Drūrija Kerija

Septītā kamera

Kerija Drūrija

Septītā kamera

Rebekai Maskalai un Emmai Pāsai, kuras zina, kā radās šī grāmata.

Pastav augstaka tiesa, un ta ir sirdsapziņas tiesa. Tā ir augstāka par visām citām.

Gandijs

PROLOGS

Man galvā dun divas skaņas.

Šāviena troksnis klusumā.

Un mans kliedziens:

- Bēdz!

Tās abas skaļi atbalsojas.

Krūtīs spiež. Karsti. Uztraukums tāds kā nakts tumsā ejot pa ielu vai dzirdot klauvējienu pie durvīm, kad esmu mājās viena. Vēderā apmēram tāda sajūta.

Man griežas galva, bet es elpoju. Esmu pie samaņas. Dzīva.

Ko es esmu izdarījusi?

Šie vārdi prātā atkārtojas bez mitas.

Viens un tas pats, viens un tas pats, viens un tas pats.

Tumsa ir iznīcinoša.

Tai cauri čerkst mana elpa, sirds sitas.

Dzirdu tālumā sirēnas, redzu blāvus mašīnas lukturu gaismas kūļus.

Tu varētu aizbēgt, es nodomāju.

- Nav jēgas, - pati sev atbildu. - Šī ir iespēja kaut ko panākt. Kaut ko mainīt. Man tas jādara.

Sirēna ir skaļāka, lukturu gaisma arī ir spilgtāka.

Starmeši pagriežas un aplej mani ar baltu gaismu. Es paceļu roku, kurā turu pistoli, un aizsedzu acis. Manu miesu apspīd zili zibšņi.

Ir, nav, ir, nav, ir...

Zibšņi apspīd arī līķi man pie kājām, no kura sūcas kas sarkans. Ko es esmu izdarījusi?

Prātā atbalss neapklust.

- To, kas tev bija jādara, - es atbildu. - Tā bija vienīgā iespēja. Vienīgā.

Starmeši apdziest. No mašīnām kāpj ārā cilvēki formas tērpos; tie sarunājas un dod pavēles. Es neklausos.

Nometu zemē pistoli un paceļu rokas aiz galvas.

- To izdarīju es! - iekliedzos. - Es viņu nošāvu! Es nogalināju Džeksonu Peidžu!

Atbildi nespēju saklausīt.

Viņi vēro mani ar pretīguma pilniem skatieniem, un rokudzelži man pie delnām ir salti kā viņu sirdis.

Viņi dzīvo spozmes pārņemtā burbulī - Avēnijās un Sitijā - un neliekas ne zinis par to, kas notiek ārpusē.

Pēc septiņām dienām es miršu, ja vajadzēs, bet pēc tam viņu burbuļi plīsīs, un visi uzzinās patiesību.

PIRMĀ KAM ERA

Ziņu izlaidums

- Šorīt jaunākajās ziņās vēstīsim par slavenā Džeksona Peidža šokējošo slepkavību. Peidžs, kurš palicis visas nācijas sirdīs ar dalību televīzijas realitātes šovos un nepagurstošo darbošanos labdarībā, tika nošauts pilsētas daļā, kas zināma kā Daudzstāvenes - vien dažus metrus no šīs vietas Krokusu ielā, kur šobrīd stāvu. Apsūdzētā, kas pēc slepkavības palikusi notikuma vietā, jau ir atzinusi savu vainu, un policija ziņo, ka tā ir sešpadsmit gadus vecā Marta Hanidjū.

Hanidjū jau ir arestēta un saskaņā ar Septiņu dienu tiesas likumu ievietota nāvinieku korpusa 1. kamerā. Šī būs īpaša krimināllieta, jo sešpadsmit gadus vecā Hanidjū ir pirmā nepilngadīgā meitene, kam, iespējams, tiks piespriests nāvessods, un pirmā nepilngadīgā meitene, kas tiks tiesāta ar mūsu valstī unikālās sistēmas "Balso visi" palīdzību -tā ir visdemokrātiskākā tiesu sistēma pasaulē, jo jūs, skatītāji, varat lemt apsūdzētās personas likteni.

Mēs pavisam noteikti uzmanīgi sekosim viņas, visticamāk, pēdējām septiņām dzīves dienām. Visus jaunumus jūs varat uzzināt mūsu ierastajos sociālajos tīklos, kā arī mūsu īpašajā televīzijas kanālā "Aci pret aci", kas raida divdesmit četras stundas diennaktī. Raidījumā "Nāve ir taisnīga", kas redzams ēterā katru dienu pusseptiņos vakarā, mēs sīki analizēsim gan šausminošo noziegumu, gan apsūdzētās dzīvi, kā arī centīsimies rast atbildi uz jautājumu, kā meitene varēja kļūt par aukstasinīgu slepkavu.

Labprātīgā atzīšanās noziegumā faktiski būs nodrošinājusi viņai vietu elektriskajā krēslā pēc septiņām dienām, kad būs zināmi balsošanas rezultāti, tomēr, skatītāji, nepalaidiet garām iespēju nodot savu balsi šajā vēsturiskajā krimināllietā.

Ar jums biju es, Džošua Dekers, bet tagad atkal pieslēdzamies studijai, kur atrodas Kristīna.

Konsultācija

Marta sēž pustumšā telpā pie galda. Garie mati ir noskūti līdz ādai, bet apģērba vietā piešķirts balts kombinezons.

Viņa pagriež galvu un nosķatās, kā pie sienas milzīga pulksteņa sekunžu rādītājs skaļi aiztikšķ līdz 9:05, tad piepūš vaigus, smagi nopūšas un lūkojas ārā pa aizrestoto logu. Koka zarā sēž zvirbulis, bet lapas sāk rauties čokurā un sārtot. Zvirbulis vārsta knābi - Marta zina, kā skan putneļa dziesma, taču sadzirdēt to nevar.

Ķēdēm žvadzot ap rokām un kājām, meitene iekārtojas krēslā un paskatās uz pretī sēdošo pusmūža sievieti ar plāniem, gaišiem matiem un ūdeņaini zilām acīm.

- Vai sargs tev paskaidroja, kas es esmu? - sieviete vaicā, un viņas balss vēsajā telpā skan visnotaļ silti.

Marta papurina galvu.

- Mani sauc Eva Stentone. Esmu nozīmēta tev par konsultanti.

- Man nav vajadzīgs konsultants.

- Var gadīties, ka priecāsies par cilvēku, ar kuru parunāt, kad itāks tuvāk... - viņa apklust un, meklējot īsto vārdo, knibina apgrauztos nagus.

- ...nāvessoda izpilde? - Marta pabeidz teikumu un palūkojas uz Evu. - Es zinu, ka man būs jāmirst, - viņa turpina. - Esmu vainīga. Es viņu nogalināju.

Eva neiztur skatienu un novēršas.

- Tā tikai tu saki, - viņa nomurmina.

- Kāpēc lai es melotu?

- Tieši tā - kāpēc lai cilvēks melotu šādā jautājumā?

-Jā.

Abas apklust.

Pulkstenis tikšķ.

Zvirbulis aizlido no koka.

- Kāpēc man ir piešķirts konsultants? - Marta grib zināt. - Tāpēc, ka neesmu pilngadīga?

- Nē, - Eva atbild. - Visiem ieslodzītajiem ir konsultanti.

- Kāpēc?

Eva saliek pirkstus krustām.

-Dažs labs nespēj samierināties ar nāves spriedumu, sevišķi pusaudži. Šī viņiem ir tāda kā... grēksūdze. Tas ir tādēļ, lai valdība varētu teikt: "Skatieties, cik mēs esam laipni, ka atļaujam ko tādu." - Konsultante sakniebtām lūpām pasmaida. - Tāds nieks cilvēcības, ko mēs, kā uzskata daļa sabiedrības, esam zaudējuši.

- Cilvēcības? Vai tad mēs tikai to esam zaudējuši? - Marta pārlaiž plaukstu matu rugājiem uz galvas. - Un kā domājat jūs?

Eva redz meitenes sejā spriedzi un acīs - raizes, kas īsti nesader ar viņas pausto attieksmi un sacīto.

- Tam, ko es domāju, nav nekādas nozīmes, - Eva atbild. - Tāds ir likums.

- Kāds likums? Aci pret aci? - Marta noprasa.

- Vai tu tam nepiekrīti?

- Un jūs? - Marta cērt pretī.

- Es pajautāju pirmā. - Eva savelk smaidā lūpas.

- Un tad? Lai ko es teiktu, tam nav nekāda svara. Tāpēc pasakiet jūs: vai jūs piekrītat, ka iespējams tā vienkārši nobalsot, vai cilvēkam būs lemts dzīvot vai mirt? Bez tiesas. Bez lieciniekiem. Bez pierādījumiem... zvērinātajiem... bez nekā.

- Vai tad sistēma, ka visai sabiedrībai ir tiesības balsot, nenozīmē, ka ikviens ir ari zvērinātais? Vai tad tas neietekmē rezultātu?

- Vai jūs vienmer uz jautājumu atbildat ar jautājumu?

Eva klusē.

- Jūs esat tāda pati kā visi no Sitijas. - Marta novēršas. - Un tie, kas dzīvo ap Avēnijām. Nē, jūs esat vēl sliktāka, jo jūs uzskatāt, ka darāt kaut ko ievērības cienīgu, lai gan tā nav. Bet likumus taču iespējams mainīt, vai ne?

- Nedzīvoju ne Sitijā, ne Avēnijās. Vismaz ne gluži. Drīzāk jau nomalē.

- Tas pats vien ir. Jūs taču neesat no Daudzstāvenēm, vai ne?

-Nē.

- Es jau teicu - jūs esat tāda pati kā visi pārējie.

Meitene izstiepj kājas, cik tālu ļauj ķēdes, un sakrusto uz krūtīm rokas.

- Cik bieži es jūs satikšu? - viņa apvaicājas.

- Katru dienu, - Eva atbild. - Atskaitot septīto dienu.

- Septīto dienu? Manu pēdējo dienu?

- Iespējams, pēdējo.

- Vai ciemiņi drīkst mani apmeklēt?

- Nē, - konsultante atsaucas.

- Ko - neviens pats?

Eva pakrata galvu.

Zvirbulis ar tārpu knābī atkal notupstas uz zara. Marta paskatās pa logu, tad paliecas pa priekšu.

- Bet ziņu? - viņa čukstus prasa. - Vai jūs varētu kādam nodot no manis ziņu?

- Nevaru, - Eva saka. - Piedod.

- Bet neviens taču neuzzinās. - Meitene pārlaiž skatienu telpai. - Te taču nav nevienas kameras, neviens to neredzēs.

- Es ne...

Vējš pluina koka zarus un sit tos pret loga rūti, bet zvirbulis šūpojas augšup un lejup.

- Kam tu gribi nodot ziņu? - Eva jautā.

- Kāda jums daļa? Jūs taču jau pateicāt, ka to nedarīsiet.

- Tava māte ir...

- Vai lasījāt manu lietu? - Marta uzsit pa mapi uz galda, un ķēdes ap rokām atkal nožvadz. - Tad jau jums ir zināms, ka mana māte ir mirusi.

Eva lēni atlaižas pret krēsla atzveltni un dziļi ievelk elpu.

- Es zinu, ka tava māte ir mirusi, - viņa laipni atbild. - Izsaku līdzjūtību. Es tikai gribēju teikt, ka tavas mātes vairs nav mūsu vidū, bet tēvs tevi pametis vēl pirms tavas dzimšanas, tāpēc arī interesējos, kam tu gribētu nodot ziņu. Kam tu rakstītu?

- Man ir draugi.

- Tiešām? - Eva pārvaicā, paņem mapi un atver to. - Te rakstīts -es citēju: "Marta skolā nekad nav bijusi sabiedriska meitene. Viņai bija grūti iegūt draugus, viņa turējās savrup un neizrādīja nekādu vēlmi saieties ar vienaudžiem."

- To saka skolotāji īpaši jums. Es viņiem nekad neesmu patikusi.

- "...tomēr viņa bija ļoti gudra meitene," - Eva paceļ pirkstu, - "un būtu varējusi tālu tikt, ja vien papūlētos."

- Ja vien papūlētos? - Marta nicīgi nosprauslājas. - Vai ar to domāts: ja viņa pakustinātu pakalu?

- Nē, domāju, ka ar to domāts: ja viņai būtu iespējas.

Abas skatās viena uz otru.

Pulkstenis tikšķ.

Koka zari sitas logā.

- Man vajadzēja aiziet no skolas, - Marta čukst. - Lai samaksātu par dzīvokli. Vai to jūs zinājāt?

Eva paloka galvu.

-Ja nespētu samaksāt... ja viņi sāktu uzdot jautājumus... Es negribēju tikt... - Meitene skaļi ievelk elpu.

- Varas iestādes tā arī neievēroja, ka tu esi bārene, kas pati maksā par dzīvokli?

- Droši vien. Citādi man būtu atņēmuši dzīvokli un iemitinājuši kādā aprūpes centrā, kopā ar visiem citiem tādiem pašiem sīkajiem. Es nevarēju... - Viņa paberzē acis un novēršas.

- Saprotu. - Eva pastumj uz Martas pusi salvešu kārbiņu.

Marta atkal paceļ saraudātās acis, skaļi nošņaukājas un aizmēž

salvešu kārbu no galda.

- Muļķības, - viņa paziņo. - Jūs varat mēģināt, bet nekas jums nesanāks.

Klusumā aizrit minūtes.

Kārbiņa paliek mētājamies uz grīdas.

- Man ir paziņa, - Marta pačukst. - Laba.

- Kā to draudzeni sauc?

Marta pamet uz Evu skatienu.

- Draugu, - viņa izlabo. - Tas ir viņš, vīriešu dzimtē. Puisis. - Viņa vēlreiz nošņaukājas.

- Kā viņu sauc? - Eva neatkāpjas.

Marta atkal palūkojas uz konsultanti.

- Vai tas ir konfidenciāli? - viņa čukstus noprasa. - Kā pie ārsta?

- Protams, - Eva pamāj.

- Ja es jums kaut ko pastāstīšu, jūs neskriesiet uz avīzēm vai uz to raidījumu "Nāve ir taisnīga" un nebazūnēsiet visiem?

- Nē, - Eva tāpat čukstus atbild.

- Un arī nerakstīsiet viņiem?

- Nē, - sieviete saka. - Apsolu.

Marta paliecas vēl tālāk pāri galdam un norij siekalas.

- Viņš... iepazinos ar viņu... pēc mātes slepkavības... viņš...

Dzelzs durvis aiz muguras atsprāgst vaļā un triecas pret sienu.

Marta apcērtas riņķī un ierauga nākam iekšā cietumsargu, kuram vēders karājas pāri formas tērpa biksēm un zilā krekla pogas vai sprāgst ārā. Labajā rokā viņš vicina steku.

- Es teicu, ka piezvanīšu, kad būsim beigušas sarunu. - Eva palūkojas uz sargu.

- Droši vien. - Viņš parausta plecus.

- Ne... - konsultante iesāk, bet Marta pārlaiž skatienu telpai.

- Vai te ir kameras? - viņa noprasa, un cietumsargs pienāk tuvāk. - Vai te viss tiek ierakstīts? Vai tas tiks rādīts televīzijā? - Meitenes balss kļūst skaļāka un skaļāka. - Man likās, ka šīs sarunas ir konfidenciālas.

Viņa pielec kājās, un krēsls nočerkst pa grīdu. Ķēdēm žvadzot, Marta izmisumā paceļ rokas.

-Jūs teicāt... - Viņa noliecas pār Evu.

Cietumsargs sagrābj ķēdes un parauj atpakaļ, un meitene noveļas uz grīdas viņam pie kājām. Tieši virs galvas ir steks, im cietumsarga sejā - smīns.

- Beidziet! - Eva iesaucas.

- Uz priekšu! - Marta kliedz pretī. - Iesit man! Sit bezpalīdzīgu meiteni, ja domā, ka esi īsts vecis!

Sargs glūn lejup uz meiteni.

- Izbeidziet! - Eva kliedz.

- Viņa ir slepkava, - cietumsargs izmet. - Lopiņš. Un tieši tā pret viņu arī jāizturas.

Marta pretojas, taču sargs velk viņu prom. Meitene ar galvu un pleciem atsitas pret durvju stenderi.

- Marta, - Eva saka, - te viss ir konfidenciāli, es tev to garantēju.

Sargs ņirdz.

- Kā tad, ja vien to nedzirdu es. Un tad...

Marta parauj sargu atpakaļ, un viņš uz mirkli zaudē līdzsvaru, tomēr noturas pie ķēdēm un atvēzējas ar steku.

- Izbeidziet! - Eva metas uz priekšu, izrauj no kabatas tālruni un tēmē ar to sargam.

- Vai gribat, lai tas viss nonāk avīzēs? - viņa noprasa. - Vai televīzijā? Vai gribat, lai balsotāji uzzina, kas te notiek patiesībā?

Cietumsargs blenž uz konsultanti.

- Jūs to nedarīsiet.

- Riskējiet, - sieviete šņāc.

- Tādu nolāpītu mullu dēļ kā jūs, - viņš nolaiž steku un baksta Evai sejā ar pirkstu, - šī valsts ir iekļuvusi tādos sūdos. Slepkavas glābāt ar saviem specifiskajiem terminiem un pedofilus laidāt vaļā, jo trūka pierādījumu. Labi, ka vismaz tikām vaļā no tiesām, jo tur nekādu taisnību dabūt nevarēja. Te, - viņš rāda ārā pa durvīm uz kamerām un koridoru, - ir taisna tiesa. Nāve ir taisnīgā tiesa, un jums ar savām stulbajām mīkstčauļu idejām šajā sistēmā nav vietas.

Cietumsargs nogroza galvu, viņam uz pieres ir izspiedušās sviedru lāses.

- Es, nolādēts, zinu, ka balsošu ne vienu reizi vien. - Viņš pierauj Martu kājās. - Man vienalga, cik tas maksās. Kaut vai visu mēnešalgu iztērēšu, lai tikai tevi izcepinātu, skuķi. Ja būtu mana teikšana, tu tajā krēslā sēdētu jau rīt pat.

Sargs aptin ķēdes ap dūri un pievelk meiteni sev tuvāk.

- Kā tu to dabūji gatavu? - viņš sēc. - Kā tu nogalināji Džeksonu Peidžu? Viņš nevienam pāri nedarīja. Paskaties, cik daudziem viņš tika palīdzējis, paskaties uz visu to labdarību. Ar tādu naudu, kāda viņam piederēja, viņš būtu varējis aizbraukt no valsts, bet viņš to nedarīja. Viņš palika un palīdzēja tādiem kā tu. Viņš bija leģenda!

- Viņš bija sūdains melis! - Marta spļauj ārā.

Saņēmusi no sarga triecienu ar pieri, gūstekne gāžas atpakaļ. Viņš palaiž vaļā ķēdes, un meitene, atsitusies pret sienu, sāniski noslīd uz grīdas.

Eva ir tik satriekta, ka nespēj pakustēties.

- Vai nofilmēji? - sargs painteresējas. - Ar to savu telefonu? Vai rakurss bija labs? Man par to ir nospļauties, nolādēts! Skrien un pārdod to avīzēm - mani ieliks pirmajā lappusē, un es būšu varonis. -Viņš pasmaida tik plati, ka vaigi piepūšas. - Man vēl samaksās, lai es to atkārtoju.

Marta skatās, kā sargs piesmacis zviedz un viss viņa stāvs no smiekliem ļum. Meitene sakniebj lūpas, piemiedz acis, pieceļas, paglūn un iespļauj mocītājam sejā.

Pirms vēl cietumsargs ir paguvis attapties, Eva satver Martu un izstumj koridorā.

- Nomierinies! - viņš sauc. - Es pats tikšu skaidrībā. Es viņu vedīšu pie prāta.

Koridorā ir sešas dzelzs durvis. Tās ir aizvērtas, un vaļā ir tikai mazi lodziņi, pa kuriem dažviet raugās anonīmas acis. Septītās durvis ir pašā gaiteņa galā - noslēgtas un klusas.

- Ko tu tur dari, meitēn? - no vienas kameras atskan dobja vīrieša balss.

- Iespļāvu viņa trulajā ģīmī, - Marta atbild, un runātāja balss pārtop sirsnīgos smieklos.

- Tas ir labākais, ko šodien esmu dzirdējis, - viņš nosaka. - Vai tu esi no Daudzstāvenēm?

- Nāc, - Eva mudina, - tu nedrīksti te ne ar vienu sarunāties. Tūlīt būs klāt sargs.

- Jā, - Marta atbild balsij.

- Aha. Un kā tu te nonāci? Ko tik ļaunu var izdarīt meitēns?

- Nošāvu Džeksonu Peidžu.

- Tu nemuldi?

- Nemuldu.

- Meitēn, tas ir gada labākais notikums! Visu varu Daudzstāvenēm! - viņš uzsauc un pa lodziņu kameras durvīs izbāž sažņaugtu dūri. Uz delma ir uztetovēta roze.

- Nāc, - Eva vēlreiz aicina, taču Marta metas pie durvīm, uzliek plaukstu uz vīrieša rokas un pieliec seju pie lodziņa.

- Un ko izdarīji tu? - viņa čukstus pavaicā.

Meitenei pretī skatās tumšu acu pāris.

- Vienīgais sliktais, ko esmu izdarījis, meitēn, ir - piedzimis nepareizā vietā.

- Marta, nāc! Ātrāk!

- Lai tev veicas, - Marta pačukst vīrietim un steidzas prom.

Eva atrauj vaļā kameras smagās durvis.

- Tev nevajadzēja... - viņa iesāk. - Tas sargs taču...

- Kāda tam nozīme? - Marta ieiet kamerā.

- Viņš tavu dzīvi padarīs par elli, - Eva paskaidro.

- Jūs gribējāt teikt - to, kas no dzīves palicis pāri? - Marta pa rausta plecus. - Tam, kas notiek te, iekšā, nav nekādas nozīmes. No zīme ir tam, kas notiek ārā.

Marta

Viņš nenāk līdzi kamerā. Interesanti, vai Evai ir izdevies viņu apturēt? Vai varu viņai uzticēties?

Kamera ir maza un auksta. Sienas ir koši baltas bez neviena traipiņa. Vienā sienā augstu no grīdas ir logs ar baltām restēm, kas droši vien vaļā neveras, un pretējā sienā - dzelzs durvis. Šobrīd tās ir aizvērtas un aizslēgtas, arī lodziņa klape ir ciet. Esmu iespundēta gluži kā kastē. Ja koridorā izceltos ugunsgrēks, es izceptos kā vista.

Vispār te viss ir balts - gulta ir balta ar baltiem palagiem un spilveniem, kaktā ir balts pods un balta izlietne.

Bet tas arī viss.

Nav ne plauktu, ne sola, ne galda, ne lampas, ne skapja (diez kam gan man būtu vajadzīgs skapis?), ne grāmatu, ne pildspalvu... nekā. Kam gan tas viss man būtu vajadzīgs?

Vienīgais liekais priekšmets te ir pulkstenis pie sienas virs durvīm, kas atskaita katru sekundi, kas manā dzīvē vēl palikusi. Un arī tas ir balts, ar neona rādītājiem.

Kamerā nav pilnīgi nekā. Nekā uzmundrinoša. Tāda sajūta, it kā manai redzei būtu izslēgta skaņa vai arī es būtu saķērusi dīvainu daltonismu, tikai nevis tādu, kas man neļauj saskatīt atšķirību starp krāsām, bet tādu, kurā krāsu nav vispār.

Tas cietuma kombinezons, kurā viņi mani iestūķējuši, arī ir koši balts, un man pat vairs nav manu brūno matu. Tie ir noskūti un izmesti miskastē.

Jūtos tā, it kā būtu zaudējusi pusi sevis. Mati bija daļa no manis, un drēbes arī.

Un ko tad es gaidīju? Jēziņ, te taču ir cietums. Nāvinieku korpuss. Vai te vispār kaut kam ir jābūt labi?

Te viss ir tik spilgts, ka acis žilbst un galva sāp. Nevaru noteikt, no kurienes nāk gaisma, jo spuldze kameras vidū nekarājas un plafona pie griestiem arī nav. Domāju, ka tā plūst no stūra starp griestiem un sienu labajā pusē, bet...

Vai varbūt sienas spīd?

Varbūt tā ir kāda īpaša krāsa, kas izstaro gaismu?

Vai tas ir kāds nesen izgudrots spīdzināšanas veids?

Gribētos aizvērt acis, apgulties gultā un laisties snaudā, lai aizbēgtu no šejienes, bet pat tad, kad aizveru acis, te ir par gaišu. Nez, vai es te daudz dabūšu gulēt, un nez, vai viņi man to ļaus.

Tā būtu spīdzināšana? Jā, laikam gan.

Varbūt viņi ir sapratuši, ka labākais veids, kā pārlaist šo laiku, ir gulēt, un negrib, lai kāds laiku te vienkārši pārlaistu; viņi grib, lai cilvēks ciestu.

Diez vai es spēšu gulēt visu savu mūža pēdējo nedēļu. Pēdējās septiņas dienas, ko man ļauts elpot un dzīvot. Nu jau mazāk par septiņām. Cik tas ir stundu? Cik minūšu? Sekunžu. Es nemaz negribu to zināt. Bet ko gan citu te darīt kā gulēt un atcerēties?

Es apguļos, aizveru acis, pārvelku palagu pāri galvai im mēģinu radīt tumsu, bet viss kļūst tikai spilgtāks. Kāpēc viņi mani vēl spīdzina, ja man tāpat jāmirst?

Iespiežu seju matracī, aizžmiedzu acis, koncentrējos uz tumsu tajās un pūlos atminēties tevi.

Mēs iepazināmies tumsā. Tu slēpies ēnā tāpat kā es un vēroji ielu - vecas mašīnas braukāja pa bedraino asfaltu, smirdēja pēc izplūdes gāzēm. Tu tur nenāci katru vakaru kā es un reizēm neuzkavējies pārāk ilgi, bet man vajadzēja uz turieni iet, vai saproti? Es nevarēju aizmigt, kamēr nebiju pateikusi viņai arlabunakti.

Ak Dievs, negribu to atcerēties. Man pietrūkst viņas, man pietrūkst tevis. Man pašai par to dusmas. Negribu būt tāda čīkstule.

Kad paņēmu rokā to šaujamo, es domāju par viņu, bet es to nedarīju tikai viņas dēļ vien. Es tajā vakarā teicu, lai bēdz, visu to dēļ, kurus iespējams izglābt, taisnīguma un taisnības dēļ.

Tu gribēji likvidēt sistēmu, bet es sākumā gribēju likvidēt tikai to cilvēku.

Vispār - ne jau nogalināt, tas tikai tā sanāca; bet es gribēju viņam parādīt, kas viņš īsti ir.

Kad būs iztecējušas manas pēdējās septiņas dienas, pat tie, kuri viņu mīl vēl šobrīd, gāzīs viņa piemiņu no pjedestāla, uz kura paši viņu uzcēluši, un mans darbs būs padarīts. Es varēšu dusēt mierā, un pārējie - beidzot - arī.

Tev un man, mums katram ir sava loma, ko nosaka vieta, kur esam uzauguši: tu vari būt cīnītājs, bet es - tikai mocekle. Jāņem vērā, ka tas ir vienīgais, ko meitene no Daudzstāvenēm var paveikt. Neesmu pārāk gudra, neesmu pārāk droša, man trūkst naudas un nebija nākotnes pat tad, kad nebiju vēl nokļuvusi te. Mēs ticējām, ka varam būt kopā, bet tās bija muļķības.

Mīli mani, lai varu būt brīva.

televīzijas studija 18:30. Sakas raidījums "Nāve ir taisnīga"

Uz tumšzila fona baltu lāsumu ņirba, uzplaiksnījumi un elektriska lādiņa izlādei līdzīgi zibšņi. Tieši centrā parādās milzīga acs ar ledus-zilu varavīksneni. Acs pamirkšķina, un melnajā zīlītē sāk rotēt vārdi "Aci pret aci".

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Kompānija "Aci pret aci" piedāvā...

Vārdi vairs nerotē. Atkal atskan elektroizlādes skaņas, un burtu kontūras kļūst izrobotas. Acs kļūst sarkana un aizveras.

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

...vakara raidījumu "Nāve ir taisnīga", ko vada...

Zilais tonis izbalo, un greznajā studijā iedegas gaisma. Sudrabaini zilā plašā grīda atstaro daudzos studijas prožektorus. Labajā pusē ir redzams milzīgs ekrāns ar mirgojošo aci un vārdiem, kas lēni griežas zīlītē, bet studijas centrā atrodas pulēts galds ar augstiem, spīdošiem ķebļiem, kas izvietoti visapkārt galdam un ir vērsti pret studijas skatītājiem, kas pagaidām slēpjas tumsā.

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Kristīna Olbraita!

Starmeši apspīd Kristīņu, kas stāv skatuves kreisajā pusē. Viņa ir gara auguma un slaida, gaišie mati ieskauj ideālo seju, baltie zobi smaida tieši objektīvā. Sarkanā, piegulošā kleita ir vienā tonī ar lūpukrāsu un kurpēm.

KRISTĪNA:

Labvakar! Esiet sveicināti raidījumā "Nāve ir taisnīga"!

Studijā nogrand aplausi. Kristīna pasmaida un pamāj skatītājiem. KRISTĪNA:

Mani sauc Kristīna Olbraita, un šovakar es jums pavēstīšu satriecošas ziņas.

Klaudzinot augstos papēžus, Kristīna aizsoļo pa skatuvi pie ekrāna labajā pusē. Acs vietā tagad tur ir redzama fotogrāfija - glīts, smaidošs vīrietis ar skaistu sievu un pusaugu dēlu.

KRISTĪNA:

Vakar vakarā ziņās dzirdējām satriecošu vēsti par slavenā multimiljonāra Džeksona Peidža drausmīgo slepkavību.

Fotogrāfija mainās, un tagad uz ekrāna ir redzams vīrietis ar uzvaroši paceltām rokām, kuram aplaudē ļaužu pūlis.

KRIS TĪNA:

Ar dalību vairākos televīzijas realitātes šovos pēdējo desmit gadu laikā Džeksons ir iemantojis vietu miljoniem cilvēku sirdīs. Viņš cēlies no trūcīga pilsētas rajona, kas zināms kā Daudzstāvenes, savukārt šis nosaukums cēlies no augstceltņu kvartāla, kas uzbūvēts, lai risinātu mājokļu problēmu pilsētā...

Ekrānā kļūst redzama Daudzstāveņu panorāma: ducis betona augstceltņu, kas tiecas drūmās debesīs, izkāmējis klaiņojošs suns, tukši ātrās ēdināšanas pārtikas iepakojumi netīrās renstelēs un inazs puika ar cigareti vienā un alus bundžu otrā rokā.

KRISTĪNA:

Viņš prātīgi ieguldīja nopelnīto naudu, smagi strādāja un izrāvās no nabadzības, kļūstot par iedvesmas avotu visiem...

Daudzstāveņu pelēcība izzūd, un tās vietā parādās liela, balta māja ar masīviem dzelzs vārtiem un sulīgu zaļu mauriņu aiz tiem. Sārtas, oranžas un dzeltenas puķes spraucas ārā no groziem un mākslīgajām dobēm. Saulē zaigo sarkana sporta mašīna. Tai blakus stāv smaidošs vīrietis - Džeksons Peidžs.

KRISTĪNA:

...ar savu sabiedrisko darbību, nemitīgo labdarību, turklāt, protams, nedrīkstam aizmirst...

Džeksona attēli uz ekrāna mainās: viņš smaida objektīvā, stāvot uz sarkanā paklāja kādā pasākumā; momentuzņēmums no runas, ko viņš lasa, ģērbies smokingā; viņš pasniedz milzīga izmēra čeku medmāsām.

KRISTĪNA:

...nesavtīgo rīcību, adoptējot zēnu, kurš pēc traģiska negadījuma bija kļuvis par bāreni.

Tiek rādīta melnbalta fotogrāfija. Džeksons ar sarauktu pieri un valgām acīm spiež pie krūtīm sešgadīgu mazuli. Fonā ir vienmuļas un drūmas Daudzstāvenes, bet uz saplaisājušās ietves ir redzams vienīgais krāsainais laukums - sarkans traips.

Kristīna saspiež plaukstas kopā un pieskaras ar tām pie lūpām kā lūgšanā. Studijā valda klusums. Viņa paceļ galvu, samirkšķina acis un atkal ieskatās kameras objektīvā.

KRISTĪNA (klusi):

Bet vairāk par Džeksonu Peidžu parunāsim vēlāk. Tagad pievērsīsim uzmanību noziegumam un vainīgajai. Kāds cilvēks var pastrādāt tādu šausmu darbu? Uzklausīsim reportieri Džošua Dekeru. Džoš?

Viņa pagriežas pret ekrānu. Attēla augšmalā ir zila josla ar mazu logotipu mirkšķinošas acs izskatā kreisajā stūrī, bet pa vidu dzirkstī uzraksts "Džošua Dekers, reportieris". Ekrāna lejasdaļā nepārtraukti skrien vārdu rinda "Kamerā Nr. 1 ievietota nepilngadīgā slepkava Marta Hanidjū".

Ekrāna vidū, vējā sacēlis mēteļa apkakli, ādas cimdā tērptā rokā mikrofonu tur Džošua. Par spīti novembra aukstumam, viņš ir smaidīgs un mirdzošām acīm.

DŽOŠUA:

Jā, Kristīna, sveika. Te gaudo vējš, bet ceru, ka mani var dzirdēt. Daudzstāveņu rajonā ir auksts pēc suņa, tāpēc nevaru vien sagaidīt, kad mājās tikšu pie karstas vannas un glāzes vīna.

Viņš piemiedz ar aci. Starp skatītājiem atskan klusinātas sieviešu balsis.

DŽOŠUA:

Es stāvu apmēram simt metru no nozieguma vietas. Skatītājiem, kuriem nekad nav gadījies te būt, paskaidrošu, ka šī vieta atrodas netālu no centrālās dzelzceļa stacijas maršrutā uz Sitiju un apkārtējām Avēnijām un ļoti piemēroti ir iedēvēta par tuneli.

Viņš pacel cimdoto roku, un kamera pievēršas apkaimei: tas ir plašs sānceļš, tumšs un mitrs, ar salauztu nožogojumu un apdrupušiem stabiņiem, kas uzstādīti, lai liegtu autobraucējiem izmantot taisnāko ceļu. Tālāk, kur nav tik krēslains, ir mazāka iela un veikalu rinda ar izdauzītiem vai aiznaglotiem skatlogiem, bet tālumā vīd augstceltņu kvartāli ar sīkām gaismiņām logos.

DŽOŠUA:

Šajā stacijas pusē bieži uzturas narkotiku tirgoņi un bezpajumtnieki.

KRISTĪNA:

Pastāsti, kas tur notiek, Džošua. Ko ļaudis saka par slepkavu? Kamera atkal rāda Džošua.

DŽOŠUA:

Jāteic, Kristīna, ka viņi neko nesaka. Neviens par to nerunā. Daudzstāveņu iemītnieki izturas tā, it kā nekas nebūtu noticis. Protams, atskaitot pārējos cilvēkus, ja redzat, kas notiek man apkārt.

Džošua iet, un kamera viņam seko - rāda, kā reportieris apstājas, lai aplūkotu ziedus, mīkstās rotaļlietas, fotogrāfijas, ar roku rakstītas zīmītes un degošas sveces, kas saliktas zemē. Uz ceļiem notupusies sieviete novieto jaunus ziedus, divi vīrieši apskāvušies šņukst.

DŽOŠUA:

Šī ir vieta, kur upuris tika nošauts. Ļaudis ir bēdu sagrauzti, viņi visu rītu nāk šurp nebeidzamā straumē: pusaudži, kurus pa ceļam uz skolu atveduši vecāki, pāris ārstu, kas izmetuši līkumu pirms operācijām, dažas medmāsas, kas pēc nakts maiņas atnākušas izrādīt cieņu. Vairums ir pārāk satriekti, lai kaut ko bilstu, bet, ja arī ir spējīgi runāt, tad skumjas un sašutumu nespēj paust vārdos.

Taču, kad mēģinu jautāt viedokli vietējiem iedzīvotājiem - veikalu īpašniekiem, māmiņām, kas ved bērnus uz skolu, pusaudžiem uz ielas stūra vai tiem, kas stāv rindās pēc pabalstiem, neviens runāt nevēlas.

KRISTĪNA:

Ļoti savādi.

DŽOŠUA:

Patiesi. Šķiet, tā ir ļoti noslēgta kopiena. Tomēr pasteigšos piebilst, ka esmu sarūpējis jums ekskluzīvu informāciju...

Viņš pavīpsnā un pieliec galvu.

KRISTĪNA (uzsmaida skatītājiem):

Nejautāšu, kā viņš ieguvis šo ekskluzīvo informāciju, taču pieļauju, ka ir licis lietā savu pievilcību!

Skatītāji smejas.

DŽOŠUA (pamirkšķina ar aci):

Jā, Kristīna, mēs esam sameklējuši videoierakstu, kas uzņemts īsi pēc nozieguma pastrādāšanas. Domāju, ka tas runā pats par sevi.

Reportiera attēls aizslīd uz kadra kreiso pusi, bet labo aizpilda drebelīgs videoieraksts.

DŽOŠUA:

Šis ieraksts izdarīts ar policijas mašīnas videoreģistratoru. Sākumā tika uzskatīts, ka trauksme sacelta pēc novērošanas kameru translācijas, tomēr izrādās, ka tajā apkaimē kameras ir bojātas.

Ierakstā redzams, kā vāji apgaismotās ielas traucas pretī kamerai, lietus aizmiglo vējstiklu. Tālumā kā kapakmeņi vakara debesīs slejas tumšas Daudzstāveņu ēnas, bet ielas plūst garām kā melnas upes. Policijas mašīnu zilo bākuguņu zibšņi atspīd uz slapjā asfalta un ēku logu metāla slēģos, sirēnas nikni kauc.

Ainava lēni mainās. Starmeši pagriežas ap stūri un pielej tuneli ar baltu gaismu. Mašīna apstājas. Gaismas kūlis apspīd Martu - garie, tumšie mati ir salijuši, acis platas kā zaķim, rokas paceltas, un vienā no tām ir ierocis.

Attēls nogrīļojas, jo kamera tiek iznesta no mašīnas. Tieši kamerai priekšā ir izstieptas rokas ar pistoli, kas nomērķēta uz Martu.

POLICISTS (aizkadrā):

Nomet ieroci un pacel rokas virs galvas!

Meitene pieliecas un nomet pistoli zemē. Kamera zvārojas Martai tuvāk, viņa uzliek rokas uz galvas. Kamera pievelk tuvāk viņas seju, kas tagad redzama pa visu ekrānu.

MARTA:

To izdarīju es! Es viņu nošāvu! Es nogalināju Džeksonu Peidžu!

Studijā uz ekrāna kadra labā puse ar Martas seju sastingst, bet kreisajā pusē Džošua nopūšas un lēni nogroza galvu.

KRISTĪNA (klusi):

Paldies, Džošua. Parunāsim ar tevi atkal rīt.

Viņa uz mirkli noliec galvu, tad atkal paskatās objektīvā.

KRISTĪNA:

Marta Hanidjū varbūt izskatās tik jauka, kā varētu spriest pēc viņas uzvārda^1, bet patiesībā - vai viņa tiešām ir aukstasinīga slepkava, kas atņēmusi vienu no visslavenākajiem un tautā mīlētajiem laikabiedriem? Viņa pati apgalvo, ka ir.

MARTA (aizkadrā):

To izdarīju es! Es viņu nošāvu! Es nogalināju Džeksonu Peidžu! KRISTĪNA:

To saka viņa, skatītāji. Ar ieroci rokā.

Uz apturētā kadra ar Martas seju parādās sarkans uzraksts zīmoga nospieduma izskatā: "SLEPKAVA". Joprojām skatoties kamerā, Kristina pieiet pie izliekta galda, kuru apspīd klusināta gaisma.

KRISTĪNA:

Lieta ierosināta un tūlīt arī slēgta. Viņa ir pirmā nepilngadīgā meitene, kam draud nāvessods, un, visticamāk, arī pirmā, kam nāvessods tiks izpildīts. Kāpēc gan jums, balsotājiem, vajadzētu apšaubīt viņas vārdus?

Stopkadrs ar Martas seju pazūd, un ekrānu aizpilda acs.

Kristīna apsēžas galda galā un glīti saliek garās kājas uz vienu pusi. Gaisma iedegas un atklāj skatam jaunu, maza auguma vīrieti sēžam uz ķebļa viņai blakus. Vīrietis ir sakņupis un nolaidis galvu, izspūrušie mati savēlušies pinkās.

KRISTĪNA:

Bet, pirms mēs pievēršamies nākamajam cilvēkam, kas gaida nāvessodu, uz mirkli parunāsim par to, ko mūsu slavenā slepkava Marta Hanidjū šobrīd dara un kā viņa varētu justies.

Kristīna uzsmaida vīrietim.

KRISTĪNA:

Esiet sveicināts, Gas.

Vīrietis paceļ galvu. Viņš īsi pasmaida un zagšus pārlaiž acis skatītājiem. Nervozām kustībām viņš aizbāž pirkstu aiz krekla apkaklītes un sarausta žaketes piedurknes.

KRISTINA:

Pirms pieciem gadiem arī jūs bijāt viens no šiem cilvēkiem. Jūs bijāt aizturēts par noziegumu, taču sabiedrība balsoja, ka neesat vainīgs. Jums šajā ziņā ir unikāla pieredze, tāpēc varat mums pastāstīt, kā šovakar, iespējams, jūtas Marta. Par ko viņa varētu domāt?

GASS (klusi):

Hmm... Jā, kā jau jūs teicāt, es biju apsūdzēts slepkavībā...

Viņa klusā balss no uztraukuma dreb.

KR1STĪNA:

Piedodiet, Gas, vai jūs varēsiet runāt?

Trīcot pie visām miesām, viņš dziļi ievelk elpu.

GASS (nu jau skaļāk):

Jā... jā... ē... pirms pieciem gadiem es biju apsūdzēts slepkavībā, bet... bet, pateicoties jums, skatītāji...

Viņš pagriežas pret kameru un plati, bet neveikli pasmaida; skatītāji aplaudē.

GASS:

...es tiku atbrīvots.

KRISTĪNA:

Un kā tas bija, Gas? Kāda bija pirmā nakts? Kādas mūsu apsūdzētajai būs mūža pēdējās dienas?

GASS:

Vispirms, kā skatītāji jau zina, jā - viņa tika arestēta vakar, taču viņa tika apsūdzēta un ievietota sistēmā vēlāk, tāpēc neskaitījās nāvessoda izpildes sarakstā līdz šim ritam, tādējādi, kā jau jūs teicāt, šī ir viņas pirmā diena. Pirmā diena - pirmā kamera. Tas ir, līdz rītam. No rīta kamera tiks mainīta.

KRISTĪNA:

Un kāda ir kamera Nr. 1?

Viņš atkal aizbāž pirkstu aiz krekla apkaklītes, kas nu jau ir izmirkusi sviedros. Viņš nolaiž skatienu un sarauc pieri.

KRISTĪNA:

Gas, mēs apzināmies, ka jums droši vien ir smagi par to runāt un mēs noteikti prasām pārāk daudz, bet gan jau jūs saprotat, cik mums, balsotājiem, ir svarīgi saprast situāciju, lai balsot varētu precīzāk. Es jau vairākas reizes esmu izteikusi ierosinājumu, ka novērošanas sistēma kamerās ļautu balsotājiem izprast apsūdzētos daudz labāk.

Viņa pagriežas pret skatītājiem.

KRISTĪNA (māj ar galvu):

Vai jūs piekrītat?

Skatītāji uzgavilē un aplaudē.

KRISTĪNA:

Gas, tātad - kamera Nr. 1. Pastāstiet mums par to.

GASS:

E... jā... tā bija...

Gass paceļ galvu un nopēta skatītāju glūnīgās sejas, tad iztaisno muguru, aptausta labo ausi un ievelk elpu.

GASS:

...parasta. Tur bija gulta un... ē... bļoda un... tualete...

KRISTĪNA:

Tualete tajā pašā telpā, kur jūs gulējāt?

Vīrietis atkal pieķer pie auss un negribīgi iesmejas.

GASS:

Ē... nē... nē, tur ir vannas istaba. Tā es to biju domājis. Tā arī nav īsti bļoda, bet gan izlietne roku mazgāšanai, un tualete ir vannas istabā. Un duša.

Viņš norij kamolu un atkal ievelk elpu.

GASS:

Kamerā... ir... grāmatas - daudz grāmatu un televizors... ē... un gleznas pie sienām.

Gass lauza rokas.

KRISTĪNA:

Nez, vai tāda attieksme būtu vajadzīga pret noziedzniekiem, ko, Gas?

GASS:

Laikam jau ne...

KRISTĪNA:

Tā vien rādās, ka mūsu Martai pat prātā neienāk, ka viņu varētu sodīt ar nāvi. Jūs vēl pasakiet, ka kameras durvis stāv vaļā!

Gass paknibina ausi, palūkojas uz kameru, tad atkal uz Kristīņu.

GASS:

Tā arī ir.

Kristīna atliecas, paver muti un iepleš rokas.

GASS:

Un... viņi... ieslodzītie... drīkst sarunāties cits ar citu.

Kristīna skaļi noelšas.

KRISTĪNA (skatās objektīvā):

Padomāsim par to, balsotāji! Meitene teica, ka pastrādājusi slepkavību. Viņa atzina, ka ir aukstasinīgi nošāvusi cilvēku un noskatījusies, kā tas pēdējo reizi izpūš dvašu. Viņa to ir labprātīgi un bez mazākās nožēlas atzinusi, bet tagad sēž, skatās televīziju un pļāpā... un ēd... Gas, ko viņa tur ēd vakariņās?

GASS (stostās):

Šodien ir zivs ar ceptiem kartupeļiem un karameļu kūka. Ar vaniļas mērci.

KRISTĪNA:

Nu ko, skatītāji, taisnīgā tiesa, kā vienmēr, ir jūsu rokās. Vēlreiz noskaidrosim tālruņa numurus un informāciju par balsošanu. Savu ekrānu apakšā jūs redzat numurus, pa kuriem balsot par Martu. Zvaniet 0909 87 97 77 un pievienojiet beigās 7, ja vēlaties balsot, ka viņa ir vainīga, vai pievienojiet beigās 0, ja uzskatāt, ka viņa nav vainīga. Jūs varat balsot arī ar īsziņas palīdzību, sūtot vārdus MIRT vai DZĪVOT uz numuru 7997. Lai nobalsotu internētā, dodieties uz mūsu vietni www.aneyeforaneyq.noductions.com, lapas augšpusē spiediet uz sadaļas "Nepilngadīgā slepkava Marta Ha-nidjū" un nododiet savu balsi. Tie ir paaugstināta maksas tarifa zvani, tāpēc nodrošinieties ar nodokļu maksātāja izziņu. Maksa par īsziņu ir piecas mārciņas, neskaitot sakaru operatora standarta maksu. Maksa par balss nodošanu internētā arī ir piecas mārciņas ar sākotnējo reģistrācijas maksu - divdesmit mārciņas. Ar visiem noteikumiem un nosacījumiem varat iepazīties mūsu tīmekļa vietnē.

Ekrāna lejasdaļā slīd zila josla ar numuriem un paskaidrojumiem. KRISTĪNA:

Gas, ar jums, kā vienmēr, ir jauki aprunāties, un mums būtu vēl daudz, ko apspriest: motīvs, sagandētā bērnība, tēva trūkums, mātes nāve, taču mums vēl priekšā ir septiņas dienas.

GASS (murmina):

Un par konsultanti.

KRISTĪNA:

Par konsultanti? Paskaidrojiet.

GASS (lēni, kā atkārtodams iemācītu tekstu):

Viņas konsultante ir Eva Stentone. Vienīgā konsultante, kura nekad nav piedalījusies šajā raidījumā. Viņa nekad nesniedz intervijas un neko nekomentē.

KRISTĪNA:

Lieliska piebilde, Gas.

Kamera tagad filmē tikai raidījuma vadītāju.

KRISTĪNA:

Un satriecošs temats, skatītāji, ko mēs apskatīsim turpmākajās septiņās dienās. Mums ir daudz, ko pārrunāt, un neviena lappuse nepaliks nepāršķirta. Pēc īsas vēsts no mūsu sponsora Cyber Secure tiksimies atkal - ielūkosimies kamerā Nr. 7 ieslodzītā pēdējās dienās. Ko spriedums nesīs viņam? Dzīvību? Vai nāvi? Un ko pēc septiņām dienām var gaidīt visjaunākā ieslodzītā - nepilngadīgā slepkava Marta Hanidjū?

Gaisma studijā nodziest. Gass noņem austiņu un šaujas ārā no studijas.

Eva

- Ko tu tur skaties, māt?

Eva noņem brilles un izberzē acis. Viņa pasmaida, redzot, kā pa durvīm iebrāžas dēls Makss, noliek uz galda klēpjdatoru, atrauj ledusskapi un palūr iekšā.

Sieviete nedomājot savāc dokumentus, kas izklāti viņas priekšā uz galda, dažus apgriež otrādi, bet citus ieliek mapēs, lai nebūtu redzamas ģīmetnes un vārdi.

- Neko, tāpat, - viņa izmet. - Televizors vienkārši ir ieslēgts.

Makss palūkojas uz televizoru istabas kaktā.

- "Nāve ir taisnīga"? - Viņš noņem austiņas, un kļūst dzirdamas ģitāras smagās skaņas. - Nekad to vairs neskaties!

Zēns paķer sulas pudeli, iezveļas krēslā iepretī mātei, loba vaļā vāciņu un skatās, kā viņa krāmē kopā mapes.

- Vai tu esi viņas konsultante? Tās meitenes, kas nogalināja Džek-sonu Peidžu...

- Kas teicis, ka viņa to nogalināja?

- Tu no koka esi nokritusi?

- Un nevar pat zināt, vai viņa... - Eva aizver acis, uzliek elkoņus uz galda un atbalsta zodu plaukstās.

Kādu brīdi dēls skatās, tad paņem pulti un izslēdz televizoru.

- Neskaties to, - viņš noburkšķ, bet tad pieceļas kājās, piepilda krūzīti no kafijas automāta krūzes un noliek mātei priekšā. - Tīrais stulbums. Viņi manipulē ar cilvēkiem.

- Maks...

- To taču visi zina, tikai neviens nesaka skaļi. Tas ir sūds, nevis tiesa.

Eva saraujas.

Makss iedzer malku sulas.

- Vai esi paēdusi? - viņš vaicā.

- Vēl ne, - māte atbild. - Pirmīt... brokastis un tad sviestmaizi pusdienās.

- Nu jau gan. - Puika nogroza galvu. Viņš paņem māti aiz elkoņa un nosēdina uz dīvāna telpas otrā pusē.

- Mani nevajag pieskatīt, - Eva iebilst.

- Kurš tad vēl tevi pieskatīs? Piesēdi.

Sieviete atlaižas spilvenos un ieceļ dīvānā kājas.

- Un neej nekur. Uztaisīšu tev ko ēdamu.

Kad dēls atgriežas ar makaronu bļodiņu, Eva jau ir cieši aizmigusi.

Makss apsedz māti ar segu, izslēdz gaismu un dodas atpakaļ uz virtuvi. Apsēdies pie galda, viņš sāk ēst pats un pie viena ielūkojas dokumentu mapēs.

Košļādams pirmo kumosu, zēns pamet skatienu uz māti, kas, iespiedusi seju spilvenos, dziļi elpo. Makss noliek dakšiņu un atšķir pirmo lappusi.

Marta

No kaut kā pamostos. Nemaz nepamanīju, kā iemigu. No spilgtās gaismas sāp acis. Dzirdu balsis. Kāds dzied vai skaita lūgsnu, kāds cits raud.

Vai katrā kamerā kāds ir? Septiņas kameras un septiņi cilvēki, kas gaida nāvi?

Šaubos. Esmu dzirdējusi, ka cietums nekad neesot pilns. Viņi apgalvo, ka bailes no nāves liekot cilvēkiem uzvesties labi. Runas par jauniem nāvinieku cietumiem Birmingemā, Mančestrā un citās pilsētās tā arī ir palikušas tikai baumu līmenī, jo pilnīgi pietiekot jau ar šo cietumu.

Apsūdzētie no visām malām tiek vesti uz šo cietumu Londonā. Viņiem blakus nav tuvinieku? Līdzās nav ģimenes locekļu? Kāda, nolāpīts, starpība? Tāpat cietumniekiem nav atļauts tikties ar apmeklētājiem. Cietumnieks zaudē jebkādas tiesības, tiklīdz tiek apsūdzēts.

Tu teici, ka viņi valdot ar dzelzs smaidu - kam pienākas, tie redz tikai smaidu, bet mums paliek vien dzelzs. Man gan tas ir vienalga -es tikai gribēju novākt to draņķa Peidžu. Vismaz tā tas viss sākās. Bet dzīvē jau nekas nav vienkārši, vai ne?

Bet cik cilvēku tad te ir? Kas vēl te ir nomodā un raud? Diez, kāds te pamanās iemigt ilgāk kā uz piecām minūtēm? Interesanti, vai es kādu redzēšu no rīta, kad būs jāiet uz citu kameru?

Pagaidām par to nav ne jausmas; ārā jau iestājusies tumsa.

Gribas redzēt, kā izskatās ārā.

Pievelku pie loga gultu - tā čīkst, slīdot pa grīdu, bet neviens uz troksni nereaģē. Uzkāpju uz gultas un pastiepjos, taču logs izbūvēts tādā leņķī, ka varu redzēt tikai debesis. Tagad, kad esmu aizgriezusies no gaismas, redzu, ka debesis nemaz nav melnas, kā likās. Tās ir tumši, samtaini zilas un zvaigžņu izraibinātas. Pielieku pie acīm plaukstas, lai aizsegtu gaismu vēl vairāk. Pilnais mēness skatās uz mani tieši tāpat, kā vakar skatījās uz mani un tevi, kad bijām kopā. Pirms vēl bija sākušies šie mēsli.

Varbūt mums tomēr vajadzēja bēgt kopā. Aizmirst par Peidžu un visām sāpēm, ko viņš nodarījis, dzīvot un veidot nākotni...

Bet kuru gan es tagad gribu piemuļķot? Sāpes, ko nesu sevī, būtu mani grauzušas tik ilgi, līdz pāri vairs nebūtu palicis nekas, savukārt mēs abi būtu spiesti noskatīties, kā korupcija padara bagātos vēl bagātākus, nabagos nabagākus, bet tiesa un taisnība turpina izzust.

- Debesis bija viss, kas mums jebkad ir bijis kopīgs, Aizek, - es nopūšos.

Izbāžu roku cauri restēm tik tālu, cik vien varu aizsniegties, un ļauju mēnesnīcai apspīdēt savu miesu.

- Vai tu arī šobrīd skaties debesīs?

Garām slīdošs mākonis aizsedz mēnesnīcu.

- Ceru, ka būs bijis vērts to darīt.

OTRA KAMERA

Konsultācija

Marta sēž konsultāciju telpā iepretī Evai, un viņas seja ir gandrīz tikpat bāla kā kamera, kurā viņa pavadījusi nakti. Meitenes cietumnieka kombinezons ap rokām un potītēm no ķēdēm kļuvis netīrs, un pelēkas svītras uz auduma stiepjas arī vietās, kur važas savienotas.

Ķēdēm žvadzot, meitene sakustas krēslā, un nožvadzina tās vēlreiz, liekot rokas uz galda. Viņas pirksti spēlējas ar Evas mapes malu, bloknotu un pildspalvu.

- Kā tu gulēji? - Eva apvaicājas.

Marta parausta plecus.

- Drusku par gaišu? Viņiem te patiešām viss ir mazliet jocīgi.

- Ārkārtīgi jautri, - Marta atbild.

Eva paliecas mazliet uz priekšu.

- Tāds interjers droši vien ir iecerēts, lai uzmundrinātu ieslodzītos, - viņa pačukst.

- Lieliski. Vai tas nozīmē, ka šodien ir atvests vēl kāds?

Eva neliekas jautājumu dzirdam.

- Tev ir palicis mazāk par sešām dienām, - viņa ieminas.

- Jūs gan protat iepriecināt, - Marta atcērt.

Viņa novērš skatienu un palūkojas ārā pa aizrestoto logu, kur vējš sit koka zarus pret rūti.

- Viņiem nevajadzēja stādīt koku tik tuvu ēkai, - meitene ierunājas.

- Kāpēc? - Eva paskatās pāri plecam.

- Vai tad nav skaidrs? Saknes sabojās ēkas pamatus, tā sāks nosēsties un tamlīdzīgi. Rezultātā celtne var sabrukt, tikai neviens to nepamanīs, bet, kad pamanīs, jau būs par vēlu.

- Tu gan daudz zini, - Eva gandrīz pasmaida.

- Kāpēc te vispār vajadzēja stādīt koku? - Meitene domīgi savelk

seju.

Pulkstenis tikšķ, bet Eva vēro, kā Marta paver muti, lai kaut ko teiktu, atkal to aizver, padīdās krēslā, izstiepj rokas virs noskūtās galvas, tad pabungo ar pirkstiem pa galdu.

- Es to iestādīju, - Eva saka.

- Jūs? - Marta ieplestām acīm paraugās uz konsultanti. - Ak tā. Kāpēc?

- Man likās, ka ieslodzītajiem varētu būt patīkami uz to skatīties, - viņa atbild. - Zvirbulis tur uzvijis ligzdu. - Eva atkal pagriežas un paskatās uz koku. - Tagad tas ir aizlidojis, bet gan jau atgriezīsies.

- Es to zvirbuli vakar redzēju. Vai varat atvērt logu un ielaist svaigu gaisu?

- Nē, - Eva atzīst. - Logs nav atverams.

- Kā tad nu nav, - Marta noburkšķ un nopēta Evu. - Jūs izskatāties nogurusi.

- Neesam te, lai runātu par mani. Pastāsti, kā tev klājas.

- Neredzu jēgu, - Marta saka. - Tas neko nemainīs, un pēc sešām dienām es tāpat miršu.

-Ja balsojums noteiks, ka esi vainīga.

- Es taču atzinos slepkavībā. Kāpēc lai kāds balsotu, ka es neesmu vainīga?

- Varbūt ļaudis tev nenoticēs. Varbūt viņi uzskatīs, ka tas ir pārāk vienkārši, vai arī aizdomāsies, kāpēc tev jāatzīstas, ja arī tu būtu vainīga.

Marta atkal sakrusto rokas uz krūtīm.

- Ļaudis nekādus jautājumus neuzdod - tas prasa pārāk daudz pūļu. Kāpēc lieki satraukties?

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Viņi negrib zināt patiesību - viņi tic tam, ko viņiem iestāsta. "Lai domā kāds cits, bet mēs darisim tā, kā visi," tāds ir viņu viedoklis. "Mums vienalga, ka tikai skandāls." Aitu bars.

- Marta...

- Aitu bars, kas visur bāž savu degunu, elš "oh" un "ah", lasa tenku lapeļu virsrakstus. Liekulīgi smerdeļi, kam pārdot avīzes un uz kuru rēķina nopelnīt.

Eva sarauc pieri, paliecas uz priekšu un uzliek rokas uz galda.

- Marta, tu pateici policijai, ka esi vainīga. Viņiem ir ieraksts, kurā tu saki: "To izdarīju es! Es viņu nošāvu! Es nogalināju Džeksonu Peidžu!"

Marta paloka galvu.

- Vai centies man pateikt, ka tu to neizdarīji? Vai vēlies mainīt savu liecību? Es varu viņiem to nodot.

Marta nenolaiž skatienu no konsultantes.

- Vai vēlies mainīt liecību?

Marta mirkšķina raižpilnās acis.

- Stāsti, - Eva nošņāc. - Tu taču to neizdarīji, vai ne? Tā nebija tava pistole. Ar tevi kopā bija vēl kāds, vai ne?

Marta pat nepakustas.

- Ja neesi vainīga, tev tas jāpasaka. Tu nedrīksti uzņemties vainu par noziegumu, ko pastrādājis kāds cits.

- Esmu vainīga. - Viņa nevērīgi notrauš asaru no vaiga. - Kāpēc jūs visu laiku maļat vienu un to pašu? Aizverieties taču.

- Kas to izdarīja? Ja tu man pateiktu, es varētu tev palīdzēt.

Marta norij siekalas, smagi nopūšas un skatās uz Evu.

- Es jau teicu, - viņa čukst. - To izdarīju es. Tā bija mana pistole, es to nopirku no kāda puiša, kurš dzīvo Daudzstāvenēs.

- Bet ar tevi kopā taču bija vēl kāds, vai ne?

- Es teicu, ka to izdarīju es! - meitene iekliedzas. - Ko vēl jūs gribat? Nekam citam nav nekādas nozīmes! Ne tam, vai kāds bija ar mani kopā, ne tam, vai tā bija mana pistole. Es to izdarīju! Es nošāvu Džeksonu Peidžu!

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka... tāpēc, ka... Te nav nekāda jūsu vecā tiesa! Man nav jāatbild. Nogalināju viņu tāpēc, ka gribēju. Vai skaidrs?

- Ja te būtu tiesa, tas ir, ja mums vēl būtu tiesas, tev droši vien tiktu uzdots jautājums, kāpēc tu nošāvi viņu tieši tajā vietā, kur gāja bojā tava māte.

Martas seja kļūst akmenscieta.

- Sagadīšanās, - viņa nomurmina.

Meitene bez mitas mirkšķina acis un smagi elso. Viņa ar indes pilnu skatienu lūr uz Evu. Marta ir pavērusi muti, lai kaut ko bilstu, taču nespēj neko pateikt. Viņa pieceļas un pieiet pie loga. Koka zari vējā šūpojas, un meitene, pacēlusi roku, cauri restēm pieskaras rūtij.

Eva paliek sēžam.

Abas, iegrimušas katra savā pasaulē, klusē.

Pulkstenis tikšķ. Koridorā tuvojas smagu zābaku soļi un aiziet garām. Kādā no kamerām iekliedzas cilvēks - tā ir neskaidra, gārdzoša, sāpju pilna skaņa.

- Tu kļuvi par bāreni satiksmes negadījuma dēļ, vai ne? - Eva pārtrauc klusumu.

Marta neatbild.

- Par to tika arestēts tavas kaimiņienes dēls, vai ne? Viņš bija te, nāvinieku korpusā, un tika sodīts ar nāvi.

Nožvadz ķēdes, jo Marta sakrusto uz krūtīm rokas.

- Beidziet mani izprašņāt.

- Es tikai domāju, ka nav viegli atrasties tajā pašā kamerā, kurā bijis tavas mātes slepkava. Gulēt tajā pašā gultā...

- Man likās, ka šīs konsultācijas paredzētas, lai cilvēks justos labāk, - Marta atcērt.

- Vai tu varētu apsēsties?

Marta neliekas ne zinis.

- Tu droši vien atviegloti uzelpoji, ka mātes slepkavu izdevās notvert tik ātri? Kā viņu sauca? Olivers...

- Olijs, - meitene atbild. - Visi viņu sauca par Oliju.

- Tu droši vien biji priecīga?

- Vai lasījāt dzeltenajā presē, ko par viņu runā?

- Es nelasu dzelteno presi...

Marta uzgriež muguru logam, pārlaiž plaukstu galvai un apsēžas pie galda.

- Toties tie, kas balso par taisnīgo nāvi, lasa. Viņi lasa un tic visam. Olijs pieskatīja mani, kad māmiņa bija darbā, bet to jau neviens nerakstīja. Viņi pat nepieminēja, ka Olijs iemācīja man spēlēt šahu, salaboja veļasmašīnas motoru, un to, kā mēs kopā ar viņu un viņa māmiņu nosvinējām viņa pieņemšanu darbā, kā es cepu torti, kad viņš nopirka pirmo mašīnu.

- To pašu mašīnu, ar kuru viņš notrieca tavu māti?

Abas lūkojas viena otrā.

- Jā, protams, es jutu atvieglojumu, kad Olijs tika arestēts, - Marta nenolaiž skatienu no Evas. - Un sajūsmā, kad šie viņu izcepināja. Kurš gan par to nepriecātos?

- Vai tad tu domā, ka viņš nebija vainīgs?

Marta novaidas.

- Kāpēc tas jūs vispār interesē?

- Tāpēc, ka tas acīmredzot ir ļoti svarīgi tev.

-Jūs droši vien viņu satikāt. Viņš bija te.

- Es neesmu konsultante visiem, - Eva saka. - Ir vairāki konsultanti.

- Bet vai jūs bijāt viņa konsultante?

Eva ar plaukstām aizsedz seju.

- Es neatceros, - viņa nočukst.

Marta glūn uz sievieti.

- Laiks ir beidzies. - Viņa pieceļas un dodas uz durvju pusi.

- Marta...

- Nospiediet pogu un izsauciet sargu.

- Nav viegli redzēt cilvēkus, kuriem drīz jāmirst.

- Bet mēs taču to esam pelnījuši, vai ne?

Eva neatbild.

Marta pieiet pie galda, atbalstās pret to ar rokām un palūkojas uz Evu.

- Vai ne?

- Ja... - Eva, salikusi rokas uz krūtīm, atlaižas krēslā un bubina. - Ja... - viņa klusi stostās, - jūs esat... - Sieviete parausta plecus. - Likums nosaka, ka gadījumā, ja apsūdzētais ir atzīts par vainīgu noziegumā, kura rezultātā kāds ir zaudējis dzīvību, dzīvība tiek atņemta arī noziedzniekam.

- Culpae poenae par csto, - Marta atsaucas. - Soda mēram jāatbilst noziegumam. Es zinu, ko nosaka likums, bet es jautāju jūsu domas.

- Nav svarīgi, ko es domāju. Svarīgi ir tas, ko es daru. Es daru šo darbu tāpēc, ka, manuprāt, katram ir tiesības saņemt atbalstu mūža pēdējos brīžos. Nevienam nav jāstājas nāves priekšā vientuļam. Un vēl es to daru tāpēc, - viņa norij kamolu un atmet matu cirtu no sejas, - ka - tici vai ne - man nav vienalga.

Marta apsēžas un vēro Evu, bet pulkstenis pie sienas turpina skaitīt sekundes. Kustība logā piesaista meitenes skatienu, un viņa, palūkojusies pāri Evas plecam, ierauga, ka kokā atkal sēž zvirbulis.

- Pierādiet, ka jums nav vienalga, - viņa nočukst. - Izdariet kaut ko mēmā labā.

Meitene pasniedzas pāri galdam un pavelk uz savu pusi bloknotu un pildspalvu.

Ar kreiso plaukstu aizsegusi bloknotu Evas acīm, viņa sāk rakstīt.

- Es gribu, lai jūs šo zīmīti aiznesat kādam cilvēkam, - viņa saka, nepaceļot skatienu. - Bet jūs nedrīkstat to lasīt, vai sarunāts? Jūs sakāt, ka jums nav vienalga. Ja nav, tad to izdarīsiet.

- Man nav atļauts...

- Domāju, ka jums nebija atļauts ari stādīt koku pie loga. - Viņa pabeidz rakstīt, izplēš lapu no bloknota, saloka to un kaut ko uzraksta no otras puses.

- Kur man tā jāaiznes? - Eva noprasa.

Marta paceļ galvu, un viņas lūpu kaktiņos parādās smaids.

- Uz zīmītes ir adrese. - Viņa pastumj salocīto lapu pāri galdam un paslidina zem mapes. - Apsoliet, ka to nelasīsiet.

- Apsolu.

- Tagad es gribētu iet.

Eva pabāž roku zem galda un nospiež pogu, lai izsauktu cietumsargu.

Kad slēdzenē jau skrapst atslēga, Marta paskatās uz Evu un sarauc pieri.

-Jūs teicāt, ka jūsu uzvārds ir Stentone.

- Jā, - konsultante atbild.

- Vai jums ir kāda saistība ar Džimu Stentonu?

- Esat beigušas? - Sargs ienāk telpā.

Pat nepaskatījusies uz viņu, Eva lēni pamāj Martai ar galvu, paceļ rokas virs galda un pagroza pirkstā laulību gredzenu.

Marta, ķēdēm grabot, šļūc uz durvju pusi, bet tad apstājas un palūkojas uz Evu.

- Ja tam ir kāda nozīme, - meitene nočukst, - tad viņš likās tīri jauks cilvēks.

Eva

Eva pabrauc garām ziedu pušķiem un veltēm Džeksona piemiņai, ko ļaudis sākuši atstāt nozieguma vietā, un piestāj ielas malā.

Viņa izslēdz dzinēju un, graužot nagus, nopēta apkārtni. Ietves ir netīras un vietām bedrainas, rensteļu stūros sakrājušies tukši čipsu iepakojumi un burgeru kārbiņas, bet tālāk vīd sausa, saraina zāle un parks ar divām sarūsējošām šūpolēm, salauztu rotaļu mājiņu un koka solu, kura virsmā palikuši vairs tikai divi dēļi.

Pie mājiņas pusaudži ar kapucēm galvās sēž, saspiedušies cieši kopā, lai glābtos no ziemas aukstuma. Pāri zāles klajam vīd veikals ar aiznaglotiem logiem un pa pusei izgaismotu izkārtni, kurā pēdējiem spēkiem mirgo pēdējās veselās spuldzes. Pie veikala, rokas kabatās sabāzuši un saltajā vējā apkakles sacēluši, pļāpā daži jauni vīrieši un sievietes.

Visu un visus ar tumšākām ēnām aizlej Daudzstāvenes - augstas, drūmas, pelēkas betona celtnes, kas rēgojas nomākušajās, pelēkajās debesis. Kā betona koki betona džungļos.

Eva izkāpj no mašīnas, cieši ietinas mētelī, aptin ap kaklu šalli un uzvelk galvā vilnas cepuri. Martas zīmīte kabatā saburzās.

Ejot pāri ielai uz Daudzstāveņu pusi, viņa jūt sev pievērstos pusaudžu skatienus.

