

— Statos ar mani tā vis neauklētos! Sen jau būtu uz ielas un dzīvotu no kroņa pabalsta.

Par brālēna Sievu viņas paziņas Polijā droši vien stāstīja leģendas: sak, tai gan ir veiciesl Viņa bija aizbraukusi uz īsu laiciņu apciemot tuviniekus, pie paziņām viesodamās, iepazinusies ar manu brālēnu, apprecējusies un palikusi Kanādā. Draudzenes viņu apskauda, taču šaubos, vai jūsma nenoplaktu, ja tās redzētu, kā «laimīgā», pārnākusi mājās pēc maiņas, kas pavadīta fabrikā pie konveijera, rūpīgi rēķina nopelnītos dolārus, lai pietiktu parāda dzēšanai par mājiņu, automobili un veļas, mazgājamo mašīnu, maksājumam apdrošināšanas firmai, iztikai un arī kaut kam mugurā ģērbjamam. Man bija žēl šīs dūšīgās, vēl pajaunās, bet jau dzīves rūgtumu izbaudījušās sievietes. Ar līdzjūtību raudzījos uz brālēna sirmajiem matiem — viņš taču nebija daudz vecāks par mani... Klausījos, kā viņš stāsta, ka pēc nelaimes gadījuma zaudējis pašpaļāvību. Būdams pieredzējis augstas klases speciālists, viņš varētu arī nebaidīties no konjunktūras svārstībām un pasūtījumu trūkuma — šie faktori valda kapitālistiskajā darba tirgū —, taču tagad situācija mainījusies. Atlaišana un štatu samazināšana pirmos skar zemas kvalifikācijas darbiniekus, tas ir, tos, pie kuriem pēc negadījuma piederēja arī brālēns.

Sakarā ar manu ierašanos viņš paņēma dažas brīvdienas, jo gribēja parādīt Kanādu. Kad pirmo reizi ciemojos pie Dičkovska, viņš mani aizveda pie Niagaras ūdenskrituma. Tā es nobraucu pa Savienoto Valstu un Kanādas ceļiem vairākus tūkstošus kilometru. Kanāda palika atmiņā ar plašo līdzenumu, tukšo prēriju, mežu un ezeru skarbo skaistumu, ASV — ar mašīnu pārblīvētām autostrādēm, par kurām jūsmoja ne tikai Nags vien. Nīkstot gigantiskajos «korķos», prātā nāca Leopolda Tirmanda raksti «Brīvajai Eironai».

Viņš gatavoja raidījumu ciklu, kurā, izmantojot par piemēru Savienotās Valstis, centās pierādīt absolūtu un visās dzīves jomās valdošu Rietumu pārākumu pār Austrumiem. Tomēr jau viens no pirmajiem tekstiem po]u sekcijā radīja diezgan lielu neizpratni. Tirmands apgalvoja, ka ASV ik uz soļa esot vērojama nesalīdzināmi dziļāka demokrātija nekā sociālistiskajās valstis, un minēja visai īpatnēju piemēru. Viņš reiz esot braucis autobusā, un tas satiksmes drūzmā vilcies tikpat lēni kā greznie limuzīni tam blakus. Katrs no tiem maksājis tik, cik visi pārpildītā autobusa pasažieri kopā spēj nopelnīt gada ceturksni. Tā, lūk, pēc Tirmanda domām, arī esot amerikāņu demokrātijas būtība, pilsoņu tiesību vienlīdzība. Redaktori nezināja, ko lai ar šādu «trumpi» iesāk. Tirmands gan bija paslavējis, kā nākas, Ameriku, pateicis labu vārdu par Rietumu demokrātija (daudziem tas ļoti patīk), un tomēr kopumā kaut kas nebija tā, kā vajag.

Pārāk īsu laiku pabiju Savienotajās Valstis un pārāk maz redzēju, lai pamatīgāk iepazītu šīs lielās zemes kontrastus, visas pretrunas un konfliktus, kas bieži plosa tas sabiedrību, sarežģīto amerikāniskā dzīvesveida mehānismu, kurš iebraucēju no Eiropas pārsteidz ar parādību diapazonu, bezdibeni starp bagātību un nabadzību, mūsdienu civilizācijas sasniegumiem un gangsterismu, cilvēka brīvības ideālu slavinājumiem un dūres tiesībām, medicīnas panākumiem un baismīgo narkomānijas postu. Abās uzturēšanās reizēs viņpus Atlantijas okeāna vairāk centos izprast, cik lielā mērā īstenībai atbilst tas mīts par Ameriku, kuru bieži biju dzirdējis Polijā, sevišķi vidusskolā un universitātē, un kuru cītīgi kultivēja «Brīvā Eiropa». Ik uz soļa sastapu brēcošus neatbilstības piemērus. Kaut vai Dičkovskis — jauns vīrietis ar augstāko izglītību, kurš bija noslīdējis līdz viesmīļa amatam, taču negribēja atzīties, ka dzīvē cietis sakāvi. Viņš vēl aizvien loloja cerības — vai ari izlikās ticam —, ka Savienotās Valstis paver neierobežotas iespējas katram, kas kļūst par ASV pilsoni. Diemžēl Dičkovska stāvoklis bija krasā pretrunā ar viņa vārdiem un sapņiem. Un tomēr viņš dzīvoja ilūziju pasaulē un gaidīja pienākam «savu laiku». Citi atbrīvojas no maldiem ievērojami drīzāk, to sekmē asā ciņa par eksistenci. Cirndorfā un arī Minhenē es daudz domāju par šo jautājumu. Ja vidusmēra rie-tumvācietis, amerikānis, anglis vai francūzis zinātu, kādu priekšstatu par viņu «Brīvās Eiropas», «Amerikas balss» vai «Vācu viļņa» raidījumu ietekmē sev radījis polu bēglis, viņš būtu stipri pārsteigts. Izdzirdējis, ka šīs raidstacijas, kuras uztur par viņa maksātiem nodokļiem, nekautrējoties stāsta, ka vajagot tikai aizbraukt no Polijas, lai tūdaļ tiktu pie villas, vieglā automobiļa un augsta dzīves standarta, viņš smietos līdz asarām. Taču kā lai to ieskaidro Varšavas, Krakovas, Lodzas vai Bjalistokas naivuliem?

Par studijām Minhenes universitātē es jau runāju. Tās man bija labs iemesls izrauties no «Brīvās Eiropas» geto, kā ari atstrādāt lekcijās nokavētās stundas pēc darba laika; citādi es nez vai būtu spējis aizsūtīt Centram tik daudz slepenu un pilnīgi slepenu RBE dokumentu kopiju. Doma par studēšanu gan neradās tūlīt, stājoties darbā, bet krietni vēlāk, kad jau biju stabili iekārtojies «Brīvajā Eiropā».

Mazliet baidījos no iestājeksāmeniem. To bija trīs: mutisks pārbaudījums vācu gramatikā, diktāts un rakstisks atstāstījums. Uzskatīja, ka eksāmeni ir grūti, un to no manis arī neslēpa.

Vislielākās bažas man sagādāja eksāmens gramatikā. Vācu valodu pārvaldīju jau gluži ciešami, taču, kā labi zina tie, kas mācījušies svešvalodas, pat lietpratējs var apjukt dažādo laiku, deklināciju, vārdda-rināšanas elementu un kombināciju labirintā un nonākt strupceļā. Zubrīju un kalu vairākas nedēļas. Kad eksaminētājs — jauns, simpātisks vīrietis — uzzināja, ka esmu no Polijas, viņš kjuva neparasti laipns un pat sirsnīgs. Šādā gaisotnē es atbildēju ātri un droši. Nemulsināja pat sarežģīti jautājumi, un pasniedzējs laiku pa laikam to atzinīgi uzsvēra, vēl vairāk stiprinādams manu pašapziņu. Viņš jau gatavojās likt atzīmi, jau sniedzās pēc pildspalvas un eksaminācijas lapas, bet tad pavisam nejauši, aiz vēlīgas ziņkāres pavaicāja:

— Kā jūs nokjuvāt Minhenē?

— Esmu bēglis, — es atbildēju.

— Un ko jūs te darāt?

— Strādāju «Brīvajā Eiropā»5

— Tur? — viņš bija neviltoti pārsteigts. Smaids acumirklī nozuda, sirsnība izgaisa. Sekoja jauni, aizvien grūtāki jautājumi par vācu gramatiku, it kā eksaminētājs vēlētos pierādīt, ka manas zināšanas vēl ir trūcīgas. Pēdīgi viņš tomēr ielika atzīmi un atvadoties divdomīgi sacīja:

— Vēlu jums dzīvē vairāk laimes ...

Pēdējos eksāmenos gāja vieglāk, un tā es kļuvu par vienas no VFR lielākās universitātes studentiem.

Tā kā visai nesen biju studējis Polijā, bieži salīdzināju mācību apstākļus abu valstu augstskolās. Min-henes universitātē ir krietni vairāk birokrātijas. Studijas notiek pēc semestru sistēmas, ik semeštram jāreģistrējas no jauna, bet tas nozīmē kavēt laiku universitātes finansu daļā un dekanātā. Rakstīt un aizstāvēt doktora disertāciju (Vācijas Federatīvajā Republikā doktora grāds ir rangu augstāks nekā Polijā maģistra grāds, taču prasības, kas izvirzītas doktora disertācijai, ir ievērojami zemākas nekā pie mums kandidāta disertācijai) var tikai tad, ja students piedalījies savai fakultātei obligātajos profilējošā priekšmeta un paligpriekšmetu semināros, noklausījies noteiktu skaitu lekciju un nolicis nepieciešamos eksāmenus. Universitātes nodarbības man aizņēma aptuveni septiņas stundas nedēļā; galvenokārt tie bija semināri, kuros nedrīkstēja nebūt. Pret lekcijām es izturējos vieglprātīgāk. Toties daudz, lasīju, izmantodams raidstacijas bibliotēku. Atšķirībā no daudziem citiem studentiem man nebija grūtību ar mācību grāmatām. Ņēmu literatūras sarakstu un pirku, kas vajadzīgs, kaut arī lielākoties tie bija biezi, ļoti dārgi un vidusmēra studentam tikpat kā nepieejami sējumi. Lai tos dabūtu darbam, viņiem vajadzēja meklēt, kombinēt, pierakstīties rindā, ievērot atdošanas termiņus... Vārdu sakot, lai sadzītu nepieciešamos mācību līdzekļus, daudziem studentiem bija jāšķiež ne mazums laika un enerģijas.

Studijās valdīja atmosfēra, pie kuras biju pieradis jau Polijā. Saspringts darbs un garlaicība, drudžains satraukums pirms eksāmena, jaunāko ziņu apmaiņa studentu «biržā» un cerība nopelnīt kādu mārku... Sājā ziņā visi studenti ir līdzīgi, kaut ari mācās dažādās valstis un dažādos kontinentos. No svarīgākiem notikumiem, manuprāt, vērts pieminēt strīdu, kas man

izcēlās ar baznīcsiāvu valodas pasniedzēju profesoru Panceru. Tas bija labs sava priekšmeta speciālists, ar s'uagrām prasībām pret studentiem, kuras arvien paaugstināja.

Kādā no semināriem Pancers pievērsās slāvu sen-vēsturei. Saskaņā ar kādu ne īpaši labu vācu zinātnes tradīciju viņš raksturoja slāvus kā primitīvu cilšu pārstāvjus, kuri mitinājušies Pripetes baseina purvos un pārtikuši no savvaļas augu vākšanas un zvejniecības. Uz rietumiem un dienvidiem tie, pēc Pancera domām, aizklīduši vienīgi tādēļ, ka kultūras un civilizācijas ziņā daudz augstāk attīstītās ģermāņu ciltis devušās tālāk rietumu virzienā, lai aizpildītu vakuumu, kas bija radies pēc Romas impērijas sabrukuma. Tur, kur parādījušies senslāvi, no ļaužu apmetnēm un iekoptiem taukiem nav palicis vairs ne miņas. Viss atgriezies sākotnējā stāvoklī, ceļi aizauguši ar mežu, bet cilvēku mājokļu drupās iemitinājušies vilkt un lāči. Pancers uzbūra ainu, kādu tēloja revanšis-tisko novadniecību žurnāli, rakstot par poļu zemēm astotajā, devītajā un desmitajā gadsimtā.

Pēdīgi es nenocietos un pieklājīgi, taču kategoriski pārtraucu pasniedzēju. Mācīdamies Varšavas universitātē, biju dziļi un pamatīgi interesējies par polabu (Elbas slāvu — Red.) likteni un kultūru. Apmeklēju sorbu apdzīvotos apvidus Vācijas Demokrātiskajā Republikā un ļoti rūpīgi gatavojos šim braucienam. Labi pārzināju arī Juzefa Kostševska un Tadeuša Lēr-Spla-viņska darbus par slāvu pirmdzimteni Vislas un Odras baseinā. Sāku to visu stāstīt. Runāju ceturtdaļstundu vai pat ilgāk. Kad es apklusu, Pancers ielūkojās pulkstenī urr sacīja:

— Loti atvainojos, taču mūsu nodarbības ievilkušās garumā un laiks beigt. — Viņš mirkli pārlika un piebilda: — Arī vācu pētnieku vidū ir tādi, kas būtu ar panu Čehoviču vienis prātis.

Taču tas vēl nebija viss. Manu repliku bija dzirdējuši pāri par trīsdesmit cilvēku, kas piedalījās seminārā. Viņu vidū bija arī vairāki galēji nacionālistiskā lielvācu vai, pareizāk, prūšu garā noskaņoti studenti. LTn notika kaut kas interesants! Šie vācieši, kuri agrāk nelikās mani redzam, pēc sadursmes ar

Panceru pirmie sāka teikt labdienu. Citi savukārt mani apsveica. Viņiem bija paticis, ka cs protu atklāti, visiem dzirdot, aizstāvēt savus uzskatus.

Ne pirmo un ne pēdējo reizi visā uzturēšanās laikā Rietumos es pārliecinājos, ka svešu tautu cieņu spēsim iegūt tikai tad, ja būsim īsti un patstāvīgi, mācēsim sargāt savu pārliecību un vairīsimies sevi parādīt kā materiāli un garīgi nabagus citu nāciju radiniekus. Daudzi mūsu tautieši to diemžēl ir aizmirsuši. Saskarē ar Rietumiem mēs pārāk bieži un nevietā esam pazemīgi. Pat mūsu viesmīlība, ar kuru tā lepojamies un dēvējam par tradicionāli polisku, atbraucējam no kapitālistiskas valsts rada neveiklības sajūtu, bet dažreiz izraisa ne visai glaimojošas atsauksmes. Ja kādu ielūdz pusdienās vai vakariņās, tad saskaņā ar Rietumu kritērijiem no viņa kaut ko gaida preti. Ja viesim to nepasaka skaidri un gaiši, viņš cenšas uzminēt pats. Bet to, kāda domu gaita ir ļaudīm, kuriem par Poliju un poļiem, komunismu un komunistiem (tie esot gan atklāti, gan maskēti...) tiek klāstītas visdažādākās blēņas, šķiet, nav nepieciešams īpaši skaidrot.

Vakaros, kad nodarbības universitātē bija beigušās, mēs parasti gājām uz kādu krodziņu. Pasūtījām vīnu un alu, diskutējām par šo un to, stāstījām anekdotes un dziedājām poļu, krievu un ukraiņu dziesmas.

Slāvistikas, kā ari citu specialitāšu studentu, jaunu gleznotāju un tēlnieku, iesācēju dzejnieku, rakstnieku un aktieru pulkā, kuri mums labprāt piebiedrojās, svinējām vārdadienas, dzimšanas dienas un kāzas. Daudzas sanākšanas notika manā dzīvoklī. Kaut vai tādēļ vien, ka es tur biju saimnieks, nevis apakšīrnieks. Turklāt citiem nebija tik lielas platības.

