Fikers Eduards

Sērija C-L

EDUARDS FIKERS

SĒRIJA C-L

PIRMĀ DAĻA

I

Pirms kada laika tiku jums stāstījis par Zelta četrinieku. [1] Gadījums ar sēriju C-L notika agrāk. Tādēļ par to būtu vajadzējis pastāstīt vispirms. Taču zināmu iemeslu dēļ — kurus, cerams, jūs paši vēlāk sapratīsiet — man ilgi negribējās ķerties pie šī stāsta.

Kas tad īsti bija noticis? Pirmā pasaules kara sākuma — patiešām tik dziļi meklējami šī notikuma pirmsākumi — kāds Austroungārijas armijas rezervists atteicās ar šauteni rokā aizstāvēt divu ķeizaru intereses, jo bija kādas reliģiskas sektas loceklis. Par to viņu lauka kara tiesa sodīja ar nāvi. Tā nu tas bija. Minētais rezervists aizgāja pie tēviem, savu divpadsmit vai vairāk ložu caururbts, taču viņa izteiktā sentence nonāca līdz mums. Tā skanēja šādi: «Pats lielākais noziegums ir karš, un es tajā nevēlos piedalīties.» Acīm redzot, vīrs ticēja, ka viņa sauciens aizs<kanēs līdz pat vistālākajiem pasaules nostūriem. Viņš maldīgi piedēvēja savai pārliecībai tik milzīgu un satriecošu spēku, kurš toreiz diemžēl izpaudās pilnīgi citādi.

Šodien — ja nebijis notikuma ar sēriju C-L — mēs nezinātu arī viņa vārdu. Apgalvojuma tikumiskais spēks — apgalvojuma, ka pats lielākais noziegums ir karš, — tikai vēl sāka iedarboties uz savstarpēji naidīgo ļaužu prātiem, taču rezervista bārais dēls šos vārdus bija uztvēris tieši. Viņš bija pieaudzis un sācis pārdomāt. Viņš papildināja izteikumu ar filozofiju, ka nekad nepienāks tāds laiks, kad varēs domāt un rīkoties pilnīgi brīvi, tādēļ vienmēr viss jādara slepeni. Dēls bija ārkārtīgi apdāvināts. Tēva nāve viņam bija sagrāvusi pīšļos ticību vispasaules taisnībai. Jaunā cilvēka augsti attīstītais prāts izdarīja secinājumu, ka viņa domāšana atšķiras no pārējo ļaužu atpalikušās domāšanas, un viņš radīja pats sev likumus. Viņš piekrita patiesībai, ka nav lielāka nozieguma par karu. Visu aukstasinīgi izanalizējis, nāca pie drausmīgi loģiskā izskaidrojuma, ka ikviens noziegums, ko cilvēku sabiedrībā izdara indivīds, ir vismaz biljonreiz mazāks par karu un tāpēc par tādiem sīkumiem nav pat vērts runāt. Kā pats izteicās, šāda mēraukla viņam šķita stiprāka par piramīdu. Kari ir cilvēces neatņemama sastāvdaļa un, cilvēku sabiedrībai attīstoties, kļūst arvien briesmīgāki. Tie ne tikvien sašūpo zemeslodi, bet arī pamatīgi patri- cina to un reiz saraus gabalu gabalos.

Tā radās šī talantīgā cilvēka bezcerīgā drāma, tāda cilvēka drāma, kurš pārāk patstāvīgi savas izolācijas tumsā radījis pats savu pasaules uzskatu, pilnīgi neņemot vērā neapšaubāmo pieredzi, ka tādos apstākļos ģenialitāte var pārvērsties par ārprātu.

Tādi bija nolikuma dziļākie motīvi. Es jo labi būtu varējis pastāstīt par tiem beigās, jo sākumā man par tiem nebija ne jausmas. Sākumā gadījums ar sēriju C-L drīzāk atgādināja parastu lietu, kas ietilpst kriminālmeklēšanas un valsts drošības iestāžu kompetencē. Tam atbilda arī mana vēstījuma maniere. Taču šajā notikumā iejaucās kāds cilvēks ar izcilu prātu. Sim cilvēkam piemita tāda pati apbrīnojama loģika kā tai draudīgajai ēnai, kura pazuda, tiklīdz to apspīdēja spilgta gaisma. Sīs abas oriģinālās loģikas krustoja šķēpus divkaujā, kuru ne reizi vien tiku ar izbrīnu novērojis un kuru nekad nevarēšu aizmirst.

Izmeklēšana bija sarežģīta un sniedza daudzus pārsteidzošus, reizēm pat groteskus brīžus. Domāju, ka vēris par to pastāstīt. Un tā nu tagad rokos pa arhīvu, lai gadījums ar sēriju C-L, par kuru tik daudz tika runāts, atkal iznirtu no aizmirstības dzīlēm. Meklēju dokumentu un protokolu kaudzē nopratināšanas pierakstu, jo šķiet, ka ar to vajadzētu sākt.

Te nu tas ir.

Paņemu un apsēžos pie loga. Arhivārs strādā telpas priekšpusē un netraucē mani. Aprobežojas tikai ar vieglu izbrīnu, kad sāku kaut ko pētīt šajās klusajās papīra putekļu piestrāvotajās telpās.

Taču atrodos šeit un izbrīvēju sev vietu pie galda.

Paņemu tūlīt zīmuli un piezīmju bloku. Izlasījis protokolu, redzu, ka nebūtu pareizi citēt to vārds vārdā. Protokols datēts ar 1951. gada 6. novembri. Tajā fiksēti tā liecinieka izteikumi, kuru var uzskatīt par galveno. Taču viņš tika nopratināts gandrīz ar piecu mēnešu novēlošanos, jo nolikumā ar sēriju C-L bija smagi ievainots.

Jā, patiešām. Ja gribam sāki no paša sākuma, tad jāņem vērā, ka galvenais liecinieks Jaroslavs Lenks neapšaubāmi bijis tur klāt. Taču daži viņa liecībā minētie fakti pēc pieciem mēnešiem ieguvuši citu jēgu, turpretī tajā nav norādīti apstākļi, kurus nepieciešams zināt, lai tagad stāstījuma gaitā neieviestos nepatīkami pārtraukumi. Izmetīsim, cik iespējams, no podporučika Jaro- slava Lenka un pārējo liecībām neizbēgamas tipiski «ierēdnieciskas» detaļas, tā sakot, sava veida «jēlma- teriālu», un atļausimies pārgrupēšanu un iestarpinājumus, kaut gan tādējādi netiks ievērota attīstības konsekvence, taču ticam, ka izveidosies šī patiešām ārkārtējā gadījuma iespējami pilnīgāks un saskanīgāks attēlojums.

Tātad sāksim:

Jaroslavs Lenks, 27 gadus vecs, Valsts drošības iestāžu darbinieks, pēc dienesta pakāpes podporučiks, pilnvarots veikt sevišķus uzdevumus (izteikties tuvāk par tiem nav vajadzības), neprecējies (šim faktam mūsu izmeklēšanā ir svarīga nozīme), dzīvo Prāgā XII, taču konkrētajā momentā (1951. gada novembrī) atrodas ārstēšanā slimnīcā, liecina:

— 1951. gada 27. jūnijā astoņos no rīta saņēmu pavēli ierasties pulksten divpadsmitos ar pilnvaru pie biedra Budinska Nacionālajā bankā. Kāds būs mans uzdevums, iepriekš nebija zināms. Františeku Budinski, vienu no Nacionālās bankas vadošajiem darbiniekiem, līdz tam nepazinu.

Saskaņā ar pavēli biju formas tērpā un apbruņojies ar automātu un dienesta pistoli.

Direktora Budinska kancelejā tiku iepazīstināts ar trim vīriešiem, kuri mani jau gaidīja. Viens no viņiem, arī apbruņots, bija drošības iestāžu darbinieks seržants Vrana. Viņš paziņoja, ka ieradies manā rīcībā. Divi pārējie bija bankas ierēdņi, tā ap gadiem četrdesmit pieciem, cienīgu, pat manierīgi laipnu izturēšanos. Man šķita, ka viņiem labi zināms uzdevuma svarīgums un viņi izraudzīti tam savu īpašo spēju un uzticamības dēļ.

Esmu spiests ko piebilst. Jau no šiem dažiem teikumiem var puslīdz droši spriest, kā esam iecerējuši lasītāju iepazīstināt ar protokolu. Tajā Jaroslavs Lenks, bez šaubām, neko neapraksta sīkāk, un, bez šaubām, neviens viņu nav iztaujājis par detaļām, kuras mums labi zināmas arī bez viņa palīdzības. Tādēļ šur tur mēs pieļausim nelielu faktu sagrozīšanu, protams, pilnīgi godīgos nolūkos, lai vēstījumā neieviestos pārtraukumi, par kuriem jau minēju.

— Viņus sauca, — turpināja Jaroslavs Lenks, — Srameks un Vojtiržs.

Un atkal jāpiezīmē. Pirmajā nopratināšanā 1951. gada 6. novembrī pacients Jaroslavs Lenks varēja liecināt tikai ar lielu piepūli. Viņš ar grūtībām spēja veidot sakarīgus teikumus. Ja radīsies iespaids, ka viņa liecībai ir nepārtraukts plūdums, tad tas atkal ir minētās faktu sagrozīšanas lielais nopelns.

— Saskaņā ar pavēli, — liecināja Jaroslavs Lenks tālāk, — identificēju Vranas, Srameka un Vojtirža personības apliecības un pilnvaras, pārbaudīju Vranas apbruņojumu, kā arī apskatīju abas pistoles, ar kurām bija apgādāti ierēdņi — Srameks un Vojtiržs. Pēc tam, izpildīdams grupas komandiera pienākumu, paziņoju, ka neesmu pamanījis nekādus trūkumus.

Direktors Budinskis mūsu četrinieku pēc tam aizveda uz pazemes telpām, kur atradās seifi. Tur mūs gaidīja divi darbinieki — seifu nodaļas vadītājs Ržeržiha un vēl kāds formā tērpies darbinieks. Precīzāk par viņu dienesta stāvokli netiku informēts.

Seit sīkāk uzzināju savu uzdevumu. Biju atbildīgs par divdesmit miljonu kronu sekmīgu pārsūtīšanu; visa nauda bija tūkstoškronu zīmēs. Tās bija pavisam jaunas, tikko iespiestas banknotes, kurām vajadzēja pamazām aizstāt vecos apgrozībā esošos līdzekļus. Mans uzdevums būs izpildīts, kad sūtījumu pieņems Bratislavas bankas pārstāvis.

Abi darbinieki kopīgiem spēkiem atvēra lielo tērauda seifu. Tajā kaudzītēs bija saliktas ar papīra strēmelēm pārlīmētas tūkstoškronu paciņas.

Bratislavai domātais sūtījums glabājās seifā atsevišķi, salikts divsimt paciņās. Seifu nodaļas vadītājs ņēma paciņas pa vienaf un sniedza Budinskim. Katra paciņa, kurā atradās simttūkstoš kronu, bija pārlīmēta, tai bija uzspiests spiedogs un trīs parafīna zīmogi. Bu- dinskis aplūkoja katras paciņas zīmogu un pārbaudīja, vai iesaiņojums ir neskarts. Viņš to darīja rūpīgi un uzmanīgi, bet bez liekas kavēšanās. Pēc tam paciņas tika nodotas Sramekam. Tas .rīkojās vēl rūpīgāk un ļoti pašapzinīgi, it kā neuzticēdamies Budinska pārbaudei. Līdzīgi izturējās arī Vojtiržs, kurš it kā izrādīja neuzticību Sramekam. Viņš ņēma no sava kolēģa paciņas un lika uz galda, bet bankas kalpotājs tikmēr novietoja tās koka kastē, kas bija nodrošināta ar divām atslēgām. Kaste bija apmēram 70 cm gara, 40 cm augsta un 50 cm plata.

Abi vadītāji katrs ar savu personīgo atslēgu aizslēdza seifu un pienāca pie galda. Tūkstoškronu paciņas tika atkal no jauna pārskaitītas. Pēc tam Vojtiržs, pārējiem vērīgi sekojot, sāka pārskaitīt arī atsevišķo paciņu sa- luru. Viņš to darīja ar mierīgu, gandrīz vai vienaldzīgu sejas izteiksmi, koncentrēti un veikli. Katru pārskaitīto paciņu Srameks vairāku acu uzraudzībā ielika kastē. Nolīdzināja tās it kā grāmatas bibliotēkas plauktā.

Sī procedūra, kaut gan atbildības sasprindzinājums ne uz mirkli neatslāba, vilkās diezgan ilgi. Mums abiem ar biedru Vranu vēl nebija pienācis laiks ķerties pie savu pienākumu pildīšanas. Varējām tikai pacietīgi noskatīties. Pēc brīža Srameks nomainīja Vojtiržu pie skaitīšanas. Kastē saliktās paciņas tika atkal no jauna pārskaitītas un vāks beidzot aizvērts. Divas atslēgas noskrapstēja. Vojtiržs un Srameks apmainījās ar savām dažādajām atslēgām. Kalpotājs paņēma kamoliņu spīdīgas apsaitēs, kuru veikli izvilka caur kastei piestiprinātajām cilpām.

Kaut gan piedalījos šādā pasākumā pirmoreiz, man radās nešaubīgs iespaids, ka viss norit pilnīgi pareizi.

Banknošu numurus un sērijas apzīmējumus dažu soļu attālumā nevarēja atšķirt, un man nebija iemesla pievērst tiem uzmanību. Neviens man par to neko neteica, tā ka neko par to nezinu.

Vojtiržs ar Srameku bija nerunīgi un izturējās noslēgti. Miljoni, kuri daudzu gadu gaitā gājuši caur viņu rokām, bija radījuši zināmu pārākuma apziņu un augstprātīgu attieksmi pret pārējo pasauli, kur nauda vēl arvien ir valdniece. Es viņus klusībā nosaucu par profesionāliem goda vīriem.

Bez šaubām, mēs ar Jaroslavu Lenku bieži tikām runājuši arī vēlāk, proti, pēc viņa pirmās liecības ieprotokolēšanas. Tikai tad viņš spēja skaidrāk izklāstīt savus iespaidus un novērojumus, no kuriem dažus esmu ietvēris šeit, lai stāstījums kļūtu interesantāks.

— Kaste ar banknotēm tika apsaitēta krustiski, ko sauc par krustsiešanu, — sacīja Jaroslavs Lenks, un tas atkal ir neliels sagrozījums. Neko tādu man, bez šaubām, nevarēja teikt. — Saite tika aizplombēta ar speciālām knaiblēm. To toreiz izdarīja Budinskis. Tiklīdz viņš bija ticis galā, stājāmies pie sava pienākuma — sūtījuma apsargāšanas. Kaste, kurā atradās divdesmit miljoni, bija samērā maza. Šādas kastes parasti liekot izgatavotas astoņdesmit miljonu pārvadāšanai — tā mums paskaidroja Budinskis.

Bankas kalpotājs pacēla to bez sevišķām grūtībām. Mēs abi ar Vranu izgājām pagalmā reizē ar kalpotāju. Kasti ielika lielā automašīnā. Mēs ar Vranu apsēdāmies tā, lai kaste atrastos starp mums. Pēc brīža abu bankas direktoru pavadībā ieradās Vojtiržs un Srameks. Viņi apsēdās mums pretī uz nolaižamiem sēdekļiem. Direktori atvadījās īsi, taču laipni. Šoferis, kurš bija labs sava amata pratējs, iedarbināja motoru. Tas bija slēgts sešcilindru mersedess ar tērauda virsbūvi, kura nevarēja lepoties ar īpašu izskatīgumu. Sis šoferis, strādādams Nacionālajā bankā, brauca ar to jau četrus gadus.

Mums abiem ar Vranu katram bija līdz pāris tāfeļu šokolādes, mazliet cepumu, gabals desas un pa blašķei ar tēju. Sramekam un Vojtiržam bija līdz pamatīgi portfeļi, piebāzti ar ēdamo un lieliem termosiem.

Mums bija jābrauc ar ātrvilcienu, kurš pieturēja tikai dažās vietās. Mēs ar Vranu nedrīkstējām atkāpties no sūtījuma ne soli. Vojtiržam un Sramekam pieturvietās bija atļauts izkāpt. Pa ceļam par sūtījumu atbildējām mēs abi ar biedru Vranu.

Mersedess mūs drīz vien aizveda uz staciju. Šoferis, uzrādījis caurlaidi, piebrauca pie pašas kravas platformas, kur stāvēja vientuļš pasta vagons. No tā iznāca kāds dzelzceļnieks. Vojtiržs un Srameks apmainīja ar viņu dažus dokumentus. Dzelzceļnieks aizgāja, atstādams vagonu mūsu rīcībā.

Sūtījumu vagonā ienesa Vrana. Aiztaupīdams viņam liekas rūpes, vērīgi aplūkoju vagona iekšpusi. Vagons bija sadalīts trijās daļās. Durvis no abām pusēm veda pašaurā vidusdaļā. Kreisās puses izbūve atgādināja pasta nodaļas bagāžas glabātuvi. Labā puse bija ērtāka. Tur atradās koka soliņš, neliela telpa bagāžai un abās pretējās sienās pa diviem logiem.

Izvēlējos ērtāko nodalījumu. Vrana nolika kasti kaktā un apsēdās tās tuvumā uz garenā soliņa. Paklausot manam uzaicinājumam, ienāca arī Vojtiržs ar Srameku. Abi darīja to ar zināmu nepatiku.

Viņi man atgādināja divus gara radiniekus. Līdz šim pat nebiju pamanījis, ka šiem cilvēkiem būtu raksturīga izjūtu dažādība. Abi izturējās pilnīgi vienādi. Joprojām bija manierīgi pieklājīgi.

Neprasot manu piekrišanu, ierēdņi apsēdās viens otram pretī abpus nolaižamam galdiņam. Viņi tūlīt sakrāva uz tā savus līdzpaņemtos krājumus. Izvilka ārā no portfeļiem bulciņas, žāvētu gaļu, saldumus un divas pudeles minerālūdens. Ar diezgan īgnām sejām ķērās pie pusdienošanas. Par Vranu un mani viņi nelikās ne zinis, it kā būtu pilnīgi aizmirsuši mūsu klātbūtni.

Alēs arī likām viņus mierā. Vrana mierīgi sēdēja, bet es aizslēdzu durvis vagona kreisajā pusē un vidū. Izbīdāmā siena kreisajā nodalījumā bija nodrošināta ar stiprām bultām un atslēgām. Logi bija aizrestoti ar vertikālu, no ārpuses piestiprinātu dzelzs režģi. Vagons bija vecmodīgs.

Ņemot vērā mūsu brauciena virzienu, drīzāk bija jārunā par vagona priekšējo un pakaļējo nodalījumu, nevis par labo vai kreiso pusi. Taču tajā brīdī es vēl nezināju, no kuras puses tiksim piekabināti. Vēlāk izrādījās, ka esmu apsēdies priekšējā nodalījumā. Varu apliecināt, ka vietas izvēle bija atkarīga tikai no manis paša un mani neviens neietekmēja.

Srameks ironiski palūdza atļauju atvērt logu. Man pret to nebija nekas iebilstams. Vagonā bija smacīgi, kaut arī tas stāvēja noliktavas ēku ēnā. Abi ierēdņi bija tērpušies vestēs un svārkos, taču nenovilka tos. Biezos lietus mēteļus viņi pakāra uz āķīša savā pusē pie loga.

Izvēlējies sev vietu, mierīgi klausījos Srameka un Vojtirža žēlabainajās runās. Viņi kopīgi kritizēja šo novecojušo transporta veidu. Naudas pārsūtīšanā viņi bija piedalījušies jau vairākkārt. Kādu laiku samērā dedzīgi tika apspriestas labākas transportēšanas iespējas, piemēram, ar lidmašīnu.

Viņu sarunā es nepiedalījos. Vrana arīdzan ne, jo sekoja manam paraugam. Vojtiržs un Srameks pēc brīža apklusa. Viņi, acīm redzot, nebija informēti par apstākļiem, kuru dēļ 1951. gada vasarā tika izmantots šis neērtais naudas transportēšanas veids.

Vagonā smēķēt bija aizliegts. Srameks grasījās šo aizliegumu pārkāpt. Viņš izteicās, ka tas esot muļķīgi. Aizrādīju, ka viņš var iziet no vagona un uzsmēķēt ārā. Kopa ar viņu izgāja ari Vojtiržs. Tā kā pēc viņu iziešanas aizslēdzu durvis, iespējams, ka viņi uzskatīja manu rīcību par pārāk formālistisku. Droši vien šķitu viņiem pat smieklīgs. Taču es, bez šaubām, izjutu pret divdes- desmit miljoniem lielāku respektu nekā viņi. Atgriezušies vagonā, ierēdņi vairs nerunāja. Sēdēja, savilkuši augstprātīgus ģīmjus. Apmēram pēc desmit minūtēm mūsu vagonu lokomotīve aizveda un piekabināja pie divpadsmit pasažieru vagonu sastāva, kas stāvēja stacijā pie perona. Mūsu vagons atradās tūlīt aiz lokomotīves.

Atvēru durvis. No pirmā pasažieru vagona pie mums

ienāca divi drošības iestāžu darbinieki, kurus es jau pazinu. Viņi stādījās mums priekšā — esot mūsu apsardze. Pēc tam atgriezās savā vagonā.

Piezīme: pasta vagona Lenks norādījis cilvēku un tiskajā brīdi, kurš iestājās nebūtu nepieciešams sniegt plāna zīmējumā Jaroslavs kastes atrašanās vietas kri- vēlāk. Taču domāju, ka šeit zīmējumu.

— Atkārtoju un uzsveru, — apgalvo Jaroslavs Lenks savā liecībā, — ka viss joprojām bija pilnīgā kārtībā. Stāvējām vēl apmēram ceturtdaļu stundas. Pa šo laiku pasta vagonā netika pārmīts ne vārds.

Beidzot vilciens sakustējās. Palūkojos pulkstenī. Bija četrpadsmit un divdesmit septiņas minūtes.

Iededzu vagonā apgaismojumu, jo tālāk mums bija jābrauc cauri vairākiem īsiem tunejiem. Pamanīju, ka manas savlaicīgās rūpes izsauca tādu kā līdzjūtīgu smīnu abu ierēdņu augstprātīgajās sejās. Viņi noteikti bija pārliecināti, ka mēs ar Vranu gluži veltīgi visur bāžam savus degunus un ka viņi divatā, vedot naudu parastā koferi un braucot parastā pasažieru vagonā, būtu nogādājuši to galā arī bez mums.

Patiešām var likties, ka tāda neuzkrītoša pārvadāšana ir mazāk bīstama.

Tālāk Jaroslavs Lenks liecina:

— Pēc stundas vilciens apstājās stacijā P. Srameks un Vojtiržs atkal izgāja laukā, lai uzsmēķētu. Sie abi tik akurātie cilvēki — ja runa bija par naudu — pameta vilcienā absolūtā nekārtībā papīrus, kuros ietīta žāvētā gaļa, saldumu maisiņus un savus portfeļus. Atgriezušies vagonā, viņi izvilka no portfeļiem visu, kas tur vēl bija palicis, arī savus lielos termosus, un sāka kaut ko meklēt. Diezgan pikti apvainoja viens otru aizmāršībā. Beidzot viņi atrada spēļu kāršu paciņu un sāka spēlēt «sešdesmit seši». Spēlēja ar mietpilsonisku, neatslābstošu aizrautību uz niecīgām summām, kas man likās smieklīgi, — šiem ļaudīm taču bija darīšana ar miljoniem. Pret mums viņi joprojām izturējās ar pārākuma apziņu.

Nākošajā stacijā abi negāja ārā un drīz pēc tam pārtrauca arī kāršu spēli, jo viņiem izcēlās nenozīmīgs strīds. Sapratuši mana smaida jēgu, viņi arī sāka smaidīt — pirmo reizi kopš tā brīža, kad viņus ieraudzīju. Sīkumainais, komiskais strīdiņš pāris kronu dēļ bija norāvis viņiem cēlo ņiiljonu sargu masku, un tādēļ nācās mest pie malas arī profesionālo goda vīru augstprātību. Tā paši sagrāvuši iespaidu par savu aplamo cienīgumu, viņi, bez šaubām, atzina, ka būtu gudrāk grozīt arī mazliet atturīgo uzvedību.

Vojtiržs man draudzīgi piedāvāja mēriņu melnas kafijas no sava lielā termosa. Taču es pirms neilga brīža biju uzmundrinājies ar tējas malku no karavīra blašķes, un tādēļ man bija vērā liekams iemesls laipni atteikties. Uzskatīju arī, ka nebūtu pareizi tik atsaucīgi atbalstīt viņu tuvināšanās mēģinājumu, ja līdz šim abi izturējušies pret mums tik augstprātīgi.

Taču Vrana kafiju pateicīgi pieņēma. Nesaprata manas atteikšanās iemeslu. Ierēdņi sāka stāstīt Vranam par kafijas vārīšanu. Man negribējās piedalīties sarunā. Piegāju kreisajā pusē pie priekšējā loga un sāku vērot garāmslīdošās ainavas.

Vrana, šķiet, klausījās, jo Vojtiržs sāka stāstīt kaut kādu ne visai saprotamu, bet pēc viņa domām aizraujošu notikumu, kura galvenie varoņi bija kaislīgi kafijas cienītāji. Man tas šķita samākslots.

Izlikos, ka viņa stāstam nepievēršu uzmanību. Pēc brīža — Vojtiržs savu stāstāmo vēl nebija beidzis — gribēju atiet no loga un atkal apsēsties.

Taču man neizdevās to izdarīt, tādēļ ka …

Jā. To viņš vairs nepaguva izdarīt. 297,3. kilometrā pasta vagons eksplodēja. Briesmīgs sprādziens saārdīja to gabalu gabalos.

Jaroslavs Lenks attēlo to šādi:

— Tajā brīdī, kad, stāvēdams pasta vagonā pie loga, gribēju no tā novērsties, acīs man pēkšņi iesitās spilgti balta gaisma un vienlaikus apdullināja briesmīgs trieciens, it kā turpat blakus iespertu pērkons un mani apžilbinātu zibens. Spēriens pēkšņi savādā kārtā apklusa, un gaisma pārvērtās ugunīgos lokos. Kas notika ar mani vēlāk, nezinu. Nācu pie samaņas jau šeit, slimnīcā, taču apziņas mirklis vilkās tikai pāris minūšu. Pēc tam iekritu vēl dziļākā un ilgākā nemaņā. Kā. pēc tam uzzināju, ārsti manu neilgo samaņas atgūšanu vērtējuši kā īslaicīgu, nelaimi vēstījošu apziņas noskaidro- šanos īsi pirms nāves. Daļēji viņi to uzskatīja par izdarīto iešļircinājumu labvēlīgo iedarbību. Nekādu sāpju nejutu, tikai bija pamirušas kājas un rokas un galvā savāds karstums. Sapratu, ka mani ārkārtīgi apzinīgi sargā no visiem uztraukumiem, taču mani darīja nemierīgu kaut kas, ko nekādi nevarēju atcerēties, un par varēm gribēju to izdarīt. To sapratuši, viņi man pateica, ka esmu izglābies brīnumainā kārtā. Ka pasta vagonā noticis noslēpumains sprādziens, par kura upuriem kļuvuši visi trīs mani ceļabiedri. To dzirdēju it kā no liela tāluma un tumsas.

Par sprādziena izcelsmi, iemesliem un mērķi nevaru pateikt neko. Man tikai šķiet, ka sprādziena cēlonis atradās vagona iekšienē.

6. XI 1951.

Jaroslavs Lenks v. r.

2

Ceļinieks, kurš dotos uz 297. kilometru, vai, izsakoties mazāk poētiski, ziņkārīgais, kurš ierastos notikušā atentāta vietā, ieraudzītu līdzenu, tālu pārskatāmu apvidu, ko šķērso divsliežu dzelzceļa līnija. To ceļot, tikpat kā nebija nepieciešamības taisīt ne uzbērumus, ne apakšzemes tuneļus. Ieloks, ko šajā vietā veido dzelzceļa līnija, sava lielā rādiusa dēļ gandrīz nav pamanāms. Tādēļ vilcienu var redzēt ielokā jau pa lielu gabalu, un rodas iespaids, it kā ātri tuvotos uzvelkama bērnu rotaļlietiņa.

Gar abām ceļa pusēm paviz spoguļgludi dīķi, kuri izrakti apkārtnes nosusināšanas labad. Tur plešas ne tikai purvainas p|avas, bet ari plaši, zeltaini labības iauki, zemi, gaiši zaļi biešu lapu paklāji un tumši, it kā viegli aprasojuši, līdzeni āboliņa klajumi. Apvāršņa ļ malā iezīmējas pelēkzilgani, miglā gaistoši mežu puduri un ciema māju baltie četrstūrīši vai izkaisītas viensētas, kuras it kā centušās aizbēgt jo tālāk no garām- traucošajiem vilcieniem, vientulīgi augoši koki un krūmu puduri.

Apmēram simts metrus tālāk aiz 297,3. kilometra, tuvāk 297,4. kilometram, dzelzceļa līniju šķērso ne visai plata šoseja ar ne sevišķi dzīvu kustību. Skatoties vilciena kustības virzienā — vilciena numurs bija 2316 — Jaroslavs Lenks raudzījās ārā pa logu, kurš atradās kreisajā pusē. Iepretī Vojtiržam. atlaidies uz soliņa, kājas izstiepis, atpūtās seržants Vrana. Vojtiržs piecēlās kājās, kad piedāvāja kafiju. Kaste ar divdesmit miljoniem atradās kaktā pretī Vranam, un tādējādi tā viņam visu laiku bija saskatāma.

So krietni vien novēloto situācijas un apstākļu aprakstu, ko sniedza Jaroslavs Lenks, diemžēl nevarēja apstiprināt neviens pats cilvēks visā pasaulē. Taču tūlīt atradās vairāki liecinieki, kuri bija redzējuši notikumu, tā sakot, no malas.

Kilometru stabiņš 297,3 atrodas apmēram vidū starp divām pārmijnieku būdiņām — N° 59 un N° 60. Pārmijnieks N° 59, pēc visiem noteikumiem pavadījis pasažieru vilcienu N°2316, atgriezās savā būdiņā. Pēkšņi viņam likās, ka kaut kur tālu atskan pērkona grāviens. Tas viņu izbrīnīja. Nebija ne mazākā vēja. Balto mākoņu grēdas nekādā ziņā nevēstīja negaisu. Pārmijnieks izgāja atkal ārā un paskatījās uz debesīm un uz dzelzceļa līniju.

— Man šķita, ka kaut kur izšauj ar vairākiem lielgabaliem reizē, — viņš sacīja nopratināšanā. — Ieraudzīju pie apvāršņa paceļamies brūnus dūmus. Telegrafēju uz līniju, taču atbildi nesaņēmu.

Būdiņas N°60 pārmijnieks paredzēto vilcienu nesagaidīja. Tā kā bija labvēlīgi akustiskie apstākļi, viņš skaidri sadzirdēja sprādziena detonāciju, kā arī labi redzēja dūmu stabu. Bez šaubām, viņam tūlīt radās aizdomas, ka noticis kaut kas ārkārtējs. Viņš noraidīja attiecīgu ziņojumu, izmantodams telegrāfa līniju ātrāk par piecdesmit devīto pārmijnieku. Pēdējais jau zvanīja pa telefonu. Bija pagājis samērā neilgs brīdis, kopš 2316. vilciens uz ce|a apstājies, bet pārsteigtā dzelzceļa transporta vadība drīz vien uzzināja notikušā iemeslus.

Izmeklēšana man tika uzticēta nepilnas divas stundas pēc katastrofas. Kopā ar saviem pavadoņiem bez vilcināšanās devos uz notikuma vietu — notikuma, kurš noteikti nebija gluži vienkāršs nelaimes gadījums. Devāmies ceļā ar visātrāko mašīnu. Attālums bija pamatīgs. Nonācām tur tikai vakarā, taču lietas izmeklēšanā netika veltīgi zaudēts ne mirklis.

Jau trakajā braucienā pa šoseju varēju ar īsviļņu raidītāju nodot rīkojumus un pieņemt ziņojumus, tā ka viss bija noorganizēts, cik vien labi iespējams.

Vietējās drošības iestādes un dzelzceļa pārvaldes darbinieki, ugunsdzēsēji un medicīniskais personāls rīkojās patstāvīgi un pēc labākās sirdsapziņas jau sen pirms manas ierašanās. Tā drīz pēc sprādziena tika nopratināti vairāki cilvēki, kuri bija strādājuši netālu uz lauka. Viņu liecības bija ticamas un cita citai līdzīgas, tā ka Jaroslava Lenka vēlākā liecība bija tikai to loģiski pilnīgi sakritīgs papildinājums. Taču tajā slēpās kāda ar pūlēm pamanāma atšķirība, ko mēdz apzīmēt par «de- tektīvnaglu» un kas mums pamatīgi sajauca prātus.

Ļaudis, kuri strādāja uz lauka, pavadīja vilcienu ar skatieniem. Tas ir zināms psiholoģisks stāvoklis, savdabīga pārmaiņa vienmuļīgajā darbā, īss atpūtas mirklis. Tur bija arī divi bērni. Viņi pārtrauca savas rotaļas un māja un sauca vilcienam sveicienus.

Visumā aina, kuru ieraudzījām īsi pirms astoņ- padsmitiem, bija raibāka, nekā bijām gaidījuši. No ļaužu satrauktajām liecībām izsecinājām galveno:

Vilcienam ejot pilnā gaitā, no vagona, kas atradies tūlīt aiz lokomotīves, pēkšņi izšāvusies augsta, dzeltena liesma ar apžilbinoši baltu vidusdaļu, tieši virs jumta. Acumirklī tā piltuvveidā paplašinājusies, un tūlīt pēc tam atskanējis spēcīgs, pērkona spērienam līdzīgs grāviens. Izveidojies tumšbrūnu dūmu vainags — apmēram trīspadsmit metru augstumā —, un tajā bijuši saskatāmi melni un gruzdoši sodrēji, dzirkstis un lidojošu lauzu virpuļi. Pēc tam sastingušo un šausmu pārņemto ļaužu acu priekšā izaugušas grūstoša

metāla un lūstoša koka drupas, it kā spēcīga vētra tikko būtu nogāzusi kokus.

Ļaudis uz lauka bija ievērojuši visus sīkumus. Katrs bija redzējis vai dzirdējis un atcerējās kaut ko citu. Netālu no bērniem bija nokritis sačervelējies skārda gabals. Uz lauka bija nokrituši arī daži degoši koka gabali.

Pēc nostāstiem bijis labi redzams, kā lokomotīves pakaļējā daļa ar cieši piekabināto ogļu bunkuru sagriezusies sānis un tādējādi izskrējusi no sliedēm. Agregāts, atrāvies no vilciena, ar lielu dārdoņu pārtriecies šķērsām pāri sliedēm un šķembām nobārstītajai joslai otra ceļa pretējā malā. Bijis sagaidāms tikai, ka tas noripos no zemā uzbēruma un apgāzīsies. Te pēkšņi lokomotīve, pa pusei pārkārusies pār uzbēruma malu, apstājusies, jo iestrēdzis sagreizušais bunkurs. No tā gāzušās ūdens šaltis un birušas ogles. No lokomotīves ar griezīgu svilpienu traukušies ārā lieli tvaika mākoņi.

No pasta vagona bija palikusi ipāri tikai platforma, it kā to kāds milzu āmurs būtu iedzinis trasē. Grīdas atliekas un sienas, kas tur vēl rēgojušās, sadegušas, šīs vagona paliekas, kā izrādījās, bija kalpojušas par spēcīgu bremzi pārējam sastāvam. Divi nākošie vagoni bija sagriezušies šķērsu katrs uz savu pusi apmēram ļ trīsdesmit grādu leņķī pret sliedēm. Pirmajam no tiem sprādziens bija sagrāvis priekšējo sienu un atrāvis gabalu jumta. Sis vagons ari bija sadedzis. Otrs ielūzis vidū. Pārējie vagoni bija palikuši uz sliedēm, taču trešajam uzgrūdies virsū iepriekšējais, un piektais ietriecies ceturtajā. Sestais un tālākie vagoni bija cietuši mazāk.