- Ei, dāmīt! - viens uzsauc. - Vai apmaldījies? Pārāk ātri nogriezies no autostrādes!

Viņa paslēpj seju šallē.

- Tādiem ka tu te nav ko meklet, ja negribi dabūt galu ka Džek-sons Peidžs!

Pusaudža smiekli noklaudz ledainajā gaisā.

Nenolaižot skatienu no Daudzstāvenēm, Eva turpina soļot uz priekšu. Viņa tuvojas augstceltnēm, bet tad izdzird skrejošu soļu troksni, kas kļūst arvien skaļāki un skaļāki, līdz pierimstas, un tad sieviete noprot, ka skrējējs jau ir viņai blakus.

- Tu esi žurnāliste? - viņš vaicā. - Vai tūriste? Varu parādīt, kur viņš tika nošauts - uz ielas joprojām ir asinis. Varēsi nofočēt.

Eva neliekas par to ne zinis.

- Es varu daudz ko pastāstīt. Par zināmu samaksu. Es te visu zinu, skaidrs? Es tavai avīzei varētu piegādāt sensācijas.

Konsultante iesāņus paglūn uz svešinieku.

- Es neesmu žurnāliste, - viņa atbild.

- Tātad no televīzijas. Es droši vien varētu pierunāt kādu no tiem sievišķiem uz interviju, ja kārtīgi samaksāsi. Protams, ja neminēsi manu vārdu.

Eva apstājas.

- Par kādiem sievišķiem tu runā? - viņa noprasa. - Vai tu runā par Džeksonu Peidžu? Gribi teikt, ka viņam bija mīļākās?

Viņš nosprauslājas.

- Jūs, ļautiņi, tupat savos ziloņkaula torijos un pat nenojaušat, kas notiek aiz sienas. Te visi zina, ka viņam bija mīļākās. Un visi zina, kas tonakt īsti notika.

- Tu esi Gass - es tevi redzēju tajā raidījumā, "Nāve ir taisnīga".

Jauneklis nolaiž skatienu, purina galvu un šļūkā kājas.

- Nē, tu maldies. Tas nebiju es.

Eva nedomājot pasper dažus soļus uz priekšu un paskatās uz puisi, bet, tiklīdz viņa nolaiž šalli no sejas, svešinieks satrūkstas.

- Biji gan, - sieviete klusi nosaka un skatās, kā viņš ar netīriem nagiem pakasa seju. - Kāpēc tu meloji? Kāpēc tu to visu sarunāji par kamerām? Tās ir pavisam citādas.

- Jā, es zinu.

- Vai tu sameloji arī par to, ka esi bijis nāvinieku cietumā?

Viņš uz mirkli saminstinās.

- Un kā tu domā?

- Nekā. Pastāsti, ko tu zini par Peidžu.

- Es zinu, ka informācija ir svarīga. Zinu to, ka nevajag nevienam stāstīt neko, par ko tādi kā tu maksā naudu.

Eva iet tālāk.

- Es nemaksāšu, - viņa noburkšķ.

Puisis seko Evai.

- Bet tu taču gribi zināt, vai ne?

- Domāju, ka tu tāpat neko nezini, - viņa uzsauc pāri plecam.

- Zinu gan. Es taču te dzīvoju - skatos apkārt, redzu, ko cilvēki dara, un tādā garā. Es taču neesmu stulbs, protu saskaitīt divi un divi.

- Es vienalga tev neticu.

- Es zinu, ka viņam bija sakari ar šejienes sievietēm.

- To tu man jau teici.

- Un es zinu, ka par maksu pierunātu kādu no viņām uz interviju. Tāpēc jau viņš te visu laiku ganījās. Jā, un vēl tirgoja narkotikas.

Viņš apstājas, sabāž rokas dziļi kabatās un ar kāju spārda zemi. Jaunais cilvēks ar aukstumā asarojošām acīm skatās uz Evu.

- Es tevi nevainoju, ka mani neatceries, - viņš sauc cauri vējam. - Cik ilgi mēs sarunājāmies? Kādas septiņas stundas kopā?

Sieviete klusē.

- Nevajag justies vainīgai. Es saprotu, ka tādiem kā tev ir daudz svarīgākas lietas par tādiem kā es, kas gaida nāvi. Vai arī nesagaida -kā manā gadījumā.

Eva nāk atpakaļ pie Gaša.

- Tu esi patoloģisks melis? - viņa sauc pāri parkam. - Vai spēlē ar mani spēlītes? Ko tu gribi? Naudu?

- Nauda, nauda, nauda - jums nauda ir viss.

- Tieši tu jau gribi izspiest no manis naudu par informāciju.

- Cilvēkam jāēd.

- Tu runā muļķības. - Viņa aizgriežas.

- Pirms pieciem gadiem, vasarā. No divdesmitā līdz divdesmit septītajam jūlijam. Tā bija karstākā vasara, dievs vien zina, cik ilgā laikā. Istaba bez gaisa kondicioniera. Policija teica, ka es esot nožņaudzis cilvēku par to, ka šis man nospēris narkotikas. Bija līķis un pierādījumi. Torīt pamodos, un līķis tur jau bija. Pārbijos līdz nāvei, un nākamajā mirklī šie jau lauž ārā manas durvis.

Eva vēro Gašu.

- Teicu, ka nekad neesmu lietojis narkotikas, bet viņi vienalga tās atrada manā dzīvoklī. Teicu, ka tās tur tīšām pasviestas, un līķis arī. Pieprasīju asinsanalīzes, lai to pierādītu, bet man tika atteikts.

Vējš viņus pluinī, dzenā atkritumus gar kājām un pāri sarainajai zālei. Tas pūš šūpoļu ķēdēs, un liekas, ka tur svilpo rēgi.

Gass atkal ar kāju spārda zemi.

- Man taču kaut kas bija jādara. Es taču nevarēju tāpat vien padoties, vai ne? Negribēju, lai ļaudis mani atceras kā slepkavu un narkomānu. Tas būtu stulbi. Tāpēc es darīju to, kas bija manos spēkos. Es pārstāju...

- Tu pārstāji ēst, - Eva viņu pārtrauc, un klusā balss liecina, ka sievietei kaut kas ataust atmiņā.

-Jā, - viņš atbild.

- Pēc tam tu atteicies arī dzert. - Kādu brīdi Eva vēro puiša sejas izteiksmi. - Tagad tu izskaties pavisam citādi. Nemaz tevi nepazinu.

Gass parausta plecus.

- Piedod, - viņa turpina. - Man toreiz vajadzēja darīt tavā labā vairāk, bet...

- Tu jau mēģināji, - Gass saka, - pa kluso atstiepi man šokolādi. Mēģināji mani sakārdināt, bet tev tas neizdevās. Tagad gan tam vairs nav nekādas nozīmes.

- Tā jau ir, bet... - Viņa ar plaukstu noglauž sev pieri. - Vismaz tu tiki brīvībā.

- Jā, kā tad! - viņš smejas.

- Ko? Nesaprotu.

- Beidziet ākstīties! Tas viss bija uzspēlēts! No sākta gala. Tas bija teātris, jo viņiem bija vajadzīgs kāds tāds kā es. Vai atceries ārstu, kas ieradās pie manis kamerā? Tas nebija nekāds ārsts. Viņš man piedāvāja izvēles iespēju. Viņš teica, ka varot dabūt mani ārā un sagrozīt statistiku, bet man par to vajadzētu šo to izdarīt. Pajautāju, kas man būs jādara, bet viņš tikai smējās un neko neteica. Droši vien nodomāja, ka esmu uz āķa. Vai zini, ko tas nozīmēja? Tas pierādīja, ka viņi mūs visus ir iebāzuši maisā. Viņi var darīt visu, kas šiem ienāk prātā - apsūdzēt, iegāzt, samelot... Vai zini, kur es tagad esmu?

Viņš satver Evas plaukstu, un vieglītēm atloka pirkstus.

- Re, kur. - Puisis norāda tieši uz plaukstas centru. - Tieši tur, kur viņi grib, lai es būtu, un es neko nevaru padarīt. Nevaru neko mainīt, nevaru aizbēgt, neko nevaru. Ja viņi grib kaut ko uzzināt, tad man tās ziņas jāsadabū. Un, tiklīdz es izdarīšu ko tādu, kas viņiem nepatiks... - Gass saspiež Evas plaukstu dūrē, - es būšu norakstīts.

- Kā lai es zinu, ka varu tev uzticēties? - sieviete noprasa. - Kā lai es zinu, ka tu viņiem nepastāstīsi, ka esmu bijusi te, lai kas arī tie viņi būtu?

Viņš parausta plecus.

- Kāpēc lai es to visu tev stāstītu, ja grasītos viņiem izstāstīt, ka esi te bijusi? Es esmu kārtīgs džeks, tikai nokļuvis sūdīgā situācijā. Kaut kādus mēslus es viņiem pastāstu, kaut kādus - ne.

- Vai tā nav bīstama spēle?

- Ir cilvēki, kas nav pelnījuši, ka viņi tiek nodoti.

- Piemēram, Marta?

Puisis lēni palaiž sievietes roku vaļā.

- Tas ir citādāk, vai ne?

Kādu brīdi abi stāv un klusē. Mākoņi debesīs kļūst tumšāki un zemāki, plosās vētra, gaisa mitrums sola lietu, statiskā elektrība ir tada, ka varētu sākt ari zibeņot. Eva ciešāk ietinas mētelī un ierušinās ar zodu apkaklē.

- Pasaki, uz kurieni tu ej, un es tevi pavadīšu, lai tev nenotiek nekas ļauns.

- Un paprasīsi no manis par to samaksu? - Evas balsī ir nojaušams smaids.

- Nē, - viņš atbild. - Es to izdarīšu par velti, jo vienkārši esmu jauks puisis.

Sieviete ar acs kaktiņu paglūn uz Gašu.

- Narcišu nams, - viņa saka. - Astoņpadsmitais stāvs, vienpadsmitais dzīvoklis.

Puisis sarauc pieri.

- Tas nav Martas dzīvoklis, tas ir blakus. Tur dzīvo Misis B. Kāpēc tu uz turieni ej?

Eva klusē.

- Labi, labi, nesaki.

- Tu taču pazini Martu, vai ne?

- Es par to nerunāšu. Pat ja tu man samaksāsi.

- Es tikai cenšos palīdzēt, - Eva nomurmina.

- Jā, - viņš attrauc. - Skaidra lieta. Tad ejam. - Gass sāk soļot. - Tā ir tā ēka, kas pa vidu. Neko daudz neizskatās pēc narcises, vai ne?

- Paldies, - viņa ierunājas.

- Par ko?

- Par to, ka tu man to visu stāsti bez maksas. - Eva apvelta Gašu ar īsu smaidu.

Marta

Nekad nebūtu iedomājusies, ka jutīšos tik vientuļa.

Biju domājusi, ka man būs atļauts tikties ar apmeklētājiem. Vai varbūt te būs kaut kas, ko darīt. Piemēram, lasīt, iziet no kameras, aprunāties ar citiem apsūdzētajiem, bet ne jau šādi. Divdesmit trīs stundas diennaktī jāpavada kamerā. Atliek vien domas un raizes. Vecas atmiņas, no kurām labu ir pavisam maz.

Nekad vēl neesmu jutusies tik vientuļa.

Kad māmiņa vakaros posās uz darbu un es, guļot gultā, klausījos dzīvokļa būkšķos un čīkstoņā, zināju, ka no rīta viņa pārnāks. Pēc viņas nāves par manu draugu kļuva televizors, turklāt blakus allaž bija Misis B, kura mēdza ienākt, lai pārliecinātos, ka man nekas nekaiš.

Man pietrūkst tevis, Misis B. Man pietrūkst vakariņu kopā ar tevi un Oliju pēc māmiņas nāves - mums abām bija vienlīdz skumji, taču mēs skaļi nesūrojāmies. Un ko gan mēs būtu teikušas? Tu man biji kā krustmāte, piedod man. Tu tik daudz biji izcietusi, bet labi izturējies gan pret mani, gan pret māmiņu. Ceru, ka tu mani saproti.

Kad Olijs tika apcietināts, tu raudāji man uz pleca un vienā laidā atkārtoji, ka viņš nav vainīgs. Es tam ticēju, jo to jau zināju - tāpat kā visi Daudzstāveņu iedzīvotāji, bet tas taču nebija no svara, vai ne?

- Kā Olijs varēja viņu notriekt, ja viņa mašīna bija nozagta? -mēs kliedzām uz televizoru, kad rādīja to raidījumu "Nāve ir taisnīga".

Visi, ko mēs pazinām, balsoja par to, ka viņš nav vainīgs, un pat sveši cilvēki uz ielas nāca mums klāt, lai pateiktu, ka balsojuši par Olija nevainību; arī viņu mātes, brāļi, tēvi, māsas, tantes, tēvoči, kaimiņi un pat nieka suns būtu tā balsojis, ja vien varētu!

Jo mēs visi zinājām, kas to izdarījis - tas glumais mūdzis ar savu naudu, slavenajiem draugiem, ietekmi policijā un visu pārējo.

Džeksons Peidžs.

Mēs nespējām mēroties spēkiem ar viņa naudu.

Viņš varēja atļauties ieslēgt tālrunī automātiskās pārzvanīšanas režīmu un balsot simtiem, tūkstošiem un miljoniem reižu. Mēs plēsām pušu dīvānu pārvalkus, lai atrastu tur iekritušu sīknaudu un varētu nobalsot kaut vienu lieku reizi.

- Jaunnedēļ varēsim kārtīgi paēst, - atceros, kā mēdzu tev sacīt. - Apmaksāsim rēķinus, īri, visu - jaunnedēļ...

Es kopā ar tevi gāju noskatīties nāvessoda izpildi, un presei tā bija varena diena.

"Upura meita pavada slepkavas māti", vēstīja kāds virsraksts. "Vai piedošana ir taisnības uzvara?" jautāja cits.

Taisnība?

Kāda taisnība?

Tev pat netika ļauts pēdējo reizi apskaut dēlu.

Kad reportieri pēc tam bāza mums pie sejas mikrofonus, es pavēru muti, lai pateiktu visu, ko domāju, bet mēs vēl nepaguvām bilst ne vārda, kad Džeksona vīri mūs aizvilka prom, iesēdināja mašīnā un izmeta ārā pie Narcišu nama.

Un tad ziņas par cilvēku jau ir novecojušas, vai ne?

Nevienu tās vairs neinteresē. Elektrisko krēslu gaida kāds cits. Un kuram gan rūp - ir šis cilvēks vainīgs vai ne? Tā taču ir izklaide.

Es esmu skarba?

Jā, vai zini, esmu skarba.

Bet tagad esmu arī apņēmības pilna.

Varu būt vientuļa veselu nedēļu.

Un varu būt mirusi.

Kad ļaudis redzēs un dzirdēs, kas man sakāms, tad varbūt sapratīs. Varbūt viņi beidzot apjēgs, kas notiek, un būs satriekti, bet es savu lomu būšu nospēlējusi. Tad viss būs tavās rokās, Aizek. Tu varēsi izmantot sašutuma vilni un mainīt visu uz labo pusi.

Eva

Narcišu nama lifta durvis trīcēdamas atveras, un Eva iziet astoņpadsmitā stāva koridorā, kur sienas un netīro grīdu no griestiem apspīd drebelīga gaismiņa.

- Te arī nesmaržo pēc narcisēm, - viņa pie sevis nosaka.

Dzeltenā policijas lente un aizliedzošas zīmes kā bāka ved pie divpadsmitā dzīvokļa. Blakus, vienkāršas un nevainīgas, ir vienpadsmitā dzīvokļa durvis. Dziļi ievilkusi elpu, Eva pieklauvē un gaida, ka tālumā tūdaļ sāks gaudot policijas sirēnas.

Pēc dažām minūtēm viņa izdzird aizbīdņu grabēšanu un atslēgu griešanos, tad durvis čīkstēdamas atveras, un spraugā, ko platāku pavērt neļauj ķēdīte, parādās acu pāris ar krunciņām apkārt un raga brillēm.

Acis aiz durvīm ieplešas.

- Eva Stentone, - sieviete noķērc. - Kas jums te meklējams?

- Atnesu jums ziņu.

Sieviete nenolaiž no Evas skatienu.

- Ak tā, - Misis В nosaka. - Kādu?

Eva izvelk no kabatas salocīto papīra lapu, aplūko un pasniedz durvju spraugā.

Misis В paķer zīmīti un, pirms Eva ir paguvusi ko pateikt, aizcērt durvis viņai deguna priekšā.

Viņa pašūpo galvu un aizver acis - gan galva, gan acis sāp no blāvās gaismas, kas mirguļo pustumsā.

- Lieliski, - viņa sev saka. - Un ko man tagad darīt?

Taču, pirms viņa ir izšķīrusies par nākamo soli, ķēdīte durvju otrā pusē nožvadz un rokturis sakustas.

- Ienāciet, ja vēlaties, - Misis В aicina.

Eva ieiet dzīvoklī un aizver durvis.

- Man nav nekā, ko jums teikt, bet varu pagatavot tasi tējas, ja vēlaties. - Misis В nozūd kādās durvīs. - Jūs esat pirmais viesis pa ilgiem laikiem, - viņa sauc no otras istabas. - Varbūt man ir kāds cepums...

- Tēju es labprāt iedzertu, paldies.

Priekštelpa ved uz dzīvojamo istabu. Tā ir klusa, tīra un viesmīlīga: uz dīvāna dzijas kamoli, adāmadatas un žurnāli, tālāk televizors, tam blakus - mazs galdiņš ar trim kājām, uz kura podā aug puķe. Eva ieiet istabā un aplūko fotogrāfijas pie sieiiām.

Vienā no tām redzams jauns vīrietis ar izspūrušiem matiem un platu smaidu, atspiedies pret sarkanas mašīnas motora pārsegu; citā -tas pats cilvēks, tikai krietni jaunāks, skolēna formas tērpa biksēs ar platām starām, žaketē, kas plecos par platu, un svīterī, kura piedurknes sniedzas līdz pat plaukstām. Rokā viņš tur pastkarti, uz kuras attēlota Vasilija Svētlaimīgā katedrāle Maskavas Sarkanajā laukumā.

- Pirmā diena vidusskolā, - Misis В ierunājas Evai aiz muguras. - Mans gudrinieks. Mēs nevarējām atļauties aizbraukt pie radiem, tāpēc aizsūtījām viņiem fotogrāfiju, lai viņi redz, ka dēls domās ir ar viņiem.

- Vai tas ir Olijs? - Eva pavaicā.

Misis В paloka galvu un noliek uz galda paplāti ar divām dažādām kafijas tasēm, kam arī apakštasītes ir no citām servīzēm, tējkannu ar ieplaisājušu vāciņu, izbalojušu cukurtrauku un mērces trauku, kurā ieliets piens. Starp traukiem vīd neatvērta cepumu paciņa.

-Jūs droši vien esat Barkovas kundze.

- Varat saukt mani par Misis B. Visi mani tā sauc. - Viņa ielej tasēs tēju. - Vai redzat to fotogrāfiju baltā rāmītī tur, galā? Manas dzīves laimīgākais brīdis.

Eva pieiet tuvāk un pieliecas, lai aplūkotu sejas.

- Kas tur ir? - viņa jautā.

- Ziemsvētki pirms deviņiem gadiem. Pa labi esmu es, blakus ir Martas māte Beta, tad mazā Marta - kādus septiņus gadus veca. Viņai blakus bez Ziemsvētku cepures ir mans Olijs.

- Skaidrs, - Eva atbild. - Tie paši sprogainie mati.

-Jā, tādi viņam ir. - Misis В noliek tējkannu uz paplātes. - Bija, -viņa nočukst. - Piesēdiet, iedzeriet tēju - jūs izskatāties nogurusi.

Eva apsēžas sievietei blakus uz dīvāna.

-Jūs šodien esat jau otrais cilvēks, kas man to saka. - Konsultante iedzer malku tējas. - Vispirms to teica Marta.

Misis B, rokas klēpī salikusi, palūkojas uz Evu.

- Un kā tad klājas mūsu Martai?

Eva papūš karsto tēju.

- Viņa ir stūrgalvīga.

Misis В pasmaida.

- Domāju, ka uztraukusies. Noskumusi. Bet viņa jau man to nesaka. - Eva iedzer vēl vienu malku un noliek tasi uz šķīvīša. - Viņa nav vainīga, - konsultante turpina, - lai gan apgalvo, ka ir.

Misis В nekustīgi sēž un klusē.

- Vai zīmīte bija domāta jums? - Eva painteresējas. - Jūs varat uzrakstīt atbildi un ieteikt, lai viņa maina liecību.

- Zīmīte nebija man. Es to nodošu, kam vajag.

- Kāpēc Marta uzreiz man neteica, kam tā jānodod?

- Viņa negribēja, lai jūs zināt, kam tā tiek sūtīta, - Misis В iesmejas. - Bet gan jau jūs tāpat uzzināsiet. Droši vien pat satiksieties. Ko vēl jūs teicāt? Nē, es nevaru pierunāt Martu mainīt liecību.

- Kāpēc?

- Kāpēc? Ko - kāpēc? Kāpēc vispār kaut kas notiek? Stentones kundze, ja priekšā iznāk cilvēks ar skaļu balsi, vairums, visticamāk, viņam sekos, un katrs sekos tik ilgi, kamēr to darīs visi citi. Tikai drosmīgs cilvēks ir spējīgs atšķirties no bara - tāds, kurš drosmīgāks par barvedi. Un tikai drosmīgs cilvēks spēj paust atšķirīgu viedokli. Reizēm vislabākais darītājs ir šķietami darbam visnepiemērotākais cilvēks. Kauju vinnē cilvēks, par kuru neviens pat neiedomātos. Arī priekšā iznāk tas, par kuru neviens neiedomājas.

- Vai gribat teikt, ka Marta...?

- Es neko negribu teikt, taču es dzirdu, redzu un ceru. Ceru, ka ļaunu var vērst par labu. Ceru, ka labais var uzvarēt. Ceru, ka iespējams atjaunot... smagumu?

Eva neizpratnē raugās uz sievieti.

Misis В domīgi savelk pieri krunkās.

- Angļu valoda tomēr ir grūtāka nekā krievu. Kā nu tur bija... Atjaunot atsvarus?

- Ā, - Eva atsaucas. - Jūs domājat - līdzsvaru. Atjaunot līdz...

- Jā, jā, to pašu. Es redzēju, kā Marta no jaukas meitenītes izaug par jaunu, spēcīgu sievieti, kaut arī viņai nekā nebija. Viņa bija tādā bedrē, ka, likās, nekad netiks no tās ārā. Bet tad, Stentones kundze, es ieraudzīju, kā viņas dzīvē ienāk cerību stariņš un viņas seja atmirdz, jo dzīvē viss vienmēr var vērsties par labu. Viņai bija laimes pilnas acis, un sejā tāds smaids, kādu sen nebiju redzējusi. - Sieviete novērš skatienu. - Man sirds vai lūza, kad tas pazuda.

- Kas tad notika?

- Nevaru zināt. Daudzstāvenēs ir simtiem tādu Martu, citur - vēl tūkstošiem un miljoniem. Tas, ko viņa dara, nav tikai viņas pašas, bet visu Martu un visu Oliju dēļ.

- Bet viņa upurē savu dzīvību, uzņemoties to, ko nav pastrādājusi. Viņa iet nāvē.

- Nav tiesa! Jūs neko neredzat un nedzirdat! - Misis В izslej pirkstu. - Mēs ceram, lūdzamies un balsojam ar katru pēdējo peniju. Taisnībai...

- Misis B, jums droši vien Martas motīvi zināmi labāk, bet pēc piecām dienām viņa uz galvošanu būs mirusi, ja nemainīs savu liecību.

Misis В pāri brillēm palūkojas uz Evu.

-Jūs te neesat nekāda gaišreģe. Jūs nevarat zināt visu. Vēl ir laiks un iespējas nobalsot, ka viņa nav vainīga.

- Es jums droši varu pateikt, ka no šā likteņa izbēgt nevar. Taisnību sakot, pat tādā gadījumā, ja viņa tūdaļ pat mainītu liecību, būtu krietni jānopūlas, lai cilvēki mainītu domas.

- Stentones kundze, ejiet prom.

- Kāpēc jūs no viņas novēršaties?

- Es nenovēršos.

- Jūs redzējāt, kā viņa izaug, un tagad gribat redzēt, kā viņa mirst?

- Nē, Stentones kundze.

- Vai gribat, lai ļaudis viņu atceras kā slepkavu? Un tā arī notiks.

- Es gribu, lai jūs ejat prom. - Viņa pieceļas, paķer no paplātes cepumu paciņu un iet uz durvju pusi. Eva seko.

- Esmu vīlusies...

Misis B, uzlikusi roku uz durvju roktura, pagriežas.

- Es arī esmu vīlusies - dzīvē, sistēmā, tiesās. Es bēdājos par to, ka mana draudzene ir noslepkavota, mans dēls sodīts ar nāvi un tagad ir jāmirst vienīgajam cilvēkam, kurš vēl palicis manā dzīvē. Tomēr tas ir viņas pašas viedoklis. Un... un man tas jāciena. Man liekas, ka jums to vajadzētu saprast vairāk nekā jebkuram citam.

- Bet...

- Nav nekāda "bet". Es tur neko nevaru ne teikt, ne līdzēt.

Eva gurdeni paberzē pieri.

- Kaut ko jūs tomēr varat viņas labā darīt. Jūs varat viņu pārstāvēt. Viņai kāds ir vajadzīgs.

- Ko - iet uz to raidījumu?

- Jā, un aizlikt par viņu kādu labu vārdu. Pastāstiet, ko Marta jums nozīmē. Pastāstiet par... par tiem Ziemsvētkiem un ... par to, ko viņa jums nozīmē.

Misis В saminstinās.

- Tā nebūs nekāda zvēresta laušana vai nostāšanās pret viņu. Marta ir jāparāda ļaudīm kā cilvēks, un to jūs varat. Domāju, ka tā ir viņas vienīgā cerība.

Misis В pagriež slēdzenē atslēgu.

- Varbūt es tā arī izdarīšu. Varbūt. Man jāpadomā. - Sieviete atver durvis. - Paņemiet cepumus. - Viņa iespiež paciņu Evai rokās. - Tie ir Martai.

18:30. Raidījums "Nāve ir taisnīga"

Tumšzils fons ar baltu ņirbu un uzplaiksnījumiem. Taja rote logotips ar aci un vārdi "Aci pret aci".

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Kompānija "Aci pret aci" piedāvā...

Uzraksts pārstāj rotēt. Elektroizlādes zibšņi, vārdi kļūst izroboti, acs kļūst sarkana un aizveras.

KRISTĪNA:

Labvakar, dāmas un kungi. Esiet sveicināti šā vakara raidījumā "Nāve ir taisnīga"!

Raidījuma vadītājas baltajos zobos atmirdz studijas starmešu gaisma. Viņai mugurā ir cieši pieguloša zila kleita, kājās - pieskaņotas augstpapēžu kurpes. Atskan dzīvespriecīga ievadmūzika ar sirdspukstu skaņu fonā, kamera ceļas uz augšu, aptver kadrā skatītājus, kas aktīvi aplaudē, parāda studiju un apstājas pie Kristīnas, kas savā ierastajā vietā galda malā šķirsta papīrus.

Līdz ar pēdējo bungu sitienu apklust ari mūzika, un skatītāju sektors iegrimst tumsā. Kristīna pasmaida.

KRISTĪNA:

Šovakar programmā...

Kamera atkāpjas, un labajā pusē kļūst redzams lielais ekrāns. KRISTINA:

Aplūkosim noziedzības statistiku.

Uz ekrāna parādās vārdi.

KRISTĪNA:

Ņemot vērā, cik ļoti daudzās vietās pēdējo desmit gadu laikā kopš sistēmas "Balso visi" ieviešanas ir pazeminājies noziedzības līmenis...

Vārdu vietā uz ekrāna parādās fotogrāfija - vīrietis tumšā uzvalkā, gaišzilā kreklā, ar mirdzošām aproču pogām un dārgu pulksteni uz rokas.

KRISTĪNA:

Pārrunāsim, kāpēc šis baņķieris no Sitijas, kurš šobrīd atrodas sestajā kamerā, ir apsūdzēts narkotiku tirgoņa slepkavībā un kāpēc daudzi uzskata, ka viņš ir nepatiesi apmelots. Vai rīt redzēsim nāvessoda izpildi, skatītāji? Tas, protams, ir jūsu rokās. Tomēr svarīgāks par to...

Tagad ekrānu aizpilda Džeksona Peidža fotogrāfija - dūmakaina un smaidoša ģīmetne.

KRISTĪNA:

...ir šobrīd aktuālais un traģiskais stāsts par Džeksonu Peidžu -bezjēdzīgi un nežēlīgi ir noslepkavots viens no mūsu valsts varoņiem. Ieskatīsimies viņa iespaidīgajā, apbrīnas vērtajā dzīvē un pavērosim, kā viņš savu popularitāti izmantojis citu labā, lai atbalstītu tos, kam dzīvē veicies mazāk nekā viņam pašam. Tas būs skumjš stāsts, skatītāji, tāpēc neaizmirstiet par saviem mutautiņiem. Taču vispirms noskatīsimies ekskluzīvu interviju. Video tiešsaistē ar mums sarunāsies...

Džeksona portreta vietā parādās vecāka vīra krunkainā seja - augš-lūpu slēpj ūsas, bet uz acīm ir biezas brilles. Vīram uz galvas ir vairāk matu, nekā varētu iedomāties, spriežot pēc viņa vecuma, tomēr matos vīd sirmums.

KRISTĪNA:

...bijušais Augstākās Tiesas vadītājs godājamais tiesnesis Cice-rons. Tiesnesis Cicerons kļuva bēdīgi slavens ilgi pirms publiskās balsošanas sistēmas "Balso visi" ieviešanas daudzās viņa izskatītajās krimināllietās, un galvenokārt - ar tā saucamajām Kāsla slepkavībām. Nav noslēpums, ka pēc tam, kad Cicerons viņa lietu bija izbeidzis it kā pierādījumu trūkuma dēļ, vainīgais Antuāns Kāsis pastrādāja vēl vairākas šausminošas slepkavības, kurās par upuriem kļuva nevainīgi cilvēki.

Viņa pagriežas uz Cicerona pusi.

KRISTĪNA:

Taisnība beigās tomēr uzvarēja, vai ne, godātais kungs? Viņš tika sodīts ar nāvi?

CICERONS (lēni māj ar galvu):

Jā, viņš tika sodīts ar nāvi pēc septiņus gadus ilgas gaidīšanas nāvinieku cietumā - vecajā nāvinieku cietumā, protams.

KRISTINA:

Un tā bija viena no krimināllietām, kuru dēļ tika mainīta mūsu tiesu sistēma, vai ne?

CICERONS (nopūšas):

Taisnība. Turklāt valdība arī uzskatīja, ka ir pārāk dārgi tik ilgi uzturēt notiesāto līdz nāvessodam.

KRISTĪNA:

Šķiet, īstais vārds bija nehumāni, godātais kungs. Turklāt viņš tāpat bija vainīgs, par to nebija nekādu šaubu.

CICERONS:

Toreiz bija sistēma, kuru vajadzēja ievērot...

KRISTĪNA:

...kuru vajadzēja pilnveidot.

CICERONS:

Vai atgādināt jums lietu "Valsts pret Dašeru"? Dašers bija apsūdzēts triju savas ģimenes locekļu slepkavībā un gaidīja nāvessodu desmit gadus. Visu šo laiku viņš apgalvoja, ka nav vainīgs. Vēlāk, kad līdz ar tehnoloģiju attīstību izdevās pierādīt, ka viņš nav varējis pastrādāt šo noziegumu, Dašers tika attaisnots. Ja netiktu ievērota sistēma, būtu nonāvēts nevainīgs cilvēks.

KRISTĪNA:

Bet tagad taču mums šīs tehnoloģijas ir.

CICERONS:

Tomēr mūsu pašreizējā tiesu sistēma nepūlas tās likt lietā!

KRISTINA:

Pareizi.

CICERONS:

Nav pareizi. Tagad mēs nemeklējam pierādījumus un pat nenoskaidrojam motīvu. Tā nav tiesu sistēma, tā ir slepkavošanas mašīna, kas pilnīgi pakļauta korupcijai, krāpšanai, kukuļošanai...

KRISTĪNA (smaida):

Mēs novirzāmies no tēmas, tiesnesi Ciceron. Ak, es atvainojos -laikam nepareizi jūs uzrunāju...

Viņa pieliek roku pie auss, paloka galvu un atkal iesaistās sarunā. KRISTĪNA:

Tā kā jūs kopš izmaiņām tiesu sistēmā vairs nenodarbojaties ar tieslietām, jūs vairs neesat tiesnesis un nesēžat tiesas zālē - faktiski jums vairs nav nekādas teikšanas. Tagad jūs esat vienkārši misters Cicerons, vai ne?

CICERONS:

Jūs sasodīti labi zināt, Kristīna, ka mums vispār vairs nav nekādas tiesu sistēmas. Sākumā tika ieviesta balsošana pa tālruni apsūdzībās par slepkavību un nonāvēšanu neuzmanības dēļ, bet tagad arī nenozīmīgākās lietās mums ir tas smieklīgais šovs "Uz-pīkstini un notiesā"! Tātad: nē, es vairs neesmu tiesnesis, jo nav tiesas, kurā es varētu strādāt!

KRISTĪNA (smaida):

Priecājos dzirdēt, ka esat sapratis nosaukumu pareizi! Jā, tas ir ārkārtīgi veiksmīgais raidījums "Uzpīkstini un notiesā", ko varat skatīties katru dienu no divpadsmitiem līdz vieniem un no pieciem līdz sešiem.

CICERONS (pārtrauc viņu):

Kurš pie pilna prāta esošs cilvēks spēj iedomāties juridisko sistēmu, tiesu sistēmu, kurā pietiek nospiest zvana pogu, lai cilvēku uzskatītu par vainīgu?

KRISTĪNA (smejas):

Ceru, ka jūs tikai vienkāršojat, Cicerona kungs! Galu galā, šim mērķim ir dalībnieku grupa, kuriem visiem jābalso - spriedumam ir vajadzīgs vairākums.

CICERONS:

Pieci cilvēki, Kristīna, kuri ir nopirkuši biļetes, lai varētu piedalīties šovā.

KRISTĪNA:

Kāds prieks programmas veidotājiem būs uzzināt, ka raidījumu aizrautīgi skatās bijušais Augstākās Tiesas tiesnesis!

CICERONS:

Esmu tikai...

KRISTĪNA:

Lai kā arī būtu, mēs atkal novirzāmies no tēmas, Cicerona kungs. Domāju, ka mēs jau sākam garlaikot skatītājus.

Viņa pārlaiž skatienu skatītājiem studijā un atkal ielūkojas objektīvā. Smaids izzūd, viņas seja kļūst nopietna.

KRISTĪNA (klusā balsī):

Mums jārunā par Džeksonu Peidžu un Martu Hanidjū. Par bezjēdzīgo slepkavību un netaisnību, ko sabiedrība izjūt pēc šādas ikonas zaudēšanas.

Viņa pagriežas pret Ciceronu.

KRISTĪNA:

Sakiet man kā esošās sistēmas pretinieks, kā cilvēks, kurš iestājas pret sabiedrības tiesībām balsot par savu viedokli...

CICERONS:

Jūs izkropļojat manis teikto.

KRISTĪNA:

Kā jums šķiet, vai Marta ir pastrādājusi šo slepkavību?

Cicerons aizver acis. Skatītāju rindās iestājas klusums. Kristīna gaida.

CICERONS:

Nē.

Skatītāji noelšas, sāk dīdīties un sačukstēties.

KRISTĪNA:

Bet viņa pati atzinās.

Cicerons pieliecas tuvāk kamerai.

CICERONS:

Pajautājiet sev, pajautājiet paši sev: kāpēc lai viņa to darītu? Padomājiet un apšaubiet... nepaļaujieties tikai uz jocīgu pogu, kas jānospiež, vai tālruni!

KRISTĪNA (skeptiski):

Tāpēc, ka viņa ir vainīga?

CICERONS:

Pajautājiet sev, kāpēc lai Marta nogalinātu Peidžu. Kāpēc viņš vispār tur atradās? Ko viņš darīja Daudzstāvenēs? Kāds Martai varēja būt motīvs? Uzdodiet jautājumus!

KRISTĪNA (kamerā):

Skatītāji, balsotāji, neaizmirsīsim, ka tad, kad ieradās policija, viņai rokā bija ierocis. Mēs visi vakar redzējām videoierakstu.

CICERONS:

Tas, ka viņai rokā bija ierocis, nenozīmē, ka viņa nospieda gaili. Vai kāds pārbaudīja pirkstu nospiedumus uz pistoles?

KRISTĪNA:

Kāpēc tam jātērē laiks un nauda? Ciceron, man šķiet, ka jūsu uzskati par tiesu sistēmu ir iesakņojušies pagātnē, bet mēs esam gājuši uz priekšu. Mūsdienu tiesu sistēma ir gluda, ātra, efektīva un dod rezultātus...

CICERONS:

Nē. Tā ir pārāk apātiska. Tā nespēj darboties. Tiek pieļautas kļūdas! Nevainīgi cilvēki tiek nogalināti, bet vainīgie izsprūk no soda!

KRISTĪNA:

Kļūdas? Mēs pirms brīža runājām par jūsu kļūdām, mister Ci-ceron, un Kāsla lieta noteikti nav vienīgā. Es varētu nosaukt arī slepkavas Mosu, kurš tika atbrīvots tehnisku iemeslu dēļ, Še-perdu, kura lieta tika slēgta noplūdinātu pierādījumu dēļ...

CICERONS:

Un es varu nosaukt simtiem tūkstošus gadījumu mūsu vecās tiesu sistēmas vēsturē, kas ir iztiesātas pareizi, un daudzus desmitus lietu, kas kopš kuriozās sistēmas "Balso visi" ieviešanas ir beigušās pilnīgi ačgārni. Uz katru nepamatoti ar nāvi sodīto cilvēku vēl ir kāds, kurš nepamatoti atbrīvots.

KRISTĪNA:

Jums, Ciceron, vajadzētu zināt, ka vēsturē jau ir bijuši mēģinājusi atcelt nāvessodu. Vai arī jūs neesat sagatavojies sarunai? 1965. gadā nāvessodu izpilde tika pārtraukta, bet 1970. gadā pēc sabiedrības izdarītā spiediena un vairākām skaļām krimināllietām atjaunota. Vai man nosaukt šīs lietas, ja gadījumā atmiņa sāk jūs pievilt? Trīs nogalināti policisti, Tīreļa...

CICERONS:

Es zinu šīs krimināllietas!

KRISTĪNA:

Pirms desmit gadiem mēs, sabiedrība, izvēlējāmies pārņemt tiesu varu, jo bijām lēmuši, ka vislabākā, visgodīgākā un visvienlīdzīgākā iespēja spriest tiesu ir piešķirt balsstiesības ikvienam šīs valsts cilvēkam. Tādējādi svarīgs ir ikviens viedoklis, un ikviens cilvēks no jebkādām aprindām var kļūt par zvērināto. Visi ir vienlīdzīgi.

CICERONS:

Bet viņi jau nav vienlīdzīgi!

KRISTĪNA:

Skatītāji, atminēsimies šaušalīgos noziegumus...

CICERONS (iekliedzas):

Viņi NAV vienlīdzīgi!

Bijušais tiesnesis triec dūri pret galdu, pie kura sēž.

CICERONS:

Un viņiem NAV katram pa balsij! Viņiem ir tik balsis, cik viņi var ATĻAUTIES! Tur ir tā atšķirība! Tā ir nevis visdemokrātiskākā sistēma pasaulē, bet droši vien visnedemokrātiskākā...

Attēls ekrānā noraustās, parādās svītras un traucējumi.

CICERONS:

Ļaudis domā, ka valdība dod viņiem varu, bet tā ir ilūzija! Maldīgs priekšstats! Valdība kontrolē plašsaziņas līdzekļus, bet tie savukārt manipulē ar cilvēkiem! Valdībai ir vienalga, vai tiek spriesta taisna tiesa, jo tiem cilvēkiem interesē tikai vara. Tāds arī ir viņu mērķis...

Tiesneša balss sāk raustīties.

CICERONS:

Uz papīra noziedzības līmenis ir zems... parāda pozitīvā gaismā... sabiedrībai šķiet, ka tā pārvalda... balso par viņiem vēlēšanās... Un tas vēl nav viss.

Skaņa pazūd.

KRISTĪNA (sarauc pieri):

Šķiet, radušies kādi tehniskas dabas sarežģījumi. Ciceron? Vai dzirdat mani? Ciceron?

Ekrānā atkal parādās tiesnesis, kurš ar pirkstu baksta savu tīmekļa kameru un vārsta muti, taču skaņa nav dzirdama. Attēls atkal sāk raustīties.

KRISTĪNA:

Kamēr mēs cenšamies atjaunot sakarus, atkārtosim, kas bija sakāms bijušajam Augstākās Tiesas vadītājam Cicerona kungam, kura karjera pārtrūka līdz ar publiskās balsošanas sistēmas ieviešanu.

Viņa šķērso skatuvi un pieiet pie skatītājiem studijā.

KRISTĪNA:

Cilvēki nav vienlīdzīgi, viņš apgalvoja. Sistēma "Balso visi" ir smieklīga un nedemokrātiska. Un vēl viņš apgalvoja, ka jūs, sabiedrība, esot apātiski un ar jums tiekot manipulēts. Vēl vairāk: šis bijušais tiesnesis, kurš līdz ar citām parodiskām lietām vadīja arī slepkavas Kāsla krimināllietas izskatīšanu, paziņoja, ka Marta Hanidjū nav vainīga. Jā...

Viņa palūkojas pāri plecam. Uz ekrāna atkal parādās izplūdusi Cicerona seja, viņš kustina muti, taču skaņas joprojām nav.

KRISTĪNA:

...izskatās, ka nebūs izdevies atjaunot sakarus ar Cicerona kungu, bet paskatīsimies, ko par mūsu. tiesu sistēmu domā bijušais slavenību advokāts un pašreizējais premjerministrs. Kristīna pasper soli atpakaļ un ieklausās viņa balss ieraksta - ta ir paveļoša, taču vienlaicīgi arī silta un mierīga.

PREMJERMINISTRS:

Mūsu unikālā tiesu sistēma ir pierādījums ārkārtīgi augstajam demokrātijas līmenim valstī. Ikvienam ir tiesības piedalīties, ikvienam ir tiesības paust viedokli, ikvienam ir tiesības būt par vērtīgu sabiedrības locekli. Mūsu sistēma to visu atbalsta, jo ļauj katram ar savu balsi ietekmēt nācijas drošību. Visi kopā mēs esam soli priekšā visai pasaulei. Visi kopā mēs esam taisnības balss.

Skatītāji aplaudē un sajūsmā ūjina. Televīzijas kamera tuvplānā rāda,

kā Kristīna atplaukst platā smaidā un ar salveti susina acis.

KRISTĪNA:

Dāmas un kungi, esmu pārliecināta, ka premjerministrs, kurš šobrīd atrodas pelnītā atvaļinājumā, savā villā nespēs atrauties no televizora un vēros, kā attīstās šī aizraujošā lieta - nāvessods var tikt piespriests pirmajai nepilngadīgajai meitenei šīs sistēmas pastāvēšanas laikā.

Viņa paliecas uz priekšu, un skatītāji atkal aplaudē.

KRISTĪNA:

Pateicos mūsu viesim par šo vakaru un atvainojos, ka nespējām turpināt fantastisko diskusiju par tiesu sistēmu, neraugoties uz viņa mazliet novecojušajiem uzskatiem. Neaizmirstiet piereģistrēt savu balsi par Martu Hanidjū. Vai jūs uzskatāt, ka viņa ir vainīga slavenā labdara Džeksona Peidža slepkavībā, vai arī nav vainīga, kā domā mūsu šodienas pretrunīgais viesis? Vai mēs gribam, lai brīvībā klīst kārtējā slepkava? Iegaumējiet šos svarīgos tālruņa numurus un citu balsošanas informāciju. Zvaniet 0909 87 97 77 un pievienojiet beigās 7, ja vēlaties balsot, ka viņa ir vainīga, vai pievienojiet beigās 0, ja uzskatāt, ka viņa nav vainīga. Jūs varat balsot arī ar īsziņas palīdzību, sūtot vārdus MIRT vai DZĪVOT uz numuru 7997. Lai nobalsotu internētā, dodieties uz mūsu vietni ivumj.aneyeforaneyeproductions.com, lapas augšpusē spiediet uz sadaļas "Slepkava Marta Hanidjū" un nododiet savu balsi. Tie ir paaugstināta maksas tarifa zvani, tāpēc nodrošinieties ar nodokļu maksātāja izziņu. Maksa par īsziņu ir piecas mārciņas, neskaitot sakaru operatora standarta maksu. Maksa par balss nodošanu internētā arī ir piecas mārciņas ar sākotnējo reģistrācijas maksu -divdesmit mārciņas. Ar visiem noteikumiem un nosacījumiem varat iepazīties mūsu tīmekļa vietnē. Viņas liktenis ir jūsu rokās. Tomēr palieciet savās vietās, jo pēc nelielas pauzes tiksimies ar sestās kameras iemītnieka bijušo darba devēju, kurš paskaidros, kāpēc ir pārliecināts, ka gādīgais triju bērnu tēvs ticis nepatiesi apvainots.

Uz ekrānā sak virpuļot logotips ar aci, un gaisma studija nodziest.

Eva

Eva izslēdz televizoru.

Dzīvojamā istaba ir tumša, mājās valda klusums. Aiz muguras lietus sitas melnajā logā, bet acu priekšā galds ir noklāts ar mapēm un dokumentiem. Kamīna oranžās liesmas met nerimtīgi kustīgas ēnas, galda lampa izgaismo pavisam sīku apli. Turpat ir aizmirsta krūze ar atdzisušu kafiju, un pusapēsta sviestmaize balansē uz bloknota malas.

- Nu gan tu salaidi visu dēlī, Ciceron, - viņa pie sevis noburkšķ.

Sieviete atlaižas pret atzveltni, un viņas skatienu piesaista fotogrāfija uz kamīna - Džims, Makss un viņa pati.

Viņa ar plaukstām paberzē seju un vēlreiz palūkojas uz attēlu.

- Tā vien liekas, ka sākas viss no gala, - viņa nopūšas.

Uguns kamīnā pakšķ un sprakšķ it kā sarunātos ar viņu.

- Kāpēc viņa apgalvo, ka ir vainīga? Viņa ir vienos gados ar Maksu - šie taču viņu nobendēs, un es tur neko nevarēšu darīt. - Eva pašūpo galvu, un viņai pār vaigiem sāk ritēt asaras. - Arī iepriekš neko nevarēju līdzēt. Es to darīju tāpēc, ka tev neviena cita nebija. Es cīnījos, lai kļūtu par konsultanti. Cīnījos, lai tev būtu, ar ko parunāt, bet... -balss aizlūst, un krūtis sāk raustīties elsās. - Katru reizi man ir tik smagi, un šoreiz... ir vēl smagāk... tu zini, ka ir smagāk, jo... jo... es vairs nespēju... ar to nodarboties. Viņa būs pēdējā.

Viņa izslej galvu, un viss augums raudās trīc.

- Man tevis tik ļoti pietrūkst, - Eva runā, - man tevis pietrūkst, pietrūkst, pietrūkst, un tā ir tikai mana vaina. Bez tevis... ja es to nedarītu Maksa dēļ...

Iedžinkstas durvju zvans.

Viņa neliekas to dzirdot un aizsedz ar plaukstām seju.

Zvans ieskanas vēlreiz. Kādu brīdi sieviete klausās, kā ārā līst lietus, tad pieceļas no dīvāna un čāpo pie durvīm, slaukot seju un degunu džempera piedurknē.

- Pagaidi! - viņa aizlūzušā un čerkstošā balsī uzsauc no priekšnama.

Eva atslēdz durvis un parauj tās vaļā.

- Maks, vai aizmirsi savu... - Viņa apmulst. - Jūs neesat Makss.

Svešinieka seja tumsā nav redzama - viņam galvā ir kapuce, bet

galva noliekta, drēbes tumšas un salijušas. Viņš ne ar ko neatšķiras no jebkura cita garāmgājēja.

- Nē! - Eva stumj durvis ciet, taču vīrietis ieliek spraugā kāju un panākas koridora gaismā. Viņš ir garāks par Evu un baiss.

- Eva Stentone? - viņš ierunājas dobjā balsī.

- Vācieties prom, - sieviete atbild. - Es izsaukšu policiju.

- Nevajag, - svešinieks saka. - Nevajag taisīt lieku traci. Es zinu, ka jūsu dēla nav mājās. Es zinu, ka jūs esat viena, tikai nekliedziet. Es jums neko sliktu nedarīšu.

- Ko jums vajag? Naudu?

- Nē, - viņš iesmejas. - Tikai nelielu palīdzību un solījumu.

- Es nevaru...

- Jūs šodien aiznesāt Misis В zīmīti no Martas.

- Kā jūs...

- Vai jūs to izlasījāt?

- Vai jūs mani izsekojāt?

- Vai jūs to izlasījāt? - vīrietis jau skaļākā balsī noprasa.

- Nē, - Eva atbild. - Nē.

Vīrietis vēro konsultanti.

- Es ievācu par jums ziņas. Es zinu, kas noticis ar jūsu vīru. Es zinu, ka jūsu dēls mācās Fokstonas skolā. Pēdējā klasē.

- Vai jūs izsakāt draudus manai ģimenei?

- Nē. Es tikai gribu saprast, vai varu jums uzticēties.

- Nevarat, tāpēc ejiet prom. - Viņa vēlreiz cenšas aizvērt durvis, taču šoreiz vīrietis tās pietur ar rokām. Tagad svešinieka seja ir labāk apgaismota - zem kapuces vīd tumši mati un kalsna seja.

- Nevaru, - vīrietis atbild. - Man vajadzīgs neliels pakalpojums un solījums.

- Kas? - Eva pārprasa.

Svešais atlaiž durvis, iebāž roku kabatā un izvelk baltu aploksni.

- Vēstule, ko jūs aiznesāt Misis B, bija paredzēta man. Te ir mana atbilde. Lūdzu, nododiet to Martai.

- Ar ieslodzītajiem ir aizliegts sarakstīties. Viņiem nav ļauts sazināties ar cilvēkiem ārpus cietuma.

- Atskaitot jūs, - vīrietis nosaka. - Tikai jums jāapsola, ka nelasīsiet to.

- Man tas nav atļauts. Ja viņi par to uzzinās, tad mani atstādinās.

- Bet viņi neuzzinās.

- Un ja es atteikšos?

- Domāju, ka neatteiksieties, jo jūs esat citādāka. Domāju, ka jums tiešām nav vienalga.

Eva pūlas saskatīt svešinieka seju zem kapuces, taču viņš pakāpjas atpakaļ ēnā.

- Kas jūs esat? - Sieviete paņem vēstuli.

- Vēl neesat sapratusi? Pati vainīga.

Vīrietis atkāpjas no durvīm un vēl pēc pāris soliem jau ir nozudis.

Marta

Reiz lasīju, ka cilvēkiem, kuri spiesti pārāk ilgu laiku pavadīt vienatnē, sākot rēgoties sejas un priekšmeti, jo viņu smadzenes alkstot pēc sabiedrības, bet man gan nekas nerēgojas.

Kamera Nr. 2 ir ļoti līdzīga Kamerai Nr. 1, tikai tumšāka. Sienas ir tādas kā netīri baltas, gultasveļa - arī. Viss liekas lietots un vecs, turklāt te ož pēc mitruma. Logs, šķiet, ir mazāks. Pati kamera pavisam noteikti ir mazāka. Arī nākamās droši vien būs mazākas un mazākas, līdz pēdējā būs vien tikai tāda kastīte. Zārks.

Ir tumšs, jo saule jau riet. Nav nevienas gaismiņas - ne sveču, ne lāpu. Te nekas neliecina par viduslaikiem, izņemot bruģēto grīdu koridorā, bet es to vienalga neredzu, jo durvis ir ciet. Durvis vienmēr ir ciet.

Tagad pa aizrestoto logu iespīd mēness. Man tas patīk. Ja piemiedzu acis tā, ka redzu tikai tumsu un mēnesi, gandrīz vai varu aizmirst par sienām, kurās esmu iesprostota.

Ārā arī līņā. Dzirdu, kā lietus sitas pret rūti, un loga vienā pusē ir sprauga. Ūdens pakšķēdams tek iekšā. Рак, рак, pak. Varbūt līs un līs, un līs, ūdens tecēs un tecēs, un tecēs, līdz kamera pielīs pilna un es noslīkšu.

Pak, pak, pak.

Guļu gultā

Pak, pak, pak.

skatos, kā pil

Рак, рак, рак. lūkojos mēnesī Рак, рак, рак. gaidu ik lāsi Рак, рак, рак. lai uzsistu ritmu.

Рак, рак, рак.

Vainīga, vainīga, vainīga.

Рак, рак, рак.

Pagalam, pagalam, pagalam.

Рак, рак...

Nolādēta būšana. Pakaļā to рак рак! Beidz tu tur pilēt, nolāpīts! Рак, рак, pak.

Bum, bum, bum.

Šauj, šauj, šauj.

Pagalam, pagalam, pagalam.

Viss, viss, viss.

Pak, pak, pak.

Āāāā! Izbeidz!

Izbeidz! Izbeidz! Izbeidz!

Nolāpīts, cik var?

Dirsā, dirsā, dirsā.

Lūdzu, izbeidz.

Nē, nē, nē.

Lūdzu.

Māt, māt, māt.

Nē.

O-lij, O-lij...

Es nemaz neklausos.

Ai-zek, Ai...

Pietiek! Mani nespīdzinās kaut kāds draņķa pilošs ūdens. Es tevi apturēšu.

Izlecu no gultas un pieeju pie loga. Sprauga logā ir manu plecu augstumā, es aizspiežu to ar pirkstiem, un ūdens tagad vairs nepil uz grīdas, bet rit pa manu roku.

- Dabūji gan, - es nočukstu.

Ūdens ir auksts, un sirds sāk sisties lēnāk - gandrīz vai liekas, ka atkal esmu ārā.

- Savaldīju tevi, - es nopūšos.

Samērcēju plaukstu un pārlaižu to sejai. Tad nostājos zem loga, atspiežu galvu pret sienu un ļauju, lai ūdens tek man uz pleciem. Es vairs neatrodos šajā kamerā.

Esmu ārā.

Atkal esmu uz Krokusu ielas kā katru vakaru kopš mātes nāves. Stāvu ēnā pie tuneļa - tas ir taisnākais ceļš no stacijas uz Daudzstā-venēm, kur betona kaktos bezpajumtnieki meklē patvērumu, kur vējš sapūtis atkritumus, taču uz galvas nelīst lietus.

Bezpajumtnieki zina, ka es te esmu - mēs katru vakaru cits citu redzam, tomēr es turos no viņiem pa gabalu. Viņi liek mieru man, es lieku mieru viņiem.

Tas, kuram suns pavadā, bija redzējis, kā māte tiek notriekta. Viņš to izstāstīja policijai. Viņš teica, ka tas neesot bijis negadījums, jo braucējs sākumā nemaz neesot sēdējis mašīnā. Šis iekāpis, iedarbinājis dzinēju un mērķtiecīgi uzbraucis mātei. Bezpajumtnieks stāstīja gan policijai, gan man, ka pēc tam mašīna apstājusies, no tās izkāpis plecīgs, labi ģērbies vīrs, paskatījies, ko sadarījis, iekāpis mašīnā un aizbraucis.

- Tas nebija nekāds Olijs B, - viņš man teica. - Tā arī nebija viņa mašīna.

Bet es jau tāpat to zināju.

Savās atmiņās es esmu tunelī. Stāvu vienīgajā vietā, kur caur spraugu pārsegumā līst cauri lietus..Man nav mēteļa, ūdens tek man uz galvas un plūst lejup pa seju. Uzlieku galvā kapuci un paslēpjos ēnā. Otrpus ielai ir vecas bodes ar izdauzītiem logiem, citām tie aizsisti ar dēļiem. Sienas apzīmētas ar grafiti vai aplīmētas ar skrejlapām. Vaļā nav neviena no tām.

Pasperu vēl vienu soli sāņus un ieraugu kaut ko... nē - kādu stāvam veca saldumu veikala durvīs. Lietū iznāk tumšs stāvs ar kapuci pāri sejai, kabatās sabāztām rokām.

Viņš ir gara auguma un platiem pleciem. Viņš skatās uz mani.

Viņš noteiktā solī nāk pāri ielai tieši pie manis, un es nespēju ne pakustēties.

- Esmu tevi te redzējusi, - es saku, kad viņš pienāk tuvāk. - Tu slēpies tajās durvīs. Es zinu, kas tu esi, un ziņošu par tevi policijai. Vai redzi tos bezpajumtniekus? Viņi mani pieskata, tu man neko nevari izdarīt. Viņi pastāstīs policijai...

Viņš nāk arvien tuvāk un tuvāk, man sirds vai lec pa muti ārā. Viņš pamāj ar galvu.

- Protams, - viņš saka, - jo bez policijas ziņas nevienu nogalināt nevar, un prese labi zina, kurš ir īstais vainīgais.

Svešais runā klusi. Viņa balss ir silta, taču labi nostādīta un droša.

Palūkojos viņa sejā, ko slēpj ēna.

- Ko tu gribi? - noprasu.

Viņš saminstinās, tad paceļ rokas un noņem kapuci. Oranžajā attālo ielas laternu atblāzmā es ieraugu seju, ko tūkstošiem reižu esmu redzējusi avīzēs, žurnālos un televīzijā. Tas ir Džeksona Peidža dēls.

- Atvainoties, - viņš atbild.

TREŠĀ KAMERA

.

Marta

Viņi pārveda mani uz šejieni, uz trešo kameru, kad saule vēl nebija uzaususi. Sargs, kuru iepriekš nebiju redzējusi, iesoļoja kamerā pussešos no rīta un aizvilka prom no sienas, kur es biju aizmigusi un izmirkusi līdz ādai.

- Ko jūs darāt? - es iekliedzos. - Ko jūs ar mani darāt?

- Aizveries, paklīdene! - viņš atkliedza.

Tad es pamodos te. Galva sāp, pirksti pietūkuši, es joprojām esmu slapja un man ir auksti, taču blāvs saules stars laužas iekšā pa logu, kas ir vēl mazāks nekā iepriekšējās kamerās, un kausē ēnas. Skatos, kā putekļi virmo, un vēlos, kaut es varētu būt tik maza un bezrūpīga kā tie - tad es varētu aizlidot pie tevis un vēl pēdējo reizi sajust tevi.

Paliecu seju pretī siltajam staram un aizveru acis.

- Ņem manu jaku, - viņš teica.

Es biju nosalusi un lietū izmirkusi, tomēr papurināju galvu.

- Man no tevis nevajag neko. - Pagriezos un gāju prom pa Krokusu ielu garām aiznaglotajiem veikalu skatlogiem. - Esmu jau ievērojusi, ka tu man seko! - vēl uzsaucu viņam. - Liec mani mierā!

Viņš panāca mani.

- Kā tu iztiec? - puisis jautāja. - Kā tu nopelni iztiku? Kāpēc viņi ļauj tev dzīvot tajā dzīvoklī vienai bez mātes? Vai tev to dzīvokli neatņems?

Apstājos un paskatījos uz viņu. Lietus lāses ritēja man pār seju un mērcēja drēbes. Puisis bija novilcis jaku un tagad nosalis trīcēja pie miesas pielipušā t-kreklā un slapjos džinsos. Mati, kas pirms tam droši vien bija glīti sasukāti, arī bija pielipuši pie galvas.

- Kāda tev daļa?

-Ja man nebūtu daļas, manis te nebūtu.

Gāju tālāk un nogriezos parkā.

- Man likās, ka esi atnācis patīksmināties, - es uzsaucu pāri plecam. - Pablenzt uz mums no sava pjedestāla, kur jūs visi tupat ar savu naudu, iespējām, ietekmi un pārējiem sūdiem. Gatavais nabadzības tūrisms, ko?

Joprojām turēdams jaku rokās, viņš centās tikt man līdzi.

- Es zinu, ka Olivers Barkovs nenogalināja tavu māti.

- Olijs B? - es saucu cauri vējam un lietum. - Jā, es arī to zinu. To visi zina.

- Tāpēc jau es gribēju tev atvainoties.

Manas izmirkušās kurpes parka zālē šļakstēja.

- Vai tad vainīgais biji tu? Tas bija kāds ruņģīgs tēvainis - par ko gan tev atvainoties?

Izmirkusi līdz ādai, es stāvēju peļķē. Daudzstāvenes fonā stāvēja kā sargkareivji, kas pieskata mūsu ļaudis.

Puisis piesteidzās un aplika savu jaku man ap pleciem. Gribēju to nokratīt vai ļaut tai nokrist, taču tā nekrita. Negribēju just ne viņa siltumu, ne smaržu.

- Nezinu... man tikai ienāca prātā.

- Tu domā, ka tas bija kāds no jūsējiem? Varbūt dzirdēji baumas, ka mašīna bijusi tik jauna un spoža, ka vienkārši nevarēja piederēt šejienes iedzīvotājiem?

- Kāpēc tā jautā? Kurš tad to redzējis?

- Labi, tu jau atvainojies. Tagad vari iet, - es uzšņācu.

- Tu nedusmojies?

Lietus gāza vēl spēcīgāk, savukārt debesis bija kļuvušas vēl tumšākas un zemākas, tāpēc likās, ka tās spiež mūs pie zemes. Tālumā nodārdēja pērkons. Es pieliku soli.

- Nē, - attraucu. - Jā. Nezinu. Kāda tam nozīme?

- Gribu kaut ko izdarīt tavā labā.

Iesmējos, taču turpināju iet.

- Tāpēc, lai tu nejustos vainīgs par to, ka jums ir miljoni, bet mums nav nekā?

- Nē... tāpēc, ka es gribu, lai tev sokas labāk.

- Man nav vajadzīga tava labdarība, - es atcirtu.

Nokļuvu pie Narcišu nama durvīm tieši tajā brīdī, kad virs galvas nogranda pērkons un debesis pāršķēla zibens. Apstājos un uzliku roku uz durvju roktura.

- Es zinu, ko tu vari darīt, lai man klātos labāk. - Atgrūdu durvis, un puiša jaka nokrita zemē.

- Vienalga ko, - viņš paziņoja.

- Atjājies no manis, - es atbildēju un aizcirtu durvis.

- Atnāc rītvakar uz tuneli! - viņš vēl uzsauca cauri aizvērtajām durvīm.

Eva

Cicerons noliek Evai priekša kafijas tasi un pats apsēžas viņai pretī.

- Balta un bez cukura, - viņš pavēsta.

- Jūs pat atceraties? - sieviete atbild un noskatās, kā bijušais tiesnesis iemet divus cukura maisiņus sava kapučīno putās. - Jums tiešām nevajadzēja...

- Mani jau tas vairs neuztrauc, - viņš saka.

Eva parausta plecus un ar karotīti apmaisa dzērienu.

- Vai zināt, ka jūs kāds izseko? - Cicerons pavaicā.

Viņa izņem no tases karotīti un vēro, kā no tās pil kafija.

- Vai domājat to vīru ar zilo šalli pie loga? - Eva ieminas. - Viņš strādā National News. Viņš man seko jau no brīža, kad tā jezga sākās.

- Viņš nofotografēs mūs kopā.

- Droši vien, - konsultante atbild. - Tikai nevaru iedomāties, kādu ļaunumu vēl tas varētu nodarīt. - Viņa lēni iedzer malciņu kafijas un noliek krūzīti atpakaļ uz galda. - Jūs nu gan vakar nolaidāt tvaiku.

- Viņi sagrozīja manus vārdus.

- Un jums likās, ka tā nebūs? Kāda velna pēc jūs vispār to darījāt? Jums taču vajadzēja zināt...

- To vajadzēja pateikt skaļi, Eva! Man nevajadzēja tā saniknoties, bet kaut kas man bija jādara, - Cicerons klusā un neatlaidīgā balsī saka. - Ir jau trešā diena! Vai zināt, kāds ir balsojums?

- Es neinteresējos par balsojumu... - Sieviete nolaiž skatienu.

-Jā, protams, bet... Es zinu, ka viņi ar Džimu izrīkojās netaisnīgi. Atceros, kā toreiz izskatījās - mēs visi domājām, ka viņš tiks atbrīvots. Es atceros.

- Sestajā dienā deviņdesmit pieci procenti balsotāju uzskatīja, ka viņš nav vainīgs, Ciceron.

- Zinu. Visi domāja, ka viņš tiks mājās.

- Deviņdesmit pieci procenti! - Eva nošņāc. - Nekādam balsojumam ticēt nevar!

- Martu deviņdesmit pieci procenti uzskata par vainīgu. - Tiesnesis paliecas uz priekšu un pāri brillēm palūkojas uz sarunu biedreni.

Eva iztur viņa skatienu.

- Un, tā kā jūs izlēmāt piedalīties raidījumā, tagad droši vien jau tie ir visi simt procenti.

- Eva, - viņš vēl vairāk pieklusina balsi, - viņi grasās to meitēnu nogalināt. Man kaut kas bija jādara. Vajadzēja vismaz mēģināt.

Sieviete pagriežas un pārlaiž skatienu citiem kafejnīcas apmeklētājiem. Kāds paceļ avīzi ar virsrakstu "Slepkava Marta plosās grautiņā kopā ar bandu", cits - "Hanidjū apzog ieslodzītos".

- Tie visi ir meli, - Eva saka.

Vēl kāds apmeklētājs, kurš sēž tuvāk, nosviež uz galda laikrakstu, kura visu pirmo lappusi aizņem Martas fotogrāfija no nozieguma vietas. Gandrīz viss attēls ir tumšs, taču policijas mašīnas starmeši centrā izgaismo meiteni ar paceltām rokām un ieroci pie kājām. Gan Marta, gan ierocis mirdz uz slapjā asfalta tā, it kā būtu no sudraba; tie nomaskē netīrumus un dubļus, tāpēc aina atgādina skatu no lugas vai kadru no filmas.

Martai aiz muguras redzams tunelis, kur mitinās bezpajumtnieki, un ugunskura oranžā blāzma apspīd viņu sejas.

Eva pēta attēlu un sarauc pieri, jo kaut ko lāgā nevar saskatīt -ēnas šķiet savādas. Nelīdzenas.

Viņas uzmanību piesaista kustība pie loga.

- Tas vīrs no National News iet projām. Droši vien ir dabūjis to, ko gribējis, - Cicerons nosaka.

Konsultante noskatās, kā reportieris aiziet.

- Pie manis vakar kāds bija atnācis. - Viņa izvelk no somas balto aploksni un noliek uz galda. - Re, ko viņš man iedeva, lai nododu Martai. Acīmredzot tā ir atbilde uz zīmīti, ko aiznesu Barkovas kundzei, Olivera Barkova mātei. Vai jūs viņu atceraties?

- Jā, protams. - Cicerons saviebjas un pieliecas tuvāk Evai. - Jūs pieņēmāt zīmīti? No Martas?

-Jā. Es zinu, ka man to nevajadzēja darīt, bet...

Viņš paliec galvu sānis.

- Savādi. - Tiesnesis pacilā aploksni. - Kas viņš tāds bija?

- Nepazinu. Jauns vīrietis. Garāks par mani, tumšiem matiem. Seju neredzēju. Runāja pieklājīgi, balss it kā pazīstama, bet nespēju iedomāties.

- Jūs ar viņu sarunājāties?

Eva paloka galvu.

- Neko daudz viņš neteica. Viņš tikai pabrīnījās, ka vēl neesmu sapratusi, kas viņš tāds ir.

- Kā gan mēs varētu to saprast? Un no kurienes viņš pazīst Martu?

- Nav ne jausmas. Es arī nezinu, no kurienes viņš pazīst Misis B.

Cicerons pārlaiž pirkstus pāri vārdam uz aploksnes.

- Vai jūs vērsiet to vaļā?

- Nē, - Eva atbild.

Tiesnesis paceļ aploksni pret gaismu.

- Tas noteikti ir cilvēks, ko viņa pazīst. Varbūt kāds skolasbiedrs. -Viņš apgriež aploksni otrādi un aptausta aizlīmēto maliņu. - Tur var būt minēts kas tāds, kas apliecina to, ka viņa nav vainīga.

- Es nevaru plēst to vaļā. Tā nedrīkst.

- Žēl. - Cicerons noliek aploksni uz galda. - Atrisinājums var izrādīties mums acu priekšā.

- Un ko tas mums dotu? Pat tādā gadījumā, ja tur būtu īstā slepkavas apstiprināta atzīšanās, visi jau ir atraduši to slepkavu, kuru gribējuši.

- Jūs zaudējat ari ticību sabiedrībai, Eva...

- Es jau sen to esmu pazaudējusi. Es cīnījos par šo darbu tikai tāpēc, ka tā bija vienīgā iespēja kaut ko mainīt. Es nevarēju aizkavēt pārmaiņas tiesu sistēmā, bet es varēju palīdzēt tiem, kas uz tās uzķērušies. Diemžēl es nezinu, vai tas viņiem ko līdz. Ir grūti just līdzi. Tas ir tik sāpīgi! Es vairs nespēju darīt šo darbu, jo nespēju cīnīties pret sistēmu. Tā vairs nav tiesa, tā ir parodija par tiesu. Mums atliek tikai lūgties no visas sirds, lai tas viss neskar mūs pašus.

-Bet jūs tas skāra.

- Ne jau mani...

- Jūsu vīru. - Viņš uzliek plaukstu sievietei uz rokas, taču viņa atraujas un aizsedz muti. Evai acīs sariešas asaras. - Džims bija labs cilvēks, - tiesnesis nočukst.

Viņa pamāj ar galvu.