Strādādams «Brīvajā Eiropā», es nomainīju divus dzīvokļus. Pirmais — istaba un vannas istaba — bija Terēzes ielā 114, un es to saņēmu ar raidstacijas piešķirtu dzīvokļa iekārtu. Tās dēļ man bieži bija domstarpības ar «Brīvās Eiropas» sagādnieku Brukšu. Šis virs iepirka visu, sākot ar rakstāmmašīnu lentēm un beidzot ar palagiem RBE personālam. Eiropā viņš bija nokļuvis kā ASV armijas kaprālis vai nu kara laikā, vai drīz pēc tā beigām. Kad Brukšu demobilizēja, viņš neatgriezās uz ASV, bet sāka strādāt par viesmīli oficieru kazino. No turienes kāds amerikāņu izlūkdienesta virsnieks, kurš bija norīkots darbā «Brīvajā Eiropā», paņēma Brukšu pie sevis un panāca, ka viņu ieceļ par sagādnieku. Jaunajā amatā kaprāļa talants taisīt biznesu uzplauka visā spožumā. Viņš krāpa visus un visur. Šīs blēdības, kā arī komisijas nauda, ko Brukss saņēma no rūpniekiem un vairumtirgotājiem, palīdzēja viņam tikt pie turības. «Brīvajā Eiropā» visi zina, ka Bruksam pieder vairākas lielas viesnīcas dažādās pilsētās, tomēr neviens neuzdrīkstas bāzt degunu sagādnieka un viņa kompanjona Manfrēda Ščensnija darīšanās. Brukss tagad raidstacijā ir pārāk svarīga figūra un viņam ir pārāk daudz ietekmīgu aizbildņu...

Ievācies savā pirmajā dzīvoklī, es atklāju, ka man nav radioaparāta. Kādreiz to deva kopā ar mēbelēm, taču vēlāk šefi sāka ekonomēt un radio tika svītrots no RBE darbinieku dienesta dzīvokļa inventāra. Poļu sekcijā ieminējos, ka man vēl paredzami izdevumi radiouztvērēja iegādei. Kāds pateica, ka Gamarņiko-vam esot mājās vecs aparāts un viņš varētu to atdot. Sacīju, ka esmu gatavs viņu atbrīvot no šīs mantas. Dažas dienas vēlāk Gamarņikovs apturēja mani gaitenī un uzrunāja:

— Pan Andžej, vai tā ir taisnība, ka jūs esat ar mieru mani atsvabināt no vecā radiouztvērēja?

— Jā, labprāt.

— Tad pēcpusdienā iegriezieties pie manis, varēsit pievākt.

Ieeju pie Gamarņikova, paņemu aparātu, esmu jau pie durvīm, un piepeši viņš saka:

— Tās divdesmit markas šobrīd varat arī nemaksāt; atdosiet vēlāk, algas dienā ...

Tā kā netālu no mana vecā dzīvokļa bija divi naktslokāli, kur dzērāji reizēm ālējās līdz pat rītam, tad man kā cilvēkam, kurš apvieno dienesta pienākumus ar studijām jeb, citiem vārdiem sakot, strādā arī vakaros un naktīs, bija iemesls lūgt RBE administrāciju samainīt dzīvokli. Nebija viegli to panākt, taču man laimējās, jo tieši tad izcēlās skandāls kādas čehoslovaku sekcijas darbinieces dēļ. Šī dāma rīkoja skaļas uzdzīves un neļāva gulēt skaista, toreiz Min-henē visaugstākā, debesskrāpja iemītniekiem. Čehieti par sodu pārcēla uz rajonu, kur atradās daudzi naktslokāli un iedzīvotāji bija vairāk pieraduši pie dziedāšanas, trokšņiem un džeza orķestra gaudām. Bet es ievācos modernas, stiklā un alumīnijā mirdzošas ēkas vienpadsmitajā stāvā, kur telpas apsildīja griestos un grīdā ierīkoti elektroradiatori. īres maksa pārsniedza piecsimt markas mēnesī, tāpēc šeit mita diezgan īpatnēja sabiedrība. Līdzās elegantām prostitūtām dzīvoja arī labi situēti vācu uzņēmēji un — «Brīvās Eiropas» darbinieki.

Dzīvoklim bija divas istabas un tumša virtuve. Un, protams, arī vannas istaba un milzīgs balkons, kur varēja izvietoties savi desmit cilvēki. Par to es pārliecinājos mājas ballītēs, ko rīkoju kopā ar universitātes kolēģiem.

Šādiem saviesīgiem vakariem mēs dažreiz gatavojāmies divas vai pat trīs dienas, un jau pati pošanās izvērtās par sava veida izpriecu. Atnāca meitenes un viņu pielūdzēji, un sākās kolektīva vārīšana, cepšana, sautēšana un marinēšana ... Es kļuvu par īstu speciālistu cūkas kājiņu galerta un sautētu skābu kāpostu gatavošanā. Bieži liku galdā arī paša marinētas sēnes, svaigi ķertas foreles un — gluži dabiski — labi atdzesētu poļu degvīnu. Ukraiņi savā gaumē sagatavoja līdzatvestos baklažānus, krievi vārīja pelmeņus un cepa pīrāgus. Neviens nevarēja sūdzēties par ēdamā trūkumu.

Sie groziņu vakari slāvistikas studentu un viņu draugu vidū man patika daudz labāk nekā poļu sekcijas darbinieku stīvi oficiālās tikšanās pie bridža galda vai arī lielās balles, ko laiku pa laikam rīkoja RBE vadība.

Viens no tradicionālajiem pasākumiem bija «Brīvās Eiropas» ziemsvētku sarīkojums.

Viesi sapulcējās lielajā zālē, tā saucamajā Jackson-room, kur parasti notika konferences. No milzīgiem traukiem, kas atgādināja nometnes katlus, cienāja ar šķidrumu, kuru dēvēja par punšu, bet kurš drīzāk garšoja pēc kompota, kam pieliets mazliet degvīna. Uz galdiem slējās sviestmaižu grēdas. Allaž šķita, ka to ir ļoti daudz, taču bija vajadzīga liela izveicība, lai roku burzmā kādu šķēlīti dabūtu arī uz sava šķīvja. Puse RBE darbinieku ir abu dzimumu bavā-

riesi, bezgala kāri uz visu, ko vien dod par velti. No malas vērojot, reizēm grūti bija valdīt smieklus. Sievietes brokātā un zīdā, vīrieši sniegbaltos virskreklos im lakkurpēs — visi grezni saposušies un apaļīgi miesās (ārzemju aviosabiedrības bija spiestas tajās lid-jnašīuds, kas kursē uz VFR, ierīkot platākus sēdekļus, lai izdabātu biezo maku īpašniekiem), viņi uzklupa pilnajām paplātēm kā pie bada. Pēc šī «uzbrukuma» galds atgādināja Āfrikas govju baru, kam pāri vēlusies rijīgu milzu skudru lavīna. Baltoja tikai galdauti, salvetes un iztukšotie trauki. Negribu būt žultains, un tomēr — ja kāds būtu sācis laizīt šķīvjus, nez vai tas izraisītu sensāciju. Bavārieši netaupīja ari kroņa punšu, kaut gan tā, šķiet, vajadzēja pietikt veselam bundesvēra bataljonam. Sejas ātri tapa sārtas, un pēc pārdesmit minūtēm zālē visi jau runāja paceltā balsī. Bavāriešu dialekta dunā pilnīgi pazuda Visas citas valodas, bet «Brīvajā Eiropā» to taču bija pe mazums.

, Vairākas reizes piedalījos arī bailēs, ko rīkoja «Brīvās Eiropas» personālam. Tos, kas patiešām gāja turp teklaid ēties, varēja saskaitīt uz pirkstiem. Lielākā daļa

ijoļu sekcijas darbinieku, kā viņi paši sacīja, apmetēja balles tāpēc, ka tā bija pieņemts. Ik reizes pēc fcāda sarīkojuma sekcijā uzbangoja tenku un ironisku mājienu vilnis (art tas bija kļuvis par tradīciju). Sievietes viscītīgāk «apstrādāja» Tadeuša Novakovska sievu. Pane Danuta bija tik skaista un tā prata ģērbties, ka varētu parādīties ļaudīs pat virtuves priekšautā, bet skaudīgās čaukstenes arī tad stāstītu, ka No-vakovskis viņai pasūtījis jaunāko Diora tērpu.

«Brīvā Eiropa» nebūtu amerikāņu iestādījums, ja tās šefiem nerūpētu «nacionālo kolektīvu» iekšējā saliedētība. Bija laiks, kad šķita, ka nu tai ir radusies lieliska bāze. Kādā jaukā dienā Minhenē uzradās pans 2.ukovskis. Pēc apģērba un izskata viņš atgādināja cirka direktoru no bilžu grāmatas zīmējuma. Žukov-skis atvēra Turku ielā krodziņu un nosauca par «Sīa-wische Seele». Lūk, šo Turku ielas «Slāvu dvēseli» Novaks tad arī nolēma — protams, ar šefu piekrišanu un kvēlu atbalstu — pārvērst par sava veida klubu, kur pulcētos visu RBE «nacionālo sekciju» darbinieki. Viņš pat parūpējās, lai amerikāņi dzīļu uz «Slāvu dvēseli» arī radiostacijas «Brīvība» ļaudis. Novaks daudzināja «Slāvu dvēseli» un panu Zukovski katrā piemērotā un nepiemērotā gadījumā. Krodziņā savus darbus lasīja Novakovskis, Jabloņskis un citi literāti. Apmeklētāju vidū parasti bija arī pats Novaks ar sievu un pārējie «Brīvās Eiropas» dūži. Direktors deva rīkojumu uz «Slāvu dvēseli» aicināt arī poļu sekcijas viesus. Tur ik dienas varēja sastapt cilvēkus, kas gribēja pieglaimoties Novakam. Un piepeši — gluži kā pērkons no skaidrām debesīm! Zukovskis pazuda. Krodziņu slēdza. Policija izdarīja kratīšanu, taču neko neatrada, vai arī, manuprāt, nedarīja zināmu atklātībai. īsi sakot, Žūkovska izgaišana palika poļu un arī citu sekciju darbiniekiem neatminēta mīkla.

Zukovskis nebija vienīgā persona, kurai bija sakari ar RBE poļu sektoru un kura pazuda noslēpumainos apstākļos. Cik atceros, pat Minhenes avīzes par «Sīa-wische Seele» īpašnieku neko daudz arī nerakstīja. Toties, kad nozuda Anatols Jēra, visi vakara laikraksti pavēstīja par to pirmajās lappusēs, ievietojot arī afēras galvenā varoņa attēlus.

Pirms stāstu tālāk, nepieciešams dot dažus paskaidrojumus. Tas bija laiks, kad VFR lielākajās pilsētās trīs ceturtdaļas vai vismaz puse striptīzlokālu, bāru, krodziņu, restorānu un citu nakts «tingeltangeļu» piederēja ebrejiem, kuri prata arī poļu valodu. Ja īpašnieks, iedams cauri zālei, izdzirdēja poliski teiktus vārdus, viņš mēdza apstāties un sacīt: «Sveiciens tautiešiem!» Un tūdaļ gribēja zināt, kas ir viņa viesi, kad un no kurienes atbraukuši, uz cik ilgu laiku un kāpēc?

So izpriecas vietu saimnieki parasti sadarbojās ar noziedznieku pasauli un taisīja nedzirdētas mahinācijas, bet policija bieži nespēja viņiem neko padarīt.

Kā policists, kurš piedalījies pret ebrejiem vērstās hitleriešu akcijās, lai pratina cilvēku, ko tur aizdomās par narkotisko vieiu tirdzniecību vai kādu līdzīgi smagu likumpārkāpumu, ja tas nekautrēdamies met viņam acīs: «Inspektora kungs taču nekad nav varējis ciest ebrejus, vai ne?»

Ar Minhenes naktsdzīves aprindām bija saistīti trīs draugi: Jans Hevels — vēlākais viltvārdis grāfs, Le-šeks Mruvčiņskis un Anatols Jera. Viņi bija sastapusies Cirndorfā, gaidot, kad tiem piešķirs politiskā patvēruma tiesības. Hevelam palīdzēja RBE, arī Jēra centās iekārtoties darbā «Brīvajā Eiropā», taču viņam td.s neizdevās, bet Mruvčiņskis aizgāja strādāt pie Moškoviča, uz Hamburgu. Oficiāli viņš tur bija mākleris. Moškoviča firma specializējas tirdzniecībā ar mūsu jūrniekiem, tomēr nevairās arī no netīriem darījumiem. Skaļā spiegošanas prāva Gdiņā savā laikā atklāja, ka Moškovičam ir plaši sakari ar imperiālistisko valstu slepenajiem dienestiem. Viņa pakalpojumus izmanto arī «Brīvā Eiropa».

Anatols Jēra kļuva par Moškoviča tautiešu dibinātas lielas firmas «zicdirektoru». Gluži par neko saņēma pieci tūkstoši mārku mēnesī, brauca ar dienesta mersedesu un, kā jau tas pienākas, tēloja nopietnu biznesmeni, kurš ieņem atbildīgu amatu. Likumīgu tirdzniecības operāciju aizsegā sabiedrība slēdza tumšus darījumus ar starptautiskajiem afēristiem, kas specializējās zelta, vērtspapīru un narkotiku kontrabandā. Ar Jēru mūs nejauši iepazīstināja Hevels. Nepiespiestā sarunā Jēra parādīja sevi kā jautras dabas cilvēku, kas nav vienaldzīgs pret glāzīti un sievietēm, kuras prot savus jaukumus augstu novērtēt markās vai dolāros.

— Ko citu lai tagad iesāku? — viņš vaļsirdīgi sacīja. — No Polijas es aizbēgu. Pieteikties policijā un paziņot, ka izvēlos brīvību, bija pats vienkāršākais, taču no plikas brīvības vien ilgi neiztiksi. Tagad esmu līdz ausīm iekšā tai savā direktora biznesā un atpakaļceļa vairs nav. Varbūt atgriezties Polijā? Tas nebūtu grūti. Nosēdētu savus divus gadus, bet tālāk? Automobili man tur neviens nedos un neviens arī nemaksās par to, ka reiz iznāks iet cietumā. Toties tagad es dzīvoju uz velna paraušanu, kaut arī zinu, kā tas beigsies. Tur cietums, un te cietums, taču šeit vismaz man pirms ķurķa ir dolce vīta^1.,.

Notikums ar Jēru atgādināja izdaudzināto līgumu ar nelabo. Tie, kuri viņam bija piedāvājuši direktora krēslu, jau no sākta gala zināja, ka reiz viņu noziegumus atklās un Jēram būs jāstājas tiesas priekšā. Viņš bija ar šādu norunu mierā, un tomēr — laikam

Salda dzīve. (Itāliešu vai.)

«saldās dzīves» apskurbināts — nolēma viltībā pār« spēt nelabo. Negaidīdams, kamēr iekritīs viņa saimnieki, viņš pats izdarīja noziegumu. Kādu vakaru bal-vāravīzēs parādījās Jeras fotogrāfijas un milzīgi virsraksti: «Piesavinājies pusotra miljona mārku un aizbēdzis», «Akciju sabiedrības direktors — izšķērdētājs».