Pasta vagons, acīm redzot, bija uzsprādzis no iekšienes. Par to pārliecināja ne tikai liecinieku apraksti, bet arī atrastie lietiskie pierādījumi. Ekspertu komisija, kura ieradās visātrākajā laikā, nāca pie šāda slēdziena:

— Sprādziena centrs visādā ziņā atradies vagona iekšienē, domājams, tā priekšējā daļā. Pilnīgi izslēgts, j ka spridzeklis būtu novietots uz sliedēm vai kādā citā i vietā ārpus vagona.

Rūpīga drupu apsikate ar lielu ticamību ļauj secināt, ka izmantots divu cietu spridzināmo vielu — heksogēna un trotila maisījums, ko pie mums sauc par trotilhekso- gēnu. Spridzināmā viela liexogen, ko apzīmē arī ar Ti vai RDX, ķīmijā saukta par cyklotrimetylentriniiramin, ir ļoti brizanta sprāgstviela. Tās sajaukumu ar trotilu bieži izmantoja vācieši kara laikā lielgabalu lādiņos un spridzekļos, jo šim savienojumam piemīt vislielākā eksplozīvā efektivitāte.

Paņēmienu, ar kuru spridzināmā viela novesta līdz eksplozijai, nevar precīzi noteikt. Parasti sprādziena izsaukšanai izmanto tā saucamo primāro ierosinātāju, piemēram, kapsulu-detonato.ru. Arī ar parastu uzpūšanu var degšanas procesu novest līdz sprādzienam, taču tam nepieciešami ārkārtēji priekšnosacījumi, kuru šeit, pēc visa spriežot, nav bijis. Ievērojot izpētītos apstākļus, drīzāk šķiet, ka izmantots laika deglis, ko uzstādījusi nezināma persona, jo maz ticams, ka spridzināmo ierīci būtu iedarbinājis kāds no pasta vagona apsardzes.

Laika degļa specifika ir šāda: sērskābe, kuras pieplūdumu regulē aizgrieznis, saēdot starpsienu, savienojas ar kālija hlorāta un cukura maisījumu. Sis sajaukums iedarbojas kā iniciators un aizdedzina kapsulu-detona- toru, kas noved spridzekli līdz eksplozijai. Taču nav izslēgts, ka ticis izmantots arī cits laika degļa princips, piemēram, pulksteņa mehānisms. Spridzekli varēja iedarbināt ari vēl ar citiem paņēmieniem, kurus minēsim vēlāk.

Sprāgstvielas daudzums varēja svārstīties no 1 līdz 2 kg. Sprādziens notika relatīvi slēgtā telpā, kuras tilpums — 30—35 kubikmetri. Kaut gan saskaņā ar vilciena pavadoņa liecību logi vienā pusē bijuši atvērti, telpu tomēr var uzskatīt par noslēgtu. Sprādziena centrā izveidojās apmēram 2000 atmosfēru liels spiediens. 8 līdz 10 cm attālumā tas jau pazeminājās līdz 1000 atmosfērām uz 1 cm2 . Tā kā sprādziena radītie gāzveida produkti ātri izplatījās, sprādziena viļņa spiediens lidz ar attāluma pieaugumu krita visai strauji. Lai noteiktu spiediena lielumu uz vagona sienām, var izmantot profesora Dr. Pokrovska sastādīto formulu. Saskaņā ar to atlikušais šāda viļņa spiediens 2 m attālumā no sprādziena centra ir vairs tikai 7 atmoslēras. Taču var uzskatīt, ka konkrētajos apstākļos, ievērojot trotilhekso- gēna eksplozīvās spējas, vilciena nodalījumā spiediens sasniedzis 10 līdz 20 atmosfēras. Sāds spiediens ir absolūti iznīcinošs. Docents Demidovs norādījis, ka sprādziena vilnis vairumā gadījumu cilvēkam nāvīgs jau pie trim atmosfērām. Bez kaitīgas iedarbes uz veselību cilvēks var pārciest tikai līdz 0,2 atmosfērām lielu sprādziena viļņa spiedienu.

Pēc pasta vagona nodalījuma jumta izmēriem varam spriest, ka laukums bijis apmēram 10 līdz 15 kvadrātmetru liels. Rēķinoties ar 10 atmosfēru lielu spiedienu uz jumtu, sprādziena spēka lielums līdzinās vienam miljonam kilogramu, t. i., 1000 tonnām. Sī aprēķina pareizību apliecina vietas apskate.

Sprādziena bridi gāzveida eksplozijas produktiem bijusi augsta temperatūra un atbrīvojies liels siltuma daudzums. 1 kg trotila teorētiski izdala 90 kilokaloriju siltuma pie 2800 grādiem pēc Celsija. 1 kg heksogēna dod 1308 kcal pie 4110 grādiem pēc Celsija. Divi kg tro- tilheksogēna maisījuma proporcijā puse pret pusi dod 1598 litrus gāzveida vielu pie nulles grādu temperatūras pēc Celsija un spiediena 760 mm Hg. Pēc siltuma un atmosfēras nosacījumiem spriežot, šajā gadījumā sprādzienā radušos vielu tilpums attiecībā pret kupejas tilpumu bijis apmēram 472 līdz 5'/2. Straujā izplatība un tātad adiabātiskā atdzišana veicinājusi ātru sprādziena radīto vielu temperatūras pazemināšanos, taču spridzekļa tuvumā saglabājusies augsta temperatūra, kurā viss acumirkli sadedzis vai pārogļojies, bet gaisa viļņa izmētātos priekšmetus tūlīt no visām pusēm apņēmusi uguns.

Nedrīkst pilnīgi izslēgt ari spridzekļa iešaušanu no āra. Sajā nolūkā varēja tikt izmantots tāda tipa prettanku lādiņš kā pagājušajā karā vācu Panzerfaust, amerikāņu Bazooka vai angļu Piat. Sie ieroči konstruēti tā, ka to spridzināmie lādiņi ir vadāmi. Piemēram, Panzerfaust galviņa viegli pārsit vairāk nekā 20 cm biezas bruņas, taču tāds pats spridzināmais lādiņš nevar kaitēt daudz plānākām bruņām, ja tam nav piešķirts noteikts virziens.

Sajā gadījumā jādomā, ka iešautā galviņa nav sadragājusi vagona sienu, bet gan nejauši ielidojusi pa atvērtā vagona loga aizrestojuma spraugu un tikai iekšā atsitoties eksplodējusi.

Labi. Bet kāda tam nozīme? Par lādiņa iešaušanu vagonā no āra nevar būt ne runas, tādēļ ka nav bijis šāvēja, vismaz 297,3. kilometrā ne. Ļaudis, kuri strādāja uz lauka, nevar turēt aizdomās.

Vilciena mašīnista liecībā bija uzrādīts vilciena āt- rums_ sprādziena brīdī. Pēc tam izrādījās, ka mūsu iz- rneklešanā šim apstāklim ir ārkārtīgi svarīga nozīme.

Mašīnists liecināja:

— Jau apmēram desmit minūtes spidometrs nemainīgi rādīja 70 km ātrumu stundā; šis ātrums minētajā ceļa posmā atbilda vilcienu kustības grafikam. Tas, par laimi, bija samērā neliels ātrums, kuru pēc instrukcijas nebija atļauts pārkāpt. Te pēkšņi…

Un tā tālāk.

Mašīnists bija ticis cauri ar dažiem pamatīgiem no- brāzumiem un kreisās rokas lūzumu. Smagāk bija ievainots kurinātājs, kuram trieciens lauzis trīs ribas; viņam bija arī plēsta brūce pleca muskuļos un otrās pakāpes apdegumi.

Pasažieru vagonos bijušas aizņemtas tikai divas trešdaļas vietu. Nāves gadījumu ceļotāju vidū par laimi nebija. Visiem cietušajiem tika sniegta ātra un pašaizliedzīga palīdzība.

Gan ievainotie, gan veselie tika izklaušināti un viņu dokumenti reģistrēti ne tikai dzelzceļu pārvaldes, bet arī mūsu iespējamo interešu dēļ. Viņu vidū tika atklāti divi spekulanti, no kuriem vienam bija pārlauzts deguna kauls, un viņš turpināja ceļošanu uz iepriekšējā ieslodzījuma vietu ar apsaitētu degunu. Pagaidām tas bija vienīgais mūsu «loms».

Lai likvidētu paniku, kas tūlit izcēlusies, pašaizliedzīgi bija rīkojušies abi dzelzceļa apsardzes kareivji no pirmā pasažieru vagona. Viens no viņiem bija dabūjis asiņojošu brūci sejā, otrajam bija daudzās vietās ievainots ķermenis un formas tērps gandrīz viss vienās skrandās. Abi saglabāja mieru un savaldību, enerģiski organizēja pirmās palīdzības sniegšanu, izveidodami no neskartajiem pasažieriem sanitārās grupas. Viņi bija rīkojušies tā, saprazdami, ka notikušais nav vienkāršs satiksmes negadījums. Apsargi nejāva nevienam ne aiziet, ne arī tuvoties drupām.

Sprādziena seku likvidēšanā viņiem čakli palīdzēja pavadoņi, kuri zināja tikai to, ka pasta vagonā atradies kāds valstiski svarīgs sūtījums. Vilciena brigadieris kritiskajā brīdī bija atpūties priekšpēdējā vagona mazajā, tukšajā kupejā. Sēdējis uz sola, atspiedies ar kājām pret pretējā sola malu. Sāda poza bija izrādījusies viņam par vislabāko aizsargu pret trieciena sekām. Vilciena brigadierim bija palaimējies — viņš nebija dabūjis nevienu ievainojumu.

Otram darbiniekam bija klājies ļaunāk. Viņš stāvēja kupejas bīdāmajās durvīs un runājās ar pasažieriem, kad vilciens gandrīz pēkšņi apstājās un durvis pēc inerces ar apmēram septiņdesmit kilometru ātrumu aizcirtās ciet, satriecot viņam sānus. Stiklu radītais ievainojums nebija pārāk bīstams. Taču viņš pašaizliedzīgi piedalījās visos nepieciešamajos darbos, jo uzskatīja to par savu pienākumu, un nerimās, iekams nezaudēja samaņu.

Kad beidzot ierados notikuma vietā, tur valdīja relatīvs miers. Visi pasažieri, kuru personības bija identificētas — kā jau minēju —, pievakarē bija aizvesti vai nu ar speciālvilcienu, kurš devās tālāk paredzētajā virzienā, sanitārajām mašīnām vai citiem satiksmes līdzekļiem. Tehniskās apkalpes vilciens ar ceļamkrānu ieradās no pretējās puses pakaļ vilcienam Nr. 2316. Tagad tas gaidīja un apgaismoja ceļu. Satiksme uz līnijas bija uz nenoteiktu laiku pārtraukta. Nevarēja uzsākt lauzu novākšanu, iekams nebija pabeigta rūpīga vietas apskate, un tas varēja vilkties vēl samērā ilgi. Kāds sajukums tādēļ draud satiksmei, vislabāk bija saskatāms dzelzceļa administrācijas pārstāvju sejās.

Pieņēmu ziņojumu. Dzelzceļa līniju no abām pusēm apsargāja mobilizēto drošības iestāžu darbinieku ķēdes. Aiz viņiem mīņājās samērā daudz ziņkārīgo, kuri šeit bija saskrējuši no malu malām. Pavēlēju visiem nepiederošajiem izklīst.

Bez drošības iestāžu mašīnām tur atradās arī baltais medicīniskās palīdzības auto un furgons mirušo aizvešanai. Abas mašīnas stāvēja pie zemā uzbēruma.

Sanitārajā mašīnā gaidīja dzelzceļa pārvaldes ārsts, gados jau pavecāks cilvēks, kurš tajā brīdī izskatījās |0ti noguris. Viņš pievienojās manai skaitliski lielajai grupai, kurā ietilpa ne tikai mani līdzstrādnieki, bet arī dzelzceļa pārvaldes komisijas locekļi, apsardzes grupas priekšnieks, abi eskorta kareivji, vilciena brigadieris, sur,p izsauktie dažādu nozaru speciālisti, kā arī divi līnijas apgaitnieki.

No tuvīnā šosejas un dzelzceļa līnijas krustojuma pāri laukam kratījās šurp automašīna; ļodzīdamās uz nelīdzenā pamata, tā svieda sev priekšā konusveidīgas, raustīgas gaismas strēles. No tās izkāpa Iekšlietu ministrijas komisija četru cilvēku sastāvā.

Apkārtne grima tumsā, kura šķita vēl dziļāka tāpēc, ka nelaimes gadījuma vietu apgaismoja starmešu krustiskie šķēpi. Taču baismā drupu kaudze, apklāta ar pārklājiem un aizkariem no vagonu logiem — ar visu, kas bijis pie rokas, — grima noslēpumainā puskrēslā.

Uz manu lūgumu vienu no starmešiem pagrieza tā, lai notikuma vietu apgaismotu pilnīgi. Pārklāji tika noņemti.

Sprādziens pasta vagonā bija atstājis drausmīgas sekas.

Seržantam Vranam bija norauta galva. Ķermenis — formas tērps gandrīz pilnīgi sadedzis — bija pārlauzts un vagona priekšējā sagruvusī siena ietriekusi to starp sliedēm. Ļoti ticams, ka to atsviedis atkabinājies tenderis.

Srameku sprādziens bija sarāvis gabalos. Viņa ķermeņa daļas bija uzsviestas uz jumta un nokritušas dažādās vietās. Uguns viņu gandrīz nebija skārusi.

Vojtiržu bija saspieduši lūžņi vagona kaktā iepretī tai vietai, kur, spriežot pēc vēlākās Jaroslava Lenka liecības un tikko manāmam pēdām, ko uzgājām, stāvējusi kaste ar divdesmit miljoniem. Ar pārcilvēciskām abu apsardzes kareivju pūlēm cietušais tika izvilkts no saliektas sijas apakšas, kur viņu laizīja liesmas gluži kā krāsnī. Viņam bija sadragāts krūšu kurvis, nemaz jau nerunājot par lauztiem locekļiem, tādēļ visi mēģinājumi glābt cietušā dzīvību izrādījās veltīgi.

Podporučiks Lenks tika atrasts apmēram sešu metru attālumā no vagona. Ar lauztu galvaskausu viņš gulēja uz kāda sānu sienas gabala. Dzelzs stienis no loga aizrestojuma bija iedūries viņam mugurā un ievainojis mugurkaulu.

— Tātad vienlaikus divi nāvīgi ievainojumi, — konstatēja nogurušais ārsts, kurš pašaizliedzīgi bija palicis pie mums. — Taču, kad es ierados, viņš vel izrādī- dija vājas dzīvības pazīmes. Viņš bija viens no pirmajiem, kuru aizvedām. Neviens nebrīnītos, ja pacients būtu nomiris jau pa ceļam.

Pagaidām Jaroslavs Lenks bija dzīvs, uzzināju to ar radioraidītāja palīdzību. Slimnīcā, kur viņš tika nogādāts, konstatēja galvas un mugurkaula smadzeņu ievainojumus, kā arī iekšējo orgānu bojājumus. Kombinēto operāciju, kura bija ļoti nepieciešama, taču ārkārtīgi riskanta, nevarēja izdarīt. Vienīgais operāciju galds ar rentgena ierīci un vienīgais ķirurgs, kurš šadu operāciju būtu varējis veikt, tajā laikā atradās Prāgā. Jaroslavu Lenku nosūtīja uz turieni ar lidmašīnu. Neviens neticēja, ka viņš nonāks uz operāciju galda dzīvs.

Noteicu lielāku aizliegto zonu, kur nepiederošie nedrīkst ieiet. Mums trūka dienas gaismas, lai lūžņiem piesvaidīto apkārtni pamatīgi izpētītu. Tādēļ atlikušajā nakts daļā ieteicu veikt tikai tādus darbus, kuri nebija saistīti ar dzīvības briesmām un kuriem nebija nepieciešama sevišķa redzamība.

Uzdevu, piemēram, sameklēt ieročus, ar kuriem bija apbruņota pasta vagona apsardze. Bez šaubām, man bija zināmi to numuri.

Ieročus atrada samērā ātri. Vranas stipri bojātais automāts mētājās netālu no vietas, kur bija nokritis viņa bezgalvainais ķermenis. Dienesta pistoles maksts vēl arvien karājās pie apdegušās siksnas, kura vairākās vietās bija galīgi pieķepusi pie ķermeņa un pieskaroties sabirza. Abi ieroči — ja tā var izteikties — bija pilnīgā kārtībā, tas ir, to aptveres bija pilnas un drošinātāji neuzvilkti.

Vojtirža pistole, ko atrada vagona kakta, bija sprā gusi, uguns svelmes sakaitēta. Pārliecinošus pierādījumus tam mēs atradām uz viņa ķermeņa. Pistoles ap tvere neapšaubāmi pierādīja, ka no tās nebija šauts.

Srameka pistole, arī pielādēta un neuzvilkta, mētājas uz trases pie trešā vagona. Pistoli bija pacēluši jau pirms manas ierašanās. Visticamāk, ka tā bija uzkritusi uz vagona jumta kopā ar Srameka asiņainajiem ap- ftērba gabaliem, kurus tur atrada, un pēc tam noslīdējusi Lejā.

Lenka automāts, iestrēdzis pasta vagona drupās, krietni vien bija cietis. Uz tā bija izlijis nelielā ugunsdzēšamā aparāta saturs; pasta vagons bija apgādāts ar šadu ierīci. Tādējādi koka daļas tikušas mazliet aizsargātas no uguns, citādi automāta aptvere noteikti būtu eksplodējusi. Tā tika iegūti ticami pierādījumi, ka arī no šī automāta nav šauts, un varēja spriest, ka sprādziena brīdī tas atradies Jaroslavam Lenkam plecā, jo pie siksnas bija palicis uzpleča gabals. Lenka pistole pilnīga lietošanas kārtībā bija palikusi pie viņa, izrādījās, ka pārplēsta tikai tās maksts. Viņam to noņēma pirms nosūtīšanas uz slimnīcu.

Visi šie fakti liecināja par to, ka pasta vagonā visu ceļu valdījis miers un apsardzei līdz pat pēdējam brīdim nav bijis iemesla aizsargāties.

No divām atslēgām, ar kurām bija aizslēgta naudas kaste, atradām tikai vienu un to pašu pie Vojtirža. Otru la arī neatrada.

Izdevās atrast arī dažus sīkumus no četru nelaimīgo personīgajām mantām. Portfelī, kurš gulēja dažu desmit metru attālumā perpendikulāri trasei, atradās trīs pavadraksti. Pārējos dokumentus varēja uzskatīt par bojā gājušiem.

Tikai viens atradums nekādi neiederējās starp pārējam, tā sakot, dabiskajām nekādi neizskaidrojamā sprādziena radītajām sekām. Tā bija vidēja lieluma, tā saucamā «franču» uzgriežņu atslēga ar modernu konstrukciju, mazliet apkvēpusi un cietusi no karstuma, taču acīm redzami pilnīgi jauna. Tā bija iestrēgusi pasta vagona grīdas spraugā un nostādīta atbilstoši skrūvei apmēram trīsceturtdaļpirksta platumā. Atslēgas platumu varēja samērā viegli mainīt, taču ievēroju, ka •.aārdītajā pasta vagonā arī tagad vēl varēja atrast daudz tieši šāda lieluma skrūvju. Tādēļ parūpējāmies, lai platums netiktu grozīts.

Spilgtajā, slīpajā gaismā saskatījām uz šīs jaunās franču atslēgas vītnēm tikko manāmus nobrāzumus.

Tas pierādīja, ka atslēga jau lietota, acīm redzot, pasta vagona montāžas darbos.

Piemērojām atslēgu uzgrieznim, ar kuru bija sastiprināti loga aizrestojuma dzelzs stieņi, no kuriem viens ievainoja Lenka mugurkaulu. Atslēga derēja.

Pieņēmums, ka atslēga bijusi līdz kādam no četriem apsargiem un viņš to ceļā lietojis, šķita absurds. Drīzāk uzgriežņa atslēgu vagonā bija aizmirsuši remontstrādnieki. Bez šaubām, to vēl vajadzēja noskaidrot. Len- kam un Vranam vajadzēja pārbaudīt vagona iekšieni. Droši vien viņi būtu atslēgu atraduši. Taču, lai nu kā, aizdomas, ka tieši šis rīks kalpojis slepenajai spridzekļa iemontēšanai vagonā, radās pašas no sevis.

Seit varu piebilst pie jau zināmās Jaroslava Lenka liecības, ka man bija pietiekoši svarīgs iemesls pirmajā reizē cietušajam par franču atslēgu nejautāt. Mazliet vēlāk šo jautājumu jau varēja uzdot. Atbilde skanēja, ka par šādu atslēgu viņam vispār nekas neesot zināms.

Drīz pēc tam, kad apsardzes grupas priekšnieks ienesa vagonā, kas uz laiku bija kļuvis par mūsu galveno mītni, pa pusei apdegušu tūkstoškronu sainīti, kurš atrasts zālē, biedrs Trepinskis, mana štāba loceklis, ziņoja par drezīnas ierašanos, ar kuru atbraucis ministra vietnieks un Nacionālās bankas ģenerāldirektors Budinskis.

Pametām visus klasificēšanas darbus, protokolu rakstīšanu, ziņojumu un pieprasījumu izsūtīšanu, kā arī pārējos pienākumus, taču tas nebūt nenotika viesu svinīgās sagaidīšanas dēļ. Starp kilometru stabiņiem 286,0 un 286,1, tātad apmēram vienpadsmit kilometru pirms vietas, kur notika sprādziens, drezīnas vadītājs krūmos, kas auga gar dzelzceļa līniju, uz īsu mirkli bija pamanījis pazibam raiba lakata drisku. Viena no drezīnas spuldzēm bija izļodzījusies no vietas, mazliet sagriezusies un meta gaismu slīpi pa kreisi.

Vadītājs pabrauca atpakaļ līdz vietai, kur stars bija kritis uz spilgto drānas gabalu. Tā apgaismes regulācijas trūkums k|uva par cēloni svarīgam atklājumam, kurš citādi — vismaz pagaidām — būtu palicis neievērots.

Atbraucējus, kas bija ieradušies ar drezīnu, pavadīja sargkareivis. Pēdējais iegāja krūmājā palūkoties un palika tur stāvam sardzē.

Krūmos atrada apmēram sešpadsmit gadus vecu mirušu meiteni. Viņai bija iešauts galvā no pavisam neliela attāluma. Nezināms noziedznieks ievilcis meiteni krūmos no turienes, kur, spriežot pēc neapšaubāmām pēdām, bija izdarīta slepkavība.

Mūsu dienesta ārsts ieradās nekavējoties. Konstatēja, ka meitenes nāve iestājusies apmēram pulksten astoņpadsmitos, tātad gandrīz tieši tajā pašā laikā, kad uzlidoja gaisā vilciena Nr. 2316 pasta vagons.

Atšķirībā no ministra vietnieka un Budinska, kuri bija ļoti uztraukti, skatījos uz šo notikumu daudz lieliš- ķāk, jo šajā situācijā nevarēja būt nekā ļaunāka par kaut vismazāko paniku.

— Nav nekādu pierādījumu, — es teicu, — ka šis noziegums saistīts ar sprādzienu vilcienā. Sādu secinājumu var uzskatīt pat par absurdu. Slepkavība notikusi vienpadsmit kilometru tālāk un neskar mūsu interešu sfēru. Tās noskaidrošana ietilpst kriminālizmeklēšanas kompetencē, nevis mūsējā. Tā mēs iejauktos viņu darbā. Abu notikumu laika un vietas sakritība, bez šaubām, ir dīvaina. Abi saistīti ar dzelzceļa līniju un notikuši vienlaikus. Ja vietējām iestādēm nebūtu iebildumu, es piezvanītu Prāgas kriminālizmeklēšanas nodaļai, lai notikumu varētu izmeklēt kopīgi.

Iebildumu nebija. Visi saprata — lai noskaidrotu notikušo 297,3. kilometrā, svarīgi iespējami ātri un kvalitatīvi izmeklēt noziegumu 286. kilometrā. Vai nu pēdējam būs ciešs sakars ar vilciena uzspridzināšanu, vai arī atstāsim to turpmāk bez ievērības. Galvenā slepkavību izmeklēšanas nodaļa izsūtīja piecus cilvēkus, kuri ieradās ar ātrvilcienu apmēram četras stundas pēc mūsu izsaukuma pa īsviļņu raidītāju.

Pa to laiku izmeklējām vilciena katastrofu 297,3. kilometrā, neievērojot notikušo 286. kilometrā.

Divdesmit tūkstoši banknošu, kuras pārsūtīja ar pasta vagonu, komplektā veidoja sēriju C-L.

No rīta neviens vairs nešaubījās, ka tā pilnīgi gājusi

bojā.

—   Mēs to varam bez sevišķām grūtībām apmainīt pret jaunu, — teica ministra vietnieks, kurš kopā ar Budinski posās aizbraukšanai, lai sniegtu par notikušo ziņojumu, — taču mums nepieciešami neapstrīdami pierādījumi, ka tā patiešām iznīcināta.

Mana atbilde skanēja:

—   Līdz pulksten divdesmit četriem jūs saņemsiet slēdzienu, kurš būs parakstīts, apzinoties visu atbildību, ko

uzņemamies.

Doties ar drezīnu uz samērā attālo dzelzceja staciju no 297,3. kilometra bija ērtāk nekā veikt šo pašu ceļu ar automašīnu pa caurcaurēm nelīdzeniem lauku ceļiem. Bez šaubām, naktī piedzīvotais 286. kilometrā nebija nekas patīkams. Ministra vietnieks, kuru bija satraucis nepazīstamās jaunās meitenes liktenis, interesējās par šīs ļaundarības apstākļiem daudz vairāk nekā par divdesmit miljonu bojā eju.

No pieciem Prāgas izmeklēšanas grupas darbiniekiem manāmi atšķīrās kāds jauns sīka auguma zēniņš ar biezām violeta, caurspīdīga stikla brillēm. Nevarēju teikt, ka viņš būtu nesimpātisks. Viņa izturēšanās atgādināja asistenta vai sakarnieka izturēšanos. Šķita, ka viņš piedalās atsevišķu notikumu izmeklēšanā studiju nolūkos. Viņu draudzīgi sauca par Karličeku. Tā gan nebija tikai pamazināmā forma no viņa vārda Karels, bet arī jaunekļa uzvārds. Kas to lai zina, ko viņi domāja, puisi tā saukādami. Karličeks viņiem patika tāpēc, ka veikli un izdarFgi, taču neuzbāzīgi un kautrīgi cilvēki visiem ir patīkami, un par viņa neattapību nenācās sūdzēties. Grupas vadītājs, vecākais leitnants Skala, atsūtīja Karličeku pie manis. Karličeks pamirkšķināja — šāds paradums viņam bija — un teica:

— Neviens to nabadzīti nav aizskāris… to varu teikt pilnīgi droši. Tikai nošauta. No tālienes viņa nevar būt, jo tērpusies vienīgi plānā vasaras kleitiņā. Izskatās pēc pilsētas meičas. Un pāris mazu pilsētiņu te apkārtnē noteikti ir, tādas var atrast visur. Viņai nekā nav bijis līdz. Vai arī visu picvācis slepkava un aizvedis ar divriteni.

So paziņojumu noklausījās arī ministra vietnieks un Budinskis.

—  Ar kādu divriteni? — jautāju.

—  Ar parastu divriteni, — pamirkšķināja Karličeks.

—   Pavecu. Uz kurpju zolēm atradām svaig.us nobrā- zumus no pedāļu robotajām malām — tie bijuši bez gumijas apvalkiem. Par slepkavu arī kļuvis šis tas zināms. Dzelzceļa līnijas otrajā pusē — ja skatās vilciena kustības virzienā, tad pa labi — nomīdīti kvieši. Kāds tajos gulējis. Un uz grāvmalas ežas ir pāris pēdu no pneimatiskajām riepām.

Kriminālizmeklēšana darbojās ātri. Mēs vēl nebijām beiguši savu darbu, kad Karličeks ieradās ar jaunām ziņām. Sekcija bija noskaidrojusi, ka lodes kalibrs 7,65 un slepkavība, bez šaubām, izdarīta ar automātisko pistoli, pieliekot to gandrīz pie pieres. Lode iestrēgusi galvaskausa pakauša daļā; tā izņemta un jau nosūtīta mikroskopiskai izmeklēšanai. Nav konstatētas nekādas cīņas vai vardarbības pazīmes. Taču ārsts konstatējis mirušajai gandrīz triju mēnešu grūtniecību.

—       Jau tiek turēts aizdomās kāds precējies mežsargs, — pavēstīja Karličeks.

—       Tad jau tas nozīmē, — sacīju, — ka šai lietai tomēr nav nekāda sakara ar mūsējo.

—   Iespējams, — mierīgi paraustīja plecus Karličeks.

—  Taču man liekas, ka mirušo meiteni uz krūmiem vilkuši divi.

—   Divi?

—       Jā, šķiet, ka divi, — Karličeks pamirkšķināja atvainodamies. — Tādu darījumu gan precētais mīļākais būtu varējis nokārtot viens pats.

—   Kāpēc jūs domājat, ka viņi bijuši divi?

—       Tāpēc, ka meiteni atrada guļam ar izplestām rokām, — atbildēja Karličeks. — Ja viņu būtu vilcis viens cilvēks aiz abām rokām, tās atrastos kopā.

Vai nu tas bija vērtīgs novērojums, vai arī kaut kāda detektīvi literāra fantāzija. Palūkojos Karličekā vērīgāk.

—       Varbūt, — viņš piebilda, it kā manas klusēšanas aizskarts, — tā būs otra notikuma atrisinājuma atslēga. Viena jums jau kā nekā ir — tā franču.

Man šķita, ka viņš pamirkšķina mazliet nekaunīgi.

—   Labprāt uzzinātu jūsu izmeklēšanas rezultātus, — atvadījos no viņa. — Taču mēs aizbraucam jau pievakarē. Apmeklējiet mani Prāgā.

Karličeks apsolīja to gandrīz vai ar sajūsmu.

—   Ziniet, biedri kapteini, — viņš vēl negāja prom, — ja par šī nozieguma motīvu izrādītos vienīgi nelaimīga mīlestība, tas būtu gluži vienkārši riebīgi. Mīlestības pamatā jābūt nopietnākām jūtām, nevis tikai kaislei, vienīgi šādas jūtas nostiprina to un padara cildenāku. Citādi tā ir primitīva, fiziska, dabas nosacīta tieksme. Taču ej nu pierādi, ka tur bijuši trīs un nevis tikai divi…

Neļāvu viņam šo jocīgo spriedelēšanu turpināt, jo, tēvišķīgi paplikšķinājis pa puiša šauro muguru, izvadīju viņu ārā. Vagonā, kurš kalpoja mums par galveno mītni, nepacietīgi gaidīja mans štābs. Bija jāpabeidz ziņojuma stilistiskā noslīpēšana, ko pārtraukusi Karli- čeka ierašanās.

Ziņojuma būtība bija apmēram šāda:

—   Izmeklēšanas gaitā konstatēts, ka visa sērija C-L, atskaitot niecīgu naudaszīmju daudzumu, uz ko norādīts īpašā pielikumā, gājusi bojā. Savā slēdzienā pamatojamies uz ekspertu atzinumiem.

Mūsu trofejas bija visai pārliecinošas. No naudas kastes sagruvušajā pasta vagonā bija palikušas pāri tikai dažas skaidas un uz skārda gabala, kas saglabājies no jumta, — piecus centimetrus garš lentes gabals, ar kuru bijusi pārsieta kaste. Zem drazām atradām dažas appluinītas un apdegušas tūkstoškronu zīmes. Rūpīgi savācām katru pelnu saujiņu. Speciālisti tos prasmīgi šķiroja turpat uz vietas. Tika konstatēts, ka banknošu pelni piejaukti gandrīz visur, nerunājot nemaz par vairāk vai mazāk sabirzušām un apsvilušām naudaszīmju driskām, kas bija saskatāmas ar neapbruņotu aci.

Labais laiks deva iespēju sekmīgi veikt izmeklēšanu, arī apskatot tālāko apkārtni. Savācām visdažādākos lietiskos pierādījumus. Divas bojātas banknotes gulēja starp sliedēm vairāk nekā piecdesmit soļu attālumā no vilciena priekšgala. Pēc tam tur tika atrastas arī citu banknošu atliekas un lentes. Trešo, mazliet saburzīto naudaszīmi atrada tālu no vilciena, apmēram četrdesmit soļu no sliedēm. Paciņu ar skaidri saskatāmām iespied- /īmēm, kurai bija apsvilis stūris, bet kura tomēr turējās kopā, apdeguļus, pelnus un skaidas, sajauktas ar zāli un zemi, skārdu, stiklu … to visu mēs Vācām kopā, pētījām, šķirojām un izvietojām pēc piederības. Patruļnieki ārkārtīgi rūpīgi pārmeklēja zemi centimetru pēc centimetra uz visām pusēm, pārbaudīdami pamatīgi visu apkārtni. Pēc tam varējām secināt, ka sprādziena iedarbības sfēra sniegusies aptuveni trīssimt soļu rādiusā uz visām pusēm. Aiz šīs robežas nekas vairs neliecināja par to, ka līdz turienei būtu atlidojuši pelni vai sodrēji.

Šķita, ka spridzeklis bijis novietots tieši pārsaitētajā kastē, jo tā ar visu savu saturu bija sašķaidīta — kā mēdz teikt — gabalu gabalos. Acīm redzami uzbrukums bijis vērsts pret divdesmit miljoniem papīra naudaszīmju, un četri nelaimīgie gājuši bojā tikai tādēļ, ka nejaušības dēļ atradušies tur klāt. Finansisti gribēja ātrāk laist apgrozībā jaunu naudas sēriju, un tāpēc vispirms vajadzēja konstatēt, vai sēriju C-L patiešām var uzskatīt par pilnīgi iznīcinātu.

— Tā ir pilnīgi iznīcināta! — skanēja speciālistu atbilde. — Esam noskaidrojuši, ka vairums banknošu aizgājis bojā pašā pirmajā katastrofas brīdī. Milzu karstums tās acumirklī iznīcināja. Pamēģiniet iesviest papīru kausējamā krāsnī, kur valda nieka pāris simt grādu karstums. Tas pazudīs tik ātri, ka jūs ir nepagū- siet atjēgties. Tas ir pavisam kaut kas cits nekā aizdedzināt papīru pelnu traukā Un gaidīt, kā tas, lēni degdams, atdos savu siltumu. Un mikroskopiskie pelni, kuri radās vienā acumirklī, tikpat ātri tika no vagona izsviesti. Tie noteikti ir vēl te gaisā. No šī viedokļa divdesmit tūkstošu liktenis ir drošs kā bankā. Iesakām pārbaudīt augu un augsnes paraugus arī tālākā apkaimē, nekā tas darīts līdz šim, — tur, kur pelnu esamība vēl nav pierādīta.

Tik rūpīgi un apzinīgi tika strādāts izpētāmajā sektorā. Dažādās vietās tika baloniņos iesūknēts gaiss, no vagonu jumtiem un no citiem priekšmetiem ar smalkām otām un īpašiem putekļu sūcējiem savākti putekļi.

Un, kad beidzot bijām vienisprātis, ka darīts viss iespējamais, atbrīvojām šo ceļa posmu, lai dzelzceļnieki varētu ķerties pie sava darba.

—   Taisām ciet, — laipni pavēsti arhivārs, — gana strādāts. Sos papīrus varat atstāt uz galda. Neviens tos neaiztiks. Ja vēlaties, rīt septiņos.