- Tā bija nevis slepkavība, bet pašaizsardzība, un jūs to labi zināt. Jūs taču tur bijāt.

- Bet nav tāda numura, pa kuru varētu balsot par vainu mīkstinošiem apstākļiem. Ir tikai "vainīgs" vai "nav vainīgs". Mēs par to esam runājuši tūkstošiem reižu, Ciceron... Tā ir pelēkā zona...

- Bet nekas pelēks mums netiek atļauts! Ir tikai melns vai balts! -Cicerons dusmās paceļ balsi.

Ļaudis sāk uz abiem skatīties. Eva paņem kafijas tasīti un atlaižas krēslā.

- Aci pret aci, - Cicerons mēdās. - Likumdevēji sajukuši prātā. -Tiesnesis paķer savu krūzīti un iestrebj malku. Ūsās ieķeras piena putas. - Ja viņš nebūtu rīkojies, tad droši vien būtu piekauts līdz nāvei. Varbūt pat jūs abi. Viņš jums izglāba dzīvību.

- Vai arī es viņam maksāju dzīvību.

-Jūs nedrīkstat tā domāt, Eva. Vai tiešām jums šķiet, ka viņš būtu gribējis tādu iznākumu?

Sieviete pasniedz viņam salveti.

- iespējams, tai Martai kaut kas ir padomā. - Viņš notrauš putas. - Kas tāds, ko mēs nespējam saskatīt.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Nezinu, bet rādās, ka viņa neatklāj visas kārtis.

- Bet viņa tāpat nevar neko mainīt.

Tiesnesis parausta plecus, paņem karotīti un urķējas pa putām.

- Kādam taču ir jācīnās, - viņš nosaka.

- Es tā nebūšu, - Eva atbild. - Es nevaru...

- Kurš tad?

Viņa atceras, ko tika teikusi Misis B: vajadzīgs drosmīgāks cilvēks... par kuru neviens neiedomājas... Eva atstumj kafijas tasi un iebāž aploksni somiņā.

- Man jāiet, - viņa paziņo. - Pēc stundas man jātiekas ar Martu.

Vienlaicīgi ar Evu pieceļas arī bijušais tiesnesis, un abi kopā starp

galdiņiem dodas uz durvju pusi.

Uz ielas viņi vēl apstājas.

Cicerons pieliecas un noskūpsta Evu uz vaiga.

- Aizejiet uz to raidījumu, - viņš ierosina. - Ko sliktu tas var nodarīt?

Abi pagriežas un aiziet katrs uz savu pusi, taču sieviete, nepaspērusi ne desmit soļu, atkal apstājas pie avīžu pārdevēja.

- Aplūkojiet pierādījumus paši savām acīm! - viņš klaigā. - Ekskluzīvi attēli no slepkavības vietas!

Eva paņem no statīva laikrakstu - to pašu, kuru bija redzējusi kafejnīcā, ar Martu pie tuneļa, ieroci, Džeksonu Peidžu un bezpajumtniekiem. Viņa pavērš to pret gaismu un paceļ tuvāk pie acīm.

Tuneļa pustumsā ir redzams kāds siluets, ko var saskatīt tikai tad, ja ieskatās ciešāk, savukārt, pavirši lūkojoties, viegli var palaist garām nepamanītu.

Eva iemet naudu avīžu tirgotājam plaukstā un dodas prom.

Konsultācijā

Sargs ved Martu uz pārrunu telpu. Šodien viņai rokas ir saslēgtas uz muguras.

- Kas te notiek? - Eva noprasa.

Marta paceļ galvu un paskatās uz Evu - viņai ir zila acs un pietūkusi seja.

- Kas noticis? - viņa vēlreiz jautā.

- Šī ieskrēja durvīs, - sargs atbild. - Agri no rīta vajadzēja pāriet uz nākamo kameru. Viņa bija samiegojusies, tāpēc ieskrēja durvīs.

- Kāpēc tad viņai rokas saslēgtas uz muguras? Viņa taču nav bīstama.

- Viņa ir slepkava, - sargs paskaidro.

- Noņemiet ķēdes un vācieties ārā!

Vīrietis mirkli vēro konsultanti.

- Un no šā brīža lai to vairs nebūtu. Tās nav nepieciešamas.

- Kā teiksiet, - sarga balsī skan izsmiekls, viņš brīdi izliekas, ka meklē vajadzīgo atslēgu, un tikai tad noņem ķēdes.

- Pateicos, - Eva nosaka, kad viņš visu ir izdarījis.

- Ceru, ka varēsiet justies droši, - viņš noburkšķ.

Durvis aizcērtas, un sargs ir prom.

Eva aiziet galdam otrā pusē, un abas ar Martu apsēžas.

- Kas atgadījās? - konsultante jautā. - Un kāpēc tev slapji mati? -Viņa nopēta meiteni. - Un kombinezons arī! Kāpēc tu esi slapja?

Marta neatbild.

Eva vēro apsūdzēto.

- Pa nakti lija lietus? Ak jā, pareizi. - Viņa paņem jaku no krēsla atzveltnes un apliek to Martai ap pleciem. - Pateikšu, lai viņi tev iedod sausu kombinezonu. Daudzi mēdz aizlikt priekšā matraci... ja pil... Vajadzēja tev to pateikt, bet viņi te visu maina... reizēm neko nedara... citreiz ievieš jaunumus.

- Man vienalga.

- Esmu mēģinājusi to apstrīdēt, bet viņi vai nu visu noraida, vai ari parāda līgumus, ko cilvēks paraksta, kad šeit nokļūst.

- Es taču teicu - man vienalga, - Marta attrauc, iekārtojas krēslā, saceļ kājas uz sēdekļa malas un piespiež ceļgalus pie krūtīm. - Zvirbulis atkal sēž kokā, - viņa ar galvu pamāj uz loga pusi.

Eva pagriežas, lai apskatītos.

- Tad jau pasaulē viss ir kārtībā, ja kokā sēž zvirbulis, vai ne? -Marta turpina.

- Kaut nu tā būtu, - Eva atsaucas. - Tad pasaulē būtu miers, un es zinātu patiesību par to, kas īsti notika starp tevi un Džeksonu Peidžu.

- Vai man nosaukt pa burtiem? - Marta pasmaida. - Es viņu nošāvu.

Eva noliek uz galda vēstuli, un smaids no Martas sejas pagaist. Viņa pastiepj roku un aptausta gan aizlīmēto maliņu, gan vārdu uz aploksnes.

- Vai jūs to izlasījāt? - meitene čukstus vaicā.

-Nē.

Marta paņem vēstuli, paceļ pie sejas, aizver acis un smagi nopūšas.

- Kā jūs to dabūjāt? - viņa čukst.

- Tā tika nodota man tieši rokās.

- Kas...? - Marta apvelta Evu ar ašu skatienu.

- Un kā tu domā?

Marta lūkojas uz konsultanti, un viņas sejā nepakustas ne vaibsts.

- Nezinu, - viņa atbild.

- Domāju gan, ka zini, - Eva pieliecas pie somas, izņem laikrakstu un noliek to uz galda.

Marta apskata savu attēlu pirmajā lappusē.

- Kas to nofotografējis? - viņa grib zināt.

- Tas ir kadrs no patruļmašīnas videoieraksta.

- Es jau jums teicu, ka to izdarīju es.

- Šī bilde tagad ir redzama visur. Ieraksts ir rādīts raidījumā "Nāve ir taisnīga", tas bijis ziņu pārraidēs. Tas tiek apspriests radio. Viņi apgalvo, ka tas neapšaubāmi pierādot tavu vainu.

- Vai redzat?

- Man gan tā nešķiet. Te nav redzams, ka tu spiestu gaili vai tēmētu uz viņu.

- Bet es viņu nošāvu. Pistoli pēc tam nometu zemē, jo man tā lika policisti. Negribēju, lai viņi mani nošauj.

- Kāpēc? Lai septiņas dienas pavadītu te un vienalga nomirtu, tikai citādi?

-Nē...

Eva uzsit ar pirkstiem pa attēlu.

- Paskaties, - viņa saka. - Vai redzi? Te pie ugunskura sēž bezpajumtnieki. Viņi noteikti zina, kā notika patiesībā, bet savādi - viņi visi ir pazuduši. Vakar, kad braucu pie Misis B, biju tur piestājusi. Pēc tam, kad ieraudzīju šo fotogrāfiju, aizbraucu tur vēlreiz, bet tā vien liekas, ka pēc slepkavības viņi ir atraduši kādu citu vietu, kur mitināties, un visiem tagad ir nauda siltām drānām un karstai zupai. - Konsultante parausta plecus. - Bet paskaties te. - Viņa uzsit ar pirkstu pa ēnas maliņu attēlā. - Vai redzi šo siluetu?

Marta lūkojas uz Evu.

- Faktiski tev nemaz nav jāskatās, jo domāju, ka tu jau to zini. Tas nav bezpajumtnieks - viņam mugurā ir pārāk labs apģērbs.

- To nu gan nav iespējams saskatīt, - Marta viņu pārtrauc. - Attēls ir pārāk izplūdis. Droši vien kāds tintes traips no tipogrāfijas.

- Taisnība, nav iespējams. - Eva palūkojas uz meiteni. - Tāpēc, kad beigsim sarunu, sameklēšu kādu, kas var attēlu uzlabot.

- Lieka laika tērēšana.

- Jā, jo man šķiet, ka šis cilvēks, - viņa atkal rāda uz attēlu, - ir tas pats, kurš vakar ieradās pie manis mājās un nodeva man vēstuli. Varbūt viņš varētu man pateikt, kāpēc tu grasies mirt par to, ko neesi izdarījusi.

Marta pat nepakustas un nesaka ne vārda.

- Bet varbūt tam ir kāds sakars ar to, ko teica Misis В - par nostāšanos pret vairākumu...

- Piedrāzt to vairākumu, tas mani neinteresē.

- Domāju, ka interesē gan.

- Domājiet, kā jums tīk, man no tā ne silts, ne auksts.

- Nesaprotu, kāpēc tev būtu vajadzējis viņu nošaut.

Marta pieliecas pāri galdam.

- Man nevajag, lai jūs saprastu, bet gan jau jūs sapratīsiet. Visi sapratīs.

- Kad? Tad, kad tev būs pēdējais vārds? Tu droši vien zini, ka viņi reizēm jau ir mainījuši noteikumus un nav ļāvuši notiesātajam izteikties. Kā tādā gadījumā kāds kaut ko sapratīs?

- Jums tā ir tumša bilde.

- Tad paskaidro man.

Marta parausta plecus un sakrusto rokas uz krūtīm.

- Nē, - viņa nosaka.

Telpā iestājas klusums, tikai pulkstenis skaita sekundes un minūtes. Abas izvairās skatīties viena uz otru. Marta elpo nevienmērīgi -gari un lēni elpas vilcieni mijas ar īsiem un saraustītiem. Viņa skatās ārā pa logu un vēro, kā sarkanas un oranžas rudens lapas bezpalīdzīgi griežas vējā.

Beigu beigās Marta paņem aploksni, atplēš to un izņem papīra lapu. Viņa lasa, ielikusi vēstuli klēpī, tad sāk mirkšķināt acis un beigās novērš skatienu.

Beigusi šņukstēt, meitene ar plaukstām paberzē seju, saloka vēstuli un ieliek to atpakaļ aploksnē.

- Reizēm, - Marta Čukstus ierunājas, - pat nedarot neko, patiesībā var paveikt ko dižu. Cilvēks ir tikai mašīnas zobratiņš, kas griežas un griežas, jo griežas arī citi zobrati, un tad negriezties ir ļoti grūti.

Viņa palūkojas uz Evu.

- Bet, ziniet, pienāk brīdis, kad ir jāpieņem lēmums: turpināt griezties, ļaut mašīnai kļūt arvien lielākai un varenākai un ļaut tai visu iznīcināt savā ceļā vai arī darīt vienīgo, kas atliek - mazliet pakustēties pretējā virzienā un cerēt, ka mašīna apstāsies vai vismaz ļaudis to pamanīs. Nebiju gribējusi, lai viss notiek tā, kā ar mani, bet patiesībai taču ir jābūt vienkāršai, vai ne? Cilvēkiem tas jāzina, bet Peidžs... -Meitene apklust, palūkojas uz vēstuli, tad atkal paskatās acīs Evai. - Ko jūs par viņu zināt?

Eva parausta plecus.

- Miljonārs, realitātes šovu zvaigzne, labdarības sūtnis, skaista sieva - bijusī modele, dēls pusaudzis. Dzeltenā prese viņu mīl. Sabiedrība arī.

- Jūsu sabiedrība viņu varbūt arī mīl, bet pajautājiet kādam, kurš dzīvo Daudzstāveņu apkaimē. Pajautājiet Gasam Evansam, ko viņš domā - viņam jūs varat ticēt, jo viņš vienmēr par mani ir rūpējies.

- Satiku viņu vakar, kad braucu nodot tavu zīmīti.

- Tad aizbrauciet vēlreiz un pajautājiet viņam. Vai arī uzmeklējiet tos vecos bezpajumtniekus un pajautājiet viņiem, kas notika tajā vakarā, kad tika nogalināta mana māte. Pajautājiet, kas viņiem samaksāja, lai viņi toreiz nozustu. Pajautājiet viņiem, kad pie tuneļa pārstāja darboties novērošanas kameras.

- Gass par to jau ieminējās... bet ko tu mēģini pateikt?

- Es neko nemēģinu. Es saku. Džeksons Peidžs nebija tas, par ko viņu uzskatīja sabiedrība - jūsu sabiedrība.

- Mūsu sabiedrība? Ko tas nozīmē?

Marta sāk smieties.

- Bagātie cilvēki kā jūs - no Sitijas vai Avēnijām, kuri redz tikai lakoto virskārtu, bet to, ka zem tās viss ir saplaisājis, nepamana, jo tā ir vieglāk dzīvot.

- Es tās plaisas redzu.

- Ja jūs tās redzat, tad jūs esat vēl sliktāka par tiem, kuri neredz.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka jums ir piedrāzt tās plaisas.

- Nav tiesa!

Marta vēlreiz iesmejas.

-Jā, kā tad. Jūs nokāpjat no sava ziloņkaula torņa, aprunājaties ar mums, padibenēm, un tad jūtaties labāk. Ak jā, vēl jūs iestādījāt koku.

- Es no tā nejūtos labāk.

- Var jau būt. - Viņa novērš skatienu. - Vai darāt to sava vīra piemiņas dēļ? Domājat, ka esat viņam kaut ko parādā, jo bijāt spiesta noskatīties, kā viņš nogalina cilvēku un beidz savu dzīvi te?

- Tas cilvēks... sita viņu... un varēja Džimu nosist...

- Un to jūs stāstījāt policijai, kad tā atbrauca? Ka jūs stāvējāt malā un nepakustinājāt ne pirkstiņa? - Marta nicīgi nosprauslājas.

Eva, palikusi bez valodas, skatās uz meiteni.

- Jums nekas nav jāpaskaidro, bet tāpēc jūs nevarat likties mierā, vai ne? Un tāpēc jūs iestādījāt koku. Tāpēc jūs darāt šo darbu. Un tāpēc jūs neejat uz to raidījumu, jo jūs moka vainas apziņa - viņš gāja bojā, bet jūs palikāt dzīva.

Evai acīs sariešas asaras.

- Domāju, ka tu toreiz lasīji avīzes un skatījies ziņas.

- Tur, kur es dzīvoju, ļaudis tāpat zina, kas notiek, un ne jau no dzeltenās preses vai ziņām - pajautājiet, kam gribat. Mums - jums un man - ir daudz vairāk kopīga, nekā jūs domājat.

- Es par to negribu runāt, - Eva izmet.

- Es arī ne.

Atkal iestājas klusums, un atkal abas neskatās viena uz otru.

Pulkstenis tikšķ.

Ārā vējš pluina koku, uz zemes krājas sačokurojušās lapas.

Marta atkal palūkojas uz Evu.

- Viņš droši vien jūs ļoti mīlēja, - viņa nočukst, - ja spēja tā rīkoties. Viņam vajadzēja saprast, ka tiks sodīts ar nāvi.

Eva saraustīti ievelk elpu.

- Viņš droši vien arī tevi ļoti mīl, - sieviete ierunājas.

- Kas? - Marta čukst.

- Jaunais cilvēks, kurš vakar bija ieradies pie manis mājās. Tas, kuram tu rakstīji zīmīti, - Eva ar galvu norāda uz aploksni.

Martas lūpas savelkas vieglā smaidā.

- Kā viņš uzzināja, kur es dzīvoju? - Eva jautā.

- Nezinu, - Marta atbild.

- Vai man ir iemesls uztraukties?

- Nekādā gadījumā, - meitene saka.

Eva atkal iebāž roku somā.

- Tava kaimiņiene ir ļoti laipna dāma, - viņa ierunājas. - Un daudz par tevi domā.

Marta parausta plecus.

- Tos tev sūta viņa. - Eva noliek uz galda cepumu paciņu.

- Nemaz nezinu... vai... man tas ir atļauts?

- Nē. - Konsultante atplēš paciņu. - Bet neviens jau neuzzinās, ja apēdīsi, kamēr esi kopā ar mani.

Marta

Visu pēcpusdienu jūtu mutē cepumu garšu. Vēlāk atteicos no pusdienām, jo ēdiens izskatījās pēc sūdiem, un droši vien tā ari garšoja. Ceru, ka zobos būs ieķērušās kādas cepumu drumslas.

Lai svētīta ir Misis B.

Un Eva.

Mēs visi zinājām, kas notika ar viņas vīru Dzimu. Oficiālā versija, ko viņi stāstīja policijai, bija tāda, ka kādu vakaru pa ceļam uz mājām viņiem uzbrucis kāds vīrietis. Dažas reizes iesitis Džimam pa galvu un notriecis no kājām, bet tad mēģinājis izvarot Evu. Dzims ātri atjēdzies, paķēris dzelzs gabalu un pāris reizes iesitis uzbrucējam pa galvu. Un nositis. Visu laiku viņš atkārtoja, ka nav gribējis nogalināt, ka darījis to pašaizsardzības nolūkā un aizstāvējis sievu. Var gan tie cilvēki būt sarežģīti, vai ne? Jā, zinu, man vispirms vajadzētu paskatīties pašai uz sevi - baļķis ad un tādā garā.

Patiesība ir dīvaina lieta - reizēm labāk ir to nezināt vai vismaz nevienam nestāstīt.

Man tā Eva tomēr patīk. Viņa ir jauka, lai arī tāda pati kā visi no turienes.

Viņa neļāva man paturēt vēstuli. Viņa teica, ka to kāds varot atrast. Tas gan ir nieks, jo es tāpat atceros ikvienu vārdu, kas tajā rakstīts. Ja es, te guļot, aizveru acis, tad gandrīz vai dzirdu, kā viņš tos vārdus saka skaļi.

Ak Dievs, kā es pēc viņa ilgojos!

Kā man gribētos no malas redzēt, ko darīs ļaudis, kad uzzinās patiesību! ja eksistē paradīze vai dzīve pēc nāves, tad varbūt es to redzēšu. Varbūt es kļūšu par spoku un varēšu atnākt pie dažādiem cilvēkiem paskatīties, kā tā jezga risinās. Kaut es varētu tad būt pie viņa! Ak, kas par skandālu!

Interesanti, vai viņš spēs sajust, ka esmu kopā ar viņu? Vai viņš spēs mani saskatīt?

Interesanti... ak Dievs... interesanti, vai viņš sameklēs sev kādu citu meiču?

Skaidrs, ka sameklēs. Kāpēc lai viņš to nedarītu?

Interesanti, vai viņš mani atcerēsies vienmēr?

Diez, kā tas ir - nomirt?

Vai tas ir sāpīgi?

Jēziņ, skuķi, aizveries taču!

Domā par to, kas bijis labs, jauks.

Domā par to vakaru, kad biji kopā ar viņu - naktī, lietū...

Tovakar atkal bija salūzis lifts. Es kāpu pa kāpnēm un teicu sev, ka nekādā gadījumā neiešu nākamajā dienā ar viņu tikties, tomēr tas nebija tik vienkārši. Negribēju viņu satikt, bet es taču gāju turp katru vakaru, un, ja jau es tur vienalga esmu, tad būtu tīri patīkami ar kādu aprunāties.

Varbūt.

Tā nu nākamās dienas vakarā es stāvēju zem nojumes pie kāda aiznaglota veikala iepretī tunelim un gaidīju - ne jau viņu, bet tāpat vien. Tur mazliet oda pēc kaķu mīzaliem, zemē mētājās ēdiena iepakojumi un izsmēķi, taču lija lietus, un es varēju no turienes pētīt cilvēkus, bet mani neviens neievēroja. Tā bija vieta, kur stāvēja viņš, kad pirmo reizi viņu ieraudzīju.

Viņš nāca pa otru ielas pusi - kapuci galvā, rokas kabatās, kājās tumši džinsi un tumšas krosenes. Neuzkrītošs. Tas varēja būt jebkurš cilvēks no jebkuras vietas, tikai man ne.

- Neticēju, ka tu atnāksi, - viņš sacīja, pienākot pie durvīm.

- Man tāpat nebija nekā cita, ko darīt, - es atteicu. - Tad nu iedomājos, ka tikpat labi varu arī atnākt.

Viņš pagriezās, un laternas gaismā pamanīju, ka viņš smaida.

Dažas minūtes mēs tikai skatījāmies viens uz otru. Lietus bungoja pa betonu un asfaltu, virs galvas rībēdamas brauca mašīnas, bet tur, mūsu patvērumā, bijām tikai mēs divi. Uz mirkli man ienāca prātā, ka visā pasaulē esam vienīgi mēs.

Pēkšņi es apķēros, nolaidu skatienu un ievēroju, ka šļūkāju ar kāju pa netīro zemi.

- Varbūt gribi iet kur citur? - es apvaicājos.

- Jā, - viņš atteica. - Kur te ir kāda jauka vieta?

- Te tikai viena vieta ir, - atbildēju.

Nespēju pat atcerēties, kad pēdējo reizi biju Brakenvudas parkā.

Man toreiz bija desmit gadi? Vai varbūt astoņi?

Ejot atpakaļ, es aptvēru, ka te koku zaros ir aizķērusies kāda daļa manas bērnības. Tur man atkal bija astoņi vai desmit gadi, lasīju māmiņai kastaņus, izvairījos no nātrēm, kas dzēla manās basajās kājās, un baidījos no acīm, kas man uzglūnēja no tumsas.

Tagad viss likās mazāks - it kā es uz visu skatītos no augšas.

Zaru kupols bija tik biezs, ka mums tikpat kā nelija virsū lietus, un tā mēs staigājām gandrīz pilnīgā tumsā, klausoties, kā ūdens pakšķ uz lapām un rit lejup pa apdrupušo mizu un stublājiem.

- Kas šī ir par vietu? - viņš jautāja. - Te ir fantastiski!

Es pasmaidīju.

- Nāc šurp, - es aicināju un vedu viņu tālāk pa mežonīgo taku gar vislielāko ozolu.

- Kā lai es zinu, ka varu tev uzticēties? - viņš pačukstēja. - Varbūt tu ievedīsi mani lamatās.

Apstājos un pagriezos pret viņu.

- Bet kā lai es zinu, ka varu uzticēties tev? - atvaicāju.

Tumsā tikko varēju viņu saskatīt. Klausījos, kā retas lietus lāses trāpa viņam pa kapuci un tek lejup pa jaku, bet viena tāda dīvaina atmirdzēja mēness staros un noritēja pa seju.

- Izsaku līdzjūtību, žēl, ka tā notika ar tavu māti, - viņš sacīja.

Papurināju galvu un samirkšķināju acis, kurās bija ticis ūdens.

- Tu jau viņu nenogalināji, - es nopūtos.

- Un Olivers В arī ne. Bet gan jau tu zini, kurš vainīgs, ko? - viņš jautāja.

Turpināju skatīties uz viņu. Jutu, kā manī samilst apjukums, dusmas un viss kopā, bet man tajā brīdī to nepavisam negribējās.

- Nē, - es tikko spēju atbildēt. - Kāpēc jautā? Vai tu to zini?

Viņš pustumsā noņēma kapuci, un es jutu skumjas, kas plūst no

viņa. Viņš ilgi lūkojās uz mani un klusēja.

- Vai tas biji tu? - noprasīju. - Vai tāpēc tu nāc uz tuneli, ka jūties vainīgs? Uzskati, ka tev kaut kā jāmēģina viss vērst par labu?

- Nē, - viņš sacīja. - Nē, Marta, tas nebiju es. Es...

- Tu melo, vai ne? - es izmetu. - Tas biji tu. Nu, protams, tad viss kļūst skaidrs.

- Nē, es zvēru, ka tas nebiju es.

- Tādā gadījumā...

- Tas bija mans tēvs, saproti? Tas bija Džeksons. Es redzēju, kāda bija mašīna, kad viņš tajā vakarā pārbrauca mājās - Dievs vien zina, kā tā vēl darbojās. Es zinu, Marta, kā bija patiesībā, un man ir ļoti žēl. Man vajadzēja...

Es jau vairs nedzirdēju viņa balsi, tāpēc man nav ne jausmas, ko viņš pateica. Jutos tā, it kā būtu dabūjusi sitienu pa seju vai nogrūsta no kāpnēm. Es bija pilnīgi sastingusi. Iztukšota. Un tomēr man tas sāpēja. Es biju tik apjukusi, ka nespēju tam noticēt.

- Ko? - es pārprasīju, galvu saķērusi. - Ko? Ko tu man... Kā tu varēji - zināt un neko nedarīt? Kā tu varēji pieļaut, ka par to mirst kāds cits? Olijs, ak Dievs, nolāpīts, Olijs gāja bojā! Viņš par to tika nogalināts, un tu to pieļāvi! Jēziņ... - Šķiet, es sāku soļot šurpu turpu starp kokiem un laikam vienam no tiem iesitu ar dūri, jo pēc tam man asiņoja pirkstu kauliņi, bet roka bija notraipīta zaļi brūna. - Kā tu varēji? Kā...?

- Marta...

Viņš nāca man pretī, pacēlis rokas kā padodoties, bet es situ viņam pa krūtīm un iecirtu pliķi. Viņš centās aizsegt seju, taču nemēģināja mani apturēt.

- Vācies prom! - es iekliedzos. - Mana māte ir nogalināta! Olijs bija mans kaimiņš - viņi ar Misis В man bija kā ģimene! Kā tu varēji? KĀTU VARĒJI?

- Marta, - viņš ierunājās mierīgā un samiernieciskā balsī. - Piedod. Lūdzu, lūdzu, piedod - es neko nevarēju darīt...

- Tu varēji kādam to pateikt! Tu varēji to novērst! - Paņēmu no zemes līku, smailu zara gabalu un pacēlu to, gatava vajadzības gadījumā iesist. - Es to nokārtošu.

- Ko tu nokārtosi? Nogalināsi mani? Vai no tā kādam paliks labāk?

- Aci pret aci, - es nošņācu.

- Vai tiešām tu tam tici? Aci pret aci? Gluži kā tai mūsu stulbajai tiesu sistēmai, kas nogalināja Oliju? Sistēmai, kas nemeklēja pierādījumus un nedeva viņam iespēju aizstāvēties? Sistēmai, kas nespēja atrast un sodīt tavas mātes slepkavu?

- Bet tu būtu varējis Oliju izglābt!

- Vai tiešām tu tā domā?

- Tu varēji iet uz policiju.

- Kur manī pat neklausītos.

- Vai pie preses... vai... vai iet uz to pašu "Nāve ir taisnīga"... vai piezvanīt uz turieni... vai... vai...

- Izbeidz! Tu taču pati zini, kā tur viss notiek. Tu zini, kāda ir korupcija un kā tiek risinātas lietas. Tu zini, ka Džeksons varēja viens pats aizpildīt tālruņu līnijas. Nekādas tiesas un taisnības nav, tā ir viena vienīga krāpšanās un meli.

Skatījos uz vitiu un neko neatbildēju. Es zināju, kā tas notiek, jo to zināja visi. Bet... Viņš pievēra acis un nolieca galvu.

Vai es alku pēc atriebības? Vai, draudot viņam, es centos atriebties? Pūlējos domāt... mierīgi elpot...

Viņam bija taisnība, un dziļi sirdī es to sapratu.

Viņa teiktais iesūcās manā apziņā.

Sēdēju dzīvoklī un skatījos, kā lietus sitas logā, līdz pat vakaram un tad arī līdz rītam.

Nespēju aptvert to, ka kāds visu zinājis, bet nav darījis neko, un šīs bezdarbības dēļ ir miris Olijs. Vai biju niknāka par šo faktu vai par to, ka Džeksons nav ticis saukts pie atbildības par māmiņas nogalināšanu? Pati nezināju.

Visas šīs stundas es prātā kliedzu uz viņu, dunkāju un spārdīju viņu, spiedzu, bet patiesībā es raudāju.

Ko tu būtu darījusi viņa vietā, es jautāju sev vēl un vēl. Ko tu būtu varējusi izdarīt?

Kad atkal sāka krēslot, es aptvēru, ka tā arī neesmu atradusi atbildi uz šo jautājumu, un, lai arī joprojām lija lietus, sapratu, ka man jāiziet ārā. Gana skumts.

Viņš atkal mani gaidīja, bet šoreiz ar karstu šokolādi termosā, pledu un lietussargu.

- Piedod, - viņš sacīja. - Kaut es būtu toreiz kaut ko darījis, bet tajā laikā...

Pastiepu rokas un, pati nesaprotot, ko daru vai ko jūtu, satvēru viņa salijušās plaukstas savējās.

- Tev nav jāatbild par viņa darbiem, - es nočukstēju. - Tā nav tava vaina.

Tāpat aiz rokas vedu viņu gar Daudzstāvenēm uz Brakenvudu. Mēs gājām pa to pašu taku, tikai šoreiz devāmies tālāk mežā, līdz nonācām klajumā, ko atcerējos no bērnības.

Apstaigāju to tā, it kā viesotos kāda sena radinieka mājās - tur viss bija gandrīz tāpat kā bērnībā, taču citādāk. No koku zariem būvētā lapene vietām bija salauzta, bet citās vietās salabota ar jaunākiem zariem. Koka sols bija izsēdēts vēl vairāk, uz tā bija iegrebts krietni vairāk iniciāļu, dēlīši sašķēlušies vēl vairāk. Zem liela krūma mētājās matracis, nošķiests ar Dievs vien zina ko, un droši vien pilns ar blusām, tam blakus dažas tukšas pudeles un alus skārdenes, bet otrā pusē, ko apspīdēja mēness, nelielā aplī bija izliktas saplūktas puķes.

Mēs apsēdāmies lapenē un pie ieejas sausākā vietā sakūrām ugunskuru - gana lielu, lai vismaz apsildītos no priekšpuses, kaut arī muguras joprojām bija slapjas.

Sākumā saruna vedās grūti, jo nezināju, ko viņam teikt. Mēs dīvaini un neveikli pļāpājām par lapām, kokiem un puķēm.

Es prātoju par māmiņu. No vienas puses, es gribēju uzzināt par to vakaru visu no viņa mutes - kā izskatījās mašīna, pārbraukusi mājās, kā Džeksons to izskaidroja, kā viņš izskatījās, vai viņš bija sadrūmis. No otras puses, es neko par to negribēju dzirdēt, jo zināju, ka neko labu tas nesola.

Viņš vēlreiz mēģināja atvainoties, un es nespēju dusmoties, lai cik ļoti būtu gribējies likt viņam par visu samaksāt. Viņš šķita patiess.

Mēs palēnām virzījāmies viens otram tuvāk. Kad lietus jau sāka mitēties, viņš pagriezās pret mani.

- Es gribētu tevi iepazīt labāk, - viņš teica.

- Kāpēc? - pajautāju. - Tāpēc, ka pienākuma apziņa tev liek parūpēties par tās sievietes meitu, kuru nogalinājis tavs tēvs?

Viņš pamirkšķināja acis un novērsās.

- Nē, nepavisam.

- Kāpēc tad? Tāpēc, ka tevi moka vainas sajūta?

- Tāpēc, ka tu man patīc, - viņš sacīja, atkal pagriezis galvu uz manu pusi.

To dzirdot, es kļuvu vai mēma un tik vien spēju, kā blenzt naksnīgajās debesīs un zvaigznēs. Prātā es sev teicu, ka tas nav labi un ka man neviens nav vajadzīgs. Vienkāršāk bija būt vienai. Arī vieglāk. Bet nodomāt un pateikt nav viens un tas pats.

- Es neko neuzspiežu, - viņš tupināja. - Nekādā gadījumā. Mēs varam vienkārši būt draugi.

- Aizeks Peidžs, - es paskatījos uz viņu, - slavenā miljonāra Džek-sona Peidža dēls, draudzējas ar Martu Hanidjū, bāreni no Daudzstā-venēm. Tas tikai būtu virsraksts!

- Precīzāk izsakoties, es esmu pieņemts dēls.

- Vai, piemēram, šāds: "Aizeks Peidžs, Slavenību čata Gada iekārojamākais jauneklis un National News nepilngadīgo noziedzības novēršanas labās gribas vēstnesis, redzēts graustu rajonā"? - Es pasmējos.

-Nepiekarini man birkas, - viņš aizrādīja. - Visas tās muļķības ar Gada jaunekļiem un vēstnešiem nenozīmē neko.

Viņš pagriezās uz otru pusi. Biju aizskārusi viņa jūtas.

- Turklāt, - es jau klusāk piebildu, - īstajā pasaulē man nav nekādas nākotnes. Tas nav iespējams. Mūsu dzīve ir pārāk atšķirīga. Ko par to teiks tavs tēvs?

- Man vienalga, ko teiks tēvs.

- Vienalga tev būs tik ilgi, līdz viņš izsvītros tevi no testamenta un pārstās tevi apgādāt, - es iespurcos.

- Es neesmu tāds.

- Aizek, - es nopūtos, - mums kopīgas var būt tikai debesis virs galvas un zvaigznes, nevis ģimene un draugi...

Viņš atkal pagriezās pret mani.

- Tādā gadījumā mums būs kopīgas debesis un zvaigznes, un priecāsimies par tām, kamēr vien varam. Kamēr vien tās mums ir un kamēr nav nekādu šķēršļu.

Paskatījos viņam acīs un sapratu, ka mums to nebūs nekad un šķēršļi būs vienmēr, tomēr jutu savādu vēsmu, tādu kā zosādu uz skausta vai klusumu pirms vētras. Ar to pietika, lai es saminstinātos, taču tas mani neapturēja - es pieliecos viņam tuvāk, noglāstīju viņam seju un piekrītoši pamāju.

Pieceļos sēdus un skatos ārā pa logu. Debesis jau kļūst tumšas, tajās atmirdz zvaigznes.

- Tās ir mūsu debesis, Aizek, - es čukstu. - Debesis ar zvaigznēm mums bija veselu gadu.

Veselu gadu.

Astoņus mēnešus, pirms viss sagāja dēlī.

Desmit mēnešus, pirms Džeksons sāka mūs izsekot, vienpadsmit -pirms viņš uzstādīja ultimātu.

Tas bija tikai laika jautājums.

Ja gribējām dzīvot mierīgi, vajadzēja iztikt ar debesīm.

Bet man bija taisnība, vai redzi? Es jau pirmajā naktī, ko pavadīju kopā ar viņu, kad kopā ar viņu raudzījos mēnesnīcā, nojautu, ka viņam kaut kas ir padomā, tikai nesapratu, kas.

Tagad saprotu.

Tas būs viņš, nevis es.

Viņš ir stiprāks. Viņš ir gudrāks. Viņam ir vairāk naudas. Lielāka ietekme un vara.

Un vispār - kurš ticētu man, bārenei no Daudzstāvenēm?

Es tikai nospēlēšu savu lomu. Likšu ļaudīm uzzināt patiesību un nokārtošu rēķinus, bet pārējais... Tā vairs nav mana cīņa.

Tikai viņš var visu mainīt.

18:30. Raidījums "Nave ir taisnīga"

Tumšzils fons ar baltu ņirbu un uzplaiksnījumiem. Tajā rotē logotips ar aci un vārdi "Aci pret aci".

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Kompānija "Aci pret aci" piedāvā...

Uzraksts pārstāj rotēt. Elektroizlādes zibšņi, vārdi kļūst izroboti, acs kļūst sarkana un aizveras.

KRISTĪNA:

Labvakar, dāmas un kungi. Esiet sveicināti šā vakara raidījumā "Nāve ir taisnīga"!

Atskan ievadmūzika ar dunošiem sirdspukstiem. Kristām ķiršsarkanā kleitā ar dziļu izgriezumu, augstpapēžu kurpēs un ar ideālu frizūru soļo pāri studijai pie ekrāna. Mūzika noklust, aplausi pierimstas, Kris-tīna pasmaida.

KRISTĪNA:

Šovakar, dāmas un kungi, mēs jums piedāvāsim interesantu un elpu aizraujošu izrādi, jo pēdējās balsis saņems septītajā kamerā ieslodzītais Antons Kinsella.

Pa labi no raidījuma vaditajas ekrānu aizpilda portrets - pusmuža vīrietis ar apaļu seju, tēraudzilām acīm un iesirmu bārdu.

KRISTĪNA:

Vai viņam draud elektriskais krēsls? Šovakar zibsnīs elektrība vai viņš dosies mājās? Ar nepacietību gaidām iznākumu!

Skatītāji aplaudē.

KRISTĪNA:

Apskatīsim balsojuma statistiku, vaicāsim jūsu viedokli par noziegumu un nozieguma veicēju, kā arī viņa dzīves, iespējams, pēdējās stundās un minūtēs pieslēgsimies tiešraidei no kameras Nr.7.

Fotogrāfiju nomaina video no kameras Nr. 7. Augšējā stūrī hronometrs atskaita laiku, bet Antons Kisella baltā kombinezonā staigā šurpu turpu gar elektrisko krēslu, kas aprīkots ar ādas siksnām pie kājām un metāla stīpu augšdaļā.

KRISTĪNA:

Turpiniet balsot, skatītāji. Tas būs jūsu lēmums. Jūs, sabiedrība, spriežat tiesu, un jūs, sabiedrība, izpildāt spriedumu.

Viņa pamet skatienu uz displeju, kas novietots uz galda.

KRISTĪNA (rauc pieri):

Šķiet, viņš ir noraizējies. Tomēr vispirms pievērsīsimies notikumam, kas ir piesaistījis ikviena uzmanību...

Augstajiem papēžiem klaudzot, sieviete dodas pie galda.

KRISTĪNA (smaida):

...mūsu nacionālā dārguma Džeksona Peidža aukstasinīgajai slepkavībai. Šodien ir trešā diena, ko Marta Hanidjū pavada nāvinieku cietumā, un, kā jau pierasts trešajā dienā, kad šoks ir pārgājis un kaislības pierimušas, tiksimies ar viešņu, kas uzstāsies kā apsūdzētās pārstāve un izteiksies viņai par labu.

Viņa apstājas pie galda.

KRISTĪNA:

Godīgi sakot, skatītāji, man ļoti interesē, kas šai pārstāvei būtu sakāms par labu cilvēkam, kurš jau ir atzinis savu vainu. Ko vispār tādā gadījumā kāds var teikt? Bet mēs jebkurā gadījumā piedāvāsim jums godīgu un līdzsvarotu diskusiju.

Viņa ietur pauzi, un skatītājos atskan atzinīga murdoņa.

KRISTĪNA:

Turklāt jāpiebilst, ka "Nāve ir taisnīga" jums kārtējo reizi piedāvās ekskluzīvu informāciju, jo līdz šim neviens nekad nav bijis par apsūdzētā pārstāvi divas reizes! Un tomēr - tieši tā arī būs - šī sieviete te būs jau otro reizi! Vai spējat tam noticēt?

Viņas seja ir nopietna, acis saltas, taču tajās jaušams smaids.

KRISTĪNA:

Jā, skatītāji, tagad sekos visinteresantākais - iepriekšējo reizi šī sieviete pārstāvēja savu dēlu, kurš tika sodīts ar nāvi par Martas Hanidjū mātes Betas nežēlīgo noslepkavošanu. Nešaubos, ka jūs noteikti atceraties šo lietu. Šodien viņa atkal uzstāsies pasaules labākā un nepārspējamā tiesas kanāla televīzijas raidījumā, lai paustu atbalstu sava dēla upura meitai!

Viņa paliek stāvām viltotas šausmas pavērtu muti. Skatītāji noelšas.

KRISTĪNA:

Es saprotu - tāds notikumu pavērsiens! Es ārkārtīgi gribu dzirdēt, kas viņai sakāms un kāpēc viņa ir vēlējusies šodien ierasties. Dāmas un kungi, sagaidiet Lidiju Barkovas kundzi.

Skatītāji aplaudē, un, elektriskajiem ievadmūzikas sirdspukstiem skanot, Misis B, atbilstoši situācijai ģērbusies melnās drānās un saņēmusi kuplos matus uz pakauša, šļūcošā gaitā pāri skatuvei dodas pie Kris-tīnas. Kristīna pasmaida un norāda uz krēslu no sevis pa kreisi. Kad Misis В ir apsēdusies, Kristīna apiet apkārt galdam un apsēžas tam pa vidu. Mūzika apklust, aplausi mitējas.

KRISTĪNA:

Esiet sveicināta raidījumā, Misis B. Tā, šķiet, visi jūs sauc - par Misis B?

MISIS В (paloka galvu):

Pareizi. Draugi mani sauc par Misis B.

KRISTĪNA:

Fantast...

MISIS В (viņu pārtrauc):

Bet jūs sauciet mani par Barkovas kundzi.

Krishna pasmm un viegli pieliec galvu.

MISIS B:

Es jūs nepazīstu, un jūs man neesat nekāda draudzene.

Kristinas smaids pagaist, bet tikai uz mirkli.

KRISTĪNA:

Turpinājumā, lai ari ne gluži turpinājumā, parunāsim par jūsu iepriekšējo uzstāšanos, kad pārstāvējāt savu vienīgo dēlu Oliveru.

MISIS B:

Par to man nekas nav sakāms.

KRISTĪNA:

Tātad jūs nevēlaties komentēt, vai tas ir iemesls, kāpēc vēlaties pārstāvēt Martu Hanidjū? Jums šķiet, ka esat atbildīga par viņu? Vai varbūt jūs vada vainas apziņa?

MISIS B:

Vainas apziņa? Kāpēc lai man būtu vainas apziņa?

KRISTĪNA (iesmejas):

Tāpēc, ka jūsu dēls nogalināja Martas māti! Jūs noteikti gribētu, kaut būtu labāk audzinājusi dēlu!

MISIS B:

Mans dēls nenogalināja Betu.

KRISTĪNA:

Jūs domājat - Hanidjū kundzi?

MISIS B:

Jā, protams. Mēs bijām draudzenes, un es saucu viņu par Betu. KRISTĪNA:

Tātad jūsu dēls nogalināja jūsu draudzeni?

MISIS В:

Es jau teicu - viņš nenogalināja...

KRISTlNA:

Un tomēr sabiedrība atzina viņu par vainīgu. Vai gribat teikt, ka visi...

Viņa ieskātās pierakstos.

KRISTĪNA:

...sešsimt tūkstoši četrsimt astoņdesmit deviņi cilvēki, kuri balsoja, ka viņš ir vainīgs, kļūdījās?

MISIS В (klusi):

Es pazīstu savu dēlu.

KRISTĪNA:

Mazliet novērsīsimies no šīs tēmas un atgriezīsimies pie tā, ko jūs teicāt pirms brīža: jūs ar Betu Hanidjū bijāt draudzenes?

MISIS B:

Jā, ļoti labas draudzenes. Mēs dzīvojām kaimiņos.

KRISTĪNA:

Viņa jums daudz palīdzēja?

MISIS B:

Jā, palīdzēja. Viņa bija labs cilvēks. Viņas meita arī ir laba meitene, un tieši tāpēc es...

KRISTĪNA:

Pie tā mēs vēl atgriezīsimies, Misis B. Kā jau teicu...

MISIS В:

Es teicu, lai uzrunājat mani, kā pieklājas, par Barkovas kundzi. KRISTĪNA:

Es atvainojos. Tātad, kā jau teicu, Beta jums daudz palīdzēja, lai gan pagātne - teiksim tā: izcelsme - jums ir visai atšķirīga, vai ne? Jūsu vērtības nav tādas, kā ierasts šajā valstī, vai ne?

MISIS B:

Es ierados šajā valstī, kad man bija trīs gadi.

KRISTĪNA:

Tomēr, ielūkojoties jūsu pagātnē, mēs redzam, cik grūti jums gājis. MISIS B:

Kad man ir gājis grūti?

KRISTĪNA:

Jūs audzināja tikai tēvs, kurš nespēja atļauties bērnudārzu, tāpēc ņēma jūs līdzi uz darbu dokos un kuģu būvētavā.

MISIS B:

Mans tēvs bija labs cilvēks.

KRISTĪNA:

Un tur jūs apguvāt neliterāru angļu valodu.

MISIS B:

Olbraitas kundze, jūs runājat muļķības. Neesmu nākusi, lai uzklausītu...

KRISTĪNA:

Misis В, jūsu kultūra varbūt nepieprasa no cilvēka labu uzvedību, bet manējā pieprasa, tāpēc ļaujiet man pabeigt...

MISIS B:

Uzvedību? Vai tā ir laba uzvedība? Jūs uzaicināt mani parunāt par Martu, bet tā vietā mani apvainojat? Nē, es jums, nolādēts, neļaušu pabeigt, jo jūs gvelžat nejēdzīgas stulbības. Jums no mutes plūst vieni vienīgi sūdi un meli. Es neesmu nākusi šurp, lai runātu par tēvu un dēlu, lai Dievs mielo viņu dvēseles, vai tiem piecdesmit pieciem gadiem, ko esmu nodzīvojusi šajā valstī. Esmu atnākusi, lai runātu par Martas jaunkundzi.

KRISTĪNA:

Dāmas un kungi, viņa apgalvo, ka esot labi audzināta, bet lamājas kā fūrmanis!

Skatītāji smejas.

MISIS B:

Atkal jūs mani pārtraucāt-jūs gribat, lai viss notiek tikai pēc jūsu prāta. Bet tagad aizveriet savas žaunas un paklausieties!

Kristīna atlaižas pret krēsla atzveltni, sakrusto rokas uz krūtīm un iepleš acis.

KRISTĪNA:

Lūdzu, runājiet, Misis B.

MISIS B:

Nav svarīgi, no kurienes esmu cēlusies vai kas es esmu. Es toties protu atšķirt labo no ļaunā. Mans dēls to prata, un Marta arī.

Esmu atnākusi tāpēc, ka Martai neviena cita tuvinieka nav, viņa pasaulē ir viena pati. Esmu atnākusi, lai pateiktu, ka viņa nav pelnījusi nāvi.

KRISTĪNA:

Jūs gribat teikt, ka viņa melo?

MISIS B:

Viņa ir piedzīvojusi grūtus brīžus. Viņai nav ģimenes. Viņai bija jāaiziet no skolas, lai nopelnītu naudu dzīvokļa īrei.

KRISTĪNA:

Es atvainojos, Misis B, kādu īri? Viņa nav pilngadīga, tāpēc viņai vajadzētu dzīvot aprūpes centrā, kur viņu apgādātu valsts.

MISIS В (nopūšas):

Nē, viņai tas nepatīk. Viņa saka, ka tās iestādes esot mēslu bedres. Viņa maksā īri par mātes dzīvokli, turklāt viņai jānopelna nauda arī pārtikai. Viņa smagi strādā - cauru dienu tīra atejas un tādā garā. Viņa ir laipna un rūpīga meitene. Pēc Olija nāves viņa mani pieskatīja un nāca pie manis katru dienu. Reizēm mēs kopā dzērām tēju, citreiz viņa palika pie manis līdz vēlam vakaram - tā mēs varējām ietaupīt un maksāt tikai par viena dzīvokļa apkuri.

Kristīna, rokas salikusi, paliecas uz priekšu.

KRISTĪNA (klusā balsī):

Tātad jūs gatavojāt viņai vakariņas un ļāvāt viņai pie sevis uzturēties? Ļoti laipni no jūsu puses.

MISIS В:

Viņa ir mīļa, jauka meitene. Viņa nekad nav izdarījusi neko sliktu. Man no tā sirds plīst pušu. Viņa taču vēl ir pavisam bērns. Viņas māte būtu...

Misis В izņem no kabatas salveti, nosusina acis un izšņauc degunu. Kristīna pamāj ar galvu un pastiepj roku uz Misis В pusi.

MISIS B:

Es daru, ko varu, lai palīdzētu. Man pietrūkst gan dēliņa, gan draudzenes, un tagad, pavisam drīz... Viņa ir laba meitene, ka es jums saku. Māte - Beta - viņu labi audzināja, tāpēc būtu gribējusi, lai ļaudis redz viņu kā labu meiteni un neatceras kā slepkavu. Viņa prastu izteikties labāk - viņa panāktu, ka cilvēki to redz un saprot.

Sieviete valda asaras.

KRISTĪNA:

Domāju, Misis B, ka arī jūsu dzīve ir bijusi grūta. Mēs ar skatītājiem uzklausījām jūsu raizes un vēlam jums laimi nākotnē. Jūsu draudzene ar jums lepotos, vai ne, dāmas un kungi?

Kristīna, mājot ar galvu, palūkojas skatītājos, un studiju pāršalc aplausi.

KRISTĪNA:

Jūs savu pienākumu esat izpildījusi - jūs pārstāvējāt Martu un informējāt mūs par viņas dzīvi. Sabiedrība par to jums pateicas.

MISIS B:

Viņa ir gudra meitene. Viņa zina, kas notiek. Viņa redz, kāda korupcija valda apkārt, un vēlas...

Misis В balss pēkšņi tiek aprauta. Kristīna vairs neliekas par viņu ne zinis un pieceļas. Starmetis, kas līdz šim viešņu ir apspīdējis, aizslīd pār skatītājiem, gaisma pār Misis В pie galda izdziest.

KRISTlNA:

Noslēdzot tēmu, skatītāji, vēlreiz apskatīsim to, ko šovakar uzzinājām no Martas pārstāves, kas, pēc viņas vārdiem, pazīst viņu labāk nekā jebkurš cits. Barkovas kundze ir imigrante, kas uzaugusi raupjā vidē kuģu būvētavā un dokos, kura pat pēc vairāk nekā piecdesmit šajā valstī pavadītiem gadiem vēl neprot pieklājīgi izteikties. Viņa apgalvoja, ka Marta ir aizgājusi no skolas, ka viņa nelikumīgi maksā īri par sociālo dzīvokli, kas nav reģistrēts uz viņas vārda un ir pārāk liels viņas vajadzībām. Pārstāve mūs arī informēja, ka Marta uzskata sevi par pārāk labu, lai dzīvotu aprūpes iestādē.

Klusu troksni tumsā pie galda nomāc Kristīnas balss.

KRISTĪNA:

Mēs arī uzzinājām, ka apsūdzētā ik dienas apmeklējusi Barkovas kundzi un notiesājusi viņas grūtā darbā nopelnīto pārtiku, par to nemaksājot ne graša. Tomēr, par spīti visam, Barkovas kundze apgalvo, ka meitene nav pelnījusi nāvi. Jautāju jums, skatītāji: vai šis apraksts atbilst nevainīgai meitenei vai arī vecā, vientuļā dāma rīkojas traģiskas vainas apziņas mocīta? Bet lēmumu nepieņemšu es. Mēs tikai apgādājam jūs ar to informāciju, ko saņemam paši.

Viņai aiz muguras lēni iedegas gaisma, un Misis В jau ir nozudusi.

KRISTĪNA:

Paturēsim šos jautājumus prātā, skatītāji, kad lemsim, kā balsot, bet tagad atkal pievērsīsimies kamerai Nr. 7.

Ekrānā viņai aiz muguras atsakas tiešraide no septītās kameras: vīrietis, saķēris galvu, sēž kaktā uz grīdas.

KR1STĪNA:

Līdz balsošanas beigām palicis mazāk par divām stundām, un mēs redzam, ka šobrīd...

Uz ekrāna parādās divi pieaugoši stabiņi "Vainīgs" un "Nav vainīgs", fonā dzirdama pulksteņa tikšķēšana. Stabiņš "Nav vainīgs" apstājas zem puses, stabiņš "Vainīgs" stiepjas garāks, bet tikšķēšana kļūst arvien skaļāka un skaļāka.

Ar skaļu blīkšķi stabiņa augšana apstājas un uz tā parādās sarkans uzraksts "75%".

KRISTĪNA:

Jūs paši redzat, dāmas un kungi - 75 procenti. Te kādam būs vajadzīgi veikli pirksti, lai šis skaits nokristos! Tā vien izskatās, ka šovakar tiks izpildīts nāvessods. Tiksimies pēc neliela pārtraukuma.

Viņa pasmaida, un ekrāns satumst.

Eva

Eva met ar pulti pa televizoru. Ekrāns ieplaisā, un attēls pazūd.

- Viena vienīga iespēja viņai izteikties, bet tā govs...

Ienāk Makss, paskatās uz māti un sasisto televizoru.

- Vai atceries, ka es jau sensenos laikos uzstādīju kameru pie durvīm? - viņš jautā.

Eva aizver acis un atspiežas pret virtuves skapīšiem.

- Kas ir ar to kameru?

- Paskatījos uz tavu vakardienas viesi. Nekad neuzminēsi, kas viņš tāds ir.

Eva lēni paver acis.

- Parādi, - viņa nosaka.

Marta

Tagad viņi ir atstājuši kameras durvis vaļā. Es gan vienalga nevaru tikt ārā, jo durvju vietā ir restes. Iepriekš nebiju tās pamanījusi -tās droši vien ir iebūvētas ārsienā.

Neko daudz pa tām neredzu - tikai pretējo sienu un durvis uz telpu, kur tiekos ar Evu, taču dzirdu balsis, kas skan koridora galā.

Domāju, ka saprotu, kāpēc.

Te ir septiņas kameras, bet nav septiņu cilvēku, jo ne jau katru dienu kāds tiek nogalināts vai notverts. Nezinu, cik cilvēku te ir šobrīd. Es te neesmu viena, bet diez vai katrā kamerā ir pa cilvēkam.

Viens gan ir skaidrs - septītajā kamerā, šķiet, kāds atrodas. Tas droši vien ir cilvēks, kuru redzēju pirmajā dienā - kurš smējās, kad teicu, ka esmu nogalinājusi Džeksonu Peidžu. Vajadzēja viņam pateikt, ka slepkavība nav nekas smieklīgs un nāve arī ne. Es nekad nevienam nevēlētu nāvi. Es gribētu, lai visi no manis atjājas, liek mani mierā, kļūst labāki, aizvācas dzīvot prom no visiem zem kādas klints - vienalga, bet es nevienam nevēlu nāvi.

Interesanti, vai tas bija vīrietis no septītās kameras, kuru iepriekš dzirdēju raudam?

Interesanti, kā viņu sauc un ko viņš izdarījis? Vai arī nav izdarījis. Nezinu, kur palicis sargs. Varbūt aizbēdzis. Varbūt viņam vienkārši te nav jāuzturas visu laiku. Mēs tāpat visu laiku esam ieslēgti - ko mēs varam zināt?

Uz mirkli man prātā iešaujas doma, ka gadījumā, ja izceltos ugunsgrēks, mēs visi izceptos kā vistas, bet tad iedomājos, ka nav nekādas starpības, kā izcepties. Pēc tam prātoju, vai esmu to iedomājusies jau iepriekš. Interesanti, vai es jūku prātā?

Mēdz teikt, ka cilvēki no vientulības zaudējot prātu.

Vēl jāpieskaita miega trūkums un tā nolāpītā vakardienas pilēšana.

Nebūtu nekāds brīnums, ja es no tā sajuktu prātā.

Pēc septiņām ellē pavadītām dienām es vēl sākšu lūgties, lai mani nogalina.

Kaut kur atveras un aizveras durvis, vēss caurvējš, skaļas un nopietnas balsis, tad kāds iesmejas. Kāds cits šņukst.

- Nē, nē, nē! - es dzirdu. Tā ir vīrieša balss. - Lūdzu, nē!

Vai tas ir viņš - vīrietis no septītās kameras?

- Vainīgs! - dzirdu. Tas ir vesels balsu koris. Kāds gavilē, kāds sit plaukstas.

- Nožmiegt to mūdzi! - kāds iesaucas.

Interesanti, vai viņš patiešām ir izdarījis noziegumu? Vai viņš patiešām ir kādu nogalinājis? Aukstasinīgi. Man ienāk prātā Eva un viņas vīrs - tā bija pašaizsardzība. Labi - savā ziņā pašaizsardzība. Bet ja nu kāds kādu nogalina nejauši?

Pārāk daudz pelēku vietu.

Tomēr pelēkajam dzīvē vairs nav vietas.

Tad viss noklust, un iestājas tāda savāda atmosfēra. Jūtu, ka mani pārņem skumjas, un pēkšņi esmu sākusi raudāt. Es sēžu uz grīdas, asaras rit man pa degunu un pil zemē.

Plakš, plakš. Sīki pilieni, no kuriem uz grīdas rodas sīki, tumši pleķīši.

Ar plaukstu noslauku vaigu, vienā mirklī nokļūstu pagātnē, un manā priekšā stāvi tu. Es aizveru acis.

- Mēs jau zinājām, ka ilgi tas nebūs, - tu teici, kad Džeksonam tikko bija radušās aizdomas. - Vai atceries to vakaru mežā? Tu teici, ka mums nav nākotnes. Tu teici, ka kopīgas mums var būt tikai debesis un zvaigznes, nevis ģimene un draugi...

- Ir taču Misis B. Viņa mūs ir pieņēmusi, - es jau sāku krist izmisumā.

- Bet neviens cits. Mēs vienojāmies, ka tiksimies tik ilgi, cik iespējams un kamēr nerodas šķēršļi. Tagad tas brīdis ir klāt...

- Vai tas nozīmē, ka tu izbeidz attiecības?

- Marta, ja mēs nebeigsim paši, tad tās izbeigs viņš. Un viņš piebeigs mūs pašus!

- Vai nav vērts par to pacīnīties?

- Ja tā būtu tikai mana dzīve, es riskētu ar visu, bet kā gan es drīkstu riskēt ar tavējo? Tu pati zini, ko viņš var izdarīt. Es nedrīkstu pieļaut, ka viņš nodara tev pāri un kāds cits par to samaksā.

Es satvēru viņu aiz rokas un ieskatījos acīs.

- Ko tu īsti gribi, Aizek? - es čukstus pajautāju. - Ko tu gribi panākt savā dzīvē, nākotnē? Par ko tu sapņo?

- Viss ir mainījies, - viņš tāpat čukstus atbildēja. - Tas, ko es gribēju, pirms satiku tevi... ir mainījies.

- Es laikam vienmēr esmu zinājis, kāds viņš ir nelietis, un vēl tās slepkavības... - viņš saminstinājās un nogrozīja galvu. - Bet - un tas skan drausmīgi - man vajadzēja izlikties to neredzam, lai izdzīvotu. Citādi - nezinu, kā es būtu ticis galā. Skatījos uz visu to viņa labdarību, un, vai zini, man tas tīri labi patika. Man patika iet visur viņam līdzi, un toreiz es domāju, ka ar viņa naudas un ietekmes palīdzību varu izdarīt pasaulē kaut ko labu. Ieviest kādu līdzsvaru... Bet tad es satiku tevi. Tu atvēri man acis un parādīji man, ka pasaulē ir vajadzīgs daudz lielāks līdzsvars, nekā man jebkad bija ienācis prātā, - viņš apklusa.

- Bet arī tu iedvesmoji mani un ļāvi man saprast, ka varbūt pat es varu mēģināt kaut ko mainīt.

Es samulsusi mīņājos.

- Tu esi ļoti stipra, - viņš pasmaidīja. - Tu esi sīks cilvēciņš lielajā pasaulē bez naudas, bez izglītības, bez ģimenes...

- Kā tad, paldies.

- Uzklausi mani līdz galam. Tev nekā no tā nav, bet tu vienalga gribi cīnīties, lai atklātu cilvēkiem patiesību, lai arī tev tas nav jādara.

- Es to esmu cilvēkiem parādā.

- Nepavisam ne, - viņš papurināja galvu. - Bet tu esi labs cilvēks. Turpretī es - ar naudu, ietekmi, izglītību un kaut ko līdzīgu ģimenei, ko daru es? Neko. Tu... tu... - Viņš paspēra soli uz tuvāk un satvēra plaukstās manu seju. - ...esi dāvājusi man sapni, ka visu iespējams mainīt, ka viss var būt labāk - man, tev, ikvienam.

- Visi zina, ka tiesu sistēma ir negodīga, - es čukstēju, - bet baidās tikt pieķerti savās domās. Vai tiešām tu uzskati, ka spēj kaut ko mainīt?

- Viens - ne, - viņš papurināja galvu.

- Bet kopā? - es noprasīju.

Viņš pamāja.

Es uzdrīkstējos cerēt vien uz tiesu un taisnību māmiņas un Olija dēļ, savukārt tas, par ko runāja viņš, likās kā no cita plaukta, tomēr tajā brīdī es atļāvos iedomāties, ka viņam, iespējams, ir taisnība - ja katrs darītu to, kas viņam jādara, tad kopā mēs varētu kaut ko mainīt.

Pārceļos tagadnē un pārlaižu skatienu kamerai: tā ir salta, skarba un vientulīga, tomēr mazliet citādāka, jo durvju vietā ir restes. Iepriekš nekad man nebija ienācis prātā, ka tas, ko mēs izdarīsim, būs tik ievērojams vai tik neatgriezenisks, bet tāda reiz ir mana loma, un nu tā ir gandrīz nospēlēta.

Lai kā es censtos, es biju, esmu un vienmēr palikšu bārene no Daudzstāvenēm.

Koridorā vai kādā no kamerām atskan rosīšanās, un man no pārsteiguma vai bailēm vēders saraujas čokurā.

- Kā tevi sauc? - balss ierunājas.

- Ko? - es atsaucos. Pieceļos sēdus, noslauku seju un cenšos saprast, no kurienes skan balss.

- Kā tevi sauc? - balss atkārto. Tā ir vīrieša balss - tik čerkstoša, ka, šķiet, kaut kas viņam iesprūdis rīklē.

- Marta, - es atbildu. - Un tevi?

- Emilio, - viņš saka.

- Vai tu esi ieslodzītais? - es apvaicājos. - Kurā kamerā tu esi?

- Ēēē, laikam ceturtajā, - viņš norūc. - Esmu jau zaudējis skaitu.

- Es esmu trešajā.

- Tādā gadījumā man vajadzētu būt ceturtajā, jo man ir skaidrs kā ellē, ka es neesmu piektajā. Vai tu esi sieviete?

- Hmm, drīzāk jau meitene. Man ir sešpadsmit gadu.

- Sešpadsmit? Un ko tu te dari?

- Es nogalināju cilvēku.

- Un tu to atzīsti? Es arī nogalināju cilvēku, tikai nevienam neko nesaku. Teicu, ka neesmu vainīgs - lai pamēģina pierādīt. Tikai viņiem jau nemaz nevajag neko pierādīt... Ko tu nogalināji? Savu draudziņu?

- Nē. Džeksonu Peidžu.

Vīrieša smiekli atbalsojas gan koridorā, gan visās kamerās.

- Džeksonu Peidžu? Ko - to pašu Džeksonu Peidžu?

- Jā, - es apstiprinu.

Viņš atkal iesmejas.

- Brīnišķīgi, - vīrietis nosaka. - Sen jau bija laiks viņu novākt no pjedestāla, uz kura pats sevi bija uzcēlis. Vienkārši brīnišķīgi.

- Bet viņš ir miris.

- Meitēn, tu droši vien izglābi daudzas dzīvības. Pat bez "droši vien" - tu noteikti izglābi dzīvības. Tevi vajadzētu apbalvot ar medaļu, nevis sēdināt uz elektriskā krēsla!

- Bet vienalga, - es saku, - nedrīkst galināt cilvēkus tikai tāpēc, ka neesi ar viņiem vienās domās.

Kādu brīdi viņš klusē. Dzirdu viņa smago elpu un kustības.

-Jā, vai zini... tas ir sarežģīti, vai ne? Gan jau tu viņu nenogalināji prieka pēc. Gait jau tam bija iemesls.

- Jā, iemesls bija, bet man vienalga būs jāmirst, - es tikko dzirdami atbildu.

Viņš atkal klusē. Dzirdu, kā koridora otrā pusē kāds stumda krēslus un nočīkstina durvis.

- Neiešu tev melot, - viņš pēc brīža ierunājas, - tev, visticamāk, būs jāmirst. Viņš pārāk daudzus bija sabāzis kabatā. Bet, ja es tikšu ārā, meitēn, tad līdz pēdējam penijam balsošu par tavu nevainību.

- Emilio...

- Tam gan nebūs nekādas nozīmes, jo viņš taču ir visas nācijas mīlulītis. Bet kādu dienu - jā! - kādu dienu cilvēki sapratīs, kādi muļķi bijuši.

Koridorā atskan balsis, kāds smiekliņš, pēc tam riteņu klaboņa un kāda metāliska skaņa.

- Vai tu tiešām to izdarīji? - vīrietis jautā.

Koridora galā atsprāgst vaļā durvis, un es salecos.

- Vai tu to izdarīji? - viņš vēlreiz noprasa.

Caur durvju restēm redzu, kā pa koridoru tiek stumtas nestuves. Riteņi griežas pa akmens plātnēm, tos pavada divi pāri zābaku. Paceļu skatienu un ieraugu uz nestuvēm guļam līķi tādā pašā baltā kombinezonā kā man. Miroņa roka nošļūk uz sāniem un pārkaras pāri nestuvju malai - pirksti atgādina desiņas, uz apakšdelma ir rozes tetovējums.

Vīrietis, kuru satiku pirmajā dienā.

Noskatos, kā roka uz nestuvēm aizšūpojas man garām, un ar acīm sekoju tai, līdz otras durvis aizcērtas.

- Mums bija tāda doma, - es nočukstu.

-Ko?

Durvis atsprāgst vaļā vēlreiz, un koridorā parādās sargs.

- Laiks gulēt, dāmas! - viņš iebļaujas.

Nožvadz atslēgas, atskan metālisks būkšķis, un durvis sāk slīdēt ciet.

Es steigšus pieceļos uz ceļgaliem un piespiežu seju pie restēm, kamēr durvis vēl nav aizvērušās.

- Mums bija tāda traka doma! - es uzsaucu Emilio. Steks triecas starp restēm un man tieši pa pirkstiem. Es iekliedzos, taču nekustos ne no vietas. - Ka spēsim kaut ko mainīt uz labo pusi! - es kliedzu, bet acu priekšā viss satumst.

No kaut kā pamostos. No tādas kā šņācošas skaņas, it kā tiktu izsmidzināts dezodorants vai gaisa atsvaidzinātājs. Tad skaņa apklust.

Guļu uz grīdas pie durvīm. Ir tumšs. Tik tumšs, ka, liekas, es lidoju kosmosā. Nē, pat tumšāks, jo nav redzamas zvaigznes. Auksti arī. Turklāt valda pilnīgs klusums.

Jūtu pie pieres kaut ko savādu, tāpēc paceļu roku, un man kaut kas pielīp pie pirkstiem.

Sakaltušas asinis? es prātoju. Vai sargs mani izslēdza?

Manas acis pierod pie tumsas, un es sāku saskatīt apveidus -gultu, tualetes podu, izlietni. Jā, viss kā parasti.

Un logs tur, augšā. Manu skatienu piesaista debesis, un es pieeju pie loga. Man ienāk prātā, diez, kā tas ir - būt tur un justies tik vientulīgi.

Diez, tāpat kā te? To es jautāju sev. Nē, tur noteikti valda miers. Un brīvība. Un tur noteikti nav visu to mēslu, kas ir uz zemes.

Man vajadzētu tur nokļūt. Un izveidot koloniju. Jā, kā tad - sapņos.

Sapņi ir vienīgais, kas man te vēl atlicis. Un atmiņas.

Aizšļūcu pāri kamerai un apguļos gultā.

Šajā kamerā laiks ir pagājis itin mierīgi, es nodomāju. Te pēkšņi samirkšķinu acis, tad vēlreiz un ieraugu, ka no tumsas kaut kas lien ārā.

Kāds nāk man pretī.

Sākumā tēls ir tumšs, bet tad kļūst gaišāks un pieņem apveidus. Tā ir sieviete ar matiem līdz pleciem, augumā mazāka par mani. Slaida, bet ar apaļu seju, tumšām acīm. Plati smaidīdama, viņa stiepj man pretī rokas.

Es mirkšķinu un mirkšķinu. Aizveru acis un atslābinos.

Nē, nē, nē, nē, nē, es prātā pie sevis nosaku. Neļaujies piemuļķoties.

Atkal atveru acis.

Viņa stāv manu acu priekšā, liecas man tuvāk un smaidot stiepj man pretī rokas.

- Māmiņa? - es nočukstu.

- Marta, - viņa atbild. - Es tik ļoti priecājos tevi redzēt...

- Bet... bet... Māmiņ, vai tad tu... neesi...?

- Man vajadzēja atnākt tevi apciemot, - viņa saka.

Mātes balss ir tik silta, tik laipna, tik mierinoša, jauki to atkal dzirdēt. Un redzēt viņu.

Pieceļos gultā sēdus.

- Man tevis tik ļoti pietrūkst, - es ierunājos. - Priecājos, ka esi atnākusi.

- Man vajadzēja atnākt, lai pateiktu... - viņa saminstinās, skatās uz mani, un kaut kas ir atgadījies - viņas seja ir pilnīgi mainījusies. - Lai pateiktu, cik ļoti esmu tevī vīlusies.

- K-ko?

Viņa pieliecas man pavisam klāt - tā, ka mūsu sejas gandrīz saskaras.

- Kā tu to varēji? Kā tu to varēji? Mana meita ir noziedzniece, slepkava. Kā man, tavuprāt, vajadzētu justies?

- Bet...