Pazīstams Minhenes jurists man paskaidroja, ka tādās firmās kā tā, kur Jēra bijis par «zicdirektoru», nekad nevar zināt, vai notikusi, tā teikt, zagļa apzagšana vai arī iepriekš izplānota blēdība. Tāpēc man grūti spriest, vai Jēra patiesi bija nozadzis pusotra miljona mārku. Varbūt tikai simt piecdesmit tūkstošus? Summu apzināti varēja paaugstināt un pat pierādīt ar viltotiem grāmatvedības dokumentiem, iai saņemtu no apdrošināšanas sabiedrības lielāku kompensāciju. Nav izslēgts, ka Jēra vispār neko nebija zadzis, bet gan saņēmis dažus desmitus tūkstošu mārku par tīšu pazušanu. Divi kompanjoni tikuši pie naudas, kuru jau sen bija nolēmuši izmānīt no trešā, bet zādzība piedēvēta Jēram. Kā paskaidroja minētais jurists, variantu ir daudz. Bagātajā Federatīvajā Republikā notiek ne tādi vien brīnumi, un ne viena vien krāpšana vainīgajam sagādā nevis cietumsodu, bet gan milzu kapitālu.

Līdz manai aizbraukšanai no Minhenes nevienā avīzē tā arī neparādījās ziņa, ka Jeras lieta atklāta un kāds ir tās iznākums. Nez vai tā bija tikai rietumvācu policijas «neizdarība» ...

Kad sēdos rakstīt šos memuārus, skaidri zināju tikai to, kāds būs nobeigums. Paredzēju, ka pēdējā rindkopa skanēs apmēram šādi:

«Šodien saņēmu no Centra ziņu, kuru gaidīju jau vairākus gadus. Pēc trim dienām man jāierodas Varšavā. Atgriežos pa maršrutu Z. Sīs trīs dienas nebūs vieglas. Jānokārto visas darīšanas, kurām jāpieliek punkts; protams, tas jāizdara neuzkrītoši, nepiesaistot uzmanību. Vēl nezinu, kā es to izdarīšu, taču domās jau esmu Polijā. Tuvinieki, Varšava, Centrs.., Kaut jel drīzāk, kaut varētu ieiet priekšnieka kabinetā un ziņot: «Poručņiks Cehovičs atgriezies pēc uzdevuma izpildes!» Vai tiešām es drīkstu ar pilnām tiesībām sacīt, ka uzdevumu esmu izpildījis?»

Šāds noslēgums likās vispiemērotākais, jo biju iecerējis rakstīt atmiņas dienasgrāmatas veidā. Skaidrs, ka es netaisījos atainot savus pārdzīvojumus dienu pēc dienas, tomēr gribēju saglabāt notikumu secību un parādīt, kā auga mana pieredze, ar kādām grūtībām es saskāros un kādus panākumus guvu sava uzdevuma izpildē.

Sācis rakstīt vai, pareizāk sakot, uzrakstījis pirmās pārdesmit lapas, es pārliecinājos, ka sākotnējais nodoms nav reāls. Šāda dienasgrāmata būtu pārāk apjomīga un varbūt interesanta manai nākamajai sievai, bet ne lasītājam, kurš ņems rokās šos memuārus. Tāpēc izvēlējos citu formu, koncentrējot uzmanību uz atsevišķām problēmām. Tomēr ari tad notikumu pārpilnība itin bieži lika novērsties no stāstījuma pa-matpavediena.

Kad pēdīgi pieliku punktu astotās nodaļas beigās, es secināju, ka tomēr neesmu spējis pateikt visu, ko vēlējos. Par daudz ko vispār nebiju runājis un daudz ko biju pieminējis tikai garāmejot.

Par ko es neesmu rakstījis?

Šos tematus varētu dalīt divās grupās. Pie pirmās pieder dažādi personiski piedzīvojumi, kurus neizdevās iekļaut atmiņu izklāstā, jo atkāpju jau tā ir daudz un es negribēju pārslogot galveno sižeta līniju. Otrā grupa — tie ir noklusējumi skaidri saprotamu iemeslu dēļ. Man šķiet, ka pat lokomotīves mašīnists, pastnieks vai gaļas veikala vadītājs nespētu uzrakstīt memuārus, nesaglabājot sev tiesības nerunāt par daudzām viņiem svarīgām lietām. Ko lai saka par mani, cilvēku, kas strādāja slepenajā dienestā, kurš tik nelabprāt atklāj savas darbības aizkulises?

Centīšos' sniegt dažus pirmās un otrās tematu grupas piemērus.

Grāmatā pietrūka vietas, lai pastāstītu, ka ar prieku gāju uz tā dēvēto Oktoberlest — oktobra svētkiem, plašu sarīkojumu četrpadsmit dienu ilgumā, kurš beidzās oktobra pirmajā svētdienā. Minhenē to svin kopš 1812. gada.

Vācieši apgalvo, ka oktobris viņiem reiz saucies Weinmonat — vīna mēnesis. Bavārijā vīna pagrabu gan nav daudz, toties netrūkst visdažādāko šķirņu alus, tāpēc Oktoberlest vairāk atgādina alus cienītāju svētkus, kurus vilina iespēja sanākt kopā un parādīt, cik kurš var turēt.

Jautro izdarību vieta ir Theresiemviese — Terēzes pļava. Svētku dienās turp gāžas vai visa Minhene. Arī «Brīvā Eiropa» sūta uz turieni savus dažādu tautību darbiniekus, katram izsniedzot žetonu, par kuru var dabūt pusi cepta cāļa un kausu alus.

Starmešu un krāsainu lampionu gaismā virs pūļa galvām griežas velna rati un karuseļi, neskaitāmos kioskos pārdod makreles, milzīgus cukurgailīšus, vēl milzīgākus kliņģerus un uz iesma vai ogļu pannas restēm ceptas desiņas, kā arī visāda lieluma gumijas āmuriņus.

Svilstošu tauku dvakas ieskautais, viļņojošais pūlis plūst gar teltīm, kas ir milzīgas kā lidmašīnu angāri un augšā izrotātas ar eglītēm un krāsainām lentēm apvītiem baltegļu vainagiem. Šajās gigantiskajās teltīs uz paaugstinājuma sēž orķestranti nacionālos svētku tērpos un spēlē bavāriešu melodijas. Ap garajiem svaigi ēvelētu dēļu galdiem, kas nokrauti ar alus kausiem, karstām desiņām un ceptiem cāļiem, apmetušies iesiluši bavārieši un ik pa brīdim vienojas kopīgā dziesmā, kas atgādina klintsbluķu nogruvumu akmeņ-i lauztuvē.

Kad apnīk vienā teltī, viņi dodas uz citu. Pārgājienu laikā tiek taisītas «špāses». Jokdaris pielavās kādam, kas vienā mierā dzer savu alu, un gāž ar gumijas āmuriņu pa galvu. Ja cietušais aizrijas vai aplejas ar alu, visi smej, vai gar zemi krizdami. Tās tikai ir lustes! Uzjautrināšanās ir arī iekniebt vai uzbliezt sievietei pa apaļīgo dibenu, uz ko tā reaģē ar tādu kā spiedzienu vai smējienu un šķietas visai apmierināta ar šo uzmanības apliecinājumu,

Minhenieši no tā sauktajām labākajām aprindām lūkojas uz Oktoberfest diezgan greizi un reti kad piedāvā saviem ārzemju paziņām izbraukumu uz Terēzes pļavu. Es gan ik gadus labprāt devos turp, vēroju bavāriešu izpriecas un piedalījos sarunās. Liekas, ka pēc visa tur redzētā un dzirdētā es sāku labāk saprast Kristīgi sociālās savienības politiku un tās līdera Franča Jozefa Strausa runas.

Pie šīs grupas pieskaitāms arī mans piedzīvojums ar kultūristiem.

Vēl tad, kad dzīvoju studentu kopmītnē Varšavā, Kicka ielā, es sadraudzējos ar puišiem, kuri trenējās svarcelšanā. Pēc viņu ierosmes mēģināju arī pats cilāt stieni un hanteles. Minhenē man bija mazkustīgs darbs, un es baidījos, ka no mūžīgās nīkšanas pie papīriem kļūšu stīvs un neveikls. Nopirku hanteles, taču patīkamāk bija nodarboties pienācīgi iekārtotā zālē. Es iestājos kultūristu klubā un sāku trenēties kopā ar cilvēkiem no visdažādākajiem sabiedrības slāņiem. Vīrieši, ar kuriem biežāk iznāca tur tikties, šķita izglītoti un erudīti. Dažreiz sarunas ieilga, un mēs, izgājuši no kluba, iegriezāmies kādā tuvējā krodziņā, lai pie kafijas tases un vīna glāzes pabeigtu aizsākto tematu.

Kādu dienu viens no viņiem ielūdza mani ciemos.

— Es sestdien rīkoju nelielu rautu, — viņš sacīja. — Atnāks daži mani draugi. Vai jūs arī neiegrieztos?

Es piekritu, jo nekas interesantāks todien nebija ieplānots.

Dzīvokli mazliet pārsteidza tur valdošā puskrēsla un spēcīga dāmu parfīma smarža, kaut gan sievietes nemanīja. Namatēvs mani laipni sagaidīja, stādīja priekšā saviem paziņām un tūdaj pacienāja ar glāzīti stipra dzēriena. Biju paguvis iebaudīt vēl dažus malkus, stāvēju istabas vidū un ar kādu sarunājos, kad divi viesi apsēdās uz zemas sofas sienmalē un sāka maigi sačukstēties. Bridi vēlāk arī citi vīriešu pāri, nemaz nekautrējoties no manas klātienes, ievadīja nepārprotamu flirtu, bet kāds no vienpatņiem, gados vecāks kungs, dīvaini smaidīdams, devās uz manu pusi.

Es apstulbu. Vēl mirklis, un izceltos skandāls, jo biju gatavs zvelt savam «pielūdzējam» pa žokli. Par laimi iejaucās namatēvs, ari manāmi apmulsis, un veicīgi izveda mani virtuvē. Tur ņēmās dedzīgi atvainoties un lūgt, lai es nedusmojoties. Esot notikusi kļūda, jo viņš, dzīvokļa saimnieks, domājis, ka arī es... Ja viņš tā nedomātu, tad nebūtu lūdzis uz šim viesībām. Viņu maldinājusi mana līdzdalība kultūristu kluba treniņos, tāpēc ka tur mēdzot, tikties cilvēki ar šādām nosliecēm.

Tas man bija jaunums. Kopš tā laika, pieredzes bagātināts, pārstāju iet uz klubu un trenējos mājās.

Ar šiem piemēriem, manuprāt, ir diezgan, lai ilustrētu tēmas, par kurām netiku rakstījis, jo tās neizdevās ievadīt memuāru pamatgultnē. Ik diena, ik nedēļa un mēnesis sniedza kaut ko jaunu, taču ne jau visu var izstāstīt.

Apzināti noklusēto jautājumu loku varētu raksturot ar seno mediķu devīzi: primum поп nocere (pirmām kārtām nekaitēt). Šo principu es stingri ievēroju un vadījos no tā, rakstīdams par «Brīvās Eiropas» ziņu piegādātājiem un citiem informācijas avotiem.

Memuāros nav nosaukti tie cilvēki, kuri joprojām ir Polijas Tautas Republikas pilsoņi, taču manas uzturēšanās laikā Minhenē vai arī agrāk aiz neslēpta naida, muļķības, lētticības vai peļņas kāres tika piegādājuši ziņas «Brīvajai Eiropai».

Kāpēc es neminēju viņu uzvārdus?

Ar dažiem RBE informatoriem Centra darbinieki jau pienācīgi aprunājušies. Diskrēti, zem četrām acīm. Runāja galvenokārt ar tiem, kurus pretinieks varētu šantažēt. Viņiem atklāti pasacīja: «Nepakļaujieties, ja jūs mēģina biedēt ar sekām, kādas varētu būt tādas un tādas informācijas sniegšanai «Brīvajai Eiropai». Mums tas jau ir zināms. Ceram, ka jūs izdarīsit no šis sarunas pareizu? secinājumus. Šobrīd uzskatām lietu par izbeigtu, taču, ja šāds gadījums atkārtosies, mēs runāsim citādāk. Turpmākais atkaiīgs tikai no jums »

Vairākiem informatoriem izteica sabiedrisku nopēlumu viņu daiba biedri.

Ar dažiem vispār nerunāja. Zinu kādu pavecāku tieslietu doktoru, kurš dzīvoja nelielā pilsētiņā Varšavas tuvumā. Sadarbībai ar «Brīve Eiropu» viņš bija izveidojis kaut ko līdzīgu privātam informatoru tiklam un materiālos, kurus sūtīja uz Mmheni, dižojās ar to. Kad es atgriezos Polijā, viņš gaidīja arestu un, kas bija loti raksturīgi, pat vēlējās, lai viņu apcietina. Sis doktors bija no tiem cilvēkiem, kuri «slavas» dēļ gatavi uz visu, nerēķinoties nedz ar sabiedrības domām un uzskatiem, nedz arī ar savu pašcieņu. Viņam iznāca vilties Neviens viņu pat neuzaicināja uz sarunu. Ceru, ka šis doktors no tā būs kaut ko mācījies.

Nerakstīju arī par daudzām Mmhenē veiktā darba detaļām. Cīņa ar pieredzējušu pretinieku neredzamajā frontē ir ļoti sarežģīta un, pat atskatoties uz kādu tās fragmentu no zināmas laika atstarpes, ir jātur noslēpumā daudzi svarīgi un joprojām aktuāli tas elementi. Šajā cīņā nav pabeigtu «raundu», tā nemitīgi turpinās, operācijas savā starpā saistās, risinās līdztekus, saskaras pagātnē vai ietiecas nākotnē, un šajā mijiedarbē ari meklējama panākumu ķīla.

Teorētiski ir zināms, kas un kā jādara, lai nokļūtu pretinieka pusē, ielavītos viņa štābos un izdibinātu rūpīgi glabātos noslēpumus. Taču šo šķēršļu pārvarēšana ir tikai puse no veiksmes. Visgrūtāk ir uzturēt pastāvīgus un drošus sakarus ar savējiem, panākt, lai iegūtā informācija plūstu nepārtrauktā straumē. Ja runājam par mani, tad tas bija vairāk Centra nopelns, taču par to es nerakstīšu.

«BRĪVĀ EIROPA» PĒC MANAS ATGRIEŠANĀS DZIMTENĒ

Jau pagājis diezgan ilgs laiks, kopš nācis klajā memuāru pirmais izdevums. Šajā periodā man bijis desmitiem tikšanos dažādās Polijas pilsētās ar dažādu sabiedrības slāņu pārstāvjiem.

Tās apmeklēja ne vien šīs grāmatas lasītāji, bet ari cilvēki, kas grāmatā aprakstītos notikumus daudzmaz zināja no preses, radio un televīzijas. Starp citu, es diskutēju gan ar agrākajiem pastāvīgiem, gan ar nejaušiem «Brīvās Eiropas» klausītājiem, kā arī ar ļaudīm, kas vēl tagad reizēm vai arī regulāri klausās šo raidstaciju.

Runāju arī ar personām, kuras pazinušas manas grāmatas galvenos «varoņus» nereti jau pirms 1939. gada vai tikušās ar tiem ārzemju braucienos pēc kara, dažreiz pat gluži nesen. To, ka «Brīvā Eiropa» ir politisko diversiju centrs un svarīgs CIP posms ar divējādu seju, vairums tikšanās dalībnieku uzzināja tikai pēc manas atgriešanās dzimtenē no masu informācijas līdzekļiem vai arī no šīs grāmatas.