—   Nē, — atbildu. — Pateicos. Atmiņa mani nevij. Seit nekā nav.

—   Pie mums nekas nezūd. Slikti esat meklējis.

—   Vai var atrast to, kā nekad nav bijis? — atbildu noslēpumaini.

Eju uz mājām.

Kafija, cigarete.

Atceros sevi dzelzceļa vagona kupejā. Sēžu pie izbiruša loga un šķirstu slēdziena projektu, uz kura pa matojoties tiks izdota pavēle par ārpuskārtas naudas sērijas izlaišanu.

Ataust atmiņā Finansu, Iekšlietu un Sakaru ministriju pārstāvju sanāksme, kur man gar acīm vicināja slē dziena kopiju, ko personīgi biju nodiktējis un parakstījis un kurai bija pievienoti neskaitāmi pielikumi. Atceros to visu ļoti labi. Vēl tagad dzirdu, kā toreiz teicu:

—   Ja.uno sēriju nevar apzīmēt ar C-L, tai jāatrod cits apzīmējums. Jārēķinās ar to, ka neliels skaits sprādzienā izsvaidīto naudaszīmju tomēr nav nonācis mūsu rokās, jo jau pirmajos mirkļos pēc sprādziena tās viegli varēja savākt.

Pēc tam izteicās kāds no Finansu ministrijas darbiniekiem:

—   Nebūtu nekāds sevišķs ļaunums, ja nedaudz naudaszīmju piesavinātas un, iespējams, nonāks apgrozībā. Ja runa ir tikai par kādām desmit vai divdesmit banknotēm — kaut vai pat par veselu paciņu simts tūkstošu vērtībā —, valsts mērogā šādas summas apgrozību nevar nosaukt par inflāciju. Bez šaubām, katra nelegāla sērijas C-L banknote būtu uzskatāma par viltotu, ja tiktu izlaista jauna sērija ar šo pašu apzīmējumu.

Uz to atbildēju, ka lielāka skaita nebojātu banknošu savākšana, manuprāt, nav bijusi iespējama.

Rezolūcijā, kuru pēc tam sastādīja, tika norādīts, ka apgrozībā palikušās sērijas C-L naudaszīmes jākonfiscē, ja tās parādās bankās, pasta nodaļās, maiņas kantoros un citās tamlīdzīgās iestādēs; tā pakāpeniski tās visas tiks savāktas. Zaudējumi, kuri tādēļ izceltos valstij, jāatlīdzina maksātājam. Sādu cilvēku personības pēc iespējas jānoskaidro, vajadzības gadījumā ierosinot krimināllietu. Ja īpašnieku nav iespējams noskaidrot, valsts sedz zaudējumus pati uz sava rēķina.

Tas bija visgudrākais lēmums, kādu varēja pieņemt. Agrāk vai vēlāk gandrīz katra lielāka banknote nonāks bankā, jo ticamāk tādēļ, ka visās naudas darījumu iestādēs valda sociālistiskais sektors.

Visos pārējos jautājumos man tika dota pilnīga rīcības brīvība. Tas īstenībā nozīmēja, ka no manis prasa lietas noskaidrošanu, nedodot nekādas atlaides.

Un tātad vispirms sāku lauzīt galvu, meklēdams atbildi uz jautājumu, kādēļ iznīcināta sērija C-L.

Notikušais izskatījās pēc diversijas.

Sīka un nogurdinoša visu personu nopratināšana, kuras lielākā vai mazākā mērā bija iejauktas šajā notikumā, pārliecināja mani tikai par to, ka šie cilvēki nav vainīgi. Tomēr saņēmu arī kādu interesantu atbildi, kura varēja noderēt par izejas punktu; šo atbildi sniedza cilvēks, kurš pirms došanās ceļā bija pārbaudījis pasta vagona riteņus, piepildījis asu aptveres ar eļļu un veicis citus līdzīgus darbus. Kad parādīju viņam franču atslēgu, vīrs nicīgi saviebās un sacīja: — Tādus draņķus mēs montēšanas darbos nelietojam.

Viņi labāk izmantoja čehu ražojumus. Secinājums varēja būt tikai viens: neviens no dzelzceļniekiem franču atslēgu vagonā nav varējis aizmirst, jo viņu darbarīku komplektā tādu vispār nebija.

Sis noliegums mudināt mudināja izdarīt secinājumu, ka franču atslēgu pasta vagonā ienesis kāds no tā četriem apsargiem. Nevarēja taču — pasarg dievs — iesviest to kāds no ārpuses.

Tā kā atslēga bija acīm redzami jauna, uzsākām sīku izprašņāšanu veikalos, sadales organizācijās un rūpnīcās. Mums ļoti izpalīdzīgi rādīja plānus un atskaites, bēdīgāk klājās tikai ar atbildi uz jautājumu, kas bijis pircējs. Neizdevās noskaidrot neko.

Ārsti pa to laiku gandrīz katru dienu veica arvien jaunus varoņdarbus Jaroslava Lenka dzīvības glābšanā un paši brīnījās, kā viņš vēl arvien nav aizgājis uz viņpasauli. Bet es katrreiz, iezvanoties telefonam, baidījos, ka izdzirdēšu nāves ziņu.

Ziņojumus — gan pa telefonu, gan citādi — saņēm gandrīz nepārtraukti. Taču tas bija viens vienīgs fakt labirints, pa kuru es veltīgi maldījos, meklēdams izeju,

Te kādā jaukā dienā ieradās briļļainais Karličeks Viņš bija atsūtīts ar jaunām ziņām un acīm redzam priecājās, ka šis uzdevums uzticēts viņam.

Viņa hipotēze, ka noslepkavoto meiteni dzelzceļ krūmos ievilkusi divi, šķita arvien ticamāka. Bija no skaidrojies, ka aizdomās turētajam mīļākajam ir visa drošs alibi.

—   Meitenes personības identificēšana nesagādāja ne kādas grūtības, — viņš pavēstīja. — Viņa bijuši tur pat no vietējām.

Karličeks parādīja uz kartes vietu apmēram astoņu kilometrus uz ziemeļiem no dzelzceļa līnijas, kura; 286. kilometrā aizstiepjas gandrīz taisnā virzienā nd rietumiem uz austrumiem.

—   Vecāki meklējuši viņu jau kopš krēslas iestāša« nās. Ar precēto vīru viņai bijis stingri aizliegts satikties, taču pamēģiniet jūs kaut ko tādai apmātai meičai iestāstīt. Mīļākais dzīvo dzelzceļa otrā pusē. Gaisa līnija tas ir apmēram piecpadsmit kilometru. Viņi satikušies bieži. Taču pēdējā laikā redzējušies arvien retāk, bez šaubām, tādēļ, ka viņš tā gribējis. Piedevām tajā pilsētiņā, kur meitene dzīvojusi, viņai skrējis pakaļ kāds neiedomājami naivs zēniņš. Taisni apbrīnojami, kā tiem jauniešiem nemaz nav savaldības. Mans uzskats …

Pārtraucu viņu.

—  Tikai lūdzu bez šādām konsekvencēm! Jūsu uzskati var mainīties ar katru gadu!

—   Neesmu tos mainījis, kopš tie man radušies, — Karličeks mierīgi atbildēja. — Taču tas, bez šaubām, nav galvenais. Gribēju jums pastāstīt, ka precētais vīrs visu laiku centies iegalvot — bērna tēvs esot naivais zēniņš un viņam tikai gribot piešūt lietu.

Karličeks pamirkšķināja ar savām vijolīšu acīm, it kā tādos jautājumos daudz ko. sajēgtu, un turpināja stāstīšanu: — Vārdu sakot, vesels romāns. Minot kaut kādu ieganstu, meitene izgājusi no mājas, paņēmusi no sava naivā pielūdzēja divriteni un vēl likusi apsolīties, ka zēns nevienam neko neteiks. Kā tagad zināms, savu solījumu viņš patiešām turējis, un mums bija jāiegūst

Ierādījumi aplinkus ceļā; tie bija viņas pazoļu nobrā-

umi.

Karličeks man acīm redzami gribēja pierādīt savas detektīva spējas.

—   Lūk, kā tas noticis, — viņš dedzīgi steidzās stās- lit. — Ciematiņā, kur dzīvo precētais vīrs, ļaudis jau labu laiku trinuši mēles ap šo sakaru. Meitene tur vai- lakkārt redzēta jau agrāk, taujājusi pēc mīļākā, bet, bez šaubām, viņa mājās nav iegriezusies — tur dzīvo sieva un bērni. Sis cilvēks nebūt nav mežsargs, bet gan gleznotājs un ilustrators. Labprāt nēsā zaļu kamzoli un cepuri ar kazas ādas pušķi. Viņam ir atļauja turēt mazkalibra šauteni. Gājis ar to uz zaķiem un randiņiem. Laulātā draudzene — dāmu tērpu šuvēja.

—  Vai nav pārāk daudz sīkumu? — brīdināju viņu.

—   Vispār ir, — atzinās Karličeks. — Bet, ja šī mīlestības romāna nebūtu bijis, nebūtu notikusi ari slepkavība.

Un pamirkšķināja-ļoti nozīmīgi.

—   Jādomā, ka meitene, — viņš sacīja, — mēģinājusi saīsināt ceļu pie mīļākā, braucot pa lauku taciņu. Gribējusi šķērsot dzelzceļu, taču tas viņai nav izdevies. Kaut kas šo nodomu izjaucis. Divritenis nonācis otrā pusē, meitene — ne.

—   Vai divriteni atradāt?

—   Atradām. Ciematiņā, kur precētajam vīram māja. Stāvēja piesliets pie dārza sētas. Nē, ne jau pie viņa mājas, bet kādus divdesmit soļus no autoostas. Un pie šī žoga mums uzreiz ienāca prātā, ka ļaundaris atbraucis ar divriteni un iesēdies autobusā, kurš piestāj turpat netālu. Laika ziņā viss lieliski sakrīt. Padomājiet. Autobusu saraksts. Brīdis, kad, pēc visa spriežot, notikusi slepkavība. Laiks, kāds nepieciešams, lai cilvēks ar divriteni atbrauktu no dzelzceļa līdz ciematiņam, līdz tam žogam. -Par to, ka tas ir tas pats divritenis, nav nekādu šaubu. Naivais pielūdzējs nešaubīgi pazina savu īpašumu. Un aizmugurē uz bagāžnieka svīterī ietīta somiņa. Somiņā visādi sīkumi un izmisīga vēstule, adresēta šim precētajam vīram. Ja es būtu viņš, tad tikai priecātos par šo slepkavību …

—   Taču viņam nav vis priecīgs prāts?

Karličeks aizdomīgi nolūkojās manī.

—   Cik zināms, tad ne. Pirmkārt, tā rīkoties būtu nepieklājīgi, otrkārt, sieva tagad viņam pamatīgi mazgā galvu. Šī sieviete nepiekrīt uzskatam, ka māksliniekam jāflirtē ar citām, lai rastu iedvesmu. Pēc viņas domām pilnīgi pietiek, ja sieva netraucē vīra daiļradi, darbojoties ar putekļu sūcēju, un pasniedz viņam čības. Taču tas nav galvenais. Galvenais ir autobuss.

Sāku ticēt, ka beidzot uzzināšu kaut ko ievērības cie nīgu.

—   Turienes autobusam, — atsāka Karličeks, — gar nāktos iet pensijā, taču tas joprojām grabēdams rāpc pēc saraksta uz apgabala pilsētiņu un atpakaļ. Sajā posmā — apmēram trīsdesmit kilometros — pieturi skaits sasniedz rekordu. Par autobusa kasieri strādī bijušais veikaliņa īpašnieks, kuram viņa bodīte atsavi nāta. Piedāvājuši viņam vadītāja vietu, bet atteicies — viņš labprātāk iepazīšot pasauli un ļaudis — un tā ni braukā šos trīsdesmit kilometrus turp un atpakaļ. Vai rumu braucēju sastāda vietējie iedzīvotāji; mums tas i svarīgi. Ja nejauši iesēžas kāds svešinieks, kasieris visu! garo ceļu ņemas ar iztaujāšanu, kas šis tāds un kurp braukdams. Briesmīgs pļāpa, es viņam nevaru ne blakus stāvēt. Bodītē, kas viņam savā laikā piederējusi, vairāk tenkots nekā pirkts un pārdots. Lai nopirktu turziņu maltas kafijas, bijis vajadzīgs divarpus stundai

—  Vai viņš apstiprināja jūsu hipotēzi, ka riteņbrau-ļ cējs devies tālāk ar autobusu?

—   Apstiprināja, ka autobusā iesēdies kāds nepazīstams tūrists, pēc apģērba, bet galvenokārt pēc apaviem spriežot, — kājāmgājējs. Riteni nebija redzējis, tas palicis aiz stūra. Kasieris un vairāki braucēji kā vienā mutē apgalvo, ka tūrists bijis vidēja auguma, pusmūža gados, seja apaugusi īsām, melnām ūsām un bārdu. Iespējams, ka devies tālākā pārgājienā un tāpēc ilgāku; laiku nav skuvies. Vai arī nēsājis šo vīrišķīgo rotu tāpēc, ka tagad tāda mode. Domāju, ka viņš gribējis līdzināties Zila Verna romānu varoņiem — izskatīties mazliet vecmodīgs. Taču drīzāk tā bijusi nekaunīga ka- muflāža. Centies izskatīties uzkrītoši, jo parastā ap-i ģērbā viņa ārienē djemžēl nekā uzkrītoša nebūtu. Tā ir tāda maniere.

Man tikko bija atnesta kafija. Karličeks kafiju nedzēra, kā arī nesmēķēja. Atzinās, ka dzerot tikai vāju

lēju. Dabūjis savu tēju, priecājās par tās smaržu, kaut gan tas bija tikai iedzeltens, karsts ūdens.

Starp citu, iejautājos, vai kāds nav redzējis melnma- I iino tūristu braucam ar divriteni. Karličeks atbildēja,

ka ne.

—  Zināt, — viņš piebilda, — kaut gan tas ir dīvaini, taču šāds nejaušs liecinieku trūkums nedrīkst mūs mulsināt. Noskaidrošanu uzticējām vietējām iestādēm, paši negribējām ilgāk kavēties. Varu derēt, ka riteņbraucēju noteikti kāds būs redzējis. Gan jau kāds nejaušs liecinieks atradīsies. Tajā līdzenajā apvidū tūrists, kurš ģērbies tā, it kā būtu kāda sena kluba biedrs, ļoti viegli pamanāms. Un, ja tādam vēl ir melna bārda, ūsas un apkalti alpīnista zābaki, tad vēl jo vairāk. Turklāt mugurā viņam bijusi tik smaga soma, ka tās dēļ tikko ticis iekšā autobusā. Visi domā, ka viņš nesis tajā akmeņus, bijis kāds mineralogs. Piedevām vēl nēsājis arī zarainu tūrista spieķi, kurš bijis apsists ar vairākām metāla plāksnītēm. Iedomājieties tad nu šitādu monstru uz divriteņa, turklāt vēl ar svīterī ietītu dāmu somiņu.

—   Uz bagāžnieka?

—  Uz bagāžnieka.

Karličeks piebāza degunu pie tējas tases, un viņa briļļu stikli apsvīda. Viņš noņēma brilles un nospodrināja tās ar kabatas lakatiņu. Tādēļ viņa reportāžā iestājās pārtraukums.

—   Tātad viņš iekāpis autobusā, — Karličeks stāstīja tālāk, — ar pūlēm noņēmis smago mugursomu, apsēdies un nolicis somu rūpīgi starp kājām, lai tos minerālus — vai kas nu tur bijis — nesadauzītu. Autobusā ritējušas sarunas par to, ka pirms kādas pusstundas pie apvāršņa kaut kas uzsprādzis gaisā, taču viņš par to nav licies ne zinis. Tikai vēlāk uz kādu jautājumu atrūcis, ka viņam arī tā šķitis. Daudzi jaunieši ar divriteņiem steigušies apskatīt notikuma vietu, citi paņēmuši motociklus, taču visi drāzušies uz turieni, kur šoseja krustojas ar dzelzceļa līniju, proti, uz 297,3. kilometru. Saskaņā ar mūsu pieņēmumu bārdainis ieradies pa sānceļu no 286. kilometra puses, kur notikusi slepkavība. Tādēļ arī ziņkārīgie viņu pa ceļam nav satikuši. Acīm redzot, tas ir viens no iemesliem, kās ļāvis svešiniekam nonākt ciematiņā nepamanītam.

Tvaiki tik ]oti vairs neaprasoja Karličeka brilles, un viņš beidzot varēja izdzert savu tēju. Izdarīja to aij lielu baudu.

—   Bārdainis tiek raksturots kā drūms klusētājs, Karličeks turpināja. — Pēc slepkavības es uzvesto^ tieši tāpat. Uz kasiera līdzjūtīgo piezīmi, cik nepatīkam vasaras karstumā staipīt tādu smagu mugursomu, norfu cis, ka viņam tas pilnīgi pa spēkam. Pēc tam kasierī s> apjautājies, līdz kurienei dot viņam biļeti. Tūrists atcir-i tis: bez šaubām, līdz galam, — un atkal iegrimis klu sēšanā. Tā arī viņi nav uzzinājuši, kas noticis uz dzelz1 ceļa, jo vadītājs uzstājies, ka jādodas ceļā. Sākuš! braukt un gandrīz sadūrušies ar ugunsdzēsēju mašīnu kurai no dzelzceļa atbraucis pakaļ motociklists. Vis izrādījuši ziņkāri, tikai šis bārdainis ne. Vai tas na dīvaini?

—  Varbūt.

—   Taču ir vēl kaut kas dīvaināks, — sacīja Kārli-; čeks brīdinoši, — tikai paklausieties! Bārdainis izvilcis no kabatas karti, kuru kādu brīdi vērīgi pētījis, pēc tam iebāzis atpakaļ. Apmēram pēc pusstundas pieturvietā, kur tuvumā nav pat neviena lauku ceļa, autobusā iekāpusi visiem labi pazīstamā Jozefas krustmāte ar] biezpiena groziņu rokā. Gribējusi biezpienu nodot sa-| gādes punktā obligāto olu nodevu vietā, jo vistas nāvi sadējušas olas.

—  Vai jums tas šķiet tik dīvaini?

—   Kā ne, — Karličeks apgalvoja nesamulsdams.: — Ja sieva nebūtu gaidījusi, autobuss nebūtu pieturējis.] Taču, tikko tas apstājies, bārdainis sagrābis savu mugursomu, it kā pēkšņi nolēmis izmantot izdevību, un sācis lauzties uz izeju. It kā, izdzirdot vārdu «biezpiens», vairs nevarētu izturēt. Uz kāpnītēm abi ar veču ātrumā sastrīdējušies, kuram smagāks nesamais un tādēļ tiesības prasīt, lai viņam dotu ceļu. Kasieris aizstāvējis sievu ar biezpienu, kaut gan no visiem autobusiem vienmēr vispirms izkāpj un tikai pēc tam iekāpj. Uz bārdaini sakliedz is, ka pārdevis viņam biļeti līdz pilsētaiļ un tādēļ nevar pieļaut, ka šis kāpj ārā plika lauka vidū. i Bārdainis nav licies par to ne zinis, tikai izgrūdis sievu ārā, dēmoniski iesmējies un atdevis viņai savu biļeti. Sieva iekāpusi un uzrādījusi kasierim biļeti, kasieris to atzinis par nederīgu, sieva strīdējusies pretī, autobuss sācis braukt, un bārdainis palicis lauka vidū. Lamājušies visu ceļu. Uz biļetēm taču nav nekādu atzīmju, ka tās nedrīkst nodot citām personām, un sieva apgalvojusi, ka, piemēram, kino biļeti viņai tāpat būtu tiesības atdot, kam vien tīk.

Centos būt mierīgs.

—   Un tūrists?

Karličeks kautri paraustīja plecus.

—   Pazudis bez vēsts.

Pateica to tādā tonī, it kā šis fakts viņu nemaz neuztrauktu. Starp citu, man likās, ka viņam vēl kaut kas ir aiz ādas. Portfelī, kuru viņš, atnācis un tikko apsēdies, aizbāza sev aiz muguras uz krēsla, noteikti bija kārtīgi sastādīta oficiāla ziņojuma noraksts. Nešaubos, ja viņš man beidzot to iedotu, tas nebūtu tik izraibinats vēstījums, kādi mēdza būt viņa mutvārdu stāstījumi.

Teicu:

—  2ēl, ka tas viss nav devis nekādus rezultājus. Veikts taču liels darbs.

—  Darba pietiek, — mierīgi paziņoja Karličeks. — Man šķiet, nebūtu par sliktu palauzīt galvu, ko tik briesmīgi smagu šis cilvēks nesis savā mugursomā.

—   Nu, un vai esat palauzījis?

—  Tas bija pirmais, ko es darīju, un man viss skaidrs, — viņš pavēstīja. — Sprādziens kaut kādā īpašā veidā ticis sagatavots jau 286. kilometrā. Taču to ierauga nejaušs liecinieks — mums zināmā meitene. Tāpēc viņu vajag piespiest klusēt. Vislabākais paņēmiens, kā piespiest kādu klusēt, ir slepkavība. Varam pieņemt, ka tumšmatainais tūrists bijis apslēpts šizo- frēniķis. Tas lielā mērā atvieglotu šī notikuma izskaidrošanu. Somā viņam bijusi paslēpta spridzināmviela, kura pēc atentāta palikusi pāri.

Neliekoties ne zinis par manu izbrīnu, Karličeks tūlīt sāka uzskaitīt. Liecinieki, kuri braukuši autobusā, novērtējuši mugursomas smagumu ap trīsdesmit kilogramiem. Lai uzspridzinātu pasta vagonu, pēc speciālistu atzinumiem bijis vajadzīgs apmēram viens līdz divi kilogrami trotilheksogēna. Tātad noslēpumainā tūrista ceļa somā atradusies spridzināmviela apmēram vēl piecpadsmit vai trīsdesmit tamlīdzīgām diversijām. Kādēļ gan lai viņš šaubītos, vai nogalināt vai nenogalināt katru, kas nejauši vai ar nodomu atklāj viņa kārtis un tādējādi laupa tālākas spēles iespējas, turklāt var vēl iesēdināt cietumā?

—   Varbūt jums tas šķiet joks, — pabeidza Karličeks, — bet tā vien skatieties, ka pēc laiciņa atkal kaut kur neuzklīst sutanā tērpies nabaga mūks ar mugursomu, kura kļuvusi par diviem kilogramiem vieglāka, un drīz vien atkal kaut kas neuzlido gaisā.

—   Pagaidiet, — pārtraucu viņu. — Kā tad paliek ar to jūsu ideju, ka ļaundari bijuši divi?

—  Viss kārtībā, — atbildēja Karličeks un izdzēra dzeltenīgo žurgu, kuru ietiepīgi dēvēja par tēju.

—1 Un kur šis otrais ir?

—   Nav. Arī pazudis bez vēsts. Taču — ejot pretējā virzienā.

Pēc šā otrā neatlaidīgi taujāja pa visu apkārtni, taču vienīgais viņa eksistences un līdzdalības pierādījums bija mirušās meitenes izplestās rokas, bet šai, jāsaka, diezgan drosmīgi izskaidrotajai parādībai varēja būt pavisam citi iemesli. Taču novērojums bija acīm redzami pareizs, un tā autortiesības neapšaubāmi piederēja šim dīvainajam Karličekam.

—   Meitenes slepkavība nav bijusi iepriekš paredzēta, — sacīja Karličeks, — un pavisam nejauši tā tika izbeigti gan viņas, gan viņas mīļākā pārdzīvojumi. Vārdu sakot, īpaša intermēdija, ar ko viņi pievērsa sev uzmanību. Nevaru iedomāties, ka būtu uzsākta kaut kādu ekscentrisku tūristu meklēšana, ja nenoticis šis noziegums. Varbūt viņi devušies katrs uz savu pusi, lai sajauktu pēdas. Riteņbraucējam pa pēdām milicijas suns negāja, riepas neož. Suns pārliecināti devās uz otru pusi, kad ta,m bija ļauts apostīt vietu, kur kāds nomīdījis kviešu lauku. Pārskrēja pāri dzelzceļam un veda mūs uz lielceļa pusi. Pagāja pa to apmēram kilometru un ne soli vairs ne sitams.

Karličeks piecēlās un pienāca pie mana galda, uz kura bija izklāta karte.

—   Te! — viņš parādīja. — Parasts ceļš. Gājām pa to tālāk bez suņa. Nonācām šajā ciematiņā, pieļaudami, ka persona, kuru mēs izsekojam, iesēdusies, piemēram, pajūgā un tāpēc suns pazaudējis pēdas. Pieļāvums apstiprinājās. Uzzinājām arī, kā puisis izskatījies. No ciema tālāk devies kājām. Nesis rokā čemodānu un izskatījies diezgan nomākts. Nonācām nakošaja pilsētiņā.

Un bez lielām grūtībām noskaidrojām, ka turienes viesnīciņā pārnakšņojis kāds nepazīstams tūrists, kuram līdz bijis čemodāns. Ieradies tur jau tumsā. Ja pieņemam, ka so|ojis ļoti lēnām, tad laika ziņā viss sakrīt tieši tāpat, kā sakrita, izsekojot tumšmatainā riteņbraucēja rīcību. Pēc nostāstiem bijis tas pats, kurš braucis uz āboliņa vezuma.

Uz kartes varēja redzēt, ka ceļš, pa kuru devies otrs aizdomās turētais svešinieks, atzarojas slīpi no dzelzceļa līnijas un arvien vairāk attālinās no vietas, kur noticis sprādziens.

—   Puisis šķitis ārkārtīgi gauss un gurdens cilvēks, — ziņas bira no Karličeka mutes kā no pilnības raga. — Tagad zināmā mērā kļuvis skaidrs, kāpēc abi slepkavas nav sakāvušies nozagtā divriteņa dēļ. Sis uz tā būtu gluži vienkārši aizmidzis. Bijis pavisam citāds nekā melnbārdainais. Tāds lādzīgs cilvēks — tā par viņu izteicās viesnīciņā. Pēc slima neesot izskatījies, tikai briesmīgi nomocījies, lūkojies visapkārt, it kā izlūgdamies līdzjūtību. Vakariņās pasūtījis grauzdiņus. Kad viņam jautājuši, vai ceļiniekam nav vēl kāda vēlēšanās, atbildējis, ka to tikpat neviens nevarot izpildīt. Nekādi nav varējuši izvilkt, kas tā par vēlēšanos. Tikai visu laiku apgalvojis, ka tā neesot sasniedzama. Acīm redzot, tā bijusi tīra sirdsapziņa, kuras viņam trūcis vairāk par visu. Domāju, kaut arī viņš palīdzējis mirušo meiteni ievilkt krūmos, īstais slepkava bijis otrs — melnmatainais.

—  Viesnīciņā viņam taču vajadzēja pierakstīties, — sacīju.

—   Viņš to arī izdarījis, — pamāja Karličeks. — Pat palūkojies savā pasē, lai norakstītu numuru. Viņi to nav pārbaudījuši. Mēs, pats par sevi saprotams, gan. Vistīrākā fikcija — tāpat kā tās tūristu bāzes, kuras bez jebkāda sakara minējis par sava ceļojuma mērķi.

Karličeks nosauca šos faktus par pierādījumu, ka svešajam bijuši visai svarīgi un diez vai godīgi iemesli, lai slēptu savu personību. Ja viņš tomēr uzdrīkstējies pārnakšņot viesnīcā un tādējādi pakļaut sevi drošām briesmām, ka viņu kuru katru brīdi var atklāt, tad tikai tādēļ, ka patiešām bijis galīgi salauzts. Karliče- kam bija paradums visai oriģinālā kārtā bez kautrēšanās visu izpušķot, atbilstoši viņa romantiskajai loģikai.

Tāpat kā pirms tam viņš bija apgalvojis, ka melnmatainā tūrista somā atradusies spridzināmviela, tā tagad apgalvoja, ka otrs tūrists varbūt slēpis, ka ir ievainots. Ar tādu nepamatotu izskaidrojumu aprobežojies, viņš vienā mierā bēra tālāk.

—   Mums ir zināms viņa ārējais izskats, pareizāk sakot, kamuflāža, — Karličeks izlaboja. — Gaišmatis ar nogurušām acīm, droši savus četrdesmit gadus vecs. Biezas, gaišas ūsas uz virslūpas. Tās nokarājušās gar mutes kaktiņiem uz leju kā uz pakaramā pakārtas teļādas jakas piedurknes. Domāju, ka viņš savas ūsas audzinājis tikpat ilgi kā melmatainais tūrists savu dēmonisko bārdu, un tās kalpojušas par kaut kādu norunātu zīmi, kas apliecinājusi viņu gatavību nekrietnajam pasākumam. Zods viņam bijis skūts. Par matiem nekas īpašs nav sakāms, vienīgi pakausī tie līduši ārā no cepures. Pavisam ikdienišķs augums, vienīgi mazliet par kalsnu. Četrdesmit gadu vecumā jau vajag būt vismaz nelielam vēderiņam. Ja nav bijis ievainots, tad viņu mocījusi kuņģa čūla. Un, ja arī tā ne, tad sirds vājums. Neko par to nav bildis. Taču tas, ka nav bijis nekāds tūrists, ir galīgi skaidrs. Vienīgie atribūti, kas atgādinājuši tūristu, bijušas golfa bikses, rūtainas zeķes un smagi zābaki. Ar tādiem ērti staigāt pa šķembām, ar kurām nobērti sliežu ceļi.

Karličeks pamirkšķināja aiz saviem briļļu stikliem, taču nenovērsās no mana skatiena. Drosmīgi, pat izaicinoši turpināja:

—   Vēl viņam bijis vecs, izstiepies svīteris, zaļa kaklasaite un čemodāns. Spieķi nav nēsājis. Noskaidrots, ka čemodāns nav bijis tik smags, lai varētu domāt, ka tajā atrodas spridzeklis. Nesis to rokā bez sevišķām pūlēm. Neviens nav redzējis, kas tur iekšā, taču varu galvot, ka tikai dvielis, veļa, lietus mētelis sliktam laikam, turziņa konfekšu un žāvētas desas luņķis. Šādam saturam apmēram atbildis čemodāna svars.

Ja šis jaunceptais Serloks Holmss nejauktu ar konkrētiem izmeklēšanas rezultātiem savas personīgās piezīmes, kurās viņš centās būt īpaši asprātīgs, un nekaunīgi nepacietīgos slēdzienus un secinājumus, varbūt es patiesi sāktu izturēties pret viņu ar cieņu. Katastrofa 297,3. kilometrā un slepkavība 286, kilometrā sāka līdzi- naties vienādojumam ar divjem nezināmajiem, ko bija iespējams atrisināt, izsakot vienu lielumu ar otru.

Karličeks stāstīja tālāk.

—   Gaišmatainais tūrists ar sama ūsām devies viesnīcā pie miera — pēc aculiecinieku nostāstiem — nomāktā garastāvoklī. No rīta piecēlies diezgan agri, taču bez jebkādām mundruma pazīmēm. No brokastīm atteicies. Sācis taujāt, kas varētu viņu aizvest uz staciju. Atbildējuši, ka vilcieni neiet tālāk par tādu un tādu vietu un ka stacija ir/ tālu. Teikuši, ka uz dzelzceļa līnijas kaut kas noticis. Gaišmatis, to izdzirdis, izrādījis uztraukumu. Sācis prašņāt, kas tad īsti noticis. Neko tā ari nav uzzinājis. Vai es jums teicu, ka vakarā tīrītas viņa drēbes?

—   Nē.

—   Tad esmu aizmirsis to pateikt. Uzvalks bijis no- vārtīts, it sevišķi uz vēdera. Netīrumu pēdas bijušas arī uz bikšu stilbiem un kurpju purngaliem, kuri — tā var domāt — notraipīti tajā nomīdītajā kviešu laukā pie dzelzce|a. Tātad mums par šo kungu zināms jau diezgan daudz.

Karličeks prata apbrīnojami pārliecināt. Man bija krietni vien jāpiepūlas, lai nenoticētu čemodānā ieliktā žāvētās desas luņķa un karame|u turziņas esamībai.

—   Tajā pilsētiņā kāds uzņēmīgs tips ierīkojis savdabīgu autoservisu, — Karličeks steidzīgi turpināja stāstu. — Viņam pieder mašīna ar opeļa virsbūvi un zili baltu BMV firmas zīmi uz apvalka, bet iekšā pikoliņa motors. Ar viņu tūrists arī vienojies. Iesēdies mašīnā, un jau gribējuši braukt prom, kad no viesnīciņas izskrējuši ļaudis pakaļ un saukuši, ka viņš aizmirsis čemodānu. Čemodānu sniegušas vairākas izpalīdzīgas rokas, tāpēc tā smagumu tagad iespējams precizēt, nosakot vidējo lielumu pēc dažādajiem vērtējumiem. Stāsta, ka tūrists izturējies vienlaikus gan mulsi, gan pārgalvīgi. Bijis nevaļīgs. Daži apgalvo, ka viņš izskatījies pēc tāda, kuram visi nav mājās. Man šķiet, ka tā bijusi tikai nervozitāte.

—   Kur viņš jums pazuda? — iejaucos.

—   Kur gan citur kā dzelzceļa stacijā. Autoīpašnieks viņu tur izsēdinājis un vairāk nav licies zinis. Pēdas pagalam. Kamčatka, Parīze, Dienvidpols — viss, ko vien jūs gribat. Varēja doties uz visām pasaules

malām. Jā, par čemodānu. Nav izslēgts, ka tur atradusies kilogramu smaga bumba ar laika degli, nevis kilograms desas. Ja viņš gribēja uzspridzināt viesnīcu, kas gan šķiet visai maz ticami, pat ja mums darīšana ar ārprātīgo, tad tas bijis visai smalki izdomāts. Zinot, kā viņš steidzies, lai tikai ātrāk tiktu prom, jāspriež, ka aizmirsis čemodānu viesnīcā ar nolūku. Krietnie |audis, kuri tur atradās, tādā gadījumā nosūtītu čemodānu pēcļ adreses, kuru pāmakšņotājs atstājis viesnīcā. Čemodānu bez šaubām, iekrautu vilcienā, turklāt pasta vagonā. Tu tas eksplodētu. Sī akcija ir domāta pasta vagonu iznicināšanai. Parasti šos vagonus piekabina tūlīt aiz lokomotīves, kura tātad ciestu pirmā. Un, ja mēs drīzumā" šo kamolu neatšķetināsim, gada laikā mums vairs nebūs neviena pasta vagona un visas lokomotīves varēs" norakstīt lūžņos. Tikko pēc ilgām grūtībām esam mazlietiņ tikuši uz pekām — atkal jauna nelaime.

Es jau gribēju šim viltniekam teikt, lai velk beidzot no portfeļa ārā ziņojuma norakstu, kurš tur noteikti atrodas, un izbeidz savas tērgas. Bet viņš pēkšņi sāka rakāties pa kabatām un no vienas izvilka divus dzelzs gabalus. Tagad bija skaidrs, ka galveno viņš pataupījis beigām. -

—   Tos es atradu pats, pilnīgi patstāvīgi, — Karličeks teica. — Tie mētājās starp sliedēm, pa kurām bija gājis vilciens ar sūtījumu… apmēram trīsdesmit soļu no vietas, kur tika nošauta meitene.

Viņš parādīja man divus vienādus, vecus un aprūsējušus uzgriežņus.

—  Ja paskatās iekšpusē, — viņš mierīgi sacīja, aplūkodams vienu no uzgriežņiem pret gaismu, — var redzēt, ka vītnes ir mazliet spodrākas. Tas nozīmē, ka pavisam nesen tas no kaut kurienes noskrūvēts. — Viņš piecēlās un uzlika abus uzgriežņus uz mana galda. — Varam saderēt, uz ko vien vēlaties, — viņš lepni piebilda, — ka tiem der jūsu franču atslēga.