Viņa izslējās un sāk soļot pa kameru šurpu turpu.

- Es tevi neaudzināju tā, lai tu kļūtu tādai Tu... tu... cietsirdīgā... -viņa apstājas un paliecas uz manu pusi, - ...cietsirdīgā MAITA!

- Ko? Bet, māmiņ, tev jāsaprot!

- Es saprotu. Nedomā, ka nesaprotu, - viņas balss kļūst arvien skaļāka un skaļāka, tā piepilda kameru un atbalsojas no sienām. - Tu sacaurumoji visas nācijas mīluli! Tu sabiedrības ikonu pielaidi pilnu ar lodēm! Tu saraustīji mūsu varoni GABALOS! Un dēļ kā?

- Nē. - Es satveru galvu plaukstās un šūpojos uz priekšu un atpakaļ. - Nē, māmiņ, nē, viss bija pavisam citādi! Bija viena lode, tikai viena, un viņš...

- Tu visu esi sapratusi NEPAREIZI! Vai tu to zini?

-Ko?

- Džeksons Peidžs mani nenogalināja! - viņa iekliedzas. - Aizeks tev sameloja. Viņš ir MELIS un tevi NEVAR CIEST!

- Nē, viņš ne...

- Tu esi slepkava, un es tevi IENĪSTU! Es tevis dēļ kapā riņķi apgriezos!

- Nē, lūdzu, nē! Māmiņ, māmiņ, es tevi mīlu, nedari tā, lūdzu! Tas nepavisam nebija tā, tas nebija tā, nebija. Lūdzu. - Es ietinos palagā un sabrūku uz matrača. - Piedod, piedod. Māmiņ, lūdzu, lūdzu, piedod man.

Es šņukstu un šņukstu, bet viņas soļi pagaist tālumā.

- Marta? - Tā ir jau cita balss.

- Liec mani mierā, - es atsaucos. - Lūdzu, ej prom.

- Tu to esi man teikusi jau iepriekš, lai gan tā nemaz nedomāji. - Es pazīstu šo balsi. - Pareizāk sakot, tu ieteici man atjāties, vai atceries? Tas bija mūsu pirmajā tikšanās reizē pie mājas durvīm.

- Atceros, - nočukstu. Protams, atceros, es nodomāju.

- Vai tad negribi mani redzēt? Es ielavījos, nozagu sargam atslēgas.

- Es ļoti gribētu tevi satikt, - atbildu.

Man šķiet, ka dzirdu soļus kamerā. Pagriežos.

Mēness gaisma no loga apspīd viņa miesu un iemirdzas acīs. Viņš pasmaida, un man tūdaļ kļūst silti, sirds laimē vai kūst.

- Aizek, - es nopūšos un saspringums pazūd. - Ak Dievs, es tā priecājos tevi redzēt. Man jau likās, ka es tevi nekad vairs neredzēšu. Man likās... - Es atkal raudu, bet šoreiz no atvieglojuma. - Kā tu te iekļuvi? Vai vedīsi mani prom?

Nespēju novērst no viņa skatienu. Viņa klātbūtne pati par sevi ir atslābinoša un mierinoša.

- Vai tu to gribētu? - viņš jautā. - Divatā aizbēgt no visiem? Sākt jaunu dzīvi kādā drošā vietā, kur varam būt kopā?

- Jā, jā, ak vai, tas būtu lieliski, - es pamāju ar galvu. - Jā, Aizek, jā, bēgsim, lūdzu!

- Kā tad - NE SŪDA! - viņš paliecas man pretī un iekliedz man sejā. - Kāpēc lai es gribētu būt kopā ar SLEPKAVU? Lūk, kas tu esi -SLEPKAVA!

Nespēju ne pakustēties. Mute man ir pavērta, taču nespēju bilst ne vārda.

- Tu domā, ka es tevi mīlēju? Ko? Tu tiešām domā, ka tādi cilvēki kā es mīlēs tādus skuķus kā tu? - Viņa vārdi man ir kā spļāviens sejā.

- Es... es... es... - nespēju parunāt.

- Nekad neesmu tevi mīlējis. NEKAD! Tu esi prasta, netīra mauka. Padauza. Tieši tā, kā teica mans tēvs. Es tevi izmantoju!

- Aizek, lūdzu nevajag! - Asaras man rit vienā laidā, un es nespēju apturēt raudas. Mana pasaule sagrūst. Esmu saraustīta gabalos. Es krītu. Es nevaru... nevaru...

- Ej un nosprāgsti, padauza, un lai tev ausīs skan šie vārdi: es... nekad... neesmu... tevi... mīlējis! Saprati? - viņš bļauj.

Skatos acīs, kas reiz bija mīlestības pilnas.

- Vai saprati? - viņš vēlreiz iekliedzas.

Paloku galvu, jo man nekas cits neatliek.

Viņš aizgriežas, es tveru viņu aiz rokas, taču nesatveru.

Aizveru acis, pārvelku palagu pāri galvai un atkal sabrūku.

Mana sirds ir izrauta no krūtīm. Mana dvēsele deg. Esmu iztukšota.

Es raudu. Šņukstu. Tik ilgi, kamēr man galva sāk sāpēt un mute ir izkaltusi. Tikai tad es uzdrīkstos palūrēt ārā no palaga apakšas. Jau domāju, ka ieraudzīšu kamerā gan māti, gan Aizeku, bet viņu, protams, te nav. Pat pustumsā un aizmiglotām acīm es redzu, ka durvis kā iepriekš ir noslēgtas, bet lodziņš ir ļoti mazs.

Viņi taču nebija īsti, vai saproti? Tās bija hologrammas, halucinācijas vai tamlīdzīgi pretīgi mēsli.

Man ir smaga galva. Mutē ir dīvaina garša. Jūtos sūdīgi.

Pagriežos uz muguras un pārlaižu skatienu kamerai.

Tad atkal izdzirdu to šņācošo skaņu.

Kas tas ir?

Samirkšķinu acis un pieceļos sēdus. Acis no raudāšanas ir smagas un redze neskaidra, taču pie durvīm kaut ko saskatu... pa durvju apakšu plūst kaut kas, kur aizķeras mēness stari.

Tāda kā migla... dūmaka. Vai... gāze... Viņi mani inde? Ko? Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņi to var! - Pagriežu galvu, un blakus gultai stāv Olijs - viņš virpina pirkstā mašīnas atslēgas, sprogainie mati uz galvas izspūruši nekārtīgā juceklī. - Tāpēc, ka viņi tevi ienīst. Tāpēc, ka viņi valda pār tevi, viņi valda pār visu...

- Nē, nē, nē. - Ar grūtībām pieceļos no gultas un aizvelku līdzi palagu. - Tu neesi īsts. Es nemaz neklausos.

- Tu esi vāja un nekam nederīga. Tu nekad neko nesasniegsi...

- Es neklausos, es neklausos... - Un noveļos uz grīdas.

- Tu mani neizglābi! Tu balsoji pārāk maz. Bet es tevi mīlēju. Tu man biji kā mazā māsiņa.

Aizrāpoju pie durvīm un jūtu uz rokām tvaiku, gāzi vai ko tamlīdzīgu. Tā nedrīkst, es nodomāju, kā viņi var tā darīt? Kā...

- Vai gribi zināt, kā tas ir - mirt? - viņš skarbi vaicā.

Sabakstu palagu spraugā zem durvīm un noblietēju to ar pirkstiem, cik stipri vien spēju.

- Vai gribi zināt, kādas tās ir sāpes? - Pūlos neklausīties.

- Tu taču zini, ka nevienam nepatīc. Tu patiki vienīgi man, un tomēr ļāvi man nomirt. Aizeks tevi tikai izmantoja. Kā tu vispār varēji iedomāties...

Pieceļos un skatos uz Olija rēgu. Kamera man apkārt griežas, galva ir smaga, bet mani ar pliku roku nepaņemsi.

- Aizveries, nolādēts, - es nošļupstu. - Tu neesi īsts, un es neklausos.

Man saļogās kājas, un pēkšņi jau guļu uz grīdas kā piekauta, un emocijas plūst no manis kā asinis.

CETURTĀ KAMERA

Eva

Sieviete pie letes skatās datora monitorā un virpina pirkstos pildspalvu.

Viņas priekšā stāv Eva.

- Pasakiet vēlreiz, kā jūs sauc, - sieviete saka, nenovēršoties no displeja.

- Eva Stentone.

- Mēs nevaram ielaist kuru katru, Stentones kundze, - viņa atbild. - Tā ir ļoti nozīmīga un ietekmīga, un cienījama televīzijas ziņu pārraide. Mūsu reputācijai ir ļoti svarīgi, lai tiktu ievēroti visstingrākie noteikumi. Apmeklētāji parasti ierodas tikai ar ielūgumiem, un tikai vislielākie savas jomas speciālisti tiek aicināti paust savu viedokli, jo tas var ietekmēt balsojuma statistiku un tādējādi mainīt tiesas gaitu.

- Jūs tur kaut ko lasāt? - Eva jautā, un sieviete paceļ skatienu.

-Nē.

Eva pagriež galvu. Pie pretējās sienas novietoti septiņi displeji, un virs katra ir norādīts kameras numurs.

- Viņi... vai viņi...? - Eva uzrunā sievieti.

- To mēs pagaidām izmēģinām iekšējā vidē un ceram ieviest tirgū, lai šīs pārraides par īpašu maksu cauru diennakti būtu pieejamas visās mājās, birojos un darbavietās.

- Pārraides no kamerām?

- Jā, kundze, no kamerām. Ir pietuvināšanas, nakts redzamības, skaņas ieraksta iespējas...

- Jūs viņus novērojat?

- Arī jūs to drīz varēsiet, kad palaidīsim ēterā tikai abonēšanā pieejamo kanālu, kas veltīts augstākās kvalitātes tiesu izpildei.

- Bet tā ir privātuma pārkāpšana.

- Pārkāpjot valsts likumus, - sieviete atkal nolaiž acis, - ieslodzītie zaudē tiesības uz jebkādu privātumu.

- Tas ir cilvēktiesību pārkāpums.

- Saskaņā ar līgumu, ko ieslodzītie paraksta, nokļūstot nāvinieku cietumā, viņi atsakās no savām cilvēktiesībām.

- Vai viņi zina, ka tiek novēroti?

- Visa informācija, kas skar jebkādu datu izmantošanu, sīkā drukā ir minēta līgumā, un tā ieslodzītajiem ir brīvi pieejama, kad viņiem tiek prasīts līgumus parakstīt.

Eva sarauc pieri, atkal palūkojas uz ekrāniem, pasper soli tiem tuvāk un īpašu uzmanību pievērš kamerai Nr. 4 - Marta guļ gultā, pārvilkusi palagu pāri galvai.

Eva paceļ pirkstu un rāda uz ekrānu.

- Kurā brīdī logi ir kļuvuši mazāki? - viņa grib zināt.

- Mums nav atļauts apspriest cietuma arhitektūru, taču mēs uzturam nepārtrauktu dialogu, lai nodrošinātu jums visaugstāko skatīšanās kvalitāti.

Eva pārlaiž skatienu sienai.

- Tur ir vēl viena rozete, - viņa saka. - Septiņi ekrāni - katrai kamerai pa vienam. Bet kam būs paredzēts astotais ekrāns?

Sieviete atplaukst smaidā un palūkojas uz Evu.

- Tas ir mūsu jaunākais izgudrojums, - viņa paskaidro, - un astotais monitors. Tur tiks uzstādīts datora displejs, kurā būs redzama tiešraide no mūsu jaunajām, vismodernākajām VK.

- VK - videokonferences? - Eva atkal pieiet pie letes.

- Virtuālās konsultācijas, - sieviete līksmi paziņo.

- Atvainojiet, nesapratu.

г

- Mēs veicām skatītāju viedokļu izpēti un atklājām, ka vairums uzskata skatīšanās kvalitāti par nepilnīgu, jo trūkst pieejas apsūdzētajam. Konkrēti - apsūdzētā domām, kas būtu varējis novest viņus pie nozieguma pastrādāšanas. Esmu pārliecināta, ka jūs kā skatītāja piekritīsiet, ka šābrīža situācija var negodīgi ietekmēt balsojumu un tādējādi...

- Mainīt tiesas gaitu.

Administratore paceļ galvu un plati pasmaida.

- Taisnību sakot, - Eva turpina, - es neesmu skatītāja.

Smaids izzūd, sieviete paver muti.

-Ak tā.

- Es neskatos. Uzskatu, ka tiesu gaita tiek negodīgi ietekmēta jau kopš tā brīža, kad tika ieviesta uz naudu balstīta sistēma.

-Jā, bet...

- Nē. - Eva paceļ roku. - Vispār... vai jūs, jaunkundze... diemžēl nezinu jūsu vārdu... vai jums reizēm negadās nokļūt tādā situācijā, ka pati brīnāties, kā tas varēja gadīties?

Viņa vēlreiz palūkojas uz monitoriem.

- Mani nepamet sajūta, ka kādā mūsu vēstures punktā esam nogriezušies nepareizā virzienā - punktā, kurā kādam vajadzēja saņemties spēkus, lai pieceltos un pateiktu nē, bet nezināmu iemeslu dēļ tas nav noticis. It kā kāds būtu aizripinājis bumbu lejā no kalna, lai paskatītos, kas notiks, un tagad to vairs nav iespējams apstādināt.

- Kādu bumbu? - sieviete pārvaicā.

- Un tagad, - Evas balss kļūst skaļāka, - ...tagad tā bumba ir kļuvusi tik liela, ka... ka... un visi tie ļaudis, kas, iespējams, nav vainīgi... ir... un mēs visi esam iestrēguši šajā velnišķīgajā vietā.

- Pasakiet vēlreiz - kā jūs, lūdzu, sauc? - sieviete noprasa ar tālruņa klausuli rokā.

- Sauksiet apsardzi? - Eva attrauc. - Aiztaupīšu jums pūles. -Viņa pagriežas un dodas prom. - Eva Stentone! - viņa uzsauc pāri plecam. - Apsūdzēto oficiālā konsultante!

Viņa aizcērt stikla durvis un iziet uz ielas.

Marta

Mail galva plīst vai pušu. Seja ir pietūkusi. Pirksti, šķiet, ir salauzti.

Negribu kāpt ārā no gultas un pat nezinu, vai to varu.

Nu jau man viss ir vienalga. Esmu izsūkta. Tukša. Viss beidzies.

Vairs negribu dzīvot nevienu dienu. Ja gribat, varat mani nomušīt kaut tūlīt.

Vairs negribu būt jūsu rotaļlieta spīdzināšanai, kam var uzsūtīt halucinācijas. Vai censties salauzt mani.

Ja es nebūtu uzreiz atzinusies noziegumā, tad ap šo laiku noteikti būtu to jau izdarījusi, lai tikai jūs liktu mani mierā.

Interesanti, cikos atnāks Eva?

Ko viņa teiks?

Vai viņa kaut ko darīs?

Vai tam ir kāda jēga?

Esmu ceturtajā kamerā, tikai nezinu, kā esmu te nokļuvusi. Pēdējais, ko atceros: sabruku uz grīdas ar domu, cik viss ir sūdīgi. Prātoju, vai māmiņa, Aizeks un Olijs tiešām domā tā, kā man izlicies, un nonāku pie secinājuma, ka tā arī varētu būt. Pēc tam cenšos saprast, kā man ir izdevies visu gultas veļu savīt vērpetē, un mēģinu to atritināt.

Pamodusies šajā kamerā, jūtos jau pa pusei mirusi.

Zinu, ka esmu ceturtajā kamerā, jo kāds uz sienas ar lieliem sarkanbrūniem burtiem uzrakstījis: "VĒL 3 DIENAS".

Skatos un lauzu galvu, kā uzraksts ir tapis, jo te nav ne pildspalvu, ne kā cita.

Virs uzraksta ir vēl kaut kas - pie pašiem griestiem tāda kā kastīte. Nezinu. Pagriežos uz sāniem ar seju pret sienu.

Trīs dienas.

Vēl trīs reizes varēšu iemigt.

Vēl trīs saullēkti aiz logiem, kas ar katru nākamo kameru kļūst mazāki un mazāki. Tas ir, ja nākamajās kamerās vispār būs logi.

Vēl trīs saulrieti.

Vai mēs, lūdzu, varētu dažus izlaist? Vai varam ķerties pie lietas un pielikt punktu tūlīt pat?

Nē, pagaidiet, vēl četri saulrieti! Protams, nāvessoda izpilde notiks tad, kad visi būs paguvuši paēst vakariņas, izvest pastaigā suni un iekārtoties pie teļļuka vakara izklaidei ar tasi tējas vai glāzi vīna rokā atkarībā no nedēļas dienas.

Kāda svētlaime!

Nezinu, cik ir pulkstenis, jo negribu uz to skatīties. Man tāpat te jāpaliek visu dienu. Valstīšos un snaudīšu. Snaudīšu un valstīšos.

Labāk gan būtu nomirt.

Ak Dievs, kā sāp galva!

Paraustu palagu cerībā, ka tā vēsums palīdzēs, un gulta atbīdās no sienas.

Kaut kas piesaista manu skatienu - vārda mala vai zīmējums. Labu brīdi skatos uz to, bet negribu būt ziņkārīga. Negribu traucēt sevi ar tādām lietām. Nemaz negribu zināt, kas tas ir.

Bet...

Nē, Marta, guli tālāk, neliecies ne zinis.

Bet... sazin kur rodu spēkus, atstumju gultu tālāk no sienas un tagad redzu vairāk.

Pastumju vēl tālāk, un...

Siena aiz gultas izrādās noklāta ar sarkaniem uzrakstiem. Nespēju noturēties - pieceļos sēdus un paskatos tuvāk.

Teds Maknallijs. Tomass Redfēms. Elisone Holmsa. Kreigs Stillers.

Markuss Olkoks. Ahmeds Džonsons. Džons Reinbeks. Oskars de Villo. Klerisa Netenberga.

Vārdi ir uzrakstīti neveikli. Izplūduši. Daži izsmērēti, citi notecējuši.

Tie ir uzrakstīti ar asinīm.

To tur ir vēl un vēl. Simtiem.

Pēkšņi esmu pavisam pamodusies, dzīva un noraizējusies.

Tā nebija tava māmiņa, un tas nebija Aizeks, kāda balss manī jau skaļāk saka, un es ieklausos. Viņi tevi saindēja ar gāzi, lika tev saskatīt tavas bažas, bet māmiņa un Aizeks tā nedomā - viņi nekad tā nav domājuši un nedomās. Un tu to labi zini. Neļauj tiem maitām gūt virsroku!

Pamāju ar galvu. Es zinu, nodomāju pie sevis.

Sāku atkal lasīt vārdus, un man šermuli noskrien pār muguru.

Cik cilvēku ir bijuši šajā kamerā, kad tiem palicis dzīvot vairs tikai trīs dienas un ir tik daudz, ko teikt? Atvainoties, paskaidrot, izlūgties sapratni vai pieprasīt taisnīgu tiesu?

Lasu vārdus tā, it kā tas būtu mans pienākums viņu dvēseļu priekšā. Boriss Aksenboro. Korīna Hama. Edīte Šalabi. Olivers Barkovs.

Olijs. Mans kaimiņš, auklīte un draugs. Uzticības persona un vainīgais.

Paliecos un ar pirkstu sataustu gultas atsperi. Tā ieduras manā miesā, un ārā sāk sūkties sarkanas asinis. Paspiežu, un no pirksta izsūcas tintei līdzīgs piliens.

Pieceļos, man aiz muguras pie sienas atskan dūkoņa. Paskatos apkārt, un redzu, ka kastīte pie griestiem kustas.

Sāku to vērot.

18:30. Raidījums "Nave ir taisnīga"

Tumšzils fons ar baltu ņirbu un uzplaiksnījumiem. Rote logotips ar aci.

Pāri ekrānam pārslīd uzraksts "Sestdienā uz dīvāna", raidījuma ievad-mūzika ir lēnāka un patīkamāka nekā darbdienās, sirdspuksti fonā -klusāki. Uzraksts bez skaņas uzplaiksni un pazūd, bet studijā, kur tagad valda intīmāka gaisotne, iedegas gaisma. Kristīna, ģērbusies piegulošās pelēkās biksēs un sārtā blūzītē, kas cieši apņem krūtis, sēž uz mīksta ādas dīvāna; viņai priekšā ir zems koka kafijas galdiņš ar žurnāliem un avīzēin. Viņai blakus sēž Džošua Dekers šaurās biksēs un kreklā, kas atpogāts par kādu pogu vairāk, nekā pieklātos.

Mūzika apklust.

KRISTĪNA (smaida):

Labvakar, skatītāji. Esiet sveicināti raidījuma "Nāve ir taisnīga" sestdienas izlaidumā.

Klusi aplausi skatītāju zonā.

KRISTĪNA:

Šodien studijā ir mūsu reportieris Džošua Dekers, kurš parasti ir izbraukumā, - esam ielaiduši viņu pasildīties, jo ārā valda ziemas aukstums.

Aplausi kļūst skaļāki, sieviešu balsis kaut ko čalo.

DŽOŠUA:

Paldies, Kristīna, priecājos būt šeit, studijā.

KRISTĪNA:

Protams. Kā vienmēr sestdienās, skatītāji, mēs centīsimies jums piedāvāt ko īpašu, un šī nedēļa nebūs izņēmums, jo mums ar Džošua šodien būs veseli divi viesi! Pirmais būs neviens cits kā Rafi Mannans, mediju korporācijas Life Visions vadītājs - tā ir kompānija, kas pārņēmusi mūsu tiesu sistēmu un padarījusi to par pasaulē labāko un novatoriskāko sistēmu. Mēdz teikt, ka tā ir godīgākā sistēma pasaulē, kurā katrs un ikviens no jums ir gan zvērinātais, gan tiesnesis. Labvakar, Rafi.

Kamera pievelk tuvāk Rafi, kurš sēž uz otra dīvāna. Viņam ir gari, izlaisti mati, mugurā džinsi un svīteris.

RAFI:

Labvakar, Kristīna un Džošua.

DŽOŠUA:

Un otrais mūsu viesis ir National News galvenais redaktors Alberts de Lonco.

Dīvāna otrā galā izslējās slaids vīrietis baltā kreklā un pelēkos vizītsvārkos. Viņš paceļ roku un pasmaida.

ALBERTS:

Priecājos būt šeit.

KRISTĪNA:

Pateicos jums abiem, ka atnācāt. Rafi, vērsīšos pie jums pirmā, jo jums, šķiet, ir satriecoši jaunumi, ko pastāstīt skatītājiem.

RAFI:

Jā, ir daži satriecoši jaunumi. Kā jau jūs varbūt zināt, Life Visions pastāvīgi pēta iespējas uzlabot pārraižu kvalitāti, lai balsotāji varētu atrasties tuvāk apsūdzētajiem, kas atrodas nāvinieku cietumā, un tiktu labāk informēti pirms savas izvēles izdarīšanas balsojumā. Pēc skatītāju atsauksmju apkopošanas un analīzes kļuva skaidrs, ka skatītāji nespēj pilnībā iejusties situācijā, tāpēc ar prieku paziņoju, ka tagad varam piedāvāt jaunu un daudz aptverošāku sistēmu, kas ļaus skatītājam ciešāk iejusties kameras notikumos, lai kur viņi atrastos.

DŽOŠUA:

Jūs protat ieintriģēt...

RAFI:

Jau no šā brīža mēs uzsākam tiešraides no visām septiņām kamerām divdesmit četras stundas diennaktī!

Skatītāji aplaudē. Rafi pasmaida un paklanās. Dīvāna otrā galā de Lonco paloka galvu.

RAFI:

Par mēneša abonēšanas maksu skatītāji varēs pieslēgties tiešrai-dei ar visu sistēmu televizoriem, datoriem un tālruņiem, tādējādi gūstot ciešāku un personiskāku saikni ar apsūdzētajiem, kas kamerās gaida savu likteni. Nekas tāds vēl nav redzēts. Jūs varēsiet sekot līdzi katrai kustībai, katram sejas vaibstam, katrai rakstura iezīmei, kā arī saskatīt ikvienu aizstāvēšanās centienu, aizbildinājumu, iemeslu vai nevainību, ja kas tāds tiem, jūsuprāt, var būt.

KRISTĪNA:

Rafi, es to jau sen esmu ierosinājusi, tāpēc priecājos, ka mani ieteikumi ir nesuši augļus.

RAFI:

Kompānija Life Visions allaž ir atbildīga skatītāju un arī apsūdzēto priekšā. Mēs saprotam, cik smagi jutīsies skatītājs, ja atklās, ka kāda iemesla dēļ būs balsojis nepareizi, un ko tas var nozīmēt apsūdzētajam. Tagad jūs varēsiet tikpat kā uzņemt apsūdzēto savās mājās, tikai, protams, bez riska!

DŽOŠUA:

Un jādomā, ka jums ir arī īpašais piedāvājums, Rafi?

RAFI:

Ir gan. Uzsākot tiešraides, mēs piedāvājam šo pakalpojumu par brīvu turpmākās septiņdesmit divas stundas. Tas nozīmē, ka jūs varat pieslēgties tiešraidei tūlīt pat, un tad, nospiežot sarkano pogu, izvēlēties, kurā kamerā vēlaties ielūkoties, mainīt kameras tik bieži, cik vien vēlaties, un skatīties līdz pat otrdienas vakaram. Pēc tam varēsiet izvēlēties, vai iegādāties abonementu par samazinātu iepazīšanās cenu, kas ir pieejama jau no šodienas. Šis piedāvājums ir lielisks arī tāpēc, ka ļaus jums redzēt Martu Hanidjū septītajā - pēdējā - kamerā.

KRISTINA:

Redzēt, kā viņa sagaida vissvarīgāko lēmumu. Redzēt, kādas būs viņas dzīves pēdējās stundas. Turklāt piedāvājums nāk īstajā brīdī, jo šī lieta ir izcila ar to, ka viņa ir pirmā nepilngadīgā meitene nāvinieku cietumā.

RAFI:

Esam ļoti priecīgi, ka mums ir iespēja ieņemt aktīvu lomu visā tiesu sistēmā un - sevišķi - tādā lietā. Te mēs patiesi redzēsim demokrātiju darbībā. Mēs pieprasījām drošāku pasauli, un mums tā tika dota, tikai ar papildu atbildību, jo mums jāņem vērā ne tikai tas, ka upuris ir zaudējis dzīvību, bet arī tas, ka apdraudēta ir ari apsūdzētās personas dzīvība.

DŽOŠUA:

Skatītāji, līdz raidījuma beigām vēl pagūsim ielūkoties jaunajā sistēmā un pieslēgsimies tieši kamerai Nr. 4, kur uzturas Marta Ha-nidjū, tāpēc palieciet pie ekrāniem. Bet, pirms mēs to darām, pievērsīsimies otrajam viesim - National News galvenajam redaktoram Albertam de Lonco. Prieks jūs satikt, Albert.

ALBERTS:

Man ari prieks, turklāt man jāteic, ka esmu ārkārtīgi sajūsmināts par Life Visions jauno projektu! Jā, tas, šķiet, būs lielisks - mani lasītāji stāvēs rindā, lai varētu abonēt šo pakalpojumu. Nav nekā labāka par novērošanu, vai ne?

DŽOŠUA (smaida):

Jā, man arī patīk!

KRISTINA:

Albert, jūs turat roku uz sabiedrības pulsa, tāpēc sakiet, lūdzu, ko Jaudis par šo lietu domā tagad? Ko viņi jūt?

ALBERTS:

Interesants jautājums, Kristīna, un šī ir aizraujoša lieta.

DŽOŠUA:

Vēl atvērta, bet jau slēgta, vai ne?

ALBERTS:

Tā var uzskatīt. Daudzi pret Hanidjū izjūt dusmas un aizvainojumu. Esam bijuši par sabiedrības sēru lieciniekiem. Piemēram, ir noticis svecīšu gājiens, kura beigās apmēram pieci tūkstoši cilvēku sapulcējās pie Džeksona nama vārtiem. Katedrālē tika ieviestas līdzjūtību grāmatas, un cilvēki stāvēja jūdzi garā rindā, lai varētu tajās parakstīties. Tomēr vissatriecošākā, šķiet, ir ziedu likšana slepkavības vietā. Ziedu un dāvanu tur kļūst arvien vairāk, un nozieguma vietā jau veidojas īsts sēru paklājs.

KRISTĪNA:

Domāju, ka jūs šobrīd savos ekrānos redzat tās vietas fotogrāfiju.

Kamera novēršas. Nedēļas nogalē studija ir tik maza, ka ekrāns pa labi šķiet lielāks. Tajā tiek demonstrēta fotogrāfija: fonā drūmās, bezkrāsainās betona Daudzstāvenes, vienmuļas pelēkas debesis un asfaltēta iela. Priekšplānā - krāsu eksplozija. Ziedi, mīkstās rotaļlietas, ar roku zīmēti plakāti ar Peidža vārdu, puķes podiņos, mirdzoši krusti, smaidoši Peidža portreti un visur svecīšu ņirba.

Policists apsargā grupiņu ļaužu, kas lūgšanā salikuši rokas.

ALBERTS (čukstus):

Jūs tikai paskatieties! Par cilvēku vispatiesāk liecina tas, ko citi par viņu domā pēc nāves. Simtiem un tūkstošiem cilvēku dodas svētceļojumā uz Daudzstāvenēm, kur citkārt viņi, visticamāk, baidītos doties. Bet paskatieties uz viņiem tagad!

Kamera pietuvina mazu bērnu, kurš tur rokās sarkanu rozi. No aizvērtajām acīm pāri vaigam rit asara.

Studijā valda klusums. Attēls izdziest. Kamera pievēršas dīvānam: Kristīna slauka acis, Alberts bāž kabatā salveti un izvelk citu, abi pārējie vīrieši satraukti šūpo galvas.

ALBERTS:

Esam zaudējuši mūsu laika varoni.

DŽOŠUA:

Šī traģēdija atstās iespaidu uz daudziem.

RAFI:

Pateicoties mūsu tiesu sistēmai, šādi gadījumi ir ārkārtīgi reti un par tiem tiek piespriests visbargākais sods.

KRISTlNA:

Jādomā, ka jūs, Albert, varat pastāstīt arī kādas baumas vai nevilšus noklausītu informāciju?

ALBERTS:

Ne gluži nevilšus noklausītu informāciju, Kristīna, bet gan ko tādu, kam pats esmu bijis par liecinieku.

KRISTĪNA:

Pastāstiet!

Viņš paliecas uz priekšu, un kamera rāda tuvplānu.

ALBERTS:

Vakar es, šķiet, kļuvu par liecinieku kādai apspriedei - tur sarunājās divi cilvēki, kas iepriekš nopietni izteikušies pret mūsu sistēmu. Viens no tiem bija neviens cits kā tiesnesis Cicerons.

KRISTiNA:

Misters Cicerons.

ALBERTS (smejas):

Protams! Misters Cicerons dzēra kafiju kopā ar apsūdzētajai nozīmēto konsultanti Evu Stentones kundzi. Viens no mūsu fotogrāfiem pamanījās iemūžināt šo sarunu.

Kamera atkal novēršas, un ekrānā ir redzams, kā Cicerons un Eva sarunājas kafejnīcā. Viņš ir pieliecies uz Evas pusi un skatās pāri brillēm, bet Eva, satvērusi galvu plaukstās, raugās lejup.

DŽOŠUA:

Skumjš attēls.

ALBERTS:

Interesanti, par ko viņi runā. Par Martas noziegumu, par tiesu sistēmu, par nenovēršamo faktu, ka Marta, visticamāk, kļūs par pirmo nepilngadīgo meiteni, kas tiks sodīta ar nāvi? Vai par iespēju atsvabināt viņu no soda?

KRISTINA:

Jums ir izdevies uzņemt vienkārši sensacionālu kadru, Albert. Ci-cerona kungs, uzstājoties mūsu raidījumā, savu viedokli pauda pilnīgi skaidri.

ALBERTS:

Taču Eva Stentone ir visnotaļ noslēpumaina persona. Visiem zināms, ka viņas vīrs tika sodīts ar nāvi par cilvēka noslepkavošanu, kurš it kā viņiem uzbrucis. Stentone, pamatojot savu viedokli ar cilvēcības likumiem, pieprasīja izveidot konsultanta amatu.

KRISTĪNA:

Ieslodzītajiem nav atļauts tikties ar apmeklētājiem.

ALBERTS:

Tieši tas arī bija viņas arguments - ka neesot humāni liegt ieslodzītajam cilvēciskus kontaktus.

RAF1:

Bet viņi visi taču ir kādu nogalinājuši - ko citu tad viņi ir gaidījuši? ALBERTS:

Vajadzētu aprunāties ar viņu pašu - tā, lūk, būtu sensācija. KRISTĪNA:

Vismīklainākais šajā situācijā ir tas, ka nav nekādu komentāru no Peidžu ģimenes puses. Tajā rītā pēc slepkavības viņu preses sekretārs izplatīja īsu paziņojumu, bet neesam dzirdējuši ne vārda no viņa sievas vai dēla.

DŽOŠUA:

Varbūt viņi joprojām ir sēru nomākti?

ALBERTS:

Jā, piekritu, Džoš. Viņu sēras droši vien ir tik milzīgas, ka viņi nav spējīgi izteikties. Mums kā sabiedrības pārstāvjiem šajā smagajā laikā ir jāciena viņu privātā dzīve un pacietīgi jāgaida, kad viņi spēs izteikties. Šobrīd vairāki mūsu žurnālisti uzturas pie viņu mājas un gaida brīdi, kad viņi būs gatavi runāt. Tomēr jāsaprot: ko gan viņi spētu paust, atskaitot bēdas, šausmas un milzīgo zaudējumu, ko nesusi šī traģiskā slepkavība. Bezjēdzīgā slepkavība, ko paveicis bērns - meitene, kurai, pēc sabiedrības domām, būtu jābūt nevainīgai.

Ekrānā parādās divas fotogrāfijas. Kreisajā pusē - Marta skolnieces formas tērpā, vasarraibumaina, smaidoša, zirgastē saņemtiem gariem matiem. Labajā pusē - attēls no policijas arhīva: balts cietuma kombinezons, asarām noplūdusi seja un tikko noskūta galva.

ALBERTS:

Izbeidzot tēmu, Kristina, man ir daži jautājumi: vai tā parasti gadās ģimenēs, kurās ir tikai viens no vecākiem; vai tā parasti gadās, ja mājās ir redzams tikai viens uzvedības modelis; un, ja tā, tad kāda nākotne mūs gaida? Skatoties uz abiem attēliem - skolnieci Martu un slepkavu Martu, rodas vēl viens jautājums: kā māte varēja pieļaut, ka meita kļūst par personu, kas redzama ekrāna labajā pusē?

KR1STĪNA:

Tiešām savdabīgs vērtējums. Paldies, Albert.

Viņa palūkojas kameras objektīvā.

KR1STĪNA:

Un tagad - ekskluzīvie kadri, ko jums solījām. Vai nav aizraujoši, Rafi?

г

RAFI:

Nespēju vien sagaidīt, Kristīna.

KRISTĪNA:

Nešaubos, ka mūsu skatītāji ir tikpat ieintriģēti kā mēs.

Skatītāju zonā atskan balsu murdoņa. Kristīna paceļ roku pie auss. KRISTĪNA:

Jā, mēs varam pieslēgties ceturtajai kamerai un redzēt, ko šobrīd dara Hanidjū, kurai, visticamāk, atlikušas septiņdesmit divas stundas, ko dzīvot.

Ekrānā parādās kaut kas netīri balts - vietām kas tumšāks, citviet tādas kā krunkas un ieloces.

KRISTĪNA:

Šķiet, ir radušies kādi tehniski traucējumi, dāmas un kungi. Ja varat uzgaidīt...

Viņa atkal pieliek pirkstu pie auss, ieklausās un sarauc pieri.

KRISTĪNA:

Šķiet, mums nav...

Pēkšņi neskaidrais attēls sakustas, saviļņojas un aizšļūc no ekrāna. Attēls sākumā izplūst, tad atgūst asumu. Ceturtajā kamerā stāv Marta un asiņainajās rokās tur palagu, ko tikko noņēmusi no kameras.

Kristīna ar plaukstu aizsedz muti.

DŽOŠUA:

Ak...

RAFI:

Nolādēts.

ALBERTS:

Ārprāts!

Martas gulta ir apgāzta un atslieta pret durvīm. Vārdi, kas iepriekš bija apslēpti, tagad ir skaidri saskatāmi, un virs tiem redzami izplūduši, trekni sarkani vārdi, no kuriem dažviet notecējušas lāses: "CIK NO VIŅIEM NEBIJA VAINĪGI?"

Kamera pietuvina vārdus, tad Martas seju, tad viņas asiņainos pirkstus. Meitene nomet palagu un sabrūk uz grīdas. Kadrā sastingst viņas aizvērtās acis.

DŽOŠUA:

Izsauciet viņai ārstu.

Dažu minūšu laikā abonēšanas vietne ir pārslogota.

Marta

Viņš mani pamodināja, lai arī man nebija ne jausmas, ka grimstu miegā.

Viņš deva man iemeslu katru rītu celties no gultas un atgādināja, kāpēc man jāelpo.

Viņš man deva gaismu.

Es pirmo reizi pa ilgiem laikiem pasmaidīju.

Viņš deva man iespēju glābt pašai sevi. Ja vien tā viss būtu palicis.

Astoņus mēnešus dzīve bija laba.

Tu atstāji mašīnu pie robežas un tālāk gāji kājām. Tu reizēm nesi kūkas vai restorāna ēdienu - mēs tad sēdējām manā dzīvoklī uz grīdas un mielojāmies kā piknikā. Vai ari pastaigājāmies mežā, kas bija kļuvis par mūsu vietu. Reiz mums acu priekšā garām pagāja briedis - pie apvāršņa lēca saule, mūsu sejas sildīja brīnišķīga sārti oranža gaisma, un mēs godbijīgi noskatījāmies pakaļ dzīvniekam.

Pienāca pavasaris, un es beidzot saņēmos spēkus, lai izšķirotu māmiņas lietas. Siltās atmiņas, ko uzjundīja fotogrāfijas un apsveikuma kartiņas, pagaisa, kad atradu tās vēstules. Vakarā, tiekoties ar tevi, es tikko spēju parunāt.

- Kas noticis? - tu jautāji, un es tev parādīju atradumu.

Pirksti un plaukstu locītavas ir pārsieti. Manis rakstītais uzraksts uz sienas un vārdi, kas slēpās aiz gultas, ir noberzti. Vai tā pie sienas ir

novērošanas kamera? Un, ja ir, tad kas mani novēro un kas ir redzējis to, ko izdarīju?

Es varētu pajautāt Evai, ja man vēl ļaus ar viņu tikties.

Dzirdēju viņu kliedzam otrpus durvīm, kad mediķi mani pārsēja. Cerēju, ka viņa atnesīs man vēl kādu ziņu. Kad aizveru acis, aizvien redzu pirmajā vēstulē rakstītos vārdus: Lūdzu, nedari tā. Pasaki Evai, ka gribi mainīt liecību. Izstāsti viņai patiesību. Mīlu Tevi. Gribu būt ar Tevi kopā. A xx

Kāds gan labums būs no patiesības?

Olijs jau pateica patiesību.

Jārīkojas ir tā, kā esmu ieplānojusi.

Ir svarīgākas lietas par būšanu kopā, un mēs nekad nespēsim būt kopā. Mums bija dots laiks, un tagad tas ir beidzies. Pāri ir palikušas tikai atmiņas.

Man sāp pirksti. Sāp rokas. Sāp galva.

Mana dvēsele ir pārāk nogurusi, lai es spētu paciest vēl kādu cilvēku.

Kad sēdēšu piesprādzēta tajā krēslā un gaidīšu strāvas triecienu, es redzēšu tavu seju.

Šajā dzīvē mēs nevaram būt kopā, bet es tevi sagaidīšu nākamajā.

Eva

Eva ielej sev lielu glāzi sarkanvīna un atlaižas uz dīvāna. Makss ir iekūris kamīnu, pagatavojis vakariņas un sakopis māju.

Tāds dēls man ir īsta svētība, viņa nodomā.

Pie dzīvojamās istabas durvīm atskan kluss klauvējiens, un dēls pabāž galvu durvju spraugā.

- Māmiņ, viņš atkal ir atnācis.

Eva iedzer malku vīna un pieceļas sēdus.

- Laid viņu iekšā, Maks.

- Vai zini, kā tas var izskatīties no malas? Nez, vai tā ir laba doma.

Viņa noliek glāzi uz galda.

- Paldies, - viņa saka. - Es saprotu, bet...

- Un tas vecis no avīzes liek tevi izsekot. Pa teļļuku rādīja tavu bildi. Ja viņiem ir tava bilde un...

- Paldies, Maks, bet laid viņu iekšā.

Dēls, šausminādamies, burkšķēdams un murminādams nozūd, bet tad viņa piesmakusī balss atskan jau pie durvīm, kur viņš liek atnācējam novilkt kurpes.

Vēlreiz kāds klusi pieklauvē, un Eva pieceļas kājās.

Istabā ienāk jauns cilvēks jakā ar kapuci. Bez kurpēm. Sniegdams Evai vienu roku, viņš ar otru noņem kapuci no galvas.

- Pateicos, Stentones kundze, - viņš viegli paloka galvu.

Viņa paspiež sniegto roku.

- Apsēdieties, Peidža kungs.

- Liecieties mierā, - viņš neveikli iesmejas. - Izklausās, ka jūs uzrunātu manu tēvu.

- Es atvainojos. - Viņa apsēžas. - Tas droši vien vēl joprojām ir ļoti sāpīgi.

Viņš palūkojas uz Evu apjukuma pilnām acīm, un abi labu brīdi raugās viens uz otru, tad viņš novēršas un apsēžas uz dīvāna konsultantei iepretī.

- Sauciet mani par Aizeku, - viņš saka.

- Varbūt vēlaties glāzi vīna, Aizek?

- Nē, paldies, Stentones kundze.

-Eva.

Viņš pamāj ar galvu.

- Šodien bija sūdīga diena, Aizek, - viņa paziņo un atkal pieliek glāzi pie lūpām.

- Es redzēju to raidījumu ar Martu. Viņa... - viņš apklust.

- Tas, ko viņi cietumā dara ar ieslodzītajiem, ir ārprāts. Nekādā gadījumā nevēlos tikt saistīta ar tiesu sistēmu vai izklaidi, taču es baidos par nākotni, tāpēc nevaru visu pamest. - Puspudele vīna viņai ir atraisījusi mēli. - Valdība izliekas, ka rīkojas sabiedrības interesēs, bet tie ir meli. Premjerministrs ar saviem roklaižām manipulē 'ar mums, lai mēs rīkotos tā, kā viņi to vēlas. - Viņa izdzer glāzi un ielej vēlreiz. - Un jūs jau zināt, kas notiek, ja kāds runā pretī.

Viņa nesagaida Aizeka atbildi un turpina.

- Skaidrs, ka zināt. Viņi valda, iedzenot bailes, un mūsu bailes dod viņiem vēl lielāku varu. Man ļoti žēl jūsu tēva. Esmu pārliecināta, ka viņu nenogalināja Marta, un to, kurš to izdarīja, protams, neviens nekad neatradīs. Un tā, Peidža kungs, Aizek, ir viņu abu traģēdija. Bet mēs taču zinām, ka nekādu taisnību panākt nav iespējams.

Viņš neatbild.

Viņi sēž un klusē. Gaisma no atvērtā kamīna ņirb viņu sejās, viss pārējais slēpjas ēnās un pustumsā.

- Priecājos, ka atnacat, - viņa ierunājas. - Makss gan nav tik priecīgs.

- Šķiet, viņš par jums raizējas.

Eva iedzer malku vīna un skatās liesmās. Siltums apstaro viņas

seju.

- Vai esat saticis Misis В pēc viņas piedalīšanās raidījumā? - viņa klusi apvaicājas.

-Jā, - puisis atbild.

-Jūtos vainīga, ka pierunāju viņu piedalīties.

- Nevajag. Viņa pati par to ir tikai priecīga. Mēģināt taču vajadzēja.

Viņa paloka galvu, novēršas no kamīna un paskatās puisim acīs.

- Kā jūs uzzinājāt, kur es dzīvoju?

-Tas nav nemaz tik grūti, Stent... Eva...

- Ja cilvēkam ir nauda un ietekme?

- Nē, - viņš atbild, nenolaižot skatienu. - Ikvienam, kam ir tālrunis vai dators un internets.

- Šīs lietas nav pieejamas ikvienam.

Viņš uz dīvāna sarosās.

- Es to zinu, - viņš saka. - Tas, ka man ir tāds pats uzvārds kā tēvam, nenozīmē, ka man ir tāda pati ētika.

- Kāds tēvs, tāds dēls... - Viņa atkal iedzer vīnu.

- Ja jūs tiešām tā uzskatāt, tad es par jums biju citādās domās. Vai arī esat par daudz iedzērusi.

- Es nevaru būt tāda, kāda gribu būt, Aizek. - Viņa noliek glāzi uz galda. - Un nez vai kādreiz tāda vairs būšu. Es atvainojos par to, kāda esmu, bet man viss ir līdz kaklam. Domāju, ka jūs, nākot šurp, lieki tērējat savu laiku. Visu laiku esmu pati sevi muļķojusi. Man visi nāvinieku cietumā ieslodzītie ir kļuvuši vienaldzīgi. Man ir apnicis skatīties, kā cilvēki mirst. Nevienu neinteresē, ka cilvēks nav vainīgs. Galvenais, ka visiem tiek izklaide un noziedzības līmenis ir zems. Jā, vēl ir svarīgi, ka kāds ar to var kārtīgi nopelnīt.

- Jūs mānāties. Jums nav viss vienalga.

- Nezinu gan, bet kāda tam vairs nozīme? Martas lieta ir mana pēdējā, vai man tas patīk vai ne. Manā vietā tagad būs virtuālais konsultants.

-Kas?

- Neticami, vai ne? Manā vietā nāks datorprogramma. Monitors, kas sarunāsies ar ieslodzītajiem un meklēs atbildes datubāzē. Datora ģenerēta līdzjūtība.

- Kad tas notiks?

- Rīt. Varbūt parīt. īsti nezinu. Acīmredzot tā vēl nedarbojas kā pieklājas, bet katrā ziņā tā tiks palaista šonedēļ.

- Tad jums jāpierunā Marta.

Eva lēni paliecas uz Aizeka pusi un cieši ieskatās viņam acīs.

- Kāpēc esat atnācis? - viņa čukstus noprasa. - Kāpēc viņa sūtīja jums vēstuli? Kā Misis В zina jūsu tālruņa numuru?

Aizeks noliec galvu un pēta savas kājas.

- Marta nenogalināja manu tēvu, - viņš tāpat čukstus atbild.

- Kas tad to izdarīja?

Viņš uzliek elkoņus uz kafijas galdiņa un atbalsta galvu plaukstās.

Eva pieceļas, aizver durvis un apsēžas puisim blakus.

- Pasakiet, kas to izdarīja, - viņa tikko dzirdami lūdz. - Un kāpēc viņa uzņemas vainu?

Puisis nobālis paceļ skatienu.

- Vai jūs ticat, ka iespējams turēt solījumus, Eva? - viņš jautā. - Piemēram, ja cilvēks kaut ko apsola cilvēkam, kuru viņš mīl un kurš arī mīl viņu, tad šo solījumu iespējams turēt pat tādā gadījumā, ja viņiem tāpēc jāmirst?

Sieviete skatās uz puisi, atceras Džimu un viņam doto solījumu.

-Jūs ar Martu Hanidjū...

- Pat tad, ja uzņemties solījumu ierosinājis tas otrs cilvēks, kurš, lūdzot to turēt, zina, ar ko tas var beigties?

- Izstāstiet man visu, - viņa aicina. - Izstāstiet un ļaujiet jums palīdzēt.

- Es nevaru, - viņš elso. - Nedrīkstu nodot viņas uzticēšanos.

- Jūs zināt, kurš nogalināja jūsu tēvu?

Aizeks pamāj.

- Vai jūs skaidri zināt, ka tā nebija Marta?

Puisis vēlreiz pamāj.

- Vai varat to pierādīt?

Viņš izsmējīgi nosprauslājas.

- Kāda tagad nozīme pierādījumiem? Kuru tas interesē? - Viņš elsodams dziļi ievelk elpu. - Es jau tā esmu pateicis pārāk daudz. Ne tāpēc esmu atnācis. Cerēju, ka viņa būs atbildējusi uz manu vēstuli.

Puiša balss ir aprauta, noteikta.

- Diemžēl ne, - Eva nomurmina.

- Ļaujiet, lai viņa man piezvana no jūsu telefona. - Ceļoties kājās, Aizeks pasniedz Evai papīra lapiņu ar tālruņa numuru.

-Ja vien man vēl ļaus ar viņu tikties...

- Pirms piecām minūtēm jūs teicāt, ka jums visi ir kļuvuši vienaldzīgi, un šī ir jūsu iespēja pierādīt, ka tā nav. Jūsu pēdējā iespēja. Jums ar viņu jāsatiekas. - Puisis pagriežas uz iešanu.

- Kāpēc viņa uzņemas kāda cita vainu? - Eva noprasa puisim pakaļ.

Viņš apstājas.

- Mums bija plāns, bet situācija pārāk strauji mainījās. Mans tēvs... - viņš saminstinās. - Man viņai jāpasaka, ka man nepieciešams apdomāties, jo tam nevajadzēja beigties šādi, es negribu, lai tā beigtos. Mēs bijām pārāk pārsteidzīgi. Un vēl jums jāuzmeklē Gass - paprasiet dokumentus, ko viņam atstājis Aizeks un Marta. Bet, braucot pie viņa un atpakaļ, pārliecinieties, ka jums neviens neseko, citādi viss būs kaķim zem astes.

Marta

Manai māmiņai tu būtu paticis. Manai īstajai māmiņai, nevis tai pagājušās nakts halucinācijai. Misis В tu patiki. Vismaz pēc tam, kad bija samierinājusies ar to, kas esi.

- Ko tu, nolāpīts, dari kopā ar Peidžu? Viņi nav labi cilvēki, -Misis В teica un nolamājās tādā angļu valodā, kādu viņas tēvs bija apguvis no dokeriem un zvejniekiem. - Viņi ir ļauni, bet izliekas par labiem. Tu taču to, nolādēts, zini.

- Viņš ir citādāks, - es paskaidroju. - Viņš nav īsts Peidžs, viņš ir adoptēts.

- Ek... kāda starpība... Visi tāpat piedzimst pliki, - viņa iebilda. - Bet vide, audzināšana - tu jau zini par tiem bumbieriem pie koka.

- Jūs gribējāt teikt par āboliem un ābelēm, - es pasmējos. - Ābols nekrīt tālu no ābeles.

Pēc divām nedēļām viņa aicināja tevi vakariņās.

- Tas sasodītais bumbieris tiešām ir izaudzējis kājas un aizlaidies no koka, - viņa sacīja, kad tu biji aizgājis mājās.

- Ābols, Misis B, - es sāku smieties.

Drīz pēc tam uzgāju viņu sēžam viesistabā uz grīdas un pētām vecas avīzes. Viņa ar roku uzsita pa to, kas bija vistuvāk.

- Ilgi gāja, kamēr atradu, - viņa teica, - bet tagad atceros.

Notupos viņai līdzās un paņēmu laikrakstu, no kura man pretī

lūkojās smaidošs tumšmatains vīrietis.

- Ak Dievs, viņš izskatās tieši kā...

- Tāpēc ka viņš ir Aizeka tēvs, - Misis В sacīja. - Viņš nomira, kad puika bija pavisam mazs. No vēža.

Mani piesaistīja vīrieša tumšās acis.

- Glīts, vai ne? - Viņa piebikstīja man ar elkoni. - Gluži kā Aizeks.

Man sejā iesitās karstums.

- Es... ne... nezinu, - izstomīju.

Viesistabā atskanēja Misis В smiekli, kas, šķiet, satricināja visas sienas.

- Tev vienmēr trūkst vārdu, - viņa noteica. - Ir taču glīts, ko? -Mirdzošām acīm viņa uzplāja man pa muguru ar savu lielo plaukstu. - Uzmanies, meitēn: tādi puiši kā šis gāž no kājām.

Piesārtušiem vaigiem nodūru galvu.

- Misis B, nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt!

- Man liekas, ka saproti gan. - Viņa pamāja ar galvu un, acis piemiegusi lūkojās uz mani caur brillēm. - Piesargi savu šķirbu!

- Ko? - es sāku ķiķināt. - Kādu šķirbu?

- Krājkasīti, intīmās vietas, peteni, medus podu. Sauc kā gribi. Tu labi zini, par ko es runāju. Tev nav blakus mātes, kas to pateiktu, tāpēc to daru es. Sargi sevi.

Man vaigi nosarka pavisam sarkani.

- Misis B, nevajag uztraukties. Gan jau es zināšu, kā parūpēties par savu... šķirbu...

Viņa vēlreiz piebikstīja man ar elkoni.

- Cik smieklīgi, kad tu sāc mulst, - viņa paziņoja, cieši mani apskāva un sirsnīgi nosmējās.

Es smējos kopā ar viņu.

Cik jauki just sirdī smaidu. Ir tik jauki atcerēties tevi! Esot te, atmiņas ir vienīgais laika kavēklis. Un cerība uz labāku pasauli, par kuru tu varēsi pacīnīties, kad manis vairs nebūs...

Kad pēc dažām dienām satiku tevi pie tuneļa nākam no vilciena, tu par stundu kavējies. Tev mugurā bija cita jaka - lielāka izmēra un ar lielāku kapuci.

- Centos tevi sazvanīt, - es teicu. - Kas noticis?

- Šķiet, viņš kaut ko izdarījis ar manu telefonu, - tu atbildēji. - Viņš zina par visu, kur es eju. Viņš mētājas ar jokiem par draudzenēm un saka, ka man vajadzētu pārvest mājās kādu mīļu skuķīti no Avēnijām.

-Ko?

Tu papurināji galvu.

- Neko, nav svarīgi. Bet... - Tu satvēri mani aiz rokas un pavedi sāņus ēnā. - Ir vēl kas. Kur mēs varam aprunāties? - tu nočukstēji. - Uz tavu dzīvokli mēs nevaram iet, tur viņi var mūs atrast. Vajag kādu drošu vietu - esmu šo to atradis. - Tu pavēri jaku, un laternas oranžajā gaismā es ieraudzīju aiz jostas aizbāztu dokumentu un papīru rullīti. - Es visu nokopēju.

- Pazīstu te vienu cilvēku, - sacīju, palūkojusies uz dokumentiem. - Viņam mēs varam uzticēties.

Kad Gass atvēra dzīvokļa durvis, tev pārvērtās seja.

- Nekārtības dēļ cilvēks nekļūst neuzticams, - es pačukstēju, kad iegājām iekšā.

Dokumentus, ko tu biji atradis tēva kabinetā, izklājām starp netīrām drēbēm, čipsu paciņām un tukšām skārdenēm - tur bija ar roku rakstītas vēstules, izraksti no dažādu personu banku kontiem un bankām dažādās valstīs.

- Es te neko nesaprotu, - es ierunājos.

- Es arī, - tu atbildēji.

Tad mēs atradām sarakstu - tur bija policistu, augsti stāvošu amatpersonu, žurnālistu, televīzijas darboņu, starptautisku kompāniju vadītāju vārdi... visiem blakus lieli skaitļi, dažiem arī noziegumu vai ļaundarību apraksti, un neviens nevēlētos, lai tas viss nonāk atklātībā.

- Viņš tos visus bija nopircis? Viņš varēja darīt, ko vien vēlas, un turēt šo sarakstu viņiem kā cirvi virs galvas? - es jautāju.

- Tā izskatās, - tu atbildēji.

Paņēmu rokās sarakstu un pārlaidu skatienu uzvārdiem.

- Tas ir vājprāts, - es piebildu. - Saraksts ir tik garš. Kā par šiem noziegumiem neviens nav sodīts? Visas tās... slepkavības... izvarošanas un ...jēziņ...

- Gan jau kāds ir, - tu teici.

- Jā, bet kāds, kurš neko nav izdarījis!

- Vienīgi nesaprotu, - tu ieminējies, - kā viņš spējis to visu organizēt. Kā viņš visu izplānojis? Viņš ir tik tiešs cilvēks, bet visas tās lietas ir viltīgas un samudžinātas. Viņam nav tik daudz prāta.

- Tu domā, ka kāds cits...?

- Nezinu. Patiešām nezinu.

Mēs neviens neuzdrīkstējāmies skaļi izrunāt ne vārdus, ne noziegumus, bet pie sevis mēs izlasījām visu sarakstu. Nespēju ne nolamāties, ne iekliegties. Es pat nespēju apraudāties no kauna, ka dzīvoju sabiedrībā, kur kas tāds var notikt.

- Te vairs nav runas par mani vai jums un par to, vai mēs kādreiz vēl cits citu satiksim, - es teicu. - Te ir runa par visiem. Par manu māmiņu un tavējo, par Oliju, Misis B, Gašu, visiem upuriem, kuru slepkavas nav tiesāti, par visiem, kas gaida nāvessodu un nespēj aizstāvēties... visiem.

- Visi zina, ka sistēma ir korumpēta, tikai neviens par to nerunā. Neviens neuzdrīkstas. Taču neviens arī nezina, ka viss ir tik traki. - Es ar roku norādīju uz dokumentiem. - Tu tiešām domā... - man prātā virmoja domas, - ...domā, ka mēs tos kaut kā varam izmantot?

- Un ko mēs ar tiem varētu darīt? - tu noprasīji.

- Mēs varētu tos te paslēpt kopā ar vēstulēm, ko atradu, un pierunāt kādu, lai mūs uzklausa. Parādīt tos papīrus visiem.

- Kurš mūs uzklausīs? Tu pati zini, kas notiks: atliks mums tos pieminēt kādam, kurš spētu kaut ko uzsākt, piemēram, žurnālistiem vai policijai, un tie pazudīs. Vai arī mēs pazudīsim. Protams, ja vispār kāds mūsos klausīsies.

- Varbūt viņi nemaz neklausīsies ko saka kaut kāda bārene no Daudzstāvenēm, - es teicu, - bet viņi uzklausīs Džeksona Peidža dēlu.

- Bet...

- Tikai iedomājies: ja mēs spēsim gāzt viņu, mēs spēsim gāzt visus, kas ar viņu saistīti. Iedomājies, cik dzīvību mēs izglābsim! Un, ja mēs varēsim pierādīt korupciju, varbūt spēsim mainīt visu tiesu sistēmu, atjaunot tiesiskumu. Olija, manas un tavas mātes labā mēs vairs neko nevaram darīt, bet citiem... Tu pats taču to gribēji!

Tajā vakarā pārgājusi mājās, atklāju, ka mans dzīvoklis ir uzlauzts un izdemolēts. Plaukti bija tukši, dīvāni un krēsli uzšķērsti, skapji apgāzti, fotogrāfijas izrautas no rāmjiem, stikli sasisti.

Vai atceries? Vai atceries, kā tu zaudēji valodu, kad izstāstīju par draudiem, kas bija uzrakstīti manā viesistabā uz sienas? Vai tas bija tavs pagrieziena punkts, kad uzzināji, ka tavs tā saucamais tēvs ir izteicis man nāves draudus?

Un tad viņi vēl pat neko nezināja par dokumentiem. Vai par to tu domāji tajā vakarā, kad tika nošauts Džeksons Peidžs? Es par to domāju pavisam noteikti.

- Es varu kļūt par mocekli, - es tev sacīju ar pistoli rokās, kad Džeksons jau gulēja zemē, - bet cīnītājam jābūt tev.

Policijas zilās bākugunis iespīdēja tev sejā un acīs. Ak Dievs, kā es tevi mīlēju un joprojām mīlu!

- Nē, - tu atbildēji.

Jau gribēju tev teikt, ka mēs varētu aizbēgt un mūžam būt kopā, bet tas būtu bijis savtīgi. Mēs bijām uzsākuši iespēju visu mainīt un atjaunot taisnīgu tiesu, turklāt bija pēdējais laiks patiesībai nākt gaismā. Es nevarēju to mest pie malas.

- Bet tā vajag, - es iebildu, - jo tev ir ietekme un nauda. Tevī ļaudis ieklausīsies. Tu to spēsi, es ne. Toties es varu darīt to, kas man jādara.

Tagad kamerā, aizverot acis, jūtu viņa pēdējo skūpstu uz lūpām. Ja apkopoju iztēli, tad jūtu arī viņa smaržu un klātbūtni. Un dzirdu arī viņa pēdējos vārdus - viņš teica, ka mīl mani.

- Bēdz! - es tovakar iekliedzos un noskatījos, kā viņa ēna nozūd tumsā, zinot, ka tā ir pēdējā reize, kad viņu redzu.

PIEKTĀ KAMERA

;

Eva

Eva brauc mašīnā pa Krokusu ielu. Piesarkušās acis slēpj saulesbrilles, bet tad viņa pa logu pamana kaut ko neparastu un brilles noņem. Eva izbrīnā iepleš acis, redzot daudzās puķes un dāvaniņas, kas veltītas Džeksonam - tās aizņem visu ietvi un iestiepjas braucamajā daļā. Pelēkais un saplaisājušais asfalts no vienas vietas ir klāts ar maigām ziedlapām brīnišķīgās krāsās.

- Cik to te ir tagad? - sieviete pie sevis ierunājas.

Viņa nopūšas, nogroza galvu, apgriežas braukšanai pretējā virzienā un ierauga to, ko ir meklējusi. Eva piebremzē un apstājas blakus jaunam vīrietim platās džinsu biksēs un svīterī. Viņa seju slēpj kapuce. Sieviete nolaiž sānu logu, un puisis pagriež galvu.

- Atkal jūs, - viņš novelk.

- Kāp mašīnā, Gas, - Eva saka.

- Ko? - Viņš turpina iet.

- Kāp mašīnā!

- Ne velna. Man bērnībā mācīja nekāpt svešu cilvēku mašīnās, -viņš attrauc. - Un tu man esi pavisam sveša.

- Kāp, nolāpīts, mašīnā, citādi piezvanīšu policijai, lai tevi arestē -gan jau izdomāšu, par ko!

Puisis apstājas.

- Jēziņ, tu gan esi viens traks sievišķis. Labi jau, labi.

Viņš iekāpj mašīnā, un Eva brauc prom.

Marta

Vēl divas naktis.

Vēl divi saullēkti, ko redzēt pa arvien mazākajiem un mazākajiem logiem.

Vēl divas brokastis - pa šķēlei aukstas tostermaizes ar apelsīnu sulu.

Vēl trīs pusdienas.

Vēl trīs vakariņas palikušas līdz nāvei.

Pārlaižu skatienu kamerai. Tā liek dūšai saskriet papēžos. Tā apdullina. Tā aprij pēdējās cerības. Tā liek jukt prātā un nomāc visos iespējamos veidos.

Jūtos iztukšota.

Dienas rit tikai ap ēdienreizēm un saules lēktu vai rietu.

Vai es drīkstēšu izvēlēties, ko gribu ēst pēdējā ēdienreizē?

Tās būs manas pēdējās vakariņas, taču uz galda nebūs vīna un blakus nebūs draugu. Man arī nemaz nav draugu, ko es varētu aicināt, un ir tikai viens cilvēks, ar kuru kopā es gribētu pavadīt sava mūža pēdējās stundiņas.

Mēs nevarējām uzturēt attiecības kā normāli cilvēki. Sitijā, kur viņš dzīvo, paparaci viņam sekoja ik uz soļa kā lapsenes, kas apsēdušas ievārījumu. Ja viņš tiktu pamanīts kopā ar meiteni no Daudzstāve-nēm, tas tiktu izbazūnēts visā pilsētas dzeltenajā presē.

Viņš teica, ka neņemot to vērā, toties es ņēmu.

Viņi bija uzrakuši ziņas arī par mani un nerimās par manu noslepkavoto māmiņu. "Nobrauktās mātes meita/' viņi rakstīja, vai, piemēram, "Meitene, kuru par bāreni padarījis kaimiņš". Viscaur vienas vienīgas muļķības un meli.

Pasaule ir būvēta uz meliem un puspatiesībām.

Es negribēju, lai jebkas mestu ēnu uz mums ar Aizeku un lai lieku reizi tiek atgādināts, ka tieši viņa tēvs nogalināja manu māti.

Tomēr laikam tieši šis apstāklis bija savedis mūs kopā.

Ja es varētu izvēlēties, kā pavadīt pēdējās vakariņas, tad es tās baudītu kopā ar viņu. Tas būtu vakars mežā: oranžs saulriets aiz koku zariem un klusums, tik putnu dziesmas vien. Nav svarīgi, kas būtu galdā, lai tikai no tā nesmirdētu mute un nenāktu atraugas. Piemēram, māmiņas ceptā karameļu kūka vai Misis В medus kūka. Es ēstu lēni, izbaudot katru kumosu un katru mirkli kopā ar viņu.

Kādā vasaras vakarā mēs abi sēdējām parkā divās tur vēl atlikušajās šūpolēs. Bija pagājis kāds mēnesis, kopš viņa tēvs bija sācis uzdot jautājumus, kur dēls pavada laiku un ar ko, tāpēc mūsu sarunas bija kļuvušas nopietnākas. Mūsu laiks kopā bija apdraudēts, tādēļ mēs izbaudījām katru sekundi, pirms notiek kas nenovēršams.

- Tajā vakarā, kad notika avārija, viņš pārnāca mājās satraukts un nikns, - viņš stāstīja. Šūpoles čīkstēja tikpat skaļi kā mašīnas, kas dārdēja tālumā. - Bija vēls, kādi pulksten vienpadsmit vai pat pusnakts. Dzirdēju, ka viņš runā pa telefonu. Viņš bija iedzēris. Mana māte histēriski kliedza: "Tu atkal biji pie tās kuces!"

- Viņam bija sānsoļi?

- Ne viens vien, un visas sievietes bija no Daudzstāvenēm, atskaitot manu māti, tas ir, pamāti - viņa labi izskatījās tēvam pie rokas un viņas ģimenei bija nauda. Tāpēc tēvs viņu nevarēja pamest, jo savā ziņā viņa bija ietekmīga dāma. Tā nu viņi tovakar pagalmā strīdējās, un es izlīdu no gultas, lai palūrētu, par ko ir kašķis. Sasisto mašīnu nemaz nevarēja neievērot, tā bija...

- Viens no bezpajumtniekiem man teica, ka māti notriecis apvidus auto, - es ieminējos.

Mēs šūpojāmies viens otram garām. Viņš palocīja galvu.

- Olija mašīna bija pilnīga grabaža. Tā juka ārā, ja uzņēma ātrumu virs četrdesmit. Mēs smējāmies, ka jāuzmanās no lapsām - ja kādai uzbrauks, tad mašīnu varēs norakstīt.

- Mašīna bija sadragāta, - viņš turpināja, šļūkādams ar kājām pa zemi zem šūpolēm, lai apstātos. - Tai... visa priekša bija... labi, tas tev nav jāzina.

Apstājos viņam blakus. Laternu spuldzes pie parka bija izdegušas jau sazin kad, un neviens tās nebija nomainījis. Bija tumšs. Redzēju tikai viņa siluetu uz lielceļa gaismu fona, bet neko vairāk.

- Pēc pusstundas ar pikapu atbrauca daži vīri. Tēvs viņus ielaida pa vārtiem, iedeva viņiem naudu un paspieda roku. Divi ķērās pie tēva apvidnieka.

- Ko viņi darīja?

- Remontēja. Man gan tas likās bezcerīgi, bet viņi atveda jaunu motora pārsegu, krāsu... - viņš nopūtās, satvēra mani aiz rokas un pievilka manas šūpoles tuvāk savējām. - Es jau gan biju uzņēmis dažas fočenes, - viņš pačukstēja. - Gribēju ierakstīt telefonā, ko tie vīri runā ar manu tēvu, bet skaņas kvalitāte bija slikta. Izlavījos no mājas un sekoju viņiem. Nezinu, kāpēc. Vieglāk būtu bijis līst atpakaļ gultā, pārvilkt segu pār galvu un likties mierā, bet kaut kas mani tomēr urdīja. Noliku mašīnu vecajā stāvvietā, - viņš rādīja uz vietu Krokusu ielā pie sen slēgta bāra, - ieskrēju tumsā un slēpos veikalu durvju ailās.

Viņš saspieda manu plaukstu.

- Paklausījos, ko viņi tur runā, tad sekoju līdzi uz Daudzstāve-nēm un slēpos aiz miskastēm, kamēr viņi dauzīja Olija mašīnu, lai tā izskatītos ticami. Pat neticas, ka es biju vienīgais, kas to redzēja, ņemot vērā to troksni, ko viņi sataisīja.

- Kāpēc tad tu neko nedarīji?

Jutu, kā viņa plauksta slīd man pa matiem un apstājas uz vaiga.

- Es piezvanīju policijai un ātrajai palīdzībai, - viņš teica. - Ko vēl es varēju darīt?

- Vai pateici par to kādam, kurš būtu spējīgs kaut ko darīt tādā situācijā?

- Piemēram, Marta?

- Policijai? Avīzēm? Žurnālistiem? Kādam...

- Neviens tam nebūtu ticējis...

- Bet tev bija pierādījumi! Viņiem tas būtu kā lielais laimests. Tu būtu varējis pastāstīt, ko izdarījis tavs tēvs, parādīt foto, videoierakstu. Tas visiem būtu paticis - tāds skandāls pirmajai lappusei!

Viņš pacēla manas plaukstas pie sejas un noskūpstīja tās.

- Kā es gribētu, - viņš čukstēja, - kā es gribētu, lai tā būtu noticis. Bet tu taču pati zini, ka no tā nebūtu nekādas jēgas. To neviens nebūtu izpaudis, un pierādījumi pazustu vienā mirklī. Tu taču to zini, Marta. Vai zini, kas ir vissvarīgākais pasaulē?

- Kāds cilvēks? - es minēju. - Kāds, kuram ir svarīgas citu intereses? Vismaz tā vajadzētu būt.