Diskusijas ar tikšanās dalībniekiem un viņu jautājumi pamudināja mani papildināt memuāru pirmo variantu ar vairākām problēmām, kuras man agrāk šķita vispārzināmas vai arī nebūtiskas. Cerams, lasītāji man piedos, ka šī nodaļa salīdzinājumā ar iepriekšējām izveides ziņā ir mazliet citādāka, fas ir dabiski, jo man vairs nav tiešas saskares ar memuāros attēloto vidi. Tagad es vērtēju daudzus jautājumus ne tikai no zināmas laika distances, bet ari no plašāka viedokļa. Aplūkoju tos pašlaik vienīgi no materiāliem un dokumentiem, kas nonākuši manās rokās, nevis no personiskās pieredzes RBE sienās, no sarunām, kādas man toreiz bija jārisina, un no uzdevumiem, kādi bija jāveic.

Atzīmēju lielāko tiesu jautājumu, kurus man uzdeva, apsolīdams atbildēt uz tiem memuāru otrajā izdevumā. Tagad pildu savu solījumu, kaut gan saprotamu iemeslu dēj visus tematus nevaru skart, jo tie, kas rūpējas par RBE drošību, neaprobežojas vienīgi ar mācību trauksmju rīkošanu vai, pareizāk sakot, «brīvības oāzes» apsargāšanu, bet arī cītīgi seko visam tam, ko raksta par viņu iestādījumu. Sevišķi rūpīgi viņi šķirstīja manu grāmatu, analizēdami teikumu pēc teikuma, skaitot, kas un cik reižu tur pieminēts, un, pats svarīgākais, pūloties izdibināt, kādi materiāli nonākuši mūsu rokās.

Lai teiktais nebūtu vienīgi tukši vārdi, atgādināšu, ka pēc «Septiņu grūtu gadu» pirmā izdevuma iznākšanas kāda vēstniecība iegādājās vienā no Varšavas grāmatnīcām aptuveni simt grāmatas eksemplāru. Vai tiešām ikviens tās darbinieks būtu tīkojis pēc maniem memuāriem? Es būtu lepojies ar šo faktu, ja vien neuzzinātu, ka grāmatu var nopirkt arī «Brīvās Eiropas» ēkā. Vēstniecības personāla lasītkāre nu atklājās nedaudz citā gaismā: lielais eksemplāru skaits Varšavā bija nopirkts tādēļ, lai daļu aizgādātu uz Minheni. Iespējams, ka daļēji to biju veicinājis es, jo, kā jau autoram pieklājas, aizsūtīju dažus eksemplārus vairākiem RBE darbiniekiem. Ikviens no viņiem droši vien gribēja zināt, ko un kā par viņu esmu uzrakstījis, tāpēc memuāri sāka iet no rokas rokā un būtu gājuši vēl ilgi, ja par manu dāvanu neuzzinātu direktors Novaks. Tāpat kā citos līdzīgos gadījumos, viņš arī šoreiz pacēla cimdu un parūpējās, lai grāmata kļūtu pieejama visiem. Tādējādi Novāks gribēja saglabāt sev tiesības uz autoritatīvu un pārējiem obligātu memuāros skarto jautājumu iztulkojumu. Nezinu, vai šo lēmumu viņš pieņēma pats, vai arī viņam lika tā rīkoties. Katrā ziņā pircēju nebija daudz. Esmu pārliecināts, ka runa šeit nav par skopulību. Izskaidrojums bija gluži cits: ne jau visi gribēja riskēt, zinādami, ka, iegādājoties manu grāmatu, viņi tiks atzīmēti, un tas savukārt draudēja ar nepatikšanām, izmeklēšanu un pat iespēju zaudēt, darbu. Neko daudz līdzēt tad nebūtu varējusi arī RBE «vietējā komiteja», lai gan tās «speciālisti» mūs pamāca, kā jāaizstāv darbinieku tiesības.

Tagad pievērsīšos tam problēmām, kas dominēja uzdotajos jautājumos un saņemtajās lasītāju vēstulēs.

Visbiežāk man vaicāja, kāpēc mana misija darīta zināma atklātibai un kādas sekas tam bijušas «Brīvajai Eiropai».

Viens no maniem uzdevumiem bija apstiprināt un dokumentāli pierādīt to, ka RBE ir ne tikai ideoloģisko diversiju raidstacija, bet arī nozīmīgs amerikāņu spiegošanas centrs. Man vajadzēja izpētīt šo centru no iekšienes, identificēt tur nodarbināto personālu un — tā kontaktus ar Poliju, kurus būtībā varēja uzskatīt par informācijas noplūdes kanāliem.

Iepriekšējās nodaļās, kā ari, tiekoties ar cilvēkiem, es centos pēc iespējas precīzi attēlot, kā darbojas šis mehānisms, kas aptvēra plašu ļaužu loku. Tādēļ vēlreiz uzsvēršu, ka, strādādams savā priekšpostenī un pildīdams man uzticēto uzdevumu, es dažu gadu laikā piegādāju Centram tūkstošiem dokumentu, kas vairāk nekā pārliecinoši atmaskoja «Brīvās Eiropas» patieso seju. Taču, kamēr es sēdēju pie rakstāmgalda RBE ēkā, dokumentiem bija jāpaliek seifā, kas, protams, nenozīmē, ka tie netika izmantoti, aizsargājot valsts intereses. Sājos noteikumos, kas bija jāievēro, lai saglabātu manu drošību, zināmas robežas nedrīkstēja pārkāpt. Pāragra vai neprasmīga dokumentu izmantošana varēja uzvest CIP virsniekus man uz pēdām. Ja tā notiktu, mani gaidītu gadiem ilga «iepazīšanās» ar amerikāņu penitenciāro sistēmu un acīmredzot krietni vēlāka atgriešanās mājās.

Priekšnieki Varšavā to zināja labāk nekā es. Viņi allaž paturēja prātā, ka es jau biju Savienoto Valstu pilsoņa kandidāts, bet tas varēja jūtami ietekmēt soda mēru.

Tādējādi, lai pilnībā izmantotu iegūtos materiālus, radikāli atšķeltu RBE no informācijas avotiem Polijā un neļautu Rietumu propagandai noliegt dokumentu īstenumu, tika nolemts atsaukt mani no Minhenes un darīt zināmu manu darbību atklātībai. Kā jau minēju, es gaidīju šo dienu ar aizvien lielāku nepacietību.

Par šīs raidstacijas divējādo lomu mūsu drošības iestādes, protams, zināja jau pirms manas nosūtīšanas uz RBE. Piecdesmitajos gados daudzus Polijas pilsoņus centās iesaistīt sadarbībā ar šo CīP Minhenes filiāli vai arī pamudināt, lai viņi sniedz zināmu informāciju. Atgriezušies mājās, cilvēki sīki un plaši stāstīja par to. Pamatojoties uz šiem un arī daudziem citiem faktiem, kurus sistemātiski saņēma Centrs, neapstrīdami tika secināts, ka aiz «raidstacijas» izkārtnes slēpjas svarīgs amerikāņu izlūkdienesta posms, kas nodarbojas ar Polijas un citu sociālistisko valstu vispusīgu izspiegošanu.

Radās doma iesūtīt RBE savu cilvēku ar konkrētu uzdevumu apstiprināt šo secinājumu dziļāk, kā arī — tam bija ļoti svarīga nozīme — veikt aktīvus profilaktiskus pretpasākumus ne tikai operatīvā plāksnē vien. Tēlaini runājot, nogaidīšanas un pretinieka vājo vietu izpētes laiks bija beidzies, tika nolemts pāriet uzbrukumā.

Es biju viens no tiem, kam uzticēja šo uzdevumu. M inis iegūtie materiāli ļāva atklāt plašai sabiedriskai domai, kas īstenībā ir «Brīvā Eiropa», kura ilgus gadus darīja visu, lai neinformētu cilvēku acis saglabātu «privātas» un «neatkarīgas» raidstacijas slavu. Sai nolūkā tā neatlaidīgi sacerēja pasaciņas un izplatīja melus, it kā RBE piederot ASV privātpersonām un organizācijām, kam nav nekā kopīga ar izlūkdienestu. Lai slēptu patiesību, tika nodibināta pat fiktīva komiteja, kurā iesaistīja Rietumos pazīstamas personas. Vārdu sakot, RBE — tas ir tīrs bizness, vēl viena akciju sabiedrība, ko atbalsta un finansē privātpersonas un privātiestādījumi, viena no daudzajām sabiedrībām, kuras pēckara gados auga kā sēnes pēc lietus. Taču īstenībā jau no pašiem «Brīvās Eiropas» pastāvēšanas sākumiem deviņdesmit pieci procenti līdzekļu tās kontā ieplūda no CIP kases, un tikai pieci procenti — pa aplinkus ceļiem, ar privātpersonu starpniecību.

Sagadījās tā, ka mana aiziešana no «Brīvās Eiropas», paziņojums, kādā nolūkā esmu bijis Minhenē, un daudzu dokumentu publikācija, kas atmaskoja RBE lomu un uzdevumus un apstiprināja poļu preses pārmetumus, kurus tā jau gadiem ilgi vērsa pret «Brīvo Eiropu», sakrita ar ASV kongresa diskusiju par amerikāņu izlūkdienesta vai, pareizāk, Centrālās izlūkošanas pārvaldes darbību. Ne tikai Polijas press vien tajās dienās rakstīja, ka «Brīvo Eiropu» finansē CIP, — šo fektu oficiāli apliecināja ari ASV senatori un kongresmeņi, tātad paši kompetentākie cilvēki. Diskusija, kas notika 1971. gadā, beidzās ar to, ka senators Kiiiords Keiss iesniedza likumprojektu, kas aizliedza CIP slepeni finansēt «Brīvo Eiropu» un ieteica raidstacijām «Brivā Eiropa» un «Brīvība» izmantot valdības budžeta līdzekļus. Kaut arī CIP vadība iebilda, juzdamās aizskarta par savu tiesibu ierobežošanu, senāts un kongress tomēr nobalsoja par likumu, kas pirmo reizi kopš CIP dibināšanas ieviesa daļēju politisku kontroli pār vienu no tās darbības jomām.

Tādējādi pēc mūsu divdesmit gadu ilgajiem pūliņiem, soli pa solim atmaskojot RBE patieso seju, kā ari darot atklātībai zināmus dokumentus, kurus biju piegādājis Centram, Savienoto Valstu senāts un kongress oficiāli atzina, ka «Brīvā Eiropa» un «Brīvība» — par spīti to apgalvojumiem — ir amerikāņu izlūkdienesta iestādījumi.

Minhenes raidstaciju oficiālā finansēšana nebūf nenozīmē, ka tās vairs neatrodas CIP aizbildnībā. Tur joprojām strādā lielākā daļa virsnieku, ar kuriem man bija izdevība iepazīties. Pēc manas atgriešanās dzimtenē nomainīja tikai dažus.

«Brīvās Eiropas» personālam finansēšanas sistēmas maiņa bija vienaldzīga, jo dolāri vai markas jau palika. tie paši. Taču jaunajai kārtībai bija savs «bet». RBE pastāvēšanas divdesmit gados nauda tai nebija sagādājusi nekādas rūpes. Nepieciešamās summas tika pārskaitītas no konta uz kontu ar CIP vadības atļauju vien. Nepiederošas personas par šim operācijām nedrīkstēja zināt, un nebija vajadzīgs ari nekāds valdības apstiprinājums. Šādas privilēģijas, starp citu, baudīja ne tikai «Brīvā Eiropa», bet arī citas organizācijas, kas atradās Lenglijas paspārnē, piemēram, «Vispasaules brīvo studentu savienība» Briselē. CIP finansiālo palīdzību saņēma arī dažas politiskās partijas un arodbiedrības.[27]

Tagad «Brīvā Eiropa» spiesta iesniegt budžeta projektu, kuru izskata un apstiprina ASV senāts un kongress. Taču ne jau visi senatori un kongresmeņi ir labvēlīgi noskaņoti pret Minhenes radiostaciju. Parlamenta debatēs aizvien biežāk atskan jautājums, vai ir vērts to uzturēt. Šā iemesla dēļ nedz RBE vadībai, nedz arī tās personālam nepatīk divi jaukākie pavasara mēneši — maijs un jūnijs, jo šai laikā tiek apspriests un apstiprināts raidstacijas nākamā gada budžets. Samērā neilgajā laika posmā, kopš RBE finansē ASV valdība, jau divreiz ir gadījies, ka «brīveiro-pas» kase izrādījusies tukša. Vadībai bija jāizdara aizņēmums, lai varētu izmaksāt saviem darbiniekiem algu. Protams, tiem nesacīja, kas ir aizdevēji, taču tas nevienam nebija noslēpums — droši vien agrākie maizestēvi, kam kongress gan ir aizliedzis slepeni finansēt raidstaciju, taču nav atņēmis tiesības sniegt tai palīdzību, kontrolēt tās darbību un izmantot to savos nolūkos. CIP palīdz «Brīvajai Eiropai» kaut vai tā iemesla dēļ, ka vairums personāla, kas ieņem svarīgus posteņus, ir tās aģenti, kuri norīkoti darbā RBE tikai pagaidām. Viņi veido RBE skeletu un pamatoti tiek uzskatīti par augstāko un privileģētāko darbinieku kategoriju. Tādēļ Lenglija nedrīkst pieļaut, ka sākas kurnēšana atalgojuma dēļ. Minhenes filiāle CIP šefiem jau tā sagādā galvassāpes.

Otra skaitliski plašākā RBE darbinieku kategorija, kas aptver visu apkalpojošo personālu, ir VFR pilsoņi. Vāciešu tiesības sargā viņu valsts likumi, kā arī arodbiedrības. Objektīvi jāatzīst, ka Bavārijas valdības darba ministrs nebīstas oficiāli aizstāvēt savu iedzīvotāju intereses. Kā redzam, arī šai grupai RBE vadība nedrīkst aizkavēt algas izmaksu, citādi tā riskē izraisīt juridiskus sarežģījumus un pat nokļūt tiesas priekšā.

Vismazāk direktors R. Volters baidās no trešās darbinieku kategorijas — no tiem, kuri strādā tā saucamajās nacionālajās sekcijās. Lai ari kā raidstacija risinājusi vai risina savas finansiālās problēmas, tiem ir jāstāv klusu. Tiesa, viņiem ir arodbiedrība, taču šo nevarīgo organizāciju neviens neņem nopietni.

Es jau rakstīju, ka algas un vispār nauda allaž bijusi galvenais sarunu temats RBE ēkā. Minhenē vaida visai dīvaina «vienlīdzība»; ja amerikāņu darbinieks saņem, teiksim, tūkstoš dolāru mēnesī, tad cilvēks no Austrumeiropas, kurš veic tādus pašus pienākumus, — tikai trīssimt līdz piecsimt dolāru. Šis noteikums tiek stingri ievērots, izņēmumu nav; ikvienam, kas grib RBE paspārnē iepazīt «īstas brīvības» jaukumus, bez ierunām jāsamierinās ar šo faktu.

Tāpēc nav brīnums, ka Novaka un citu «nacionālo sekciju» direktoru padotie, ieņemot rangu hierarhijā pašu zemāko pakāpienu, neuzdrošinās pārāk skaļi uzstāties par savām tiesībām. Lai gan lielākā daļa no viņiem ilgus gadus, spēkus un enerģiju netaupot, darbojušies izlūkošanas un ideoloģisko diversiju laukā, bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem kaitējot zemei, kuru reiz saukuši par tēviju, tagad viņi var paļauties vienīgi uz maizestēvu labo gribu.