4

Brīdi klusēdams aplūkoju uzgriezni. Tas bija trīsce- turtdaļpirksta platumā. Franču atslēgas atvērums neapšaubāmi atbilda šim platumam, to pat nevajadzēja īpaši pārbaudīt.

Taču viela, kur tas ticis atrasts, izraisīja manī visai nepatīkamas un, varētu pat teikt, draudīgas pārdomas. Tomēr pagaidām par tām noklusēju.

—  Vai jūs pārmeklējāt šo vietu vēlreiz? — beidzot jautāju.

Karličeks pamāja.

—  Jā. Svētdien. Devos uz turieni pats par savu naudu. Saplēsu uz šķembām kurpju pāri, taču, kā redzat, man palaimējās. Drosmīgiem pieder pasaule.

Diez cik drosmīgs Karličeks vis neizskatījās, drīzāk viņa seja pauda vienaldzību pret jebkuriem zaudējumiem.

—  Jūsu atradums var izrādīties nozīmīgs, — es teicu, — un tāpēc jūsu izdevumi tiks atlīdzināti. Taču nebija nekādas vajadzības rīkoties kā privātdetektīvam.

—   Bija gan, — viņš pagrozīja plecus. — Neviens nebūtu man ticējis, ka patiešām braucu meklēt uzgriežņus. Pirmkārt. Otrkārt, kriminālizmeklēšana ir krimi- nālizmeklēšana un uzgriežņi — uzgriežņi. Kā kriminālizmeklēšanas darbiniekam man gar tiem nav nekādas daļas, man jāinteresējas tikai par nogalinatās meitenes grūtniecību. Sie uzgriežņi uz dzelzceļa līnijas bija jāmeklē jums, jo tas neietilpst mūsu kompetencē. Taču jūsu kompetencē savukārt neietilpst slepkavības vietas apskate. Tā kā mūs muļķīgā kārtā šķir vienpadsmit kilometru, nolēmu rīkoties uz savu roku, iekams mūsu iestādes vienosies par kopīgu rīcību ar vienotu vadību, šoreiz par tām saplēstajām kurpēm man nudien nekas nenākas.

Karličeks pamirkšķināja, un viņa seju rotāja neliekuļotas cēlsirdības izteiksme.

—   Nu tad, lūdzu, pastāstiet, — miermīlīgi sacīju, — kā jums radās šāds nodoms.

—   Tas bija ārkārtīgi vienkārši, — Karličeks labprāt paskaidroja. — Sajutu nepieciešamību aplūkot nelielo notikumu 286. kilometrā kā lielā notikuma 297,3. kilometrā sastāvdaļu. Lūdzu uzmanību. Tas patiešām tā arī ir. Ja nu atentāts ticis sagatavots tur, tad meitene nogalināta vienīgi tādēļ, ka iztraucējusi vainīgos, un, ja franču atslēga atradusies vienpadsmit kilometru tālāk, proti, vietā, kur notika vagona eksplozija, man radās pamats domāt, ka vagonā nekas nav no jauna pieskrūvēts klāt, drīzāk gan noskrūvēts nost. Par uzgriežņiem un skrūvēm, bez šaubām, iedomājos jau agrāk, taču galvenokārt mani vadīja pārliecība, ka 286. kilometrā vajadzēja palikt kaut kādām pēdām, kuras liecinātu par atentātu un kuras kriminālizmeklē^ana, acīm redzot, palaidusi garām, nu, piemēram, kaut vai tādēļ, ka meiteni ar uzgriezni uz viņpasauli neaizraidīs. Viss izrādījās tieši tā. Jūs tur vispār neko nemeklējāt, tikai izmēģinājāt atslēgu pie pasta vagona paliekām, un no tā nebija nekādas jēgas; mēs atkal sākotnēji meklējām vienīgi slepkavības pierādījumus. Kaut arī tika domāts par abu notikumu kopīgu izmeklēšanu, taču, kamēr nebija atrasts konkrētais vienotājposms, neko nevarēja iesākt. Tagad tas mums ir rokā. Bez šaubām, es tur tikpat labi būtu varējis atrast kaut ko pavisam citu, bet atradu uzgriežņus. Tas ir viss.

Pastaigājos pa istabu vairākas reizes šurp un turp.

—   Tātad jūs sakāt, ka tie gulēja starp sliedēm…

—   Jā. Gandrīz pašā vidū.

—   Tātad zem vilciena.

—   Tas jau sen bija aizgājis.

—   Daudz vilcienu pa šo laiku jau aizgājuši, — atteicu. — Vai jūs domājat, ka šie uzgriežņi katrā ziņā izkrituši no 2316. vilciena pasta vagona?

—   Es par to nešaubītos, — atbildēja Karličeks stūrgalvīgi.

—   Labi. Ko jus iesakāt darīt tālāk?

Man nudien bija bail, ka uzgriežņu atrašana pamudinās viņu uzstādīt to pašu nepatīkamo hipotēzi, kāda radās manā galvā. Taču aiz Karličeka vijolīšu zilajām acīm dzima pavisam cita doma. Viņš nepievienojās manam maz iepriecinošajam secinājumam.

—  Es izmantotu tā saucamo cilvēka apziņas slieksni, — Karličeks atbildēja, brīdi padomājis.

Kaut ko tādu nu es galīgi negaidīju.

—   Ko jūs izmantotu?

Karličeks man mīlīgi .uzsmaidīja.

—   Jūs ļoti labi zināt. Kāds mūsu psihologs apgalvojis, ka pēkšņs un negaidīts satricinājums fiksē cilvēka apziņā visus notikumus, kuri paslīdējuši garām īsi pirms šī satricinājuma, un tie iespiežas atmiņā sevišķi spilgti. To tad arī sauc par apziņas slieksni. Pēkšņa satricinājuma moments mums, par laimi, ir. Sprādziens. Un es vēl pievērstu uzmanību mūžsenajai pasažieru parašai vismaz laiku pa laikam paraudzīties ārā pa vilciena logu. Daži to uzskata par vislabāko laika kavēšanas veidu. Bez šaubām, mēs atradīsim daudzus jo daudzus ceļotājus, kuri 286. kilometrā skatījās ārā pa logu un varēja kaut ko pamanīt, es domāju, piemēram, meiteni raibajā kleitā. Vai kaut ko citu. Tas taču ir tikai vienpadsmit kilometru pirms vietas, kur notika sprādziens Vilciens gāja ātri — jau pirms tam ar septiņdesmit kilometru ātrumu stundā, tātad attālumu starp šiem diviem punktiem varēja veikt apmēram desmit minūtēs. Precīzāk — deviņās ar pusi. īsāks laika sprīdis mums būtu izdevīgāks, piemēram, ja tas braucis ar deviņdesmit kilometru ātrumu stundā. Apziņas slieksnis būtu pak]auts īsākam laika sprīdim — apmēram tikai septiņām minūtēm. Taču tad varbūt daži no ceļotājiem, kuri raudzījās ārā pa logu, būtu gājuši bojā. Varam itin labi samierināties ar deviņām ar pusi. Visu 2316. vilciena pasažieru adreses jums ir zināmas. Nu, vai tie nav ārkārtīgi izdevīgi priekšnoteikumi notikuma atšķe- tināšanai?

—   Jūs tātad ierosināt a,pjautāt visus pasažierus — ko viņi redzējuši pa logu īsi pirms sprādziena?

—   Bez šaubām. Vai viņi redzējuši meiteni vai nav redzējuši, varbūt tur bijis vēl kāds cits, vai pamanījuši nomīdīto labības lauka stūri, vai apkārtnē redzēti arī citi ļaudis vai ne, varbūt kāds ievērojis vēl kaut ko, kas varētu mūs interesēt; tātad novērojumi šajos vienpadsmit kilometros līdz pat pēdējam brīdim pirms sprādziena … Tā sakot, mūsu rīcībā ir vesels maiss ziņu, taču šis maiss daudzās vietās ir caurs; būtu labi, ja to varētu aizlāpīt. Tādēļ es arī braucu meklēt uzgriežņus. Nedusmojieties, bet es jums to sirsnīgi iesaku. Bez šaubām, tas ir piņķerīgs darbs. Vilciena pasažieri kā nekā ir raiba publika no visām pasaules malām.

Laipnām acīm palūkojies uz tukšo tējas tasi, viņš piecēlās.

—   Jā, vēl tāds sīkums, — viņš piebilda. — Droši vien jums tas jau zināms. Podporučiks Lenks skaitās bez vests pazudis.

Man šis jauneklis sāka atgādināt uzmācīgu lapseni, kura, uzlikusi uz deguna brilles, riņķo man ap galvu.

—   Ko jūs teicāt? — es sadrūmu.

—   Pēc viņa taujājusi līgava, — paskaidroja Karličeks. — So jauno dāmu sauc Helēna Dvorska, un viņa strādā Karlinas nacionālajā komitejā motorizēto transporta līdzekļu klasifikācijas, nodokļu un pārvadāšanas nodaļā. Divdesmit divus gadus veca, dzīvo Novemestā, Zitnas ielā, bet vecāki cēlušies no Morāvijas, Hodoninas apgabala Kalnas ciema.

—   Jūs esat īsts ziņu birojs, — sacīju vārgā balsī. — Kā jūs to uzzinājāt?

—   Tas nebūt nenācās grūti, — Karličeks kautri atbildēja. — Sīs ziņas atrodamas adrešu galdā. Podpo- ručikam Lenka,m nav nekādu piederīgo, un līgavai neviens nav turējis par vajadzīgu paziņot, jo viņa neskaitās Lenka ģimenes loceklis. Turklāt tas ir dienesta noslēpums. Pēc viņas lūguma ievāktas ziņas, un saņemta visai izvairīga atbilde. Viņai teikts, lai pienāk pēc nedēļas. Man šķiet, ka jautās jums, ko viņai atbildēt. Kad es ar viņu runāju …

—   Un pat esat jau runājis …

—  Tā bija tīrā nejaušība. Necerēta satikšanās.

—   Nav taisnība.

—   Nu, varbūt to nevar nosaukt tikai par nejaušību, — izlaboja Karličeks. Bez šaubām, es viņai netiku teicis neko tādu, ko pagaidām nebūtu drīkstējis teikt. Centos nomierināt ar smieklīgiem piemēriem no ikdienas dzīves, teikdams, ka no iestāžu viedokļa katru līgvaini, •kurš nozudis no savas miļotās redzesloka, vēl nedrīkst izsludināt par bez vēsts pazudušu, jo pēc neilga laika viņš var atrasties pie citas līgavas. Taču šai Helēnai Dvorska i trūkst humora izjūtas. Viņa pakratīja tikai galvu. Līgavainim it kā pēdējā laikā rādījušies visādi dīvaini sapņi, kaut kādi ļauni murgi… vārdu sakot, Dvorskas jaunkundzi māc dažnedažādas māņticīgas nojautas.

Sis sasodītais Karličeks man atgādināja veiklu suni. Viņam bija smalka oža, un viņš prata labi dzīt pēdas. Es sacīju:

—   Aizejiet pie Dvorskas jaunkundzes un atvediet viņu pie manis.

Viņš pamāja piekrizdams. Laikam jau pašam bija ienākušas tādas domas galvā, tādēļ atbilde skanēja:

—   Jā, es tūlīt iedomājos, ka nenāktu par sliktu, ja jūs ar viņu parunātos. Mani interesē, ko jūs teiksiet par viņas seju. Tādu ārieni man vēl nav nācies sastapt. Nevarētu teikt, ka tajā būtu kaut kas sevišķs. Principā mēdzu skatīties uz sieviešu sejām aukstasinīgi. Parasti tajās viss it kā atrodas savā vietā, bet beigu beigās izrādās … es gribu teikt, ka vienmēr jābūt kaut kam svarīgākam par mīlas attiecībām.

—   To jūs jau reiz teicāt.

Viņš nopietni pacēla pirkstu.

—   Šoreiz es to uzdodu kā tīri akadēmisku jautājumu. Man šķiet, ka podporučikam Lerikam šajā ziņā ir dīvaini nenopietna attieksme.

It kā nejauši Karličeks izvilka no portfeļa dosjē un nolika to uz konferenču galda. Viņš atdeva man arī attiecīgā ziņojuma norakstu, kuru pirms tam bija apstrīdējis ar daudzām oriģinālām piezīmēm, pēc tam turpināja savu nerimtīgo vārdu plūsmu.

—   Man šķiet, ka kaut kas svarīgāks par mīlestību izpaužas jau viņas sejas izteiksmē un vispār visā viņas būtībā. Šķiet, ka no viņas izstaro kaut kāds īpašs iekšējs cēlums. Viss skaidri saskatāms, nekas — pat vissīkākais nieks — nav palicis apslēpts. Aplūkojiet viņu no visām pusēm, un jūs redzēsiet, ka netiksiet gudrs. Veroties šīs sievietes profilā, uzreiz pagaist no atmiņas viņas izskats, un to nekādi nav iespējams atcerēties, tāpat kā nav iespējams iztēloties dažu garīgu īpašību materiālo veidolu.

—   Karliček, — enerģiski pārtraucu viņu. — Es pacentīšos aplūkot Helēnu Dvorsku no visām pusēm pats!

Izbrīnījies viņš trīsreiz pamirkšķināja, it kā es būtu atļāvies par daudz, pēc tam, ne vārda neteicis, izslīdēja ārā.

Nopūzdamies apsēdos pie sava galda. Divi uzgriežņi blēdīgi nolūkojās manī, it kā šeit vēl arvien atrastos kāda daļiņa no šī veikalnieciski pļāpīgā Karličeka. Taču nevarēju par viņu arī vairs tikai nogrozīt galvu, kad sāku prātā pārskaitīt visus puiša nopelnus.

Pirmkārt, tā taču bija Karličeka ideja, ka pie dzelzceļa nogalinātās meitenes izplestajām rokām ir kāda īpaša nozīme, un patiešām viņam izrādījās taisnība. Otrkārt, viņš bija sadūšojies doties pa sliežu ceļiem meklējumos pēc uzgriežņiem trīsceturtdaļpirksta platumā un atradis tos. Treškārt, bija ierosinājis nopratināt visus 2316. vilciena pasažierus, un šo ierosinājumu nevarēja noraidīt kā gluži vienkāršu muļķību. Ceturtkārt, Karličeks bija ieguvis no referentes motorizēto transporta līdzekļu nodokļu jautājumos Helēnas Dvorskas dīvainu informāciju, ka Jaroslavam Lenkam rādījušies slikti, nelaimi vēstoši sapņi. Ņemot visu to vērā, bija pilnīgs pamats ticēt arī Karličeka psiholoģiskajai teorijai par apziņas slieksni. Nogrozījis galvu kā cilvēks, kurš galīgi nezina, ko par visu to domāt, paaicināju pīe sevis biedru Loubalu, vienu no izdarīgākajiem C-L štāba locekļiem.

Uzdevu viņam sastādīt garumgaro visu 2316. vilciena pasažieru sarakstu un pavēlēju, lai viņš pacenšas atrast šo cilvēku vidū tos, kuri posmā starp kilometru stabiņiem 286 un 297 kaut ko pamanījuši, īpašu uzmanību pievēršot 286. kilometra tuvākajai apkaimei. Tā kā pasažieri, kuri toreiz, 27. jūnijā, atradās vilcienā, bija izklīduši pa visu republiku, Loubals drīkstēja pēc saviem ieskatiem izraudzīties pietiekoši daudz palīgu, lai uzdevumu varētu veikt visdrīzākajā laikā.

Loubals nekad ne par ko nebrīnījās, ne no kā nebaidījās un izpildīja viņam uzticētos uzdevumus tik apzinīgi, it kā būtu gars, kas izlaists no pudeles. Viņa «tiks izdarīts» skanēja visai respektabli. Man bieži uzmācās kārdinājums uzdot viņam atvest, piemēram, Hamleta tēva slepkavu, taču baidījos, ka atbilde tāpat skanēs: «tiks izdarīts». Un ko var zināt — patiesi vēl ņems un atvedis, bet es ar savu joku būšu iekritis. No Loubala uzcītības man bija gandrīz vai bailes.

Pēc tam izsaucu pie sevis citu štāba locekli, Trepinski vārdā. Trepinskis neko daudz neatšķīrās no Loubala. Nodevu viņam rīkojumu: — Lūdzu, dabūjiet pilnvaru, kas nepieciešama uzrādīšanai Sakaru ministrijā. Pieprasiet, lai jums atļauj apskatīt tāda paša tipa pasta vagonu, kāds bija piekabināts 2316. vilcienam. Varat izvēlēties arī citu ceļu vēlamā rezultāta labākai sasniegšanai. Jūsu uzdevums ir sastādīt visu to skrūvju sīku sarakstu, kuru platums — trīsceturtdaļpirksta un kuras izmantotas vagona montēšanas darbos, kā arī tā iekārtojumā — gan ārpusē, gan iekšpusē. Nepieciešams precīzi noteikt katras skrūves vai skrūvju grupas atrašanās vietu. Uzdevuma izpildei varat izraudzīties tik daudz darbinieku, cik uzskatāt par nepieciešamu, lai to veiktu visīsākajā laikā. Pagaidām tas ir viss. Pateicos.

Tad atkal atspiedu galvu rokās. Man nedeva mieru kāda uzbāzīga doma, kura iešāvās prātā, kad Karličeks rādīja atrastos uzgriežņus.

Ja tie bija no pasta vagona — un šķita, ka tas ir tieši tā, — un bija mētājušies starp sliedēm, tad taču nevarēja būt, ka tie nejauši paši noskrūvējušies no vagona apakšas un izkrituši tieši 286. kilometrā. Tā patiešām būtu velnišķīga sagadīšanās, ņemot vērā atrasto franču atslēgu. Ticamāk, ka uzgriežņus noskrūvējis kāds, kas braucis vagonā. Maz ticams, ka to būtu izdarījuši visi četri vīrieši kopā. Tas bija viena roku darbs. Viņš nav metis uzgriežņus ārā pa logu, jo pārējiem trim, vismaz diviem — jādomā, Vranam ar Lenku — tas nebija ja- zina. Tie tikuši izmesti pa caurumu grīdā — citādi nekādi nav izskaidrojama uzgriežņu atrašanās starp sliedēm. Cita cauruma pasta vagona grīdā nebija kā tikai klozeta caurule. Vajadzēja tikai, nospiežot pedāli, atvērt aizvaru.

Neviens no pārējiem to nevarēja pamanīt. Šādās vietās (audis nemēdz uzturēties divatā.

Sī slepenā uzgriežņu izmešana no vagona, dabiski, mudināt mudināja uz domām, ka neviens no pārējiem nav varējis un drīkstējis būt arī par liecinieku uzgriežņu noskrūvēšanai. Lai to izdarītu, atkal bija tikai viena vienīga iespēja. Uzgriežņi arī bija noskrūvēti tajā pašā nelielajā, delikātajā telpā, kur cilvēks var ieslēgties un skrūvēt, cik vien viņam tīk, nebaidoties, ka tiks pārsteigts. Pēc tam var iebāzt atslēgu kabatā, rūpīgi nomazgāt rokas, palūkoties spogulī un atgriezties pie pārējiem, it kā nekas nebūtu bijis.

Šķita, ka pie šīs diezgan neestētiskās versijas ari vajadzēja palikt. Lai izurbtu caurumu kaut kur citur vagona grīdā, būtu bijuši nepieciešami vagona apsardzes kopīgi pūliņi — tas bija neticami — un smagi darba rīki, kas — jāatzīmē — nebija atrasti. Automāta kārtu, par spīti riteņu klaboņai, būtu izdzirduši vilciena pavadoņi. Taču automāti atradās uzticamu laužu rokās. Tas bija noslēgts pārdomu loks, it kā sarežģīta šarāde, un tādēļ tik vilinošs šķita pieņēmums, ka franču atslēgu kāds izmantojis, citiem nezinot.

Kādēļ viņš to bija darījis? Kāds iemesls pamudinājis šo cilvēku? Bez šaubām, viņš negribēja uzlidot gaisā līdz ar vilcienu. Sis cilvēks nebūs ielicis vagonā spridzekli. Spridzeklim bija noteikts svars un lielums. Divi kilogrami trotilheksogēna kopā ar aizdedzes un laika degļa ierīci — tā bija elles mašīna, kuru diez vai kāds nepamanīts būtu varējis ienest. Turklāt pēc speciālistu domām sprādziena centrs bija atradies vai nu pašā naudas kastē, vai arī ļoti tuvu tai. Nebija pamata neticēt šim slēdzienam.

Klozeta pods bija no čuguna. Noskaidrots, ka tas bijis piestiprināts ar trīsceturtdaļpirksta platām skrūvēm; tās tikušas atskrūvētas, lai podu varētu pabīdīt nost un tādējādi paplašināt spraugu koka grīdā. Paplašināt, lai pēc tam varētu kaut ko izsviest laukā. Un šo kaut ko pēc tam pievāca abi tūristi — melnmatainais un gaišmatainais, kuri to vien bija gaidījuši. Tikai tā bija iespējams no atsevišķiem zināmiem faktiem izveidot kaut ko vienotu.

Mani šausmināja doma, ka pēc pelnu un atrasto papīra drisku svara vien vēl nevar secināt, vai sadeguši visi divdesmit miljoni vai ne. Taču es biju parakstījis slēdzienu, un jaunā naudas sērija jau atradās apgrozībā.

Bez šaubām, tiešu sakarību nevarēja pierādīt. Aizdomas, ka sprādziena uzdevums bijis maskēt laupīšanu, pagaidām palika tikai aizdomas. Vajadzēja pagaidīt uzsāktās izmeklēšanas rezultātus; it īpaši tas attiecās uz pasta vagona skrūvēm.

Divdesmit septītajā jūnijā vajadzēja apmierināties ar konstatējumu, ka atrastā atslēga patiešām atbilst trīsceturtdaļpirksta platam uzgrieznim. Toreiz mums ir nenāca prātā meklēt sprādziena vaininieku četru apsardzes locekļu vidū, jo nevienu no viņiem neuzskatījām par pašnāvnieku.

Nepieciešams, es sacīju pats sev, sīki jo sīki no jauna pārbaudīt, kas mums zināms par šiem četriem vīriem — Vojtiržu, Srameku, Vranu un Lenku. Līdz šim viņi tika uzskatīti tikai par upuriem. Uz viņiem nekrita nekādās aizdomas. Un kas tie par sapņiem, kas rādījušies Ja- roslavam Lenkam?

•

Man neizdevās aiziet no pārvaldes ēkas. Uz kāpņu laukumiņa satiku aizelsušos Karličeku.

— Tā tik ir laime, — viņš iegavilējās. — Vēl mirkli, un mēs jūs vairs nebūtu satikuši.

Viņš bija atvedis Helēnu Dvorsku, Jaroslava Lenka līgavu. Tā mēs visi trīs atgriezāmies manā kancelejā.

Tur Karličeks rātni apsēdās maliņā un centās izturēties tā, it kā viņa vispār šeit nebūtu.

Helēna Dvorska, paklausot manam piedāvājumam, apsēdās krēslā man iepretī.

Viņas patiesi skaistajā sejā — atšķirībā no Karličeka iepriekš izteiktā vērtējuma — ievērības cienīgs man šķita tikai tās dziļais miers. Un, kad viņa sāka izteikt savus pārmetumus, bija redzams, ka nekas viņai nav tik svešs kā histērija.

—       Neviens man neko negrib teikt, — viņa uzreiz pavēstīja, — bet jūs izturaties tik nopietni, ka man kļūst bail.

Par viņas intereses patiesīgumu nenācās šaubīties, taču mierinājumiem un līdzjūtības apliecinājumiem šajā gadījumā nebija nekādas nozīmes.

—       Labāk pastāstiet man, kas jums zināms, — uzaicināju.

Sapratusi, ka nebūt nesteidzos izpaust to, ko viņai ta gribētos uzzināt, Helēna Dvorska pacietīgi sāka man stāstīt, kā nopirkusi viņiem abiem ar Jaroslavu Lenku biļetes 27. jūnijā uz estrādes koncertu brīvā dabā, taču deviņos no rīta Lenks ieradies pie viņas nacionālajā komitejā un atvainojies, ka nevarēs tikt. Viņš saņēmis neparedzētu dienesta uzdevumu. Kas tas par uzdevumu — nav teicis.

—   Vai jūs ilgi esat pazīstami?

—   Apmēram pusotra gada.

—       Vai šajā laikā nekad nav gadījies tā, ka, teiksim, vairākas dienas jums nav zināms, kur viņš atrodas?

—  Jā. Ir gadījies. Pat vairākkārt.

Viņa bija mazliet atguvusies. Bez šaubām, jaunā sieviete piešķīra maniem vārdiem nomierinošu nozīmi.

—  Vai tādās reizēs jūs viņa prombūtne uztrauca?

—       Reizēm nojautu, ka viņa darbs saistīts ar briesmām. Bet viņš vienmēr izturējās mierīgi un atgriezās bez jebkādiem starpgadījumiem. Taču šoreiz …

—   Vai šoreiz kaut kas bija savādāk?

—       Es jau stāstīju, — viņa sacīja, pagriezdamās pret Karličeku, kurš pamirkšķināja Lenka līgavai draudzīgi un uzmundrinoši. — Viņš. bija apbrīnojami nervozs un izklaidīgs. Pilnīgi bez pamata. Kad jautāju, kas viņam kaiš, atbildēja, viņu mācot nojautas, ka sagaidāmas kaut kādas nepatikšanas.

—   Vai konkrētāk viņš neizteicās?

—       Nē. Sacīja, ka tas pāriešot, esot slikti gulējis. Rādījušies nepatīkami sapņi — tā viņš apgalvoja.

—   Kaut kas līdzīgs priekšnojautām?

Karličeks tikko manāmi pakustināja galvu, tā ka no viņa briļļu stikliem paplaiksnījās spožs stariņš, it kā viņš gribētu man raidīt gaismas signālu. Neapšaubāmi tam vajadzēja nozīmēt, lai neticu nekādām priekšnojautām. Kaut vai lieku reizi atgādināt, ka Karličekam jau kaut kas zināms par Jaroslavu Lenku. Vismaz viņš bija pārliecināts, ka Lenks melojis.

Helēna Dvorska gaidīja.

—       Reizēm ļaunas priekšnojautas izrādās visāi svarīgas, — sacīju, kaut gan Karličeks nemierīgi grozījās krēslā. — Jūsu līgavainis, Dvorskas jaunkundz, ievainots dzelzceļa katastrofā, un viņu vajadzēja operēt. Pašlaik viņš atrodas slimnīcā.

Helēna Dvorska apspieda nopūtu. Viņas sejas izteiksmes gudrajam mieram patiešām piemita īpaša pievilcība. Taču Karličeks ar savu īpatnējo viedokli saskatīja tajā ko citu.

—   Kur lai es viņu atrodu? — Dvorska jautāja.

—       Apmeklēt slimnieku pagaidām nav atļauts. Ievainojums ir smags. Es pats vēl neesmu ar viņu runājis.

Brīdi klusējusi, viņa tikko dzirdami sacīja:

—       Ja jums ar viņu jārunā pirms manis, tad tā nav bijusi tikai parasta vilciena katastrofa.

Nebija nozīmes slēpt patiesību.

—        Jā, šim notikumam ir īpaši cēloņi, — atbildēju viņai. — Jūs taču zināt, kur strādā jūsu līgavainis. Pagaidām neko vairāk jums nevaru teikt. Nekādas briesmas biedram Lenkam vairs nedraud. Pēc neilga laika jūs viņu redzēsiet. Līdz tam netaujājiet pēc viņa, jūs tikpat nelaidīs klāt. Mēs jūs regulāri informēsim par to, kā viņš jūtas. Un, kad tas būs iespējams, es pats jūs aizvedīšu pie viņa.

Pasacīju to tādā tonī, ka visi iebildumi bija lieki. Helēna Dvorska piecēlās, lai ietu prom. Viņa neizskatījās apvainota, taču nepateicās pat ar skatienu.

—  Acumirkli, — es iebildu.

Viņa klusēdama apstājās.

—       Būtu |ums ļoti pateicīgs, ja jūs papūlētos atcerēties visos sīkumos savu pēdējo sarunu ar biedru Lenku 27. jūnija priekšpusdienā.

—       Jūs gribat mani nopratināt? — viņa mierīgi jautāja. 1

—       Nav izslēgts, ka jūs varētu pateikt kaut ko tādu, kas palīdzētu mums atklāt šīs dzelzceļa katastrofas cēloni.

Helēna Dvorska rūgti pasmaidīja. Viņas sejā parādījās jauna izteiksme, kurā es neko īpašu nesaskatīju, taču Karličeks no sava kakta klusēdams ieurbās viņā ar acīm, it kā gribētu šo izteiksmi izpētīt visos sīkumos.

—       Viņš sacīja, — beidzot Dvorska atbildēja, — ka kaut kur jāierodas tieši divpadsmitos. Un, ka baidās, kaut tikai nenotiktu kas nelāgs.

—  Ar viņu? Vai kādu citu?

—  To' es nezinu.

—       Vai viņš pats apgalvoja, ka tās ir tikai sliktas priekšnojautas, nelāgs garastāvoklis vai kaut kas tamlīdzīgs?

Helēna Dvorska pamāja!

—  Jā. Tā viņš teica.

—  Vai jums nelikās, ka viņš cenšas attaisnoties?

—       Man likās, — viņa paraudzījās sānis, — ka viņš no manis kaut ko slēpj. Taču tas nebūtu svarīgi. Ja- roslava profesija jau neļauj būt pārāk atklātam. Un pat to mazumiņu, ko viņš pateica, man nācās izvilkt gandrīz vai ar varu. Baidījos par viņu. Viņš patiešām izskatījās neparasti satraukts.

—       Dvorskas jaunkundz, — es teicu, — ja runa būtu par parastu satiksmes negadījumu, varētu šīm tā saucamajām priekšnojautām nepievērst uzmanību, kaut gan jau sen noskaidrots, ka sapņos nevienam nerādās nākotnes notikumi, bet gan pagātnes — parasti visai nesenas pagātnes — ainas. Un cilvēks var ari kaut ko iedomāties, bet izbailēs vai sliktākā noskaņojumā šie iedomu tēli hiperbolizētā veidā atgriežas sapņos.

—       Es saprotu, — viņa mierīgi pamāja, — taču ceru, ka maldāties.

Joprojām sēžu pie sava galda. Neuzskatu šo sarunu par pabeigtu.

—       Tuvākajā laikā man būs tiesības darīt jums zināmu, kas īsti noticis, — es saku, — bet pagaidām lūdzu jūs atcerēties visos sīkumos sarunu ar savu līgavaini. Iesaku nopietni par to padomāt.

Viņas sejas izteiksme pauž vienaldzību.

—   Kur viņš ir ievainots? — par atbildi atskan jautājums.

Pateicu viņai. Viņa palika tikpat mierīga, tikai mazliet nobālēja. Pamāju Karličekam.

—   Jums turpmāk būs jārūpējas, lai Dvorskas jaunkundze regulāri saņemtu ziņas par biedra Lenka veselības stāvokli, — sacīju.

—   Ar prieku, — Karličeks paklanījās kā īsts kavalieris.

—   Dvorskas jaunkundz, jūs es savukārt palūgšu pagaidām nevienam nestāstīt par mūsu sarunu.

—   Podporučikam Lenkam tas varētu kaitēt, — piebilda svarīgā toni Karličeks.

Patiešām apķērīgs puisis. Viņu nevajadzēja mācīt, kā un ko ar šo sievieti runāt. Karličeks viņas uzticibu jau bija iemantojis, atvezdams Dvorsku pie manis. Tāpēc arī varēja atļauties šos nelielos melus.

Aizejot viņa atvadījās no manis tikai ar vieglu galvas mājienu. Karličeks pakalpīgi atvēra Helēnai Dvor- skai durvis. Viņi aizgāja.

Vēl brīdi paliku kancelejā; darīju to ne vien tādēļ, ka negribētos iet ar viņiem reizē. Sāku griezt telefona ripu, lai mēģinātu sadabūt rokā dažus vajadzīgus cilvēkus. Bija jau vakars. Man varēja nelaimēties. Izdevās sazvanīt Nacionālās bankas ģenerāldirektoru Budinski. Seifu pārzinis Ržeržiha nebija mājās. Taču man laimējās sadzīt rokā bruņotā mersedesa šoferi, kurš toreiz veda divdesmit miljonus uz staciju un tikko no kaut kurienes bija pārbraucis.

Šķita, ka Jaroslava Lenka dīvainajai nervozitātei, kā to nosauca Helēna Dvorska, bija sarežģītāki iemesli. Jaunā sieviete pieļāva domu, ka līgavainis no viņas kaut ko slēpis, taču, sākot no pulksten divpadsmitiem dienā, kad Lenks ieradās bankā, līdz pat pēdējam brīdim, kad par viņu vēl bija ziņas, nebija nekādu norādījumu, ka Jaroslavs Lenks būtu paudis kaut niecīgākā uztraukuma pazīmes. Kad tagad uzdevu šo jautājumu Budinskim, viņš apgalvoja, ka reti nācies sastapt tik apbrīnojami mierīgu, nosvērtu un uzmanīgu cilvēku, kāds bijis Jaroslavs Lenks, — un tā tālāk. Par kaut ko uztraukts? Nekādā ziņā! Ieradies precīzi noteiktajā laikā, taču laikam aizkavējies un tādēļ steidzies. Bijis mazliet aizelsies. Taču jau pēc dažiem mirkļiem atvilcis elpu un lejā pie seifiem acīm redzami garlaikojies.

Piezvanīju uz māju apakšpulkvedim, ar kuru jūs iepazīstināju «Zelta četriniekā».

—   Dīvaini, ka jūs to jautājat, — atbildēja man apakšpulkvedis savā dziļajā basā. — Izdzirdīs par banku, Lenks uz mirkli nobālēja, un uz pieres viņam izspiedās sviedri. Atceros to ļoti labi, jo vēl jautāju, vai viņš nav slims. Podporučiks atbildēja, ka ne. Piedāvāju viņam mēriņu degvīna, taču viņš atteicās.

—  Atļaujiet man jums uzdot kādu jautājumu, biedri apakšpulkvedi, — es teicu. — Vai tad, kad Lenks bija pie jums, jūs smēķējāt?

—   Es vienmēr smēķēju, — atrūca apakšpulkvedis.

Tas arī varēja būt par cēloni Jaroslava Lenka nelabumam. Apakšpulkvedis smēķēja tik drausmīgus cigārus, ka no to dūmiem beidzās nost mušas. Mēs nekādi nevarējām izpētīt, kur viņš ņem šos draņķīgos tīstokļus vai ar ko tos piebāž.

Pateicos un noliku klausuli. Pa ceļam no savas līgavas Jaroslavs Lenks patiešām varēja aizkūst, un klāt vēl nāca durnums no cigāra dūmiem; ja podporučiks pēc tam vēl turējās kājās, tad tikai tādēļ, ka baidījās, kaut nenotiktu kas ļauns.

Taču bankā viņš izskatījies pilnīgi mierīgs. Vai nu viņš bija savaldījies, vai arī tam bija pavisam citi iemesli. Taču es negribēju sekot Karličeka vienpusīgi paviršajai manierei un atrisināt jautājumu tikai ar abstraktās domāšanas palīdzību.

5

Ar kriminālās izmeklēšanas nodaļu pagaidām vienojos par tālāku sadarbību tādējādi, ka viņi atstāja man palīgos Karličeku. «Kriminālisti» man atbildēja: ja jūs vēlaties riskēt, mums nav nekas pretī. Viņam tagad vajadzētu mācīties. Taču Karličekam nav diez kāda vēlēšanās to darīt, un tādēļ viņš tik neatlaidīgi tiecas jums pakalpot. Cik var spriest, tas viņam izdevies.

Atbildēju, ka mani kolēģi var justies mierīgi — no mācībām Karličeks neizspruks.