- Vajadzētu būt, bet tā nav. Vissvarīgākais pasaulē ir vara. Tas, kuram ir vara, var rīkoties tā, kā vien vēlas. Viņi varu var iegūt likumīgi, taču biedējošākais ir tas, kā viņi to saglabā, vairo un izmanto.

- Bet tas taču ir galīgi garām, ka ar visiem šiem pierādījumiem mēs neko nevaram iesākt! Kāda tad jēga mēģināt? Kā mēs varam panākt, lai kāds vispār ieklausās vai tos apskatās?

Viņš pievilka mani sev tuvāk, mēs saskūpstījāmies, un es ar seju sajutu viņa miesas siltumu.

- Mēs nepadosimies, - viņš nopūtās. - Mēs kopā - tu un es - atradīsim kādu iespēju rīkoties.

Viņš atlaida manas plaukstas un piecēlās.

- Pietiek runāt par drūmām lietām, - viņš noteica un sagrieza šūpoles, kurās es sēdēju. Ķēdes savijās, savilkās ciešāk un pacēla sēdekli augstāk.

- Turies, - viņš sacīja, - un paskaties uz augšu.

Darīju, kā viņš teicis, un viņš palaida šūpoles vaļā - visa pasaule un zvaigžņu punktiņi debesīs sagriezās vispirms uz vienu pusi, tad uz otru, tad atkal atpakaļ, līdz ķēdes pārstāja griezties un šūpoles apstājās.

- Tas ir ārprāts, - es noteicu un grīļīgām kājām, apreibusi skūpstīju viiiu vēl un vēl.

Videokamera pie sienas iedūcās, un smaids, ko bija raisījušas atmiņas, nozūd man no sejas.

Tā vien liekas, ka viņi mūs ir atraduši, Aizek.

Paceļu galvu un palūkojos kamerā. Cik cilvēku mani vēro?

Vai visi tie ļaudis no Avēnijām un Sitijas, kuri uzcēla Džeksonu Peidžu uz pjedestāla?

Cik daudzi uz mani vēl blenzīs pēdējās divās dienās?

Viņi visi drīz uzzinās patiesību.

Eva

Eva novieto mašīnu pie tuneļa netālu no veltījumu kaudzes, kas sakrauta Peidža piemiņai.

Gass noelšas.

- Kas ir? - Eva noprasa.

- Tas vājprāts, - puisis atbild. - Cilvēki ir tik stulbi!

- Varbūt tu zini, kā bija patiesībā?

- Es, iespējams, esmu vienīgais, kurš zina, kā viss bija patiesībā, bet tas nenozīmē, ka es tev kaut ko stāstīšu.

- Tāpēc, ka es negrasos tev par to maksāt?

-Jā, tāpēc. Un goda dēļ, - viņš atbild.

- Beidz muldēt.

- Tu ko - domā: ja jau es esmu no Daudzstāvenēm, man nav naudas un viņi - varasiestādes un pārējie - mani ir paņēmuši pie rīkles, tad man nav arī nekādu principu?

- Es neteicu...

- Tev nekas arī nav jāsaka, sievišķi. Tieši tev nav nekādu principu. Tu piespied mani kāpt mašīnā un draudi man.

- Es tev nedraudēju. Un kāpēc tādā gadījumā patiesību nezina varasiestādes? Kāpēc tu viņiem to neizstāstīji?

- Man neviens neko neprasīja. Viņi neko negrib zināt. Un - es jau teicu - goda dēļ.

Eva pabungo ar pirkstiem pa stūri.

- Kur tu dzīvo? - viņa jautā.

Puisis steigšus pagriežas uz viņas pusi.

- Ko? Kāpēc tev tas jāzina?

- Tāpēc, ka pie tevis ir šādi tādi papīri un vēstules, ko tu atdosi man.

- Pie manis nav tādu sūdu.

- Ir gan. Aizeks teica, ka ir.

- Es nevedīšu tevi pie sevis uz mājām. Ja nu cilvēki ierauga?

- Tāpēc jau es atbraucu tumsā.

- I neceri. Es nevedīšu tevi pie sevis uz mājām, un punkts. Un, ja arī es atdotu tev visus tos mēslus, tad vienalga neteiktu, kas viņu nošāva un kāpēc.

- Vai tu tos papīrus izlasīji?

Gass parausta plecus.

- Par ko tādā gadījumā ir Martas vēstule?

Puisis glūn uz Evu.

- Ēēē... bet es vienalga neteikšu, kas viņu nošāva.

- Bet ir taču pierādījumi.

- Kāda no tiem jēga? Tie nekur nav liekami. Kurš klausīsies? Kas tos publicēs? Bezjēdzīgi.

Viņš pagriežas un skatās pa logu, kā policists staigā šurpu turpu gar veltījumiem Džeksonam.

- Vai zini, man tas viss ir līdz kaklam, - Eva paziņo. - Es gribu izdarīt kaut ko labu, bet cilvēki ir tik sarežģīti! Esmu pārliecināta, ka Marta nav vainīga, bet viņa klusē. Aizeks vairāk vai mazāk to atzīst, taču kaut kāda mistiska solījuma dēj neko vairāk nesaka, lai arī tas nozīmē, ka Martai jāmirst. Tu arī apgalvo, ka zinot visu, bet neko man nesaki. Tikmēr iet laiks, nevainīgs meitēns var iet bojā, un es nekādi nevaru viņai palīdzēt. Atdod man papīrus, un miers, - viņa nosaka.

- Bet ja nu tu kādam pateiksi, ka tos tev iedevu es vai ka es tos slēpu? Ko? Kā tev šķiet, kas pēc tam ar mani notiks? Man būs beigas. No manis ne smakas pāri nepaliks, un nevienam par to nebūs nekādas daļas.

- Es nevienam neko neteikšu.

- Es palabošu, - Gass iestarpina. - Tu vari negribēt teikt, bet reizēm nav citas izvēles.

Viņa saķer ar rokām galvu.

- Neviens tev neko nedarīs kaut kādu papīru dēļ.

- Ko tu neteiksi, sievišķi, nolāpīts!

Viņa iedarbina dzinēju, piesprādzē drošības jostu un aizslēdz mašīnas durvis.

- Ko tu dari? Laid mani ārā!

Eva piedod gāzi, un policists, kurš apsargā puķes, apstājas.

- Kā tev šķiet, vai policistu interesēs tas, kā tu ielēci pie manis mašīnā un pieprasīji naudu?

- To nu gan tu nedarīsi.

- Un ja nu es atradīšu iemeslu, kāpēc viņam vajadzētu pārmeklēt tavu māju? - Sieviete vēl mazliet palielina apgriezienus, un policists jau sāk skatīties. - Ja nu viņš atrod dokumentus? Viņš nodomās, ka esi ielauzies Džeksona mājās un tos nozadzis. Kas notiks tad?

Eva lēni paripina mašīnu uz priekšu. Policists sniedzas pēc rācijas.

- Ne...

- Mēs abi zinām, kas tad notiks, vai ne? Tu pats par to ieminējies. Ko teici pirms mirkļa? Tu teici: “Man būs beigas. No manis ne smakas pāri nepaliks, un nevienam par to nebūs nekādas daļas."

- Man likās, ka tu esi kārtīgs cilvēks.

- Marta ar Aizeku Peidžu bija pāris, vai ne?

-Ko?

- Vai tad nē?

- Jā, jā, bija. Viņi bija pāris.

Mašīna paripo vēl mazliet tālāk.

- Kā viņi iepazinās?

- Es neteicu, ka... - Viņš parausta durvju rokturi, bet veltīgi. - Nolāpīts, sievišķi! Nolāpīts! Labi... labi... viņi iepazinās pēc Martas mātes nāves. Aizeks sāka nākt šurp.

- Kāpēc?

- Ak jēziņ, vai tu esi stulba? Vainas apziņas dēļ. Martas mātes dēļ.

- Kāpēc viņš jutās vainīgs? Viņam taču ar to avāriju nebija nekāda sakara, vai ne?

Gass izmisis paceļ rokas.

- Nē, viņš nenogalināja Martas māti, ja to tu gribi zināt. Viņš ir kārtīgs džeks...

- Un ko Džeksons? Vai viņš uzzināja, ka abi tiekas?

Mašīna turpina ripot, un policists atsprādzē ieroča maksti.

- Džeksons? Nolāpīts, viņš aizliedza viņiem tikties. Tad tika izdemolēts Martas dzīvoklis, un viņš piedraudēja, ka nogalinās Martu, ja viņi nebeigs satikties. Un viņš nejokoja.

- Tātad viņš tajā vakarā ieradās un sastapa Martu?

Policists nāk uz mašīnas pusi.

- Nu gan ir sūdi! Laid mani ārā!

- Kurš nošāva Džeksonu? Kam piederēja pistole?

- Es nevaru tev to teikt.

Sieviete pavelk rokas bremzi, un policists paspīdina ar lukturīti uz vējstikla pusi.

- Tā bija Džeksona pistole. Džeksona. Viņš teica, ka nošaušot viņu, un sarunāja visādas draņķības par viņas māti. Reālas draņķības...

Policists pasper vēl soli tuvāk.

- Kurš virtu nošāva?

- Es nevaru, - viņš saka. - Es nedrīkstu teikt!

- Kas vēl te bija? Kas vēl redzēja slepkavību?

- Es... viņš... Jēziņ, sievišķi, laid mani ārā! Es esmu pilnīgi iestrēdzis - tādā nolādētā trijstūrī starp varasiestādēm, Martu un Aizeku un tagad arī tevi, bet es ne pie kā neesmu vainīgs!

Policists pieklauvē pie loga Evas pusē.

- Kādā ielā tu dzīvo?

-Ko?

- Saki ātri - kādā ielā tu dzīvo?

- Sniegpulkstenīšu šķērsielā, jēziņ nolāpīts, Sniegpulkstenīšu šķērsielā!

Eva piespiež pogu, sānu logs dūkdams nolaižas, un salonā iesitas auksta gaisa vilnis.

Gass noliec galvu.

- Labvakar, kundze, vai drīkstu jautāt, ko jūs te darāt tik vēlā vakarā?

- Atvainojiet, policista kungs, - Eva pasmaida, - mēs atbraucām paskatīties uz puķēm.

- Un jūs? - Policists iespīdina lukturīti Gasam sejā.

- Jā, es arī, - Gass nomurmina.

- Vai viss kārtībā, kundze? - policists atkal pievēršas Evai.

-Jā, pateicos.

- Labi, tad iešu tālāk.

Policists jau iet prom, un Gass atviegloti nopūšas.

- Ak jā, - Eva uzsauc pa logu, - atvainojiet, policista kungs, vai jūs varētu man pateikt, kā aizbraukt uz Sniegpulkstenīšu šķērsielu?

Policists slāj atpakaļ pie mašīnas.

- Sniegpulkstenīšu? Kāpēc tādam cilvēkam kā jums būtu uz turieni jābrauc?

- Es esmu juriste, - viņa samelo. - Man jāaizved klientam šādi tādi dokumenti.

- Skaidrs. Kāds numurs?

- Es parādīšu, - Gass iejaucas. - Neliecieties traucēties, policista kungs. Es parādīšu ceļu.

- Tas ir ļoti laipni, - Eva smaidot nosaka.

Policists aiziet. Eva aizver logu, vēlreiz iedarbina dzinēju un brauc prom.

- Jūs tur, visi no Avēnijām, taisāt savas netīrās rebes, izvārtāt mūs savos sūdos, bet mums ir jāuzņemas vaina, jo jums ir nauda, lai no tiem sūdiem izkultos. Sūdi vienmēr krīt uz leju, sievišķi. Es atdošu tev visus papīrus un vēstules, apsolu, bet apturi mašīnu.

- Ko, lūdzu?

- Apturi mašīnu pie tuneļa. Tepat, apturi te. - Sieviete apstājas ielas malā.

- Vai redzi tur, pie sienas? - Gass paliecas uz priekšu un rāda ar pirkstu vējstiklā. - Tur ir novērošanas kamera. Tā tur ir jau gadiem ilgi. Viņi to uzstādīja un paziņoja, ka tā mūs aizsargāšot, bet tad, kad vajadzēja, pateica, ka tā nedarbojoties.

-Bet...?

- Atslēdz durvis.

- Tu domā, ka es esmu muļķe? Tu taču aizbēgsi!

- Nē, - viņš izmet. - Es apsolīju, tātad neaizbēgšu. Paskaties uz kameru.

Gass izkāpj no mašīnas un pāriet pāri ielai, un Eva redz, kā kamera griežas līdzi puisim.

Konsultācija

- Jau domāju, ka viņi neļaus mums vairs tikties, - Marta saka. Viņas rokas un plaukstas ir pārsietas.

- Vajadzēja papūlēties, lai viņus pārliecinātu, - Eva atbild. - Kā tev klājas? Tu izskaties nogurusi.

- Esmu arī, - Marta atteic. - Tas ir... - viņa apklust.

- Vai gribi par to parunāt?

Marta skatās uz konsultanti, krūtis elpā cilājas augšup lejup, klēpī salikto roku pirksti nemierīgi knibinās. Viņa pārlaiž plaukstu pār noskūto pakausi.

- Nē, - viņa nočukst.

Eva paloka galvu.

Marta dziļi ievelk elpu un paliecas uz priekšu.

- Savā ziņā, - viņa čukstus turpina, - gals būs īsta atpestīšana. Nebiju domājusi, ka... tas... tas būtu... - Meitene sakrusto rokas uz krūtīm. - ...Es nezinu... - viņa nomurmina. - Vai mēs rīt tiksimies?

- Es ceru, - Eva atbild.

Marta sakļauj rokas sev ap pleciem.

- Sargs teica, ka konsultanti vairs netikšot nozīmēti, tagad būšot virtuālie - tikai balss, kas sarunājas ar cilvēku.

- Zinu - pati tikai vakar to uzzināju. Vai tu jau esi tādu konsultāciju saņēmusi?

- Nē. - Marta pāri Evas plecam lūkojas ārā pa logu. - Vai zināt, man prieks, ka jūs tur iestādījāt to koku. Ir jauki paretam ieraudzīt kaut ko zaļu. Kaut ko īstu.

-Ja tāda būs, tev neko nevajag teikt.

Marta paskatās uz Evu.

- Tās konsultācijas tiks pārraidītas tiešsaistē.

- Un novērošanas kameras?

- Arī tās tagad pārraida.

- Viņi novēro mani nepārtraukti?

- Vai tad tu to nesaprati jau vakar, kad izspēlēji to stiķi ar uzrakstu uz sienas?

- Ne gluži. Es tikai padomāju, ka varbūt to redz kaut kur ofisos vai... nezinu... Ko? Tas viss tiek rādīts televīzijā?

- Televīzijā, internētā... Par velti. Tiesa, par velti tas būs tikai līdz tavas septītās dienas sešiem vakarā.

- Un pēc tam par to būs jāmaksā?

Eva pamāj ar galvu.

- Vai redzējāt visus tos vārdus uz sienas?

Viņa atkal pamāj.

- Labi, - Marta pačukst. - Un manu uzrakstu?

- Protams.

Marta tikko manāmi pasmaida.

- Tad jau jūs skatījāties? - viņa grib zināt.

- Vakar mazliet paskatījos. - Eva pagrozās krēslā.

- Labi, ka neskatījāties iepriekšējā vakarā.

- Kurā?

Marta parausta plecus.

- Tā laikam bija trešā kamera. Man tās visas sajukušas kopā.

Eva sakrusto rokas.

- Kāds ieslodzītais man reiz stāstīja, ka vienā no kamerām laižot iekšā gāzi, kas izraisot halucinācijas.

- Taisnība. Nolāpīta padarīšana.

Marta ievelk rokas dziļāk kombinezona piedurknēs, saliek rokas uz krūtīm un saraujas krēslā zemāk.

- Droši vien ir cilvēki, kam tas liekas smieklīgi.

- Varbūt visnežēlīgākajiem.

- Jā, un tagad viņi to visu var noskatīties. It kā tā būtu izklaide, kaut kāds vājprātīgs zvērudārzs. - Meitene paberzē seju un skaļi nopūšas. - Ja nebūtu sērijas ar gāzi, tad taču tas vairs nebūtu tik interesanti, vai ne? Es droši vien izskatījos kā prātā jukusi. Var jau būt, ka kārtīgiem cilvēkiem tas nepatīk, varbūt sabiedrība varētu pat sākt protestēt, paziņot, ka tas ir... nezinu... pret cilvēktiesībām vai tādā garā. Visa tā indēšana ar gāzi un tamlīdzīgi.

Marta apklust un apdomājas.

- Cikos jūs skatījāties?

- Ap četriem vai pieciem no rīta, - Eva saka. - Pamodos un nevarēju vairs aizmigt.

- Tad jau jūs skatījāties, kā es guļu?

-Es raizējos par tevi. Tā... bija... vienīgā iespēja redzēt, kā tev klājas. Vai tu par to dusmojies? Vai labāk būtu bijis, ja es nebūtu skatījusies?

- Kāpēc jūs raizējaties par mani? Tāpēc, ka tas ir jūsu darbs?

Eva mirkli pārdomā atbildi.

- Es droši vien raizējos par to, ko viņi ar tevi te dara un kā tu jūties. Ne tāpēc, ka tu esi mana kliente, bet tāpēc, ka... tāpēc, ka tu esi tik trausla. Un vientuļa.

- Tāpēc, ka esmu nepilngadīga?

- Nē, ne gluži. Tāpēc, ka tu esi cilvēks. Tāpēc, ka man nepatīk ciešanas. Un sāpes. Tāpēc, ka es par tevi uztraucos. Tāpēc, ka es jūtos nekam nederīga. Tāpēc, ka es negribu, lai tu mirsti.

Eva skatās, kā Marta ar plaukstas virspusi noslauka acis.

- Un tāpēc, ka tu, manuprāt, esi pārbijusies.

Martai elsas sāk lauzties uz āru.

- Es vairāk negribu skatīties, - Eva saka.

- Kāda starpība, - Marta novelk. - Vienkārši mazliet dīvaina sajūta, un viss.

- Vai gribi par to parunāt?

- Jūs gluži kā tāda psiholoģe visu laiku prasāt: "Vai gribi par to parunāt?"

- Jā, tas gan ir dīvaini, - Eva pasmaida.

Arā spēcīgs vējš loka koku un mētā putneļus šurpu turpu.

Marta pārlaiž skatienu telpai.

- Katrā kamerā ir pulkstenis, un visi tikšķ tikpat skaļi kā šis. Domāju, ka pieradīšu, bet nevaru.

- Atceros, kā viens ieslodzītais, - Eva stāsta, - Horhe vārdā, pamanījās uzkāpt uz durvīm un noraut pulksteni no sienas. Viņš to sašķaidīja gabalos.

- Tagad tiem priekšā ir dzelzs restes.

-Jā, tāpēc tās toreiz arī ieviesa.

- Vai tad jūs drīkstat stāstīt tādas lietas? - Marta pasmaida.

Eva parausta plecus.

- Un kas notiks ar jums tagad, kad tiek ieviesti virtuālie konsultanti?

- Tu esi mana pēdējā kliente, - sieviete atbild.

Marta sarosās.

- Tad jau jūs mani neaizmirsīsiet?

- Es tāpat nekad nespētu tevi aizmirst, - Eva atbild. Viņa iebāž roku somā un izvelk cepumu paciņu - šoreiz ar vaniļas krēma garšu.

- Paldies, - Marta pateicas. - Šie man garšo vislabāk, bet negribu sabojāt figūru.

Viņa atkal pūlas pasmaidīt.

- Ēd vien nost visus. - Eva pastumj paciņu pāri galdam.

Marta neticami rūpīgi atloba paciņas vienu galu, izņem cepumu un skrubina maliņu.

Eva skatās, kā meitene ēd.

- Cik ilgi tu jau draudzējies ar Aizeku Peidžu? - viņa apvaicājas.

Marta uz mirkli mitējas košļāt cepumu. Viņa palūkojas uz Evu, un viss meitenes ķermenis, šķiet, saspringst.

- Ar ko jūs esat runājusi?

- Ar Aizeku, Misis B, ar Gašu no Daudzstāvenēm. Vai zināji, ka tieši uz vietu, kur tu, kā pati apgalvo, nošāvi Džeksonu, ir pavērsta novērošanas kamera?

Marta iebāž mutē atlikušo cepumu.

- Ja jau jūs to zināt, tad zināt ari, ka tam nav nekādas nozīmes, -viņa košļādama noburkšķ.

- Visu novērošanas kameru ierakstu kopijas tiek saglabātas.

- Tas vienalga neko nenozīmē. Negribu vēlreiz to apspriest. Negribu par to ne domāt, ne runāt, ne ko citu. Neko. Viss ir cauri.

Viņa paņem vēl vienu cepumu, pārkož to uz pusēm un noskatās, kā Eva izvelk no kabatas mobilo tālruni un uzsit ar pirkstu pa displeju.

-Jūs taču nedrīkstat... - Marta ieminas.

Eva paceļ pirkstu pie lūpām un paceļ tālruni pie auss. Abas skatās viena uz otru.

- Hallo, jā, tā esmu es. Esmu te, - Eva saka. - Aha. Jā viņa ir blakus. Ēd cepumus, ko jūs sūtījāt. Jums bija taisnība - tie ir viņas mīļākie cepumi.

Martas seja sašļūk, viņa mirkšķina acis.

- Iedošu telefonu viņai. Nē, būs labi - te nav kameru.

Sieviete pastiepj Martai tālruni.

- Viņš vēlas aprunāties.

Marta pavērtu muti skatās uz konsultanti.

- Ņem vien.

Marta papurina galvu.

- Ņem, - Eva čukstus izrīko. - Tas ir Aizeks.

Viņa pastumj tālruni pāri galdam.

Marta lēni pastiepj trīcošu roku un neizlēmīgi pieskaras tālrunim, bet tad, nenolaižot skatienu no Evas, paķer to un pieliek pie auss.

- Hallo, - viņa nočukst.

Meitene novērš skatienu no Evas, sarauj plecus, paceļ ceļgalus pie krūtīm, aptver tos ar vienu roku un šūpojas uz krēsla malas šurpu turpu.

- Es arī pēc tevis ilgojos, - viņa nopūšas.

Viņa paloka galvu, un cauri asarām izlaužas smaids.

- Vai tu to redzēji? Un Misis B? Jā? Vai viņa redzēja viņa vārdu?

Vēl pēc mirkļa smaids pagaist.

- Es nevaru. Es ne...

Marta atspiež galvu pret ceļgaliem.

- Es nevaru, - viņa saka tālrunī. - Nē... Es nevaru viņiem to pateikt... Es negrasos...

Meitene noslauka acis.

- Kurš tad man ticēs? - viņa čukst. - Es zinu... bet pierādījumi... videokamera... - Klausoties Aizeka balsī, viņa vēlreiz papurina galvu. - Nē, mēs par to jau runājām... un pat tādā gadījumā... nē, Aizek, lūdzu... Es netaisos pārdomāt...

Marta pamet skatienu uz Evu, viņas seja savelkas, acīs sariešas asaras, un meitene, galvu nodūrusi, saraujas krēslā vēl ciešāk.

Elsas pārvēršas šņukstos.

- Es arī tevi mīlu, - Marta nopūšas.

Viņa izslēdz tālruni un ļauj tam nokrist uz grīdas. Eva pieceļas, pienāk pie Martas, satver meitenes trīcošo augumu rokās un cieši apskauj.

18:30. Raidījums "Nave ir taisnīga"

Atskan ievadmuzika augsta toņkārtā ar dunošiem sirdspukstiem. Redzams logotips ar aci un vārdi "Aci pret aci", kas rotē ap zīlīti.

Mūzika noklust. Logotips aizslīd uz ekrāna malu, vārdi pārstāj rotēt, un prožektori izgaismo pavisam citādu studiju - tagad tā ir veca tiesas zāle ar ozolkoka sienu paneļiem, zvērināto loža uz paaugstinājuma ir pārpildīta ar skatītājiem, lieli koka galdi un piecas ozolkoka tribīnes ar kokgrebumiem.

Kristīna, ģērbusies elektrozilā bikšu kostīmā ar dziļu dekoltē un ciešu vidukli, stāv pie kokgrebumiem rotāta galda, ko ieskauj koka krēsli ar taisnām atzveltnēm. Uz deguna gala pa jokam uzliktas brilles, bet galvā - gara tiesnešu parūka.

KRISTĪNA:

Labvakar! Esiet sveicināti raidījumā "Svētdienas tiesnesis"! Skatītāji aplaudē.

KRISTĪNA:

Kā jau vienmēr "Svētdienas tiesnesī" mēs piedāvājam tiešraidi no vēsturiskās krimināltiesas ēkas Londonas centrā - Oldbeilija, kas nemainīgi atrodas šajā vietā kopš septiņpadsmitā gadsimta beigām

un ir pieredzējusi gan brāļu Kreju, gan Oskara Vailda prāvas. Pēc tiesu pakāpeniskas likvidēšanas ēku no slēgšanas ir glābusi tās pārvēršana par televīzijas studiju, no kurienes mēs raidām "Svētdienas tiesnesi", kā arī pilnīgi jauno raidījumu "Uzpīkstini un notiesā" - tas ir ēterā divas reizes dienā visu nedēļu.

Viņa apklust un pasmaida kamerā.

KRISTĪNA:

Mēs, kompānijas "Aci pret aci" pārstāvji, ar prieku piedāvājam jums šo jauno projektu. Ja vēl neesat redzējuši reklāmu vai pieslēguši mūsu kanālu, varu iepriekš teikt, ka jūs nebūsiet vīlušies. Tā ir iespēja jums, parastam sabiedrības loceklim, kļūt par zvērināto un uzklausīt jūsu priekšā sēdošo apsūdzēto. Jums šķiet, ka viņš ir vainīgs? Nospiediet pogu! Ja to izdarīs trīs no jums jeb vairākums, ar to pietiks, lai apsūdzētais nonāktu cietumā. Gribat kļūt par zvērināto? Tad apmeklējiet saiti mūsu internēta vietnē un iegādājieties biļeti. Tās tiek izpirktas ārkārtīgi ātri, tāpēc nekavējieties!

Skatītāji aplaudē. Kristīnas zobi un briljantu kaklarota iemirdzas studijas starmešu gaismā.

KRISTĪNA:

Šā vakara raidījumā mums atkal ir piebiedrojies jaukais reportieris Džošua Dekers.

Džošua, ģērbies zilā dārga zīmola uzvalkā ar vesti un kaklasaiti, iebrāžas zālē un māj ar roku skatītājiem, kuri aplaudē un sajūsmā svilpj.

Dažiem viņš pamirkšķina, kādai dāmai smaidot noskūpsta roku.

KRISTĪNA:

Paldies, ka esi atnācis, Džošua. Šodien droši vien nebija pārāk daudz staigāšanas?

DŽOŠUA:

Vienīgā staigāšana ir starp tevi un mūsu jaukajiem skatītājiem! Atskan sieviešu balsu murdoņa.

KRISTĪNA:

"Svētdienas tiesnesī" arī tev, Džošua, noteikti ir vajadzīga parūka.

Viņa pasniedz reportierim baltu tiesneša parūku - īsāku nekā pašai. Džošua pasmaida, uzliek to galvā un pagriežas pret objektīvu.

DŽOŠUA:

Kā jums šķiet, skatītāji, vai esmu labi saposies?

Skatītāji ūjina. Džošua iepozē.

KRISTĪNA (cenšas pārkliegt ūjināšanu):

Ja runājam nopietni, skatītāji...

Džošua paceļ roku, lai apklusinātu skatītājus.

KRISTĪNA:

Šovakar piedāvāsim jums tikai mūsu kanālā pieejamus ekspertu viedokļus nepilngadīgās slepkavas Martas Hanidjū lietā un palīdzēsim jums pieņemt uz faktiem balstītus lēmumus, kas jums palīdzēs, kad ķersieties pie balsošanas. Vai tiešām viņa ir vainīga, kā pati apgalvo? Vai tiešām viņa ir nolaupījusi mūsu nācijas dārgumu?

Studija iestājās klusums. Kamera pievelk tuvāk Kristinas seju - acis miklas, lūpas trīc.

DŽOŠUA:

Sauksim viņus šurp!

Džošua un Kristina dodas pie tukšajām tribīnēm.

KRISHNA:

Tribīni numur viens ieņems slavenību psiholoģe Penija Dreitone!

Skatītāji ar aplausiem sagaida druknu sievieti - viņa iznāk uz skatuves, pamāj kamerai un ieņem savu vietu malējā tribīnē.

KRISTĪNA:

Detektīvinspektors Hārts no Sitijas svarīgo noziegumu izmeklēšanas nodaļas - tribīne numur divi.

Studijā iznāk un vietu ieņem plecīgs vīrietis jaunā, zilā formas tērpā ar spožiem uzplečiem un medaļu rindu pie krūtīm. Viņam ir neizteiksmīga seja un saltas acis. Aplausi studijā kļūst klusāki.

DŽOŠUA:

Tribīnē numur trīs būs populārās grāmatas "Kāpēc pusaudži nogalina" autors Tens Čoberijs.

Parādās pusmūža vīrietis, kura plikajā pakausī un biezajās brillēs atspīd studijas starmeši. Viņš īsi paklanās, pamāj ar roku un nostājas pie tribīnes. Aplausi kļūst mazliet skaļāki.

г

KR1STĪNA:

Un visbeidzot tribīnē numur četri būs mūsu skatītājiem jau pazīstamais viesis, kurš ekspertiem piebiedrojās tikai šodien pēdējā brīdī - bijušais Augstākās Tiesas tiesnesis Cicerona kungs.

Cicerons, šļūkdams ārā uz skatuves, sabiksta brilles augstāk uz deguna un nostājas savā vietā. Ūsas nodreb, jo viņš mēģina pasmaidīt. Tiesnesis uzliek rokas uz tribīnes un sažņaudz pirkstus. Ja kamera parādītu viņa tuvplānu, būtu redzamas sviedru lāses uz kakla pie krekla apkaklītes.

Aplausi apklust. Kristīna un Džošua katrs nostājas savā pusē tribīnēm uz paaugstinājumiem, kur kādreiz bijušas liecinieku vietas. Abiem rokās ir pa koka veserītim.

KRISTĪNA:

Ciceron, mēs labprāt sāktu ar jums. Šī ir jūsu otrā piedalīšanās diskusijās sakarā ar Martas Hanidjū lietu. Kāpēc tāda interese?

Cicerons izlaiž pirkstus cauri iesirmajiem matiem.

CICF.RONS:

Mani interesē viena tiesa un taisnība visiem. Upuriem, viņu ģimenēm un arī apsūdzētajiem.

DETEKTĪVINSPEKTORS HĀRTS:

Apsūdzētajiem? Apsūdzētie zaudē savas tiesības uz taisnību tajā brīdī, kad pastrādā noziegumu!

CICERONS:

Jūs pieņemat, ka viņa ir vainīga, kaut arī ir tikai apsūdzēta. Kur paliek princips "nav vainīgs, līdz vaina NAV PIERĀDĪTA"?

DETEKTIVINSPEKTORS 11ARTS:

Skaidrs kā diena, ka viņa ir vainīga. Mani vīri viņu notvēra nozieguma vietā. Viņa savu vainu atzina. Ko vēl jūs gribat?

CICERONS (kliedz):

PIERĀDĪJUMUS! Es gribu PIERĀDĪJUMUS! Pierādījumus, Dieva dēļ!

Džošua uzsit ar āmuru pa koka galdiņu. Viesi apklust un pagriežas. Reportieris pasmaida.

DŽOŠUA:

Šķiet, mūsu eksperti ir pārāk aizrāvušies. Kā tu domā, Kristīna? KRISTINA:

Tiešām. Varbūt pievērsīsimies viesim trešajā tribīnē - īenam Co-berijam, īens ir vairāku populāru kriminālromānu autors, kurš atspoguļo gan slepkavas, gan detektīva skatpunktu, tāpēc var ielūkoties gan...

CICERONS (iejaucas):

Tā ir daiļliteratūra!

KRISTĪNA:

... gan apsūdzētās, gan upura Džeksona Peidža prātā. Sakiet, īen, cik svarīga ir šī prasība pēc pierādījumiem?

ČOBERIJS (klusi):

Paldies, Kristīna. Uzskatu, ka ir svarīgi atcerēties, kas ir pierādījumi, kāpēc tie ir nepieciešami un kādam mērķim tie var tikt izmantoti. Lietās, ko sava darba gados ir izskatījis mūsu pieredzējušais draugs Cicerona kungs, pierādījumi ir bijuši ārkārtīgi svarīgi, jo tie ir ļāvuši viņam saskatīt, kā zvērinātie izpratīs noziegumu un savu turpmāko lēmumu. Tomēr mūsu tiesu sistēma ir pārgājusi uz daudz augstāku, godīgāku un daudz demokrātiskāku sistēmu. Mēs visi esam gan tiesneši, gan zvērinātie. Mums visiem ir vienādas balsstiesības...

CICERONS:

Nē, nav gan!

ČOBERIJS:

Visu cieņu, Cicerona kungs, bet ļaujiet man pabeigt savu viedokli. DŽOŠUA (pārtrauc):

Cicerona kungs ir daiļrunīgs kā vienmēr, bet ļausim iztiekties mūsu štata ekspertei psiholoģei Penijai Dreitonei. Priecājos tevi atkal redzēt, Penija.

Viņš piemiedz Penijai ar aci, un viņa par atbildi ieķiķinās.

DŽOŠUA:

Kā tu domā, kāds iemesls varēja likt šai jaunajai dāmai nogalināt Džeksonu Peidžu?

DREITONE:

Nav jārakājas dziļi pagātnē, lai atklātu, kas varēja pamudināt Ha-nidjū jaunkundzi uz šādu rīcību. Ja ieskatāmies viņas bērnībā, tad redzam haosu, kādā viņa bija spiesta dzīvot. Tēvs, kurš nozudis vēl pirms viņas dzimšanas; māte, kas dienu dienas atstāja viņu savā vaļā un apgalvoja, ka strādājot, lai gan patiesībā satikās ar vīriešiem.

CICERONS:

Tā ir tukša diršana! Un jūs pati to zināt!

DREITONE:

Viss norāda uz jaunu dāmu ar ārkārtīgi nestabilu psihi. Neaizmirsīsim arī viņas mātes bojāeju. Ir ārkārtīgi aizraujoši vērot, kā šie notikumi ir ietekmējuši viņas personību. Uzskatu, ka viņas motīvi bija nenovīdība un skaudība. Nav apstrīdams tas, ka viņai ir bijusi ļoti grūta dzīve - nebija ne naudas, ne mīlestības, bija uzmanības un iejūtības trūkums, taču viņa redzēja bagāto un slaveno ļaužu dzīvesveidu, tāpēc savu uzmanību koncentrēja uz viņiem un ievilināja Džeksonu Peidžu nāvē.

CICERONS (kliedz):

KĀPĒC? KĀPĒC lai viņa ievilinātu lamatās vienu no bagātākajiem un slavenākajiem cilvēkiem pasaulē, nogalinātu viņu un pēc tam atzītu savu vainu? KĀPĒC viņai tas būtu jādara?

Cicerons triec dūri pret tribīni.

CICERONS (kliedz):

Tam vispār nav nekādas jēgas, un jūs pat nemēģināt noskaidrot, kāpēc!

Kristīna uzsit ar vesenti pa koka balstu.

KRISTĪNA:

Kārtību, Cicerona kungs, lūdzu, kārtību! Vai arī tiksiet izraidīts no tiesas zāles!

Detektīvinspektors Hārts pasmejas par Ciceronu. DETEKTĪVINSPEKTORS HĀRTS:

Viņa pati teica, ka ir vainīga, Ciceron, jūs, stulbeni. Kāpēc lai viņa tā teiktu, ja tā nebūtu taisnība?

г

CICERONS:

Jūs esat inspektors, un jums vajadzēja uzņemties ko tik radikālu kā izmeklēšana! Jums vajadzēja uzdot jautājumus! Ja jūs esat tik pārliecināts, ka viņa ir vainīga, tad jums vajag noskaidrot, kāpēc! DARIET SAVU DARBU, NOLĀPĪTS!

Detektīvinspektors Hārts pagriežas pret Ciceronu un paceļ pirkstu.

DETEKTĪVINSPEKTORS HĀRTS (kliedz pretī):

Es izdarīju savu darbu, idiot! Es arestēju slepkavu! Es atradu slepkavības ieroci, un man ir slepkavas parakstīta atzīšanās. Viņa ir nāvinieku cietumā, kur viņai ir īstā vieta, un pēc divām dienām es ieradīšos, lai noskatītos, kā strāva izcepina viņas smadzenes, ko viņa arī ir pelnījusi, ja jūs visus tos gadus būtu darījis savu darbu, mums tagad pa ielām neklaiņotu slepkavas. Jūs laidāt slepkavas brīvībā, bet mēs to nedarām. Mēs atjaunojam ielās drošību.

Viņš iziet no tribīnes un pasper soli uz Cicerona pusi.

DETEKTĪVINSPEKTORS HĀRTS (dusmās šņāc):

Marta Hanidjū ir aukstasinīga slepkava un ir pelnījusi nāvi!

Cicerons izlec no tribīnes, metas pie Hārta un ar vienu sitienu notriec zemē. Saskrien apsargi. Krīt krēsli. Ļaudis spiedz. Televīzijas kamera pievēršas Kristīnai un Džošua, kuri jau paguvuši nostāties blakus. Viņu parūkas ir sašķiebušās.

DŽOŠUA (klusā balsī):

Tikko redzējām ļoti spēcīgas emocijas šīs delikātās lietas dēļ. Kristīna, muti pavērusi, sarauc pieri un paskatās uz reportieri.

DŽOŠUA:

"Svētdienas tiesnesī" nekad nav garlaicīgi, skatītāji!

KR1STĪNA:

Tieši tā, Džošua! Vienmēr ir kas satraucošs un bieži vien arī kāds tracis! Palieciet kopā ar mums, jo tūdaļ sekos īsa vēsts no mūsu sponsoriem Cyber Secure, kurā atgādināsim balsošanas numurus.

Ekrānu aizpilda zils fons, skaņas noklust. Parādās izplūkāts balts mākonis, kam cauri skrien neskaidras teksta rindas. Ekrāna stūrī parādās piekaramās atslēgas simbols, teksta rindas pazūd, bet apakšā kļūst redzams visu apsūdzēto saraksts un numuri balsošanai par katru.

Eva

Kamīnā sprakšķ un sprēgā liesmas, oranža gaisma apspīd Evas un Aizeka nopietnās sejas.

Uz kafijas galdiņa izklātas mapes un dokumenti, ko Gass bija slēpis, piezīmju bloknoti, kur viņi atzīmē ziņas no dokumentiem, tukšas kafijas krūzes un šķīvji ar sviestmaižu drupačām un tukšiem ēdienu iepakojumiem.

Makss sēž istabas stūrī ar datoru klēpī, skatās te uz māti, te uz Aizeku, ik pa brīžam novaidas un skatās pulkstenī.

- Vai jūs man beidzot pateiksiet, kas te notiek? - viņš ierunājas.

Eva izlaiž pirkstus cauri matiem, bet skatienu nepaceļ.

- Nē, - viņa atbild. - Labāk, lai tu to nezini.

- Tu pret mani izturies kā pret bērnu. - Atskan durvju zvans. - Gribi, lai eju atvērt?

Kad dēls pieceļas un iziet no istabas, Aizeks ierunājas:

- Varbūt vajadzētu viņam visu pateikt?

- Es cenšos viņu pasargāt.

- Sakarā ar to, kas notika ar jūsu vīru?

- Jūs to nespējat saprast.

- Es saprotu tikai to, ka jūs viņu apdraudat daudz vairāk, ja neko nestāstāt.

Istabā ienāk Cicerons un nozvejas uz dīvāna blakus Evai. Viņš iebāž roku žaketes kabatā, izvelk atslēgu saišķi un nosviež to uz kafijas galdiņa. Eva, Aizeks un Makss palūkojas uz atslēgām.

- Vai tās jūs meklējāt? - viņš jautā, berzēdams sasitumus uz pirkstu kauliņiem.

-Jā, bet... - Eva nočukst.

- Jūs šodien televīzijā bijāt lielisks, tiesnesi, - Makss nosaka. - Kad jūs iekrāvāt tam policistam... tas bija... kaut kas!

Cicerons pagriežas pret Maksu, un ūsas saslejas vieglā smaidā.

- Paldies, bet parastos apstākļos gan tā nevajag darīt.

- Vajag gan, - Makss atbild un nopēta atslēgas. - Vai tās ir...? -Viņa skatiens aizķeras pie tālvadības pults ar pazīstamu simbolu. - Jūs viņam nospērāt atslēgas?

Cicerons paskatās uz Evu, tad atkal uz Maksu.

- Tās... - viņš parausta plecus, - izkrita viņam no kabatas.

- Tā jau nu izkrita. - Makss paņem atslēgu saišķi. - Jūs tīšām uzsākāt kautiņu, lai dabūtu atslēgas?

- Vardarbība ir nepiedodama, Maks, bet reizēm tā ir nepieciešama.

- Neliedzieties! Ko jūs te īsti plānojat?

Eva pieceļas un palūkojas uz dēlu.

- Tu nevienam nedrīksti stāstīt ...

- Vari man ticēt, māmiņ.

Sieviete brīdi vēro Maksu.

- Kamera pie tuneļa, - viņa paskaidro, - darbojās gan tajā vakarā, gan tad, kad tika nogalināta Martas māte. Un visu kameru ierakstu kopijas tiek saglabātas.

Makss pasvārsta rokās tālvadības pulti.

- Vispār jau nav jāiet uz policijas iecirkni, lai dabūtu failus. Un nav arī jāzog atslēgas.

Marta

Šoreiz logs ir tik mazs, ka es droši vien to varētu aizsegt ar plaukstu, ja varētu aizsniegt. Stikla rūts nav, tāpēc vējš gaudo cauri kā tāds vilks vai aptracis zvērs, kas alkst izlauzties brīvībā. Gaismas slēdža nav. Tāpat kā citās kamerās, arī te nav spuldzes, bet te ir krietni tumšāks. Kad saule sāka rietēt, es jau mēģināju saskatīt kādu gaismas ķermeni, tomēr viss pamazām sāka satumst, un priekšmeti saplūda kopā.

Vai tāda ir nāve? Viss vienkārši satumsīs? Manas acis kļūs smagas un es it kā iemigšu? Vai tas būs sāpīgi? Bet es miršu no elektrības, tātad tas būs sāpīgi. Cik ilgs laiks paies, līdz es zaudēšu samaņu? Diez, es zaudēšu samaņu un nomiršu pēc tam vai arī samaņas zaudēšana būs daļa no nāves?

Ak Dievs, cik te ir auksti. Vējš drebina mani pie visām miesām.

Kaut es varētu nomirt no šokolādes kūkas - apēstu to un iemigtu. Iesnaustos. Nē, es negribētu noindēties, jo tas varētu būt sāpīgi. Varbūt drīzāk varētu nomirt no narkotikām.

Nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi ēdu šokolādes kūku. Droši vien pie Misis B. Viņa cep gardas kūkas.

Misis В tic Dievam. Kad Olijs nokļuva cietumā, viņa lūdzās, lai dēls tiktu atbrīvots, bet lūgšanas nelīdzēja. Tā viņa teica. Viņa teica, ka Dievs esot zaudējis šajā kaujā, bet ne visā karā, tāpēc šis pieskatīšot Oliju līdz brīdim, kad viņa atkal satiks dēlu.

Cerība kādreiz satikt dēlu dāvāja Misis В krietnu devu mierinājuma.

Atgādināju par savu māti un teicu, ka Dievs zaudē daudz kauju, taču viņa neatbildēja.

Vienmēr, kad nomira kāds man tuvs cilvēks, es ticēju, ka viņiem tagad ir labi. Tas izklausās stulbi, jo viņi taču ir miruši, bet es domāju, ka viņi ir raduši mieru. Ar māmiņu gan tā nebija.

Viņa bija mirusi. Punkts.

Pēc divām dienām arī es būšu mirusi. Punkts.

Būtu vieglāk, ja arī es ticētu Dievam.

Visas manas domas un atmiņas par tevi, Aizek, pazudīs. Uz taviem pleciem gulsies laiks, kad mēs tikāmies, vakari parkā, pastaigas mežā, tava iepazīšanās ar Misis B, pirmā reize, kad sadevāmies rokās, mūsu pirmais skūpsts, pirmā mīlēšanās - tas viss paliks uz taviem pleciem, bet, ja mirsi ari tu, viss pazudīs tā, it kā nekad nebūtu noticis.

It kā mūsu te nebūtu bijis.

Nebūs nekādu pierādījumu - ne pēdu, ne pierakstu.

Ak Dievs. Kurš atminēsies manu māmiņu, kad es būšu mirusi?

Jēziņ. Dievs. Nolāpīts, māmiņ, piedod man.

Atceros, kā tava plauksta pie skolas vārtiem spieda manējo, atceros tavus apskāvienus pirms miega, tavu balsi saucam mani dzert tēju, tikai vairs nespēju saskatīt tavu seju.

Ja pieveru acis, redzu to fotogrāfijās, parkā vai kāzās, paceļam glāzi - tā ir sastingusi kādā no šiem mirkļiem, bet tās vairs nav manu acu priekšā.

Dzirdu, kā tu raudi un pa tālruni strīdies ar cilvēkiem, kuriem tu nevari samaksāt rēķinus.

Tev bija grūta dzīve, bet vienmēr tu centies dot man vislabāko.

Cenšos atcerēties bijušo. Atvairu domas par tavām skumjām un atceros. Dzirdu tavus smieklus.

Bija Ziemsvētki. Mēs bijām pie Misis B, pie galda kopā ar māmiņu un Oliju. Mēs ietaupījām naudu, jo cepumus nevis pirkām, bet cepām pašas. Tās nebija nekādas skaļās svinības, bet tas arī nebija svarīgi. Mēs rakstījām dažādus jociņus, kas nemaz nebija smieklīgi, un smējāmies.

Atceros, kā tu vienu nolasīji...

Kāpēc govīm kaklā ir zvaniņi?

Tāpēc, ka tās nespēj iepūst savā ragā.

Tas nepavisam nebija smieklīgi, bet tu smējies no sirds, un, skatoties uz tevi, sākām smieties arī mēs. Smējāmies ilgi, tā ka man sāni sāka sāpēt. Redzu, kā tu slauki smieklu asaras no vaigiem, bet vienalga neredzu tavu seju. Arī tas nav svarīgi. Es klausos tavos smieklos. Dzirdu, cik tu esi laimīga. Tu esi mana māmiņa, un es ar tevi lepojos. Esmu priecīga, ka varu būt tava meita.

Atceries to manā vietā, Misis В - tu arī tur biji, tev tas jāatceras. Glabā šīs atmiņas, kad manis vairs nebūs. Glabā rūpīgi. Glabā atmiņas par viņu.

Aizrit stundas.

Man salst. Esmu nosalusi.

Kamerā kļūst arvien tumšāks, un logs te ir visgaišākā vieta. Interesanti, kā šovakar izskatās mēness? Tas droši vien ir liels, jo gaisma ārā ir tik spilgta, ka varu saskatīt mākoņus debesīs.

Vējš pūš kamerā stiprāk.

Mani pirksti ir stīvi, kāju pirksti nejutīgi.

Mans prāts cenšas izskaitļot, cik stundu man atlicis, ko dzīvot, bet es neļaujos.

Aukstums kož līdz kaulam.

Varbūt es šonakt nosalšu beigta un pagalam? No rīta viņi atnāks, un es būšu pārvērtusies tādā ledus gabalā, ka man vajadzēs salauzt rokas un kājas, lai mani dabūtu taisnu. Vai arī pacelt mani un nomest uz grīdas - tad es sadrupšu miljons sīkās druskās. Bet gan jau viņi turpinās visu šo cirku un aizstieps manus sasalušos gabaliņus uz elektrisko krēslu.

Nevaru šādi pavadīt nakti, es nodomāju.

Es visa trīcu.

Dzirdu ritmisku klakšķēšanu, tāpēc paskatos apkārt cerībā ieraudzīt tumsā kādu peli, kas skrien man pāri, vai zirnekli, kas klabina spīles.

Tie ir tavi zobi, es sev saku.

Man jācenšas sasildīties vai vismaz nenosalt vēl vairāk. Mēģinu izdomāt, ko darīt, taču nespēju padomāt.

Hipotermija. Tā bremzē smadzeņu darbību.

Kaut man būtu kas vairāk par šo noplukušo palagu!

Pieklauvē pie durvīm un paprasi segu vai jaku!

Jā, kā tad. Es nevaru pakustēties. Esmu pārgurusi.

Tagad man tek deguns. Biju domājusi, ka tas aizsals, nevis tecēs. Pie deguna gala ir piesalušas puņķu lāstekas.

Varbūt viņiem ir apnicis mani mocīt psiholoģiski, tāpēc tagad spīdzina fiziski?

Es trīcu, drebu un kratos kā četrgadīgs sīcis, kam vajag čurāt. Nespēju nogulēt mierīgi. Pabāžu rokas zem spilvena. Tad pārdomāju un aptveru sevi ap pleciem.

Centies saglabāt sevī siltumu!

Vairs nejūtu savas kājas.

Kaut tu būtu te, Aizek, es prātoju. Tu mani sasildītu. Tu apskautu mani.

- Es jau te esmu, - viņš domās man saka. - Esmu tev blakus. Nedomā par aukstumu. Paskaties kopā ar mani zvaigznēs. Debesis vēl joprojām mums ir kopīgas.

Nu jau droši vien vairs nav, ko?

- Ja mans tēvs nebūtu ...

Mēs bijām naivi.

- Nē, mēs bijām iemīlējušies.

Bijām?

- Esam.

SESTĀ KAMERA

.

Marta

No brīnišķīga sapņa, kurā mēs bijām kopā, mani pamodina krak-šķēšana.

Jutu tavu roku siltumu, tavu elpu uz savas miesas, tavas sirds pukstus, jutu, kā miegā cilājas tavas krūtis. Tur droši vien manis pašas sirds sūknēja asinis pa ķermeni.

Tas man atgādināja par Brakenvudas parku, kur mēs gulējām uz segas, tev sejā oranžu gaismu lēja saulriets, un es sevi lamāju par to, ka esmu iemīlējusies. Es biju laimīga kā vēl nekad, bet jau gaidīju tik skaļu triecienu, ka tas spētu sadragāt mūsu dzīvi.

Krakšķēšana kļūst skaļāka, domas par tevi atkāpjas, un es pieceļos sēdus.

Šī kamera ir pavisam maza. Tajā tikko pietiek vietas matracim, tualetes podam pie sienas un izlietnei tam blakus. Loga nav, ir tikai šaura sprauga bez stikla, un tas arī nav vajadzīgs - tāpat kā restes.

Pavirzos tā, lai mani pa spraugu apspīdētu saule.

Izklausās, ka krakšķētu skaļrunis, tikai es nevienu neredzu.

Skaņa pieklust.

Klusums tagad šķiet pavisam savāds.

Es gaidu.

- Nāve, - ierunājas balss. - Neatgriezeniska visu dzīvības funkciju apstāšanās organismā. Likvidēšana. Iznīcināšana. Slepkavība jeb nogalināšana.

Neredzu, no kurienes tā skan.

- Nogalināt: veicināt nāves iestāšanos. Atņemt dzīvību. Radīt ārkārtīgas sāpes vai neērtības, kas nav savietojamas ar dzīvību. Likt kādam mirt.

Balss izklausās kā manai vecajai angļu valodas skolotājai - dūcoša un monotona.

-Mirt.

Šķiet, balss kļūst skaļāka.

- Pārstāt dzīvot. Kļūt mirušam. Nomirt.

Ak Dievs.

- Pārtraukt funkcionēšanu. Apstāties. Pamazām aiziet. Izdzist. Norimt. Slepkavības rezultāts.

Atkal apguļos un uzlieku uz galvas spilvenu.

- Slepkavība: citas personas nogalināšana bez likumiska pamatojuma vai iemesla. Pielikt punktu. Iznīcināt. Nogalināt zvēriski jeb necilvēcīgi. Galvenokārt ar sāpju nodarīšanu.

Cik ilgi tas vēl turpināsies?

- Sāpes: nepatīkamas sajūtas...

Ko neteiksi...

Stentonu dzīvoklis

- Tas bija tikai solījums. - Cicerons izņem atmiņas karti, izslēdz datoru un palūkojas uz Aizeku.

- Vai tad solījums jums neko nenozīmē? - Aizeks noprasa.

- Nē, ja tā dēļ ir jāmirst nevainīgam cilvēkam! - Viņš nosviež atmiņas karti uz galda. - Kā tu to varēji?

- Tāpēc, ka es viņu cienu! Tāpēc, ka es neesmu kaut kāds pieaugušais, kurš domā, ka visu zina labāk, lai arī nezina neko! Viņa zina, ko dara. Mēs abi zinām, ko darām.

- Tu viņu nogalināsi! - Cicerons iebļaujas.

- Vai domājat, ka es to gribu? - Aizeks atsaucas. - Vai jums nešķiet, ka es negribētu, lai viņa pasaka taisnību un cīnās par to?

- Taisnību sakot, nē!

- Viņai ir tiesības pašai izlemt! Man tās jāciena, un jums arī! -Viņš paķer atmiņas karti un traucas uz durvju pusi.

- Tu nevari to ņemt līdzi! - Cicerons sauc puisim pakaļ.

Aizeks apstājas, apcērtas riņķī un glūn uz sašutušo Ciceronu.

- Neiedomājieties, ka jūs vienmēr zināt, kā ir labāk, - viņš saka nosvērtā balsī. - Jo tā nav. Un to nezinu ne es, ne Marta, ne Eva, ne Makss, ne tas noplukušais Gass no Daudzstāvenēm. Bet kopā mēs varam to saprast, un ir nepieciešams, lai mēs uzticētos viens otram, ja gribam rīkoties pareizi. Es varu izdarīt visu, kā vajag. Ja man palīdzēs Makss, bet jūs mani atbalstīsiet un ticēsiet, ka es spēju rīkoties pareizi, tad es to spēšu. Ticiet man.

Puisis aiziet un klusi aizver durvis, bet Cicerons soļo pa istabu šurpu turpu.

- Jēziņ, - viņš nosaka, bužinādams sev matus. - Nolāpīts, Jēzu!

Viņš paķer no krēsla atzveltnes žaketi un izšaujas pa durvīm nopakaļ Aizekam.

Dzīvoklī iestājas klusums. Eva pie galda sašļūk un atbalsta galvu rokās. Istabā ienāk Makss, palūkojas uz māti, iziet virtuvē, ielej tējkannā ūdeni un ieslēdz to.

Eva pat nepakustas.

Makss ieber krūzītē karoti kafijas un izņem no ledusskapja pienu, bet Eva vēl arvien nekustas un nesaka ne vārda. Kad tējkanna ir uzvārījusies, viņš ielej krūzītē ūdeni, pielej pienu, apmaisa un noliek to mātei priekšā.

Sieviete paceļ galvu.

- Paldies, - viņa nopūšas.

Dēls apsēžas Evai iepretī, izņem cepumu no kārbas un noliek to blakus krūzītei.

- Ko tu par to domā, Maks? - viņa apvaicājas.

Makss aizver acis, un viņus uz brīdi ieskauj klusums.

- Par Aizeku un Martu? Domāju, ka viņi mīl viens otru, - viņš beigu beigās nosaka.

Marta

Marta sēž uz balta grozāmā krēsla mazā baltā telpā, kur nav nekā cita kā vien datora monitors.

- Labdien, Marta, - aiz monitora ierunājas lēna, metāliska balss.

Marta neatbild.

- Kā tev šodien sokas? - Katra zilbe ir nodalīta, vārdi mākslīgajā cilvēka balsī skan neparasti ritmiski.

Marta grozās krēslā pa kreisi un pa labi, pa kreisi un pa labi.

- Mēs gribētu ar tevi parunāt.

Meitene griežas tālāk un apstājas ar muguru pret monitoru.

- Tev veicas, jo tu esi pirmā, kas var izmantot mūsu jauno datorizēto konsultāciju pakalpojumu - virtuālo konsultantu.

Marta pakasa galvu.

- Skatītāji pie saviem ekrāniem gribētu, lai tu pagriezies. Viņi grib redzēt tavu seju.

Meitene pat nepakustas.

- Lai pilnībā izmantotu virtuālā konsultanta pakalpojumu, ir nepieciešams, lai tu pagrieztos.

Atskan dūkšana, un krēsls pagriežas pats. Marta pretojas un ar basajām kājām atsperas pret grīdu, taču krēsls vienalga turpina griezties, līdz nofiksējas vajadzīgajā pozīcijā un meitene atkal sēž ar seju pret monitoru.

Marta pagriežas krēslā, saceļ kājas uz sēdekļa im pagriežas tā, lai pret monitoru būtu vērsts pakausis.

- Ir nepieciešams, lai tu pagrieztos.

- Ej dirst, - Marta nosaka.

Gaisma nodziest, un telpa iegrimst tumsā. Kaut kur veras durvis.

- Ei! - Marta iesaucas. Tumsā atskan apslāpētas skaņas, nožvadz atslēgas, nošvīkst augumi, ir dzirdami pāris būkšķi un pieklusināts kliedziens.

Klusums.

Gaisma atkal iedegas.

Tagad Marta ir piesprādzēta pie krēsla iepretī monitoram. Viņas seja ir sarkana.

- Pateicos par sadarbību, - balss saka. - Mēs gribētu uzzināt, kā tu šodien jūties.

Marta neatbild.

- Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas trīsdesmit četras stundas un piecpadsmit minūtes. Labojums: trīsdesmit četras stundas un četrpadsmit minūtes. Kā tu jūties?

- Es gribu runāt ar Evu - viņa ir man nozīmētā konsultante, -Marta paziņo.

- Konsultanta amats vairs neeksistē. Eva Stentones kundze vairs nav tava konsultante. Tagad visām jūsu vajadzībām esam mēs - virtuālais konsultants. Viņas vietā vari runāt ar mums.

- Ar tevi es runāt negribu.

- Mums ir pieejama neierobežoti liela virtuālo sajūtu datubāze, līdz ar to mēs varam palīdzēt tev pārvarēt savas emocijas un dalīties ar mums problēmās, izjūtās un noslēpumos. Vai tu gribētu mums izstāstīt kādu noslēpumu?

- Nē, - Marta atbild.

- Žēl to dzirdēt. Mēs uztveram stresu tavā balsī.

- Stresu? Tas tevi izbrīna? Gan jau zini, kā tas ir, - viņa pēkšņi apklust.

- Vai gribi pastāstīt mums par savām izjūtām?

- Nē, - viņa vēlreiz saka.

г

- Mēs gribētu, lai tu pastāsti par savām izjūtām. Varbūt tev ir kāda problēma, ko tu gribētu apspriest?

- Faktiski, jā - jā, man ir problēma. Vai vari to atrisināt?

- Mēs varam uzklausīt un just līdzi. Varam ierosināt variantus, kā tev atrisināt savu problēmu.

- Labi. Mana problēma ir tāda, ka jūs visi esat sūdabrāļi.

- Žēl to dzirdēt. Taču mēs noprotam, ka tava problēma radusies subjektīva viedokļa dēļ...

- Subjektīva viedokļa un tās nolāpītās spīdzināšanas dēļ.

- ...tāpēc ierosinām problēmu uzlūkot objektīvi. Tas var mazināt tavas sāpes.

- Es vēl visu nepateicu.

- Lūdzu, turpini.

- Man ir daudz problēmu. Vai apspriedīsim tās visas?

- Mūsu pakalpojums ir paredzēts, lai vajadzības gadījumā palīdzētu tev. Ja visu tavu problēmu apspriešana var tev palīdzēt, tad mēs apspriedīsim tās visas.

- Pateicos. Mana pirmā problēma, ja neņem vērā visus tos... mēslus... kas notiek kamerās, ir tāda, ka man nav cepumu, un tas mani skumdina. Man vajag cepumus.

- Žēl dzirdēt, ka tev ir skumji un vajag cepumus. Cietumā, kur uzturas personas, kas gaida nāvessoda izpildi un kurā atrodies tu, tiek piedāvātas trīs ēdienreizes dienā, un nevienā no tām nav iekļauti cepumi. Datubāzē atrodamās ziņas liecina, ka tuvākajā nākotnē nav plānots ēdienkartei pievienot cepumus, turklāt tavas gaidāmās nāves balsojuma statistikas izpēte liek domāt, ka tu, visticamāk, netiksi atbrīvota. Tomēr mēs ieteiktu turpmāk izvairīties no tādu noziegumu izdarīšanas, par ko vari tikt ieslodzīta cietumā. Mēs ceram, ka šis ieteikums palīdzēs atrisināt tavu problēmu.

Meitene pamāj.

- Protams. Labi, mana otrā problēma - pirms nāves es gribu redzēt koku. Ir jauki redzēt kaut ko zaļu.

- Mums ļoti žēl, bet esošajos pakalpojumos nav iekļauta koku izmantošana. Bet, ja tu vēlies redzēt kaut ko zaļu, šodien vakariņās būs zirnīši.

- Fantastiski, - Marta atbild. - Paldies.

- Vai tev ir arī trešā problēma?

- Ir. Saki man, kompi, vai šī saruna tiek rādīta televīzijā?

-Jā, tiek.

- Vai tiešraidē? Cik cilvēku to skatās?

- Jā, tiešraidē. Sābrīža statistikas izpēte ļauj mums lēst, ka skatītāju auditorija šobrīd ir apmēram... divdesmit viens miljons.

- O, tas ir daudz.

-Tiek lēsts, ka tava nāvessoda izpildes pārraide piesaistīs daudz vairāk skatītāju. Mūsu mērķis ir pārsniegt 24,15 miljonus jeb skatītāju skaitu, kas skatījās ziņu raidījumu par Kenedija noslepkavošanu.

- Tad jau es varu pārspēt Kenediju.

- Pašreizējā skatītāju skaita statistika ierindo tevi visu laiku pirmajā divdesmitniekā.

- Varu saderēt, ka jūs gribētu mani redzēt pēc iespējas augstākā vietā.

Datora detaļas aiz monitora, šķiet, noklikšķ un iedūcās.

- Mēs šeit apspriežam tavas vajadzības. Mēs esam tavs virtuālais konsultants, un mūsu mērķis ir atbalstīt tevi.

- Jā jau, jā, bet vēl vairāk skatītāju... Es varētu jums palīdzēt.

Dators neatbild.

- Man ir kāds noslēpums...

Dators joprojām klusē.

- Ir kas tāds, ko es gribētu izstāstīt skatītājiem. Viņi būtu tik satriekti, ka ar grūtībām spētu tam noticēt... bet es varētu pierādīt.

- Spriežot pēc tavas personiskās informācijas izpētes par tavu bērnību, ģimenes locekļiem un draugiem, kā arī atzīmēm skolā un pieradumiem, ir ārkārtīgi maza iespēja, ka tev patiešām ir noslēpums, kas satriektu skatītājus tā, ka viņi ar grūtībām spētu tam noticēt, tāpēc mūsu atbilde ir: diemžēl mēs tev neticam.

- Bet jums taču gribas zināt?

- Mēs tev neticam.

Marta mazliet parausta plecus un mēmā jautājumā savelk uzacis.

- Lai ari mēs neticam, ka tavs noslēpums ir satriecošs, tu drīksti to izstāstīt, ja vēlies. Sirdsapziņas atvieglošana var palīdzēt tev atgūt mieru.

- Es drīz būšu mirusi - kam man miers? Nē, ja gribat zināt noslēpumu, jums kaut kas jāizdara manā labā.

Telpā iestājas klusums. Monitora vienā malā mirgo sarkana lampiņa.

- Izstāsti savu noslēpumu.

- Nē, vispirms jūs kaut ko izdarīsiet.

- Pasaki, ko tu gribi, un mēs varam mēģināt vienoties.

Marta pārdomās aizver acis un izstaipa saslēgtās rokas.

- Labi. Jūs ļaujat man tikties ar Evu - gribu viņu satikt tūdaļ pat, un pēc tam es izstāstīšu noslēpumu.

- Mēs nedomājam, ka varam tev uzticēties.

- Nolāpīts, - Marta atbild.

- Mēs uzskatām, ka nebūs viegli uzmeklēt Stentones kundzi.

- Diez vai. Es domāju, ka viņa jau ir te.

Atkal iestājas klusums.

- Mēs piekrītam, ka tu vēl vienu reizi tiecies ar Evu Stentones kundzi.

Marta apspiež smaidu.

- Labi. Pieņemsim, ka mans noslēpums ir saistīts ar Peidžu un manām attiecībām ar viņu.

Skavas, kas aptver meitenes rokas, atslābst.

- Pēc sarunas ar Evu Stentones kundzi tu mums izstāstīsi savu noslēpumu.

Atveras durvis, un ienāk sargs.

- Nē. - Marta papurina galvu. - Es izstāstīšu savu noslēpumu un visu, ko zinu, rīt, kad man tiks dots pēdējais vārds. Pirms nāves.

Aizeks

- Ko tu dari? - Aizeks pukojas.

Milzīgā televizorā, kas karājas pie sienas, viņš skatās kā sargs aizved Martu. Baltās konsultāciju telpas vietā tagad ekrānā ir redzama zilā studija, tēlotās šausmās pavērtās Kristinas sarkanās lūpas un acis ar biezu tušas kārtu uz skropstām. Viņai blakus lēni rotē logotips ar aci un raidījuma nosaukumu.

- Slēdz tās muļķības ārā. - Istabā ienāk Aizeka māte sārtās velūra biksēs un baltā svīterī. Viņa ar dvieli nosusina piesarkušo seju, arī mati ir nedaudz mitri. - Visās malās man jāpacieš tā skuķa ģīmis, it kā vēl nepietiktu ar to, ka esmu zaudējusi vīru.

- Viņš bija arī mans tēvs.

- Savā ziņā. Bet tu gan neizskaties pārāk sāpināts, vai ne?

- Izbeidz, Petija. Tu pati zini, kāds viņš bija un ko darīja Daudz-stāvenēs.

-Ja tu sauc viņu par tēvu, tad tikpat labi vari saukt mani par māti.

- Es atceros savu māti - viņa bija daudz labāks cilvēks nekā tu.

-Ja tu viņu atceries, tad droši vien atceries arī to, ka viņa bija mauka!

- Viņa gulēja ar vīriešiem par naudu, lai būtu, ko ēst, un varētu pabarot mani. Tā viņai bija vienīgā iespēja izdzīvot. Kāds iemesls to darīt ir tev?

Mātes pliķis apsvilina puiša seju tā, ka viņš noelšas.

- Lai ko viņš būtu darījis, - sieviete nošņāc, - tas nenozīmē, ka viņš bija pelnījis nāvi.

-Aci pret aci? - Aizeks sašutis palūkojas uz Petiju. Viņam uz vaiga vīd sarkans plaukstas nospiedums.

-Jā, aci pret aci. Tas skuķis viņu nogalināja, tāpēc pati ir pelnījusi mirt.

- Vieni likumi viņiem, citi likumi mums, ko? Un - vai tiešām slepkava ir viņa?

- Ak Jēzu, augstā debess! Aizek, vai tu tiešām esi tik naivs, kā izliecies? Tu zini, kas viņa ir - viņai bija papilnam iemeslu nogalināt tavu tēvu. Es gan nespēju iedomāties, ka viņa to tiešām izdarīs.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Man nav laika.

- Nē, māt. - Puisis satver Petiju aiz rokas, un viņa apstājas kā iemieta.

- Tad, kad tev kaut ko no manis vajag, tad tu sauc mani par māti? -Viņa paskatās lejup uz satverto roku. - Aizek, mīļumiņ, nesatraucies tik ļoti. Es zinu, ka nav viegli. Tas ir, es arī esmu satriekta, bet tavs tēvs bija stulbenis. Skaidrs, ka tā tam bija jānotiek, tikai es vienmēr biju domājusi, ka to izdarīs māte, nevis meita.

Neatlaižot roku, Aizeks pieliecas mātei pie pašas sejas.

- Viņš notrieca Martas māti, - puisis nočukst, - bet ne jau par to tu tagad runā, vai ne? Ko tu par to zini?

- Daudz ko, bet tā nav tava darīšana.

- Tam ir kāds sakars ar Martu? - Viņš palaiž vaļā roku. - Šķiet, mums jāaprunājas.

- Man tā nešķiet. - Viņa pieglauž apģērbu un matus. - Man nav laika.

- Māt, tas ir svarīgi.

- Pusdienas ar draugiem arī ir svarīgas.

- Svarīgākas par sarunu ar dēlu?

- Man nav dēla, - viņa atcērt. - Bet tu labāk izdomā, kurā pusē stāvi, ja jau esi tāds gudrinieks. .

Marta

- Tev nebūs nokaut, - balss saka. - Viens no desmit baušļiem, kas zināmi arī kā dekalogs, kas...

Durvis atveras, un Martas kamerā ienāk Eva.

- ...ebreju Bībelē sastopami divkārt...

- Atcerieties par videokameru, - Marta uz matrača pieceļas kājās. Matracis novietots tieši uz grīdas - telpā nav ne gultas, ne krēsla.

- ...pirmo reizi Otrajā Mozus grāmatā...

Eva paloka galvu.

- Kas tā par balsi? - viņa noprasa.

- ...un otro reizi - Piektajā Mozus grāmatā...

- Kaut kāda morāles lasīšana, kas skan visu dienu, - Marta klusā, monotonā balsī atbild. - Visu rītu bija vārdu definīcijas pilnā skaļumā.

- ...kā Dievs nolicis...

Eva sarauc pieri.

- Piemēram, skaidrojumi vārdiem nogalināt un slepkavība, - Marta piebilst. - Nāve un tādā garā.

- ...desmit baušļus uz akmens plāksnītēm...

- Izskatās, ka moralizēšana tagad pievērsusies reliģijai, - viņa turpina. - Jūs pat iedomāties nespējat, kādus mēslus šodien esmu samācījusies.