Kad es vēl strādāju «Brīvajā Eiropā», daudzi Novaka ļaudis bija droši par savu pensiju un bankas kontu nebaltai dienai. Tagad šī pārliecība zudusi. Gados jaunākie neuzkrītoši meklē kādu citu, stabilāku eksistences avotu, jo spiesti rēķināties ar agrāku pensionēšanu (dažiem tā jau ir gadījies) vai ari atlaišanu. Pats Novaks atzina par vajadzīgu 1973. gada pavasarī Čikāgā tikties ar savu brāli un apspriesties ar viņu, kā izdevīgāk ieguldīt ietaupījumus, lai nākotnē tie dotu lielāku peļņu.

Brāļus Jezjoraņskus gan šķir tūkstošiem kilometru liels attālums, tomēr viņi prot palīdzēt viens otram. Kad Jans Novaks alias Zdzislavs Jezjoraņskis ieradās Čikāgā, viņa brālis Andžejs tūdaļ parūpējās par to, lai viņa apmeklējums iegūtu attiecīgu vērienu. Ar sava drauga Jana Kraveca, bijušā ASV cietumu sistēmas darbinieka un tagadējā avīzes «Dzlennik Zwī-qzkowy» galvenā redaktora, kā arī «Brīvās Eiropas» Čikāgas līdzstrādnieka Antonija Leščinska (viņš tīkoja pēc redaktora vietas Kraveca laikrakstā) palīdzību Andžejs sarīkoja brālim tikšanos ar izcilākajiem

,i./> peņu euugidcijds vadītajiem un Kongresme-ņiem, kuri ilgus gadus uzticami un nelokāmi sargā RBE poļu sekcijas direktora intereses ASV pārstāvniecības orgānos. Andžejs Jezjoraņskis zina, ka viņa brālis ir pakļauts Centrālajai izlūkošanas pārvaldei, taču zina ari to, ka šai pakļautībai ir pagaidu raksturs. Kad viņš beigs strādāt Mmhenē un atbrauks uz ASV, sakari ar Federālo izmeklēšanas biroju viņam būs nepieciešamāki, tāpēc jau laikus jāizpēta «pieejas» šai iestādei un jānodibina jauni kontakti.

Ne visiem Novaka padotajiem izdevās uzzināt, kādus jautājumus šefs kārtoja Savienotajās Valstis, uz kurieni bija devies it kā dienesta darīšanās. Ja viņi to būtu izdibinājuši, dažam labam kļūtu neomulīgi. Ļoti iespējams, ka pat atiastos kāds, kurš mēģinātu aizsteigties Novakam priekšā un pats censtos aprakstīt «Brīvās Eiropas» divdesmit gadu pastāvēšanas epopeju. Poļu sekcijā ir vairāki cilvēki, kuri uzskata, ka «spalvas dīdīšanā» pārspēj direktoru.

Mana aiziešana no «Brīvās Eiropas» un iegūto materiālu publicēšana izraisīja raidstacijā un Centrālajā izlūkošanas pārvaldē lielu satraukumu. Minhenē darīja visu, lai šo atgadījumu noklusētu. Taču gluži bez sekām tas nepalika. Speciāli nodibināta komisija rūpīgi izpētīja RBE drošības stāvokli. Pamatojoties uz tās secinājumiem, tika izdarīti vairāki personiskas un organiztoriskas dabas pārkārtojumi.

No amata nācās aiziet RBE administratīvā direktora un drošības biroja šeia Hansa Fišera vietniekam Robertam Knaufam. Nomainīja arī dažus cilus CiP darbiniekus.

Būtiskas izmaiņas notika arī direktora Novaka kolektīvā. No poļu sekcijas atvadījās ilggadējie CIP līdzstrādnieki Tadeušs Zeņčikovskis alias Zavadzkis, Aleksandra Stipulkovska alias Jadviga Mečkovska, Staņislavs Mikicjuks un citi. Līdzīgs liktenis gaida arī nākamo Minhenes veterānu grupu, un ne jau tikai vecuma dēļ. Viņi vairs neatbilst prasībām, kādas izvirza amerikāņi, kas nemitīgi cenšas modernizēt savu psiholoģiskā kara aparātu. Vecāko darbinieku atlaišana nelielās grupās — pa diviem trim cilvēkiem — notiek ne jau aiz humāniem apsvērumiem, bet gan aiz bailēm padziļināt nospiestības somm paliekošā personāla vidū. Nomāktības gaisotne u aizbēgami zūd profesionālā aktivitāte, turklāt — un tas no amerikāņu viedokļa droši vien ir'pats svarīgākais — aizvien grūtāk kļūst sameklēt gados jaunus, kvalificētus un, galvenais, politiski sagatavotus kadrus, kuri spētu veikt «Brīvajai Eiropai» izvirzītos, ievērojami sarežģītākos uzdevumus. Raidstacijas vadības ideāls — jauns un izglītots darbinieks, kurš naidīgi noskaņots pret sociālisma iekārtu un ir ar mieru par «brīveiro-pas» naudu darīt netīru darbu. Tomēr starp teoriju un praktiskajām iespējām pastāv tik dziļa plaisa, ka pat lielākie CIP optimisti nevilšus kļūst domīgi.

Personāla izmaiņas notika ne vien RBE kolektīvā Minhenē, bet arī perifērijas birojos. Pirmām kārtām tika likvidēta piašā Ņujorkas nodaļa, lai tā ar savu klātieni nekaitinātu senatorus un kongresmeņus. Palika tikai viens «korespondents» — apdāvinātais Va-lickis. Vairāki atlaistie darbinieki atrada patvērumu Novakara uzticīgo emigrācijas laikrakstu redakcijās. Kāds pieredzējis «redaktors» papildināja «Amerikas balsi», bet divus citus «nopelniem bagātus» darbiniekus, Vāgneru un Pornjanu, pārcēla uz Minheni. Slēdza ari Stokholmas biroju; poļu nodaļas vadītājs Mi-hals Lisiņskis pievērsās konspiratīvākām darba metodēm un kopš tā laika darbojas kā free lance — «neatkarīgs korespondents». Viņš dzīvo savā vasarnīcā un joprojām saņem no RBE algu, darba izdevumu kompensāciju un arī zināmu summu dienesta dzīvokļa īrēšanai.

No Londonas perifērijas biroja poļu nodaļas pēdīgi aizgāja pensijā Zbigņevs Racenskis — Rubcuss. Viņu centīgi, taču šimbrīžam tikai epizodiski, aizstāj Kelanovskis. Sekodams Zavadzka un Mečkovskas paraugam, ari Rubcuss cenšas piepelnīties. Viņš, piemēram, koriģēja paskvilu, ko bija paredzēts izplatīt Berlīnē notiekošā jaunatnes un studentu festivāla dalībnieku vidū. Par to rakstīja mūsu prese.

Līdzīgas kadru un organizatoriskās dabas grūtības nākas pārdzīvot arī citām «Brīvās Eiropas» filiālēm. Šķietamas stabilizācijas posms ir beidzies, un, liekas, neviens no darbiniekiem nezina, kas viņu gaida nākotnē.

Plašā štatu samazināšana, kas skāra RBC poļu sekciju Minhenē un dažus perifērijas birojus, uzvēla papildu darba nastu palikušajiem redaktoriem, kuriem aizvien biežāk bija jāizmanto arhīvu materiāli vai Polijas preses ziņas, jo trūkst pirmavotu Informācijas. Vairāku jaunu darbinieku pieņemšana nespēja uzlabot situāciju. Pārpūle iedragāja dažu redaktoru veselību un viņiem — ne jau pirmo reizi — vajadzēja ilgstoši ārstēties. Saslimšanu sekmē arī savstarpējā aizdomīguma un nesūdzēšanas gaisotne, kas ir tipiska šai videi. Lai izpelnītos amerikāņu bosu labvēlību, kvēlākie Rietumu «demokrātijas» aizstāvji poļu sekcijā pārmet cits citam nepietiekamu aizrautību darbā dzimtenes labā. Apsūdzības vēršas ne tikai pret «bandiniekiem», bet arī pret vadību.

Kazimežs Zamorskis sameklēja sev uzticības personu un mecenātu — periodiskā izdevuma «Jutro Polaki» redaktoru Janušu Kovalevski — un ar viņa starpniecību publiski novēla atbildību uz direktoru Novaku, jo tas, lūk, esot vainīgs, ka mani pieņēmuši darbā «Brīvajā Eiropā» un norīkojuši slepenajā novērtēšanas grupā. Acīmredzot Zamorska aizbildņi no CĪP ari bija tādās domās vai vismaz vēlējās dalīties atbildībā par neveiksmi ar poļa sekcijas direktoru, ja jau piešķīra lielāku nozīmi novērtēšanas grupai, līdz ar to izceļot arī slavaskāro Zamorski un viņa jauno sievu Uršulu Jasiņčuku. Tādējādi tika aizkavēti direktora Novaka senie centieni pakļaut sev RBE izlūkošanas sektoru. Poļu sekcijas šefa «satelīti» amata konjunktūras jomā uzreiz manīja, ka spēku samērs mainījies. Glaimotāju iedrošināts, pacēla galvu Lucians Peržanovskis. Acīmredzot viņš nāca pie atziņas, ka pienācis bridis mesties atklātā cīņā ar savu bijušo labvēli un īstenot savu visslēptāko sapni — ieņemt direkt ra krēslu. Peržanovskis tomēr bija kļūdījies situācijas novērtēšanā un... pameta «Brīvo Eiropu».

Skaidrības labad piebildīšu, ka savstarpējo apvainojumu un karjerisma atmosfēru jūtami sabiezināja ari izmeklēšanas komisija, sīkumaini pratinot visus, ar kuriem Minhenē man bija saskare.

Nākamā problēma, kura bieži tika skarta jautājumos, bija «Brīvās Eiropas» dibināšanas apstākļi, kā arī tiesiskie pamati, uz kādiem tā darbojas Vācijas Federatīvajā Republikā un ne tikai uztur savus pārstāvjus Rietumeiropas valstīs, bet arī sūta tos uz dažādiem starptautiskiem pasākumiem, neizslēdzot olimpiādes.

Radiostacija «Brīvā Eiropa» un tai radnieciskā «Brīvība» radās aukstā kara kulminācijas posmā. Abas stacijas dibinātas uz ASV armijas radiocentra bāzes amerikāņu okupācijas zonā Vācijā. Minhenes raidītāju juridisko statusu oficiāli noteikusi amerikāņu un rietumvācu vienošanās, kuru VFR vārdā savā laikā parakstīja jaunievēlētais kanclers Konrāds Adenauers. Saskaņā ar šo dokumentu amerikāņi ieguva tiesības ierīkot Rietumvācijas teritorijā savas raidstacijas.

Beidzamajā laikā viņpus Elbas arvien biežāk atskan balsis, ka šī vienošanās tikusi Adenauera valdībai uztiepta un ka tā ierobežo VFR suverēnās tiesības.[28]Neatkarīgi no šīm raidstacijām amerikāņi izmanto vairākas viļņu frekvences, kuras līdz 1939. gadam piederēja vācu radiofonam. Tā saucamo Hamburger Welle^29 [30] [31] [32] [33] [34] [35] lieto ne tikai «Brīvā Eiropa» un Radio Liberty, bet arī Rietumberlīnes raidstacija RIAS un ASV militārie raidītāji. Pamatojoties uz vienošanos un vēlākiem papildu nolīgumiem, VFR valdība drīkst kontrolēt raidīto programmu saturu, taču līdz šim nav izmantojusi savas tiesības. Ik gadus izsniedzot RBE tā dēvēto darbības licenci, tā iekasē vienīgi simbolisku maksu 20 000 dolāru apmērā. Citas valstis, fem amenKfiņi an Ierīkojuši savas radiostacijas, savu neatkarību vērtē augstāk. Piemēram, Taivana saņem 144 000, Spānija — 270000, bet Portugāle — 70 30C dolāru gadā.

Grūtības nesagādāja зп «Brīvās Eiropas» pārstāvniecību izvietošana rietumvalstu galvaspilsētās. Ka jau minēju, A.SV Izlūkdienests, organizēdams šo spiegošanas un diversiju centru, darīja visu, tai slēptu tā patiesos uzdevumus. Ņujorkā tika nodibināta RBE ko mitēja, uzraudzības padome un dažādas direl-cijas. Tā ka tas bija laiks, kad ritēja spraiga gatavošanās kārtējai: starptautiskajam konfliktam, bet persona, kas lūdza prominentas aizokeāna poētiskās un ekonomiskās dzīves figūras saistīt, savu vārdu ar jauno iestādījumu, bija pets Afens Dalless, nav grūti spriest, ka daudzi no pirmajiem «Brīvās Eiropas» mecenātiem bija spiesti pieņemt šo «uzmanības apliecinājumu», kaut nebūt neuzskatīja to par pagodinājumu.

Tādējādi Savienotajās Valstīs radās RBE virsvadība. Nākamais solis, respektīvi, organizācijas vai akciju sabiedrības izveidošana Eiropā, jau bija tīrā formalitāte. Maršala plāns pavēra amerikāņiem ceļu uz Rietumeiropu. Patvarīgi, nerēķinoties ar par'о ira domām, viņi vienu pēc otras dibināja savu uzņēmumu filiāles un ■•pārstāvniecības. Toreizējie apstākļi bija tik labvēlīgi, ka Da.'less varēja ari neprasīt nevienam piekrišanu, kad sūtīja uz Minheni savu da binicku grupu ar uzdevumu noorganizēt jaunu «privātu» amerikāņu iestādījumu. СГР cilvēki tūdaļ ieņēma vadošos amatus un sakomplektēja personālu, izvēloties kandidātus galvenokārt no amerikāņu okupācijas karaspēka virsnieku — Izlūkošanas, pretizlūkošanas un ideoloģisko diversiju speciālistu vidus. Zinot šos faktus, daudz vieglāk ir saprast, kāpēc VFR valdība neizmanto savas tiesības un nekontrolē «privātās fikciju sabiedrības», par kādām uzdodas «Brīvā Eiropa» un «Brīvība». Tas nav tikai cēls žests, ja jau raidstacijām piešķirtas dažādas privilēģijas, teritoriālā neaizskaramība un tiesības lietot savus šifrus tik plašā apjomā, kāds pienākas vienīgi diplomātiskajām misijām un vēstniecībām uz pretprivilēģiju pamata.

Nebija problēma arī sameklēt kadrus jaunā iestādījuma nākamajai pakāpei, tas ir, izveidot tā dēvētās nacionālās sekcijas. Rietumeiropas valstu izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestu rīcībā bija liels skaits dažādu Austrumeiropas zemju aģentu, kuri kara gados vai arī vēlāk bija iepazinuši darbības mehānismu slepenajā frontē. Ne vienmēr bija skaidrs, ko lai ar šiem cilvēkiem iesāk, jo lielākā daja no viņiem bija sakompromitējušies ne tikai savā dzimtenē, bet arī emigrācijas aprindās. Tiklīdz radās iespēja, viņus labprāt atdeva amerikāņiem, pie reizes nodrošinot sev informāciju no jauna spiegošanas centra, kas bija visai būtiski, jo Rietumu izlūkdienestu intereses nereti krustojas. Šādā veidā «Brīvajā Eiropā» nonāca vairums manas grāmatas «varoņu»; jāatzīmē arī, ka poļu sekcija salīdzinājumā ar citām sekcijām nebija nekāds izņēmums.