Vojtirža, Srameka un Vranas attiecību sīku izpēti uzdevu saviem visspējīgākajiem |audīm kāda darbinieka vadībā, kurš bija iesaukts par Ērgli. Ar savu spārnoto vārdabrāli viņam nebija ne mazākās līdzības. Iesauku Ērglis viņš bija iemantojis sava asā, vērīgā skatiena dēļ, kuram nekas nepagāja garām. Un šādas spējas bija ārkārtīgi nepieciešamas, lai pamanītu katru pat visnenozīmīgāko sīkumu, kas varētu apstiprināt teoriju par franču atslēgas izmantošanu.

Abu tūristu — melnmatainā un gaišmatainā — meklēšanu atstāju kriminālnodaļas ziņā. Turklāt neslēpu savas domas, ka cerības uz panākumiem ir gaužām mazas un tāpēc pagaidām šo pēdu dzīšanu pats esmu metis pie malas.

Par Jaroslavu Lenku man bija paradoksāls un visai savāds iespaids. No visas pasta vagona apsardzes Len- kam vajadzēja iedvest vislielāko uzticību, taču viņš vienīgais ar savu izturēšanos izraisīja aizdomas.

Nopratināt viņu pagaidām vēl nebija iespējams. Un, pat ja būtu, es taču nevarēju doties uzbrukumā ar tik nepārliecinošu argumentu kā viņa savādā nervozitāte pirms došanās ceļā, nervozitāte, kura pēc divpadsmitiem dienā pēkšņi pazūd bez vēsts.

Lai labāk izprastu šo dīvainību, bez šaubām, varēja noderēt iepazīšanās ar viņa personīgo dzīvi. Man uz to bija pilnīgas tiesības. Turklāt tas bija visai viegli izdarāms. Taču man nepatika izrādit atklātu vai, pareizāk sakot, priekšlaicīgu neuzticību pret tādu cilvēku kā podporučiks, liekot izkratīt viņa dzīvokli. Pārdomājis nolēmu, ka vislabāk būs, ja šo visai kutelīgo pienākumu uzņemšos pats.

Man sāka likties, ka esmu pārāk iestidzis kancelejas darbos, pārbaudīdams un salīdzinādams materiālus, kurus man iesniedz citi. Varēju taču lepoties ar pietiekami lielu pieredzi, kuras dēļ man bija uzticēta sērijas C-L mīklainās bojāejas izmeklēšana, bet pagaidām nekādi nevarēju šo pieredzi likt lietā. Sajā ziņā Karličeka iespējas patiešām bija daudz lielākas, kaut arī viņš bija iesācējs; varbūt tieši tādēļ. Un, visbeidzot, kaut gan slēdzienu, ka sērija C-L ir pilnīgi iznīcināta, bija sastādījuši speciālisti, izmeklēšanas grupu pārstāvji un citi darbinieki, taču es tam biju piekritis un apstiprinājis ar savu parakstu.

Pašreizējā situācijā bija vainojams notikuma raksturs. Un tā gandrīz pilnīgi izslēdza manas iejaukšanās iespēju. Man taču nebija iespējams pašam sadzīt rokā visus vilciena pasažierus vai nodarboties ar dzelz- ceļmalā nogalinātās meitenes slepkavu meklēšanu. Tās bija divas pilnīgi dažādas darbības jomas, un to esamībā es daļēji saskatīju savu ilgstošo neveiksmju un bažu pamošanās cēloni: proti, slēdziens par sērijas C-L pilnīgu iznīcināšanu bijis maldīgs.

Taču tagad man bija radies iemesls iejaukties.

—   Karliček, — es viņu uzaicināju, — dosimies kopīgi aplūkot Jaroslava Lenka dzīvokli.

Karličeks nemaz nejutās pārsteigts. Ņemot vērā šā cilvēka sasodītās privātdetektīva tieksmes, šāds priekšlikums viņam bija īsti pa prātam.

—  Tikko gribēju jums to ierosināt, — viņš atbildēja.

—  Taču pagaidām jums jāklusē kā kapam. Jums gan ir gara mēle, taču es domāju, jūs zināt, kad tā jātur aiz zobiem.

Karličeks ar neslēptu dedzību paziņoja, ka esmu uzminējis viņa slēptāko vēlēšanos.

—   Aizdomas pret podporučiku Lenku nepatīkamā un aizskarošā kārtā aug augumā, — viņš piemetināja. — Helēna Dvorska arvien vairāk sāk domāt, ka viņu pēdējā sarunā, stāstīdams par savām pārdabiskajām nojausmām, līgavainis melojis. Kad mēs iesim?

Tad es jau biju saņēmis pieprasīto sarakstu par visiem uzgriežņiem un skrūvēm, kuru platums — trīs- ceturtdaļpirksta un kuri tiek izmantoti, montējot WT-0019 tipa pasta vagonus. Tādēļ mazliet piebremzēju Karličeka nepacietību.

—  Vagona montēšanā izmantots trīssimt divpadsmit norādītā izmēra uzgriežņu, — es sacīju.

—   Es zinu, — atbildēja Karličeks nevērīgi.

Sažņaudzu rokas dūrēs, noliku tās uz galda, atlaidos

pret krēsla atzveltni un biju spiests mirkli nogaidit, lai samērā mierīgi pavaicātu: — Kā tad jūs to paguvāt uzzināt?

—   Atļāvos parūpēties, — Karličeks miermīlīgi pasmaidīja, — lai pēc iespējas ātrāk dabūtu vajadzigās ziņas par vagonu, nevis gaidītu, kamēr saks meklēt tās pašas markas dvīņu brāli. Mani ir uzklausīja, ir neuzklausīja. Nejauši rūpnīcas arhīvā atrada šī vagona darba rasējumus. Inženieris tos pa divi lāgi izskatīja, pēc tam norādīja ar pirkstu tieši uz skaitli 312.

—  Jūs patiešām tur bijāt?

—   Biju gan. Kā jūsu pilnvarotais. Ak, kā mēs ar biedru Loubalu smējāmies!

—   Nemelojiet, biedrs Loubals nekad nesmejas.

—   Es zinu, taču es smējos par mums abiem, — Karličeks uzjautrināts pamirkšķināja. — Vēl apgrozībā atrodas astoņpadsmit WT-0019 tipa vagonu. Tie kursē regulāri. No Liberecas uz Veseli-Mezimestiem, no Ašes uz Košici, krustām šķērsām visos virzienos. To svilpieni atskan visās malās. Taču uzgriežņus tajos grūti nāktos saskaitīt, jo tie piekrauti ar bērnu ratiņiem, augļu groziem un citādu bagāžu. Kamēr līdīsiet zem vagona, lai atrastu vajadzīgo skrūvi, vilciens vienā mierā var aiziet jums pāri galvai. Kā tur lai nesmejas, ja izrādījāmies gudrāki?

Uz to vairs neatbildēju neko.

—   Esiet klāt trijos pēcpusdienā, — noteicu. — Dosimies uz Lenka dzīvokli. Līdz tam izskatīšu šos rasē' jumus un, ja apstiprināsies mana hipotēze par abiem uzgriežņiem, ņemšu jūs līdz uz apspriedi.

—   Kā atradējs es to būtu godīgi nopelnījis, — atbildēja Karličeks. — Bet vai jūs negribētu uzklausīt, ko es domāju par šiem uzgriežņiem?

—  Vai tas ir kaut kas sevišķs?

—   Diemžēl jā. Runa ir par vagona klozetu. Vagonos WT-0019 pods piestiprināts pie grīdas ar četrām trīs- ceturtdaļpirksta platuma krūvēm. Tās iet cauri grīdai. Uzgriežņi uzskrūvēti no apakšas zem vagona. Atslēgas atvērums, pats par sevi saprotams, der gan uzgriež' ņiem, gan skrūvju galviņām. Kāds atskrūvējis skrūves, un uzgriežņi nokrituši uz sliedēm. Svaigie nobrāzumi, ko uz tiem varēja redzēt, cēlušies nevis no atslēgas, bet gan atsitoties pret šķembām. Pēc tam tikai šim montētājam vajadzēja skrūves izņemt un iesviest podā, bez šaubām, ja vien viņš to darījis, bet tad skrūvēm jāmētājas turpat, pāris simtu metru tālāk. Būs jāaizbrauc apskatīties.

Tātad Karličeka galvā bija dzimusi tā pati doma, kura rosījās manējā.

Viņš turpināja:

—   Pods ir no čuguna, emaljēts. Porcelāna tur nevar būt, tādu nav iespējams pasargāt no ieplaisājamiem pat mājā, kur nu vēl vilcienā. Nozagt to neviens nav gribējis, varu likt galvu ķīlā. Ja pods būtu no porcelāna, pietiktu tikai ar kaut ko piesisties un tas būtu sa- šķīdis gabalu gabalos. Čuguna podu var atskrūvēt, lai kļūtu platāka sprauga, pa kuru tik labi redzamas aizslīdošās sliedes. To var pabīdīt pie malas vai mazliet piegriezt vismaz ar vienu skrūvi. Visu to jau laikus iespējams lieliski sagatavot un iegūt kaut ko lidzīgu slepenai izejai. Skaidrs? Vajadzīgajā brīdī podu pabīda nost, spraugā iebāž automāta stobru, jo citu nekādu darbarīku nav, un paceļ dēli uz augšu. Sprauga tiek izlauzta un paplašināta tieši tik daudz, lai pa to uz sliedēm varētu izgrūst, nu, teiksim, divdesmit miljonus.

Viņa spriedumi bija vēl draudīgāki nekā manējie. Karličeks mierīgi nosvieda uz sliedēm visus divdesmit miljonus, it kā tas būtu tīrais nieks. Un, atšķirībā no manis nejuzdams ne mazākās sirdsapziņas ēdas, apvainoja ļaundarībā nevis vienu vai divus no apsardzes vīriem, bet gan visus četrus.

—   Pa logu viņi nevarēja neko izmest, — Karličeks nerimās. — Aiz pasta vagona nāca visi pārējie vagoni, un paša pirmajā sēdēja divi karavīri. Ja kaut ko mestu ārā pa logu, kāds no viņiem noteikti būtu pamanījis, bet, kas notiek zem vilciena, neredzēja neviens. Diemžēl ļaundarus iztraucēja sprādziens, kuru viņi bija plānojuši uz vēlāku laiku. Kaste ar divdesmit miljoniem vairs nevarēja izkrist, jo no tās palika pāiri tikai pelni.

—   Nav slikti izdomāts, — drūmi norūcu.

—  Tas vēl būtu pats labākais variants, — apstiprināja Karličeks. — Tikai melnmatainajam tūristam tomēr bijis nesamais. Turklāt tik smags, ka banknotes tajā diez vai atradušās. Protams, tā kā gaidītāji atradās 286. kilometrā, kaste varēja izkrist nevis vienpadsmit kilometru tālāk, bet gan tieši tur. Kaut kas acīm redzami nesakrīt. Nepieciešami uzzināt vismaz precīzi laiku, kad nošauta meitene. īsi pirms vilciens pagāja garām 286. kilometram vai pēc tam. Tādēļ arī apziņas slieksnim pasažieru atmiņās ir tik svarīga loma.

Kaut kas Karličekam tomēr nebija ienācis prātā, un es viņam par to neko neieminējos. Melnmatainais tūrists gluži vienkārši varēja izlikties, ka viņa nesamais ir tik smags. Šķita, viņš īpaši centies, lai apkārtējie šim smagumam pievērstu uzmanību.

Trijos pēcpusdienā devāmies uz māju, kur dzīvoja Jaroslavs Lenks. Tērpušies civildrānās, nepievērsām neviena uzmanību; it sevišķi tas bija sakāms par Karličeku. Pa ceļam viņš tēloja kādu no tiem nesimpātiskajiem ārstiem, kuri ir ārkārtīgi augstās domās par sevi un savām pedantiskajām zināšanām un tādēļ humora izjūtu uzskata par apgrēcību pret kulturālu uzvedību,

Iegājām vecā priekšpilsētas trīsstāvu īres mājā, kuru greznoja divstāvu piebūve; māja tādēļ izskatījās kā vecs skapis ar jaunu augšdaļu.

Atslēgu no Lenka dzīvokļa, kurš atradās pirmajā stāvā, biju dabūjis bez sevišķām grūtībām. Visas Lenka personīgās mantas pagaidām atradās pie mums.

Ieslīdējām dzīvoklī klusi, ātri un neviena nemanīti. Mēs negribējām, ka mums kādam būtu jāuzrāda savi dokumenti un jāmodina aizdomas, ka te kaut kas nav kārtībā.

Atradāmies pustumšā priekštelpā, kas ar vecām un nesaderīgām mēbelēm bija iekārtota gluži kā istaba.. Mazākā telpas daļa bija norobežota ar plānu koka starpsienu, kura bija izlikta ar pienstikla podiņiem. Skopa gaisma ieplūda pa vienīgo logu, kurš šajā par vannas istabu ierīkotajā priekšnama daļā izgāja uz pagalmu. Tā bija nepārprotama vajadzības spiesta piemē-; rošanās apstākļiem. Sajā pirms astoņdesmit gadiem celtajā vecajā mājā nevienā dzīvoklī nebija vannas istabas.

No priekšnama klusēdami devāmies tālāk un nonā-Č cām lielākā, taču tikai mazliet gaišākā telpā, jo logu, kurš arī izgāja uz pagalmu, daļēji aizsedza pārkārusies galerija. Logam pretējā sienā viegli varēja samanīt vairākus dēļus, ko klāja apmetums; tur kādreiz bija atradušās durvis. Dzīvoklis sākumā bijis lielāks, tagad sadalīts.

Bez šaubām, šāda pārbūve nenodrošināja pietiekoša skaņas izolāciju. Karličeks, kuram nebija jāaizrāda, lai runā klusāk, sacīja: «Mēs tagad esam tādā pašā situāj

cijā kā es toreiz uz dzelzceļa. Zinām, ka kaut kas jāatrod, taču nezinām, ko atradīsim. Tāpēc labi jāapskatās.»

Sajā istabā atradās gāzes pavards, pēc visa spriežot, ierīkots tur, kur kādreiz bijusi iemūrēta podiņu krāsns. Pārējais iekārtojums, ieskaitot gultu, liecināja par nenogurstošām, pat aizkustinošām iemītnieka pūlēm padarīt mājokli mūsdienīgāku un komfortablāku.

Man bija zināms, ka pēc kara Jaroslavs Lenks apmeties šajā dzīvoklī kopā ar māti, kura pirms diviem gadiem mirusi. Pēc tam viņš vairs necentās tur kaut ko pārkārtot, jo nebija nekādas vajadzības. Lenks bija pieprasījis jaunu dzīvokli. Viņš taisījās precēties.

Uz naktsgaldiņa stāvēja Helēnas Dvorskas ģīmetne; viņa'smaidīja. Karličeks piegāja ģīmetnei klāt, saliecās uz priekšu un sāka vērīgi aplūkot.

—   Neparasta seja, — viņš iedūcās man pie pašas auss. — Apgalvo, ka cilvēkam pietiekot ar iemīļotā sastingušu attēlu. Tas ir apbrīnojami. Man šķiet, ka atšķirība starp fotogrāfiju un mākslinieka veidotu portretu ir tāda, ka fotogrāfija vienmēr ir tikai gaismas un ēnu ārēja spēle, kurā reizēm piedalās arī krāsas; turpretī mākslinieka veidolā portretā allaž jaušams vēl kaut kas, šķiet, iedvesma vai paša radītāja būtība. Par sevi varu teikt, ka man šī seja neliktos ar dziļāku izteiksmi arī tad, ja fotogrāfijas vietā šeit stāvētu vismākslinieciskākais …

—   Klusāk! — aizrādīju viņam.

Tas, ko biju redzējis uz ielas, nebija īstais Karličeks un šajā brīdī pie Helēnas Dvorskas attēla arī vēl ne. Taču viņš jau atjēdzās. Ātri pamirkšķināja un paskatījās visapkārt.

—  Vecpuiša dzīvoklī nevar valdīt tik priekšzīmīga kārtība, — viņš sacīja pusčukslus. — Acīm redzot, par to rūpējas viņa.

Sie vārdi izskanēja kā rezumējums viņa zinātkārajai interesei par Helēnu Dvorsku. Pēc tam Karličeks sāka vilkt ārā apakšējās skapja atvilktnes. Veļu tajās bija sakārtojusi gādīga sievietes roka.

—   Es tikai te visu sajaukšu, — viņš teica. — Nekad mūžā man neizdosies tikpat kārtīgi salikt atpakaļ.

—   Tur jūs nekā neatradīsiet, — es iejaucos. — Pārmeklējiet labāk uzvalku kabatas.

Karličeks vispirms pārvilka ar pirkstu skapja augšai un pēc tam domīgi aplūkoja pirkstu pie loga. Putekļu nebija.

—   Lenka līgavai ir dzīvokļa atslēgas, — viņš pārliecināti secināja. — Citādi pa pāris dienām būtu sakrājusies krietna putekļu kaudze. Putekļi ir mūsu niknākais ienaidnieks. Tie iespiežas visur. Te slaucīts ar lupatu vai strādāts ar putekļu sūcēju vēl vakar vai pat šodien priekšpusdienā. Uz logu aizvirtņiem vajag būt viņas pirkstu nospiedumiem. Viņa ir vēdinājusi dzīvokli.

Karličeks pārmeklēja uzvalku kabatas; uzvalki bija rūpīgi sakārti uz koka pakaramiem. Ziemas mētelis iekārts papīra maisā, lai aizsargātu pret kodēm. Taču neatrada tajā nekā cita kā tikai kādu aizmirstu kronu.

—  Mums jāparāda vairāk atjautības, — viņš secināja.

Es atvēru vecu naktsgaldiņu, kurš turējās uz tievām kājām un kura virsma bija plāna un mazliet sačerve- lējusies. Atvilktne bija aizslēgta, taču man bija atslēdziņa, turklāt ievēroju, ka pietiek virsmu tikai mazliet pacelt, lai atslēgas mēlīte izlēktu no gropītes, tā ka atvilktnīti varēja viegli izvilkt ari bez slēgšanas.

Papīrus atvilktnē acīm redzami neuzturēja kārtībā ne jau pieminētās rūpīgās sievietes rokas, ne ari kādas citas. Taja atradās ne tikai vecas skolas liecības, salocītas un apsietas ar gumijas aukliņām, kā ari vāki citiem dokumentiem, — Jaroslavam Lenkam, varēja spriest, piemita paraša bāzt atvilktnē visus papīrus, kurus viņš neuzskatīja par vajadzīgu mest papīrgrozā. (Par lielu sarūgtinājumu Karličeka detektīvdabai tas bija galīgi tukšs.) Atradu atvilktnē, piemēram, vecu rēķinu par pulksteņa labošanu, īres maksas grāmatiņas, vecu apsveikuma kartīti, kuras tekstam nebija nekādas nozīmes, dažādas kvītis, sen likvidētu organizāciju biedra kartes un tamlīdzīgus papīrus.

Atvilktnes dibenā gulēja krājkases'grāmatiņa.

Apskatīju to. Grāmatiņa bija izrakstīta uz Jaroslava Lenka vārda; nekāds šifrs nebija uzrādīts. No pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, ka tie ir noguldītie ietaupījumi. Viena no iemaksām bija krietni lielāka par pārējām. Tā bija izdarīta ap to laiku, kad nomira Lenka māte. Vislielākos apmērus noguldījumu summa bija sasniegusi nesen: 52 435 kronas un 72 helleri.

Divdesmitajā jūnijā, tātad septiņas dienas pirms pasta vagona eksplozijas, kā liecināja ieraksts, no krājgrāmatiņas bija izņemtas 40 000 kronas.

Atlikums: 12 435 kronas 72 helleri.

—       Nelietības investīcija, — greizi pasmīnēdams, sacīja Karličeks. Viņam bija paradums neapdomājoties gāzt ārā visu, kas vien iešaujas prātā.

Nākošais un pēdējais ieraksts grāmatiņā bija izdarīts pirmajā jūlijā. Sajā dienā bija noguldītas 3000 kronas. Kopējā noguldījuma summa tātad pašlaik sastādīja 15 435 kronas un 72 hellerus.

So iemaksu nevarēja izdarīt pats Jaroslavs Lenks, jo pirmajā jūlijā viņš dziļā bezsamaņā gulēja slimnīcā.

—       Kas meklē, tas atrod, — piezīmēja Karličeks. — Taču trīs tūkstoši būtu pārāk niecīga laupījuma daļiņa no nozagtajiem divdesmit miljoniem, nemaz jau nerunājot par iepriekš investētajiem četrdesmit tūkstošiem.

Ja par Helēnu Dvorsku varēja domāt, ka viņa uztur kārtībā dzīvokli, tikpat labi viņu varēja turēt arī aizdomās par triju tūkstošu noguldīšanu.

—   Parunāsim ar viņu, — es sacīju.

—       Viņas mēnešalga ir četri tūkstoši pieci simti bez atvilkumiem, — viszinīgi paskaidroja Karličeks.

Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, griezīgi ieskanējās durvju zvans.

Karličeks sāka ātri mirkšķināt acis. Sī skaņa patiešām varēja izbiedēt kuru katru. Virs durvīm piekartais zvans kauca vairākas sekundes skaļā, trauksmaini nepatīkamā balsī.

Stāvējām klusu, gandrīz nepakustēdamies. Zvanītājs, acīm redzot, nezināja, ka Jaroslavs Lenks atrodas slimnīcā. Tātad tas nevarēja būt ne pastnieks, ne sētnieks, ne gāzes maksas iekasētājs, ne kāda cita neitrāla persona. Sāds cilvēks nebūtu zvanījis tik ilgi un prasīgi.

Pagāja kāds brīdis. Zvans ieskanējās atkal.

Un atkal klusuma brīdis.

—   Tagad nu gan ies prom, — čukstēja Karličeks.

Taču negāja vis. Zvans ietinkšķējās pa treši lāgi,

diezgan nepacietīgi, četras reizes pēc kārtas. Gari, īsi, pēc tam atkal gari un īsi.

Mēs nogaidījām gandrīz veselu minūti, kaut gan pēdējā zvanīšana bija izklausījusies pēc dusmu pilnas atvadīšanās. Ja tai tūlīt būtu sekojusi nikna dauzīšanās pie durvīm vai pat kājas spēriens, es būtu pilnīgi pārliecināts, ka apmeklētājs beidzot dodas prom.

Taču pēc brīža zvanīšana sākās atkal no jauna — tajā pašā ritmā četras reizes, un pēc neilga pārtraukuma atskanēja vēl viens īss zvans, viens garš zvans un pēc tam divi īsi. Tā jau nu bija pavisam bezjēdzīga ietiepība.

Karličeks pielieca man galvu.

—  Uzmanību!… — viņš izdvesa. — Sis cilvēks zina, ka te kāds atrodas. Viņš grib mūs pieķert!

Tūlīt atkal ietinkšķējās zvans. Gari, īsi, gari un īsi; pēc tam atkal īsi, gari un divas reizes īsi.

Pēkšņi es aptvēru, ka tiek pārraidītas divas Morzes telegrāfa zīmes: pazudušās sērijas burti C un L.

6

Apķērīgais Karličeks šoreiz nekādi nesaprata manus žestus. Taču, kad signāls atkārtojās — svītriņa, punkts, svītriņa, punkts un pēc tam punkts, svītriņa, punkts, punkts —, beidzot arī pār viņu nāca apskaidrība.

—   Morzes ābece! — viņš nočukstēja.

Viņš nezināja no galvas Morzes ābeci. Kad ātrumā viņam to paskaidroju, viņš reaģēja ar vairākkārtīgu «punktētu» pamirkšķināšanu, kas Morzes valodā nozīmēja: «ha-ha-ha».

Bez šaubām, Morzes zīmju izmantošana zvanot nebija nejauša. To apliecināja atkārtotā C-L pārraidīšana. Ja savādais apmeklētājs pieteica savu ierašanos šādā veidā, tad viņam neapšaubāmi bija zirlāms, ka Jaro- slava Lenka nav mājās. Bet, ja tā bija norunāta zīme, kas domāta kādam citam — piemēram, Helēnai Dvor- skai —, tad viņš nepūlētos tik ilgi, lai viņu ielaiž.

Tātad bija pamats domāt, ka šis cilvēks zināja par mūsu atrašanos šeit. Tā kā mēs nevienam par savu nācienu nebijām teikuši, kāds mūs slepeni izsekojis. Vai arī kāds neuzkrītoši novēroja Lenka dzīvokli un tagad baidījās, ka mēs te varētu atrast pret viņu vērstus pierādījumus. Tāpēc viņš bija spiests iziet no sava slēpņa un doties pretuzbrukumā. Var būt, ka aiz durvīm mūs gaidīja divi vai pat trīs dūšīgi vīri.

Kad bijām klusi izlavījušies priekšnamā, Karličeks

pieliecās un noņēma no gāzes skaitītāja atslēgu. Satvēris to rokā kā kinžalu, viņš pierādīja, ka arī viņarn iešāvusies prātā doma par trim gangsteriem aiz durvīm.

Piegāju pie durVīm ar nodomu atvērt tās vienā rāvienā un ar dūres triecienu atsist uzreiz atpakaļ katru, kas gribētu ielauzties dzīvoklī. Ja šis nezināmais uzgūlies durvīm ar visu savu svaru, ļaušu viņam iegāzties iekšā, lai pārējiem aizcirstu durvis deguna priekšā. Ar vienu nelūgtu viesi jau mēs kaut kā tiksim galā. Ar šādu kareivīgu apņemšanos atrāvu durvis tik strauji, ka miermīlīga izskata cilvēks, kas stāvēja aiz tām kāpnēs, izbailēs atrāvās atpakaļ un neviļus aizsargādamies izstiepa rokas pret Karličeku, kurš pielēca viņam klāt no sāniem, nemaz neslēpdams savu nodomu gāzt ar gāzes skaitītāja atslēgu.

Konstatēju, ka cilvēks, kurš stāvēja aiz durvīm, ir Nacionālās bankas direktors Budinskis, konstatēju arī, ka Karličekam piemīt pietiekoši daudz vīrišķības. Tas mani pārsteidza par visu vairā.k.

Labi. Pagaidām neļāvos maldināties no pēkšņi prātā ieskrējušās domas, kur īsti suns varētu būt aprakts. Ja kādam iepriekš bija zināms, uz kurieni tiek sūtīti divdesmit miljoni, tad tas bija Budinskis.

—   Esiet tik laipni un nāciet iekšā, — es sacīju.

Budinskis, no savām izbailēm atjēdzies, tagad izrādīja izbrīnu.

—   Vai jums nešķiet, ka tieši to es gribu darīt?

Vai man šķitis, klausoties šo mežonīgo zvanīšanu! Man gandrīz sametās kauns. Labāk būtu klusējis.

Budinskis panācās iekšā, bet, acīm redzot, apbruņotajam Karličekam vēl arvien neuzticējās. Starp citu, Karličeks atkāpās, nolika atslēgu vecajā vietā un sekoja mums dibenistabā.

Tā nu bija noticis, ka Jaroslava Lenka mājās atradās trīs apmeklētāji, kurus viņš tur nekad nebūtu cerējis ieraudzīt.

Budinskis, jau pilnīgi nomierinājies un juzdamies brīvi, lūkojās visapkārt, kā to dara cilvēks, kas nonācis nepazīstamā vietā, kura vai nu papildina, vai ilustrē dažus viņa priekšstatus.

—   Tā tik ir sagadīšanās, — viņš sacīja. — Zvanīju jums, bet man pateica, ka esat aizgājis. Eju pēc tam pa šķērsielu un redzu uz stūra Ržeržihas mašīnu. Ržeržiha mani uzreiz pamanīja …

Klusēju. Ržeržiha, seifu noda]as vadītājs, bija otrs, kurš par Bratislavas sūtījumu zināja jau iepriekš.

—  Jā, — skaidroja Budinskis smaidīdams, taču es uz viņa smaidu neatbildēju. — Pastāstīju viņam, ka man vajadzēja jūs satikt, taču jūs jau bijāt aizgājis. Ržeržiha bija uz dažām dienām izbraucis no Prāgas. Nezināja, kas pa šo laiku noticis …

Patiešām visprātīgākais bija viņu nepārtraukt. Viņš neizradīja ne mazākās samulsuma pazīmes.

—   Redzējis jūs, braukdams lejā. Kopā vēl ar kādu kungu esat iegriezušies mājā pretī restorānam. Braucis pretī un bijis no jums dažu desmitu metru attālumā. Jūs esat iegājuši mājā ātrāk, nekā viņš paguvis piebraukt. Uz trotuāra viņš jūs labi varējis saskatīt, labāk nekā jūs viņu pie stūres… Acīm redzot, vispār viņu nepamanījāt. Nu, es arī gāju uz to pašu pusi. .. kādu bridi pastāvēju ārpusē pie mājas, pēc tam iegāju iekšā un noskaidroju, ka te dzīvo podporučiks Lenks.

Neizrādīju, vai mani viņa paskaidrojumi apmierina vai ne.

—   Kas jums bija man tik steidzīgi sakāms? — jautāju.

—   Tūlīt pateikšu. — Budinskis bija korekts, rūpīgi ģērbies un labi kopts pans. Viņa izturēšanās — laipna un draudzīga. — Taču pirms man jums jāpaskaidro daži apstākļi. Man ir iespaids, ka jums radušās aizdomas pret podporučiku Lenku … lūdzu, nepūlieties neko apstiprināt vai noliegt; tas ir tikai viens no manas ierašanās iemesliem. Es to secināju no jūsu jautājumiem, kā viņš izturējies bankā. Nemaz nenācās grūti nojaust, ka jūs taisāties pārmeklēt ari viņa dzīvokli…

—   Lūdzu, lūdzu, turpiniet vien, — pamudināju viņu.

—   Man ir dēlēns. Nopirku viņam rotaļlietiņu — bērnu telegrāfa aparātu, taču viņam vajadzīgs partneris, un šo lomu izpildu es. Tātad mazliet māku Morzes ābeci. Jūs neatvērāt durvis uz manu zvanīšanu. Domāju, ka ssat vai nu jau aizgājuši, vai arī negribat, ka citi uz zinātu par jūsu apmeklējumu. Būtu interesanti dzirdēt, ko jūs domājāt, kad …

—   Par to neraizējieties, — atteicu, un viņa smaids arī šoreiz nerada atbildi.

—    Lūdzu, atvainojiet, — viņš aizbildinājās. — Ja uzskatāt, ka esmu rīkojies nepareizi, nosodiet mani, uzklausīšu bez iebildumiem. Taču man bija vislabākie nolūki. Domāju, ka to nevar atlikt.

No krūšu kabatas viņš izņēma kabatas portfeli un no tā — tūkstoškronu zīmi.

—   Sērija C-L, — viņš paskaidroja un pasniedza banknoti man.

Paņēmu to un aplūkoju. Tā patiešām bija sērija C-L. Labais apakšējais stūrītis bija mazliet nohrūnējis, acīm redzot, tās bija sviluma pēdas. Citādi nekādi bojājumi nebija samanāmi.

—   Kā redzat, — sacīja Budinskis, — daļa tomēr nonākusi apgrozībā.

Es atbildēju:

—   Apgrozībā var atrasties tikai tās naudaszīmes, kuras piesavinājušies negodīgi (audis, un to nevar būt daudz. Praktiski šādai summai nav nozīmes.

—   Sī banknote bijusi apgrozībā! — viņš izsaucās.

—   Ne pārāk ilgu laiku, — pretojos. — Tā izskatās pavisam jauna.

—   Taču ar to jau vairākkārt, iespējams, maksāts par vērtīgām precēm, bet mums tā jānoraksta.

Varēju tikai paraustīt plecus.

—   Kur jūs to ņēmāt?

Ar nopietnu sejas izteiksmi Karličeks ņēmās pētīt naudaszīmi. Budinskis Karličeku nepazina. Neuzskatīju par vajadzīgu viņus iepazīstināt; Karličeks tēloja svarīga ierēdņa lomu.

—    So banknoti, — sacīja Budinskis, uzmezdams īsu skatienu Karličekam, kurš nelikās par viņu ne zinis, — kopā ar pārējo kasi nodevusi kāda juvelieru veikala vadītāja. Tie ir dienas ieņēmumi. Kasē bijušas divas tūkstoškronu zīmes. Otrā ir īsta. Iztaujāju vadītāju pats personīgi. Diemžēl tā izrādījās gauži juceklīga sieviete. Neizdevās uzzināt no viņas nekā sakarīga.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Viņa pat neatceras, kas šo naudu maksājis. Domā tikai, ka vienu iedevusi pircēja, kura iegādājusies dzintara kaklarotu, bet otru — kāda dāma, kurai viņa pārdevusi klipšveida auskarus. Aprakstīt šo sieviešu ārieni viņa nespēj, jauc vienu ar otru un visu laiku apgalvo tikai, ka abas bijušas jaunas un ārkārtīgi elegantas.

Es iebildu:

—   Nu, par šo eleganci mēs pajautāsim viņai paši. Taču, vai drīkstu zināt, kā jūs izrādījāties tik tālredzīgs, ka paņēmāt naudaszīmi līdz?

—   Es taču gāju pie jums. Ja nebūtu jūs tagad sastapis, atstātu jūsu kancelejā.

Un atkal sāka pierādīt, cik nepatīkami sarežģījumi var izcelties, ja banknotes laikus netiks izņemtas no apgrozības.

—   Lūk, kur slēpjas nelaime, — viņš skaidroja. — Bankai nav tiesību pieņemt sērijas C-L naudaszīmes. Taču sabiedrība par to neko nezina. Kaut arī mēs uzskatām, ka pie neapšaubāmās sociālistiskā sektora prevalējošās lomas katrai banknotei agri vai vēlu vajadzētu nonākt kādā naudas darījumu iestādē, vēl pastāv tā saucamā tezaurētā nauda, proti, .daudzi ļaudis glabā naudu mājās. Daļa naudas figurē kā privātlī- dzekļi nelikumīgos tirdzniecības dairijumos, melnajā tirgū un tamlīdzīgi. Tur sērija C-L izslīd no mūsu redzesloka. Tezaurētās naudas daudzums nemitīgi un, var teikt, likumsakarīgi pieaug. Tas noved pie apgrozībā esošās naudas iztrūkuma, un mums tas jākompensē. Ja šis iztrūkums pārsniegs pieļaujamos apmērus, mēs būsim spiesti rīkoties ļoti enerģiski, lai nostabilizētu mūsu finansu sistēmu.

—   Jums tātad ir pietiekami skaidrs priekšstats par visu, jūs rēķināties gan ar tezaurāciju, gan melno tirgu, — skanēja mana atbilde. — Tas ir labi. Taču pieļausim, ka rastos šāda galēja nepieciešamība. Ka apgrozībā nonāktu par divdesmit miljoniem vairāk un naudas darījumu iestādēm neizdotos notvert nevienu C-L banknoti, jo tās visas izrādījušās tezaurētas. Vai mūsu naudas' sistēmas līdzsvars ievērojamā mērā būtu satricināts?

—   Bez šaubām. Nevajadzētu pat tik daudz. Pietiktu jau ar vienu vai diviem miljoniem. Tezaurētā C-L izspiestu no apgrozības īstās banknotes.

—  Taču pagaidām nekas tāds nav novērots.

—   Nē. Un arī vairums C-L eksemplāru nonācis mūsu rokās. Ja jums šī naudaszīme vairs nav vajadzīga, lūdzu, esiet tik laipni un atdodiet to man; mēs kopā ar ministriju pacentīsimies šo jautājumu nokārtot.

It kā tas būtu pats par sevi saprotams, Karličeks iebāza banknoti sava kabatas portfeli, kur tai tik tikko pietika vietas.

—       Ko jūs teicāt juvelieru veikala vadītājai? — viņš jautāja.