- ...un dāvāja tās Mozum...

Marta nometas uz grīdas. Viņas seja ir novārgusi, maisiņi zem acīm, mute pavērta, it kā meitene nespētu kontrolēt muskuļus. Viņa pamāj ar galvu.

- Jūs pat... Labi, tam nav nozīmes.

- ...Sīnaja kalnā...

- Tūlīt sāksies muldēšana par islāmu, - viņa noburkšķ. - Tā vien rādās, ka tur viss iet uz riņķi. Vismaz šis stulbums nav tik skaļš kā tās definīcijas.

- ...Korānā ir līdzīgi panti, un zinātnieki tos sauc...

- Vai dzirdat?

Eva paloka galvu un apsēžas meitenei blakus.

- Skaties uz mani, - viņa ierunājas. - Kādu brīdi centies par to nedomāt. Klausies manā balsī.

Marta pagriežas pret konsultanti.

- Jā, - viņa piekrīt.

- ...norādījumi, kā...

- Šī kamera gan ir maziņa, - Eva nopūšas. - Nekad neesmu bijusi kamerās.

- Neko daudz jau man nevajag. - Marta parausta plecus.

- Televizorā tā izskatās vēl mazāka, - Eva turpina, - un griesti šķiet zemāki.

- Te ir kā zārkā, - Marta saka. - Bet te vismaz ir siltāks nekā iepriekšējā, tā ka...

Abas sēž uz matrača, uzgriezušas muguru novērošanas kamerai. Eva noliek somu pie kājām un atvelk rāvējslēdzi.

- ...Korānā sastopami divas reizes...

- Nevarēju atrast neko labāku, kas atgādinātu koku, - viņa pačukst un izņem no somas nelielu zariņu. Tas nav garāks par plaukstu, bet pie tā joprojām ir zeltainas lapas, kas gatavas nobirt. - Un tas nav zaļš.

- Es to teicu jums, - Marta pasmaida. - Tas bija svarīgi.

- Paldies, - Eva atbild. - Tev to droši vien atņems, bet... - Viņa parausta plecus.

Balss turpina vāvuļot, bet Marta, cenšoties nepievērst tai uzmanību, ar pirkstiem glāsta zariņa mizu un sausās lapas.

- Biju aizbraukusi pie Gaša, - Eva čukstus stāsta.

- Vai dabūjāt...? - Marta paskatās uz konsultanti.

Eva piesardzīgi pieliek pirkstu pie lūpām un tikko manāmi paloka galvu.

- Es visu izlasīju, - viņa tikko dzirdami nosaka.

- Ari...?

- Tavas mātes vēstuli? Jā.

Eva izņem no somiņas cepumu paciņu, atplēš un noliek to Martai priekšā tā, lai tas nebūtu redzams videokamerai.

- Vai tā jūs satrieca?

- Nē, - Eva nočukst. - Tagad man viss ir saprotams. Bet vai tu biji satriekta, kad to izlasīji?

Marta nokož kumosiņu cepuma, sakošļā, norij kumosu un iesāņus palūkojas uz Evu.

- Man bija žēl māmiņas.

- Saprotu, - Eva pamāj ar galvu. - Kas vēl to zina?

- Daudz cilvēku nevarētu būt, citādi viņš nebūtu mēģinājis to noslēpt.

- Vai domā, ka tā vēstule kaut ko mainīs?

- Pati par sevi - nē, bet jebkurā gadījumā mums būs vairāk munīcijas, kas liks viņiem mūs uzklausīt. Katrā ziņā klausiet, ko saka Aizeks.

- Vai zināji, ka novērošanas kamera pie tuneļa tajā vakarā, kad tika notriekta tava māte, darbojās?

- Nē, nezināju, - Marta pagriež galvu pret Evu.

- Tu būtu varējusi mēģināt pierādīt, ka tavu māti nogalināja Peidžs.

- Ar to vien nepietiktu.

- Kāpēc?

- Ieraksts tikai pierādītu, ka man bija lielisks motīvs slepkavībai!

- Niknums un atriebība?

Marta paloka galvu.

- Карее jūs ar Aizeku vispirms kārtīgi neapdomājat, ko darīt?

- Hmm, jūs aizmirstat vissvarīgāko.

- Ko tad?

- To, ka Džeksons tovakar ieradās pēkšņi, un mums nekas cits neatlika. Mums bija Aizeka nočieptie dokumenti un manas māmiņas vēstule, tikai mēs ar to visu neko nevarējām iesākt. Neviens, kam ir kāda vara, mūsos nebūtu klausījies. Neviens policists nebūtu ķēries šai lietai klāt. Neviens politiķis un neviens žurnālists. Un pat tad, ja kāds mūs uzklausītu vai ieinteresētos, neviens neko nevarētu padarīt, jo Džeksona ietekme bija pārāk liela. Es tikai gribēju atklāt patiesību un panākt taisnību māmiņas un Olija dēļ, bet mēs kopā ar Aizeku sapratām, ka varam izdarīt ko vairāk, ja vien izdomātu, kā. Tas laikam bija muļķīgi, jo kas gan mēs esam, lai kaut ko panāktu. To vajadzēja darīt jums vai Ciceronam, nevis pusaudžiem, bet... - Meitene parausta plecus, aizmēž cepumu drupatas no klēpja un vēlreiz paskatās uz Evu. - Kad Džeksons ar caurumu pierē novēlās zemē un brauca policijas mašīnas ar sirēnām un bākugunīm, mēs sapratām, ka neko neiespēsim. Vienā mirklī man pie kājām guļ visslavenākais cilvēks valstī, policija ir izsaukta, prese droši vien arī, un pēkšņi es saprotu, kas jādara. Ir radies plāns, ja vien par plānu var saukt pāris vārdus, kas pārmīti, kamēr brauc policija. Pirms tam mums bija tikai cerība.

- Kāpēc tad jūs to darījāt?

Meitene pieliecas tuvāk Evai un turpina klusākā balsī:

- Tāpēc, ka pienāk brīdis, kad jāizvēlas - apātiski nolaist rokas vai rīkoties. Es varēju nozust tumsā, turēt muti, noskatīties, kāda netaisnība veļas pār mani, un domāt: kā būtu, ja es būtu rīkojusies tā vai šitā; lūk, vēl kāds upuris kā mana māmiņa vai Olijs. Bet es varēju arī izslieties un pateikt pasaulei, ka man tāpat kā daudziem, daudziem viss ir līdz kaklam, uzņemties atbildību par sekām un cerēt, ka šīs sekas spēs mainīt pasauli.

- Bet, Marta, tajā brīdī, kad viss nāks gaismā - vai tas būs līdz ar tavu pēdējo vārdu vai Aizeka runā upura vārdā, - cilvēki nesāks

pēkšņi tevi žēlot un balsot, ka neesi vainīga. Pat ja tā arī notiktu, būs jau par vēlu.

Marta kļūst īgna.

- Nav runa par manas dzīvības glābšanu. Ja tā būtu, es nebūtu atzinusies slepkavībā. Runa ir par daudz lielākām lietām. Es rīt nomiršu, bet ļaudis uzzinās patiesību par manu māmiņu, par Oliju, par Džeksonu un viņa netīrajiem darbiem. Ceru, ka tad radīsies iespēja veidot jaunu tiesu sistēmu - godīgāku sistēmu, kurā cilvēki paši atvērs acis, nevis klausīs apgalvojumiem presē.

- Vai tu labi zini, ka gribi mirt šādas nedrošas cerības dēļ?

- Kāda tad visam būtu jēga, ja es nedomātu, ka vismaz sāksies kaut kāda kustība?

- Visu laiku, kopš es daru šo darbu, neviens cilvēks nav tik vienkārši atzinis savu vainu un tik viegli devies nāvē. Nezinu, ko par tevi domāt. Man ir tāda sajūta, ka esmu izlaidusi tevi no rokām.

Marta brīdi vēro Evu.

- Vai tiešām? - viņa čukstus atvaicā. - Neviens nav tik vienkārši atzinis savu vainu?

Eva, saraukusi pieri, papurina galvu. Marta pieliecas viņai tuvāk.

- Un jūsu vīrs? - meitene iečukst Evai ausī.

Eva aiztur elpu.

- Daudzstāvenēs mēs visi zinām, - Marta turpina, - ka viņš nenogalināja to cilvēku. To izdarījāt jūs. Tā tiešām bija pašaizsardzība, bet es varu saderēt, ka viņš uzņēmās vainu, lai jūs varētu dzīvot un audzināt Maksu.

- Marta, neviens... Makss ne... Es teicu Džimam, ka ne... Es ne...

- Vai tad pat Cicerons to nezina?

Eva vēlreiz pakrata galvu.

- Es zinu, ka tieši tāpēc jūs saprotat mani un saprotat, kāpēc es to visu daru.

Durvis aiz muguras atveras. Eva pabāž cepumu paciņu zem matrača un paķer somu.

- Laiks iet prom, Stentones kundze, - sargs paziņo.

Abas sievietes pieceļas kājās.

- Mēs vairs nesatiksimies, - Eva nočukst.

- Kas notiks rit?

- Rīt? - Eva satver Martas roku. - Visu dienu tu pavadīsi septītajā kamerā. Tā ir lielāka par šo. Vai esi redzējusi to televīzijā - tajā raidījumā?

- Redzēju, kad ar nāvi tika sodīts Olijs... bet es vairs neatceros.

- Es teicu, ka jums jāiet prom, - sargs atgādina.

- Tas krēsls ari ir tur.

- Krēsls? Elektriskais krēsls, kas... kur mani... - Martai aizlūst balss. Eva pamāj.

Marta domīgi pasper soli tuvāk konsultantei. Viņa mirkli vilcinās, tad aizver acis un paslēpj seju plaukstās.

- Es baidos, - viņa čukst.

Eva liegi paceļ Martas plaukstas.

- Es nekad tevi neaizmirsīšu, - viņa ar asarām acīs saka.

Martai sāk raustīties elpa, viņu pārņem panika, augums sāk drebēt, tāpēc meitene kāri tver pēc elpas, lai nomierinātos.

- Rīt, - Eva čukst, - aizver acis un centies iztēloties to koku vējā. Esi kā tas putniņš zaros - ļauj sev aizlidot.

Marta pieliecas vēl tuvāk Evai.

- Pasakiet Aizekam... ka man ļoti žēl... pasakiet... ka es mīlu viņu. Sargs velk Evu prom, un ari konsultantei asaras sāk ritēt pār

vaigiem.

- Pateikšu! - viņa sauc. - Es apsolu - pateikšu!

Durvis aizcērtas, un Marta sabrūk uz matrača. Viņa aizgriežas no videokameras un pārvelk pāri galvai segu.

- Esi kopā ar mani, Aizek, - viņa elso un aizver acis. - Apskauj mani, neļauj man justies tik vientuļai.

Iztēlē puisis stāv Martai aiz muguras un apvij viņai apkārt rokas. Viņš čukst ausī mīļus vārdus un sola, ka mūžam būs ar Martu kopā.

"Nave ir taisnīga"

Raidījums rit jau vairākas stundas. Klusināta gaisma. Kristīna sēž savā ierastajā vietā garā galda galā, viņai līdzās - Džošua. Ekrānā pa labi redzama Marta, kas guļ uz matrača, uzgriezusi videokamerai muguru.

Kamera šķiet lielāka, tīrāka, gaišāka, baltāka. Matracis izskatās biezāks, sega mīkstāka un neaiztiktais ēdiens uz paplātes - garšīgāks.

KRISTĪNA:

Lūk, tieši tāpēc bija nepieciešams likvidēt konsultanta posteni, jo problēmu, kā redzat, radīja tas, ka līdz ar cilvēcisku iejaukšanos jūtas un emocijas var ietekmēt spriešanas spējas.

DŽOŠUA:

Rādās, ka konsultante Stentone ir tīri vai pieķērusies mūsu apsūdzētajai.

KRISTĪNA:

Patiesi, un tas vienkārši nav pareizi. Šādā amatā ir jāietur profesionāla distance, bet šī sieviete jūt līdzi meitenei jau kopš pirmās kameras.

DŽOŠUA:

Man ienāca prātā, Kristīna un skatītāji, ka tas ir viņas pašas traģiskās pieredzes dēļ.

KRISTĪNA:

Cik tad nu tā traģiska!

Džošua pamet skatienu uz Kristīņu.

DŽOŠUA (smejas):

Man šķiet, ka tev pašai būtu diezgan pamatīgs stress, ja ar nāvi sodītu tavu vīru, Kristīna!

Viņš pagriežas pret skatītājiem, un tie smejas kopā ar viņu.

DŽOŠUA:

Tas bija nekrietns gadījums. Konsultantes vīrs Džims Stentons tika sodīts ar nāvi par cilvēka nogalināšanu. Viņš apgalvoja, ka šis cilvēks viņam uzbrucis, viņš aizstāvējies, un vīrieša nāve bijusi nejauša. Tādas izmaiņas sabiedrības viedoklī mēs neesam pieredzējuši ne pirms, ne pēc tam: 92 procenti balsotāju uzskatīja, ka viņš nav vainīgs līdz pat vakaram sestajā kamerā, kad prese ziņoja par policijā iegūtu dokumentu, kas liecināja, ka vīrietis miris no sitiena pa pakausi. Tātad tā nebija pašaizsardzība, bet gan gļēvulīgs uzbrukums.

KRISTĪNA:

Džoš, tu gan spēj atcerēties visus faktus!

DŽOŠUA (smaida):

Jāteic, Kristīna, ka tas viss būs lasāms manā jaunajā grāmatā.

Viņš paceļ grāmatu cietos vākos ar greznu nosaukumu "Ko viņi ir pelnījuši?" un atver to, lai parādītu savu ģīmetni iekšpusē.

DŽOŠUA:

Ar jauku manu portretu.

Viņš piemiedz ar aci, un skatītāju rindās atskan balsu murdoņa.

DŽOŠUA:

Bet, ja runājam nopietni, tajā ir pētīts sabiedrības viedoklis par to, ko noziedznieki pelnījuši par saviem noziegumiem.

KR1STĪNA:

Jādomā, ka nāvi.

DŽOŠUA:

Daudzos gadījumos - jā, bet ne visos. Interesanti, ka senais teiciens "aci pret aci" joprojām ir dziļi iesakņojies daudzu morālistu apziņā. Tas ir teiciens, kas iedvesmojis gan likumdošanu, gan mūsu kompānijas logotipu. Tas ir Bībelē sastopams teiciens, kas bieži tiek tulkots burtiski...

KRISTĪNA:

Pateicos, Džošua, bet es gribētu tevi pārtraukt, pirms esam sākuši pārāk iedziļināties viedokļos.

Televīzijas kamera pietuvina viņas seju.

KRISTĪNA:

Kā vienmēr, kad mūsu ieslodzītie ir sestajā kamerā, mēs pieņemsim zvanus no jums, balsotājiem, un uzklausīsim jūsu viedokļus. Bet, pirms to darām, iedziļināsimies jautājumā, kāpēc šī lieta daudziem šķiet tik svarīga un aizraujoša, un to lieliski ir definējis mūsu brīnišķīgais premjerministrs.

Viņa pasmaida objektīvā, un tas pievēršas ekrānam labajā pusē, kurā redzama Temīda uz Oldbeilija ēkas, kas ieplestām rokām raugās pāri Sitijai ar abpusgriezīgu zobenu vienā un svariem otrā rokā.

No labās puses ekrānam pāri slīd teksts "Culpae роете par ēsto". Zem tā parādās tulkojums: "Soda mēram jāatbilst noziegumam".

Pēc tam slīd cits uzraksts - "Bonis nocel quisquis malis perpercil" ar tulkojumu "Tas, kurš dara ļaunu, ievaino labo".

PREMJERMINISTRA BALSS FONĀ:

Mūsu likumi un morāle jau daudzus gadus ir mūsu kompass, kas vada mūs cauri kariem, revolūcijām, pilsoņu nemieriem, krīzēm un reliģiskajiem strīdiem un pārbaudījumu brīžos liek mums rīkoties tā, kā ir labāk mūsu nācijai.

Attēls ekrānā mainās, un tagad tur redzams garš, drūms gaitenis ar daudzām aizvērtām metāla durvīm un patumšu gaismu pie griestiem. Objektīva priekšā aizcērtas restes, dobjā klaudzoņa atbalsojas skaļruņos.

PREMJERMINISTRS:

Tie, kas pārkāps šīs morāles normas, sajutīs likuma roku visā tās bardzībā.

Televīzijas kamera slīd cauri koridoram pretī gaismai, līdz viss ekrāns kļūst spilgti balts.

PREMJERMINISTRS:

Pirms sešām dienām tika pastrādāts noziegums, kas satrieca visu nāciju līdz sirds dziļumiem.

Uz ekrāna tiek pāršķirtas Džeksona Peidža fotogrāfijas. Kalsns, sešus vai septiņus gadus vecs zēns sēž renstelē pie Daudzstāvenēm, ar netīru muti un maizes ņuku rokā. Pusaudzis šaurās džinsu biksēs ar smīnu sejā un cigareti pirkstos, bet viņa priekšā stāv policists. Gadus astoņpadsmit vecs puisis, aplicis roku ap pleciem slaidai sievietei ar gariem matiem, un abiem rokās ir pa vīna pudelei.

PREMJERMINISTRS:

Džeksons Peidžs būtu varējis palikt šāds, taču viņš to nevēlējās. Viņš uzauga visdrausmīgākajos apstākļos, kādus vien var iedomāties, taču darīja visu, lai tiktu ārā no netīrības un dzīvotu tādu dzīvi, kādu ir pelnījis.

Attēls mainās atkal. Vīrietis, mazliet vecāks par divdesmit gadiem, ar nonēsātu portfeli rokās un satrauktu smaidu sejā māj ar roku fotogrāfam.

PREMJERMINISTRS:

Vispirms viņš pievērsa sev sabiedrības uzmanību ar piedalīšanos populārajā televīzijas realitātes šovā "Viņi pret mums", kur cits citam stājās pretī valsts bagātākie un nabadzīgākie cilvēki. Viņš ar savu pievilcību spēja ne tikai iekļūt mūsu sirdīs, bet arī iegūt galveno balvu vairāk nekā miljons mārciņu apmērā...

Ekrānā redzams līksms Džeksons ar ziedu virtenēm ap kaklu, putojošu šampanieša pudeli rokā un jaunu, smaidošu sievieti blakus.

PREMJERMINISTRS:

...un topošo sievu, augstāko aprindu dāmu Petiju Vestu.

Tagad tiek radīta kāzu fotogrāfijā no žurnāla "Slavenību Baumas!" vaka. PREMJERMINISTRS:

Abi kopā viņi bija redzami slavenību žurnālu lappusēs, bagāto un slaveno ļaužu ballītēs, bieži piedalījās sarunu šovos un neskaitāmas reizes publiski uzstājās. Viņš kļuva par galveno tēlu svarīgākajās ziedojumu vākšanas kampaņās, bet sieva atbalstīja viņa plaukstošo karjeru. Viņi bija ideāls pāris.

Tagad tiek rādīti attēli, kuros Petija un Džeksons dāsni pasniedz milzīga izmēra čekus vai sēž pie slimnieku un cietēju gultām.

PREMJERMINISTRS:

Viņu rūpes par sabiedrību visdziļāk izpaudās traģiskajā brīdī, kad Džeksons atgriezās no labdarības virtuves netālu no savām vecajām mājām Daudzstāvenēs, kur viņš bija ziedojis pārtiku. Tur jauna māmiņa nolēca no balkona. Džeksons, būdams notikuma vietā pirmais, bija tik dziļi satriekts par viņas dēliņa gaidāmo likteni, ka abi ar Petiju uzņēmās aprūpi par viņu un beigās mazuli adoptēja. Mazā bārenīša audzināšanai līdzekļi netika taupīti, un labdarība Daudzstāveņu rajonā tika arvien pastiprināta.

Ekrānā parādās graudaina melnbalta fotogrāfija: Džeksons tup uz ceļiem blakus mazam zēnam, un viņam pār vaigiem rit asaras.

PREMJERMINISTRS:

Daudziem viņš nozīmēja cerības, viņš bija labdaris, sabiedrības elks. Viņš bija princis, lai arī dzimis ubaga drānās, taču viņu mums atņēma bezjēdzīgs un satriecošs vardarbības akts.

Palēnām uz ekrāna ataust stopkadrs no policijas videoieraksta - Džeksona asiņainais līķis, tikko redzams tuneļa ēnā, guļ uz slapjas ielas.

Atskan mūzika: lēnas, emocionālās vijoļu skaņas.

Tagad ekrānā redzami skumju sagrauzti ļaudis, asarām noplūdušas un ciešanu pilnas sejas. Mazi bērni zīmē uz asfalta vietā, kur Peidžs bija nokritis. Pusaudzes, kam rokās pa rozei; pieauguši vīrieši, kas apskāvuši cits citu; sievietes, aizlikušas mutei priekšā plaukstas; puikas, noliekuši ar kapucēm segtās galvas.

PREMJERMINISTRS:

Un viss tās meitenes dēļ.

Uz ekrāna parādās košs Martas portrets no skolas laikiem. Mati iespro-goti, blūze izgludināta, svīteris tīrs.

PREMJERMINISTRS:

Pirmdienas vakarā astoņos trīsdesmit Marta Elizabete Hanidjū paņēma šo ieroci...

Tiek rādīta pistole.

PREMJERMINISTRS:

...un izšāva uz Džeksonu Peidžu. Viņa līķis nokrita meitenes priekšā, un asinis izplūda pa asfaltu.

Tiek atskaņots graudains videoieraksts no policijas mašīnas kameras: ielas, zili bākuguņu zibšņi, starmeši apgaismo Martu ar ieroci rokā, policists ar pistoli tēmē uz meiteni.

POLICISTS:

Nomet ieroci! Nomet ieroci!

Marta nomet pistoli un paceļ rokas aiz galvas.

r

MARTA:

To izdarīju es. Es viņu nošāvu. Es nogalināju Džeksonu Peidžu.

Ekrānā atkal mainās bilde. Tagad tur ir redzama liela telpa, kuras viena siena ir no stikla, pamatīgas durvis un kaila grīda. Apgaismojums ir vājš, tas apļiem krīt uz grīdas un atstāj ēnā kaktus. Telpas vidū ir smags koka krēsls ar augstu, taisnu atzveltni un piecām ādas siksnām - divas potīšu augstumā, pa vienai pie roku balstiem un viena pie atzveltnes krūšu augstumā. Pašā augšā pie regulējamas sviras ir piestiprināta metāla stīpa.

PREMJERMINISTRS:

Kādi vēl var būt jautājumi?

Mūzika apklust, un ekrānu aizpilda logotips ar aci, bet televīzijas kamera atkal pievēršas Kristīnai un Džošua. Studijā valda klusums, noskaņojums ir drūms.

KRISTĪNA:

Patiešām. Mēs pateicamies premjerministram par laiku, ko viņš brīvdienās veltījis, lai ierakstītu šos vārdus mūsu raidījumam. Tie neapšaubāmi mums nozīmē ļoti daudz.

Viņa apklust, izņem no kabatas salveti, nosusina acis un atkal paskatās objektīvā.

KRISTĪNA (ar vieglu smaidu):

Savukārt mēs - mūsu raidījumā un mūsu valstī - lepojamies ar šo demokrātisko sistēmu, kura ikvienam ļauj balsot. Iesaistieties diskusijā mūsu sociālajā tīklā, izsakiet savus viedokļus, zvaniet mums un atstājiet vēstījumus. Mēs uzklausīsim jūsu domas pēc īsas informācijas par mūsu sponsoriem Cyber Secure, bet vispirms vēlreiz apskatīsim numurus, pa kuriem varat balsot...

Marta

Man galva iet uz riņķi. Galīgi apjukusi. Domas un idejas nāk prātā, jaucas kopā, pazūd un atkal uzrodas. Nevaru nomierināties. Nevaru nosēdēt mierā. Mans prāts nespēj rast mieru.

Vai zināt, kas mani pārsteidz? Laiks, ko esmu patērējusi, domājot par nākotni. Ne jau kaut ko nopietnu, bet, piemēram, ko es rīt piekodīšu pie tējas vai kas jaunnedēļ tiks rādīts televīzijā. Vai šoziem būs sniegs. Tādā garā.

Gan jau es uzzināšu, ko rīt dabūšu pie tējas, bet tas arī viss.

Grūti domāt par nenovēršamo neko. Diez kā tas būs - vairs nebūt.

Nekādu domu. Nekādu atmiņu. Nekādas televīzijas nākamajā nedēļā, nekāda sniega ziemā, ne putnu dziesmu pavasarī, ne... narcišu, ne kastaņu, ne varavīkšņu... ne... zibeņu... ne...

Aizveries, skuķi. Aizveries, un viss.

Viss. Aizveries.

Aizveru acis un cenšos neņemt vērā savas bažas, bet tad es gara acīm iedomājos ainu, kā tā stulbā govs paķer šaujamo, un saucu sev: “Liec nost! Nedari tā!"

Blīkšķis bija tik skaļš, uzplaiksnījums no šāviena tik spilgts, viss aizņēma tikai sekundes daļu, un pietika ar vienu pirksta kustību, lai kādam atņemtu dzīvību. Kā tas zinātnieks - laikam Ņūtons - reiz teica? Katrai darbībai ir pretdarbība?

īsti pareizi tas nešķiet - tu tikai pakustini pirkstu, un kāds mirst.

Bet rīt taču būs tas pats, vai ne? Atliks cilvēkiem nospiest dažus tālruņa taustiņus, un es būšu norakstīta.

Viņi valda pār manu dzīvību un uzņemas atbildību, ka būs rīkojušies pareizi.

Mēs arī tovakar uzņēmāmies atbildību, bet tā bija pirmā reize mūžā, kad vara bija mūsu rokās.

Tagad, sēžot kamerā un raugoties atpakaļ, es saprotu, ka viss jau palēnām virzījās uz kādu punktu laikā, ko nespēju saskatīt, un visam kādā brīdī bija jābeidzas. Turklāt, jo ilgāk viss vilkās, jo lielāku ātrumu notikumi attīstīja un jo lielāka ķeza bija gaidāma, kad viss būs galā.

Ak Dievs, kas tā būs par ķezu!

Ļaudis par to vien runās. Viņi atcerēsies. Ceru, ka viņi arī rīkosies.

Līdz tam vakaram ir vēl mēnesis. Mēs esam paēduši vakariņas pie Misis В - tu nopirki pārtiku, viņa gatavoja ēdienu. Mēs nebijām redzējušas gaļu jau sen, un, kad smarža no virtuves cauri koridoram izplatījās pa grīdu, mēs domājām, ka sāksim trakot.

Tu nekad nebāzi mums degunā, ka tev nauda ir, bet mums tās nav. Tu biji vispiezemētākais snobs, kādu vien bijām redzējušas!

Bet tu taču nebiji snobs, vai ne? Jo tu patiesībā biji no Daudzstā-venēm.

- Kādu slavu Džeksons izpelnījās par tavu glābšanu! - Misis В sacīja, kamēr tu griezi vistu. - Avīzes viņu par to dievināja.

- Neatceros, - es piebildu.

- Tev bija seši gadi - tāpat kā viņam. Un tu, Aizek? Tu to atceries?

Tu papurināji galvu.

- Neatceros, Misis B. Taču es domāju, ka nemaz nebūtu gribējis iet prom, ja bērnībā būtu dzīvojis jūsu tuvumā.

Viņa pasmaidīja - tu proti apburt cilvēkus.

- Gadījums ar tavu māti ir traģisks, - virta teica. - Labs cilvēks -viņa visu būtu darījusi tevis dēļ. Nekad nesapratīšu, kāpēc viņai vajadzēja rīkoties šitā.

Misis В pasniedza tev šķīvi.

- Vai tu viņu pazini? - es jautāju.

- Biju redzējusi. Viņa dzīvoja netālu no manas draudzenes Hiacinšu namā. Draudzene pēc tam stāstīja, ka viņa vienmēr esot smaidījusi, tāpēc viņai pat prātā nebija nācis, ka šī var būt tik nomākta.

Aizeks nolika nazi uz šķīvja.

-Jā, pamats satraukumam... ziepes. Pēc tam, protams, logiem tika pieliktas restes, lai neviens cits nemēģinātu izlēkt?

Tu aizvēri acis. Es uzliku plaukstu tev uz ceļgala.

- Brīnos, kā Džeksons tik ātri nokļuva dzīvoklī, - Misis B, nogrozījusi galvu, turpina. - Viņš teica, ka skrējis pārbaudīt, vai tev nekas nekaiš - esot domājis, ka tu varot pārliekties pāri malai un ieraudzīt māti mirušu vai nokrist pats. Viņš iznāca ar tevi uz rokām. Tev pa visu netīro seju tecēja asaras. Tā Petija un prese arī jau bija klāt.

- Vai viņš pats redzēja, kā tas notiek? - es pārjautāju. - Vai viņš bija te?

- Viņš teica, ka gribējis atcerēties, no kurienes cēlies, meklējis savas... kā to saka... sēklas?

- Saknes, - es izlaboju.

- Jā, saknes. Viņš teica, ka atnācis ziedot pārtiku un mantas, apraudzīt jaunās ģimenes. Es gan domāju, ka diez vai viss bija tik vienkārši. - Viņa parausta plecus un savelk lūpas. - Bet ko es varu zināt. Varbūt viņš vienkārši gāja garām.

Skatījos, kā viņa ar pirkstiem knibina lūpas, un gaidīju turpinājumu, taču Misis В neko vairāk neteica. Ja sarunā tika pieminēts Džeksons Peidžs, tas tūdaļ nozīmēja, ka viņa spļaus ārā visus sev zināmos lamuvārdus un viņai būs vienalga, vai kāds viņu dzird un vai kāds tam piekrīt.

Kas tagad bija citādi?

Tas, ka Aizeks bija blakus un viņa negribēja gānīt viņa tēvu?

Mani aizkustināja Misis В uzmanība pret Aizeku.

- Bet kā viņš zināja, uz kuru dzīvokli jāiet? - es pajautāju.

Viņa ieplestām acīm paskatījās uz mani, it kā es būtu jukusi.

- Tu uzdod pārāk daudz jautājumu, Martas jaunkundz. Tev vajadzētu kļūt par policisti. Es nezinu atbildes uz visu.

Tā arī palika. Lai ko domāju es, lai ko domāja viņa vai Aizeks, vienalga Džeksons zēnu bija uzaudzinājis. Viņš bija Aizeku adoptējis, lai arī viņam tas nebūt nebija jādara. Peidžs varēja viņu nodot kādā bērnunamā. Kāpēc? Šī labā rīcība nekādi nesaskanēja ar to mēslu smaku, kas plūda no šā cilvēka.

Bet tev jau raisījās domas.

- Un Petija? - tu vaicāji, griezdams Jorkšīras pudiņu.

- Tava pamāte?

Tu palocīji galvu, ieliki kumosu mutē un, nenovērsdams skatienu no Misis B, sakošļāji.

Viņa paņēma mērces trauku un paraustīja plecu.

- Dzīvē redzēju viņu vienu vienīgu reizi - tajā dienā. Viņa bija glīta. Skaista.

- Vai gudra? - tu gribēji zināt.

- Nevaru pateikt.

- Vai vitja manipulē ar cilvēkiem?

- Nevaru pateikt, - Misis В atkārtoja. Tad, it kā nespētu šo sarunu ilgāk izturēt, viņa nolika mērces trauku atpakaļ uz galda un nopūtās. - Kā tur bija tas teiciens... zem liela vīra... nē... aiz lielas sievietes...

- Aiz katra diža vīra stāv sieviete? - tu ieminējies.

- Tieši tā! - Misis В palocīja galvu un pasmaidīja.

Jūs brīdi raudzījāties viens uz otru, un viņas smaids lēnām izgaisa.

- Tieši tā, - viņa čukstus atkārtoja, un starp jums abiem uzvēdīja kaut kas tāds, ko es nesapratu. Tad es pirmo reizi sāku apšaubīt domu, ka Petija patiešām ir tāda dumja blondīne, kādu tēlo.

Kad vakariņas bija paēstas, mēs gājām atpakaļ uz manu dzīvokli. Aizvilkuši aizkarus, mēs bez gaismas apsēdāmies mazajā viesistabā uz grīdas. Kamīnā bija stikla izciļņi, kas atgādināja ogles, zem tiem bija apgaismojums un ventilators. Es atvēru stikla durtiņas, ieslēdzu gaismu un ventilatoru, un mēs abi, guļot uz grīdas, vērojām oranži dzelteno ņirbu griestos.

Dzirdējām klusas balsis kaimiņu dzīvokļos, mašīnu troksni ārpusē, policijas sirēnu, bet tas viss skanēja kā no citas pasaules. Mēs bijām divi vien un zinājām, ka mums atvēlētais laiks tuvojas beigām.

Pagriezos uz sāniem un skatījos, kā gaismiņas lēkā tev uz sejas. Kad to pamanīji, tu savilki lūpu kaktiņus smaidā, un es pārvilku tiem ar pirkstu.

- Kut, - tu teici, tāpēc es laidu pirkstu pāri vaigam pie zoda. Pēc tam - pa kaklu, pāri ādamābolam. Tad līdz krekla pirmajai podziņai.

Tava elpa kļuva straujāka.

- Marta, - tu nočukstēji.

- Kuš, - es atsaucos, pieliecos tuvāk un noskūpstīju tevi uz lūpām. Mani pirksti atpogāja otro podziņu, pieskārās krūtīm.

Tu mazliet atrāvies, atglaudi matus man no sejas un palūkojies uz mani.

- Marta, - tu nočukstēji, - es nekad...

Pārējie vārdi palika karājamies gaisā.

- Es arī ne, - atbildēju.

- Vai tu labi zini, ka to gribi?

Es pamāju.

Tu atcerēsies visu, kas notika tālāk. Kā gan tu varētu to aizmirst?

Tu atbildēji uz skūpstu, un mēs sākām skūpstīties. Mēs saplūdām viens ar otru, mēs bijām satraukti un neveikli, pilni hormoniem un vēlmes, baudkāri, turklāt es nemaz nezināju, ka manī kas tāds ir.

Drēbes pazuda, tava miesa bija tik karsta un maiga, tavas krūtis mīkstas, rokas spēcīgas, pirksti maigi, bet neizveicīgi.

Es gribēju pieskarties it visam, tikai baidījos. Es gribēju tevi, es mīlēju tevi un nespēju iedomāties nevienu citu savai pirmajai reizei.

Man bija kauns no sava kailuma, bet tev arī. Mēs skatījāmies viens otram acīs, meklēdami iedrošinājumu, ķiķinājām par savu neprasmi, smaidījām par patīkamajām sajūtām un klausījāmies viens otra saraustītajā elpā, kad bijām viens otrā. Kad kustējāmies, mūsu sirdis sita straujāk, mūsu augumi sviedros salipa kopā līdz nervu galiem, paklājs apdedzināja mūsu ceļgalus un elkoņus.

Mums bija kopīgas debesis, mums bija kopīgas zvaigznes, un tagad mums bija kopīga arī pirmā reize.

Norāvu no dīvāna pārklāju, un mēs kaili ar to apsedzāmies.

- Tu mani pavedināji, - viņš smaidīja.

- Diez vai! - es pasmējos.

- Bet es jau nesūdzos.

Kaimiņu dzīvoklī pulkstenis nosita divpadsmit.

- Pusnakts, - es ierunājos. - Taviem vecākiem sāks rasties aizdomas.

Tu piecēlies un atbalstījies uz elkoņa.

- Kaut es varētu palikt.

Es domāju to pašu, tomēr pakratīju galvu.

- Nevajag dot viņam iemeslu izsekot tevi līdz šejienei, - sacīju.

- Tas, ko Misis В pirmīt teica... nebija taisnība. Viņš nenāca šurp ziedot pārtiku, - tu teici.

- Es zinu, - atsaucos.

- Mana māte - mana īstā māte, nevis Petija... Pēc mana tēva nāves viņa ar Džeksonu...

Pagriezos pret tevi un skatījos, kā tavas acis mirdz kamīna gaismā.

- Viņš uz mūsu dzīvokli jau bija nācis.

- Tam taču tagad vairs nav nekādas nozīmes, - es nočukstēju.

- Ir gan, - tu atbildēji. - Es zinu, ka viņa neizlēca pati.

Vēroju, kā krāsas atspīd uz tavas miesas, un jutu tavas sāpes.

- Mātei bija problēmas, bet viņa vienmēr turēja vārdu - pat visdrūmākajos brīžos. Nākamajā dienā bija mana dzimšanas diena, tieši nākamajā dienā, un viņa bija apsolījusi aizvest mani uz zooloģisko dārzu. Viņa jau bija nopirkusi biļetes un visu sagatavojusi piknikam. Viņa bija labā omā. Mātei nebija vajadzības izdarīt pašnāvību.

- Vai gribi teikt, ka Džeksons viņu izgrūda? Kāpēc lai viņš to darītu? - es nočukstēju.

- Nezinu, - tu atteici. - Varbūt viņa apdraudēja Džeksona omulīgo dzīvi. Varbūt viņš gribēja kaut ko pierādīt. Varbūt viņam tas vienkārši patika.

Nopratu, ka tev prātā aizzib atmiņas un gadi, kuru laikā biji centies izprast traģēdiju, un man uz mēles bija jautājums, kuru nedrīkstēju tev uzdot.

- Aizek, - es uzliku plaukstu uz tavējās un čukstēju, - kāpēc viņš tevi adoptēja?

Viņš lēni pagrieza galvu uz manu pusi.

- Tas viņam ļāva sevi parādīt no labās puses - viņš taču bija adoptējis nabaga bāreni no Daudzstāvenēm. Tas viņam ļāva parādīt sevi kā laipnu un līdzjūtīgu, lai nabagi viņu apbrīnotu. Lai viņš tiem patiktu, lai viņu cienītu. Kāds labs cilvēks, viņi domāja. - Tu nogrozīji galvu. - Nezinu, vai tā bija viņa paša ideja. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man liekas, ka visu laiku striķīšus raustīja kāds cits. Un, jo vairāk es par to domāju, jo niknāks es kļūstu.

- Dusmoties nav jēgas, - es sacīju. - Tas neko nemainīs.

- Nekad nekas nemainīsies, - tu teici. - Jo ilgāk tas velkas, jo vairāk es par to pārliecinos. Jēgas nav nekam, un tu to zini tikpat labi kā es.

Tomēr līdz ar šiem vārdiem kaut kas notika - mani kā auksti jūras viļņi pārņēma sajūta, ka esmu pamodināta ar pliķi vai neesmu trāpījusi ar kāju uz pakāpiena.

- Mainīsies gan, - es pilnā pārliecībā noteicu. - Kaut kas atgadīsies, un viss mainīsies. Ir jāmainās.

Un kaut kas taču atgadījās, vai ne?

Kaut kas, nolāpīts, atgadījās.

SEPTĪTĀ KAMERA

Marta

Septītās kameras durvis atveras, un es ieeju iekšā.

Kameras vidū mani sagaida elektriskais krēsls ar visām siksnām.

Apstājos, jo nevaru ne pakustēties.

Atskan dūcoša skaņa, es paceļu skatienu un redzu uz sevi notēmētu videokameru pie sienas. Man gribētos pasmaidīt, pamāt ar roku, parādīt vidējo pirkstu vai vismaz iebļauties, bet nespēju neko.

Durvis aizcērtas, es salecos, izbailēs iespiedzos un tūdaļ to nožēloju. Negribu izrādīt vājumu, taču mana sirds sitas tik stipri, ka visi noteikti redz, kā pulsē mans augums.

Nekustīgi stāvu pustumsā un blenžu uz siksnām.

Pie sienas tikšķ pulkstenis.

- Šobrīd ir, - paziņo izkropļota elektroniskā balss, - divdesmit nulle nulle. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas trīspadsmit stundas. Balsojuma statistika: 97 procenti "par", 3 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc vienas stundas.

Nolāpīts.

Aizeks

Aizeks savā istabā ieslēdz televizoru.

Viņš dziji ievelk elpu un pārlaiž skatienu lietām uz rakstāmgalda - tur ir fotogrāfijas, dokumenti, atmiņas karte... Puisis paņem aploksni, uz kuras rakstīts "Testaments", un visu saliek tajā.

Viņš ieskatās pulkstenī.

- Līdz nāvessoda iespējamai izpildei - divpadsmit stundas un piecdesmit astoņas minūtes, - viņš nosaka.

Eva

Eva ieskātās kumodes spoguli. Mati ir sakārtoti, taču uz sejas tikpat kā nav kosmētikas.

- Tu taču zini, ka viņi pieminēs tēvu, - Makss, stāvēdams durvīs, saka, un Eva paloka galvu.

- Zinu, - viņa nočukst, - bet man tas jādara.

- Varbūt gribi, lai eju līdzi?

Sieviete palūkojas uz dēlu.

- Man nav iebildumu.

- Tas būtu labi, - viņa pamāj.

Cicerons

- Tu vairs neesi tiesnesis, - Cicerons sev saka, ziežot uz sejas skūšanās putas. - Tam, ko tu domā, nav nekādas nozīmes. Tas visiem ir vienalga.

Viņš noslauka aizsvīdušo spoguli tā, ka saskatāmas ir tikai acis, un saskatās ar sevi.

- Bet es spēju atšķirt nevainīgu cilvēku no vainīga, - viņš noburkšķ. - Un es zinu, kas ir korupcija.

Tiesnesis slidina skuvekli pār vaigu.

- Tev vairs nav nekādas ietekmes, vecais, - viņš saka. - Tagad tu vari būt tikai par plecu, uz kura citiem atbalstīties.

Rugāji čirkst zem skuvekļa asmens.

- Par vāju, nekam nederīgu plecu, - viņš murmina.

Nave ir taisnīga

Tumšzils fons ar baltu ņirbu un uzplaiksnījumiem. Logotips ar mirkšķinošu aci, ap kuras melno zīlīti rotē vārdi "Aci pret aci".

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Kompānija "Aci pret aci" piedāvā...

Vārdi vairs nerotē. Atkal atskan elektroizlādes skaņas, un burtu kontūras kļūst izrobotas. Acs kļūst sarkana un aizveras.

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Vakara raidījumu "Nāve ir taisnīga", ko vada...

Zilais tonis izbalo, un prožektori izgaismo Kristīņu, kas sēž savā ierastajā vietā. Viņai ir ideāla frizūra, ideāls grims.

VĪRIEŠA BALSS AIZKADRĀ:

Kristīna Olbraita!

KRISTĪNA:

Labvakar, skatītāji. Raidījumam "Nāve ir taisnīga" šī ir bijusi aizraujoša nedēļa, un mēs esam centīgi tiesājuši!

Skatītāji studijā aplaudē.

KRISTĪNA:

Trīs dienu laikā trīs izpildīti nāvessodi neapšaubāmi padarīs mūsu ielas drošākas. Jūs varēsiet atgriezties mājās no skolas vai darba, zinot, ka apkārt klīst mazāk noziedznieku nekā iepriekš. Kopā ar policiju un jūsu balsīm mēs padarīsim valsti par arvien labāku dzīves telpu.

Aplausi kļūst skaļāki.

KRISTĪNA:

Tā vien šķiet, ka arī šovakar mūs gaida tāds pats vakars, taču mums vēl ir dažas stundas laika. Ieskatīsimies kamerā un palūkosim, ko tieši šobrīd dara mūsu apsūdzētā.

Viņa pieceļas un pieiet pie ekrāna labajā pusē.

KRISTĪNA:

Skatītāji, šī ir tiešraide no septītās kameras. Tiem, kuri vēl nezina, paskaidrošu, ka septītā kamera ir arī nāvessoda izpildes vieta. Apsūdzētā tur pavada dienu, var brīvi pārvietoties, izpētīt elektrisko krēslu un nobaudīt pēdējās vakariņas līdz pat pusdeviņiem vakarā, kad beigsies balsošana.

Viņa apklust un paskatās ekrānā - Marta baltajā cietuma kombinezonā stāv pie durvīm uz betona grīdas basām kājām. Kristīna pasmaida.

KRISTĪNA:

Viņa izskatās mazliet satraukta, vai ne?

Skatītāji iesmejas.

KRISTĪNA:

Mēs uzklausījām daudzus tālruņa zvanus par mūsu slepkavu Martu, kā ari lasījām jūsu īsziņas un e-pasta vēstules, kuru kopsavilkumu apskatīs neatkārtojamais Džošua Dekers.

Džošua, ģērbies piegulošā pelēkā uzvalkā ar pelēku kaklasaiti, iznāk studijā un ar paceltu roku māj skatītājiem, kuri auro un gavilē.

KRISTĪNA:

Priecājos tevi atkal satikt, Džošua. Šķiet, tagad mēs tevi redzēsim diezgan bieži?

DŽOŠUA:

Pateicos, Kristīna. Man ari ir prieks atrasties studijā.

Viņš pagriežas pret skatītājiem un pasmaida; atskan balsu murdoņa. DŽOŠUA:

Un ceru, ka turpmāk skatītāju šeit būs arvien vairāk.

Kristīna pārstāj smaidīt, aizgriežas un pievēršas ekrānam.

KRISTĪNA:

Iepazīsimies ar dažiem saņemtajiem viedokļiem.

DŽOŠUA:

Noteikti.

Džošua pieskaras interaktīvajam ekrānam, velk tam pāri teksta rāmīšus un dažus no tiem palielina.

DŽOŠUA:

Kā redzams, Kristina, emocijas sit augstu vilni. Tā vien šķiet, ka skatītāji ne pārāk jūt līdzi "Cietsirdīgajai Martai", kā plašsaziņas līdzekļi jau paguvuši viņu nosaukt.

KKISTĪNA (smejas):

To es vēl nebiju dzirdējusi!

Džošua rāda uz ekrānu.

DŽOŠUA:

Palasi šos izteikumus - "Viņai vajadzētu sapūt ellē," saka Tonijs. "Kā pusaudze var būt tik ļauna?" jautā Čandra. "Sabiedrībai vajadzētu kaunēties pašai no sevis, ka tā radījusi tik amorālu lopu," ārkārtīgi skarbs ir Kasvels. Bet manu uzmanību īpaši piesaistīja šis komentārs: "Ko gan vēl sabiedrība ir gaidījusi, izņemot piedauzīgu nāvi, ja mūsu morāle ir grimusi gadiem ilgi? Nav nekāds brīnums, ka pusaudži pastrādā šādus noziegumus, ja aug neatbilstošās ģimenēs. Vainu vajadzētu uzņemties mātei." To saka Džerijs. Uzvārds nav minēts. Bet vai tiešām mēs varam visā vainot māti, kura pati ir cietusi...

KRISTĪNA (pārtrauc):

Skatītāji, mēs gribētu dzirdēt jūsu viedokļus. Ko domājat jūs? Šo iebildumu mēs esam dzirdējuši jau iepriekš. Cik lielā mērā vainīga ir māte?

DŽOŠUA:

Un mums jau ir tālruņa zvans. Hallo, zvanītāj, kā jūs sauc? ZVANĪTĀJS Nr. 1 (STĪVIJS):

Mani sauc Stīvijs, un es gribēju pajautāt par videokameru.

Kristina un Džošua, pieres saraukuši, saskatas.

DŽOŠUA:

Piedodiet, Stīvij, mēs gribam zināt, vai ģimenes trūkums var ietekmēt bērna uzvedību.

STĪVIJS:

Jā, protams, saprotu, bet vakar policija mani atrada aizmigušu pie tuneļa un teica, ka redzējuši mani videokamerā. Novērošanas kamerā, vai saprotat? Ja tā joprojām darbojas, tad kā iespējams, ka nav nofilmēta Džeksona slepkavība?

KRISTĪNA:

Stīvij...

STĪVIJS:

Man ienāca prātā, ka nofilmēta tā ir, bet kāpēc tādā gadījumā ieraksts netiek rādīts? Pajautājiet paši sev - kāpēc tas ieraksts netiek rādīts? Es domāju, tas ir tāpēc, ka...

Saruna pārtrūkst.

DŽOŠUA:

Stīvij? Stīvij...?

KKISTĪNA (smaida):

Atvainojiet, skatītāji, šķiet, ka Stīvija viedokli tomēr nedzirdēsim. Interesanti, kur viņš ņēmis naudu, lai piezvanītu...

DŽOŠUA:

Vai ir vēl kāds zvanītājs? Jā,- ir. Hallo, kā jūs sauc un ko gribat mums pavēstīt?

ZVANĪTĀJS Nr. 2 (LUKA):

Hallo. Mani sauc Luka, un es gribēju jautāt par Martu un vienu no jūsu raidījumiem.

DŽOŠUA:

Runājiet.

LŪKA:

Viens jūsu viesis teica, ka neesot vajadzīgi pierādījumi, jo viņai esot iemesls. Tiesa gan, viņš nepateica, kāds ir šis iemesls. Varbūt jūs varat pateikt, kāds Martai bija iemesls nogalināt Džeksonu Peidžu?

Kristīna palūkojas sāņus.

KRISTĪNA:

Hmm, Lūka, tovakar šis jautājums tika iztirzāts visos sīkumos. Ierosinu jums atvērt mūsu internēta vietni un noskatīties raidījumu pilnībā. Nešaubos, ka tur atradīsiet atbildes uz saviem jautājumiem.

LŪKA:

Es jau noskatījos. Tur nav atbilžu. Kā jau minēju, viņš šo iemeslu nenosauca, tādēļ man nav skaidrs, kāpēc Marta to izdarījusi. Un kāpēc viņai vajadzētu atzīt savu vainu, zinot, ka pašai būs jāmirst?

DŽOŠUA (klusi):

Varbūt viņai likās, ka nav nekā tāda, kā dēļ būtu vērts dzīvot... LŪKA:

Un kas tas viņai par noslēpumu? Kā tas var ietekmēt lietas gaitu? Bet tad jau būs par vēlu, vai ne?

KRISTINA:

Paldies, ka piezvanījāt. Vai ir vel kāds zvamtajs?

Viņa pieliek pirkstu pie auss. Uz augšlūpas sāk krāties sviedru lāsītes.

KRISTĪNA:

Jā, ir. Hallo, labdien.

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Hallo, Kristīna. Ceru, ka mani jūs neatvienosiet kā pārējos? Kristīna nervozi iesmejas.

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Visu šo gadu laikā, kopš ieviesta balsošanas sistēma, ar nāvi ir sodīti 2500 cilvēki. Pēc viņu nāves ir atrasti pierādījumi, ka vairāk nekā piecdesmit no viņiem nav bijuši vainīgi, bet ne visas lietas ir tikušas analizētas.

KRISTĪNA:

Tas nozīmē, ka 2450 bija vainīgi.

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Teorētiski. Tomēr tas nozīmē, ka vairāk nekā piecdesmit slepkavas nav sodīti par pastrādātajiem noziegumiem. Šo gadu laikā līdz ar pieaugošajām dzīves izmaksām dārgāki ir kļuvuši telefona sakari un internets, kas nav pieejams apmēram četrdesmit pieciem procentiem iedzīvotāju...

KRISTĪNA:

Viņi var izmantot publiski pieejamos sakarus... bibliotēkas...

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Par ko vienalga ir jāmaksā, un daudziem tas ir pārāk dārgs prieks, turklāt kļūst pieejams arvien mazākai sabiedrības daļai. Man rokās ir balsošanas statistika Martas Elizabetes Hanidjū lietā, un varu teikt, ka 98,3 procenti balsu saņemti no rajoniem, kam ir kopīgas Ieņēmumu dienesta nodaļas Sitijā un Avēnijās. Taisnību sakot, 56,2 procenti no kopējā balsu daudzuma - no kopējā! - ir saņemti no viena un tā paša tālruņa numura. Viena un tā paša. Vai gribat zināt, kā tālruņa numurs tas ir?

KRISTĪNA:

Atvainojiet, zvanītāj, kā - jūs teicāt - jūs sauc?

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Es neteicu. Šis tālruņa numurs...

KRISTĪNA:

Un kā jūs dabūjāt šos izrakstus?

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Nav svarīgi, kā es tos dabūju. Kristīna, vai grasāties mani pārtraukt un traucēt informācijas sniegšanu sabiedrībai un jūsu uzticamajiem skatītājiem? Domāju, ka jūs viņus cienāt, tāpēc ļausiet viņiem izdzirdēt patiesību, jo viņu balsīm taču jābūt balstītām uz informāciju, vai ne?

KRISTĪNA:

Es...

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Tas ir Viljama Kroforda tālruņa numurs. Vai zināt, kas viņš ir? Viņš ir Džeksona Peidža advokāts, kurš joprojām darbojas viņa vārda. Sakiet, Kristīna, ka jums šķiet: карее viņš to dara? Kāpēc viņam vajadzīga šīs meitenes nāve?

KRISTĪNA:

Skatītāji, aicinu jūs neņemt šo informāciju vērā. Tā ir apmelošana, kas vērsta pret vienu no darbīgākajiem un veiksmīgākajiem juristiem mūsu valstī. Nav nekādu pierādījumu, ka...

ZVANĪTĀJS Nr. 3:

Atvainojos, Kristīna, vai jūs pieminējāt pierādījumus? Tagad jums pēkšņi ir vajadzīgi pierādījumi? Ar iemesliem vien nepietiek? Labi...

Ekrāns noraustās, un tajā parādās izraksts no advokāta tālruņa rēķina. Tajā ir skaidri redzams zvanu skaits uz numuru "vainīga".

Skatītāji noelšas.

KRISTĪNA:

Zvanītāj? Kur jūs to ņēmāt? Tas ir nelikumīgi. To nedrīkst rādīt televīzijā.

Saruna pārtrūkst, bet abonenta izraksts paliek uz ekrāna. Džošua ar tikko jaušamu smaidu lūpu kaktiņos vēro skatītājus.

KRISTĪNA:

Skatītāji, man jāatvainojas par to, ka mūsu sistēma ir uzlauzta un tajā ievietoti neatbilstoši un, iespējams, viltoti dokumenti. Tiksimies atkal pēc īsas informācijas no mūsu sponsoriem Cyber Secure.

«

Viņa samāksloti pasmaida.

Cicerons

Cicerons apslauka ar dvieli nosvīdušo seju un skaļi nopūšas.

- Vai es visu izdarīju pareizi? - viņš jautā.

- Jūs visu izdarījāt lieliski, - Makss apstiprina. Viņš paņem no tiesneša klausuli un noņem no mikrofona filtru. - Viņi nekad neuzzinās, ka zvanījāt jūs.

- Lai tā arī būtu. Bet kā tu dabūji tos izrakstus? Vai tava māte par to zina?

- Ai, es tos izgatavoju datorā.

-Bet?

- Tā ir tikai ilustrācija. Jūs taču zināt, ka balsojums ir viltots.

- Ne gluži viltots, bet...

- Tie, kam ir nauda, iestāda telefonā režīmu, lai tas vienā laidā balsotu par vēlamo rezultātu. To sauc par viltošanu, vai ne? Visi zina, ka tā notiek. Mēs tikai likām viņiem iedziļināties problēmā mazliet vairāk. - Viņš izslēdz datoru. - Tagad man jāiet - māte gaida mani televīzijas studijā.

- Viņa iet uz "taisnīgo nāvi"?

Makss pamāj ar galvu.

Marta

Šī kamera ir vistrakākā. Biju domājusi, ka tā būs maza, tīra un balta, ar spilgtu apgaismojumu... kā slimnīcā. Bet tā ir tumša un nožēlojama. Te ir auksts. Man uz rokām ir zosāda, betons zem basajām pēdām ir ledains, bet pat nav, kur apsēsties. Vienīgi tas drausmīgais krēsls ar siksnām.

Tas man atgādina vecmodīgu zobārsta krēslu.

- Sēdies, meitenīt, - zobārsts teiktu. Viņam būtu netīrs, asinīm notašķīts priekšauts un maska uz sejas. - Aizsprādzēsim tās siksnas - tā tev būs ērtāk.

Ak, aizveries, Marta, aizveries vienreiz.

Grūti iedomāties, ka pēc dažām stundām viss, ko es domāju, pazudīs un es vienkārši pārstāšu eksistēt.

Diez, kādam ir dvēsele? Diez, man ir?

Atceros, ka reiz televizorā redzēju raidījumu, kur teica, ka nāves brīdī cilvēks zaudējot divdesmit vienu gramu svara. Dažs labs uzskata, ka tik daudz sver dvēsele un šis svars tiek zaudēts, jo dvēsele pamet ķermeni.

Smieklīgi.

Vai tas nozīmē, ka spoks sver divdesmit vienu gramu?

Nezinu. Es vairs neko nezinu.

Aizeju telpas otrā pusē un piespiežu plaukstas pie stikla paneļa, kas šķir kameru no skatītāju ložas. Kad atrauju tās no stikla, ieraugu savu pirkstu nospiedumus, tāpēc meklēju arī citus, ko būtu atstājis vīrietis, kuru sodīja ar nāvi vakar, vai tas, ar kuru es pļāpāju, vai vēl kāds pirms viņiem.

Sargs teica, ka šī nedēļa esot bijusi tik noslogota kā vēl nekad.

Tomēr pirkstu nospiedumus neatrodu. Droši vien viņi stiklu notīrījuši. Interesanti, vai viņi mazgā arī to krēslu?

Savādi iedomāties, ka esmu te jau bijusi, tikai otrā pusē stiklam, un skatījusies, kā mirst Olijs. Tā kā es biju upura vistuvākais un vienīgais ģimenes loceklis, man tika dota iespēja sacīt runu.

Es no šīs iespējas atteicos. Man bija, ko sacīt, bet tas bija pārāk personiski - mani vārdi nebija paredzēti presei, kas pēc tam izrautu no konteksta citātus, ķengātos avīzēs un ar to pelnītu naudu.

Man toreiz tika jautāts, vai es vēlos, lai tiktu nolaists stikls un es "labāk varētu redzēt soda izpildi". Es atbildēju, ka gadījumā, ja būtu mana teikšana, nekādas soda izpildes nebūtu, un, ja tai tomēr būtu jānotiek, tad es gribētu, lai tas notiek kādā klusā vietā, kur Olijs var nomirt mierā, nevis miljoniem svešu acu priekšā.

Nezinu, kāda ir citu cilvēku izvēle, jo nekad neesmu to skatījusies televīzijā. Neskatīties likās necieņas izrādīšana, taču es jutos kā glūniķe.

Tomēr Misis В bija apmierināta ar manu izvēli - cik nu cilvēks var būt apmierināts, ja jāskatās, kā tiek nogalināts dēls.

Otrā pusē stikla panelim ir krēslu rindas, kas iestiepjas telpas dziļumā. Nevaru pateikt, cik daudz, jo tur ir tumšs, un es no galvas vairs neatceros. Desmit rindas? Varbūt vairāk.

Likās, it kā te būtu kino, un es atrastos filmā.

Trilleris tiešraidē, ko?

Diez, kad atnāks skatīties, kā es mirstu?

Misis B? Nē, nez vai viņa spēs to izturēt.

Skolasbiedri, kurus neesmu redzējusi kopš māmiņas nāves, kad biju spiesta aiziet no skolas? Varbūt.

Kāds no Daudzstāvenēm, piemēram, Gass? Bezpajumtnieki, kas tovakar bija uz ielas? Nē, diezin vai.

Eva?

Preses pārstāvji?

Aizeks?

Aizek, es zinu, ka tu atnāksi.

Visu, kas man pieder, es atstāju Misis B, bet pelnus lūdzu nodot tev. Tu jau zini, kur tos izkaisīt. Kad aizveru acis un piespiežu pieri pie stikla, spēju tevi ieraudzīt - tu nāc man pretī pa meža taku. Ir auksts, ir ziema, vējš gaudo tev apkārt un pluina tavus matus. Saslējis apkakli un sarāvis plecus, tu skaties man pāri uz koku galotnēm.

Divdesmit viens grams manis iet tev līdzās, bet tu mani neredzi. Gribu ieķerties tev rokā, iebāzt plaukstu tavā kabatā un just, kā tavi pirksti satver manējos.

Ceru, ka tu mani jūti, bet laikam jau tomēr ne.

Manus pelnus tu izkaisīsi klajumā starp kokiem, kur mēs sēdējām pie ugunskura, kur mēs pirmo reizi skūpstījāmies, kur mēs gulējām saules staros, un tur tu atnāksi, kad gribēsi atcerēties mani un mūsu kopīgos brīžus.

Un, kad tev ies sūdigi, kad cīnīties kļūs pārāk smagi, tu aiziesi turp un atkal jutīsies spēcīgāks.

Man tevis pietrūks.

Tu izgaismoji manu dzīvi, kad tā grima pilnīgā tumsā.

Tu pamodināji mani un devi man spēkus atkal būt pašai.

Tu devi man iemeslu rītos pamosties, ēst pusdienas un smaidīt.

Un, lai arī rīt manis vairs nebūs, iemesls, kāpēc es miršu, būs iemesls, lai mirtu.

Tu par to parūpēsies.

- Šobrīd ir, - atkal atskan tā balss, - divdesmit viens nulle nulle. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas divpadsmit stundas. Balsojuma statistika: 96,5 procenti "par", 3,5 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc vienas stundas.

Tas ir visļaunākais; būtu labāk visu nokārtojuši tūlīt pat.

Vai tu mani gaidi, māmiņ? Olij, vai tu arī tur esi?

Triecu dūres pret stiklu.

- Uz priekšu! - es iekliedzos un dauzu paneli ar dūrēm vēl un vēl. - Nogaliniet mani tūlīt!

Kad mitējos, dzirdu tikai kameras dūkoņu, neko citu.

Es sabrūku zemē un atspiežu galvu pret grīdu.

Atceries, ko mēs norunājām, Aizek: es būšu mocekle, bet tu būsi cīnītājs. Es aizveru acis.

Mēs tikāmies astoņus mēnešus līdz brīdim, kad viņš par to uzzināja. Dievs vien zina, kā tas mums izdevās tik ilgi.

- Tāpēc, ka viņš vienmēr ir aizņemts, - tu man teici. - Viņam vienalga, ko es daru.

Tomēr tev kādu brīdi jau bija radušās aizdomas. Tev likās, ka viņš izseko tavu tālruni, tāpēc tu biji pasācis atstāt to pie drauga. Tu man stāstīji arī par piezīmēm, ko viņš izmet, - cik svarīgi esot tikties ar pareizajiem cilvēkiem un ka tu nekad nevedot mājās draudzenes.

Tajā vakarā, kad viņš mūs atrada vai, pareizāk, ieraudzīja, es biju aizgājusi tev pretī uz staciju un gaidīju uz perona. Bija silts vasaras vakars, saule tikko laidās aiz augstceltnēm, uz betona krita brīnišķīga oranža blāzma. Saules gaisma pat Daudzstāvenēm lika izskatīties pievilcīgām.

Tu smaidīdams izkāpi no vilciena, paņēmi mani aiz rokas, un mēs gājām prom.

- Vai gribi - iesim uz manu dzīvokli? - apvaicājos.

- Labāk pasēdēsim saulītē. - Tu papurināji galvu.

Veikalā uz ielas stūra mēs nopirkām kaut ko dzeramu un našķus un gājām pa ielu uz parka pusi.

Cilvēki ielās bija labā omā. Daži paziņas apstājās, lai apsveicinātos, un jautāja, kas tu tāds esi. Tu neteici, ka esi Džeksona dēls, bet vairums tevi pazina tāpat.

- Bieži redzu šajā pusē tavu veco, - viens no paziņām teica.

Tu nepavisam nebiji pārsteigts.

Kāds pajautaja, vai tu esot atnesis pārtikas krājumus no tēva. Mēs gājām prom.

Pa ceļam tu apliki man apkārt roku, pievilki sev klāt, saņēmi plaukstās manu seju un pieliecies mani noskūpstīt.

- Paldies Dievam, ka nekādi neesmu ar viņu saistīts, - tu teici. - Tev nav jābaidās, ka es kļūšu par psihopātu, neuzticamu krāpēju vai narkotiku tirgoni.

Tu pasmaidīji, bet es zināju, ka tas nav joks.

Mēs paguvām noiet vēl tikai dažus soļus, kad izdzirdām motora rēkoņu. Mēs abi sastingām, vai atceries?

Mašīna, bremzēm kaucot, apstājās mums priekšā, un no tās izlēca Džeksons.

Neatceros visu sarunu, ja to tā var nosaukt, visu to bļaušanu, kliegšanu un lamāšanos, taču atceros, cik ļoti viņš mani pārbiedēja, un atceros šo to no viņa teiktā.

- Šejienes sievietes der tikai seksam, - viņš teica. - Jāprecas ir ar turienes sievietēm. Tu vari braukt šurp nodrāzties, bet neved viņas mājās un pacenties, lai tevi neviens nepieķer.

Pēc šiem vārdiem tu viņam iesiti.

Attapies no pārsteiguma, Džeksons sita pretī un notrieca tevi zemē.

Liecoties, lai palīdzētu tev piecelties kājās, es paskatījos uz Džek-sonu. Atceros, kā es trīcēju, bet negribēju to izrādīt.

- Tu nogalināji manu māti, - es nošņācu.

- Hmm, - viņš atteica. - Kas bija tava māte?

- Beta Hanidjū.

Ap mums jau sāka pulcēties ļaudis, tie blenza uz Džeksonu un smīkņāja. Viņš likās izsists no līdzsvara, it kā mani vārdi būtu viņu satriekuši.

- Tātad tu zini, kas es esmu? - noprasīju.

- Tāda pati padauza kā tava māte. - Viņš nospļāvās.

Atceros, kā es izbijos, kad tu piecēlies kājās un atkal meties virsū Džeksonam. Gribēju tevi atraut, bet tu izvairījies no mana tvēriena un klupi tēvam virsū tā, ka man jau likās - tūdaļ viņu nogalināsi. Ļaudis, kas bija sastājušies mums apkārt, klaigāja un skaļi ņirgājās, no parka un tuneļa saradās ari citi skatītāji.

Bet viss beidzās, pirms biji paguvis viņam pieskarties.

Mani pārņēma panika. Es - tāpat kā visi citi - atkāpos, un iestājās klusums.

Viņš bija pielicis pistoli tev pie galvas.

- Neāksties, - viņš teica. - Nebojā savu dzīvi tādas padibenes dēļ.

Tava seja dusmās pārvērtās.

- Tu taču nenošausi pats savu dēlu.

- Ja man būtu dēls, es viņu nenošautu. Bet tu taču neesi mans dēls, ko?

Tevī vārījās niknums, bet tev nebija izvēles. Viņš iestūma tevi mašīnā, un man atlika vien noskatīties, kā tu tiec aizvests no manis.

Tad pie manis pienāca Gass - viņš apskāva mani un pavadīja uz mājām.

- Nekad vēl nebiju redzējusi ieroci, - es atzinos Gasam.

- Vairāk arī nevajag, - viņš atteica. - Tos lieto tikai vājie.

- Ko tu ar to gribi teikt? - es jautāju. Nami rietošajā saulē meta ēnas, kas stiepās pēc manis kā pirksti.

Viņš pacēla roku ar izstieptu rādītājpirkstu un izlikās, ka šauj.

- Lai domātu, vajag vairāk spēka, nekā lai nospiestu gaili.

Nekad nebiju to tev stāstījusi. Dziļa doma? Taisnība? Kā tu domā?

Var gadīties, vai ne? Tomēr cilvēks pārstāj domāt, ja vienīgā iespēja, kas atliek, ir nāve.

Kas būtu domājis, ka es tā pateikšu!

Nav nekāds brīnums, ja atceramies, cik bieži mēs kopā klīdām Daudzstāveņu rajonā un cik bieži cilvēki mums tika teikuši, ka redzējuši tur Džeksonu. Mēs bijām atmaskoti. Pistole tev pie galvas bija pirmais brīdinājums, mana dzīvokļa izdemolēšana - nākamais.

Bet mēs tos neņēmām vērā.

Eva

Pie studijas drūzmējas pūlis. Cilvēki, ietinušies mēteļos un šallēs, vicina plakātus un skandē saukļus. ,

Dzīvību pret dzīvību.

Pieprasām drošību ielās.

Ielas otrā pusē, drošā attālumā no pūļa, stāv Gass no Daudzstāve-nēm. Viņš tur rokās izmirkušu kartona gabalu ar ēdiena un dubļu traipiem. Uz tā ar melnu tinti uzrakstīti vārdi: "Viens cilvēks - viena balss".

Viņš, piespiedis kartona gabalu pie krūtīm, mīņājas no vienas kājas uz otru, lai sasildītos. Plānais svīteris un bikses plīvo vējā. Viņam nav ne mēteļa, ne cepures, ne cimdu, ne šalles. Viņš trīc.

Ap stūri nogriežas taksometrs un, tuvojoties demonstrantiem, samazina ātrumu. Daži pieliecas tuvāk mašīnai, lai paskatītos, kas sēž iekšā.

- Konsultante! - kāds iesaucas, un pagriežas vēl daži cilvēki.

- Eva Stentone! - kāds cits paziņo, un pūlis ar viņas vārdu uz lūpām savācas ap mašīnu, sit pie logiem, pa motora pārsegu un jumtu. Troksnis pieņemas spēkā, un pēc īsa brīža mašīna vairs netiek ne uz priekšu, ne atpakaļ, jo pūlis to rausta, stumda un šūpo šurpu turpu.

Gass nomet kartona loksni, pārskrien pāri ielai un laužas cauri pūlim. Daži stumj puisi atpakaļ, taču viņš triecas demonstrantiem cauri un beigu beigās nonāk pie taksometra durvīm.

Viņš tās atrauj vaļā, sagrābj Evu un izvelk no mašīnas. Arī Makss pagūst izlēkt pēdējā brīdī, pirms mašīna spēji sasveras un apgāžas.

Pūlis auro, jo daudzi domā, ka konsultante vēl ir mašīnā. Gass apliek Evai roku ap pleciem un ved viņu cauri demonstrantu rindām, un Makss seko abiem pa pēdām.

Demonstranti lēkā pa apgāzto mašīnu, saukļi skan arvien skaļāk, plakāti plīvo augstāk.

Mēs gribam drošas ielas!

Nogaliniet slepkavas!