Diemžēl man neizdevās izdibināt, kāpēc vieni kjuva par direktoriem vai nodaļu vadītājiem, bet citi — par vienkāršiem darbiniekiem. Vairākus gadus es pūlējos atminēt miklu — kā tas ir gadījies, ka angļu Intelligence Service izcīnīja direktora posteni Janam No-vakam, nevis Kazimežam Zamorskim vai Tadeušam Zeņčikovskim. Zamorskim bija ilgāks darba stāžs britu izlūkdienestā, Zeņčikovskis savukārt tur bija ieņēmis augstāku amatu, un tomēr viņiem «Brīvajā Eiropā» parādīja mazāku godu un piešķīra zemāku algu nekā Novakam. Es nemaz nerunāju par citiem, kuri intelektuālā ziņā pārspēja gan Novaku, gan Zamorski, taču kvalifikācija viņiem maz ko līdzēja un nācās samierināties ar pieticīgu vietu.

Kad pirmais kadru atlases posms bija sekmīgi pabeigts, tas ir, RBE bija apgādāta ar amerikāņu lietpratējiem un citu tautību «augstas klases» speciālistiem, sākās nākamais darba cēliens — informatoru tīkla veidošana Rietumeiropas valstis.

Amerikāņi, kā jau praktiski ļaudis, nepūlējās izgudrot neko jaunu. Viņi izmantoja saviem nolūkiem vispārzināmo paņēmienu — korespondentu un žurnālistu akreditēšanu. Runa, protams, bija par valstīm, kurās viņiem bija spēcīga ietekme, tāpēc «Brīvās Eiropas» biroju vai pārstāvniecību dibināšana nesastapa nekādus šķēršļus. To, ka RBE ir diversiju un spiegošanas centrs, zināja vienīgi šo valstu izlūkdienesti. Paredzot, ka radīsies iespēja piekļūt jauniem informācijas avotiem par sociālisma nometnes zemēm, tie sūtīja darbā uz RBE filiālēm savus cilvēkus. Tiesa, vadošos amatus amerikāņi atstāja sev, taču nav noslēpums, ka ari vienkāršs darbinieks izlūkošanas vai pretizlūkošanas šūniņā var būt vērtīgs ieguvums.

Lūk, šādā veidā akreditējot savus korespondentus valstīs, kuras tam piekrita, «Brīvā Eiropa» izstiepa savus taustekļus tālu ārpus Minhenes. RBE filiāles kadru ziņā bija miniatūras centra kopijas. Amerikāņu šefs izvēlējās sev līdzstrādniekus, kuri pārstāvēja «nacionālās sekcijas», bet tie savukārt sameklēja sev pailgus, ko raidstacijas žargonā sauca par dzinējiem vai cilvēkķērājiem. Es jau rakstīju, kādas metodes viņi lietoja, uzņemot sakarus ar mūsu tautiešiem. Vēl tikai piebildīšu, ka amerikāņi, biroju vadītāji, parasti vairījās ievākt informāciju no, viņuprāt, nenozīmīgiem cilvēkiem, toties uzturēja kontaktus ar vietējo varas iestāžu pārstāvjiem, politiskajiem darbiniekiem, kā ari ar žurnālistiem, rūpniekiem, tirgotājiem un citām personām minētajās aprindās, interesējoties galvenokārt par tiem, kuri bieži apmeklēja sociālisma zemes. Ar šo cilvēku starpniecību viņi piekļuva arī Polijā akreditētajiem Rietumu korespondentiem un mēģināja tos iesaistīt pastāvīgā sadarbībā ar «Brīvo Eiropu».

Lai «apkalpotu» dažādus starptautiskos pasākumus, kuros piedalījās arī sociālisma valstu pārstāvji, vietējiem «korespondentiem» un to ļaudīm mēdza sūtīt talkā arī Minhenes raidstacijas redaktorus. Tie lielākoties bija konkrētās nozarēs specializējušies cilvēki. Sevišķu aktivitāti viņi izrādīja Romas un Tokijas olimpiādēs, vēlāk daudzkārt atcerēdamies, cik veiksmīga bijusi viņu darbība. Kāds no vecajiem RBE līdzstrādniekiem reiz izteicās, ka Minhenes «cilvēkķērājiem» tie bijuši visbagātākie «medību lauki». Krietni mazāk prieka sagādāja Minhenes olimpiāde. Daudzi vecie darbinieki nespēja saprast, kādēļ RBE direktors R. Volters viņiem aizliedzis darboties sporta sarīkojumu teritorijā. Ar savu apkārtējās pasaules izpratni viņi nespēja sekot pārmaiņām, kas iezīmējās starptautiskajā situācijā, ari ASV un VFR attiecībās. So pārmaiņu dēļ RBE vadībai nācās rēķināties ne tikai ar savām vēlmēm, bet ari ar Minhenes olimpiādes saimnieku domām. Tomēr tika darīts viss, lai aizliegumu apietu, un nereti ar tiešās priekšniecības klusu piekrišanu. Gadījās pat tā: ja oficiāli uzstāties nevarēja pats raidstacijas darbinieks, viņa vietā sūtīja kādu ģimenes locekli. Tā, piemēram, notika ar pani Kopčevsku, kura aizsūtīja savu meitu Kristīņu par viesmīli «apkalpot» poļu olimpiešus. Tikai pēc mūsu komandas vadības asa protesta olimpisko spēļu organizācijas komitejai meiteni aizsūtīja atpakaļ uz Angļu dārza ielas ēku.

Ilggadējie «poļu sekcijas» darbinieki, ignorēdami amerikāņu sankcijas, par katru cenu centās piekļūt atbraukušajiem tautiešiem. Tā taču bija vienreizēja izdevība, un viņi nevēlējās to palaist garām. Tiesa, priekšniecība gan atgādināja par aizliegumu, taču privāti, zem četrām acīm, ieņēma citu pozīciju, iesakot rīkoties uz savu roku, protams, piesardzīgi un bez lieka trokšņa. Galu gala, ja arī kas misētos, varēja cerēt, ka Novaks aizstāvēs vainīgo, jo tiešais šefs taču bija viņš, nevis direktors Volters. Tā domāja ne viens vien «cilvēkķērājs», gara acīm skatīdams apjomīgu sarunas atreferējumu, par kuru no RBE saņem ne tikai uzslavu vien.

Jau minēju, ka vairākas reizes, tiekoties ar kasītājiem, man bija izdevība diskutēt ar personām, kuras pazina šo memuāru «varoņus», kā ari bija klausījušās vai aizvien vēl turpināja klausīties «Brīvo Eiropu». Par šīm reizēm gribētos pastāstīt īpaši, jo tās atšķīrās no daudzām citām ne tikai ar savu noskaņu, bet arī, ja tā varētu izteikties, ar jautājuma izpratni.

Gribu atgādināt, ka Polijā nav likuma, kas aizliegtu klausīties jebkuru radiostaciju. Neviens ari nav sodīts par to, ka viņš ir klausījies «Brīvo Eiropu». Ja arī dažs labs RBE klausītājs tomēr nonācis konfliktā ar mūsu tiesisko kārtību un likumdošanu, tad vienīgi tāpēc, ka satiksmē ar šīs raidstacijas darbiniekiem apzināti vai neapzināti izpaudis kādu valsts vai dienesta noslēpumu. Es jau rakstīju, kā šādos gadījumos izturējās pret RBE informatoriem.

Minēšu vēl kādu raksturīgu piemēru. Reiz, tiekoties ar lasītājiem, kāds Vaclava Pomorska paziņa aizkustinošā naivumā atzinās, ka viņa Vīnes draugu interesējot pat visnenozīmīgākie Polijas dzīves sīkumi — kā notiek dažādi pasākumi, sapulces un apspriedes, kā ceļ jaunas pilsētas un kvartālus,, vārdu sakot, viss. Plašais klātesošo pulks uzņēma šos vārdus ar smieklu vētru un skaļiem komentāriem. Un ne jau es, het gan sašutušie tikšanās dalībnieki vaicāja šim cilvēkam, kurš bieži braukāja uz ārzemēm, kādam nolūkam gan «radiokorespondenfam» būtu vajadzīga šāda veida informācija. Apsolīju lētticīgajam, ka sameklēšu Pomorska ziņojumu, kuru tas iesniedzis savam amerikāņu šefam Kailam Koham, lai viņš pats varētu pārliecināties, kāda attieksme pret sarunu bijusi RBE Vīnes «korespondentam» un kā tas izmantojis iegūtās ziņas. Vārdu es turēju. Par satriektā tautieša reakciju labāk nestāstīšu.

Šo tematu plašāk neiztirzāšu, tāpēc ka iepriekšējās nodaļās, stāstīdams par Janu Novaku, jau minēju, ar ko viņš nodarbojās okupācijas gados. Piebildīšu vienīgi, ka ne tikai viņa, bet arī dažu viņa tuvinieku reputācija nebūt nav nevainojama. Bijušie Varšavas apkaimes pilsētiņas Radziminas iedzīvotāji droši vien vēl atceras kara laika burgomistra uzvārdu, un direktors Jans Novaks nespēs noliegt, ka šī persona ir viņa radinieks. Šis fakts panam direktoram ir ārkārtīgi nepatīkams, jo reizi pa reizei viņam to atgādina pat Polijai naidīgi noskaņotas aprindas.

Cits polemizetājs un RBE klausītājs, kuram rūpot vienīgi patiesība, centās pārliecināt mani un pārējos tikšanās dalībniekus, ka «Brīvās Eiropas» problēma memuāros risināta pārāk šabloniski. Viņš gan nemēģināja apstrīdēt faktu, ka RBE atrodas amerikāņu izlūkdienesta paspārnē, taču nekādi nespēja saprast, kāpēc šī stacija raida arī deju mūziku, sporta vēstis un visādus saistošus niekus. Atbilde nāca no zāles: kam gan būtu patika klausīties vienīgi ziņas arhaiskā poļu valodā un vēl ar tipisku akcentu! Tur arī slēpjas lie-

Kādā citā reizē viens no dalībniekiem mēģināja aizstāvēt Janu Novaku, ar kuru kopā bija piedalījies pagrīdes kustībā okupācijas gados. Pēc viņa domām, graujošas raidstacijas direktoram esot tiesības uz politisko darbību saskaņā ar savu sirdsapziņu un uzskatiem. Kā apgalvoja šis cilvēks — pēc profesijas augstskolas pasniedzējs —, tas, ko Novaks darot tagad, nebūt nemazinot viņa paša un viņa ģimenes locekļu nopelnus kara laika.

tas būtība, iaa laja tiapip-ius desmitnieka, Ja ideoloģisko diversiju raidstacijas galvenais uzdevums ir vies! apjukumu, sagi07.it laktus un dezorientēt klau* sitējus, tai jāraugās, lai programmām būtu pievilcīgs ietērps T;idi nemēdz pasniegt uz paplātes tai ne.pieciešams elegants iesaiņojums. Netīrās propagandas speciālisti, kuru CIP Minhenc-s filiālē netrūksi, nenogurstoši pūlas, lai viņu «prece» būtu ausij tīkama. Tādēļ «Brīvās Eiropas» raidii m; savā ziņā ii vienreizējs kokteilis. Patiesas ziņas dāsni tiek atšķaidītas ai sa-fantazeiārn, no pirksta izzīstām blēņām, kuras RBE valodā dēvē par «komentāriem», «polemiku» vai «ieskutiem». Si maisījuma sastāvdaļas gan nesvei ar aptiekas svaru precizitāti, taču ir atklāts, ka tas vislabāk baudāms, ja patiesības piejaukums ir viena trešā daļa. Vadoties no šiem kritērijiem, «Brīvā Eiropa» sniedz Varšavas laika prognozi pareizus skaitļu loto un sporta spēju rezultātus, kā ari citas autentiskas ziņas, kas aizgūtas no mūsu radio vai televīzijas pārraidēm, īpaši atlasītas un attiecīgi komentētas. Lai TBE sienās sagatavotajiem materiāliem piešķirtu lielāk u ticamību un pārliecinātu klausītājus, ka tie nākuši no Polijas, raidstacija izdomā saistošus pseidonīmus, piemēram, «varšavietis», «dzimtenes jurists» u. tmi. Neinformētam klausītājam ne prātā nenāks, ka. šis «varšavietis» jau divdesmit gadus ēd «brivei-ropas» maizi un vēl nesen bija RBE Stokholmas biroja poļu nodaias vadītājs. Proti, šādu pseidonīmu sev izvēlējies Mitrais Lisiņskis... Savukārt visdažādākās muļķības par mušu valsts tiesisko sistēmu klāsta nevis «dzimtenes jurists», bet gan jaunizceptais RBE darbini ks Ščeuko-Sčepkovskis. Ja runājam par mūzikas un sporta raidījumiem, tad tie ir sava veida ēsma, lai pievilinātu klausītājus un pamudinātu viņus ņemt pretī arī visu pārējo, ko piedāvā Minhenes raidstacija, bet tās galvenais mērķis, kā zināms, ir Rietumu dzīvesveida jaukumu cildināšana.

RBE redaktori, tērpjoties «patiesības un taisnības aizstāvju» togā, izliekas neredzam šā dzīvesveida ēnas puses, apzināti nesaskata ne mazākās pretrunas šaiā tik skaļi reklamētajā sabiedriskajā sistēmā, ne ar pušplēstu vārdiņu nepiemin to, ka līdzās aizvien dziļākam šķiru antagonismam tur briest arī asi reliģiskie un rasu konflikti. Vai gan viņi nezināta par ASV valdošo WASP — While Anglo-Saxon Protestant — doktrīnu, vai nebūtu dzirdējuši par miljoniem krāsaino Apvienotās Karalistes pilsoņu, kuri klīst pa pasauli, jo viņiem liegtas tiesības iebraukt metropolē un dzīvot «īstenajā» angļu demokrātijā?

Ne par vienu no maniem oponentiem, «Brīvās Eiropas» klausītājiem, nevarēja teikt, ka viņš būtu no tās raidījumiem uzzinājis objektīvu patiesību par Savienoto Valstu sabiedrisko iekārtu un šīs zemes pilsoņu eksistences apstākļiem. RBE nevienam nebija izskaidrojusi, kas un kādēļ izraisījis asiņainos notikumus Indonēzijā, Grieķijā un Čīlē, cilvēki nebija no tās dzirdējuši nevienu kritisku vārdu par labējiem spēkiem un valdībām, kas nežēlīgi izrēķinās ar tūkstošiem iedzīvotāju, kuri pieprasa savas likumīgās tiesības un vēlas novērst sociālo netaisnību.

«Brīvās Eiropas» Ņujorkas valdes ģenerāldirektors Viljams Dērkijs, kuram pāimeta, ka raidstacija neapmierinoši informē klausītājus par dažādām Savienoto Valstu dzīves jomām, bija spiests senātā atzīt, ka tas neietilpst RBE uzdevumos Ar to esot jānodarbojas «Amerikas balsij», toties «Brivajai Eiropai», pēc ģenerāldirektora domām, «jāinformē» poļi par to, kas «notiek» Polijā. Dērkijs nepaskaidroja, kāpēc un ar kādu nolūku tas jādara, jo tad būta skaidri un gaiši jāpasaka: mēs nodarbojamies tikai un vienīgi ar politiskām diversijām.

Ko tur lai piebilst? No kāda viedokļa un kādās kategorijās lai vērtē to cilvēku domāšanas veidu, kuri pretēji veselajam saprātam jau ilgus gadus cenšas spriest par to, kas Polijai ir noderīgs un ko vēlas mūsu sabiedrība. Par laimi, gan ASV kongresā, gan arī senātā netrūkst reāli domājošu cilvēku.

«Kurš gan pasaulē ticēs, ka šīs radiostacijas («Brīvā Eiropa» un «Brīvība». — Aut. pie?..) kaut aptuveni ievēro brīvas informācijas principus?» Šādu jautājumu 1973. gada 2. oktobrī Amerikas kongresa sēdē uzdeva senators Bendžamins Rozentāls, kuram nekādi nevar pārmest simpatizēšanu kreisajām aprindām. Toreiz deviņdesmit kongresmeņu un senatoru balsoja pret šo staciju turpmāku uzturēšanu.