—       Sākumā viņa domāja, ka banknote ir viltota, — Budinskis atbildēja. — Taču mēs paskaidrojām, ka nekas tamlīdzīgs, spriežot pēc numura, tā gluži vienkārši nozagta.

Datus, kas attiecās uz vadītāju, Budinskis zināja no galvas.

—        Pagaidām tas ir viss, — viņš pabeidza. — Neiedrošinos jūs vairāk aizkavēt. Bez šaubām, nevienam neteikšu, ka esmu šeit bijis.

—   Es nebūt neuzstāju, lai jūs klusētu, — atbildēju.

Pavadīju viņu līdz durvīm. Gaitenī neviena nebija,

tādēļ Budinskis varēja aiziet nemanīts.

Atgriezos pie Karličeka.

—        Redziet nu! — nopietni sacīja Karličeks. — Vienmēr kaut kas atrodas. Reizēm divi uzgriežņi, reizēm viens vīrs, varbūt pat divi. Budinskis ar Ržeržibu ložņā ap māju, skaidrs kā diena.

Atbildēju viņam pavisam īsi:

—  Meklēsim tālāk, Karliček!

Turpinājām meklējumus, taču neatradām vairāk neko, kam varētu būt kāda nozīme. Vienīgais mūsu atradums tā arī palika krājkases grāmatiņa.

Bija jau pieci pēcpusdienā, kad metām mieru.

—       Manuprāt, jums vēl vajadzētu satikt šo juvelieru veikala vadītāju, Karliček, — sacīju, — ja jau jūs tās tūkstoš kronas iebāzāt savā kabatā. Sešos slēdz ciet veikalus, jūs nonāksiet pašā laikā. Es tikmēr labprāt aprunātos ar Helēnu Dvorsku, ja vien viņa būs mājās.

—        Esiet bez bēdu, būs, '— Karličeks mani nomierināja. — Mums norunāta tikšanās. Man vēl jāiegriežas slimnīcā, jāuzzina, kā klājas viņas līgavainim, kas jauns ar viņu pa šo dienu noticis, un pēc tam jāierodas pie viņas.

—   Vai jūs bieži apciemojat Helēnu Dvorsku?

_— Katru dienu, — atklāti atbildēja Karličeks. — Reizēm satiekamies kaut kur citur. Vienmēr uz slimnīcu netieku. Tad kaut ko izdomāju, bet tas, manuprāt, nekas.

Aizrādīju viņam, lai nepārcenšas. Karličeks aizstāvējās, ka es pats esot apsolījis regulāri informēt Helēnu Dvorsku.

—   Taisnība, taču ne katru dienu, — atbildēju. — šodien aizstāšu jūs, visā nopietnībā. Aiziešu arī uz slimnīcu. Taču jums vienmēr jāpatur vērā, ka Dvorskas jaunkundzes apbrīnojamās sejas izteiksmes pētīšana nav mūsu galvenais uzdevums.

Izgājām no dzīvokļa. Arī šoreiz mūs neviens nere- dzeja. Tikai ārdurvīs satikām kādu sievieti. Taču viņa nepievērsa mums ne mazāko uzmanību.

Uz ielas mēs šķīrāmies. Līdz slimnīcai bija tālu. Apturēju taksometru.

Slimnīcā man laimējās satikt galveno ārstu. Pats par sevi saprotams, ka viņš labi zināja, kā jārūpējas par Jaroslava Lenka drošību. Ārsts man īsos vārdos paskaidroja, ka pacienta veselības stāvoklis nerada bažu, taču apmeklēt viņu vēl arvien nedrīkst.

—   Ziniet, — viņš paveda mani sāņus, — interesants gadījums, šodien apjautāties par Lenka veselību bija ieradies kāds vīrietis. Šis cilvēk? apgalvoja, ka viņu sūtījusi Dvorskas jaunkundze. Viņš iztaujājis uzņemšanas nodaļas darbiniekus.

—   Pat ļoti interesants, — atbildēju.

—   A'tan arī tā šķiet. Parasti nāk tas briļļainais jauneklis. Uzņemšanas nodaļā par podporučiku Lenku neviens neko nezina. Taču svešais palicis pie sava, ka Jaroslavs Lenks atrodas šajā slimnīcā un viņam jāzina, kā pacients jūtas. Viņi nekā neteikuši. Piezvanīja man. Nokāpu lejā un visai asi paskaidroju, ka šāds slimnieks pie mums neatrodas. Jūs taču lūdzāt…

—   Lūdzu jūs tā rīkoties arī turpmāk, — atbildēju. — Tātad tomēr kāds no jūsējiem izpļāpājies.

—   To zina ļoti daudzi, — sadrūmis sacīja galvenais ārsts. — Mani kolēģi ārsti, māsas, apkalpojošais personāls… Šādu pacientu nav iespējams noturēt pilnīgā slepenībā. Sķitos sev visai smieklīgs, kad šis cilvēks neslēpa savu ironisko smīnu. Norūca, lai nodod no viņa pacientam sveicienu, un aizgāja.

—   Zēl, ka viņam tik netraucēti izdevās aiziet.

Ārsts savilka bezpalīdzīgu grimasi.

—   Aizturēt viņu mums nebija tiesību. Apjautāties par pacienta veselību pat šajos apstākļos nav nekāds noziegums. Zvanīt jums vai mēģināt citādi sazināties es negribēju, jo viņš uzreiz būtu nojautis, ka meloju. Bet, pēc visa spriežot, šim apmeklētājam nekas cits nebija vajadzīgs kā tikai noskaidrot, vai pacients atrodas pie mums vai ne. Tā ka viņš pats nebija par to īsti pārliecināts. Meklēju jūs tūlīt pēc viņa aiziešanas, taču jūs nebijāt darbā.

Pateicu, ka atsūtīšu sargposteni, kuram būs tiesības nekavējoties aizturēt jebkuru svešu personu, ja tā apjautāsies par Jaroslava Lenka veselību.

—   Kā šis cilvēks izskatījās? — es jautāju.

—   Aizdomīgi, — skanēja atbilde, — neapšaubāmi aizdomīgi. Kad jautāju, kas viņš tāds ir un kā viņu sauc, atbildēja, ka tas nebūt neesot svarīgi. Spriežot pēc ārienes — vidēja auguma, kā mēdz teikt, pašos labākajos gados … nekā sevišķi uzkrītoša, mati drīzāk tumši, mazliet parupju seju …

—   Un kā jums šķiet — ar ko viņš nodarbojas?

Ārsts, diezgan satraukts par šo apmeklējumu, iegrima

domās.

—   Es negribētu kļūdīties, — viņš pēc brīža atbildēja, — taču man radās iespaids, ka šis cilvēks varētu būt, nu, piemēram, tehniķis. Nodarbošanās ietekmē gan cilvēka izskatu, gan manieres, gan apģērbu. Droši vien jūs saprotat mani…

—   Jā, — es atbildēju, — taču reizēm šis iespaids ir mānīgs.

Pārējie, kuri arī bija redzējuši Jaroslava Lenka apmeklētāju, nesprieda tik kategoriski. To, ko galvenais ārsts uzskatīja par zīmogu, ko cilvēkam uzspiež klejo- šana pa būvēm, darbnīcām un diez kur vēl, citi drīzāk izskaidroja ar iedzimtu vienaldzību pret nevainojamu ārieni, ar zināmu bohēmisku nevērību.

Beigu beigās tomēr biju ieguvis diezgan precīzu noslēpumainā apmeklētāja ārienes aprakstu; aizdomas pret viņu vērsās galvenokārt tādēļ, ka viņš bija atsaucies uz Helēnu Dvorsku. Nebija ticams, ka Helēna Dvorska kādu būtu sūtījusi uz slimnīcu.

Rūpes par Jaroslava Lenka veselību noteikti slēpa kaut ko vairāk nekā interesi par viņa atrašanos šajā slimnīcā. Un bija ļoti žēl, ka šīs pēdas pagaidām nekur neveda.

Pa ceļam no slimnīcas saskaitīju cilvēkus, kurus, izmeklējot notikumu ar C-L, nevarēja atstāt neievērotus. Tāds bija Jaroslavs Lenks un šis cilvēks, kurš par viņu apjautājies; tādi bija abi tūristi no 286. kilometra; tālāk persona, kura juvelieru veikalā norēķinājusies ar tūkstoškronu zīmi; tiem sekoja Budinskis un Ržeržiha, kuri pēc Karličeka domām aizdomīgi ložņāja ap Lenka māju, un visbeidzot Helēna Dvorska. Minu šo sarakstu tādēļ, lai jūs iegūtu priekšstatu, cik ļoti man neveicās. Starp citu, apmeklētājs slimnīcā varēja būt viens no tūristiem, ja tūrisms bijis tikai maska. Viņš mazliet atgādināja mūsu melnmataino paziņu.

Pie mājas, kur dzīvoja Helēna Dvorska, nonācu vēlāk, nekā biju paredzējis.

Tā bija pavisam jauna, ar baltām plāksnītēm noklāta dzīvojamā māja, kura lepojās starp savām vecajām kaimiņienēm. Ar liftu uzbraucu trešajā stāvā. Izkāpu šaurā koridorā, kura sienas bija kā nosētas ar daudzām vienādām vienviru durvīm, tā ka, šķiet, bija liela māksla nesajaukt tās un nonākt bez sarežģījumiem savā dzīvoklī. Jau krēsloja, un koridorā bija tumšs; pagāja labs brīdis, kamēr atradu nakts apgaismojuma slēdzi. Izlasīju kādas piecas vizītkartes, kamēr atradu man vajadzīgo uzvārdu.

Helēna Dvorska atvēra durvis gandrīz tūlīt, līdzko atskanēja mans zvans. Acīm redzot, viņa jau mazliet nepacietīgi bija gaidījusi Karličeku. Spožajā spuldzes gaismā — spuldze dega viņai aiz muguras un mani vai apžilbināja — jaunā sieviete uzreiz pazina mani un vieglā izbrīnā sarauca uzacis.

— Esmu ieradies, lai šoreiz aizstātu jūsu pastāvīgo ziņnesi, — paskaidroju pēc laipnas sasveicināšanās. Viņa uzaicināja mani ienākt.

Pa kreisi atradās neliela virtuve, pretī ārdurvīm — ieeja, kura veda dzeltenīgas, drīzāk pat brūnganas gaismas pielietā vienistabas dzīvoklī. Salīdzinot ar priekšnama gaišumu, tas bija izteikti intīms apgaismojums. Iegāju tur kā pasaku valstībā.

Filigrānās, tievkājainās un līkkājainās gaiša gobas koka mēbeles, pagatavotas modernā stilā un ērti un skaisti izvietotas, bija — kā to uzzināju vēlāk — Helēnas Dvorskas tēva darinājums: Lenka līgavas tēvs bija galdnieks, kuram nācies krietni vien palauzīt galvu, iekams pēc meitas projekta viss izgatavots. Helēna Dvorska ar savu gaumi bija apsteigusi laiku. Tikai brūnganā gaisma, kuru klusināja pergamenta papīra abažūrs, man šķita mazliet par drūmu lai jaunajai dāmai, kura šeit dzīvoja.

—   Lūdzu, sēdieties, — viņa mani uzaicināja.

Uzreiz bija jūtams, ka viņa atrodas savās mājās,

nevis manā kancelejā. Arī es izturējos savādāk.

—   Vai varu jums piedāvāt tēju? — viņa jautāja.

Pateicos, taču noraidīju piedāvājumu. Viņa droši vien man būtu pasniegusi to žurgai līdzīgo šķidrumu. No tā spriedu, ka Karličeks šeit kļuvis par pastāvīgu viesi.

—       Jūsu līgavainim dienu no dienas kļūst arvien labāk, — sacīju svētu patiesību.

Helēna Dvorska pateicās. Tā bija patiešām skaista sieviete; it sevišķi viņas skaistums izcēlās ierastajā apkārtnē. Tātad šeit Karličeks ātrumā nobēra jauniegūtās ziņas par slimnieku, toties bez steigas iedziļinājās sejas izteiksmē, kuras noslēpumu pats bija atteicies izskaidrot. Taču cerēju, ka viņš neaizmirsīs, kas šī sieviete ir Jaroslavam Lenkam, un savas bīstamās studijas laikus izbeigs.

—        Diemžēl, — es teicu, — jūs vēl nedrīkstat savu līgavaini apmeklēt. Redzēsiet viņu, tiklīdz apciemojums slimniekam vairs nesagādās piepūli. Pašlaik viņa izskats jūs arī neiepriecinātu. īpašs aparāts tur viņa zodu kā uz platas karotes, galva noskūta un apsaitēta, sejas krāsa zaļgani bāla. Iespējams, ka jūs viņu pat nepazītu. Jūsu līgavaiņa veselības stāvoklis uzlabojas, taču tas notiek ļoti lēni.

Viņa uzklausīja mani mierīgi, ar nopietnu, domīgu sejas izteiksmi.

—       Gribēju jums arī kaut ko pajautāt, — pavēstīju. — Vai jūs mēdzāt apmeklēt savu līgavaini viņa mājās?

Viņa palūkojās manī, neslēpdama izbrīnu.

—   Jā, reizēm apciemoju. Kādēļ jūs tā jautājat?

—   Vai jums ir viņa dzīvokļa atslēga?

—   Nē. Nekad nav bijusi.

—   Kad jūs bijāt pie viņa pēdējo reizi?

—   Ļoti sen. Pat vairs neatceros.

—       Kamēr viņš atrodas slimnīcā, jūs tur neesat bijusi?

—   Kā es varēju tikt iekšā?

Viņa joprojām bija mierīga, taču šķita k|uvusi mazliet piesardzīgāka. Mirkli cietu klusu. Ja tā bija taisnība, tad Lenka dzīvokli uzkopa kāds cits.

Turpināju iztaujāšanu.

—  Tātad biedrs Lenks biežāk apmeklēja jūs?

—       Gandrīz katru dienu, — viņa atbildēja, uzmetusi man to pašu mierīgo, bet piesardzīgo skatienu.

—  Vai jūs zināt, ka viņam ir krājkases grāmatiņa?

—   Bez šaubām. Tiejr mūsu kopīgie ietaupījumi.

—       Tos paredzēts izlietot jūsu ģimenes dzīves vajadzībām?

—       Jā. Apmēram piecdesmit tūkstoši. Lielākā da|a no tiem ir Jaroslava mantojums no mātes.

Viņa pilnībā neizprata manu jautājumu jēgu, taču es to bez kavēšanās paskaidroju.

—       Dvorskas jaunkundz, — es sacīju, — no krājkases izņemti četrdesmit tūkstoši. Vai tas noticis ar jūsu ziņu, vai varbūt esat to izdarījusi pati?

Viņa mazliet nobālēja.

—       Nē, man par to nekas nav zināms, — beidzot atskanēja atbilde.

—       Tātad tos izņēmis jūsu līgavainis. Taču pirmajā jūlijā kāds noguldījis uz jūsu grāmatiņas trīs tūkstošus kronu. Jūsu līgavainis to nevarēja izdarīt, jo gulēja slimnīcā bezsamaņā.

Helēna Dvorska pakratīja galvu. Viņa nevarēja noslēpt neliela satraukuma trīsas.

—       Nesaprotu. Es šo naudu neesmu noguldījusi. Dzīvokļa atslēga ir sētniecei. Viņa palīdzējusi mājas darbos Lenka slimajai mātei. Jarka ar viņu vienmēr bija apmierināts. Pilnīgi uzticējās viņai un bija pateicīgs par mātei izdarītajiem pakalpojumiem. Sētniece uzkopj dzīvokli viņa prombūtnes laikā. Tā ir ļoti krietna un strādīga sieviete, taču neticu, ka viņa būtu noguldījusi naudu uz Jaroslava grāmatiņas; tas tomēr…

—       Man arī tā šķiet, — es sacīju. — Sāda rīcība būtu līdzvērtīga zādzībai. Un ko jūs domājat par tiem izņemtajiem četrdesmit tūkstošiem?

Helēnas Dvorskas izskats pauda apmulsumu, gandrīz vai nospiestību. Viņa paraustīja plecus.

—   Nezinu, ko par to domāt.

—  Varbūt viņam tos steidzīgi ievajadzējies?

—   Nezinu, šaubos. Bez manas ziņas viņš šo naudu nebūtu ņēmis.

—   Ja jau tā, — es sacīju, — mums būs jāpaņem grāmatiņa glabāšanā un jāpagaida, ko par to teiks jūsu līgavainis pats.

—   Tas laikam būtu vislabākais, — viņa domīgi pamāja.

Man bija iecerēts viņai vēl kāds jautājums. Biju gaidījis tieši tādu atbildi, kādu saņēmu. Helēna Dvorska noliedza, ka būtu kādu sūtījusi apvaicāties par Jaroslava Lenka veselību. Ziņas viņai pietiekošā daudzumā piegādāja Karličeks, kurš pa šo laiku bija paguvis izdzert jau savus desmit litrus vājas tējas.

Aprakstīju viņai viltus sūtni, cik vien labi prazdams. Helēna Dvorska nevarēja atcerēties nevienu no saviem paziņām, kurš izskatītos līdzīgs šim cilvēkam. Atvadījos, nomierinādams viņu, ka parūpēsimies, lai šādi dīvaini apmeklējumi viņas iemīļotajam nenodarītu neko ļaunu.

Pēc tam steigšus devos uz priekšpilsētu, uz Jaroslava Lenka dzīvokli.

Atkal man izdevās iekļūt tur neviena nepamanītam. Paņēmu no galda krājkases grāmatiņu un devos prom.

Nākošās dienas rītā sastādīju aktu par grāmatiņas konfiscēšanu; pats par sevi saprotams, ka tas šķita diezgan dīvaini, taču citas izejas nebija. Turklāt nodiktēju pats sev pavēli ar atpakaļejošu datumu par Lenka dzīvokļa kratīšanu. Tas bija nepieciešami. Runa bija par naudu, tādēļ bija jāievēro visstingrākā kārtība. Ja Karličeks nebūtu atstājis Lenka bikšu kabatā tur atrasto metāla kronu, man būtu jāsastāda par to protokols.

Pēc tam ievācām ziņas krājkasē. Krājkases darbinieki apliecināja, ka visi ieraksti Lenka grāmatiņā izdarīti pareizi.

7

Ieradās Karličeks un, apliecinādams savu audzināšanas trūkumu, paziņoja:

— Tā sieva no juvelieru veikala ir neciešama, es viņu varētu nogalināt uz līdzenas vietas. Viņai ir divas pārdevējas, kuras to tik dara kā vienā laidā ķiķinās un kā divi uzgriezti magnetofoni nekaunīgi apgalvo, pircējai acīs skatīdamās, cik viņai viss lieliski piestāv, pat ja tā būtu spāniešu ķemme, kas iesprausta beretē. Drausmīga kompānija. Jutos tur nožēlojami.

—   Vai neko svarīgu neuzzinājāt? — es jautāju.

—  Gaužām maz, — nopūtās Karličeks. — Dzintara kaklarota maksājusi tūkstoš divi simti. Vadītāja atceras, ka viņa izdevusi no tūkstoša atlikumu. Paskaidroju, ka tad jau šī pircēja devusi divas tūkstoškronu zīmes, taču vadītāja apgalvo: viņa labi atceroties, divas tūkstoškronu zīmes ne no viena neesot saņēmusi, un, ja arī tā būtu bijis, tad, spriežot pēc tā, ko teikuši bankā, zagta taču bijusi tikai viena. Ar auskariem ir mazliet labāk. Vismaz šī sieva nevar apgalvot, ka tie maksājuši vairāk par tūkstoti. Viņiem tur bija vēl viens tieši tāds pats pārītis. Vaditāja gan centās iestāstīt, ka šie esot mazliet citādi, taču es vairāk pa]aujos uz abam smējīgajām meičām, kuras viņai palīdzējušas tos niekus pārdot. Auskarus paņēmu līdz pret parakstu, un te tie ir.

Karličeks izvilka no kabatas diezgan lielu kārbiņu un izbēra uz galda divas spilgti dzeltenas lāsītes, kas bija piekārtas pie plakanas pamatnes ar apzeltītu, pēc indiāņu parauga novītu ķēdīti un diviem guļus novietoties krustiņiem; tie atgādināja ceļazīmes, kuras izliek tādās dzelzceļa pārbrauktuvēs, kur nav sargu.

—   Mēmas šausmas, vai ne? — viņš vaicāja. — Viņām nācās veikt pamatīgu izskaidrošanas darbu, lai pārliecinātu mani, ka tie ir auskari. Šaubos, vai sienā iedzīts āķis varētu izturēt šādu smagumu, kur nu vēl maigās mūsdienu sieviešu ausis. Paņemiet rokā. Katrs sver ne mazāk par piecām uncēm.

Karličeks apklusa un lika manīt, ka gaida, lai es viņu uzcienāju.

—   Pavēliet, — viņš apņēmīgi izslējās, — man doties pa šo auskaru pēdām, un es bez kavēšanās metīšos uzbrukumā.

—   Nekādas pavēles nebūs, — atteicu. — Apsēdieties.

Pasūtīju sev kafiju un Karličekam ļoti vāju tēju.

—  Tagad klausieties, — es sacīju. — Kopš vakardienas ir jaunumi.

Karličeks sasprindzināja uzmanību. Mani uzklausījis, mirkli padomāja un teica, ka viņam šķiet — podporučiku Lenku tik vienkārši nedrīkstot iejaukt šinī lietā, jo tā būtu pārāk liela un neticama sazvērestība. Taču šaubīgā tipa ierašanās un apjautāšanās slimnīcā met aizdomu ēnu. Iemesli tam var būt dažādi. Galvenais ir pats fakts, ka nezināmas personas interesējas par to, kas noticis ar podporučiku Lenku. Bet kas gan ar viņu varētu notikt? Viens no diviem — vai nu viņš vēl ir dzīvs, vai jau miris.

Mana atbilde skanēja šādi:

—   Dievs vien zina, kam tas sagādās prieku un kam bēdas, taču, ,pēc visa spriežot, podporučiks Lenks paliks dzīvs. Tādēļ interese par viņu nemazināsies. Protams, slimnīcā neviens vairs nerādīsies. Tur šis puisis ievārījis sev pamatīgu putru. Viņi meklēs citus ceļus.

Karličeks nopūtās.

—  Jūs domājat Helēnu Dvorsku?

—   Jā. Un to es jums gribētu uzticēt. Podporučika Lenka veselības stāvoklis ir labs iemesls. Izmantojiet to ar pilnām tiesībām.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Karličeks nemierīgi sarosījās.

—   To, ka jums vienmēr jātur acis vaļā, vai viņas tuvumā nav manāms kas aizdomīgs. Jāizjautā, vai viņa pati kaut ko tādu nav manījusi. Jānovēro, vai kāds nemēģina uzņemt ar viņu sakarus, uzzināt kaut ko. Uzaiciniet Dvorsku uz teātri, ejiet uz kafejnīcām un neuzkrītoši novērojiet apkārtējos ļaudis. Persona, kura parādīsies viņas tuvumā biežāk nekā citi, jāņem uzraudzībā.

—   Hm, — noņurdēja Karličeks. — Vispirms, man šķiet, būtu nepieciešama viņas piekrišana šādai miesassarga lomai, kuru jūs man piešķirat.

—   Viņa piekritīs. Un būs pat jums pateicīga. Jūs esat veikls sarunu biedrs, ar jums nebūs jāsūdzas par garlaicību, ja vien mazliet pacentīsieties. Helēna Dvorska pašlaik ir salmu atraitne, kuras līgavainis var būt pilnīgi drošs, ka citus romānus viņa neuzsāks, un Jaroslavs Lenks var mierīgi gulēt slimnīcā, cik vien ilgi viņam tīk. Vai jūs mākat dejot?

—   Nē, — sacīja Karličeks izbijies.

—   Jo labāk. Viņu lūgs citi, bet jūs sēdēsiet pie kausa alus un tēlosiet guvernanti. Bet Helēna Dvorska pēc tam jums pastāstīs, ko deju partneris teicis. Pēc tam pie izdevības varat paņemt viņu priekšā pats. Ceru, ka šī deja jums ir pilnīgi pa spēkam.

Karličeks klusēja, tikai nelaimīgi mirkšķināja acis.

—   Tēlojot kavaliera lomu, jums radīsies zināmi izdevumi, — turpināju instruēšanu. — Tie jums tiks atlīdzināti un piešķirti no mūsu īpašā fonda. Un vēl vairāk.

Karličeks uzmeta man tik aizkustinošu skatienu, ka man kļuva viņa žēl.

—   Vai nekāda cita darba jums nav padomā? — viņš jautāja.

—   Tikai šāds, — es atbildēju. — Jums gan, vajadzētu tajā saskatīt īpašas uzticības izpausmi. Un tādēļ būtu vēlams padomāt arī par savu izturēšanos.

—   Par savu izturēšanos? Kāpēc par savu?

—   Jums nevajag censties aizstāt Jaroslavu Lenku visās jomās, — paskaidroju bezsirdīgi, taču, manuprāt, padoms bija derīgs. — Man gribētos, lai jūs to vienmēr paturat prātā. Nekas jums nedrīkst aizēnot uzticēto uzdevumu. Ceru, ka saprotat mani. Jums ir labas dotības, lai kļūtu par ļoti prasmīgu un vajadzīgu darbinieku, taču uzmanieties, lai kāda no jūsu vājībām jums neaizliek priekšā kāju. Tas var jums dārgi maksāt.

Patiešām biju pārliecināts, ka radies izdevīgs gadījums sarīkot Karličekam ugunskristības.

Garajā ziņojumā, kuru bija atsūtījis štāba virsnieks Loubals, tika pieminēti divi vīrieši, kuri īsu brīdi pirms sprādziena vilciena kreisajā pusē pamanījuši jaunu sievieti raibā tērpā. Viņa braukusi ar divriteni pa lauku taciņu, kas aizstīdzējusi gandrīz perpendikulāri dzelzceļam. Tas pilnīgi varēja būt 286. kilometrā. Vienam no pasažieriem šķitis, ka meitene atradusies no dzelzceļa līnijas kādu trīsdesmit piecu metru attālumā, otrs domāja, ka tikai divdesmit. Abi godīgi atzinās, ka meitenes graciozais augums piesaistījis viņu vīrietisko uzmanību. Abi atcerējās biezo krūmāju, kas stiepās gar dzelzceļa malu, tādēļ ka tas drīz vien aizsedzis meiteni viņu skatieniem. Nevienu citu krūmos nav pamanījuši.

Plaša apkārtnē — vismaz tajā pusē — nav bijis neviena cilvēka, vismaz viņi nevienu nav redzējuši. /- Trešais, kurš kaut ko ievērojis, bija vilciena mašīnists. Vērojot signālugunis, viņš skatījies ārā pa logu labajā pusē. No lokomotīves kabīnes paaugstinājuma uz īsu mirkli pamanījis cilvēku, kurš gulējis kupli saaugušā labības laukā uz vēdera tā, lai redzētu vilciena tuvošanos. Bijis mazliet pacēlis galvu, un to segusi tumša, apaļa cepure.

Tātad sakrita ne tikai vieta, kur kriminālizmeklēšanas darbinieki bija atraduši nomīdītos kviešus, bet sakrita arī tā nogurušā vira apraksts, kurš pārnakšņojis lauku viesnīcā: kaut vai tajā ziņā, ka uz viņa uzvalka neapšaubāmi bija palikušas pēdas no gulēšanas labības laukā un galvā šim cilvēkam bijusi tumšzaļa platmale.

Rūpīgā izmeklēšana pierādīja vienīgi to, ka meitene nekādā ziņā nav tikusi nogalināta, pirms vilciens pagājis garām 286. kilometram, bet gan pēc tam. Karličeku nebūt nešakēja visai niecīgie rezultāti, kas bija iegūti, pielietojot praksē viņa teoriju par apziņas slieksni.

—   Vēl nav saņemti visi ziņojumi, — viņš atgādināja. — Gan jau kaut kas vēl pienāks.

—   Redzēsim, — atbildēju.

Pēc tam pajautāju, vai viņš jau atdevis juvelieru veikalā auskarus.

Karličeks atbildēja, ka vēl ne.

—   Tad, lūdzu, izdariet to, — saciju. — Mums tie nav vajadzīgi, ja jau vadītāja ir tik aprobežota, kā jūs apgalvojat. Starp citu, šī banknote varēja nonākt veikalā arī caur otro vai trešo personu. Ja tā bijusi izmesta makšķere, kāds noteikti sēdējis drošā vietā un gaidījis, vai mēs neuzķersimies. Un tagad jau zina, ka izdevies mūs-paķert uz āķa.

Saskaņā ar apkārtrakstu sērijas C-L īpašnieka personība bija jānoskaidro. Sajā gadījumā maksātāju varēja uzskatīt par zināmu, jo runa taču bija par noteiktas firmas dienas ieņēmumiem. Jau pieminētais bankas darbinieks bija rīkojies pārsteidzīgi, saceldams trauksmi, Budinskis gan viņu attaisnoja, norādīdams, ka bankai nekādā gadījumā nav tiesību pieņemt banknotes, kuras izņemtas no apgrozības. Un mēs tādēļ juvelieru veikalā bijām spiesti spēlēt ar atklātām kārtīm.

Visi šie apstākļi tikai uzkurināja manu nepacietību beidzot tikties ar Jaroslavu Lenku. Slimnīcā man apsolīja, ka varēšu ierasties apmēram pēc nedēļas. Taču brīdināja, ka pirmajā nopratināšanā drīkstu uzdot tikai tādus jautājumus, uz kuriem pacients var atbildēt bez saviļņojuma un lielāka garīga sasprindzinājuma. Lai izvairītos no neizbēgamā uztraukuma, līgavai bija aizliegts apciemot Jaroslavu Lenku vismaz sešas nedēļas.

Ja Jaroslavs Lenks bija kļuvis par sazvērestības upuri, tad nebija ticams, ka viņš pa ceļam nebūtu pamanījis nevienu sīkumu, kurš varētu mums palīdzēt virzīt izmeklēšanu.

Mans vēstījums, ko iesniedzu ministrijā, izsauca neapmierinātību. Tā pārvērtās satraukumā, kad paziņoju, ka iepriekšējā atsauksme izrādījusies kļūdaina: sēriju C-L nevar uzskatīt par pilnīgi iznīcinātu.

Štāba virsnieks Trepinskis, kuram bija uzticēta visu 2316. vilciena pasažieru aptauja, pa šo laiku bija beidzis savu Herkulesa darbu.

Vispirms viņš darīja mani uzmanīgu, ka turēt dienesta noslēpumā Jaroslava Lenka atrašanos slimnīcā ir gluži vienkārši smieklīgi. To sakot, viņa sejā nebija ne mazākās smaida ēnas. Pilsētā, kur Jaroslavu Lenku nogādāja pēc vilciena katastrofas un no kurienes pēc tam pārveda ar lidmašīnu uz Prāgu, šim notikumam bijuši neskaitāmi liecinieki. Visi kāri iztaujājuši pēdējo sīkumu par sprādzienu pasta vagonā. Pavēle par tālāku ziņu neizplatīšanu pienākusi ar novēlošanos, un tikpat to nav saņēmuši visi, kuriem vajadzējis to izpildīt.

Trepinskis atveda pie manis kādu no savas grupas locekļiem, lai šis darbinieks informētu mani personīgi. Lūk, ko viņš man pastāstīja:

— Biju pie divām vecākām sievietēm, kuras dzīvo tajā pilsētā vienā dzīvoklī. Viņas sauc Filipina Hra- liova un Jozefa Nebušilova. Viena no viņām ir tiesneša, otra aptiekāra atraitne. Abām palaimējies no vilciena katastrofas izkļūt sveikām un veselām. Abas iztaujāja mani, kā klājoties karavīram no pasta vagona. Lūdza man atjauju ar Prāgas pakalpojumu biroja starpniecību nosūtīt viņam ziedus. Jaroslava Lenka atrašanās vieta vecajām dāmām bija zināma. Bija to uzzinājušas no saviem paziņām — pilsētas slimnīcas darbiniekiem. Abas šķita Joti jūtīgas būtnes, es pat teiktu — sentimentālas. Par podporučika Lenka likteni izrādīja īpašu interesi. Sabiedrības interese par šo notikumu jau bija pierimusi. Taču abām vecajām dāmām to nesen pamodinājis kāds svešs, uzkrītoši mundrs vīrs, kurš par katru cenu gribējis nopirkt no viņām papagaili.

—   Kā jūs teicāt — papagaili?

—  Jā, papagaili, — apstiprināja darbinieks. — Runājošu tropu putnu. Viņām nekad nav bijis papagaija; tad svešinieks teicis, ka laikam esot kļūdījies.

Man pat sapņos nebija rādījies, ka operācijā C-L iznāks darīšanas arī ar papagaiļiem.

—   Noskaidroju, — darbinieks turpināja savu stāstu, — ka viņš izmeklējies papagaili pa visu pilsētu, taču bez jebkādiem panākumiem. Ar abām sievietēm uzsācis sarunu. Drīz vien nonācis pie dzelzceļa katastrofas un beigās pavēstījis, ka esot ievainotā apsarga brālēns. Šķiet, ka no šīm abām sievietēm un laikam vēl no dažiem citiem vietējiem iedzīvotājiem viņš arī uzzinājis Lenka atrašanās vietu, izlikdamies, ka viņam pašam tā labi zināma. Par savu radniecību ar podporučiku sacerējis veselu romānu. Ideja nosūtīt ziedus arī pieder viņam. Acīm redzot, iedvesmojis abas večiņas.

Gluži vienkārši salīdzinot faktus, kļuva skaidrs, ka cilvēks, kurš taujājis pēc Jaroslava Lenka slimnīcā, ieradies tur ātrāk, nekā otrs svešinieks lauku pilsētiņā sācis meklēt papagaili. Viņu ārējie apraksti bija atšķirīgi. Vai nu tie bija abi demaskējušies tūristi no 286. kilometra, vai citi bandas locekļi — viņus saistīja noruna, un tam uzkrītoši mundrajam tipam, kurš mazliet atgādināja nogurušo vīrieti ar koferi, nebija nekādas vajadzības taujāt, kur atrodas Jaroslavs Lenks, jo viņam tas pašam bija labi zināms. Tāpēc, protams, likās, ka viņa vienīgais mērķis bijis pierunāt abas atraitnes nosūtīt ziedus.

—  Vai viņas apsolījušas nosūtīt ziedus? — jautāju.

—   Pat jau to izdarījušas, — atbildēja darbinieks.

—   Kādā veidā?

—  Adresējušas naudu un pasūtījumu kādai Prāgas firmai.

—  Vai tas cilvēks arī piedalījies šinī pasākuma?

—  Nē. Kā gājis, 'tā aizgājis. Nevarēju noskaidrot, uz kurieni.

—  Vai vēl kaut ko uzzinājāt?

—   Nē, tas ir viss.

Ziedi slimnīcā vēl nebija saņemti. Taču dārzniecība pasūtījumu jau bija izpildījusi. Pie tā vajadzēja būt piestiprinātai atklātnei ar precīzu slimnīcas adresi un parakstu: «Varonīgajam tautas īpašuma sargam no Fi- lipinas Hrahovas un Jozefas Nebušilovas.»

Atklātni man atnesa Karličeks. Teksts bija rakstīts ar vecīgi drebelīgu roku, centīgi un kaligrāfiski, ar koši violetu tinti.

—   Tikko mēs noskaidrosim, — sacīja Karličeks, — ka ziedu dāvinātājas patiešām ir šīs abas tantiņas un nevienam citam nav bijusi iespēja pielikt roku ne pie dāvanas nosūtīšanas, ne pasniegšanas, mums būs lieliska izdeviba palauzīt galvu, lai atbildētu uz jautājumu, ko tas viss nozīmē.

Tā kā Helēna Dvorska lielāko dienas daļu bija aizņemta motorizēto braucamo līdzekļu nodaļā, Karličekam bija pietiekoši daudz laika nodarboties ar citiem jautājumiem.