Nāve ir taisnīga!

- Nāciet ātri, - Gass saka Evai un Maksam. - Ja viņi aptvers, ka esat aizbēguši, mēs būsim dimbā.

“Nave ir taisnīga"

Džošua, studijas prožektoru apspīdēts, sēž pie galda un pagriežas pret kameras objektīvu. Kristīna, kas sēž viņam blakus citrondzeltenā, svītrotā kleitā, smaida, skatoties uz postažas ainu ekrānā.

DŽOŠUA:

Kristīna, izskatās, ka tas plakāts reklamē mūsu raidījumu! Kristīna iesmejas.

KRISTĪNA:

Jā gan. Bet mūsu raidījums tiešām ir īstais, lai uzzinātu jaunākās ziņas un baumas par apsūdzētajiem un viņu noziegumiem. Ja runājam par noziegumiem, vai mums šodien būs kāda sensācija?

Skatītāji studijā ievelk elpu.

DŽOŠUA:

Jūsu ērgļa skatieni tikko noteikti pamanīja, kā mūsu viešņa lauž ceļu uz studiju. Jā, šodien ar mums rīmās un viedokli jautājumā par Džeksona Peidža slepkavību izklāstīs neviens cits kā apsūdzētajai nozīmētā konsultante...

KRISTINA (smaida):

Bijusī nozīmētā konsultante!

DŽOŠUA:

Bijusī nozīmētā konsultante Eva Stentone. Eva ir izraisījusi veselu pretrunu vētru, bet, pirms mēs aicinām viņu iekšā, vēlreiz atgādināsim balsošanas numurus. Zvaniet 0909 87 97 77 un pievienojiet beigās 7, ja vēlaties balsot, ka viņa ir vainīga, vai pievienojiet beigās 0, ja uzskatāt, ka viņa nav vainīga. Jūs varat balsot arī ar īsziņas palīdzību, sūtot vārdus MIRT vai DZĪVOT uz numuru 7997. Lai nobalsotu internētā, dodieties uz mūsu vietni www.aпер cforanei/e-productions.com, lapas augšpusē spiediet uz sadaļas "Nepilngadīgā slepkava Marta Hanidjū" un nododiet savu balsi. Tie ir paaugstināta maksas tarifa zvani, tāpēc nodrošinieties ar nodokļu maksātāja izziņu. Maksa par īsziņu ir piecas mārciņas, neskaitot sakaru operatora standarta maksu. Maksa par balss nodošanu Internetā arī ir piecas mārciņas ar sākotnējo reģistrācijas maksu - divdesmit mārciņas. Ar visiem noteikumiem un nosacījumiem varat iepazīties mūsu tīmekļa vietnē.

Ekrānā lejasdaļa slīd zila josla ar numuriem un paskaidrojumiem. Džošua skatās kamerā, bet nesmaida.

Aizeks

- Nesaprotu, kāpēc tu vēl balso, mīļumiņ, tā ir tīrā naudas šķērdē-šana. Tava tēva advokāts visu ir nokārtojis - tas skuķis būs pagalam, -Aizeka māte ar otiņu klāj uz īkšķa naga sārtu laku. Viņa ir izstiepusi garās kājas, gaišie mati krīt pār pleciem.

Aizeks atrauj skatienu no tālruņa.

- Tu esi ļoti sirsnīga, - viņš atbild.

- Viņa dabūs to, ko pelnījusi.

Puisis apsēžas iepretī mātei.

- Tiešām? Tu uzskati, ka viņa ir pelnījusi nāvi?

- Viņa taču nogalināja Džeksonu!

- Vai tad?

- Tā viņa pati teica.

- Vai tev nešķiet, ka vajadzētu iegūt lielāku skaidrību, pirms kāds tiek sodīts ar nāvi? īstus pierādījumus!

- Kā vakar teica mans frizieris, mēs paši par to esam atbildīgi. Balsotājs vienmēr var ieslēgt televizoru un paskatīties "Nāve ir taisnīga". Visu informāciju var uzzināt, klausoties, ko saka eksperti.

- Māt, tas raidījums ir tendenciozs.

- Viņi dara svarīgu darbu. Paskaties, cik drošas ir kļuvušas mūsu ielas, kopš aizvācām tiesas. Un mēs - tie, kam ir nauda, - esam atbildīgi sabiedrības priekšā par to, lai balsotu tik daudz, cik vien mūsu spēkos.

- Bet kā tad paliek ar cilvēkiem, kas nevar atļauties balsot?

- Tieši tāpēc mums ir jābalso vēl vairāk.

- Bet ja nu viņi grib balsot citādi nekā mēs? - Aizeks iebļaujas.

- Kāpēc lai viņi to gribētu? Skuķis ir vainīgs. Viņa pati tā teica.

Puisis pieceļas un sašutumā noplāta rokas.

- Vai tu tiešām esi tik stulba, kā izliecies?

Viņa iesāņus palūkojas uz Aizeku, bet klusē.

- Tas, ka viņa tā teica, nenozīmē, ka viņa to ir izdarījusi.

- Ja tā tiešām ir, - Petija saka, - tad viņa ir pelnījusi mirt par to vien, ka ir tik nolādēti stulba!

Aizeks glūn uz māti.

- Tev vajadzētu būt priecīgam, ka tēvs tevi savāca un deva tev gara izglītību, gan nākotni.

-Jā, varbūt parunāsim par to? Kāpēc viņš to darīja? Vai tas patiešām ienāca prātā viņam pašam?

Petija pabeidz lakot nagus un paslēpj otiņu pudelītē.

- Nez kāpēc tu šos jautājumus neuzdevi, kad Džeksons vēl bija dzīvs. Kāpēc tas tevi interesē tagad, kad viņš ir miris? Kāda tam tagad ir nozīme un kāpēc? Viņš to darīja tāpēc, ka bija labs un sirsnīgs cilvēks.

- Kurš nogalināja cilvēkus, izrīkojās ar viņiem pēc sirds patikas, tirgoja narkotikas un šļūca pa kreisi...

Petija pieiet pie puiša, uzliek viņam pirkstu uz lūpām un pasmaida.

- Šķiet, tu pārāk ātri kļūsti pieaudzis? Vai zini, ko es jaunībā iemācījos? Es iemācījos īstajā brīdī aizvērt muti un pievērt acis. - Viņa atrauj pirkstu un tagad ar to norāda uz Aizeku. - Pirms tu moralizē, labāk padomā, kas tu tagad būtu, ja viņš tevi nebūtu pievācis. Tu būtu tāds pats kā tā nejēdzīgā, pārgalvīgā bārene.

- Tā kā Džeksons nogalināja mūsu abu mātes, es droši vien jau tagad esmu tāds pats kā viņa.

- Tevis adoptēšana tiešām lika viņam citu acīs izskatīties par labdari. - Viņa salti pasmīn. - Faktiski mums abiem.

- Vai tu viņam ierosināji mani adoptēt?

- Ar to skuķi vajadzēja tikt galā jau sen. Viņa vienmēr ir bijusi kā skabarga pakaļā. Pateicoties tev, tas beidzot ir nokārtots.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Nav svarīgi, kurš tajā vakarā nospieda gaili, - viņa nočukst, paceļ labo roku, it kā turētu tajā pistoli, nomērķē uz Aizeku un pamirkšķina ar aci.

Viņš sašļūk un paver muti, taču nespēj neko pateikt.

- Un mēs vienalga neesam zaudējuši labo slavu. Un visi mums tik ļoti jūt līdzi!

- Es... tevi... - viņš kaut ko mēģina izstomīt.

- Tev nav, ko teikt? - viņa izmet. - Tas pēc tevis neizskatās.

- Marta... ir...

- Ir tik smieklīgi skatīties, kā tu centies rūpēties par vienkāršajiem ļaudīm!

Sieviete smejas, tomēr Aizeks, skatoties uz viņas grimasi, dziļi ieelpo un cenšas nomierināties.

- Nesaprotu, kā tu spēj smieties, - viņš ierunājas, - ja Džeksona testaments jau ir nolasīts.

- Ko tu teici? - Viņas smaids izdziest.

- Vai tad tu nezināji, ka viņš to mainīja? - Aizekam dreb balss, taču viņš turpina. - Tā vietā, lai uzskatītu, ka viņš kaut kur nozūd, lai piegulētu kādu sievieti, tu būtu varējusi apsvērt arī iespēju, ka viņš tiekas ar savu advokātu.

- To viņš nebūtu uzdrīkstējies!

- Un tomēr... - Viņš ļauj Petijai kādu mirkli apdomāt dzirdēto. - Šķiet, viņam bija līdz kaklam tava mūžīgā uzraudzība, - Aizeks nosaka un smīnēdams iziet no istabas.

Marta

- Šobrīd ir: vienpadsmit nulle nulle. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas desmit stundas. Balsojuma statistika: 95,5 procenti "par", 4,5 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc vienas stundas.

Neatceros paziņojumu desmitos. Diez, biju iemigusi? Vai paziņojums vispār bija? Varbūt viņi kādas stundas izlaiž, lai būtu jautrāk. Nākamais paziņojums būs vienos vai pat divos.

Esot 95,5 procenti "par". Skaitlis sarūk, ko? Varbūt saruks vēl vairāk? Cilvēki netic, ka esmu vainīga. Man nebūs jāmirst.

Bet es taču gribēju mirt. Es teicu, ka tā ir vienīgā izeja.

Un ir.

Bet es taču esmu tikai meitene no Daudzstāvenēm.

Tu esi meitene, kuras vārdu visi atcerēsies sakarā ar pārmaiņām, kuras tu aizsāksi.

Nē, tā nenotiks, un būšu mirusi velti.

Tāpēc, ka tu esi slepkava un esi pelnījusi nāvi.

Nē, neesmu! Nē, neesmu!

Nolāpīts, beidz sarunāties pati ar sevi. Tu jūc prātā. Rimsties.

Re, tur viņš ir - aiz stikla. Vai redzi viņu? Viņš sēž pirmajā rindā. Viņš māj tev ar roku. Vai redzi, cik viņš ir priecīgs?

Viņš tiešām izskatās priecīgs, viņš smaida.

Vai redzi, kas viņam rokās?

Nē.

Aploksne. Uz tās rakstīts "Testaments". Tas ir viņa tēva testaments. Viņš visu atstāj dēlam - tieši tāpēc Aizeks ir tik priecīgs.

Kāpēc? Tāpēc, ka dabūjis tēva naudu?

jā, viņš noskatīsies, kā tu mirsti, un nepakustinās ne pirkstu. Tu taču nogalināji viņa tēvu, vai saproti? Tagad viņš ar to naudu varēs darīt visu, kas ienāk prātā.

Nav tiesa!

Skat, viņš iet prom, viņš pat negaidīs, līdz tu nomirsti. Viņš atkal māj ar roku. Viņš neko nedarīs, viņš iet prom. Vai redzi?

Nē! Nē, Aizek, nē! Aizveries! Aizveries! Nestrīdies ar mani. Tu neesi īsta. Tu esi es. Tu esi tā pati es, tikai noraizējusies un pārbijusies. Aizveries, aizveries!

Vēl un vēl dauzu ar rokām stikla paneli.

- Aizek! - es kliedzu. - Aizek!

"Nave ir taisnīga"

Kristina, raugoties uz skatītajiem, pašūpo galvu. Pa labi no viņas - ekrāns ar Martas kameru tiešsaistē, viņai blakus - Džošua.

KRISTĪNA:

Jau labu laiku neesam redzējuši, ka kāds jūk prātā tik agri pa dienu, vai ne, Džošua?

DŽOŠUA:

Neesam gan, Kristīna, tev taisnība. Un savādi, ka viņa izkliedz nelaiķa upura dēla vārdu.

KRISTĪNA:

Patiešām. Šķiet, skatītājiem ir, par ko padomāt. Bet šobrīd pievērsīsimies studijas šodienas viesim.

Tiešraidi ekrānā nomaina attēls, kurā Eva redzama ieejam cietuma ēkā.

KRISTĪNA:

Strādājot konsultantes amatā, viņa kategoriski atteicās piedalīties mūsu raidījumā, tomēr šovakar mums ir radusies ekskluzīva iespēja piedāvāt jums sarunu ar viņu, skatītāji!

DŽOŠUA:

Sagaidīsim... Evu Stantoni!

Ekrānā parādās logotips ar aci, un studijā ienāk Eva. Izslējusi galvu, viņa iznāk priekšā un sniedz roku Kristīnai un Džošua.

Džošua pieceļas un paspiež konsultantei roku. Kristīna izliekas to neredzam. Skatītāju rindās valda klusums.

DŽOŠUA:

Eva, lūdzu, sēdieties.

Džošua pie galda pavirzās sāņus, un Eva ieņem vietu abiem raidījuma vadītājiem pa vidu. Viņas krēsls ir nedaudz zemāks.

DŽOŠUA:

Kāds gods, ka šodien esat kopā ar mums!

EVA:

Paldies.

Skatītājiem studijā un mājās pie televizoriem liekas, ka Eva runā klusu, bet patiesībā tā ir noregulēts viņas mikrofons.

DŽOŠUA:

Vai drīkstu vaicāt, kādēļ pēc gadiem ilgas izvairīšanās no sabiedrības acīm jūs piekritāt runāt ar mums tagad, saistībā ar šo ievērojamo lietu?

Eva tikko manāmi pasmaida.

Atklāti sakot... ir vairāki iemesli. Pirmkārt, es negribēju ar nejaušu iejaukšanos mainīt tiesu gaitu.

KRISTĪNA:

Tā jau ir novecojusi frāze! Neesmu to dzirdējusi kopš sistēmas "Balso visi" ieviešanas. Mūsdienās tā faktiski nenozīmē neko -balsošanas sistēma pati ir izskaudusi tādu iespēju, vai ne?

EVA:

Teorētiskā nozīmē - jā, piekrītu. Es vairāk bažījos par to, ka varu neapzināti izplatīt jūtas un emocijas, ko tiku uzkrājusi no apsūdzētajiem - piemēram, no tā, ko viņi bieži mēdza stāstīt par bērnību vai par mīļotajiem. Es tādā gadījumā varēju just līdzi tam cilvēkam, kāds viņš bijis pirms kļūšanas par slepkavu, un es to varēju atspoguļot savos izteikumos.

KRISTĪNA:

Jūs gribat teikt, ka jūtat līdzi šiem slepkavām?

EVA:

Es saku, ka apsūdzētie bieži stāsta par savu dzīvi, kas man liek iztēloties cilvēku, kāds tas ir bijis, pirms viņš kādu nogalinājis.

DŽOŠUA:

Laikā, kad viņi vēl bijuši cilvēki?

EVA:

Jā, viņi bija cilvēki, un ir tādi arī joprojām. Es bažījos, ka jebkura mana atbilde uz jautājumu var ietekmēt jūsu skatītājus, kuri balso, un tas nozīmē - daudz cilvēku.

KRISTĪNA:

Protams!

EVA:

Un, ietekmējot tūkstošiem... simtiem tūkstošu balsu...

KRISTĪNA:

Miljoniem balsu. Mūsu skatītāju auditorija regulāri ieņem reitingu pirmās vietas ar 13,1 miljonu skatītāju. Mēs lēšam, ka šovakar nāvessoda izpilde piesaistīs lielāko skatītāju skaitu kopš princeses Diānas bērēm.

EVA:

Tātad jūs varat iedomāties, kas notiktu, ja es nejauši pateiktu ko tādu, kas var ietekmēt šāda balsotāju skaita viedokli.

DŽOŠUA:

Protams. Es saprotu jūsu domu gājienu.

Eva ar smaidu palūkojas skatītājos.

EVA:

Vienmēr esmu gribējusi atnākt šurp - šis ir mans mīļākais raidījums. Mēs ar dēlu to skatāmies ļoti bieži.

Kristina krēslā saslejas.

KRISTĪNA:

Lai arī jūsu vīrs mūsu raidījumā tika sodīts ar nāvi?

Evas smaids pagaist. Viņa knibina apgrauztos nagus.

Atzīstu, reizēm tas bija grūti. Ir bijušas reizes, kad apsūdzētie ir līdzinājušies manam vīram, un tad es atkal redzu viņu sēžam tajā krēslā. Tomēr man jāatzīst arī tas, ka Dzims bija kļuvis pavisam citādāks, nekā tad, kad mēs apprecējāmies.

DŽOŠUA:

Ko jūs ar to domājat, Eva? Vai varat mums to pastāstīt?

Evai acīs sariešas asaras.

EVA:

Es apprecējos ar godīgu, strādīgu, maigu un laipnu vīrieti. DŽOŠUA:

Bet viņš kļuva par aukstasinīgu slepkavu.

Džošua uzliek plaukstu viņai uz rokas.

DŽOŠUA:

Es atvainojos, Eva, bet tā taču visiem gadās, vai ne, skatītāji?

Viņš palūkojas uz skatītājiem, pēc tam ieskatās objektīvā.

DŽOŠUA:

Protams, ne tādā pakāpē, bet mēs visi kādreiz esam aizrāvušies, bijuši kopā vai satikušies ar kādu, kurš izrādījies melis vai krāpnieks. Vai nav tiesa, dāmas un kungi?

Skatītāju rindās atskan aplausi.

г

DŽOŠUA:

Eva, mēs saprotam jūsu sāpes.

Viņš paņem no pagaldes salvešu kārbiņu un pasniedz vienu salveti Evai. Konsultante nosusina seju, nošņauc degunu un pārlaiž skatienu skatītāju rindām.

EVA:

Paldies. Jau ir pagājuši daudzi gadi, un man liekas, ka esmu visu jau pārvarējusi, bet reizēm atceros. Šīs atmiņas mani vajā.

Skatītāji atkal aplaudē.

DŽOŠUA:

Pieļauju, ka tas bija viens no iemesliem, kāpēc jums bija grūti atnākt uz raidījumu?

Eva paloka galvu.

DŽOŠUA:

Mēs esam jūsu draugi, Eva. Mēs visi jūs atbalstām.

Viņš palūkojas objektīvā.

DŽOŠUA:

Vai ne, skatītāji?

Viņš pasmaida; skatītāji gavilē un sit plaukstas.

DŽOŠUA:

Bet tu, Kristīna, esi drausmīgi klusa. Vai vēlies kaut ko piebilst?

KRISTĪNA:

Es... man vienkārši šo to gribētos zināt.

DŽOŠUA:

Ko gan?

KRISTĪNA:

Man gribētos zināt, Eva, kāpēc jūs gribējāt atnākt uz raidījumu tieši šobrīd?

Eva dziļi ievelk elpu, paberzē acis, atglauž matus no sejas un izslej muguru taisnāk.

EVA:

Jūs noteikti zināt, ka konsultantu sistēma uz nāvi notiesāto cietumā ir nomainīta...

DŽOŠUA:

Jā gan, īsts skandāls!

Eva pasmaida. Kristīna nikni palūkojas uz kolēģi.

EVA:

Tā ir patiešām fantastiska sistēma, kas ļauj skatītājiem piekļūt apsūdzētajam tik tuvu kā vēl nekad...

KRISTĪNA:

Esmu pārsteigta, ka jūs tā domājat.

EVA:

Progress taču ir jāatbalsta, vai ne?

KRISTĪNA:

Jā, bet tas nozīmē, ka jūs tagad kļūsiet par bezdarbnieci, turklāt jūs bijāt tik nelokāma likvidētās konsultantu institūcijas aizstāve.

Eva ievelk elpu, palūkojas uz Džošua, pēc tam uz skatītājiem, tad kameras objektīvā un uz Kristīņu. Viņas sejā redzams viegls smaids.

EVA:

Es, Kristīna, uzskatu, ka dzīvē mēdz pienākt brīdis, kad neatkarīgi no iemesla izbeidzas kāds posms - nāk augstākas tehnoloģijas, jauninājumi, efektīvākas sistēmas vai...

Viņa atkal paskatās uz Džošua un Kristīņu.

EVA:

...jaunākas raidījuma vadītājas - jūs jau esat pārsniegusi prasību robežu.

Kristinas seja kļūst stīva.

Skatītājos kāds ķiķina.

EVA:

To var pieņemt cienīgi vai arī cīnīties un izskatīties pēc muļķa. Es priecājos par katru mirkli, ko nostrādāju par konsultanti, - bija grūti, bet gandarījums ir milzīgs. Lai nu kā, bet es savu esmu padarījusi, un šī ir mana pēdējā iespēja kļūt par šā televīzijas raidījuma zvaigzni.

DŽOŠUA:

Mēs priecājamies jūs satikt un gaidīsim jūs atkal jebkurā brīdī, vai ne, skatītāji?

Atkal skan aplausi.

DŽOŠUA:

Bet sakiet, lūdzu, vai apsūdzētie mēdz stāstīt par saviem noziegumiem? Vai viņi stāsta pikantus sīkumus?

Skatītāji noelšas. Eva iekož lūpā un paskatās apkārt.

EVA:

Es to nedrīkstu stāstīt. Tā būtu profesionālā noslēpuma izpaušana.

Viņa atkal paskatās apkārt. Kristīna jau paver muti, lai kaut ko teiktu, taču Eva ierunājas pirmā.

EVA:

Jā, Džošua, stāsta. Bieži. Reizēm man no tā murgi rādās. Reizēm no šiem stāstiem es jūtos pat fiziski slima.

DŽOŠUA:

Pat tie, kuri apgalvo, ka nav vainīgi?

EVA:

Protams! Vai tad jūs nezinājāt? Nāvinieku cietumā neviens nav vainīgs!

Viņa iesmejas par savu joku, un studijā visi smejas līdzi.

EVA:

Tomēr, ja runājam nopietni, es vienmēr atceros, kāpēc viņi ir tur, kur ir, un kāpēc mēs darām to, kas mums darāms. Es arī atceros, kā laika gaitā ir attīstījies nāvessods: sākot ar nošaušanu un pakāršanu līdz elektriskajam krēslam; no cietumā pavadītiem gadiem, mēnešiem, nedēļām līdz nieka septiņām dienām; no juristu cīņām tiesās, zvērināto un tiesnešu strīdiem par nelikumīgu rīcību un neatbilstošiem vai viltotiem pierādījumiem līdz smalkai, efektīvai sistēmai. Šī sistēma ir visas dzīves dzinulis un iemieso visu, kas dzīves dzinulim ir jāiemieso.

Viņa apklust un pārlaiž skatienu aizgrābto skatītāju sejām.

EVA:

Un pat tagad, kad tiesas ir likvidētas, visa sistēma turpina attīsties. Kāpēc? Lai mūsu ielās un mājās būtu drošāka dzīves vide. Lai mūsu bērni varētu mierīgi nākt mājās no skolas, lai mūsu vecvecāki varētu aiziet līdz veikalam, lai mūsu meitām neviens nepiesietos un mūsu dēli varētu nebaidīties no bandām.

Atskan vētraini aplausi, daži skatītāji pat pieceļas kājās. Arī Džošua

māj ar galvu un aplaudē. Kristīna nedara neko.

Troksnis skatītāju rindās pamazām noplok.

KRISTĪNA:

Eva, vai drīkstu jautāt, kāds ir jūsu viedoklis šajā lietā. Marta Hanidjū. Šķiet, viņa ir vienā vecumā ar jūsu dēlu. Kā jūs justos, ja šovakar nāvessodu gaidītu jūsu dēls?

EVA:

Priecīga par to es nebūtu. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu jāsoda ar nāvi, bet tāpēc, ka viņš ir pastrādājis noziegumu, par kuru pienākas nāvessods. Es uzskatītu, ka neesmu bijusi laba māte.

DŽOŠUA:

Tieši par to mēs runājām iepriekš. Šī meitene, bērns, kuras audzināšana ir bijusi...

EVA:

Viņa nav bērns. Viņa ir jauna sieviete.

KRISTĪNA:

Tātad jūs uzskatāt, ka nāvessods viņai tiks izpildīts?

Eva nolaiž acis un aizliek mutei priekšā salveti.

KRISTĪNA:

Atvainojiet, Stentones kundze, nedzirdēju jūsu atbildi.

Eva palūkojas skatītājos.

EVA:

Es strādāju par konsultanti sešus gadus un šajā laikā esmu tikusies ar vairāk nekā divsimt piecdesmit apsūdzētajiem, kuri ir sodīti ar nāvi, un mazāk par divdesmit, kuri ir tikuši atbrīvoti. Pirms tam es strādāju par karalisko prokurori. Savos darba gados esmu redzējusi un satikusi dažu labu patiesi baisu cilvēku, kurš raud kā bērns, kad viņam tiek piespriests nāvessods. Esmu pieredzējusi, kā viņi lūdzas pēc žēlastības vai vēršas pie Dieva pēc piedošanas. Diemžēl man ir gadījies satikt arī patiesi brīnišķīgus cilvēkus. Es saku "diemžēl", jo kaut kāda iemesla dēļ viņi ir pārkāpuši likumu. Daži patiešām ir bijuši vainīgi, jo apstākļi viņus ir iegrūduši šausminošās situācijās - piemēram, viņiem radusies nepieciešamība aizstāvēt savu bērnu. Vai mēs visi nebūtu gatavi darīt jebko, lai aizstāvētu savu bērnu?

Skatītāju rindas atskan piekrītoša murdoņa.

EVA:

Citi - daži - ir bijuši nepatiesi apsūdzēti.

DŽOŠUA:

Šausmīgi.

KRISTĪNA:

Kā jūs to varat zināt?

Eva, neliekoties ne zinis par viņu, turpina skatīties uz skatītājiem un televīzijas kamerā.

EVA:

Pateicoties prokurores un konsultantes darba pieredzei, kā arī, ņemot vērā, ka mani piemuļķojis tuvs cilvēks, esmu pilnīgi pārliecināta, ka ļoti labi pazīstu ļaudis. Es redzu viņiem cauri.

Skatītāji kāri tver katru viņas vārdu.

EVA:

Es redzu neprātu tajos, kuri īsti nesaprot, ko ir pastrādājuši. Redzu niknumu tajos, kuri ir rīkojušies tā iespaidā. Redzu naidu, riebumu un personības kroplumu, kas vienkārši liek cilvēkam darīt ļaunu, kā arī alkas pēc nogalināšanas labuma gūšanas nolūkā. Bet...

Viņa paceļ roku, atkal iztaisnojas krēslā, uzlūko ikviena skatītāja seju un paskatās tieši kameras objektīvā.

EVA:

Es spēju saskatīt sirdsapziņas pārmetumus cilvēkos, kuri nav gribējuši nogalināt, spēju saskatīt vainas apziņu tajos, kuriem, pēc viņu domām, slepkavība ir bijusi vienīgā rīcības iespēja, kā arī spēju saskatīt apjukumu cilvēkos, kuri nav vainīgi.

DŽOŠUA:

Pastāstiet, ko jūs redzat Martas acīs.

Kristīna noelšas un sakrusto rokas uz krūtīm.

EVA:

Viņas acīs neredzēju neko no tā visa.

Viņa ietur pauzi. Skatītāji, Džošua un Kristīna ir pārsteigti.

EVA:

Es redzēju izmisumu.

DŽOŠUA:

Izmisumu?

EVA:

Es redzēju jaunu sievieti, kuru ir pārņēmis izmisums. Ne dusmas vai vilšanos, neprātu, riebumu, alkatību vai ko tādu. Es redzēju cilvēku, kurš iedzīts kaktā. Cilvēku, kurš visu mūžu ir cīnījies ar apstākļiem, līdz tas ir apnicis. Beigu beigās šis cilvēks ir piecēlies kājās un, izmisuma dzīts, pateicis: "Ejiet dirst."

Skatītāji noelšas par viņas izteiksmes līdzekļiem. Džošua neveikli nosmejas.

г

DŽOŠUA:

Eva, man jāatgādina, ka jūs esat aizrāvusies. Lūdzu...

EVA:

Es atvainojos. Negribu aizvainot skatītājus, bet reizēm... DŽOŠUA:

Es saprotu. Lūdzu, turpiniet, tikai bez rupjībām.

EVA:

Tas skanēs pretrunīgi...

DŽOŠUA:

Runājiet.

Kamera pietuvina Evu. Viņa ir aizvērusi acis un noliekusi galvu. Skatītājus studijā un mājās pārņem gaidas.

Eva paceļ galvu un atver acis. To zilums iekļūst skatītāju dvēselēs. EVA:

Es uzskatu, ka Marta nav vainīga.

Skatītāji atkal ķer pēc elpas.

EVA:

Es uzskatu, ka viņa aizstāv kādu citu, kurš ir nogalinājis Džek-sonu Peidžu. Kaut kas vienkārši nelīmējas kopā.

DŽOŠUA:

Tomēr...

Viņš apklust, paskatās uz skatītajiem, tad uz Kristīņu un pieliek roku pie auss.

DŽOŠUA:

Centrāle? Jā, vai jūs, lūdzu, varat pārskatīt vakardienas ierakstus?

KRISTĪNA (nošņāc):

Ko tu dari?

DŽOŠUA:

Nezinu, skatītāji, vai jūs atceraties, bet...

Viņš atkal klausās, ko viņam kāds saka austiņā.

DŽOŠUA:

Jā, to daļu, kur Marta Hanidjū atrodas VK telpā, lūdzu. Meklējiet vārdu "noslēpums".

Skatītāji murmina, Džošua palūkojas uz viņiem.

DŽOŠUA:

Jā, nezinu, vai atceraties, bet vakar jaunajā konsultāciju telpā Marta pateica ko ļoti interesantu. To nav grūti saistīt ar mūsu cienījamās viešņas vārdiem.

Viņš atkal pieliek pirkstu pie auss.

DŽOŠUA:

Jā, paldies, centrāle.

Uz ekrāna parādās iepriekšējās dienas ieraksts no virtuālo konsultāciju telpas - Marta purina galvu monitora priekšā.

Ne. Noslēpumu un visu pārējo, ko zinu, es pastāstīšu rit pirms nāves.

Ieraksts tiek atskaņots vēl un vēlreiz. Trešajā reizē ieraksts tiek apturēts brīdī, kad meitene skatās tīmekļa kamerā. Studijā iestājas klusums.

DŽOŠUA:

Pieļauju, ka šis noslēpums nozīmē īstā slepkavas vārdu. Tātad jūs uzskatāt, ka viņa nav vainīga?

Neskaitāmās mājās, bāros, restorānos un veikalos visā valstī skatītāji lūkojas Martas Hanidjū sejā.

DŽOŠUA:

Mums atliek vien gaidīt.

Marta

- Šobrīd ir: sešpadsmit nulle nulle. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas piecas stundas. Balsojuma statistika: 76,4 procenti "par", 23,5 procenti "pret".

Nolāpīts, laikam būšu bijusi iemigusi.

Jēziņ, ārā ir tumšs. Esmu nogulējusi visu savu pēdējo dienu. Viņi teica, ka ir četri pēcpusdienā? Velns.

Ek, man griežas galva. Man ir nelabi.

Palikušas piecas stundas. Tas ir, trīssimt minūtes. Tas ir... astoņpadsmit tūkstoši sekunžu? Vai tiešām? Nu jau mazāk. Labi, ka vismaz te nav pulksteņa.

Jēziņ, cik tā grīda ir auksta. Man jāceļas kājās, citādi saslimšu. Jā, bet kāda vairs jēga? Es tagad varu darīt visu, ko darīt nedrīkst. Es varu staigāt apkārt bez zeķēm vai cepures - to taču mums bērnībā aizliedza, lai ķermenis nezaudētu siltumu, vai ne? Es varu stāvēt lietū, lai gan māte teica, kā tā var dabūt nāvi. Zini, māmiņ, esmu dabūjusi nāvi, tikai citādā veidā!

Es tagad varu smēķēt, lietot narkotikas, šķērsot ielu, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, nospļauties par barjerām pie dzelzceļa pārbrauktuvēm - es varu darīt visu!

Pag, ko viņi teica? Septiņdesmit seši procenti "par"? Iepriekš bija cits skaitlis. Lielāks. Pēdējo reizi, kad klausījos, bija deviņdesmit ar asti. Kas notiek? Kāpēc tas krītas?

Tāpēc, ka tu neesi vainīga.

Aizveries.

Tu to neizdarīji. Tu zini, kas to izdarīja.

Aizveries, nolādēts.

Izberzēju acis, un man aiz muguras noklaudz durvis. Es apcērtos riņķī.

- Iedomājos, ka jūs varētu gribēt vakariņas agrāk, jaunkundz, -saka sargs, - redzot, kā... jūs jau saprotat...

Pieceļos un pieeju pie sarga. Nejūtos stabili. Esmu kā apreibusi.

- Paldies, - es noburkšķu. Šo sargu iepriekš neesmu redzējusi. Parasti viņi nenāk kamerās, bet, iespējams, šī kamera ir citāda. - Smaržo burvīgi, - es saku.

- Te ir vista pikantā indiešu mērcē ar rīsiem un plācenis ar rozīnēm. Desertā - karameļu kūka ar vaniļas mērci.

- Mani mīļākie ēdieni, - es atbildu.

- Jauki, vai ne? - viņš pasmaida. - Gluži kā pie māmiņas, kad viņa vēl bija dzīva.

Jūtu, ka viņa smaids pielīp arī man. Paskatos uz karsto ēdienu, tad uz sargu, bet viņa te jau vairs nav. Toties te ir māmiņa.

Mani pārņem nelabums.

- Māmiņ? - es ierunājos. - Māmiņ mīļo, es tik ļoti pēc tevis ilgojos.

Viņa pasmaida, un man acīs sariešas asaras. Es tās raupji izberžu

ar roku, un viss manā priekšā izplūst. Samirkšķinu acis, slauku tās vēl un vēl. Skatiens kļūst skaidrāks, tāpēc aptveru, ka te neviena nav. Nav ne māmiņas, ne ēdiena, nekā.

Galva apskaidrojas. Aizeju pie elektriskā krēsla un apsēžos tajā.

Pievelku ceļgalus pie krūtīm un pārlaižu skatienu telpai.

- Man ir bail, - es nosaku. - Bet gan jau būs labi.

Eva

Eva izstreipuļo aiz kulisēm. Makss satver un apskauj raudošo māti.

- Es to nedomāju, - viņa iečukst dēlam ausī, - ko teicu par tavu tēvu. Nevienu pašu vārdu.

- Es zinu, māmiņ, - Makss atbild, un maigi viņu šūpo. - Viņš ari to zina.

Eva atraujas no dēla, asaras rit pār vaigiem, taču Makss paņem viņu aiz rokas un ved prom no kņadas un cilvēku acīm.

- Tev izdevās skatītājus dabūt savā pusē. Viņi ēda tev no rokas.

- Man bija pretīgi teikt visas tās drausmīgās lietas, bet vajadzēja panākt, lai viņi man notic, - Eva atbild. - Kāda ir balsojuma statistika?

- Krītas. - Makss paloka galvu.

- Cerēsim, ka ar to pietiks. Un visu laiku, kamēr mēs te pūlamies, Martai pašai ir kaut kas padomā, tomēr viņa turpina apgalvot, ka ir vainīga. Neko nesaprotu. Viņi ar Aizeku kaut ko ir ieplānojuši.

Aizeks

Pie Peidžu nama rūpīgi apcirptā mauriņa piebrauc garš balts limuzīns. Aizeks sakārto kaklasaiti, noglauž uzvalku un iznāk no mājas.

- Viņi ir klāt, - puisis iesaucas

Viņš atver durvis, lai ielaistu vīrieti un sievieti formas tērpos, un tikmēr pa greznajām kāpnēm kāpj lejā jau arī viņa māte.

- Lūdzu, - viņš aicina, - ienāciet.

Atnācēji paloka galvu, ieiet pa durvīm un dodas sarokoties ar Pe-tiju. Aizeks pagriežas, ierauga māti un apstājas kā iemiets.

- Tu nevari iet tāda, - viņš aizrāda.

- Aizek, - viņa atsaucas, - lūdzu nevajag, mums ir viesi.

- Tas ir nepiedienīgi, - viņš pukojas.

Viesi novēršas.

- Svārki ir pārāk īsi, - Aizeks nerimstas, - turklāt tie ir rozā, bet tā saucamā blūzīte... - viņš rāda uz caurspīdīgo, kruzuļaino topiņu ar lielu dekoltē, - ir... Māt, tev taču ir redzams krūšturis!

- Un tad? - viņa brīnās.

- Mēs dodamies uz nāvessoda izpildi, - viņš šņāc. - Izrādi kaut nedaudz cieņas.

- Kam - viņai? Skuķei, kas nogalinājusi manu vīru un laupījusi man ģimenes laimi? - Petijas balss kļūst arvien skaļāka un spalgāka.

- Peidžas kundze, - ierunājas vīrietis. - Mums jāpārrunā dažas lietas. Mēs esam drošības dienesta darbinieki un šodien pavadīsim jūs visgrūtākajos brīžos. Varbūt mēs varam pasēdēt un pagaidīt, kamēr jūs ar dēlu aprunājaties.

- Jā, ser. Es pasēdēšu kopā ar jums, jo man ar dēlu nekas nav pārrunājams. - Viņa pagriež galvu uz Aizeka pusi. - Labāk būtu pasmaidījis.

- Māt...

Petija, klaudzinot augstos papēžus pa marmora grīdu, ieved ciemiņus viesistabā. Aizeks, galvu šūpodams, iet nopakaļ.

- Peidžas kundze, - saka sieviete, - mēs strādājam uzņēmumā, kas veido raidījumu "Nāve ir taisnīga", kam savukārt, kā jūs jau noteikti zināt, pieder ekskluzīvas tiesības attiecībā uz krimināllietām, kurās tiek gaidīta nāvessoda izpilde, tajā skaitā, bet ne tikai uz balsošanas sistēmu, darbībām ar ieslodzītajiem, visām atbilstīgajām intervijām, kā arī uz apsūdzētā uzturēšanu līdz nāvessoda izpildes dienai un nāvessoda izpildi, ieskaitot visu attiecību ar mirušo radiniekiem un nāvessoda apmeklēšanas tiesību regulēšanu.

- Labi, - Petija atbild.

- Esam ieradušies, lai izstāstītu, kā tieši viss notiks, un atbildētu uz visiem jūs interesējošajiem jautājumiem. Mūsu galvenā prioritāte ir nodrošināt procedūras norisi tik gludi, cik vien iespējams, neradot jums un jūsu dēlam lieku stresu vai grūtības. Tā kā iepriekš jau esam sadarbojušies ar daudzām sērojošām ģimenēm, mēs saprotam, cik smags jums ir šis laiks.

- Tas būs viens no priecīgākajiem brīžiem manā mūžā, kad redzēšu, kā tas skuķis izlaiž garu.

Drošības dienesta darbiniece dziļi ievelk elpu un pagrozās krēslā.

- Mūsu pienākums ir atgādināt, Peidžas kundze, ka simtprocentīgas garantijas par nāvessoda izpildi nav. Tas jums jāpatur prātā. Esam pieredzējuši visai neticamas pārmaiņas balsojumā dažu pēdējo stundu vai pat minūšu laikā.

- Viņu jau var uzskatīt par mirušu. Pieminiet manus vārdus.

- Māt, šodien statistika ir diezgan krietni mainījusies.

- Vai tiešām?

- Tiešām, Peidžas kundze. - Sieviete piesit pirkstu pie pārnēsājamas ierīces skārienjutlgā ekrāna. - Balsojums, ka viņa ir vainīga, pēdējo astoņu stundu laikā ir krities par divdesmit trim procentiem. Nāvessodu šobrīd atbalsta septiņdesmit četri procenti balsotāju.

Petija sarauc uzkrāsotās uzacis.

- Tas tik ir pārsteigums! - viņa satraukti iesmejas. - Atvainojiet, mīļie cilvēki, man uz mirklīti jāiziet. - Petija pieceļas, izvelk no kabatas tālruni un sastāda numuru. Viņa vēl nav izgājusi no viesistabas, kad jau sāk runāt.

- Te Petija Peidža. Man tūlīt pat jārunā ar mana vīra advokātu Viljamu Krofordu. Nē, es nevaru pagaidīt.

Aizeks vēro drošības dienesta darbiniekus. Viņš saprot, kas šajā brīdī notiek un ko dara viņa māte. Puisis redz, ka arī viesi to saprot, bet tomēr nesaka ne vārda.

Viesi ir noliekuši galvas, it kā viņu ķermeņi būtu te, bet prāts būtu aizķēries kaut kur citur.

- Viljam? Jā... Paklau, es tev maksāju algu... - pēc mirkļa mātes balss kļūst klusāka, un Aizekam ir jāpiepūla dzirde, lai kaut ko saklausītu, bet viņš vienalga dzird tikai murmināšanu.

- TU TO DARĪSI! - Petija pēkšņi iekliedzas pilnā balsī. Viesi salecas un pacel galvas - vispirms viņi palūkojas uz Aizeku, pēc tam saskatās.

- Man vienalga, ko tas prasa, - māte kliedz, - vai kas tev tāpēc jādara! Mēs ar vīru tev uzticējāmies un iesaistījām biznesā, tāpēc tu esi mums pateicību parādā. Vai tā tu mums atmaksā? ...Un vai man jāatgādina, kāda man ir informācija?

- Jūs taču saprotat, ko viņa tagad dara, vai ne? - Aizeks jautā drošības dienesta pārstāvjiem.

- Ne man, ne manam partnerim nav sakara ar policiju, tāpēc tā nav mūsu darīšana, - sieviete atsaucas.

- Viņa mēģina viltot balsojumu.

- Tā nav mūsu darīšana.

- Tātad jūs neinteresē taisnīga tiesa?

- Taisnīgu tiesu nodrošina cilvēki. Miljoniem balsu nozīmē patiesi demokrātisku lēmumu.

- Tas tikai ir joks!

- Kas ir joks? - Petija jau vieglākā solī ienāk viesistabā, un viņas sejā jaušams smaids.

- Nekas, - viņš noņurd.

Māte apsēžas līdzās Aizekam.

- Tā, pie kā mēs palikām?

- Peidžas kundze, esmu spiests uzdot jums dažus jautājumus, lai vakara notikumi ritētu bez sarežģījumiem. Varam piedāvāt jums un jūsu dēlam vairākas skatīšanās iespējas, tāpēc būs labāk, ja tās pārrunāsim jau tagad.

- Gribu redzēt viņas seju, - Petija paziņo.

Vīrietis viņu nopēta.

- Labi, tā būtu atbilde uz vienu no jautājumiem. Bet tagad es gribētu pārrunāt ar jums pasākuma norisi...

- Nav nepieciešams, - viņa atbild. - Esmu skatījusies raidījumu. Tur ir logs, vai ne? Tāda kā stikla siena vai kas tamlīdzīgs? Esmu ievērojusi, ka reizēm tā ir, bet reizēm nav.

- Tagad viss ir mainīts, - vīrietis saka. - Starp apsūdzēto un skatītājiem patiešām ir drošs stikla logs, taču esam konstatējuši, ka tā atvēršana ir saistīta ar zināmām problēmām.

- Problēmas mani neinteresē!

- Šīs problēmas ir saistītas ar aromātu...

- Man vienalga.

- Turklāt ir bijuši gadījumi, ka apsūdzētie spļauj uz skatītājiem.

- Lai tikai viņa pamēģina, un es viņai arī iespļaušu ģīmī.

- Lai nu kā, - vīrietis turpina, - logu noslēgtā stāvoklī uztur datorsistēma.

Aizeks novēršas un uzliek plaukstu uz mapes, ko tur sev blakus uz dīvāna.

- Vēl viens jautājums, Peidžas kundze, ja jums nav iebildumu, -vīrietis saka. - Vai kāds nojums gribētu teikt dažus vārdus nāvessoda viesiem un preses pārstāvjiem?

- Vai tur būs arī preses pārstāvji? - Aizeks pārjautā.

Vīrietis paloka galvu.

- Kā jau vienmēr. Ir ārkārtīgi svarīgi sekot procedūras norisei, turklāt mums ir pienākums informēt balsotājus, ka sabiedrības lēmums ir pilnībā izpildīts.

- Jā, es gribētu izteikties, - Aizeks aši iestarpina.

- Tādā gadījumā visu esam izrunājuši. - Viešņa ieskatās pulkstenī. - Ir laiks doties.

- Jau? - Petija vaicā.

- Baidos, ka jā, Peidžas kundze.

Aizeku no uztraukuma pārņem nelabums, taču viņš kopā ar visiem iet ārā no mājas.

Marta

- Šobrīd ir: deviņpadsmit nulle nulle. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas divas stundas. Balsojuma statistika: 77,6 procenti "par", 22,4 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc trīsdesmit minūtēm.

Tagad jau ik pēc trīsdesmit minūtēm?

Man ir atlicis dzīvot divas stundas, un tās tiešraidē varēs redzēt televīzijā.

Tagad arī maksas kanālā.

Kas gan būtu domājis, ka esmu tik interesanta, lai cilvēki gribētu maksāt naudu par iespēju noskatīties manu nāvi? Gatavais vuārisms.

Diez, cik cilvēku noskatīsies manos pēdējos elpas vilcienos?

Viņu noteikti ir vairāk nekā to, kuri vēroja Jēzu mirstam! Ha ha!

Ak Dievs, ceru, ka neapčurāšos vai nenopirdīšos, kad miršu -runā, ka tā notiekot. Tas nu gan būtu briesmīgi! Lai gan es taču jau būšu mirusi, tāpēc man viss būs vienalga.

Ja vien nekļūšu par spoku - tad gan no kauna gribēsies vai zemē ielīst.

Man vienalga, ja to redzēs citi cilvēki, bet tikai ne tu, Aizek. Negribu, lai tu mani atcerētos tādu.

Es gribētu, lai tu mani atceries smaidošu - kā es turu tavu roku, skūpstu tevi vai guļu tavos apskāvienos.

Pirms visiem šiem notikumiem.

Bezpajumtnieki bija sākuši atgriezties savā vecajā vietā pie tuneļa. Tur varēja patverties no vēja un nokrišņiem, bet lielās metāla mucas, kurās viņi kurināja ugunskurus, ilgāk turēja siltumu. Lai bezpajumtniekus apklusinātu, Džeksons pēc manas māmiņas noslepkavošanas viņiem bija izdāļājis naudu, tāpēc viņi uz laiku nozuda viesnīcās un moteļos, tomēr pa vienam vien viņi atgriezās vietā, ko droši vien uzskatīja par savām mājām.

Tajā vakarā viens otrs pacēla roku un sveicināja mani, citi nodūra galvas, jo acīmredzot nevēlējās atcerēties traģiskos notikumus. Visi bezpajumtnieki zināja, kas es esmu. Bārene, viņi mēdza teikt, viņas meita, vai tas nabaga meitēns.

Tomēr tikai retais zināja manu vārdu - tie, kas bija atnākuši uz bērēm un stāvēja tur, no kauna galvas noliekuši, jo nedrīkstēja nevienam stāstīt patiesību.

Gan jau būs labi, es viņiem teicu. Es visu zinu. Es visu saprotu.

Es biju dusmīga, nevaldāmi nikna, bet uz sabiedrību, nevis viņiem.

Izgaismots vilciens iebrauca tumšajā stacijā. Siltie, aicinošie vagoni oda pēc urīna, sviedriem un alkohola, jo Daudzstāvenēs, kur dzīvoja daudzi jauki un patiesi cilvēki, netrūka dzērāju, narkomānu un idiotu - tāpat kā visur, un viņiem vilciens bija vieta, kur pavadīt laiku.

Tu vilcienā turējies nomaļus, ar kapuci galvā un stūrī ierāvies. Tev arī vienmēr kabatā bija pudele, bet tu teici, ka tā palīdzot izvairīties no nepatikšanām. Tovakar redzēju tevi stāvam vagonā un nākam uz durvju pusi, bet, kad vilciens apstājās un tu izkāpi, tavs smaids mani sasildīja vairāk nekā to būtu iespējis karsts dzēriens vai ugunskurs.

Saķērušies rokās, mēs soļojām salā un pļāpājām par visu, ko mēs varētu darīt, bet tad apstājāmies zem laternas un skūpstījāmies. Kad tu pēc tam palūkojies uz mani, es no tavām acīm nolasīju gaidāmās nepatikšanas.

- Mums kaut kas ir jādara, - tu nočukstēji. - Mēs nevaram tā turpināt. Viņš zina, ka mēs turpinām satikties. Viņš tev nodarīs ko ļaunu -tu taču zini, ka tā būs.

- Lai jau dara.

-Nē...

- Man tā iebiedēšana jau ir līdz kaklam, Aizek. Kaut kas ir jāmaina, un ne jau tikai manis dēļ. Cilvēkiem ir jāuzzina patiesība.

- Tu domā, ka viņi to vēl nezina?

- To vajag iebakstīt viņiem sejās, lai viņi ir spiesti rīkoties.

Mēs gājām prom no laternas un staigājām gar aiznaglotajiem veikalu skatlogiem, kur pirmo reizi biju viņu ieraudzījusi. Tālāk Krokusu ielas malā stāvēja tumša mašīna.

- Cilvēkus nevar piespiest domāt, - tu sacīji.

Mums aiz muguras aizcirtās mašīnas durvis, un mēs apcirtāmies riņķī. Kāds nāca uz mūsu pusi.

Kāpēc mēs palikām tur un nebēgām? Kāpēc mēs stāvējām un gaidījām, līdz viņš pienāk klāt?

- Marta Hanidjū, tu esi tāda pati netīra mauka kā tava māte, - es tūdaļ pazinu šo balsi. - Un ir pienācis laiks atbrīvot pasauli no tevis. Tu esi kļūda, ko nedrīkstēja pieļaut.

- Ko? - tu noprasīji.

Izdzirdēju klikšķi, un mēnesnīcā ieraudzīju vīrieša rokā ieroča stobru.

- Nē, tēt! - Redzēju, kā tu meties uz priekšu, turpretī manas kājas bija kā zemē iemietas.

- Negribu neko nodarīt tev, Aizek. Es nošaušu viņu un parūpēšos, lai kāds nolāpīts klaidonis par to tiek izcepināts. Neviens par to nedos ne pieci, un pēc pāris nedēļām visi jau būs aizmirsuši. Divi zaķi ar vienu šāvienu - un pilsētā būs par diviem sūda deģenerātiem mazāk. Viņa tev nav pāris, viņa nav nekas, tikai stulba, nekam nederīga padauza - tāda pati kā viņas māte.

- Mana māte bija kārtīga sieviete! - es iekliedzos un arī paspēru soli uz viņa pusi. - Bet tu viņu pameti pliku un basu un atstāji viņai tikai mani!

- Ko tu tur muldi, stulbā kuce?

- Tu pats labi zini, par ko viņa runā, - tu atbildēji.

Mēs slīdējām cits citam apkārt kā graciozā, lēnā dejā - soli pa kreisi, soli pa labi, bet tuvāk viens otram negājām, un tā mēs virzījāmies pa Krokusu ielu uz tuneļa pusi.

- Man ir arī pierādījumi, - es teicu.

- Kādi vēl pierādījumi? - Džeksons nosprauslojās.

- Vispirms jau pierādījumi, ka tu nogalināji martu māti, nemaz nerunājot par daudz ko citu.

- Tu nevari pierādīt neko, - Džeksons atcirta.

Lode aizsvilpa man gar ausi, skaļi nodārdēja šāviena troksnis, un pēc tam atkal iestājās naksnīgs klusums.

- Nākamo es garām neaizšaušu, - viņš paziņoja.

Stobrs pie galvas, mīļotais vīrietis blakus, visa ģimene mirusi, nākotnes nav, izglītības nav... tas iezīmēja zināmu perspektīvu.

*

* *

- Šobrīd ir, - elektroniskā balss paziņo, - deviņpadsmit trīsdesmit. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikusi viena stunda un trīsdesmit minūtes. Balsojuma statistika: 79,6 procenti "par", 20,4 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc trīsdesmit minūtēm.

Nolādēts.

Aizeks

Baltais limuzīns apstājas pie cietuma vārtiem. Pūlis ir milzīgs: reportieri ar mikrofoniem un fotoaparātiem, demonstranti ar plakātiem un tūristi, kas apstājušies noskatīties izrādē. Ļaudis skandē "Nāvi apsūdzētajai!" un "Aci pret aci!".

Vienā pusē stāv neliels piketētāju pulciņš ar saukļiem "Pieprasām pierādījumus!" un "Godīgu balsošanu visiem!", taču viņu balsis ir pārāk klusas, tāpēc reportieri par viņiem neliekas ne zinis.

Kad Aizeks un viņa māte izkāpj no mašīnas, pūlis apklust, daži noņem cepures, grūstīšanās mitējas. Ļaudis stāv, galvas noliekuši vai plaukstas sirds pusē pie krūtīm piespieduši.

- Džeksons bija mūsu varonis! - kāds iesaucas, un Petija Peidža ar tumšām brillēm uz acīm atplaukst platā smaidā.

- Tautas varonis! - bļauj cits, un visi aplaudē.

- Ja jūs zinātu patiesību, - Aizeks noburkšķ, bet neviens viņu nedzird.

Viņi tiek vesti garām visai ēkai, garām kokam ar zvirbuli un aizrestotam logam. Pie ieejas sargi pārbauda, vai viņiem nav ieroču.

- Kas ir tur? - sargs noprasa Aizekam un pacilā mapi.

- Runa, - puisis atbild. - Es uzstāšos mātes vārdā.

Sargs pamāj un ielaiž viņus pa durvīm.

- Nāciet šurp, lūdzu. - Sieviete no drošības dienesta ieved abus lielā telpā. - Informēju jūs, ka šobrīd stikla panelis ir apgaismots tā, ka tas ļauj ieskatīties tikai kamerā. Apsūdzētā nevar jūs saskatīt vai ari redz loti maz.

Aizeks ieiet zālē.

Tā atgādina kinozāli vai teātri. Zāles dziļumā krēslu rindas izvietotas cita par citu augstāk, starmeši noregulēti uz priekšu, starp pirmo rindu un stikla paneli tukšs laukums. Stikla panelis atrodas tuvāk, nekā puisis ir gaidījis; nav priekškara, kas aizsegtu ekrānu, pirms uz tā parādās uzraksti vai aktieri; pirms sākuma nav ne brīdinājuma par vēlamo skatītāju vecumu, ne reklāmu, jo viņa jau tur sēž.

Aizeka skatiens ir kā piekalts Martai. Viņš nevilšus pieiet tieši pie paneļa un pastiepj roku, lai tam pieskartos.

- Vai viņa var mani dzirdēt? - Aizeks jautā.

- Nē, nekādā gadījumā, - drošībniece atbild. - Jūs varat lamāt apsūdzēto, kā vien vēlaties, un viņa nedzirdēs ne vārda.

Meitene ar piesarkušu, pleķainu seju sēž elektriskajā krēslā; garie mati ir noskūti.

- Marta, - Aizeks nopūšas.

Jauneklis neklausās, ko drošības dienesta pārstāve stāsta viņa mātei. Viņš skatās, kā Marta basām kājām ar pūlēm pieceļas no krēsla, un sirds liek viņam palikt pie stikla paneļa.

Meitene ar apātiskām acīm streipuļo pretī Aizekam - viņas skatiens ir tukšs, varbūt viņa iegrimusi kādās tālās atmiņās, taču viņa apstājas tieši pretī puisim un piespiež plaukstu pie stikla starpsienas tajā vietā, kur to no otras puses skar Aizeka roka.

- Vai tu mani redzi? - viņš čukst. - Vai tu mani dzirdi?

Viņas apātiskais skatiens pārslīd Aizeka stāvam.

- Es tevi mīlu, - viņš nopūšas.

Tagad Marta paskatās tieši uz viņu, pieliecas tuvāk panelim, uzpūš tam dvašu un uz apsvīdušā stikla sāk no labās puses ar pirkstu vilkt burtus. Tie ir izplūduši un neveikli, taču beigās izveido teikumu:

ES TEVI MĪLU.

Puisis valda asaras. Marta palūkojas garām viņa plecam, un aši ar plaukstu noslauka vārdus no stikla.

Aizekam aiz muguras turpinās saruna, bet viņš raugās uz Martu.

- Piedod, - viņš čukst.

Meitene pakrata galvu un atkal uzpūš uz stikla.

ATCERIES, KO SOLĪJI.

Viņš pamāj un aizver acis, bet, kad atkal tās atver, Marta jau atkal sēž elektriskajā krēslā.

- Jūsu vietas ir pirmajā rindā, - skaidro drošībniece, kas pēkšņi ir nostājusies viņam blakus. - Vēl tur sēdēs dažas svarīgas personas, konkrētāk, uzņēmuma Life Visions vadītājs, National News galvenais redaktors mi Cyber Secure pārstāvis. Iespējams izkārtot vietu arī citai personai, ja jūs kādu vēlētos redzēt sev līdzās - ģimenes locekli vai tuvu draugu...

- Evu Stentoni, - viņš saka.

- Ko? To konsultanti? - Petija noprasa. - Kam tev viņa vajadzīga? Tu taču viņu nepazīsti.

- Un tiesnesi Ciceronu, - Aizeks piebilst.

- Ko? - Petija vēlreiz vaicā.

- Peidžas kundze. - Drošībniece paceļ roku. - Tādi cilvēki mūsu viesu sarakstā neapšaubāmi palielinās sabiedrības interesi un līdz ar to arī skatītāju skaitu. Varam nekavējoties sagatavot īsu paziņojumu presei.

Petija piekrītoši pamāj, un abas sievietes aiziet.

- Noteiktajā laikā no griestiem nolaidīsies divas televīzijas kameras, - Aizeku uzrunā vīrietis no drošības dienesta, - pa vienai katrā starpsienas pusē, un abas nodrošinās tiešraidi raidījumam "Nāve ir taisnīga". īsi pirms tam apgaismojums tiks mainīts, tāpēc apsūdzētā no kameras varēs visu redzēt tikpat labi, kā jūs no šejienes.

Aizeks paloka galvu.

- Viņai tiks dota iespēja teikt pēdējos vārdus apmēram pēc... -viņš ielūkojas pulkstenī uz rokas, - piecdesmit minūtēm. Un neaizmirstiet, ka viņa ir solījusi izpaust kādu noslēpumu, tāpēc viņas runa piesaistīs ļoti plašu uzmanību. Mēs uzskatām, ka šo pārraidi vēros lielākais skatītāju skaits vēsturē! Šis ir varens notikums. Un tas ir nebijis gadījums, kad nepilngadīga meitene tiek apsūdzēta tādas personas slepkavībā kā jūsu tēvs...

- Un kad varēšu izteikties es? - Aizeks pārtrauc vīrieti.

- Pēc tam, kad tālruņu līnijas būs slēgtas un balsu skaits pārbaudīts. Piecas minūtes pirms viņas sodīšanas ar nāvi, tas ir, astoņos piecdesmit piecās.

-Jūs esat tik pārliecināts, ka viņa tiks atzīta par vainīgu?

- Pilnīgi noteikti! - vīrietis iesmejas.

- Šobrīd ir: divdesmit nulle nulle. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikusi viena stunda. Balsojuma statistika: 97 procenti "par", 3 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc trīsdesmit minūtēm.

Atkal tas pats, kas pirms divpadsmit stundām.

Kā laiks skrien!

Un te nu tā ir - pēdējā stundiņa.

Skaiti, Marta.

Tagad palikušas ir tikai minūtes. Piecdesmit deviņas minūtes līdz mana nāvessoda iespējamajai izpildei...

Pakaļā to "iespējamo izpildi".

Piecdesmit deviņas minūtes līdz nāvei.

Vai jau piecdesmit astoņas?

Skat, stikls ir mainījies - tagad es skaidri varu redzēt tam cauri.

Jēziņ, cik tur daudz sēdvietu! Kā viņi domā tās visas aizpildīt? Bet aizpildīs! Cilvēki nāk bariem! Nepazīstu nevienu pašu!

Kāds paņem skatītāju biļetes un ierāda viņiem vietas. Ak Dievs, tas ir... tik baisi... ak Dievs... nolāpīts! Viņi lūr uz mani kā uz tādu zvēru zoodārzā. Jēziņ!

Gribu noslēpties, bet te nav, kur bēgt.

"Nave ir taisnīga"

Kristina un Džošua sēž pie galda un vēro ekrānā redzamos kadrus no kameras Nr. 7 un skatītāju zāles. Džošua ir nopietns, viņa kustības lēnas un pārdomātas, toties Kristina bez mitas smaida un uzbudināta zibina acis.

DŽOŠUA:

Ko tu par to domā, Kristina?

KRISTĪNA:

Taisnību sakot, nespēju noslēpt sajūsmu. Es tik ļoti vēlētos būt tur klāt!

Džošua savelk seju; nav saprotams - viņš viebjas vai cenšas notēlot smaidu.

DŽOŠUA (iesmejas):

Tev vajadzētu dzīvot gladiatoru laika Romā, Kristina. Tā vien šķiet, ka tev patīk vērot ciešanas!

Smaids Kristinas sejā noplok, viņa novēršas no objektīva un palūkojas uz kolēģi. Reportieris neliekas par to ne zinis un turpina.

DŽOŠUA:

Esmu dzirdējis, ka biļetes pie spekulantiem maksājot četras reizes dārgāk par to sākotnējo vērtību.

KRISTĪNA:

Jā, es pat būtu ar mieru atdot nieri, lai būtu klāt! Nav svarīgi, vai tur ir ciešanas, bet tāda izrāde gadās tikai vienreiz mūžā.

DŽOŠUA:

Atliek vien cerēt. Mēs visi, bez šaubām, ceram un lūdzam Dievu, ka dzīvojam sabiedrībā, kur šādi noziegumi būs ārkārtīgi reta parādība.

KRISTĪNA:

Patiesi. Ak, tu tikai paskaties! Abi pievēršas ekrānam.

DŽOŠUA:

Ak jēziņ...

KRISTĪNA:

Jā, tas tikai ir pārsteigums! Izskatās, ka pirmajā rindā, ja nekļūdos, sēž ne tikai zaudējuma māktie ģimenes locekļi, bet arī misters Cicerons un Eva Stentone! Kā to lai saprot?

DŽOŠUA:

Kristina, man nav ne jausmas!

Eva, tur ir Eva! Un es pazīstu arī to vīrieti - tas ir tiesnesis Cice-rons.

Eva, vai tu mani redzi?

Ar skatienu lūdzos, lai viņa paskatās, taču Eva to nedara.

Arī Aizeks. Viņš skatās uz mani. Nenolaiž no manis ne acu.

Oi, man kļūst nelabi. Nāk raudiens.

Palīdziet, palīdziet man kāds!

Es ne... es ne...

Nē... nedari tā... esi stipra...

Eva

- Negribu te atrasties, - Eva iečukst Ciceronam ausī. - Nespēju uz viņu skatīties.

- Vajag, - viņš atbild. - Jums jābūt stiprai viņas dēļ. Uzrunājiet viņu kaut ar acu skatienu.

- Tas ir absurds, - Eva saka. - Tā nedrīkstēja notikt, bet es nezinu, ko darīt.

- Puikas kaut ko ir izdomājuši, - tiesnesis paliecas Evai tuvāk un nočukst.

- Puikas? Kādi puikas? - Viņa sarauc pieri.

Cicerons ievelk elpu.

- Aizeks un jūsu Makss.

- Makss! - viņa nošņāc. - Ko Makss te var darīt? Ciceron, es nedrīkstu ļaut viņam iesaistīties.

- Kuš, - viņš aizrāda. - Viss kārtībā - viņš man apsolīja, ka nelīdīs nepatikšanās. Viņš pat nebūs klāt.

- Tad kā...? Un kopš kura laika jūs abi esat pazīstami?

- Iepazināmies šorīt, kad zvanīju uz televīziju. Jāteic, ka jūsu dēls ir draugos ar tehnoloģijām.

-Ko?

- Šobrīd ir: divdesmit un trīsdesmit minūtes. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas trīsdesmit minūtes. Balsojuma statistika: 97,4 procenti "par", 2,6 procenti "pret". Datus atjaunosim pēc desmit minūtēm.

Ak Dievs.

Augstais Dievs debesīs, palīdzi man!

Es to nespēšu.

Man tik ļoti bail mirt.

Es gribu no tā visa atteikties...

Tovakar, vai atceries - tovakar? Pirms nedēļas! Pirms veselas nedēļas!

Pagājušajā nedēļā ap šo pašu laiku es izgāju cauri dzedrajam parkam, stacijā satiku tevi, mēs, saķērušies rokās, pastaigājāmies un visu laiku zinājām, jutām kaut ko... kaut ko...

Un tad parādījās viņš. Džeksons ar pistoli rokā glūnēja uz mums, draudēja...

Pēkšņi viss pārvērtās perspektīvā.

Man likās, ka gals jau ir klāt. Es domāju, ka viņš mani nošaus uz līdzenas vietas, tiks vaļā no mana līķa, viņa mazā ģimenīte atkal būs laimīga, noslēpumi drošībā un tā tālāk. Viņam vajadzēja vienīgi nospiest gaili. Viņš zināja, es zināju, un tu zināji, ka viņš tiks cauri sveikā.

Es būtu tikai viena no daudzajiem upuriem.

Tava māmiņa, mana māmiņa, es.

Un šie ir tikai tie upuri, par kuriem mēs zinājām.

Mēs bijām sarunājuši, ka visam jāmainās, un, skatoties pistoles stobrā, es sapratu, ka īstais bridis ir klāt. Vajadzēja rīkoties tūlīt vai nekad.

Pilnā balsī iekliedzos un metos viņam virsū. Viņš neizšāva, jo, iespējams, bija pārāk pārsteigts, tāpēc man izdevās notriekt viņu zemē -dzirdēju, kā viņa galva atsitas pret asfaltu.

Taču viņš pielēca kājās un satvēra mani brīdī, kad mēģināju bēgt prom.

Gaidīju ieroča vēso metālu pie miesas, bet nesagaidīju.

- Aizek! - es tev uzsaucu, pagriezos pret Džeksonu un iebelzu viņam pa seju.

- Kuce! - viņš izmeta.

Centos izvairīties, taču nebiju gana ātra. Vienā mirklī es biju gar zemi, seja sūrstēja un galva griezās. Manu acu priekšā bija viņa kurpes, tad jutu, kā viena no tām triecas man pret vēderu. Man aizrāvās elpa, tāpēc nespēju ne pakliegt, ne pabļaut.

Aizek, kur tu esi? es nodomāju.

Pamanījos apspiest sevī sāpes un ieraudzīju uz mirdzošās, apsarmojušās ietves mētājamies Džeksona pistoli.

Es to nevaru, domāju, un gaiss svilināja manas plaušas.

Vari, es strīdējos pretī. Tev tas jādara.

Pūlējos aizrāpties prom četrrāpus, taču viens spēriens trāpīja man pa kājām, nākamais - pa galvu. Acu priekšā viss griezās.

Ak Dievs, tā ir visdraņķīgākā nāve - tikt piekautai līdz nāvei.

Vēl viens spēriens - man pa muguru.

Izstiepu roku pēc pistoles.

Tev tas jādara, atgādināju pati sev.

Spēriens pa roku. Atrāvu to atpakaļ. Ak Dievs, kādas sāpes! Lūdzu, izbeidziet! Palīdziet man, lūdzu!

Atkal apkopoju spēkus. Tur tā guļ. Stiepos pēc pistoles. Stiepos vēl.

Kādas kurpes apstājās tieši pie maniem pirkstiem, kāda roka manu acu priekšā pacēla ieroci. Es sabruku.

Ar mani ir cauri. Viss.

- Tu to nedarīsi, - dzirdēju kādu balsi sakām.

- Darīšu, - otra balss atbildēja.

Nespēju tās atšķirt. Apvēlos uz otru pusi un ieraudzīju turpat blakus Džeksona kājas.

- Paej nost.

- Nevaru, dēls. Tu taču zini, ka nevaru. Viņa var mūs iznīcināt, mums jātiek no viņas vaļā.

Pacēlu skatienu - Džeksons atraisīja siksnu un izvilka to cauri bikšu cilpām.

- Tu gribēji teikt, ka viņa var iznīcināt tevi, nevis mūs. Un nevis var, bet iznīcinās. Viņa... nē, mēs ar viņu, mēs ar Martu iznīcināsim tevi, un tu to būsi pelnījis.

- Aizek, tu nedomā prātīgi, tev galvā ir tikai tas skuķis.

- Nē, Džekson.

- Tēt. Es esmu tavs tētis.

- Nē, neesi vis. Jā, tu mani adoptēji, bet tu mani pievāci tikai tādēļ, lai es neizpļāpājos, kā tu nogrūdi manu māti no balkona, un vēl izlikies par labdari! Pievienoji savam publiskajam tēlam mazliet humānisma! Es zinu, ka tu viņu nogalināji!

- Aizek...

- Nemēģini to noliegt.

- Labi, ja tev nepieciešams to izdzirdēt no manis paša: jā, es viņu nogalināju! Vai skaidrs? Bet ne jau tāpēc es tevi adoptēju. Es tevi adoptēju tāpēc, ka tu... tu skatījies manī ar lielām, nevainīgām acīm, un es spēju domāt tikai par to, kāda bija mana dzīve šajā vietā un kas tālāk notiks ar tevi.

- Ko? - Aizeks mēdījās. - Tevi kādreiz pārņem arī līdzjūtība?

-Tici vai ne, bet pārņem. Petija visu pavērta citādi, - viņš nošņau-

kājās un pašūpoja galvu. - Petija... tas viss... to darīja Petija.

- Nē. Ne jau Petija tirgoja narkotikas Daudzstāvenēs un pieradināja pie tām cilvēkus, lai tikai iesūktu arvien vairāk naudas. Petijai nebija mīļāko, lai viņa sev varētu pierādīt, ka vēl ir glīta, vai - nezinu -izrādītu varu. Petija nenogrūda manu māti no balkona, nenotrieca Martas māti, neuzpirka cilvēkus, ne...

- LABI! - Džeksona balss nodunēja cauri visam tunelim. Ar acs kaktiņu pamanīju, kā plauksta slīd pa siksnu un pirksti apstājas uz sprādzes.

- Negribu, lai man būtu kāda saistība ar tevi, - tu sacīji.

- Nekādai saistībai nav jābūt, - viņš atbildēja. - Vari iet, kur acis rāda, un dzīvot pats savu dzīvi.