Lai ilustrētu «Brīvās Eiropas» uzdevumus un mērķus, vēris izstudēt raidstacijas direktoriem adresēto direktīvu, kas datēta ar 1972. gada 18. oktobri. Cik daudz tajā deklarāciju un skaistu vārdu par cilvēka tiesībām, nāciju pašnoteikšanos un sociālo taisnīgumu ... Taču vajag tikai iedziļināties dokumenta saturā, lai visā kailumā atklātos patiesība: «Brīvajai Eiropai» ir jābūt opozīcijas balsij, kas vēršas pret sociālistisko valstu valdībām un varas orgāniem. Vēl vairāk — šo opozīciju finansē Centrālā izlūkošanas pārvalde, īpaša rakstura iestādījums, kas pazīstams ar daudzām «īstas demokrātijas un tautas labklājības vārdā» veiktām operācijām dažādās pasaules malās. Zinot šos faktus, kā lai izturas pret to cilvēku nolūkiem, kuri sastādījuši RBE direktoriem obligāto direktīvu? Vai tas ir cinisms, liekulība vai gluži parasta nezināšana?

Varbūt viņi tiešām tic, ka every thing is the best in America,[36] varbūt viņiem tiešām liekas, ka sociālistisko valstu sabiedrība ir pilnīgi atšķelta no pārējās pasaules un neko nezina nedz par ASV jūras kājnieku desantu Gvatemalā un Panamas okupāciju, nedz par militārajiem un fašistiskajiem apvērsumiem Dienvidamerikā, nedz arī par to, ka Rietumu puslodē drīkst pastāvēt vienīgi tādas valdības, kas neaizskar Ziemeļamerikas koncernu privilēģijas. Šāda hipotēze daļēji izskaidrotu, kādēļ «īstenās brīvības» aizstāvji sociālisma valstīs, misters Dērkijs un Volters, tikpat dedzīgi neiestājas par demokrātiju un pilsoņu brīvību, teiksim, Čīlē vai arī citās Latīņamerikas zemēs.

Kāds no diskusijas dalībniekiem, kam pēdējos divos gados bija bijusi iespēja tikties un runāt ar memuāros minētajām personām, apgalvoja, ka «Brīvajā Eiropā» par manis rakstīto smējušies. Pēc šī cilvēka domām, kmš bieži klausījās RBE, līdzekļus raidstacijas darbībai oficiāli piešķirot ASV kongress, un visa Rietumu prese, arī poļu emigrantu izdevumi, aizstāvot «Brīvo Eiropu» un atzīstot tās turpmākas eksistences lietderīgumu. Un Minbenes raidstacija, turpināja mans sarunu biedrs, nemaz neslēpj to, ka daži komunistiski noskaņoti senatori un kreisi noskaņoti žurnālisti uzstājas pret to un pieprasa tās likvidāciju.

Pirms paguvu atbildēt uz šo savdabīgo, taču visai apšaubāmo izteikumu, no zāles man talkā nāca jauns vīrietis, kurš skaļā balsī noprasīja-: «Vai jūs, pan, no mēness esat nokritis?» Šī stihiskā reakcija bija visai zīmīga. Tālāk es varētu arī nestāstīt, taču «Brīvās Eiropas» klausītājs skāra tematu, par kuru es gribētu izteikt arī savu viedokli.

Pirmkārt, es neticu, ka «Brīvajai Eiropai» izdotos atrast ASV senatoru un kongresmeņu vidū kaut vienu komunistu, Amerikāņu demokrātijā, šķiet, ir pieļaujams viss, tikai ne tas, ka komunists ieņemtu vietu senātā vai kongresā. Šajā ziņā kritēriji ir stingri un nepārkāpjami. Un Savienotās Valstis nav nekāds izņēmums. Piemēram, Vācijas Federatīvajā Republikā ne tikai komunists, bet arī cilvēks ar radikāli kreisiem uzskatiem nedrīkst būt pat valsts ierēdnis.

Otrkārt, es pilnīgi droši zinu, ka Minhenē par maniem memuāriem nesmējās. RBE poļu sekcijas darbinieku sapulce, kas notika pēc manas atgriešanās dzimtenē un laika ziņā sakrita ar diskusiju par CIP darbību, liecināja pavisam ko citu. Reti kam nāca smiekli, krietni vairāk bija to, kuri domāja, ka ir piekrāpti, un atklāti pārmeta RBE vadībai, ka tā, piekrišanu neprasīdama, viņus ievilkusi Centrālās izlūkošanas pārvaldes orbītā.

Drosmīgākie šis slepenībā notikušās sapulces dalībnieki pat sāka pieprasīt «sāpju naudu» vienas mēnešalgas apmērā par katru RBE nostrādāto gadu. Motivējot savu nostāju, viņi apgalvoja, ka darbs sveša izlūkdienesta labā — pat tad, ja tas darīts nezinot — ne tikai laupa viņiem iespēju mūža galā atgriezties dzimtenē, bet arī atrast citu nodarbošanos Rietumos, gadījumā, ja raidstaciju likvidē. Kura solīda iestāde vai firma, starptautiskajam saspīlējumam atslābstot, gan pieņems darbā šādu sakompromitējušos cilvēku?

Tik bezgala novēlota «Brīvās Eiropas» darbinieku atjēgšanās, protams, lasītājā var modināt izbrīnu. Taču «sašutums» varēja izpausties vienīgi tad, kad noslēpumainības plīvurs, kas sedza RBE patieso seju, bija norauts un raidstacijas ļaudīm sāka zeme degt zem kājām. Tie labi zināja jau kopš pirmās dienas, kam viņi kalpo un ko īstenībā dara, taču viņus zināmā mērā sargāja raidstacijas izkārtne, jo RBE noliedza jebkādus sakarus ar izlūkdienestu. «Brīvās Eiropas» kā CIP iiliāles atmaskošana nostādīja viņus ārkārtīgi neveiklā situācijā. Tāpēc nav nekā neparasta, ka viņi nolēma «protestēt». Es ļoti labi sapratu šos cilvēkus un viņu šaubas. Paredzot, ka raidstaciju var likvidēt vai reorganizēt, kas neizbēgami bija saistīts ar štatu samazināšanu, viņi centās izspiest no saviem darba devējiem pēc iespējas vairāk naudas. Pie reizes man jāatzīstas, ka, lasot šis sapulces stenogrammu, es apbrīnoju to cilvēku drosmi, kurus gan pazinu, bet, kā izrādījās, nebiju pienācīgi novērtējis.

Kas aizstāv «Brīvo Eiropu»? Vai mans oponents, minēdams argumentu «visa Rietumu prese», nudien būtu runājis taisnību?

Sākšu ar ASV nodokļu maksātājiem. Vidusmēra amerikānis, kura prātus aizņem vienīgi viņa darbs, bizness un rūpes, pat nezina, ka otrpus okeāna atrodas tāda radiostacija, ko sauc par «Brīvo Eiropu». Tie, kas interesējas par politiku, zina, ka RBE ir CIP filiāle Vācijas Federatīvajā Republikā un kopš 1971. gada to finansē ASV valdība no līdzekļiem, ko dod iedzīvotāju nodokļi. Tā vismaz šo iestādījumu raksturo senāts. Ikviens, kas kaut reizi bijis Savienotajās Valstīs un runājis ar amerikāņiem, zina, ka visumā šis temats tiem ir tāls un svešs un šajā lietā viņus interesē vienīgi nodokļi, kurus tie spiesti maksāt.

Kas ir «Brīvās Eiropas» aizstāvji un labvēļi? Uz šo jautājumu nav grūti atbiidēt. Tie ir antikomunistiski noskaņoti politiķi un darboņi, CIP ļaudis un saujiņa mūsu tautiešu, kuri dažādu iemeslu dēļ jūt svelošu naidu pret savu dzimteni. Vieni uz visiem laikiem tur zaudējuši savus īpašumus un titulus, citi. — ienesīgus amatus; viņu vidū netrūkst ari tādu, kuri, nevaidamas godkāres dzīti, par katru cenu tīko plūkt laurus politikā. Dažiem Polijas ķengāšana ir sava veida pateicības izpausme vietējai policijai, kas tiem palīdzējusi iekārtoties «brīvajā pasaulē».

Dedzīgāko «Brīvās Eiropas» eksistences piekritēju uzstāšanās ne vienmēr nāk viņiem par labu. Es nezinu, vai, piemēram, profesors Karsts — kam par aizstāvības runu ASV senāta ārlietu komisijas sēdē, kur apsprieda RBE finansēšanas jautājumu, ne tikai paspieda roku un atlīdzināja ceļa izdevumus uz Vašingtonu —, tagad nenožēlo savu uzstāšanos. Uzklausījis visus argumentus, senators Fulbraits izdarīja secinājumu, ka ASV valdībai būtu jāfinansē «Brīvā Eiropa» tikai piecdesmit procentu apmērā. Otru budžeta pusi lai dod tās labvēļi, nevis Amerikas nodokļu maksātāji.

Un tomēr par šo maksātāju naudu tika sacelta brēka presē, radio un televīzijā, aizstāvot RBE; viņi bija tie, uz kuru pleciem gūlās viss trokšņainās kampaņas smagums, turklāt vairākumam nebija ne jausmas, par ko un kā vārdā notiek šī sīvā cīņa, jo tās režisori atklātībai nebija zināmi, tie palika aiz kulisēm — Minhenes radiostacijas un Lenglijas kabinetos. Par šo darbības mehānismu es jau rakstīju, un tajā nekas nav mainījies. «Brīvās Eiropas» labā joprojām strādā vairāki Polijā akreditētie Rietumu žurnālisti, kā arī daudzi viņu kolēģi Vakareiropas valstis. Galvenais dzinulis ir tieksme piepelnīties, kaut gan netrūkst ari citu motīvu. Honorāri par publikācijām ir visai atšķirīgi, tie atkarīgi no laikraksta metiena un autora — «Brīvās Eiropas» aizstāvja — centīguma un dedzības. Teiksim, Deivids Floids par nelielu RBE slavinājumu Londonas avīzē «Daily Telegraph» saņem divsimt vai trīssimt dolāru, turpretī Francim Rīclelam par tāda paša apjoma materiālu laikrakstā «Bonner Rundschau» tiek tikai piecdesmit līdz astoņdesmit dolāru. Politisko grupējumu izdevumi, kas jūtas idejiski vienoti ar RBE, izpalīdz tai par velti. Spilgtākais piemērs ir Aksela Špringera preses koncerna vai KSS vadoņa Franča Jozefa Strausa kontrolētie laikraksti, it īpaši «D/e Well», «Mūnchner Merkur» un «Вауегл Kurier». Ar divām pēdējām redakcijām RBE vadībai ir sevišķi labas attiecības. Sakaru virsniekam Ernestam Langendorfam, kurš «Brīvajā Eiropā» uztur kontaktus starp CIP un BND, atliek tikai pacelt klausuli, lai tūdaļ paradītos raksti, kas cildina RBE «nopelnus» un atspēko VFR vai citu Rietumeiropas valstu preses izdevumu «nekaunīgos» uzbrukumus raidstacijai. Tas attiecas arī uz Izraēlas avīzi «Ziņas un Kurjers». Poļu sekcijas redaktori bieži atsaucas uz šiem izdevumiem, noklusējot, kas stāv aiz tiem. Pazīstamais teiciens: «Pasaki man, kas ir tavi draugi, un es pateikšu, kas esi tu pats...» šeit gūst pilnīgu apstiprinājumu.

Nedaudz citādāk notiek labvēlīgu balsu iegūšana un atalgošana poļu valodā iznākošajos laikrakstos un žurnālos. Par šo reklāmas un propagandas nozari rūpējas pats direktors Novaks, bet reizēm — arī Zamor-skis, kam atkal ir savi mērķi. «Pakalpojumu» metožu un formu, kā ari spiediena un atlīdzības diapazons ir visai plašs. Novaks vairākas reizes gadā tiekas ar ietekmīgākajiem un viņam uzticīgākajiem dažu ASV poju emigrantu izdevumu redaktoriem. Kopīgi tiek apspriesti svarīgākie darbības virzieni un gratifikācijas veidi. Vieniem piešķir pastāvīgu dotāciju par «Brīvās Eiropas» raidījumu tekstu pārpublicēšanu, citiem maksā par to, ka tie «apstrādā» materiālus RBE pārraidēm. Savdabīgs honorārs ir arī zināmas metiena daļas iepirkšana. Novaks prot būt dāsns un var to arī atļauties, jo izdod amerikāņu, nevis paša naudu. Kā jau izveicīgs vīrs, viņš šajās operācijās neaizmirst arī sevi. Kurš viņam izrāda pretimnākšanu, tas saņem vairāk ...

Ja izdevējiem ir sava politiskā programma un viņi nevēlas pieņemt RBE poļu sekcijas direktora uzskatus, uz dotāciju, protams, nav ko cerēt. Par šo tematu daudz varētu pastāstīt Juzefs Mackevičs vai arī Londonas laikraksta «Dziennik Polski», citu izdevumu redakcijas, kā arī privātpersonas, kuru pieminēšana aizņemtu pārāk daudz vietas.

Novaks diriģē «savus» redaktorus atkarībā no situācijas, maz rūpēdamies par savstarpējo vienošanos. Polijas presē bija publicētas Novaka vēstules, kurās viņš ne tikai mēģinājis izdarīt spiedienu uz šiem cilvēkiem, bet arī nekautrīgi kritizējis Savienoto Valstu senatorus, kas, viņaprāt, pakļāvušies starptautiskā saspīlējuma atslābuma un sadarbības modei. Viņpus okeāna uz šo izlēcienu reaģēja ļoti asi. Novakam pateica tieši acīs, ka viņš drīkst kritizēt vienīgi tās personas, kas dzīvo tālu uz austrumiem no Minhenes.

Daži lasītāji pārmeta, ka neesmu nosaucis visus «Brīvās Eiropas» darbiniekus, bet tie, par kuriem runāts memuāros, raksturoti pēc vienas shēmas. Atskanēja arī balsis, kas apšaubīja grāmatā sniegto faktu un dokumentu ticamību. Es saņēmu no lasītājiem daudzu manis neminētu Angļu dārza ielas «varoņu» dzīves un darbības aprakstus.

Vārdu sakot, tikšanās reizēs nācās izbaudīt visu, ar

ko var ■ .cuU.es mvitus mūsdienu memuani autors. Jau pašā sākumā zināju, ka būs jautājumi un iebil-des, jo lasītāju loks bija plašs, diskusijas temats pārlieku sarežģīts, bet mana grāmata «Septiņi grūti gadi» nebūt nepretendēja uz «Brīvās Eiropas» enciklopēdijas godu. Es tikai dalījos pārdzīvojumos, iespaidos un ekspromtā izdarītos novērojumos, uzsverot to, kas, manuprāt, bija uzmanības vērts, taču neapgalvojot., ka būtu izsmēlis tematu. Rakstot biju spiests iekļauties zināmos ietvaros, tāpēc daudzas problēmas skartas diezgan virspusēji. 5ī nodala nespēj aizpildīt visus robus un ierobežotā apjoma dēj nedod izsmeļošu atbildi uz visiem man uzdotajiem jautājumiem.