—   Ja jūs atļaujat, es to noskaidrošu, — viņš piedāvāja. — Galu galā tās ir apziņas sliekšņa teorijas sekas, un es jūtos par tām zināmā mērā atbildīgs.

Pēc konsultēšanās ar mani Ērgli nosūtīja pie abām atraitnēm, un tika noorganizēta neuzkrītoša dāvināto ziedu novērošana. Ziedu pušķis bija veidots no siltumnīcas rozēm, kuras rudenī ir samērā dārgas, un tādēļ pušķis bija diezgan mazs.

Taču neizdevās pamanīt neko aizdomīgu. Rozes no- naca slimnīcā un tur skaistināja uzņemšanas nodaļas palodzi, jo slimnieka istabā tās neviens netaisījās nest. Tā patiešām bija izmeklēšanas neveiksme. Man radās visai nepatīkams iespaids, ka mēs izmisīgi aizsargājamies pret nezināmu bandu, nevis tā pret mums. Tā nemitīgi izdarīja viltīgus uzbrukumus.

Atklātne, rakstīta ar spilgti violetu tinti, palika pie manis, un cilvēka izdarības, kurš meklējis papagaili, joprojām šķita nesaprotamas. Šis cilvēks tajā pilsētiņā daudziem bija iztēlojis Jaroslavu Lenku par varoni un visur izteicies, ka derētu viņam nosūtīt uz slimnīcu ziedus. Taču dārzniecības aģents tas noteikti nebijis.

Jaroslavam Lenkam par to visu nekas nebija zināms. Viņam jau klājās daudz labāk. Apjautājās par savu līgavu. Atbilde, ko viņš saņēma, bija uzmundrinoša. Viņš samierinājās, ka redzēs Helēnu, tiklīdz par viņa izveseļošanos vairs nebūs šaubu.

Rozes novīta, un Karličeks nemanīja Helēnas Dvorskas tuvumā nekā aizdomiga.

Trīs dienas pēc tam, kad Filipinas Hrahovas un Jo- zefas Nebušilovas novītušo ziedu pušķis bija izmests atkritumu tvertnē, man piezvanīja slimnīcas galvenais ārsts.

—  Tās ir beigas, — klausulē atskanēja viņa drūmā balss. — Pacientam komplikācija. Sācies plaušu iekaisums. Tā kā viņa organisms ir tik novājināts, dzīvībai draud nopietnas briesmas. Mēs baidāmies no visļaunākā.

Nezinu, kāpēc tieši šajā bridi atcerējos puķes. Saskatīt šajos notikumos kaut kādu likumsakarību, bez šaubām, būtu bezjēdzība.

—   Vai jūs mani sapratāt? — jautājumā jautās nepacietība.

—   Sapratu, — atbildēju. — Jums jādara viss, lai viņš dzīvotu. Reiz taču jūs jau to izdarījāt.

Kad noliku klausuli, man uzmācās mazdūšība. Ar šīs lietas izmeklēšanu man patiešām neveicās.

Tas notika no rīta. Neilgi pirms pusdienām atnāca — drīzāk gan varētu teikt iedrāzās — Karličeks. Viņš izskatījās kā pārbiedēta vista. Bez uzaicinājuma apsēdies, pūlējās atgūt elpu.

—   Ak kungs, — viņš ievaidējās, — šī nelaimīgā sieviete!

No šī izsauciena uzreiz sapratu, ka viņam un Helēnai Dvorskai jau zināms par notikušo.

—   Vai jūs bijāt slimnīcā? — jautāju.

—   Jā.

—   Un jums teica, ka viņam ir sliktāk?

Karličeks grozīja galvu uz visām pusēm. — Pagaidiet. Es patiešām biju slimnīcā. Viņam ir plaušu iekaisums. Spricē penicilīnu, taču apgalvo, ka arī tas nevarot darīt brīnumus. Jums jau esot zvanījuši. Taču — iedomājieties — īsi pirms manas ierašanās bija zvanījusi Helēna. Jā, jā, Helēna! Viņi izteikušies visai saudzīgi, taču tas neko negroza.

—   Pie velna, kas viņai atļāvis zvanīt?

—   Tikai ne es! Es tūlīt devos uz turieni, lai pajautātu viņai pašai. Tad arī tas izpeldēja dienas gaismā. Viņa zina, ka Lenks diez vai paliks dzīvs, taču… — Karličeks bija ārkārtīgi uztraukts. Ja viņš tā neinteresētos par Helēnas sejas izteiksmes īpatnībām, daudz vieglāk būtu saglabāt mieru.

—   Viņa nav zvanījusi uz slimnīcu! — Karličeks gandrīz kliedza. — Ta bijusi pavisam cita sieviete! Nosaukusi Helēnas vārdu, un dakteru kungi ļāvušies sevi apvest ap stūri!

8

Kā jau bijām paredzējuši, par Jaroslavu Lenku patiešām interesējās un patiešām šinī nolūkā tika izmantota viņa pazīšanās ar Helēnu Dvorsku. Bet, ja jau tā, tad gan postenis slimnīcā, gan Karličeka sabiedriskie izdevumi, kuri viņam tika atlīdzināti no īpašā fonda,— viss bija velti, kā nesaudzīgi izteicās pats Karličeks.

—   Tas tikai pierāda, — viņš sacīja, mazliet nomierinājies, — ka bandā aktīvi līdzdarbojas kāda sieviete. Pilnīgi iespējams, ka tā ir tā pati, kura juvelieru veikalā samaksāja tūkstoš kronas.

Tas izklausījās pēc patiesības, taču patiesība, kura noskaidrojās vēlāk, bija tāda, ka man gribējās sadauzīt vai galvu pret sienu. Man vajadzēja to saprast uzreiz, jo izskaidrojums bija tikpat vienkāršs kā toreiz ar Ko- lumba olu. Jums, kuri seko manam stāstam, tagad tas droši vien ienāks prātā.

Pagaidām vienīgais prātīgais, ko varēju darīt, bija — saglabāt mieru.

—   Karliček, — es sacīju, — lūdzu, turpiniet savu iesākto patrulēšanu. Nekā cita diemžēl man nav ko jums uzticēt.

Viņš turpināja izpildīt savu Helēnas Dvorskas vērīgā partnera lomu, un nekas vairs neatgadījās līdz pat sestajam novembrim, kad Lenkam komplikāciju briesmas bija garām un man beidzot radās izdevība ar viņu aprunāties.

Paņēmu uz slimnīcu līdz divas stenogrāfistes. Jaroslavs Lenks izskatījās slikti, taču bija mierīgs. Tā kā viņš pats bija drošības iestāžu darbinieks, tad mana pratināšana viņu ne mazākā mērā neuztrauca. Vispirms jāvu viņam stāstīt pašam, devu iespēju atpūsties un neuzdevu nekādus uzvedinošus jautājumus. Tādējādi ievēroju gādīgo ārstu lūgumu, lai pacienta smadzenes netiktu pārāk piepūlētas, taču uzzināt, bez šaubām, man izdevās visai maz.

Sarunā ar Jaroslavu Lenku pārliecinājos, ka retā teorija par apziņas slieksni izrādījusies pareiza. Vislabāk viņa atmiņā bija iegūlis mirklis, kad, aizgriežoties no loga, pēkšņi ticis gaismas apžilbināts un sprādziena apdullināts. Kad pēc neskaitāmajām operāciju injekcijām viņa ievainotajā galvā atkal atausa apziņa, Jaroslava Lenka acu priekšā nostājās nedaudzie notikumi pirms samaņas zaudēšanas un viņš centās uzdot jautājumu, kas īsti noticis. No atbildēm ievainotais kaut kā izlobīja, ka noticis noslēpumains sprādziens, pēc kura viņš vienīgais palicis dzīvs. Taču pēc tam cietušais atkal iekrita bezsamaņā, kura pēc tam vilkās ļoti ilgi. Atgādinu šo fa.ktu ti/kai tādēļ, ka tieši tur slēpās «de- tektīvnagla» vai, labāk sakot, tā bija tā Kolumba ola, kuru mēs diemžēl nepratām nostādīt uz gala.

Bez šaubām, daudz kas bija atkarīgs no tā, vai Lenks atcerēsies traģiskos notikumus sīkāk, taču pagaidām šāda iztaujāšana bija jāatliek uz vēlāku laiku.

Pārrunāju šo jautājumu ar Karličeku. Pavēstīju, ka viņa apziņas sliekšņa teorija, iespējams, izrādīsies gluži pareiza, taču Karličeks nekādu sevišķu prieku neizrādīja.

— Manas darbības laukā radušies šķēršļi, — viņš sāka sūdzēties. — Esmu konstatējis, ka visizdevīgāk apmeklēt ar Helēnu deju vakarus. Tur viņai visbiežāk mēdz piesieties visvisādi subjekti. Neuzkrītošā kārtā, galvenokārt izsaucot uz dokumentu pārbaudi, noskaidrotas jau divdesmit trīs personības. Nez vai tā banda no 297. kilometra ir tik liela. Man, acīm redzot, izrādījusies taisnība ne tikai jautājumā par apziņas slieksni, bet arī, ka Helēnas sejai piemīt spējas izsaukt īpašu afekta stāvokli. Tam ir neapstrīdami pierādījumi.

Vienpadsmit no šiem divdesmit trim kavalieriem viņai tūlīt nolika randiņus, tikai Helēna uz tiem negribēja ierasties. Runājuši ar viņu par visu ko, piemēram, kas tas tāds par vārguli, ko viņa visur staipot līdz, taču neviens ne ar pušplēstu vārdu nav ieminējies neko tādu, ko mēs būtu gaidījuši. Bez šaubām, tā var būt arī viltība. Ja mēs tādā garā turpināsim, tad drīz vien pārsniegsim plānu un tuvākajā laikā pielūdzēju skaits sasniegs simtu. Helēnai nav nekāda prieka tēlot ēsmu, un visām pārējām muļķībām nav nekādas sabiedriskas nozīmes. Ierosinu šo nodarbošanos pārtraukt.

Paplikšķināju viņam pa plecu.

—   Labs ir, pārtrauciet. Nav vairs nekādas vajadzības jums tikties. Viņas līgavainim ar katru dienu kļūst labāk, ziņas par viņa veselību var saņemt arī citādi, un drīz vien Helēna Dvorska varēs pati apmeklēt slimnieku.

Nekādu pazīmju, ka mana nostādne viņu iepriecinātu.

—   Labi, — Karličeks pamāja, — taču, manuprāt, atstāt viņu bez uzraudzības būtu pāragri.

Viņam gan gribējās, gan negribējās būt viņas tuvumā. Tādēļ pagaidam atstāju visu pa vecam. Biju pārliecināts, ka visdrīzākajā laikā atradīšu viņam citu darbu. Starp citu, likās, ka apsardzība patiešām kļūst lieka.

Aprunājos ar Helēnu Dvorsku arī pats. Viņa bija pelnījusi, lai viņai uzticētu vismaz patiesību, ka nelaimes gadījums uz dzelzceļa bijis ļaundaru roku darbs un ka noziedznieki tiek meklēti. Helēna Dvorska labi saprata, ka šie cilvēki varētu grozīties viņas tuvumā, taču neko tādu nebija manījusi. Karličeku bija iemīļojusi, apgalvoja, ka viņš ir visai simpātisks puisis, apveltīts ar lielisku humora izjūtu, un pret viņu vienmēr izturoties augstākā mērā korekti.

Vienpadsmit dienu pēc pirmās nopratināšanas notika mana un Jaroslava Lenka otrā tikšanās.

Viņa veselība pa šo laiku bija krietni vien uzlabojusies. Skaidri varēja redzēt, ka nu Jaroslava Lenka izveseļošanās ies arvien straujākā gaitā uz priekšu. Ja viņš skatījies ārā pa vilciena logu kreisajā pusē un ja apgalvo, ka darījis to, arī braucot garām 286. kilometram, tad taču būs redzējis tuvojamies dzelzceļam meiteni uz divriteņa — tā skanēja mans jautājums.

Nē, neko neesot redzējis.

Viņš to pateica ļoti noteikti. Kā apgalvoja abi pasažieri, braukdama ar divriteni, meitene savā raibajā tērpā krāšņojusi kā orhidejas zieds. Viņa neatradusies no vilciena tālāk par divdesmit trīsdesmit metriem. Tiesa, viņu bija ievērojuši tikai divi pasažieri. Jaroslavs Lenks, kurš īpaši neinteresējās par skaistām meitenēm gaisīgos tērpos, varēja viņu arī nepamanīt. Man vajadzēja pieņemt, ka meitenes tur patiešām nav bijis, kaut gan citi to redzējuši un kaut gan pēc tam viņa tur tikusi atrasta mirusi. Tieši šī nesaderība lielā mērā tuvināja mani patiesības atklāsmei.

Jaroslavs Lenks labi saprata šīs atšķirības svarīgumu un iegrima nemierīgās pārdomās. Drīz pēc tam viņš sajuta galvā sāpes. Labāk būtu runājis ar viņu par kaut ko citu. Tā neko daudz ar savu tās dienas nopratināšanu nebiju panācis.

Koridorā klusu apspriedos ar trim ārstiem.

Savas līgavas apciemojumu pacients gaidot bez sevišķa satraukuma. Šķiet, ka turpmākās tikšanās ar Helēnu Dvorsku nozīmētu viņam pilnīgu atgriešanos dzīvē, palielinātu dzīvotgribu, iedarbojoties it kā optimisma injekcijas.

—   Viņam vēl ilgu laiku nāksies gulēt slimnīcā, — sacīja galvenais ārsts. — Ir svarīgi, lai slimnieks neizturētos pret savu izolāciju pasīvi un neiekristu apātijā vai pat letarģijai līdzīgā stāvoklī. Ja jau, kā jūs apgalvojat, vairs nav nozīmes turēt noslēpumā viņa atrašanos slimnīcā, tad pacientam nevajadzētu šeit justies kā krātiņā. Tuvinieku viņam nav …

Nebija pamata bažām, ka Helēna Dvorska varētu sarīkot histērisku scēnu. Sajā ziņā varējām būt pilnigi mierīgi.

—   Tikšanās ar līgavu, — es teicu, — uzlabos slimnieka garastāvokli un nomierinās viņu. Tā sola ieguvumu arī mūsu izmeklēšanai.

Patiešām būs labāk, ja Jaroslavs Lenks atkal atgūs dzīvesprieku un viņu nenomāks nopratināšanas smagais slogs par notikumu, kurš bija vainojams viņa bēdīgajā liktenī. Manu nostāju atbalstīja arī Karličeks.

—   Lenku es nepazīstu, — jauneklis teica, — taču viņa ir īsta Džuljeta. Viņš tātad laikam ir Romeo. Taču Romeo un Džuljeta tajā ar varu samudžinātajā

apstāk|u jūklī spēja doties tikai nāvē; šā pāra ceļš turpretī ved dzīvē.

Pēc šī neparasti svarīgā secinājuma viņš paslēpa savu vijolīšu krāsas acu izteiksmi aiz briļļu mirdzošajiem stikliem.

Neapšaubāmi šis šķelmis bija ieķēries Helēnā līdz pat savu manāmi atkārušos ausu galiņiem un tikai ar pūlēm valdīja jūtu brāzmu. Viņš nebija izturējis ugunskristības. Kaut gan pagaidām vēl Jaroslavs Lenks neizskatījās labāk par viņu, taču parastos apstākļos Karličeks nevarētu sacensties ar Dvorskas līgavaiņa vīrišķīgo šarmu. Tagad, kad ārā bija kļuvis krietni vēss, Karličekam vēl piedevām deguns bija sācis ziedēt sārts kā roze.

Kad Helēna Dvorska pirmo reizi devās uz slimnīcu, es viņu pavadīju. Pa ceļam uz slimnīcu viņa gan mazliet nervozēja, taču, pieejot pie slimnieka gultas, bija pilnīgi savaldījusies. Jaroslavs Lenks pasmaidīja; to darām redzēju viņu pirmo reizi kopš mūsu iepazīšanās. Viņa mirdzošie zobi bija palikuši neskarti. Vīrieša smaidā es saskatīju bezgalīgu uzticību pret sievieti, kura saņēma viņa novājējušo un valgo roku tik maigi, cik vien varēja iedomāties.

Tas nu bija noticis. Varējām viņus atstāt divatā. Ārsts ar neslēptu atvieglojuma sajūtu uzelpoja. Viņš pamāja man un pirmais izgāja ārā.

Karličeks sēdēja pie galda manas kancelejas uzgaidāmajā telpā un turēja rokā aprakstītu papīra lapu. Viņš man atgādināja vai nu aizsapņojušos, vai dzejnieku. Nabadziņš droši vien bija nonācis tik tālu, ka tagad uz atvadīšanos rakstīja Helēnai Dvorskai sentimentālu atvadu vēstuli.

Viņš pacēla pret mani domu aizēnotas acis, kas šoreiz nemaz nemirkšķināja, un sacīja:

— Man visu laiku neiziet no prāta tas klozets. Daudz dīvaināk man šķistu, ja gandrīz vai 300 kilometru garā ceļā neviens tur nebūtu iegriezies, nekā ja tas būtu darīts.

Uz papīra, kas stāvēja uz-galda, bija sarakstīti jau-.

tājumi, kurus pēc viņa domam vajadzēja uzdot Jaro- slavam Lenkam.

—   Ja mēs rēķināmies ar to, — viņš turpināja, savilcis neparasti nopietnu sejas izteiksmi, — ka klozeta pods tika atskrūvēts, lai varētu paplašināt grīda spraugu, tad skaidrs, ka tas bija jāizdara daudz ātrāk nekā 286. "kilometrā, kad kaut kas tika izmests uz sliedēm, lai to pievāktu abi vīri, kas tur bija gaidījuši. Taču es atradu divus uzgriežņus tieši 286. kilometrā, it kā noskrūvēšana būtu izdarīta tikai tad. Kaut kas šeit nesakrīt, jo tad iecerētajai akcijai būtu vajadzējis notikt daudz tālāk, taču abi laupītāji tūristu maskās bija noenkurojušies tieši tur. Tīši neievērojot šo sakarību, varbūt varētu minēto jautājumu neuzdot, taču no kāda cita mēs nevarēsim izbēgt.

Man radās iespaids, ka Karličeks nepārtraukti aizraujas ar jaunām domām, lai tiktu vaļā no savām vecajām idejām.

—   Jaroslavs Lenks ir vainīgs, — viņš stingri paziņoja. — Saskaņā ar viņa liecību vagonā valdījusi pilnīga kārtība līdz pat brīdim, kad noticis sprādziens. Tas nozīmē, ka gan 286. kilometrā, gan arī pirms tam viņam vajadzējis būt aklam un kurlam, lai neko nepamanītu. Varbūt var atskrūvēt slepenībā kādu skrūvi un atstāt to tā, lai liktos, ka podam nekas nav darīts. Taču nav iespējams izlauzt spraugu un izlidināt pa to ārā miljonus tā, lai viens no apsargiem tajā laikā mierīgi raudzītos laukā pa logu, bet otrs vienaldzīgi dirnētu kaktā. Jaroslavs Lenks melo, un seržants Vrana ir bijis viņa līdzzinātājs.

Pacietīgi noklausījos visus šos diezgan aizkaitinātā un gandrīz vai kategoriskā tonī nobērtos izteikumus. Pēc tam atbildēju, cik vien nu mierīgi spēdams:

—   Nomierinieties, Karliček. Jaroslavam Lenkam tiks uzdoti jautājumi, kuri izriet no iepriekšējās izmeklēšanas materiāliem un slēdzieniem. Taču tie dod man pamatu nopratināt viņu tikai kā liecinieku.

Uz mani Jaroslavs Lenks bija atstājis visai labu iespaidu. Taču es neļāvu vaļu savām simpātijām un, sarunājoties ar viņu, nodevīgi liku slazdus, no kuriem viņš prata izvairīties. Ar atsevišķām detaļām, kuras bijām noskaidrojuši, iepazīstināju viņu piesardzīgi un pakāpeniski, rūpīgi sekodams, lai nepastāstītu viņam vairāk nekā viņš man.

To, ka Lenks 286. kilometrā mierīgi nolūkojies — lai neteiktu vairāk — uz noziedznieku izdarībām, bez šaubām, ja vien viņš sapratis notiekošo, manuprāt, nevarēja uzskatīt par neapgāžamu faktu, turklāt jāpiebilst: ja patiešām pasta vagonā tajā laikā kaut kas noticis.

Šķita, ka viņa sirdsapziņa ir pilnīgi tīra. Helēnas Dvorskas apmeklējumi ietekmēja slimnieku ļoti labvēlīgi. Lenka novājējušajā sejā bija parādījies smaids, kaut arī pagaidām ļoti vārs. Galvas balsts viņam bija noņemts jau pirms laba laika. Vienīgi neliela kapuce vēl sedza pakausi.

—   Jūtos labi, — viņš sacīja, — taču vēl arvien nemanu savas kājas. Tā šķiet, it kā to vispār nebūtu. Vai es tiešām palikšu kroplis?

Tas bija vienīgais, kas viņu uztrauca. Ārsti apgalvoja, ka, turpinot ārstēšanos, it sevišķi veicot fizkultūras vingrinājumus, tas pāries, taču šie mierinājumi nemazināja Jaroslava Lenka raizes.

—   Mēs ar Helēnu mīlam viens otru, — viņš man uzticējās ar zēnisku atklātību, — taču no viņas puses tas būtu upuris. Līdzjūtība un cēlsirdība nav pietiekoši stipri kopdzīves pamati. Drīz vien tas kļūtu manāms. Laulība ar mani ir nolemta neveiksmei.

Karličeku uz slimnīcu neņēmu līdz, tā ka viņam tagad bija brīvdienas. Viņš arī sevišķi necentās pēc pazīšanās ar Jaroslavu Lenku. Izskatījās mazliet noguris. Pēc vētrainajiem apvainojumiem Jaroslavam Lenkam viņa Serloka Holmsa aizrautība bija krietni vien apdzisusi. Nolēmu, ka būs labāk, ja ļaušu viņam atjēgties.

—   Vai jūs jau ar savu līgavaini esat runājusi par jūsu kopīgajiem ietaupījumiem? — jautāju Helēnai

Dvorskai.

Protams, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ko vēlos zināt.

—   Nē, neesmu runājusi, — viņa mierīgi atbildēja. — Ja viņš pats šo sarunu neuzsāks, es arī nekā nejautāšu. Trīsdesmit tūkstošus Jaroslavs saņēma mantojumā, tā ka tie pilnīgi pieder viņam. Domāju, ka viņš šo naudu aizdevis kādam, kurš nonācis materiālās grūtībās.

—  Un tagad šis cilvēks sācis savu parādu nolīdzināt? — es piemetināju.

Par saderināto kopīgajiem ietaupījumiem vieglā tonī uzsāku sarunu ar Jaroslavu Lenku pats. Taču Lenka sejā parādījās satraukums. Jau varēju šādu rīcību atjauties, neliels uztraukums viņam vairs nevarēja kaitēt.

—  Jūs to zināt? — viņš jautāja.

—   Zinu arī to, ko jūs pats vēl nezināt, — atbildēju cik spēdams pavirši. — Kamēr jūs gu|at slimnīcā, kāds noguldījis uz jūsu vārda trīs tūkstošus kronu.

—   Lūk, kā! — viņš izsaucās ar tādu sejas izteiksmi, no kuras nekā nesapratu. Viņa sakrustotās rokas sāka ātri kustēties virs segas. — Kas ar viņu noticis? Vai tas nācis gaismā? Nevarēju citādi rīkoties. Viņa nokrita manā priekšā uz ceļiem.

Izlikos, ka zinu vairāk nekā patiesībā.

—  Vai gribat visu izstāstīt? — jautāju.

—   Man tas jādara, — viņš atbildēja, atbalstīja galvu pret augsti uzbužināto spilvenu un sāka raudzīties griestos. Uz viņa pieres parādījās rūpju grumbas.

Lūk, ko es uzzināju.

Reiz kādā vakarā pie Lenka ieradusies sētniece, kura uzposa viņa māju un kurai viņš bija lielu pateicību parādā; sieviete nokritusi viņa priekšā ceļos un atzinušies, ka bez Lenka ziņas, izmisuma dzīta, izņēmusi no viņa krājkases noguldījuma četrdesmit tūkstošus kronu. Tik liels bijis iztrūkums viņas dēlam, kurš strādā bankā par kasieri. It kā, izmaksājot kādam algu, esot kļūdījies. Drīzumā bijusi gaidāma revīzija, un mātei uz Jaroslava Lenka rēķina tā izdevies dēlu izglābt.

Jaroslavs Lenks bijis sašutis, taču beigu beigās saliktām rokām un asarām acīs ieradušies visi trīs — māte, tēvs un dēls. Podporučika sirds pamazām atmai- gusi, un viņš piekritis, ka uzskatīs paņemtos četrdesmit tūkstošus par parādu.

—   Trīs tūkstošu lielais noguldījums pirmajā jūlijā ir parāda pirmās daļas nomaksa, — sacīja Jaroslavs Lenks, — taču nevaru samierināties ar to, kā tas ticis izdarīts. Esmu gatavs ticēt šis sievietes labajiem nolūkiem, bet, tā kā pašam man pašlaik nav iespējams viņai aizrādīt, lūdzu jūs viņai pateikt, ka šāda rīcība ir nepareiza, un atņemt dzīvokļa atslēgas.

Es atbildēju:

—   Bez šaubām, es to varu, taču, ja man jāsaka atklāti, ko domāju par šo gadījumu, tad tas jums nedara godu.

Jaroslavs Lenks mulsi aplūkoja savu segu.

—   Jūs nezināt, ko šī sieviete darījusi manas mātes labā, — viņš nedroši sacīja.

—   Un tomēr jūs esat izturējies muļķīgi sentimentāli, — skanēja mana atbilde.

Sajā dienā mani pārņēma uz viņu dusmas. Viņa dēļ biju iekļuvis vēl dziļāk labirintā, no kura jau tāpat — arī bez šīs nelaimīgās krājkases grāmatiņas — nespēju tikt laukā.

Četrdesmit tūkstošu izšķērdētājs bankā tika saukts pie atbildības, kaut arī visu bija nokārtojis. Neviens nemācēja izskaidrot, kā vienā ierakstā četrdesmit tūkstoši pēkšņi nozuduši, bet otrā kā uz burvja mājienu parā- , dijušies.

Sētnieces dēliņam bija izdevusies naudas apgrozības mahinācija tikai Nacionālajā bankā. Jaroslavs Lenks ■] sāka baidīties, ka'viņu var apvainot līdzdalībā vai ne- ļ godīgas rīcības slēpšanā. Tā kā viņš bija valsts drošī- ; bas iestāžu darbinieks, viņa pienākums vēl jo vairāk bija par šo gadījumu paziņot.

Gandrīz vienlaikus Lenks saņēma pavēli divpadsmitos dienā ierasties Nacionālajā bankā, un farss sasnie-i dza savu galējo pakāpi. Kaut gan tur bija jāierodas ' pilnā apbruņojumā, viņš tomēr nolēma, ka šī ierašanās saistīta ar sētnieces dēla naudas mahinācijām. Tādēļ arī bija tik satraukts, kad ieradās atvainoties Helēnai Dvorskai. Viņš zināja, ka tajā dienā neatgriezīsies, bet vēl nezināja — kādēļ.

Bankā viņš uzzināja, ka bijis jāierodas pavisam cita iemesla dēļ; tātad naudas izšķērdētājs nav gribējis revidentam jaukt prātus un tādēļ noklusējis patiesību. Visas sliktās Jaroslava Lenka priekšnojautas uzreiz izgaisa, un atgriezās dvēseles miers. Kad viņa acu priekšā pārskaitīja sērijas C-L tūkstoškronu zīmes, podporučiks domāja par to, kā nokārtot gadījumu ar krājkases grāmatiņu. Pajautāju viņam:

—  Vai jūs domājāt par to arī vilcienā?

—   Jā, — viņš atbildēja. — Tā bija vislabākā iespēja īsināt šo vienmuļo ceļu. Tieši pirms paša sprādziena domās pārlūkoju visas iespējas, kā labāk rīkoties. Gribēju, piemēram …

—   Tas nav svarīgi, — pārtraucu viņu, — jo jums nu jau veselus četrus mēnešus nav bijis iespējams šos nodomus īstenot. Vai pieļaujat iespēju, ka pārdomas par šo sarežģījumu varēja novērst jūsu uzmanību no uzticētā uzdevuma?

—   Nekādā ziņā! — Lenks atbildēja. — Mans uzdevums bija pārāk viegls.

—  Vai tomēr nevarēja gadīties, ka aizdomājies jūs nepamanījāt meiteni uz divriteņa?

—   Tas ir visai apšaubāmi. Skatījos ārā pa logu un pēkšņi…

—   Labi. To jau mēs tikām apsprieduši.

Sarežģījums ar krājkases grāmatiņu mani patiesi

sarūgtināja. Gandrīz vai neticama sagadīšanās. Tā bija īsta likteņa ironija brīdī, kad tā vismazāk vēlama.

Praksē bieži gadās tā, ka izmeklēšanas gaitā noziedznieku intereses savijas ar citām interesēm un tādējādi izveidojas neatrisināmu pretrunu mezgls. Nemaz nebija vajadzīga šī muļķīgā krājkases grāmatiņa, tāpat pietika "Vilinājumu, lai izmeklēšana dotos nepareizā virzienā. To varēja droši apgalvot, redzot, kā vienu parādību kopums nekādi nesakrīt ar citu parādību kopumu.

Izsaucu pie sevis pakalpīgo Lenka mājas sētnieci. Nevarētu sev piedot, ja viņu mazliet nepārmācītu.

—   Kā tā var rīkoties! — stingri aizrādīju. — Vai tiešām jūs esat tik vientiesīga? Droši vien atceraties, ka podporučiks Lenks neizrādīja nekādu sajūsmu, uzzinājis, ka jūs esat patvarīgi paņēmusi viņa naudu, taču par šiem atliktajiem trim tūkstošiem viņš ir sadusmots vēl vairāk.

Viņa nekādi nespēja to saprast. Tikai iepleta lielas acis. Stostīdamās izgrūda, ka viņi visi trīs strādājot un ietaupījuši vēl četrus tūkstošus, kurus viņa jau gribējusi nolikt uz grāmatiņas.

—   Pamēģiniet tikai! — uzkliedzu. — Tas būtu atkal jauns kriminālnoziegums! Iegādājieties pati krājkases grāmatiņu un uz tās noguldiet parādu! Dabūsiet vēl procentus, kurus ari varēsiet atdot. Kā jūsu virs un dēls varēja pieļaut, ka jūs svešā mājā uzlaužat galdu?

— Viņi nekā par to nezināja, — sieva šņukstēja, — viņi jau neuzkopj. Pana Lenka gandrīz nekad nav mājās …

Pavēlēju, lai sētniece tiktu sīki nopratināta, tāpat arī viņas vīrs un dēls. Ieteicu visiem trim parakstīt parād- rakstu, kurā viņi apņemas segt aizņēmumu termiņā, kas jāsaskaņo ar podporučiku Lenku. Iejaukties izšķērdēšanas lietā neuzskatīju par vajadzīgu, vainīgais jau tāpa't bija guvis labu mācību; viņam vairs neuzticējās, un viņš bija pārcelts zemākā amatā, taču nopratinātā sieva tomēr no tā baidījās. Sapratis, ka viņa atkal grib krist ceļos, laikus taisījos prom.

Kad atkal ierados pie Jaroslava Lenka, parādīju viņam garantijas rakstu; viņš bez vārda runas piekrita parāda dzēšanas galīgajam termiņam. Pa šo laiku bija pastāstījis visu arī Helēnai. Viņa bija izteikusi līgavainim vienu vienīgu miermīlīgu pārmetumu — kāpēc nav viņai uzticējies tūlīt. Varēju jaunajai dāmai tikai piekrist.

Sai aplamo pēdu dzīšanai tomēr bija arī pozitīvs rezultāts: ieguvām kāda pieņēmuma noliegumu. Man pilnīgi izgaisa aizdomas pret Jaroslavu Lenku. Iepazinu viņu drīzāk kā labsirdīga rakstura cilvēku. Kaut ari vairākkārt pierādījis, ka ienaidniekus vis pa spalvai neglauda, citā ziņā nebija pietiekami stingrs. Zēna gados, bez šaubām, nebija rāvis nost mušām spārnus un zirnekļiem kājas, tādēļ tagad nespēja «noraut» sētniecei par viņas nodarījumu galvu. Starp citu, vīrišķība izpaužas ne vien mērķtiecīgā enerģiskumā, bet arī rāmā un iejūtīgā atturībā. Ja arī notikumā ar sētnieci Jaroslavs Lenks bija nošāvis buku, tagad viņam līdzās būs Helēna Dvorska, kura turpmāk uzmanīs, lai līdzīgas nejaušības negadītos.

Abi ar Helēnu Dvorsku apmeklējām ievainoto pārmaiņus, tā ka par garlaicību viņam nenācās sūdzēties.

Parādīju podporučikam atrasto franču atslēgu. Tas varēja būt ļoti labs āķis, taču viņš uz tā neuzķērās.

Protokolā bija pierakstīti viņa izteikumi:

«Montāžas atslēgu, kuru man parādīja, nekad agrāk neesmu redzējis. Pasta vagonā, cik man zināms, tādās

nebija. Nevienam no pārējiem maniem trim cejabied riem tādu netiku manījis.»

Es viņam ticēju.

Kad biju paskaidrojis, kādam nolūkam šī atslēga, acīm redzot, izmantota, visaizdomīgākais viņam šķita Srameks; taču pilnīgi droši to apgalvot ari nevarēja.

Drīz vien saņēmām vēl vienu Lenka nevainības pierādījumu.

Mēs vēl nebijām beiguši sarunu, kad palātā ienāca mūsu darbinieks, kurš joprojām sēdēja lejā pie durvju sarga un gaidīja, vai kāds neapjautāsies par Lenka veselību. Rokā viņš turēja nelielu paciņu.

—  Sūtījums biedram podporučikam! — viņš sacīja.

Sargs zināja, ka atrodos šeit, un bija atnesis paciņu

man. Viņš man to pasniedza. Tā bija plāna, iesaiņota kārba, cik varēju sataustīt, cieta un svēra apmēram kilogramu. Adrese bija rakstīta ar diezgan nedrošu roku un spilgti violetu tinti; uzraksts uzreiz atgādināja zīmīti, kura bija piesprausta pie atsūtīto ziedu pušķa. Patiešām — paciņas stūrī bija nosūtītāju vārdi, kuriem pasta darbinieks ar zīmuli pārvilcis krustu. Filipina- Hrahova un Jozefa Nebušilova.

—   Atkal viņām kāds būs ieteicis tā rīkoties, — sacīju. — Ar jūsu atjauju vispirms aplūkošu šo dāvanu pats.

Devos prom ar paciņu padusē. Pie durvju sarga izsaucu dienesta mašīnu. Cits pēc cita man piedāvāja savus pakalpojumus trīs taksometri, taču neriskēju uzspert tos gaisā: ja nu kastītē ir kilograms trotilhekso- gēna? Bija jau pārbaudīts, ka šī sprāgstviela neliek uz sevi ilgi gaidīt. Ja nu pāris nesen atsūtīto nevainīgo rožu ziedu bijusi tikai viltīga reklāma?

Iesēdos mašīnā, palūdzu ieslēgt sirēnu un braukt, cik ātri vien iespējams, uz laboratoriju.

Laboratorijā paciņa tika izgaismota. Konstatējām, ka, atverot to, briesmas nedraud. Taču drošības dēj tas tika darīts lēni un uzmanīgi. Iesmaržojās šokolāde. Tā bija konfekšu kārba, pilna ar kārdinošiem saldumiem.

Neviens no mums nemēģināja tos nogaršot. Pie konfektēm ķērās ķīmiķi.