- Un tu ļausi, lai prese sāk runāt par izpostītu ģimeni un neveiksmīgu tēvu?

Jutu, ka Džeksons virzās uz manu pusi.

- Viņi nerunās, jo mēs viņiem aizbāzīsim mutes. Mēs rādīsim sabiedrībai to, ko gribam rādīt, bet paši darīsim tā, kā gribēsim.

- Melosim? Ar visu tavu pretīgo paziņu palīdzību ietekmēsim presi? Jā, protams, jo tā tu vienmēr esi darījis!

- Liec nost šaujamo. Tu nespēj skaidri domāt. Tiksim vaļā no skuķa, un viss atkal būs kārtībā.

Paskatījos augšup un redzēju, kā tu purini galvu.

Džeksons nāca man arvien tuvāk. Redzot, kā viņš izver siksnu cauri sprādzei, sāku trīcēt. Nespēju ne pakustēties.

- Mums tas jādara, - Džeksons noteica un pieliecās man tik tuvu, ka jutu ādas smaržu un siksnas gala pieskārienu plecam.

- Atkāpies no viņas! - tu iesaucies.

- Nē. Es pabeigšu to, ko esmu iesācis, tu dosies mājās, un mēs visi aizmirsīsim šo fiasko.

- Es teicu: atkāpies!

- Tu vēl esi bērns. Tu nesaproti, ko dari.

Es raudāju un izmisīgi gribēju aizbēgt, taču nespēju ne pakustēties, ne parunāt.

- ATKĀPIES! - tu iekliedzies.

Džeksons man aiz muguras smējās.

- Es tevi brīdinu!

- Neko tu nebrīdini. Tu esi puišelis, kas ielīdis pieaugušo pasaulē un nezina, kā jāuzvedas.

Jutu siksnu slīdam pāri manai galvai.

Redzēju tevi turam izstieptās rokās pistoli, pirksts bija uz gaiļa, tavās acīs - asaras.

Jutu, kā siksnas āda skar manu kaklu.

- Tu pats mani piespied! - tu iesaucies.

- Ābols nekad nekrīt tālu...

Teikumu pabeidza blīkšķis.

Uzgriežu muguru tam sasodītajam elektriskajam krēslam, kas gaida, kad varēs mani nonāvēt, un pieeju pie stikla starpsienas. Gribu tev pateikt, cik ļoti man žēl, ka tā noticis. Lūdzu, Aizek, paskaties uz mani. Saki, ka viss būs labi. Saki, ka man nesāpēs.

Jēziņ, cik ļoti esmu nobijusies!

Man krūtīs viss deg. Man ir nelabi.

Nē... nomierinies... elpo mierīgi... izbeidz.

Man aiz muguras notiek kaut kāda rosība. Durvis atveras. Tajās stāv sargs un... kas tad tas?

Aizeks

- Kas tad tas? - Aizeks noprasa.

Drošības dienesta darbinieks no nākamās rindas pieliecas viņam tuvāk.

- Mūsu jaunais aparāts, - viņš smaidīdams rāda Aizekam televīzijas ekrānus, kas nolaižas no griestiem. - Skatieties, par to tūlīt tiks stāstīts raidījumā “Nāve ir taisnīga".

"Nave ir taisnīga"

Kristīna un Džošua stāv pie lielā ekrāna. Uz tā ir attēlots animēts septītās kameras modelis ar visu Martu elektriskajā krēslā. Ap tēla delnu locītavām, potītēm un krūtīm ir siksnas. Metāla stīpa nolaižas viņai uz galvas.

KRISTĪNA (smaida):

Jā, skatītāji, ar šo izgudrojumu mēs, šķiet, lepojamies visvairāk.

DŽOŠUA:

Daudzi uzskata...

KRISTĪNA:

Paskaidrošu sīkāk.

Uz ekrāna redzamās kameras dibensienā atveras nelielas durtiņas, un no tām pa sliedēm izbrauc aparāts.

KRISTĪNA:

Šis jaunais izgudrojums ir pilnīgi automātisks. Tas izslēdz jebkādu nepieciešamību pēc bendes.

Sasniedzis Martu, no aparāta pastiepjas tausteklis, kas no aizmugures pieslēdzas elektriskajam krēslam. Aparāta displejā līdz ar balsojuma statistiku parādās taimeris un voltmetrs, kas rāda nulli.

KRISTlNA:

Kad taimeris ir fiksējis gala balsojuma statistiku, tas automātiski ieslēdz krēsla funkcijas. Ja spriedums ir "vainīgs", cits taimeris sāk atskaitīt trīs minūtes...

Attēls uz ekrāna pavirzās un rāda animētu vīrieša tēlu pie tribīnes skatītāju zāles priekšā, kas uzrunā skatītājus.

KRISTĪNA:

...lai upura ģimenes locekļi pagūtu teikt pēdējos vārdus.

Vīrietis apsēžas, bet, tiklīdz taimeris ir aizskaitījis līdz nullei, voltmetra rādījums sāk pieaugt un elektrība šaujas cauri Martas tēlam. Pēc dažām minūtēm skaitlis voltmetrā sāk kristies un Martas acis aizveras.

Džošua ieskatās objektīvā.

DŽOŠUA:

Ko jūs par to teiksiet, skatītāji?

Studijā atskan aplausi.

KRISTĪNA:

Dāmas un kungi, tas nozīmē, ka tiesa un nāves sprieduma izpilde pilnībā tiek nodota jūsu rokās. Jūs esat tiesneši, zvērinātie un tagad arī bendes. Šī sistēma tieši saņem informāciju no tālruņu līnijām un pārvērš to darbībā, kas tūdaļ iznīcina apsūdzēto. Mēs jūsu rokās nododam arvien vairāk varas!

Aizeks

- Vai to ir iespējams atslēgt, ja kaut noiet greizi? - puisis čukstus vaicā.

- Kas gan var noiet greizi? - Drošībniece parausta plecus.

- Jebkas, - Aizeks, grozīdams galvu, atbild. - Lai gan man šķiet, ka viss jau sen ir nogājis greizi.

Cicerons pagriežas un piesit viņam pie rokas.

- Aizek, paskaties.

Marta kamerā ceļas kājās.

"Nave ir taisnīga"

Krishna un Džošua pagriežas krēslos pret ekrānu, kur tiek demonstrēta tiešraide; ekrāna stūri rotē logotips ar aci.

DŽOŠUA:

Ir pienācis bridis, ko mēs visi esam gaidījuši.

KRISTĪNA (smejas):

Viens no šiem brīžiem!

DŽOŠUA:

Skatītāji, nespēju vārdos izteikt, cik ļoti es gaidu noslēpumu, ko Marta grasās mums izpaust. Cik ilgi viņai būs ļauts runāt, Kristīna?

KRISTĪNA:

Parastās trīs minūtes, lai gan, godīgi runājot, mani tas pārsteidz, jo tieši tikpat daudz laika būs dots upura ģimenei. Tas man nešķiet taisnīgi, jo vainīgajai personai vajadzētu ļaut izteikties īsāk.

Tiešraidē redzams, kā sargs, saslēdzis ar ķēdēm Martas rokas un kājas, pieved viņu pie stikla starpsienas.

Džošua pieliek pirkstu pie lūpām un palūkojas uz skatītājiem. Skaņa mainās - atskan sprakšķi, un studijā kļūst dzirdama Martas smagā elpa.

Marta

Marta skatās uz Aizeku. Viņa pasmaida tik nemanāmi, ka to redz tikai viņš, un uzrunā skatītājus.

- Es jums apsolīju izpaust noslēpumu, - viņa iesāk klusā un trīcošā balsī. - Nedomāju, ka jūs gribētu dzirdēt, turklāt man vairs nepavisam negribas to stāstīt.

- Nobeidziet viņu, un miers! - kāds iebļaujas.

- Tomēr nedaudz jāatkāpjas no temata, tāpēc, lūdzu, esiet pacietīgi... - Viņa dziļi ievelk elpu un pārlaiž skatienu gaidpilnajām sejām. - Mana māte...

- Tava māte bija prostitūta! - sievietes balss paziņo. - Daudzstā-venēs viņu papilnam!

Marta saminstinās.

- Mana māte nebija prostitūta, bet jums taisnība, ka Daudzstā-venēs ir sastopamas prostitūtas. Sakiet, ko jūs darītu - nodarbotos ar seksu par naudu vai ciestu badu?

- Ietu strādāt!

Marta saviebjas.

- Man ir tikai trīs minūtes laika, un es negribu tās izšķiest, strīdoties par darbavietu trūkumu, zemajām algām un visu pārējo...

Saraustīti velkot elpu, viņa pārlaiž skatienu publikai un cenšas ieskatīties katram acīs.

- Mana māte ticēja mīlestībai, patiesībai un godīgumam. Un uzticībai. Pūlos domāt par viņu kā ideālisti, taču laikam jau patiesībā viņa

bija naiva. - Meitene ieskatās pulksteni. - Pirms septiņpadsmit gadiem viņa iemīlējās kādā vīrietī. Viņš bija glīts un prata apburt, taču, solīdams nolikt pasauli pie kājām, paveda viņu. Māte bija uzaugusi nabadzībā, viņas ģimene no vienas algas dienas līdz nākamajai tikko savilka kopā galus.

- No manis nekādu līdzjūtību nesagaidīsi! - kāds vīrietis sauc. - Tam, ko tu esi izdarījusi, nav nekāda attaisnojuma!

Dažs pagriežas un nosodoši palūr uz bļauri, citi liek pirkstus pie lūpām, lai viņu apklusinātu.

- Man tava nolāpītā līdzjūtība ir vajadzīga vismazāk! - Marta atkliedz.

Tad viņa ievelk elpu un palūkojas uz Evu, kura, rokas pacēlusi, cenšas meiteni nomierināt.

- Atvainojos, - viņa nosaka jau klusākā balsī. - Es gribētu, lai jūs ieklausāties. Bez aizspriedumiem. - Marta atkal ieelpo. - Droši vien viņa bija viegli ievainojama, taču viņai vajadzēja uzmanīties pašai. Viņa zināja, kas ir šis vīrietis, bija viņu redzējusi un bija dzirdējusi baumas. Draudzenes centās māti brīdināt. Kad viņa man to stāstīja, tad atzina, ka rīkojusies muļķīgi. Es gan tam negribu ticēt, jo domāju, ka viņa tika iespaidota. Tas vīrietis bija gudrs. Viņš zināja, ko vēlas, paņēma, ko gribēja, iznīcināja upuri un devās pie nākamā. Iznīcības aste, kas vilkās viņam līdzi, ar laiku kļuva arvien garāka un garāka. Laikā, kad ar viņu iepazinās mana māte, šī aste tikko bija aizsākusies. Uzzinājis, ka mana māte ir kļuvusi grūta, vīrietis pacēla cepuri un pameta viņu. Es nezināju šā cilvēka vārdu, jo māte man to neteica. Viņa sacīja, ka labāk to nezināt, un es viņai ticēju. Droši vien, ka būtu bijis labāk, ja tā arī paliktu.

Meitene palūkojas pulkstenī - viņai vēl ir pusotra minūte laika.

- Tomēr tādiem noslēpumiem piemīt savāda īpatnība atklāties pašiem no sevis. Pēc mātes nāves - kādu laiku pēc viņas noslepkavošanas, nevis uzreiz - es ņēmos pārskatīt viņas lietas. Man to nemaz negribējās, jo tās bija viņas personiskās mantas, tomēr man tas bija jādara. Tā manās rokās nonāca dažas vēstules - uz aploksnes bija mātes vārds, vienai aizmugurē uzzīmēta sirsniņa, un es sapratu, ka tām jābūt no viņa, mana tēva... un... un... es atvēru tās... un izlasīju.

Marta trīc pie visām miesām un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, berzē sev plecus un acis. Viņa tās samirkšķina, un pār vaigiem sāk ritēt asaras.

- Starp vēstulēm bija arī kāda ar uzdrukātu adresi, un arī visādi citādi tā izskatījās pēc oficiāla dokumenta. Izlasīju arī to. To bija sūtījis vīrieša advokāts. Tas bija mātes parakstīts līgums, kas noteica, ka viņa piekrīt ar vīrieti nesazināties un līdz brīdim, kad sasniegšu astoņpadsmit gadu vecumu, viņa saņems piecdesmit mārciņas mēnesī. Piecdesmit mārciņas mēnesī par klusēšanu. Ar roku rakstītajām vēstulēm paraksta vietā bija iniciāļi. Kad tos ieraudzīju, spēju iedomāties tikai vienu cilvēku. - Meitene dziļi un nemierīgi ievelk elpu, paskatās uz taimeri, kas rāda, ka palikušas vēl trīsdesmit sekundes, un atkal pievēršas publikai.

- Tomēr advokāta sūtītajā vēstulē vīrieša vārds bija minēts pilnībā. Mans tēvs... mans tēvs... - Viņa uzlūko skatītājus. - Bija Džek-sons Peidžs.

"Nave ir taisnīga"

Studijā valda klusums. Gan Kristina, gan Džošua ir izbrīna pavēruši muti.

DŽOŠUA:

Jā... skatītāji...

KRISTĪNA:

Meli un krāpšana. Tā nevar būt taisnība.

DŽOŠUA:

Bet, Kristina, kāpēc viņai šādā brīdī vajadzētu melot?

Marta

Murdoņa skatītāju rindās kļūst arvien skaļāka un skaļāka.

- Tad tāpēc tu viņu nogalināji! - atskan sauciens.

- Džeksons Peidžs, - Marta cenšas pārkliegt kņadu, - regulāri apmeklēja Daudzstāvenes. Labdarība bija tikai aizsegs. Tur viņam bija mīļākās, un tur viņš pārdeva narkotikas. Viņš necienīja ne ļaudis, ne vietu, no kuras nācis. Viris mūs izmantoja!

Troksnis kļūst vēl skaļāks. No mugurpuses pie Martas pieiet sargs un cenšas viņu satvert, taču meitene stingri stāv uz kājām.

- Mana māte kļuva grūta, bet Peidžs atstāja viņu tukšām rokām. Viņam viss bija vienalga, viņš vienkārši devās tālāk pie citas sievietes. Viņš bija melis, krāpnieks un izvirtulis. Manu māti nogalināja viņš, nevis puisis, kurš tika sodīts ar nāvi, savukārt pats tika cauri sveikā, jo viņam bija nauda!

- Viņa ienīda Peidžu! - atkal kāds iebļaujas. - Viņa to apskauda!

- Viņa alka pēc Peidža nāves!

- Izcepiniet viņu!

Sargs velk Martu pie elektriskā krēsla, taču viņa turas pretī, izraujas, streipuļo uz stikla starpsienas pusi un palūkojas publikā.

- Nekad neesmu gribējusi viņa nāvi! - meitene iekliedzas. - Es tikai gribēju, lai tiktu atriebta mana māmiņa un Olijs! Tad tā būtu taisna tiesa visiem, nevis tikai tiem, kam ir nauda!

Eva, Cicerons un Aizeks pieceļas kājās un aplaudē.

"Nave ir taisnīga"

KRISTĪNA:

Jūs tikai paskatieties - konsultante, tiesnesis un upura tuvinieks, vai nav dīvaina kliķe? Kas tur īsti notiek?

DŽOŠUA:

Domāju, Kristīna, ka cilvēkiem ir zināms daudz vairāk nekā mums...

KRISTĪNA:

Tas nav iespējams!

DŽOŠUA (šūpo galvu):

Tur ir kaut kas vairāk par acīmredzamo. Un nekas vēl nav beidzies.

Skatītāji studijā ir dīvaini klusi; viņi, mutes pavēruši, vēro notikumu attīstību.

Marta

- Uzklausiet mani, - Marta lūdzas. - Es jums stāstu taisnību!

- Tavs laiks ir beidzies, kuce! - atskan sievietes balss.

Marta aptur skatienu pie Aizeka, un asaras straumēm plūst pār vaigiem. Uz mirkli viņa nodur galvu, un no elsām viņai dreb pleci.

- Es zvēru, ka jūs sapratīsiet daudz vairāk, - viņa turpina, - kad uzzināsiet visu. Tad jūs atcerēsieties, ko es jums teicu, un brīnīsieties. Reiz dzirdēju, ka mēdz pienākt brīdis, kad jāizvēlas - rīkoties vai klusēt mūžīgi. Man ir tikai sešpadsmit gadu, bet es jau esmu piedzīvojusi, cik apātiski ir tie, kuri var kaut ko panākt, un cik izmisuši ir tie, kuri nespēj. Šī ir mana vienīgā iespēja varbūt, varbūt kaut ko mainīt. Kopš tās dienas, kad tika nospiests gailis un Džeksons nokrita, esmu sapratusi, ka man atvēlētā loma ir būt par mocekli. Kādam citam, kurš ir stiprāks par mani, ir jācīnās tālāk.

Sargs aizvelk viņu prom un iesēdina elektriskajā krēslā.

- Lūdzu, rimstieties, - viņa sauc. - Ļaujiet man pabeigt!

Siksnas apņem viņas rokas un kājas.

- Beidziet! - meitene kliedz. - Lūdzu!

Martai ar drānas gabalu tiek aizsieta mute, un viņa šausmās iepleš

acis.

Viņa lokās, raustās un spārdās, taču atbrīvoties neizdodas.

"Nave ir taisnīga"

KRISTINA:

Kā jau teicu, skatītāji: meli un krāpšana.

DŽOŠUA (klusi):

Neaizmirstiet iesaistīties diskusijās ar savām sociālo tīklu ierīcēm, kā arī palieciet pie ekrāniem, lai tiešsaistē sekotu notikumiem un dzirdētu atbildes uz jautājumiem studijā. Taisnību sakot, Kris-tīna, tīmeklī valda zināms apjukums, vai ne?

KRISTĪNA:

Tieši tā. Dāmas un kungi, nešaubos, ka jūs šajā nozīmīgajā lietā ir pārņēmušas spēcīgas jūtas, taču neļaujiet faktam, ka Marta ir tikai pusaudze, ietekmēt jūsu viedokļus. Rit balsošanas pēdējās piecas minūtes, tāpēc ķerieties pie tālruņiem. Un neaizmirstiet, ka šovakar katrs no jums ir ari bende! Vēlreiz aplūkosim balsošanas numurus...

Marta

- Šobrīd ir: divdesmit un piecdesmit minūtes. Līdz tava nāvessoda iespējamajai izpildei ir palikušas desmit minūtes. Balsojuma statistika: 98,3 procenti "par", 1,7 procenti "pret". Datus atjaunosim piecas minūtes pirms termiņa beigām.

Tātad viss. Visi uz galvošanu uzskata, ka es visu sacerēju. Centos iegūt laiku. Es miršu, un visi mani atcerēsies kā meli.

Viņa samelsa, ka grasās atklāt noslēpumu, bet tad paziņoja, ka Džeksons bijis viņas tēvs, domās jau dzirdu šādas frāzes. Jādomā, ka viņa kāda iemesla dēl alkusi pēc vendetas vai arī vienkārši bijusi skaudīga. Viņa, cietsirdīgā kuce, nospieda gaili un nogalināja mūsu varoni.

Tikai ne jau es nospiedu gaili, vai ne?

Likās, ka guļu uz ledainā asfalta stundām ilgi - sasista un nodauzīta. Ausīs skanēja šāviena troksnis. Skatījos uz līķi, kas guļ man blakus vaļējām un neko neredzošām acīm. Tam bija caurums galvā. Viens vienīgs, un līķis nepavisam nebija ložu sacaurumots, kā rakstīja avīzēs.

Nespēju novērst no līķa skatienu.

Nemaz nepamanīju, kā tu nometies man blakus, vien pēkšņi sajutu, ka tu tur esi.

- Es... viņš... - nevarēju atrast vārdus. Nespēju ne domāt, ne ko aptvert, ne...

- Drīz būs klāt policija, - tu nočukstēji.

Uzliku plaukstu tev uz rokas. Sirdī sāku apjaust notikušo.

- Mēs norunājām, ka kaut kas jāmaina, vai ne? Tas brīdis ir klāt.

- Marta, tev jābēg prom. Negribu, lai policija visā iepītu arī tevi. Negribu, lai tev uzveļ vainu.

- Lai jau, - es atteicu. Tas bija jādara. - Lai viņi visā vaino mani. Tu taču zini, ka viss izdosies.

Zināju, ka man viss ir beidzies un man vairs nav nākotnes. Pati biju iekļuvusi neticamā situācijā, no kuras izbēgt nav iespējams.

Es gan biju gribējusi tikai tiesu un taisnību, nevis viņa nāvi... bet pateikt, ka esmu viņu nošāvusi?

- Aizek, viss izdosies. Tā mēs tiešām spēsim kaut ko mainīt - dot triecienu, izdarīt kaut ko labu, vai ne?

- Ko tad?

Redzēju mēness gaismu tavās acīs un paskatījos debesīs, kas mums vēl bija kopīgas.

- Šis ir tas brīdis. Ja es pateikšu, ka esmu viņu nogalinājusi, tad piesaistīšu daudz lielāku preses uzmanību. Un, ja pēdējā vārdā pateikšu, ka esmu Džeksona meita, viņi birs spiesti ieklausīties. Tev ir visi pierādījumi, un tu savā runā varēsi atklāt, ko viņš izdarījis. Mums viss ir, tie papīri pie Gaša - advokāta vēstule manai mātei, dokumenti, ko nokopēji tu. Tu vari visu parādīt, jo tad viņi sāks klausīties. Tieši to taču mēs gaidījām, mēs tā sarunājām. Un tad visam jāmainās, ļāmainās!

- Nē, nē. Neļaušu tev uzņemties vainu. Tu pati vari parādīt pierādījumus, un tie tāpat sacels presē pietiekami lielu vētru!

- Nē, es nevaru, - papurināju galvu. - Es esmu tikai skuķis no Daudzstāvenēm - bārene no Daudzstāvenēm, es neesmu nekas, esmu tukša vieta. Man neviens nepievērsīs uzmanību, tu taču to zini. Tu esi Džeksona Peidža dēls! Tevi ļaudis uzklausīs.

- Nē, Marta, es tev to neļaušu. Tu tā runā no uztraukuma. Tu taču nedomā...

- Es domāju skaidrāk nekā jebkad. Paklausies, Aizek! Prese mani iemīs dubļos, tu pats to zini. Viņi par mani pasmiesies, un viss - tas saraksts, tie daudzie nevainīgie cilvēki - būs kaķim zem astes. Bet tevi viņi uzklausīs. Es varu but par mocekli, Aizek. To es varu, bet cīnītajam jābūt tev.

-Nē.

- Tā vajag. Tev ir ietekme un nauda. Cilvēki tevī ieklausīsies. Tu to vari, es nevaru. Bet es varu rīkoties šādi.

Kaut kur tumsā klusumu pārtrauca sirēnu gaudas. Parādījās zilas gaismas zibšņi.

Vai redzi, uz ko tevi dzen izmisums? Vai redzi, kā var zaudēt dzīvību principa dēļ?

Tu satvēri manu roku.

- Bet... es negribu, lai tu mirsti. Tas nav godīgi. Tu neesi vainīga. Jāmirst ir man.

Es trīcēju, jutu katru savu nervu, bet zināju, ka rīkojos pareizi.

- Aizek, tagad vairs nav runas par tevi un mani. Tagad jādomā daudz plašāk. Atceries to neliešu sarakstu; atceries ģimenes, kas nav saņēmušas gandarījumu; nevainīgos, kas sodīti ar nāvi vai ieslodzīti cietumā; vainīgos, kas nav saņēmuši sodu. Cik tādu vēl būs?

Sirēnas kļuva skaļākas. Zilās bākugunis mirkšķināja arvien spilgtāk.

- Mēs varam visu mainīt, tu to zini, - es čukstēju. - Mums vismaz jāmēģina.

Tu apskāvi mani.

- Es tevi mīlu, - tu teici. - Nevajag...

- Ļauj man, - es lūdzos. - Mūsu abu māmiņu dēļ. Olija un visu pārējo dēļ. Lūdzu, ļauj.

Tu satvēri manu seju plaukstās un noskūpstīji mani, bet, kad atrāvies no melnis, es saskatīju zilo bākuguņu atspulgu tavās acīs.

- Apsoli, - es teicu. - Apsoli, ka neatzīsies. Apsoli, ka darīsi visu, kas tavos spēkos.

- Ja tu to vēlies, - tu atbildēji, - tad apsolu. Apsolu no visas sirds.

Sirēna jau bija pavisam skaļa, policijas mašīnu baltie starmeši un

zilās bākugunis caururba tumsu. .

- Bēdz! - es iekliedzos.

Tagad viss ir tavās rokās, Aizek.

Piesprādzēta pie elektriskā krēsla, es skatos, kā tu ieņem vietu tribīnē.

Priecājos tevi atkal redzēt.

Mēs kopā bijām tikai gadu, bet tas bija labākais gads manā mūžā.

Šajā saulē nekas cits mums nekad vairs nebūs kopīgs.

Vai atceries pirmo reizi, kad pastaigājāmies mežā? Vai atceries, kā mēs raudzījāmies tumšajās, ar zvaigznēm nosētajās debesīs? Vai atceries, kā mēs sēdējām šūpolēs? Vai atceries, kā mēs manā dzīvoklī mīlējāmies?

- Debesis mums būs kopīgas, - tu teici. Un tā vienmēr arī paliks.

Man tevis pietrūks.

Es tevi mīlēšu mūžīgi.

- Šobrīd ir: divdesmit un piecdesmit piecas minūtes. Tālruņa līnijas tiek slēgtas. Galīgā balsojuma statistika: 98,6 procenti "par", 1,4 procenti "pret". Tava nāvessoda izpilde notiks pēc piecām minūtēm.

Tātad tas ir viss.

Aizeks

- Dāmas un kungi, es labi apzinos, ka mums nav daudz laika, tāpēc, lūdzu, ļaujiet man izteikties un nepārtrauciet. Tāpat es arī gribu, lai apsūdzētā var dzirdēt visu, ko es teikšu. Kā jau jūs zināt, mani sauc Aizeks Peidžs, esmu Džeksona un Petijas Peidžu adoptētais dēls. Jūs noteikti zināt, ka Džeksons izglāba mani no dzīves Daudzstāvenēs, bet jūs noteikti nezināt, ka viņam bija attiecības arī ar manu māti. Piebildīšu, ka viņš gan nav mans tēvs.

Aizeks apklust, palūkojas apkārt un ievelk elpu.

- Mana māte nenolēca no dzīvokļa balkona. Viņš to nogrūda. Jā -Džeksons Peidžs ir... bija slepkava. Un nē, to pierādīt es nevaru.

Skatītāji studijā, cietuma zālē un tie, kas ārā pie ēkas vēro tieš-raidi, klusē.

- Tajā vakarā, kad tika nogalināta Martas māte Beta Hanidjū, Džeksons pārradās mājās piedzēries. Es jau biju aizgājis gulēt, taču no viņa strīda ar Petiju es pamodos. Ticiet vai ne, bet viņi strīdējās bieži, un Petija vienmēr guva virsroku. Palūkojos pa logu un redzēju, ka Džeksona mašīnas priekšdaļa ir sadragāta tā, ka mašīnu, šķiet, varēja norakstīt. Uz tās bija arī asinis. Es to nobildēju.

Aizeks izņem no mapes A4 formāta fotoattēlu un paceļ to pret skatītājiem.

- Vēl es nofotografēju vīrus, kuri bija ieradušies labot mašīnu. -Puisis paceļ arī šo attēlu. - Vēl man ir šis ieraksts.

Skaļruņos atskan šņākoņa.

- Aši satīriet visu. Stulbā kuce... nē, tā Hanidjū... Nezinu, tieciet paši skaidrībā. Kā tad jūs parasti darāt? Jā, labi. Nezinu, vienkārši atrodiet kādu mašīnu un mazliet iedauziet... sameklējiet, kam tā pieder, un sazinieties ar advokātu... viņš labi prot nokārtot balsošanas jautājumus.

Balss apklust.

- Šo balsi nevar sajaukt ar citām, - Aizeks atkal ierunājas. - Un tad man ir, lūk, kas.

Uz ekrāna tiešraides vietā parādās izplūdis melnbalts novērošanas kameras ieraksts. Apakšējā stūrī ir redzams laiks un datums, bet kadra vidū kādu gabalu no tuneļa redzama mašīna ar skaidri saskatāmu numuru. No kreisās puses nāk sieviete ar iepirkumu somu vienā rokā, un mašīnai ierēcas dzinējs. Ielas vidū sieviete pagriežas un paskatās, bet ir jau par vēlu. Mašīna uztriecas viņai virsū un pasviež viņu gaisā.

Dažus metrus tālāk mašīna, bremzēm kaucot, apstājas, no tās izkāpj vīrietis, un ierakstā labi var pazīt Džeksonu Peidžu. Viņš pieiet pie nokritušās sievietes, pieliecas, paskatās un dodas atpakaļ uz mašīnu. Skatītāji noelšas.

- Kā redzams, tajā vakarā, kad tika nogalināta Martas māte, novērošanas kameras tomēr darbojās, - Aizeks saka. - Šajā pašā cietuma kamerā par Betas Hanidjū slepkavību ar nāvi tika sodīts viņas kaimiņienes dēls Olivers Barkovs. Viņš nepaguris apgalvoja, ka noziegumā nav vainīgs.

Aizeks palūkojas skatītājos.

- Es zināju, ka vainīgs ir Džeksons, un zināju, ka tā nav pirmā reize, kad viņš kādu nogalinājis. Kāpēc viņš tā rīkojās? Varu tikai izteikt minējumus, ka strīds ar manu māti aizgāja par tālu vai Martas māti viņš notrieca tāpēc, ka viņa grasījās pārkāpt pašas parakstītā līguma noteikumus un atmaskot Džeksonu. Vēl varu minēt, ka viņš vienkārši bija psihopāts, kas allaž centās izrādīt savu varu. Kaut viņš būtu te un varētu atbildēt pats! Bet ko tas mums dotu? Viņam bija labi ieeļļota sistēma un cilvēki, ko viņš bija sažmiedzis dūrē. Viņi zina, kas viņi ir, un viņiem jātiek apkaunotiem, jo viņu dēļ ir miruši daudzi nevainīgi cilvēki. Mūsu valsts tiesu sistēma nedarbojas, tā ir aplama, un tajā valda korupcija. Lai cilvēku apsūdzētu slepkavībā vai citā noziegumā, ir vajadzīgi pierādījumi, ir vajadzīgi liecinieki. Nedrīkst notiesāt ar balsojuma palīdzību, ko finansiāli var atļauties tikai nedaudzi. Mums ir vajadzīgas pārmaiņas. Es to zināju, bet neko nedarīju. Vainas apziņa, ko jutu par Betas Hanidjū nāvi, mani atkal un atkal dzina uz Daudzstāvenēm - es katru vakaru gāju uz vietu, kur viņa tika nogalināta. Vienā no šādiem vakariem es satiku kādu meiteni. Viņa teica, ka esmu viņu izglābis un dāvājis iemeslu rītos elpot, bet patiesībā viņa izglāba mani - viņa ļāva man ar cerībām domāt par sabiedrību, kas -kā man likās - jau ir nolemta iznīcībai. Mēs uzsākām attiecības, taču mums vajadzēja paturēt noslēpumā to, kas biju - esmu - es, un no kurienes bija viņa. Katrā ziņā tas bija jāslēpj no cilvēkiem manā ierakumu pusē. Bet, kā mēdz teikt, viss labais reiz beidzas. Kad Džeksons to uzzināja, viņš pielika man pistoli pie galvas un pavēlēja nepīties ar padibenēm.

Viņš smagi nopūšas, pagriežas, paskatās uz Martu un taimeri. Vēl ir palikušas divas minūtes un trīsdesmit sekundes.

- Bet es viņu mīlēju un mīlu joprojām. Nevarēju pamest meiteni pat tad, kad Džeksons draudēja mani nogalināt. Un viņš darīja, kā bija teicis - viņš izsekoja mani un pieķēra mūs kopā. Mani ar Martu.

"Nave ir taisnīga"

DŽOŠUA:

Ak jēziņ. Ak Dievs! To gan es negaidīju. Kristina, tas taču ir mīlas stāsts, tie ir Romeo un Džuljeta. Katrs savā žoga pusē, karojošas ģimenes. Tas ir... skaisti. Tas ir... traģiski.

KR1STĪNA:

Skatītāji, lūdzu jūs neņemt šo informāciju vērā. Esmu pārliecināta, ka tā nav taisnība.

DŽOŠUA:

Bet...

KR1STĪNA (purina galvu):

Tas taču ir smieklīgi. Padomā loģiski: kāpēc lai cilvēks, kam ir šāds stāvoklis sabiedrībā, satiktos ar tādu meiteni? Iedomājies, cik daudz skaistu meiteņu pašas piedāvātos Džeksona Peidža dēlam.

DŽOŠUA (rauc pieri):

Tā ir mīlestība, Kristīna, nevis loģika!

Viņš pievērš skatienu tiešraidei, tad atkal palūkojas uz Kristīņu.

DŽOŠUA:

Klausīsimies tālāk.

Aizeks

Aizeks rāda uz Martu. Skatītāji ir aizgrābti.

- Sākās strīds, bļaušana. Nebiju spējis iedomāties, ka cilvēks var būt tik egoistisks un aprobežots. Biju pieredzējis, kā viņš divas reizes izsprūk no soda par slepkavību un sava pašlabuma dēļ iznīcina dzīvi citiem cilvēkiem. Bet visbiežāk es tiku pieredzējis, kā viņš izkropļo tiesu sistēmas gaitu. Tā sacīt... Tiesa tagad tiek spriesta ar tālruņa zvana palīdzību. Jūs domājat, ka tas ir vienkārši? Nav, ja to nevar atļauties. Tāpēc sistēmu ir viegli ietekmēt, un tāpēc tā nav godīga. "Es viņu nogalināšu," Džeksons man teica, kad tikko bija uzzinājis, ka satiekos ar Martu. Pēc dažiem mēnešiem viņš uzstādīja ultimātu vēlreiz, jo mēs turpinājām satikties, un pierādīja, ka nejoko.

Ekrānā tiek rādīts cits novērošanas kameras ieraksts. Skatītāji klusējot noskatās, kā Džeksons tēmē ar pistoli uz Martu, novaidas, kad vīrietis sāk meiteni sist, aiztur elpu, kad Aizeks paceļ pistoli no ietves, un ar plaukstām aizsedz mutes, kad Džeksons liek pāri Martas galvai siksnas cilpu.

- Kad Marta notrieca viņu no kājām un es paņēmu pistoli, tad nedarīju to no dusmām, bet gan tāpēc, lai aizstāvētu cilvēku, kuru mīlu, un apturētu mašīnu, par kādu bija kļuvis Džeksons.

Viņš dziļi ievelk elpu un izslējās staltāk.

Kad Aizeks uz ekrāna nospiež gaili, noplaiksni balta gaisma un Džeksons nokrīt. Skatītāji klusē.

- Džeksonu Peidžu nošāvu es, nevis Marta Hanidjū, - viņš paziņo.

Ekrānā atkal mainās attēls - tagad tiek rādīta laikraksta lappuse ar Martu videoieraksta stopkadrā slepkavības vietā. Kāda ēnaina attēla vieta tiek palielināta, un kļūst redzams izplūdis siluets. Tiek uzlabots fokuss, atkal palielināts fragments, vēlreiz tiek veikta fokusa uzlabošana, līdz skaidri un gaiši skatam atklājas bēgošā Aizeka seja.

- To varēja redzēt visi, bet jūs negribējāt skatīties. Marta nevēlas, lai es to saku, bet vai jūs zināt, kāpēc viņa ir uzņēmusies vainu? - Puisis izmisumā paceļ rokas. - Tāpēc, ka man, pēc viņas domām, ir lielākas iespējas mainīt sistēmu nekā viņai. Viņa uzskata, ka neviens viņā neklausīsies, jo viņa ir tikai meitene no Daudzstāvenēm. Es gan domāju, ka viņa maldās. Tāpat es uzskatu, ka pārāk daudz cilvēku ir miruši par to, ko viņi nav pastrādājuši.

Viņš aiziet no tribīnes, un stikla starpsiena, kas šķir kameru no skatītāju zāles, aizslīd sāņus. Skatītāji noelšas, Marta izbrīnīta skatās.

Taimera tablo rāda vienu minūti un piecdesmit sekundes.

- Vai redzat? - Cicerons pačukst Evai. - Es taču teicu, ka Makss ir draugos ar tehnoloģijām.

"Nave ir taisnīga"

DŽOŠUA:

Kā viņiem izdevies nobīdīt stiklu? Tas, šķiet, vairs nav iespējams. Kristīna skatās ekrānā.

DŽOŠUA:

Esmu ārkārtīgi pārsteigts. Šāda precedenta vēl nav bijis. Kas tagad notiks? Ir saņemts balsojums, ka viņa ir vainīga, bet tagad... Vai viņai jāmaina liecība? Skatītāji, es vienkārši nezinu.

Skatītāji nesaka ne vārda.

DŽOŠUA (klusi):

Viņa taču nav vainīga...

Marta

Aizeks ielec kamerā, metas pie Martas un norauj apsēju viņai no mutes.

- Ātri jādabū tevi no šejienes prom, - viņš izmet un sāk grabināties ap metāla skavām viņai uz rokām, taču tās nepadodas.

Kamerā iesteidzas ari Eva un Cicerons.

- Ved viņu prom! - Eva iesaucas.

Skatītāji zālē ir pārsteigti un satriekti. Tikmēr kamerā iebrāžas sargi, kas arī traucas pie Martas.

Taimeris rāda, ka atlikusi viena minūte.

- Nevaru tās attaisīt, - Aizeks, raustīdams skavas, saka Evai.

- Vai iespējams atslēgt strāvu? - Evai ienāk prātā. - Ciceron, palīdziet atbrīvot kājas!

Displejā vīd piecdesmit divas sekundes.

Aizeks šaudās pa kameru.

- Te nav vada! - viņš kliedz. - Nevaru atrast vadu!

Eva un Cicerons rausta metāla skavas pie Martas kājām.

- Tās nekustas. Nevaru tās dabūt nost! - Cicerons runā.

- Piedod, Marta, - Eva nočukst. - Es...

- Būs jau labi, - meitene nopūšas. - Būs jau labi.

Aizeks palūkojas uz skatītājiem un tad ieskatās kamerā.

- Kā jūs varat tā darīt? - viņš iekliedzas. - Kā jūs varat viņu tagad nogalināt? Viņa taču nav vainīga, Dieva dēļ. Laidiet viņu vaļā!

Puisis atkal pagriežas pret Martu, kas joprojām sēž elektriskajā krēslā, un asarām noplūdušu seju satver meitenes rokas.

- Pasaki viņiem taisnību, lai tas tiek fiksēts ierakstā. Lai ļaudis redz, par ko viņi ir kļuvuši!

- Nē, - Marta iekliedzas. - Nē, tu taču zini, kas notiks, ja es tā darīšu. - Viņa norij kamolu un turpina jau klusākā balsī. - Ja viņi nevar nogalināt mani, viņi nogalinās tevi. Es nedrīkstu pat mēģināt kaut ko mainīt. Es jau teicu - neesmu tik stipra. Neesmu ne gudra, ne...

- Esi gan! - Aizeks čukst. - Dieva dēļ, pasaki viņiem, ka neesi vainīga! - viņš neliekas mierā. - Pasaki viņiem to, un vēl pasaki, ka to izdarīju es. Viņiem tas jādzird no tevis pašas! Tev jāmaina liecība.

Marta skatās uz puisi.

Uz displeja ir četrdesmit sekundes.

"Nave ir taisnīga"

KRISTĪNA:

Bet... nāvessods ir jāizpilda... mēs nedrīkstam piekrāpt skatītājus un balsotājus un atņemt viņiem to, par ko viņi ir samaksājuši.

DŽOŠUA:

Bet viņa nav vainīga. Ar nāvi tiks sodīta nevainīga sešpadsmit gadus veca meitene? Un kā tad paliek ar Aizeka atzīšanos, ka vainīgs ir viņš?

KRISTĪNA:

Es teiktu, ka jāsoda ar nāvi abi.

Džošua paglūn uz Kristīņu.

Aizeks

Uz displeja - trīsdesmit piecas sekundes.

- Saki viņiem taisnību, - Aizeks lūdzas. - Viņiem tas jādzird no tevis pašas. To vajag oficiāli fiksēt. Lūdzu, Marta, dari to manis dēļ. Uzticies man. Saki taisnību!

- Bet...

- Tu esi pietiekami stipra. Tu esi stiprākais cilvēks, kādu esmu redzējis! Paskaties uz sevi - cik smagi tu strādā, lai sevi apgādātu, kā tu iztiec bez vecākiem, kā tu priecē Misis В un mani, cik labs draugs tu esi Olijam, Gasam. Tu esi stipra. Tu esi labs cilvēks. Saki viņiem taisnību! Ja arī viņi grasās tevi nogalināt, tad visi zinās, ka esi mirusi bez vainas, jo tā ir taisnība!

Marta pārlaiž skatienu gaidu pilnajām sejām un sargiem, kas neļauj skatītājiem ielauzties kamerā, tad paskatās uz raudošo Evu, kas veltīgi rausta skavas, uz Ciceronu, kurš mēģina sabojāt aparātus, uz taimeri, kas atskaita laiku... divdesmit sešas... divdesmit piecas... divdesmit četras... un visbeidzot uz Aizeku.

Tik maz laika, un tik maz variantu.

- Es... es to neizdarīju, - viņa elso. - Es nenošāvu Džeksonu Peidžu.

Meitene skatās Aizekam acīs.

- Turpini, - viņš lūdzas. - Saki, kas to izdarīja!

Asaras rit meitenei pār vaigiem, taču viņa lēni pašūpo galvu.

- Aizeks, - viņa nočukst. - Peidžu nogalināja Aizeks. Bet viņš to darīja manis dēļ.

Divdesmit piecas sekundes.

- Es taču jums teicu! - Aizeks iebļaujas. - Tagad laidiet viņu vaļā! Viņš atkal parausta skavas, bet tās nekustas.

- LAIDIET VIŅU VAĻĀ!

Asarām ritot, viņš satver plaukstās Martas seju un skatās viņai

acis.

- Piedod, - viņš saka. - Piedod. Man nevajadzēja piekrist. Es nevaru...

Divdesmit sekundes.

Puisis apcērtas riņķī.

- IZBEIDZIET! - viņš pilnā kaklā iekliedzas.

- Aizek, tev jāiet prom. - Eva pavelk viņu aiz rokas.

- Nāc, - Cicerons aicina.

Piecpadsmit sekundes.

- Kādam par to jāsamaksā! - kāds no skatītājiem iesaucas.

- Es samaksāju kaudzi naudas, lai redzētu nāvessodu! - piebilst

cits.

Sargs sagrābj Evu un velk viņu prom.

-Aizek, tu neko nevari darīt, tev jāiet prom! Elektrība... ja tu viņai pieskarsies... - Eva vēl uzsauc.

Cits sargs velk prom Ciceronu.

Trīspadsmit.

- Jūs esat briesmoņi! - Aizeks kliedz, un gaiss, šķiet, vibrē no viņa balss.

Metāla stīpa Martai virs galvas sāk nolaisties. Aizeks to saķer un pūlas nolauzt no statīva, taču stīpa turas cieši.

Sargs satver Aizeku, bet viņš pagriežas un iesit tam pa seju.

- Kāpēc jūs to darāt? - viņš kliedz. - Marta nav vainīga! Es nošāvu Peidžu, es jau jums teicu. Viņa ari to teica. Es esmu vainīgs, nevis Marta!

- Aizek, klausi, - Marta ierunājas.

Deviņas.

Puisis pagriežas, un abi raud.

-Atlaid mani, - viņa nočukst.

- Nē...

Septiņas.

- Ko gribēju, to esmu paveikusi - tas viss nonāks avīzēs, un ļaudis visu uzzinās. Tagad atlaid mani.

Sešas.

Aizeks atkal pakrata galvu.

Piecas.

- Tev jālaiž mani vaļā. Man vairs nekas nepalīdzēs, bet tu vari turpināt cīnīties - tā, kā mēs bijām ieplānojuši.

Četras.

- Bet...

Trīs.

- Laid mani vaļā un cīnies par labāku nākotni. Apsoli man to, -viņa saka.

Divas.

Puisim seja vienās asarās.

- Laid mani un apsoli, ka cīnīsies.

Viena.

- Es apsolu, - viņš nopūšas un palaiž vaļā Martas roku.

NOSLĒGUMS

.

Marta

Atskan klaboņa. Gaisma nodziest.

Sāpju nav.

Vai tiešām es nomiru tik ātri?

Neko nejūtu. Neko neredzu. Visur tumsa.

Sēžu un nesaprotu, kas notiek, izklausās, ka man apkārt rosās cilvēki. Balsu murdoņa. Kāju šļūkāšana.

Samirkšķinu acis un paskatos apkārt, bet nekas nemainās.

Vai tas ir viss? Esmu mirusi?

Vai tā ir dzīve pēc nāves, kuras eksistenci esmu apšaubījusi?

Mēģinu pakustināt rokas un jau gaidu, ka tās vēl arvien būs pieslēgtas pie krēsla, taču bez grūtībām izvelku tās no skavām. Kājas arī.

Varbūt esmu kļuvusi par spoku?

Paceļu roku un pieskaros sejai.

Šķiet, ka man caur muti plūst elpa. Es domāju... domāju... krūtis cilājas augšup un lejup.

Atveru muti.

- Aizek? - es pamanos čerkstošā balsī izstomīt. Mute ir izkaltusi, bet es to jūtu. Ja es spēju just, tad tas nozīmē...

Bet varbūt tā ir tikai mana iztēle?

Izstiepju rokas uz priekšu, piesardzīgi atspiežu kājas pret zemi un šļūcu uz priekšu. Kājas joprojām ir saslēgtas ar ķēdēm.

- Aizek? - es vēlreiz ierunājos, un es pat dzirdu savu balsi.

- Marta? - Man pretī pastiepjas rokas, un es jūtu, kā tās mani apskauj. - Marta, Marta, ak Dievs, Marta, tu esi dzīva! - Viņš cieši mani apkampj, un piespiežos viņa augumam. Viņš pieglauž man pie vaiga no asarām miklo seju. Mēs abi trīcam, un es aptaustu viņa augumu, lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir viņš.

- Es tevi mīlu, - es viņam saku. - Es tevi mīlu, es tevi mīlu, piedod par visu.

- Tu esi dzīva! - viņš atkārto.

Es pasmaidu, jo patiešām esmu dzīva. Jā, esmu.

Tāpat apkampušies mēs sabrūkam uz grīdas un tumsā cieši turamies viens pie otra.

- Kas notika? Kā to izdevās apturēt? - es gribu zināt.

- To droši vien izdarīja Makss, - viņš atbild, ar pirkstu galiem notraukdams manas asaras.

- Makss?

- Evas dēls... nav svarīgi... tu taču esi atbrīvota... tev vairs nekas nedraud...

- Kas būs tālāk? Vai mums jābēg? Mums noteikti jābēg - jātiek no šejienes ārā. Jāatrod kāda vieta, kur paslēpties. Nāc, iesim. Ātrāk.

Iedegas kabatas lukturītis. Man apkārt kā rēgi lēkā sejas.

- Diez vai mēs varam aizbēgt, - viņš atbild.

- Ieslēdziet avārijas apgaismojumu! - nodārd kāda balss.

Kaut kur atveras durvis. Atkal klaudz zābaki, rosās ļaudis.

- Mēs varam mēģināt, - es čukstu. - Bēgsim!

Es ceļos kājās, bet pēkšņi viņa pirksti pazūd un viņš atrauj no manis rokas.

Klaigā neskaidras balsis, zābaku soļi skan arvien skaļāk un tuvāk.

- Aizek? - es saku un pūlos viņu sataustīt. - Aizek! - vēlreiz iesaucos, bet nespēju viņu vairs atrast.

Nometos četrrāpus un cenšos taustos pēc viņa.

- Aizek! - iekliedzos. Kāds uzkāpj man uz pirkstiem, man virsū uztriecas cilvēki.

Aizeku vairs neatrodu.

- Aizek, mīļais, kur tu esi? - es vēlreiz iekliedzos.

Iemirgojas zaļa gaisma. Paceļu galvu un palūkojos uz dīvainajām ēnām, ko tā met. Jūtos kā sapni - nē, drīzāk kā murgā. Vai varbūt tomēr esmu mirusi un šis ir kāds elles izspēlēts joks?

Zaļā gaisma tagad mirgo tik ātri, ka atgādina gaismas efektu filmā vai arī psiholoģisku ietekmes līdzekli, lai cilvēks zaudētu orientēšanās spēju un izvemtos.

Tomēr šajā gaismā es ieraugu viņu.

Aizeks atmuguriski tiek vilkts prom. Muti savilcis sāpēs vai apjukumā, viņš spārdās un izlokās.

Viņi velk Aizeku pie kameras durvīm!

Pieceļos un metos viņiem pakaļ.

- Aizek! - es iekliedzos.

Vienā no zaļās gaismas uzplaiksnījumiem mēs saskatāmies, bet tad es paklūpu, un viņa acis vairs neredzu. Atkal pielecu kājās un traucos pakaļ Aizekam, kurš pretojas sargiem. Bet tad pieskrien vēl viens, un tagad viņi pūlas Aizeku savaldīt jau trijatā. Viens aizspiež viņam muti, otrs apliek roku viņam ap kaklu, trešais satver un paceļ viņa kājas. Tikmēr cīniņā iesaistās arvien vairāk un vairāk sargu.

-Nē! - esbļauju.

Tad atveras kameras durvis. Pa tām ieplūst tik balta gaisma, ka aizsedzu apžilbušās acis ar plaukstu.

Uz mirkli palūkojos pa pirkstu starpu un redzu tumšo Aizeka siluetu, kas izzūd gaismā aiz kameras durvīm. Tur ir tik daudz sargu, ka viņam vairs nav pilnīgi nekādu izredžu.

Steidzos pie durvīm.

Ceru, ka varu ielikt kāju durvju spraugā, aizkavēt, piespiest viņus pārdomāt, atbrīvot Aizeku, taču durvis aizcērtas, pirms esmu pie tām nokļuvusi. Durvis ir pamatīgas. Tumšas. Neizkustināmas. Cerību baltā gaisma ir zudusi.

Stāvu nepilnu metru no Aizeka, bet tas ir tikpat kā būt citā pasaulē.

Atmetusi kaunu un raizes par to, ko man nevajadzētu darīt, es raudu un raudu, un man ir piedrāzt, vai kāds to redz vai kāds par to ko saka. Es gribētu izgāzt tās durvis un apsist visus tos sargus, kas aizveduši Aizeku. Es gribētu kliegt sejā tiem maitasgabaliem, kas izdomājuši šo sistēmu. Es gribētu likt viņiem pašiem sajust zaudējuma sāpes un bezcerību, kad jānoskatās, kā mirst kāds nevainīgais. Es gribētu, lai viņi jūt visu to, ko esmu izjutusi un pārdzīvojusi es - skumjas, naidu, ciešanas, vientulību, apjukumu, bailes un šo nolāpīto, sasodīto, bezgalīgo draņķa izmisumu.

Es kliedzu uz durvīm.

Es dauzu tās ar dūrēm.

Es spiedzu un bļauju.

Es spārdu tās.

Dunkāju tās, raustu rokturi un pūlos izkustināt tās no rāmja.

- Atdodiet Aizeku! - es kliedzu. - Atdodiet viņu!

Visiem spēkiem cenšos ielauzties pa tām durvīm, līdz nespēkā sabrūku uz grīdas.

Tu, nejēdzīgā govs, es sev saku. Tu, egoistiskā, nekam nederīgā govs.

- Tā ir milzīga kļūda! - es pūlos izkliegt, bet man ir izkaltusi rīkle un sausa mute.

Bet viņš taču ir vainīgs, vai ne? To pateica gan viņš, gan es. Viņš, tāpat kā visi ieslodzītie, tagad tiks ievietots kamerā Nr. 1, bet pēc nedēļas sēdēs šajā krēslā, skatīsies taimerī un gaidīs strāvas triecienu. Kurš gan balsos, ka viņš nav vainīgs, ja nav ne vainu mīkstinošu apstākļu, ne pelēkās zonas?

Kā viņš tagad spēs cīnīties?

Tagad jācīnās ir tev! balss man prātā saka. Ar visiem līdzekļiem, kas tev pieejami, un jebkādiem paņēmieniem. Tagad viņš ir nokļuvis tavā vietā, bet tev ir jācīnās!

Man pie pleca pieskaras kāda roka. Pagriežos un ieraugu Evu, kas notupusies man blakus. Pamāju viņai ar galvu. Ar Evu kopā ir Cicerons - viņš pieprasa sargiem, lai tie liek mani mierā.

Zaļā gaisma plaiksni lēnāk un mitējas, tās vietā telpā, kā iepriekš, iedegas balta gaisma.

Aiz muguras atdzīvojas arī ekrāns, kurā milzīga acs pamirkšķina un izdziest.

"Nave ir taisnīga"

Skatītāji studijā klusē. Kristīna un Džošua pavērtām mutēm vēro tieš-raidi ekrānā. Kristinas seja ir akmens cieta, acis saltas, augums sastindzis. Džošua klusi šņaukājas, izņem no kabatas salveti un nosusina acis.

1. SKATĪTĀJS:

Mēs prasām, lai mums atdod naudu! Viņu vajadzēja izcepināt! Atskan aplausi.

2. SKATĪTĀJS:

Viņa tika atzīta par vainīgu!

3. SKATĪTĀJS:

Kuru gan interesē viņas apgalvojums, ka viņa nav vainīga? Es teiktu, ka tas bija par vēlu.

4. SKATĪTĀJS:

Es teiktu, ka par melošanu ar nāvi jāsoda abi!

Džošua, piespiedis pirkstu pie auss, paceļ roku un piesardzīgi paloka galvu.

DŽOŠUA (klusi):

Dāmas un kungi, domāju - nav šaubu, ka šovakar esam bijuši par lieciniekiem tik ievērojamam notikumam, ka es pat nespēju to izteikt vārdos. Emocijas sit augstu vilni. Vēl ir jārunā un jādiskutē par daudziem jautājumiem, ko nedrīkstam piemirst: apsūdzības korupcijā visaugstākajā varas līmenī, mājieni par neatbilstošu tiesu sistēmu, prasības to mainīt, liecības par slepkavībām. Ar nāvi gandrīz sodīta nepilngadīga meitene, kas pilnīgi noteikti nav vainīga noziegumā. īsta ziepju opera. Vai var gribēt vēl dramatiskākus notikumus? Tātad...

Viņš vēlreiz pieskaras ausij.

KRISTĪNA (iejaucas):

Tas tiešām bija...

DŽOŠUA:

Vai drīkstu turpināt, Kristīna? Jā, joprojām nav skaidrs, kas notika ar elektrības padevi kamerā un elektrisko krēslu, bet, jādomā, tiks uzsākta visaptveroša izmeklēšana. Tomēr gribu aicināt skatītājus pievērsties notikumiem, kas risinās tieši šobrīd.

Viņš pieceļas un pieiet pie ekrāna studijas labajā pusē. Tas kļūst miglains un noraustās, bet tad tajā parādās telpa ar gultu, izlietni un tualetes podu. Sienā augstu pie griestiem - logs. Viss ir balts un rāms. Telpā sēž jauns vīrietis baltā kombinezonā, savažotām rokām un kājām un noskūtu galvu. Viņš pagriež galvu un paskatās videokamerā. Aizeks.

DŽOŠUA:

Jā, dāmas un kungi, Aizeks Peidžs pēc atzīšanās Džeksona Peidža slepkavībā tiek sagatavots ievietošanai nāvinieku cietuma pirmajā kamerā. Jums, protams, būs iespēja vērot viņa dienas mūsu raidījumos, bet tikmēr...

Uz ekrāna mainās attēls. Tagad ir redzama Marta septītajā kamerā, ar viņu kopā ir Eva un Cicerons, bet viņiem aiz muguras kā atgādinājums, cik tuvu meitene bijusi nāvei, vīd elektriskais krēsls.

DŽOŠUA:

Jūtu, ka ar šo gadījumu aizsāksies kas lielāks. Šī jaunā dāma, kas ir cīnījusies ar nabadzību, ar bārenes dzīvi, ar vientulību, tuvinieku zaudējumu un netaisnību, kas ir nokļuvusi sabiedrības redzeslokā ar cīņu par savām tiesībām, iespējams, ir tas varonis, par kura trūkumu mēs nemaz neesam nojautuši. Varonis, kas cauri grūtībām vadīs mūs pretī labākas sabiedrības veidošanai. Nešaubos, ka visi plašsaziņas līdzekļi cieši sekos viņas gaitām. Varu godīgi teikt, ka lepojos ar mūsu raidījumu, kas pievērsa viņai jūsu uzmanību.

Skatītāji aplaudē. Kristina klusē.

Marta

Visi iet prom.

Aizeks ir aizvests.

Es esmu dzīva.

Vai es par to priecājos? Nezinu. Nākotne rādās ļoti sarežģīta, un es nespēju iedomāties sevi tā cilvēka lomā, kurš dosies šajā cīņā.

Man nav naudas. Man nav, kur dzīvot. Esmu nepilngadīga, turklāt man nav ne vecāku, ne likumīgu aizbildņu, tāpēc es tikšu iespundēta kādā aprūpes centrā. Kas gan tā par nākotni?

Pašūpoju galvu - tas nav iespējams. Man vajadzēja iet bojā. Cīnītājam vajadzēja būt Aizekam, nevis man, jo man nav ne jausmas, ko darīt.

Ieklausies sevī, prāts man saka. Tu neesi vāja. Tu nepadodies. Tu nekad neesi padevusies - tad kāpēc lai tu to darītu tagad?

Tu zini, kas darāms. Tu cīnīsies, cīnīsies un cīnīsies, es saku sev. Tu esi parādījusi pasaulei, ko pastrādājis Džeksons. Tagad visi zina, ka viņš nogalināja gan tavu, gan Aizeka māti. Cīņas turpinājumu tu esi parādā pati sev. Tu to esi parādā Aizekam. Tu to spēj.

Ārpuse

Marta pieķeras Evai pie rokas, un viņas kopā ar Ciceronu iziet no cietuma ēkas.

Ārā ir tumšs, taču laternas un logi lej uz ietves gaismu, reportieri un skatītāji turpat netālu zibina fotoaparātu un tālruņu zibspuldzes, un viss kopā atgādina naksnīgu karuseli - mulsinošu un dezorientējošu. Gabaliņu pagājuši, viņi apstājas.

- Tad, lūk, kā tas koks izskatās no šīs puses, - Marta nočukst.

- Nemaz necerēju, ka to kādreiz ieraudzīšu. - Meitene bridi vēro koku.

- Tas ir daudz lielāks, nekā biju domājusi.

Koka zarā tup zvirbulis. Viņi iet tālāk.

Pie vārtiem gaida pūlis: daži žurnālisti ar videokamerām un mikrofoniem, pa kādam demonstrantam - vieni, šķiet, zaudējuši cīņu un nometuši plakātus, bet tie, kas iepriekš pieprasīja godīgāku un labāku tiesu sistēmu, savus plakātus ir pacēluši augstāk. Gass ir nozudis un nekur nav redzams.

Cicerons apstājas pie paša pūļa.

- Ko viņš dara? - Marta jautā Evai.

- Nezinu.

- Vai drīkstu lūgt jūsu uzmanību? - viņš ierunājas. Ļaudis pagriežas uz viņa pusi. - Vai kameras un mikrofoni ir ieslēgti? - Reportieri paloka galvas. - Nešaubos, ka jūs zināt, kas šodien te notika, tāpēc noteikti mani sapratīsiet, ja lūgšu tuvākajās dienās Martu netraucēt. Tomēr man ir sakāms vēl kas.

Viņš apklust un aplūko aploksni, ko tur rokās.

- īsi pirms... šā vakara notikumiem to man iedeva Aizeks Peidžs. Viņš teica, ka gadījumā, ja pašam nebūšot iespēju vēstuli publiskot, tad tas jādara man. Es nezinu, kas tajā rakstīts... - Tiesnesis atplēš aploksni un izņem papīra lapu. Pārlaidis skatienu tekstam, viņš dziļi ievelk elpu un uzlūko ļaudis. - Es nolasīšu. To ir rakstījis Aizeks:

Neraugoties uz to, ka zināju, kas notiek sabiedrībā un mūsu tiesu sistēmā, es visu pilnībā aptvēru tikai pēc tam, kad biju iepazinies ar Martu. Es ieraudzīju mēmo vilšanos par zaudējumiem, ko viņa un citi cilvēki bija piedzīvojuši mana audžutēva cietsirdības dēļ, kā arī varu, kāda piederēja manam audžutēvam, un sapratu, ka kaut kas ir jādara. Man nemūžam nebija ienācis prātā viņu nogalināt un likt Martai uzņemties vainu, taču mums abiem radās doma meklēt taisnību viņas mātes, manas mātes un Olivera Barkova vārdā. Mēs cerējām, ka šī doma aizsāks pārmaiņas, tomēr ideja par godīgākas tiesu sistēmas radīšanu balstījās uz tiesas procesa gaitas izkropļošanu - Martai vajadzēja uzņemties vainu par manu rīcību. Es sapratu, ka tā bija liekulība, taču es biju devis solījumu. Pārsteidzīgu, jo nebija laika strīdēties, bet vienalga solījumu, un es negrasos to pārkāpt.

Cicerons paskatās uz Martu un turpina lasīt.

Marta, ja man nebūs iespējas to Tev pateikt pašam, tad es gribu, lai Tu šo to zini. Pirmkārt, Tu kļūdījies. Es zinu, ka Tev tas nepatiks, bet tā ir. Tu šaubies par sevi un savām spējām, bet daudzi citi par tevi nešaubās. Smelies spēkus no tiem, kas tev apkārt, pieņem palīdzību, ja Tev tā vajadzīga, un nekad neatkāpies no saviem uzskatiem. Tevi vari apturēt vienīgi Tu pati, gadījums vai, jāteic - diemžēl, nauda. Tev tikko pietiek naudas pārtikai, nemaz nerunājot par mācībām vai cīņu par pārmaiņām. Šā iemesla dēļ es visu, kas pieder man, atstāju tev. Parasti sešpadsmit gadus vecam puisim nepiederētu nekas daudz, bet, tā kā tēvs - man par lielu pārsteigumu - visu, atskaitot nelielu pabalstu Petijai, ir novēlējis man, tad ceru, ka Tev būs gana.

Cicerons apklust un nokāsējas.

Otrkārt, šajā aploksnē ir saliekams gredzens, kas piederēja manai īstajai mātei. Bērnībā es mēdzu ar to spēlēties. Sākumā to salikt būs grūti, tā viņa man allaž teica, bet centies, un tev izdosies. Ceru, ka valkāsi to un atcerēsies mani, lai kur es būtu. Ceru arī, ka tas Tevi iedvesmos un Tu nepadosies. Tu pielēji manu dzīvi ar gaismu, Marta Hanidjū; tagad ir laiks izgaismot dzīvi arī citiem.

Es mīlu tevi un mīlēšu vienmēr. Aizeks.

Cicerons iebāž roku aploksnē un izvelk gredzenu - tā pieci posmi ir savienoti kopā, taču gredzena forma ir izjukusi.

Tiesnesis ieliek gredzenu Martai plaukstā.

- Es ari mīlēšu, - viņa čukst. - Vienmēr.

"Nave ir taisnīga"

Džošua aizgriežas no ekrāna. Viņš atkal izņem no kabatas salveti un noslauka seju, taču nespēj apslēpt asaras. Acs ekrāna stūrī lēni pamirkšķina un aizveras.

DŽOŠUA:

Jēziņ, dāmas un kungi, kādu izrādi varējām šovakar vērot, kādu izrādi! Taisnību sakot, visa nedēļa ir bijusi ļoti emocionāla. īsti amerikāņu kalniņi. Un droši varu atzīties, ka esmu noguris. Kristina?

Kristīnas mati un grims joprojām ir ideālā kārtībā; taisni izslējusies, viņa sēž savā ierastajā vietā pie augstā galda, taču visu skatieni ir pievērsti Džošua.

KRISTĪNA:

Patiesi, bet neaizmirstiet par balsošanu...

DŽOŠUA:

Un Džeksons nav atstājis visu naudu Petijai? Kas tur īsti viņiem notiek?

Džošua palūkojas skatītājos, dziļi ieelpo, pieceļas un soļo pāri studijai, un starmetis viņam seko, atstājot Kristīņu ēnā. Reportieris apstājas pie ekrānā un skatās uz milzīgo Martas attēlu - viņa sež kamera, augšup pavērstās acis pilnas ar asarām.

DŽOŠUA:

Marta Hanidjū... kas par meiteni!

Reportieris atkal uzlūko skatītājus, un viņa sejā lēni atplaukst smaids. DŽOŠUA:

Dāmas un kungi, ar nepacietību gaidu, ko mūsu Martas kundze darīs tālāk un kas pēc septiņām dienām notiks ar Aizeku, bet pagaidām ir laiks beigt šo monumentālo raidījuma "Nāve ir taisnīga" epizodi. Ceru, ka varēsim jums piedāvāt ekskluzīvu interviju ar Martu un varbūt pat uzdot viņai jautājumu: vai nāve ir taisnīga? Uzņēmums "Aci pret aci" šovakar atvadās no jums -pateicamies, ka skatījāties.

Pateicības

Šī grāmata nebūtu nonākusi jūsu rokās bez daudzu cilvēku palīdzības un atbalsta, tāpēc esmu neaprakstāmi laimīga, ka esmu ar viņiem pazīstama.

Milzīgs paldies cilvēkiem, kuri allaž priecājas, kad atraujos no darba, joko, liek atcerēties, ka pastāv dzīve arī ārpus datora, un ir bijuši mani labākie draugi pēdējo gadu laikā, ar kuriem kopā ir gadījies izmirkt, izvārtīties dubļos, sasvīst, aizelsties un censties nenoslīkt: Džonam Šārpam, Stīvenam Džonsonam, Mārtiņam Bolām, Saimonam Šārpam, Treisijai Vilkinsonei, Kei-tai un Ričardam Konvejiem, Džo un Stīvam Hantiem un, protams, Džekijai Holai.

Paldies Pīteram Bretanam par personvārdu ierosinājumiem, kā ari par dzērieniem un kūkām ezera vidū Jaungada rītā.

Pirmo reizi par "Kameru Nr. 7" iedomājos, lasot vēsturnieces Lizas Homensas darbu "Svārstīgie sešdesmitie: nāvessoda atcelšana", tāpēc vēlos viņai pateikties par informācijas bagāto un interesanto lasāmvielu, kas lika man aizdomāties: "ja nu...".

Pateicos lēnam Djurentam par laiku, ko viņš veltīja sarunai par Lielbritānijā pastāvošo tiesību sistēmu, un Mirjamai Bārberei par iepazīstināšanu ar šo tēmu.

Jauno literātu kopiena ir ārkārtīgi izpalīdzīga, un esmu pagodināta, ka varu būt viena no viņiem, tāpēc pateicos visiem Manatees (jūs paši zināt, kuri tie ir!) un Author Allsorts. Jūs esat vislabākie!

īpaša pateicība rakstniecēm Rebekai Maskalai un Emmai Pāsai, kuras lasīja šīs grāmatas agrīnos manuskriptus - viņas bija mani pamatakmeņi, manas padomdevējas un līdzjutējas. Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz man nozīmē jūsu atbalsts, draudzība un laipnība.

Liels paldies par entuziasmu un nebeidzamo atbalstu jau no paša sākuma manai brīnišķīgajai aģentei Džeinai Vilisai (United Agents), ko mēs mājās saucam par aģenti Džeinu, kurai ir īsts superaģenta apmetnis un kurai piemīt superaģenta spējas. Izsaku pateicību arī Džuljenam Diksonam un Emīlijai Talbotai no United Agents, kā arī Jasmīnai Makdonaldai par visu, kas saistīts ar filmēšanu un televīziju.

Esmu pateicīga par silto uzņemšanu izdevniecības Hot Key saimē un vēlos pateikt paldies Emmai Metjūsonei par padomiem un ieguldīto milzīgo darbu, lai šī grāmata būtu pēc iespējas labāka. Paldies Dženijai Džei-kobi par aso skatienu (apsolos pēc iespējas mazāk lietot vārdu "murmināt"), Rutai, Monikai, Rosi, kā arī Džeimsam Freizeram par fantastisko vāku.

Un visbeidzot no visas sirds pateicos un apsolu izcept siera kūku savai lieliskajai ģimenei: vīram Rasam, bērniem Džesai, Denam un Bovenam, manam tētim Ričardam, pamātei Ennai un brālim Kolinam. Es jūs visus mīlu!

Kerija Drurija

Kerija Drūrija ir Lielbritānijā iecienīta jauniešu romānu autore, kas nevairās no drosmīgām tēmām un tieši tāpēc tiek pamanīta un augstu novērtēta - viņas iepriekšējie romāni izvēlēti par programmas Love Rading 4 Kids favorītiem, nominēti Cilip Kārnegi medaļai, saņēmuši dažādas balvas. Literātes karjerai rakstniece pievērsās pēc radošās rakstniecības studijām un darbības lasīšanas veicināšanas programmās, kur aktīvi piedalās vēl joprojām. Viņa izmēģinājusi spēkus arī kā scenāriste un kļuvusi par konkursa BBC Scriptwriting for Children finālisti. Kerija Drūrija dzīvo Linkolnšīrā netālu no jūras, viņas mājās netrūkst grāmatu, filmu un suņu.

1

Honeydew - medus rasa (angļu vai., burtiski).

Content

Drūrija Kerija Septītā kamera

PROLOGS

PIRMĀ KAM ERA

OTRA KAMERA

TREŠĀ KAMERA

CETURTĀ KAMERA

PIEKTĀ KAMERA

SESTĀ KAMERA

SEPTĪTĀ KAMERA

NOSLĒGUMS

1