Atmiņu pierakstā neesmu izmantojis materiālus, kas nonāca manās rokās pēc tikšanās ar lasītājiem. Ceru, ka viņi man to piedos, jo neredzēju nepieciešamību papildināt RBE «varoņu» raksturojumus. Kaut vai tā iemesla dēļ, ka daži no tiem pēc memuāru iznākšanas aizgājuši pensijā, un ne vienmēr pēc paša gribas vai sasnieguši attiecīgu vecumu. Vairākus citus' drīzumā gaida šis «pagodinājums». RBE ļaudīm ir pārāk netīra sirdsapziņa, lai justu viņiem līdzi, taču es nemēdzu priecāties par citu nelaimi. Zinu, ka viņu dzīve nav bijusi viegla, taču šādu likteni viņi izvēlējušies paši. Vai gan viņi nesaprata, ka, riskējot ar tādu likmi, var paspēlēt visu dzīvi?

Tā vai citādi viņu nākotne nebūs tik drūma kā Fle-mingara-Dzjalakam, kurš noticēja Angļu dārza ielas ļaudīm. Dzīvodams Polijā, viņš rakstīja dažādas paskvilas par savu dzimteni, un «Brīvā Eiropa» tās labprāt pārraidīja. Autors tika pie slavas, pēc kuras tik ļoti tīkoja. Šķiet, nav nepieciešamības skaidrot, ka tā bija diezgan apšaubāma slava. Kad viņš nosprieda, ka «daiļrades virsotnes» ir sasniegtas un rietumvācu mārku konts pieaudzis līdz galvu reibinošai summai, viņš ieradās Minhenē un svinīgi pavēstīja: «Mani kungi, Flemings — tas esmu es, Ježijs Dzjalaks!» Un bija neaprakstāmi pārsteigts, ka neviens nav sajūsmā .. . RBE šefi veikalnieku valodā viņam paskaidroja, ka raidstacijas autora un līdzstrādnieka vieta ir Polijā; šeit, Minhenē, var iztikt ar viņa pseidonīmu un bankas kontu. Dzjalaks to nekādi nespēja aptvert. Zaudējis pēdējās ilūzijas, viņš tomēr mēģināja spuroties. Pārdeva un apspr-.lija visu, ko - .on varēja. Neko daudz viņš ai io neieguva. Viņam ieteica, lai iet ai savu spalvu talkā Vedroicam. Dzjuiaks steigšus pieņēma šo priekšlikumu, taču ilgi pie ļaunā poļu kultūras «mecenāta» sāniem nenoturējās. Kopš tā laika, vilies un nomākts, viņš pulējās atrast citu nodarbošanos, līdz pienāca gals. Kreditoru nežēlīgi un nemitīgi vajāts, Dzjalaks diezgan neskaidros apstākļos mira savā' Londonas dzīvoklī. Vai gan viņš, uz mūžu pamezdams dzimteni, varēja iedomāties, cik necili norietēs viņa literārā «slava», kas bija pirkta par svešu naudu?

Dzjalaku piemeklēja tāds pats liktenis kā pirms nepilniem desmit gadiem Marku Hiasko, bet šo cilvēku traģēdijas vaininieki nesodīti sēž Minhenes raidstacijas kabinetos un gaužas, ka Polijā neesot taisnības. Fleminga nāve iegadījās ārkārtīgi nepiemērotā brīdī, jo bija sākta jauna ideoloģisko diversiju tēžu izstrāde. Angļu dārza ielā gatavojās izmantot raidījumos «sensācijas», ko bija atvedusi Aiicja Lisecka.

Intrigu un nedrošo nākotnes izredžu saērcināta, redzēdama, ka agrākie pielūdzēji un politiskie aizbildņi visiem spēkiem pūlas «iekārtoties» ārpus RBE, Lisecka sāka domāt. Viņa vairs nepildīja bez ierunām visu, ko no viņas prasīja. Atdarinādama savu aizbildņu manieri, viņa klāstīja pa labi un pa kreisi, ka esot lieliski informēta par situāciju Polijā, šādā veidā gribēdama sameklēt sev citu, drošāku paspārni. Lisecka neapjauta, ka ir sapinusies tiklos, no kuriem bezrak-stura cilvēkam nav viegli izrauties. Pieredzējušie Angļu dārza ielas «pavedinātāji» neatkāpās. Aplidoja, labināja un kārdināja, tad aizvien biežāk un zemiskāk sāka draudēt. Dziestošajai «zvaigznei» tas bija par daudz. Radās sarežģījumi, un tikai vecas pazīšanās Londonā viņu glāba no Hiasko un Fleminga likteņa.

«Brīvajai Eiropai» vēl palika Juzefs Staliņskis. Šā autora «sacerējumu» cildināšanai netika žēloti atzinības vārdi, ceļot vai debesīs viņa drosmi rakstīt «patiesību» un skarto «problēmu» pārzināšanu. Ar šādu paņēmienu, kā ari ar kontiem Rietumu bankās Minhenes «labdari» gribēja novērst «topošā fenomena» uzmanību no viņa nelaimīgo priekšgājēju likteņa. Man šķiet, ka vecums un nepiepildītā, pēc «mads in

RFE» receptes uzkurinātā godkāre tomēr paveiks sa vu ...

Tiem lasītājiem, kas apšaubīja grāmatā sniegto faktu un dokumentu īstumu, es varu atbildēt isi: tie ii īsti, un ne tikai tie vien. Neticību pauda ari rietumvācu žurnālists Pēters Mirošņikofs, kurš speciāli atbrauca uz Varšavu, lai tiktos ar mani un uz vietas iepazītos ar savāktajiem materiāliem. Es nebaidījos no šīs sastapšanās. Patiesība ir tikai viena — tā, kuru esmu izklāstījis. Pēters Mirošņikofs, vērīgs un neatlaidīgs žurnālists, uzņēma mūsu tikšanos filmā, tad devās uz Vīni un Minheni, lai sarunās ar RBE bosiem gūtu apstiprinājumu saviem secinājumiem. Ari šis tikšanās fiksēja kinokamera, un tā radās dokumentāla filma, kuru Polijas TV parādīja 1973. gada 7. aprīlī.

Lasītāju droši vien interesē šis filmas liktenis Vācijas Federatīvajā Republikā. Kad Pēters Mirošņikofs pēdējo reizi bija Polijā, es uzzināju, ka viņam bijis daudz rūpju un nepatikšanu. Bavārijas televīzijas direktors, KSS biedrs un F. J. Strausa draugs, iepazinies ar filmu, paziņoja, ka piekritīšot pārraidei vienīgi tad, ja filmu vispirms noskatīšoties RBE direktori, arī Novaks, un necelšot no savas puses nekādus iebildumus. Taču šis «komisijas» reakcija un spriedums jau bija zināms... Mirošņikofam atteica, bet tas savukārt nepatika viņa šefam. Par Bavārijas TV direktora un viņa «Brīvās Eiropas» draugu nostāju nav ko brīnīties. Filma visā pilnībā apstiprināja, ka manis iegūtie dokumenti ir īsti un RBE adresētie pārmetumi — patiesi. Parādīt to nozīmēja «nevēlami» ietekmēt sabiedrisko domu diezgan lielā VER daļā. Radās pat šaubas, vai filma vispār parādīsies uz Rietumvācijas televizoru ekrāniem, taču Mirošņikofs bija neatlaidīgs un galu galā guva kaut nelielu panākumu: filmu demonstrēja Ķelnes vietējā TV programmā.

Un pēdējais jautājums. Man bieži vaicāts, kāpēc «Brīvā Eiropa» nav sākusi polemiku, lai atspēkotu memuāros sacīto.

Apstākļos, kad daudzi ASV senatori un kongres-meņi, kā ari daļa amerikāņu preses atzina, ka mani pārmetumi ir pamatoti un dokumentu autentiskumu neapšaubīja ari paši RBE bosi ar direktoru Džeimsu Braunu priekšgalā, ko intervijas laikā reģistrējusi Pētera Mirošņikofa kinokamera, prātīgākais bija klusēt. Pretējā gadījumā Novakara un viņa kompanjoniem nāktos izdomāt par mani jaunas pasaciņas, pilnīgi iegāžot «Brīvo Eiropu». Ir vērojama brēcoša pretruna starp to, ko RBE amerikāņu šefi sacījuši Mirošņiko-fam, un to, ko viņi liek Novakam un tā ļaudīm runāt raidījumos Polijai. Atšķirība ir tā, ka Pēters Mirošņikofs ir Rietumvācijas pilsonis un pieredzējis žurnālists, tātad līdzvērtīgs partneris, no kura nevar atkratīties ar tukšām frāzēm, turklāt viņa rīcībā ir īsti, no Varšavas atvesti dokumenti. Pretsociālistiskajā radio-propagandā valda citi noteikumi. Volters, Brauns un viņu partneri, izturoties nievājoši pret tautām, kas dzīvo uz austrumiem no Elbas, un noliedzot to spējas patstāvīgi domāt, uzskata, ka «Brīvā Eiropa» drīkst melot bez kādiem ierobežojumiem. Taču, kad vadzis ir pilns, tas lūst. Mana grāmata atmaskoja Minhenes raidstacijas lomu, mērķus un rīcības patiesos motīvus, un RBE šefiem neatlika nekas cits kā klusējot norit šo rūgto malku. Ko gan citu viņi varēja darīt šādā kompromitējošā situācijā? Polijā ne tikai bija lasījuši manus memuārus, bet noskatījušies ari Pētera Miros-ņikofa filmu. Tiesa, klusēt nozīmēja atzīt savu vainu, taču šāda taktika vismaz pasargāja Novaku un viņa līdzstrādniekus no nepieciešamības laisties jaunu melu labirintos, no kurienes vairs nebūtu izejas.

Nobeidzot gribu pateikties civilo un militāro iestāžu, sabiedrisko un jaunatnes organizāciju, skolu un augstskolu vadībai par to, ka man tika dotas visplašākās iespējas tikties ar lasītājiem.

SATURS

Greizais spogulis .........

Mazliet par personiskām un ļoti personiskām lietām .Vai esmu par visu uzrakstījis ..... ((Brīvā Eiropa» pēc manas atgriešanās dzimtenē .

Анджей Чехович СЕМЬ ТРУДНЫХ ЛЕТ Издательство «Авотс» Рша 1982 На латышском языке Перевел с польского В. Краучис Художник Э. Юркелис

ИБ № 560 A. CehaviCs SEPTIŅI GROTI GADI

Redaktori R. Pūriņa, L. Ļauce. Mākslinieciskais redaktors E. GarkeviČs. TehniskA redaktore D. Reigase. Korektore I. ben* kane. „ , ...

Nodota salikšanai 01.09.81. Parakstīta iespiešanai 06.09.82. Formats; 84X108/32.

Tipogrāfijas papīrs №■ 1- Baltikas Я?™'’ tura. Augstspiedums. 15,54 uzsk, iespiedi.; iāš5 uzsK kr nov., 17,12 T/devn. I. Aie-tieris 25 000 eks. Pasūt № 1G98-D. Cena 1 rbl. 80 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīga. Padoīnln bulv. 24. Izdevn. № 2.0/ Mp-108. Iespiesta Latvijas PbR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa».

226011 Riga, Blaumaņa iela 88/40.

1

Iegaumē labi. (Ilāltešu vai.)

2

8 Maltīte no viena ēdiena. (Vācu vai.)

3

Polijas valsts drošības orgāni. (Tulk. plez.)

4

Arā! Arāt (Vācu vai.)

5

Dzimtenes Armijas — (Armia Krajowa) biedrs. Dzimtenes Armija bija militāra pagrīdes organizācija, kas darbojās Polijā hitleriskās okupācijas gados un bija pakļauta Londonas emigrācijas valdībai. (Tulk piez.)

6

Pajumte, patvērums. (Polu vat.)

7

Kungu tauta. (Vācu vai.)

8

Nacionālā demokrātija. (Polu vai.)

9

8 Polijas Sociālistiskā partija. (Poļu vai.)

10

Desk — rakstāmgalds, arī: redakcija. (Angļu vai)

11

Polijas Strādnieku partijas vadītās militārās prethitleriskās pagrīdes organizācijas Armia Ludova (Tautas Armija) cīnītāji. (Tulk. plez.)

12

Lieliska izolācija, arī — lepna vientulība. (Anqļu vai.)

13

г Militarizēta celtniecības organizācija hitleriskajā Vācijā. (Tulk. plez.)

14

«Krātuve». (Poļu vai)

15

«Brīvība un Neatkarība». (Poļu vai.)

16

«Neatkarība un Demokrātija». (Polu vai.)

17

Tas pats, kas «Intūrists» Padomju Savienībā. (Tulk. piez.)

18

Varšavas cietums. (Tulk. pie?..)

19

Persona, kuru vācieši bija izraudzījušies no ieslodzīto vidus kādu funkciju veikšanai. Par to šai personai bija piešķirtas zināmas privilēģijas. (Tulk. pie?.)

20

Āfrikas pētniecības grupa. (Angļu vai.)

21

Analoģiski rādītāji ir ari par citām sociālismā zemēm. (Tulk. piez.)

22

Varšavas lidosta. (Tulk. piez.)

23

Assembly of Captive European Nations — Eiropas paverdzināto tautu asambleja. Organizācija nodibināta pēc ASV Valsts departamenta ierosmes. Tā apvieno Austrumeiropas zemju emigrantu un bēgļu reakcionāros politiskos darbiniekus. Organizācijas uzdevums ir reakcionārās emigrācijas starptautiskās darbib is koordinēšana. (Red. plez )

24

Polijas sociālistiskā partija. (Tulk. ptez.)

25

Poju emigrācijas kopapzīmējums. (Tulk. plez.)

26

Federālais informācijas dienests. (Vācu vai.)

27

par ASV Romas vēstniecības un CIP iejaukšanos Itālijas iekšējās lietās 1969. un 1970. gadā...». «New York Timas» tajā pašā dienā informēja, ka CIP piecdesmitajos gados sākusi materiāli atbalstīt Itālijas Kristīgo demokrātu partiju un līdz 1967. gadam piešķīrusi tai trīs miljonus dolāru.

28

Laikraksts «Dte Welt» 1073. gada 73. martā ziņoja, ka astoņi bundestāga deputāti nosūtījuši telegrammu kancleram Brantam un prezidentam Niksonam, pieprasot likvidēt «Brīvo Eiropu». Telegrammā Brantam deputāti prasīja, lai Bonnas valdība nepagarina RBE darbības licenci, bet šīs raidstacijas viļņus atdod vācu raidītājam Deutsche Welle. Arī amerikāņu avīze «International Herald Tribune» tajā pašā drenā rakstīja, atsaukdamās uz minēto telegrammu Niksonam; «Kopš tās dienas, kad senators KUfords

29

Keiss darīja zināmu atklātībai, ka «Brivo Eiropu» un «Brīvību»

30

finansē amerikāņu izlūkdienests, šo raidstaciju problēma kļuvusi

31

aktuāla.» Laikraksts uzsvēra, ka abu raidstaciju likvidāciju bun-

32

destāgā pieprasījis pat kāds F. J. Strausa frakcijas deputāts: tiesa,

33

citu apsvērumu dēļ, jo Strauss tīkojis izmantot šo prasību savas

34

partijas reklāmai.

35

Hamburgas vilnis. (Vācu vai)

36

Viss labākais Ir Amerikā. (Angļu vai)

Content

Čehovičs Andžejs Septiņi grūti gadi

KĀ ES KĻUVU PAR «BĒGLI» NO POLIJAS

CIRNDORFAS NOMETNE

MINSTERē un apsardzes rotās

«BRĪVĀS EIROPAS» SPIEGOŠANAS NOSLĒPUMU LOKĀ

MAZLIET PAR PERSONISKAM UN ĻOTI PERSONISKĀM LIETĀM

«BRĪVĀ EIROPA» PĒC MANAS ATGRIEŠANĀS DZIMTENĒ

SATURS

1