Man nācās gaidīt apmēram stundu. Tika atnesti analīzes rezultāti. Izrādījās, ka konfektes piesūcinātas ar

spēcīgu indi. Katrā no tām bija neliels un nemanāms caurumiņš, kurā ar injekciju šļirces adatu ievadīta inde.

—   Cilvēkam būtu pieticis ar vienu kumosu, — paskaidroja laboratorijas vadītājs. — Vai vēlaties redzēt eksperimentu ar dzīvniekiem?

—   Zēl dzīvnieku, — atbildēju.

Sameklēju Karličeku, kuram pašlaik nebija nekā ko darīt un kurš, pēc visa spriežot, pēc darba arī neilgojās. Viņš sēdēja manā kancelejā un bez sevišķiem panākumiem centās uzjautrināties, lasot žurnālu «Dikobraz».

—   Šķiet, — viņš sacīja, kad biju pavēstījis viņam visus jaunumus, — ka viens gabaliņš no tās konfekšu kastes būtu man lieti noderējis.

—   Kādēļ? — jautāju, saņēmis viņu aiz auss.

—  Garlaicīgi, — viņš atbildēja. — Bet garlaicīga dzīve ir tas pats, kas dzīvošana aiz gara laika.

—   Lieliska sagadīšanās, — es sacīju. — Esmu ieradies, lai jūsu garlaicīgo dzīvi no jauna padarītu interesantu. Izmantojiet visātrāko satiksmes līdzekli, kādu vien uzskatāt par vajadzīgu, lai aprunātos ar Filipinu Hrahovu un Jozefu Nebušilovu par šo konfekšu kasti. Man šķiet, ka viņas tās nemaz nav sūtījušas.

—   Tiks izdarīts, — sacīja Karličeks ārkārtīgi drūmā balsī, nolika pie malas žurnālu un slinki piecēlās. — Vai jums neliekas, ka tas patiešām ir sievietes roku darbs?

—   Viņas taču ir jau vecmāmiņas, Karliček! — izsaucos.

—   Toties veselas divas, — atbildēja Karličeks ar savu apbrīnojamo loģiku. — Es jau skrienu, tikai gribēju vēl kaut ko pateikt. Spridzināmviela un inde liecina, ka šinī lietā iejaukts pieredzējis ķīmiķis. Šokolādes konfektēm vajadzēja noindēt podporučiku, lai viņš neizpļāpātu kaut ko bīstamu. Tādējādi esam ieguvuši neapgāžamus pierādījumus, ka tas nav bijis podporučiks Lenks, kurš lietojis franču atslēgu un uzspridzinājis vagonu. Taču, ja tas nav bijis Lenks, tad arī Vrana nevar būt vainīgs. Aizdomas krīt uz nelaiķi Srameku, jo tajā vietā, kur katrs uzturas tikai īsu brīdi, viņš sabija pārāk ilgi. Un, tā kā pieturvietās no vagona gājis ārā. arī Vojtiržs, tad aizdomās turams arī viņš. Sitie abi ir sadarbojušies. Vai Vojtirža rīcībā nav bijis nekā aizdomīga? Vai podporučiks nekāneatceras?

Un podporučiks atcerējās.

—   Ja jau ir runa par indi, — viņš domīgi sacīja, — man nāk prātā tie divi lielie termosi. Bija neizturams karstums. Vilcienā cilvēku parasti moka slāpes. Vojtiržs un Srameks pret slāpēm bija labi nodrošinājušies. Katram bija līdz pa pudelei minerālūdens, taču Srameks savu termosu vispār neatvēra, bet Vojtiržs sāka lielīties ar melno kafiju tikai neilgi pirms sprādziena. Vispirms viņš to piedāvāja man, bet, kad es atteicos, pasniedza pilnu mēriņu Vranam. Es jau jums stāstīju, taču tagad man tas sāk likties dīvaini. Pēc izdzeršanas Vrana sēdēja, aizdomīgi sevī iegrimis, bet Vojtiržs un Srameks uzsāka dzīvu sarunu. It sevišķi runīgs bija Vojtiržs. Man šķiet, ka pats viņš savu kafiju tā arī nenobaudīja. Un Sramekam ari nepiedāvāja.

—  Tātad jūs domājat, ka jums izdevās izvairīties no indes? — es jautāju.

—   Man ir jo vairā.k iemesla tā domāt tādēļ, ka mēģinājums noindēt mani ar šokolādes konfektēm nerada nekādu šaubu, — sacīja Jaroslavs Lenks. — Acīm redzami taisnība, ka bandā darbojas kāds pieredzējis ķīmiķis. Paklausieties tikai. Tajā brīdī, kad Vojtiržs piedāvāja man kafiju, Srameks rotaļājās ar savu neatvērto termosu. Jūs nevarat saprast, kur bija novietots spridzeklis. Gribu apgalvot, ka neatvērtajā termosā. Termoss maskēja elles mašīnu. Kaut kādas neuzmanības dēļ tā uzsprāga Sramekam rokā. Jūs taču teicāt, ka Srameka ķermenis bijis sarauts gabalu gabalos.

Ar šādu fantastisku iespēju varēja, pat vajadzēja rēķināties, ja gribēja rast jel kādu notikušā izskaidrojumu. Vienalga, kāds bijis noziedznieku mērķis, viņiem nav izdevies realizēt savu plānu tā, kā iecerēts. Jaroslavs Lenks palika pie sava, ka līdz pat pašam sprādzienam vagonā nav noticis nekas tāds, par ko viņš jau nebūtu stāstījis. Lenks uzskatīja, ka noziedzīgā akcija nokavēta tādēļ, ka viņš nav iedzēris saindēto kafiju. Divi tūristi gaidījuši uz savu laupījumu veltīgi. Kādēļ pēc tam tika nogalināta nevainīgā meitene, kādēļ abus uzgriežņus atrada 286. kilometrā, ja pēc Jaroslava Lenka apgalvojuma neviens nav atstājis kupeju, lai kaut ko pa spraugu izmestu ārā, — uz šiem jautājumiem pagaidām nevarēja atrast atbildi.

Mēģinājums laupīt dzīvību Jaroslavam Lenkam bija pierādījums, ka no ļaundariem vēl daudz ko var sagaidīt. Ar Vojtirža un Srameka nāvi viņi, iespējams, nebija rēķinājušies, taču ar seržanta Vranas un Lenka bojāeju gan.

Ņēmu to visu vērā.

—   Domāju, ka jums vairs nav jābaidās, — sacīju Lenkam. — Bandu pagaidām reprezentē divi tūristi, kas redzēti 286. kilometrā, sieviete, kura, runājot pa telefonu, uzdevusies par jūsu līgavu, tālāk tā saucamais ķīmiķis, bez šaubām, ja vien tā ir īpaša persona, un Vojtiržs ar Srameku. Kā zināms, eksistē vēl arī savādais papagai|a pircējs un cilvēks, kurš slimnīcā apvaicājies par jūsu veselību. Sos cilvēkus acīm redzami uztrauc, ka jūs varētu izpaust kaut ko tādu, kas viņus nodotu, jo viņiem nav ne jausmas, kam īsti vilcienā esat bijis par liecinieku. Viņi cerēja, ka būsiet uzreiz beigts vai arī nomirsiet pēc tam. Kad cerības nepiepildījās, ļaundari papūlējās jūs sameklēt un apvest ap stūri mūsu apsardzi, lai jūs nogalinātu. Uzticību pret konfekšu kārbu vajadzēja iedvest nevainīgajam ziedu saišķim. Tas bija viņu pēdējais izmisīgais mēģinājums. Tagad viņiem vairs nav šaubu, ka jums bijusi izdevība pateikt visu, ko zināt. Sarīkot vēlreiz uzbrukumu jūsu dzīvībai nebūtu jēgas. Viņi dosies aizsegā un nogaidīs, ko pēc jūsu liecības da.rīsim mēs, lai varētu secināt, kā rīkoties viņiem. Taču mēs būsim piesardzīgi.

Parādīju Jaroslavam Lenkam pēc katastrofas 297,3. kilometrā izdarītos fotouzņēmumus. Tie bija salīmēti albumā, kurš tik tikko līda iekšā manā portfelī. Jaroslavs Lenks sprādziena vietā nebija fotografēts. Viņu toreiz uz visātrāko aizveda sanitārā mašīna.

Viņš aplūkoja uzņēmumus mierīgi un uzmanīgi. Rūpīgi izlasīja parakstus. Brīžiem sarauca uzacis un vērās griestos, it kā gribēdams atpūtināt nogurušās smadzenes. Beidzot Lenks sacīja:

—  Man gribētos visu to apskatīt.

Pajautāju viņam, kādēļ šāda vēlēšanās. Viņš atbildēja:

—   Visi šie uzņēmumi izdarīti no neliela attāluma. Lokomotīve, vagonu drupas, ķermeņu atliekas — viss tuvplānā. Seit ir pieci nogalinātās riteņbraucējas attēli, viņas divriteņa uzņēmums, izņemtās lodes fotogrāfija

un vēl citi. Taču nekur nav fotografēta apkārtne. Ja arī tā kādā uzņēmumā mazliet redzama, tad izplūdusi neskaidrā plankumā.

—   Jūs tas neapmierina?

—   Nē, — Jaroslavs Lenks izmocīja smaidu. — Tika taču veikts liels un mērķtiecīgs darbs, lai precīzi noskaidrotu, ko katrs redzējis pa vagona logu; jūs piešķirat šiem novērojumiem svarīgu nozīmi. Tomēr nopratināšana notika tikai vēlāk. Ja es atkal varētu nobraukt vilcienā to pašu ce|u . ..

Viņš kaut ko pārdomāja. Šķita, ka Jaroslavs Lenks cenšas uzburt skaidrākas atmiņu aprises kaut kam nenoteiktam, un iespējams, ka, atrazdamies tajā pašā vietā, viņš spētu visu daudz labāk atsaukt prātā.

—   Pagaidām jūs vēl tādā ceļā nevarat doties, — es atbildēju. — Turklāt apkārtne tagad izskatās pavisam citāda nekā vasarā. Kas to lai zina, vai viss nav pārklāts ar sniegu. Jūsu skatienam pavērtos vienmuļš, balts klajums. Bez šaubām, mēs varam nofotografēt visu par jaunu, taču vai jums tas ko dos?

—   Neviena fotogrāfija, — atbildēja Jaroslavs Lenks pēc brīža, — man neko nevar līdzēt. Man iešāvās prātā kāda fantastiska ideja.

Atcerējos, ka kaut ko tamlīdzīgu tikko bija teicis Karličeks. Ar paliesām bažām apjautājos, kas tā par fantastisku ideju.

—   Man tur viss jāapskatās pašam savām acīm, lai pārbaudītu šīs idejas pareizību, — atbildēja Jaroslavs Lenks. — Nekas nenotiks, ja mēs dažas dienas pagaidīsim. Droši vien es drīz atkal varēšu staigāt. Jau taisu ortopēdiskos vingrinājumus. Jūs nevarat iedomāties, kas tas par prieku, kad tu, cilvēks, atkal sajūti savas kājas. Ja mēs varētu dabūt lielu, pietiekoši ērtu automobili …

Nekādi nevarēju uzminēt, kas viņam prātā.

—   Jūs darītu labāk, — sacīju, — ja atklātu man savas fantastiskās idejas būtību.

—  Tā drīzāk ir neprātīga, nevis fantastiska, — viņš atbildēja. — Esmu tik apmulsis, cik vien varat iedomāties. Man patiešām ir iemesls pieprasīt, lai mani aizved uz sprādziena vietu. Pajautājiet, kad viņi man atļautu doties ceļā.

Uz manu lūgumu palātā ieradās galvenais ārsts.

—   Kā jūtaties? — viņš jautāja pacientam.

—   Tik labi, ka tūlīt varētu doties ceļā, — atbildēja Jaroslavas Lenks.

Kā jau bija gaidāms, ārsts viņa dedzību atvēsināja.

—   Pēc nedēļas, — viņš sacīja. — Un tad arī noteikti neapsolu. Jums jāņem līdz ārsts un labi stiprs sanitārs, kurš jūs varētu nest uz rokām. Svaigs gaiss jums nenāktu par sliktu. Taču tas ir ļoti tālu, biedri, un, pat ja jūs šo ceļu paveiksiet vienā dienā, arī tas var būt par daudz.

Apsolīju ārstam, ka viss tiks sagatavots uz to labāko. Mūsu rīcībā būs lieliska mašīna. Iekārtosim to ar maksimālo komfortu; es pats vadīšu mašīnu. Tajā būs īsviļņu raidītājs. Visas slimnīcas, kas atrodas pa ceļam, tiks brīdinātas, lai jebkurā laikā varētu uzņemt slimnieku un sniegt viņam palīdzību, ja tas izrādītos nepieciešams.

Ārsts glaudīja zodu.

—   Tā jau gandrīz varētu, — viņš beigās piekrita, — taču nekādā ziņā ne ātrāk kā pirms nedēļas, un arī tad negarantēju.

Tas, ka apkārtne tagad tinusies ziemas segā, Jaroslavu Lenku, acīm redzot, nemaz neuztrauca. Viņš pietiekami labi atcerējās savu braucienu pasta vagonā. Steidzu sagatavot visu nepieciešamo ceļam.

Karličeku, kurš nākošajā dienā atgriezās no Filipinas Hrahovas un Jozefas Nebušilovas apciemojuma, noskaidrojis, ka abas vecās dāmas nevienu konfekšu kasti nav sūtījušas, arī gribēju ņemt līdz uz 297,3. kilometru.

—   Labi, — sacīja Karličeks, — taču es turētu šo braucienu slepenībā, lai pa'šās beigās mums vēl viņu nenokniebj. Kas to lai zina, vai mūsu nojautas bija pareizas, ka no podporučika grib tikt vaļā tikai tādēļ, lai viņš neizpļāpātos. Šādai rīcībai var būt arī vēl citi iemesli. Ierosiniet, lai Helēna apmeklē slimnīcu arī tad, kad viņa tur vairs nebūs. Ja Helēnu kāds izseko, tad mums šis cilvēks jāpavadā aiz deguna.

—   Sarunājiet ar viņu, — es sacīju.

—   Nekādā ziņā, — Karličeks sāka strauji mirkšķināt acis. — Lūdzu, neļaunojieties. Esmu visu labi pārdomājis un pamazām nācis pie slēdziena, ka šī meitene grauj manas dzīves pamatprincipus. Es to nosauktu par kaitīgu psiholoģisko radioaktivitāti.

Necentos viņu pierunāt.

—   Droši vien jūs manai psiholoģiskajai argumentācijai neticat, — Karličeks vēl nebija beidzis. — Taču atcerieties tikai manu teoriju par apziņas slieksni. To vidū, kuri atcerējās, ko viņi īsi pirms sprādziena redzējuši pa vagona logu, ir arī podporučiks Lenks. Taču viņš nevar apgalvot, ka neko nebūtu redzējis, viņš var tikai apgalvot, ka redzējis Neko. Lūk, šī nesaskaņa tad arī nedod viņam miera.

Atmetu ar roku.

—   Labāk pasakiet, vai jums izdevās pastā noskaidrot, kas nosūtījis paciņu, kuras adrese bija rakstīta ar violetu tinti.

—   Centos noskaidrot, taču parakstu neatradu, — Karličeks atteica bez jebkādas dedzības. — Viņi pat neatceras, kas bijis nosūtītājs — sieviete vai vīrietis. Vispār neatceras tādu paciņu. Ieraksts ir, kvīts izsniegta, taču kāda tam jēga? Cik varēju saprast, tad papagaiļa pircējs arī tajā pusē vairs nav manīts.

Arī Karličekam atradās darbs mūsu brauciena organizēšanā. Prāgā ziema bija bez sniega. Kā noskaidrojās, šosejas bija pilnīgi izbraucamas. Sniegs uzkritis tikai vietām, un tas pats nebija dziļš.

Jaroslava Lenka veselība uzlabojās ar katru dienu. Vienīgi kājas viņam vēl lāgā neklausīja. Braucienu podporučiks gaidīja ar lielu nepacietību.

—   Man šķiet, — viņš teica, — ka tur, kur notika sprādziens un kur atrada nogalināto meiteni, es atradīšu vēl kaut ko.

—   Uz dzelzceļa?

—   Protams.

: — Tad droši vien būtu labāk, ja jūs vēlreiz nobrauktu visu šo ceļu ar vilcienu?

—  Man katrā ziņā jāredz 297,3. kilometrs, — viņš domīgi atbildēja.

Beidzot ārsti deva savu atļauju — viņi gan darija to visai negribīgi — un mēs varējām doties ceļā. Jaroslavu Lenku rūpīgi satinām segās, lai viņš nesaaukstē- tos. Automašīnā slimnieku ienesa divi sanitāri. Viņi to nosēdināja uz platā pakaļējā sēdekļa un katrs apsēdās savā pusē viņam blakus. Priekšā arī novietojāmies trijatā. Gados vēl jauns ārsts, Karličeks un es. Man bija līdz laba pistole, ar kuru sevišķi nelepojos, an Karličekam arī.

Jaroslavu Lenku atbalstīja ar vairākiem spilveniem. Viņš vēl neizskatījās pēc pilnīgi vesela cilvēka, taču neatstāja arī vairs nopietna slimnieka iespaidu. Rūpes, kuras mēs viņam izrādījām, nosauca par pārspīlētām.

Sēžot spēcīgajā mašīnā ar vieglo gaitu, nelikās, ka braucam ātri arī tad, kad spidometra bultiņa trīsēja starp deviņdesmito un simto iedaļu. Centos uzturēt šo ātrumu, lai garais ceļš Jaroslavu Lenku nenogurdinātu. Viņš nesūdzējās. Gluži otrādi, pēc ilgās gulēšanas slimnīcā priecājās par šo pārmaiņu.

Visus slimniekam un mums pašiem nepieciešamos atspirdzinājumus bijām paņēmuši līdz. Apstājāmies tikai divas reizes. Vietām ātrumu vajadzēja samazināt, taču visumā sasniedzām teicamu vidējo ātrumu. Uz šosejas, kura netālu no 297,3. kilometra veda perpendikulāri dzelzceļa līnijai, nogriezos vēl pirms vienpadsmitiem. Uzmanīgi vadīju mašīnu paralēli sliedēm gar zemo uzbērumu atpakaļ. Augsne šeit bija mitra un staigna. Ieplakās blāvoja balti saplakuša sniega traipi.

Pie uzbēruma apstādinātā mašīna atradās pārāk zemu. Ja Jaroslavs Lenks gribēja aplūkot apkārtni, viņam vajadzēja izkāpt ārā.

Ar sanitāru palīdzību viņam izdevās to izdarīt. Viņi pieturēja podporučiku no abām pusēm zem padusēm. Kāpjot augšā pa uzbērumu, Lenks balstījās pret viņu stiprajām rokām kā pret līdztekām. Slimais centās iet pats. Protams, bija cerības, ka ar laiku viņam kļūs labāk. Taču pagaidām skats bija visai bēdīgs. Sis jaunais, labi noaugušais cilvēks bez citu atbalsta būtu nevarīgi saļimis zemē. Ārsts vērīgi sekoja katrai viņa kustībai.

Mēs ar Karličeku stāvējām pie sliedem un gaidījām Jaroslavu Lenku. Kamēr viņu veda šurp, vēroju līdzeno, brūngani pelēcīgo klajumu, kas tālumā grima saltā miglā un ko vietumis klāja mitrs sniegs.

Bez šaubām, tagad no 2316. vilciena avārijas nebija palicis vairs ne mazāko pēdu. Arī vasarā, kad valdīja krāsu pārbagātība, apkārtne neizcēlās ar sevišķu krāšņumu. Bet ziemā tā izskatījās pavisam vienmuļa.

Jaroslavs Lenks spēja noturēties, tikai iekāries abu sanitāru rokās. Ortopēdiskie vingrinājumi, kurus viņš

bija veicis slimnīcā, brīvā dabā nelīdzēja. Ārsts skaidri pateica, ka šāda vieglprātība var kaitēt ārstēšanas sekmēm. Taču Jaroslavs Lenks noraidīja jebkuras bažas.

—   Šī ir tā vieta, — sacīju viņam.

Labu brīdi viņš aplūkoja apkārtni gar dzelzceļa līniju gan pa labi, gan pa kreisi, gan tieši pretī, un viņa skatiens bija ārkārtīgi nopietns. Sev aiz muguras — uz labo pusi — viņš pat nepaskatījās. To darīt nebija nekādas vajadzības, jo 1951. gada 27. jūnijā bija raudzījies ārā pa logu vagona kreisajā pusē.

—   Nu? — es uzmundrinoši jautāju.

Beidzot viņš atbildēja, kaut arī mazliet satraukti, taču ļoti pārliecināti.

—   Tas nebija šeit, — skanēja viņa balss.

Bez šaubām, mūs abus ar Karličeku šāds nesaprātīgs apgalvojums ārkārtīgi pārsteidza.

—   Kas nebija šeit? — taujāju.

—       Šajā vietā sprādziens nenotika, — gandrīz ietiepīgi atbildēja Jaroslavs Lenks.

Norādīju ar roku.

—   Te taču ir kilometra stabiņš ar uzrakstu 297,3!

—       Es redzu! — Viņš sāka uztraukties arvien vairāk. Ievainojumu radītās ciešanas bija iedragājušas podpo- ručika spēkus, un viņš vēl nebija tos pietiekami atguvis. — Redzu, — viņš atkārtoja. — Sakiet, ko gribat, taču mani sprādziens pārsteidza citā vietā! Mums vajadzīga drezīna. Jābrauc pa dzelzceļu atpakaļ pretējā virzienā. Es atradīšu to vietu. Man tā jāredz savām acīm, lai pārliecinātos.

Palūkojos uz Karličeku. Viņš bija aizsedzis acis ar plaukstu un raudzījās atpakaļ uz sliedēm.

—       Tas būs krietni tālu, —- Karličeks drūmi piezīmēja. — Savi divdesmit pieci vai pat visi trīsdesmit kilometri. — Sejas izteiksme viņam bija kā pareģim.

Jaroslavs Lenks gribēja kaut ko teikt, taču ārsts deva zīmi.

—   Lūdzu, kāpiet atpakaļ mašīnā, — viņš sacīja.

Mēs paklausījām. Ara stindzinošais aukstums, neērtā

poza un neierastais sasprindzinājums nevarēja sekmēt atveseļošanos. Uz pieres Lenkam izspiedās slimīgi sviedri. Mašīnā viņš jutās labāk un nomierinājās. Sasedzām viņu ar segām un iedevām malku atspirdzinoša dzēriena.

—   Tagad man vairs nav ne mazāko šaubu, — viņš sacīja, — ka biedrs Vrana tika noindēts vai iemidzināts ar kafiju. Ar mani viņiem tas neizdevās. Taču vajadzēja novākt mani no ceļa, jo bija jau laiks. Vilcien's tuvojās vietai, kur saskaņā ar norunu gaidīja divi citi vīri. Tagad es zinu, ko esmu noturējis par sprādzienu. Viņi man no mugurpuses ar kādu priekšmetu iesita pa galvu! Tieši tajā brīdī, kad novērsos no loga. Bet novērsos tādēļ, ka vilciens tajā brīdī iegāja kalnā izraktā tuneli. Klintis zibēja gar pašu logu. Jā …

Viņš dziļi ievilka elpu.

—   Tas bija briesmīgais trieciens un apžilbinošā gaisma acīs. Vairāk nekā nezinu. Kad man pēc tam slimnīcā pateica, kas noticis, noturēju triecienu un gaismu par sprādzienu. Lūk, kur kļūda! Lūk, ko nozīmē pašiedvesma! Es taču vairs nesagaidīju vilciena iznākšanu no tuneļa. Kopš brīža, kad vilciens iegāja tunelī, līdz tam brīdim, kad notika šķietamais sprādziens, bija pagājušas ne vairāk kā divas sekundes. Aprēķiniet, cik lielu attālumu šinī laikā varēja veikt vilciens.

Karličeks jau turēja rokā zīmuli un piezīmju grāmatiņu.

—   Ar ātrumu septiņdesmit kilometru stundā apmēram četrdesmit metru, — viņš bija aprēķinājis neticami ātri.

—  Tātad tunelis nav bijis īsāks par četrdesmit metriem, — sacīja Jaroslavs Lenks.

Tas bija pats mazākais iespējamais garums arī tad, ja vilcienam kādā ceļa posmā būtu bijis lielāks ātrums.

Cik tālu vien acs sniedza, šajā apkārtnē nebija neviena tuneļa. Nebija nekādu tuneļu visā ceļa posmā no 297,3. kilometra, kur vagons eksplodēja, līdz pat 286. kilometram, kur tika atrasta nogalinātā meitene. Un Karličeks neatcerējās, ka būtu redzējis kādu tuneli arī tālāk aiz 286. kilometra. Joprojām pastāvēja nesaskaņa starp Lenka liecību un reālās īstenības faktiem un pierādījumiem.

īsi apspriedušies, aizvedām Jaroslavu Lenku uz to pašu slimnīcu apgabala pilsētiņā, kur viņam sniedza pirmo palīdzību 27. jūnijā. Slimnīcas darbinieki sirsnīgi nopriecājās par bijušā pacienta izskatu, labi atcerēdamies, kāds viņš bijis toreiz. Jaroslavam Lenkam nekavējoties tika izrādīta vislielākā rūpība. Slimnīcā palika arī jaunais ārsts un abi sanitāri, tā ka mēs ar Karličeku devāmies tālāk- divi vien. Mūsu ceļamērķis bija apgabala dzelzceļa pārvaldes distances priekšnieks, lai noskaidrotu braukšanas iespējas.

Mums abiem ar Karličeku pietika darba gandrīz līdz pašam vakaram. No 2316. vilciena pēdējās pieturas (pirms tam patiešām nemeklējām) atradām uz dzelzceļa līnijas kartes vēl trīs tuneļus, kurus nācās ņemt vērā. Bet, tSi kā ziemā vilcienu kustība bija visai intensīva, it sevišķi daudz tika pārvadātas ogles, tad nobraukt ar drezīnu lielāku ceļa gabalu nebija iespējams.

Turklāt baidījos arī no tā, ka dienesta vagonete bija vaļēja, un, tādā sēžot, Jaroslavs Lenks noteikti saaukstētos, pat ja neņemtu vērā Karličeka vārīgo degunu. Tagad Karličeks bija sācis ne tikai mirkšķināt acis, bet arī vienā laidā šņaukāties.

Par laimi, stacijas priekšniekam, ar kuru apspriedā- mies, iešāvās prātā laba doma.

—   Vienpadsmitos trīsdesmit šajā virzienā atiet preču vilciens, — viņš sacīja. — Tur varētu atrast jums vietu. Iespējams, ka pie tā piekabina arī pasta vagonu. Apstāties uz līnijas gan tas nedrīkst. Jums vajadzēs apmierināties ar apskati, vilcienam ejot.

Tas patiešām bija daudz labāk nekā braukt ar drezīnu.

Nākošajā dienā, kad atvedām Lenku, ārstu un abus sanitārus, mums pat nebija jārūpējas par biļetēm. Uz kādas no preču vilciena platformām bija novietots traktors; tā vadītāja kabīnē ērti varēja novietoties divi cilvēki. Kabīne labi aizsargāja no aukstuma, turklāt no tās pavērās lielisks skats uz apkārtni.

Uzzinājām, kur preču vilciens apstāsies; tur mūs vajadzēja sagaidīt mašīnai, kurā atkal pārsēdināsim Jaroslavu Lenku. Vislabprātāk būtu devies viņam līdz traktora kabīnē, taču nebija neviena cita, kas varētu vadīt mašīnu. Par Jaroslava Lenka ceļabiedru tādējādi varēja kļūt vienīgi Karličeks.

Ar nosalušu seju un apsarkušu degunu viņš, kā jau džentlmenim pieklājas, paziņoja, ka uzņemas par podporučiku Lenku visu atbildību.

—   Pilnīgi pareizi, Karliček, — uzslavēju viņu.

—   Apsedziet viņam ceļus un aptiniet ap kaklu šalli, lai nesasaldējas, tikai nenožņaudziet.

— Atturēšos, — apsolīja man Karličeks. — Helēnas Dvorskas simpātijas pret viņu, protams, grauž man sirdi, jo esmu pret tām bezspēcīgs. Taču uzdevums man ir skaidrs. Tiks izdarīts.

Biju jau pārliecinājies, ka Karličeka spēki par vājiem, lai tiktu galā ar mīlestību, un mani tas sarūgtināja. Tādē| nolēmu, ka Jaroslava Lenka pavadīšana traktora kabīnē būs viņa pēdējais uzdevums afēras C-L izmeklēšanā. Pienākumu izpildīšana prasīja no viņa acīm redzamu piespiešanos. Domas nez kur klīda apkārt, Karličeka loģiskās fantāzijas lidojumam vairs nebija plašuma, tomēr dažas dzirkstis vēl spētu izšķilties, ja vien kāds jau pašā sākumā tās neapdzēstu.

Viņa atgriešanos kriminālizmeklēšanas nodaļā un mācības, kas tika atliktas tikai mūsu sadarbības dēļ, uzskatīju par labākajām zālēm, kas jauneklim palīdzēs atgūt zaudēto garīgo līdzsvaru.

Taču pagaidām viņam par to neko neteicu. Kad pēc krietnām pūlēm Jaroslavs Lenks bija iesēdināts traktora kabīnē, pie stūres ērti iekārtojās arī Karličeks un sākām gaidīt, kad paies garām no pretējās puses nākošais ātrvilciens. Pēc tam sāka kustēties arī preču vilciens. Mēs citi braucām ar automašīnu. Nebija nekur jāsteidzas. Ari braucot lēnā gaitā, nonācām nākošajā pieturvietā daudz ātrāk par preču vilcienu. Manuprāt, vilciena mērenais ātrums bija visai izdevīgs mūsu mērķim — kadri slīdēja gar acīm kā palēninātā filmā, un varēja labāk ievērot visus sīkumus.

Lenks un Karličeks nonāca galā bez jebkādiem starpgadījumiem, ja neskaita, ka Karličeka deguns bija kļuvis vēl košāks un šķavas daudzveidīgākas. Starp citu, arī Jaroslavs Lenks atzinās, ka sevišķi silti kabīnē vis nav bijis.

Ziņas, kuras viņi sniedza, bija absolūti precīzas.

Trīs tuneļi, kuriem braukuši cauri, ļoti atšķīrušies cits no cita. Pirmais, skatoties pa vilciena logu, iznira nolaideni un izskatījās kā zālains krasts; zāli varēja samanīt arī vēl tagad, ziemā. Otrs slējās kreisajā pusē kā pilnīgi kaila krauja. Tā bija neregulāras formas klints, kas pienāca pie pašām sliedēm, divreiz augstāka par vilcienu un apmēram sešdesmit metru gara. Trešā tuneļa nogāze bija apaugusi ar krūmiem.

Jaroslavs Lenks pilnīgi nešaubīgi varēja pateikt, ka nodevīgais trieciens viņu ķēris pie otrā — klinšainā tuneļa. Sis paziņojums patiesi bija visu šķietamo nesaskaņu vienīgais izskaidrojums. Tātad uzbrukums noticis netālu no 228,5. kilometra. Ja vilciens šajā posmā braucis ar vislielāko ātrumu, kurš svārstījies ap deviņdesmit kilometriem stundā, un ja samazinājis to tikai pēc attiecīgās ceļazīmes, starp uzbrukumu Jaroslavam Lenkam un pasta vagona eksploziju pagājušas apmēram četrdesmit piecas minūtes, tātad gandrīz stunda, kad Vojtiržs ar Srameku varēja izdarīt to, ko arī — kā mums tagad šķita — viņi bija izdarījuši.

10

Tā beidzās mūsu brauciens. Vojtirža un Srameka profesionālais godīgums bija atmaskots. Taču no jauna ievadītā rūpigā izmeklēšana, ģimenes locekļu, tuvinieku, paziņu, kā arī visu citu personu, ar kurām Vojtiržam un Sramekam bijusi kaut vismazākā saskare, nopratināšana nedeva neko, kas pastiprinātu viņu vainas pierādījumus.

1952. gada martā izmeklēšana tika pārtraukta. Abu tūristu un pārējo nepārprotamo līdzdalībnieku meklēšana pēc termiņa noilguma arī tika pārtraukta. Seržanta Vranas mirstīgās atliekas pēc katastrofas bija nodotas kremācijai. Tādēļ nebija iespējams izrakt līķi, lai noskaidrotu, vai viņš patiesi noindēts. Vranas ķermenis sprādzienā bija tā sašķaidīts, ka nevarēja pārmest anatomiskās apskates paviršību. Nāves iemesls bija šķitis pilnīgi skaidrs.

Ilgstošā sanāksmē, kur rezumēja izmeklēšanas rezultātus, uzskatāmi tika pierādīts, ka esam iestrēguši strupceļā.

—   Tā ir kļūda pašos pamatos — man aizrādīja. — Jūsu versija piedēvē gangsterisku cietsirdību un profesionālu ļaundarību tik pārbaudītiem un uzticamiem darbiniekiem, kādi bijuši Srameks un Vojtiržs. Tas ir visai apšaubāmi.

Es pūlējos iebilst:

—   Sī versija radusies, cenšoties galvenokārt izskaidrot uzbrukumu biedram Lenkam. Pilnīgi pieļauju, ka sākumā viņu plānā tik atklāta nežēlība nebija paredzēta

un to izsauca tikai nepieciešamība. Uz spēles bija likts pārāk daudz. Slepkavības mēģinājums netika izlemts aukstasinīgi. Raugoties no noziedznieku viedokļa, tā bija vienīgā izeja. Uzbrucēja domu aptumšoja bažas par neveiksmi, bailes, ka viss var izjukt tikai tādēļ, ka podporučiks Lenks atteicies nobaudīt kafiju. Un, visbeidzot, es domāju, notiktu cīņa uz dzīvību un nāvi, ja podpo- . ručikam Lenkam būtu pamodušās kaut māzākās aizdomas. Bez šaubām, vienkāršāk būtu bijis — ja jau par to runājam — viņu nošaut, kamēr atrodas bezsamaņā. Taču tāds noziegums neļautu visu vainu novelt uz sprādziena radītajām sekām. Nodevīgs sitiens ar pistoles spalu vai metāla kasteti, kuru pēc tam varēja izmest pa logu, ļāva droši uzvelt visu vainu lidojošajām lauzām.

Tālāk sacīju šādus vārdus:

— Manuprāt, ne Vojtiržs, ne Srameks nav bijuši galvenie nozieguma iniciatori. Drīzāk viņi bijuši ierocis kāda bezbailīga ļaundara rokās, kurš varēja paļauties uz viņu profesionālo mierīgumu, pie kā viņus pieradinājušas operācijas ar lielām naudas summām. Atšķirība starp miljoniem, kuri gāja caur viņu rokām, un šo ierēdņu algu bija milzīga. Kāds, iespējams, atkārtoti pievērsa šim faktam viņu uzmanību. Bojāja abu raksturus, kamēr beidzot mērķis bija sasniegts. Sis cilvēks prata abus pārliecināt, ka viņa plāns garantē drošus panākumus. Mums diemžēl šis plāns visos sīkumos nav zināms. Taču šķiet, ka tas pilnībā nav izdevies, tādēļ ka sprādziens notika pirms paredzētā laika. Galvenajam organizatoram piemīt apbrīnojamas spējas palikt nezināmam. No Vojtirža un Srameka tika prasīts vienīgi tas, kas viņiem bija pa spēkam: neraugoties uz iekšējo sasprindzinājumu, izturēties pilnīgi mierīgi, iemidzināt sardzi ar saindēto kafiju un izmest naudu uz sliedēm. Roka, kura nedreb, pārcilājot banknošu saiņus, mierīgāk nekā kura katra cita paņems arī elles mašīnu. Ne no saindētās kafijas, ne ari no spridzekļa, kas darbojas pēc laika degļa principa, tieši nelīp pie pirkstiem asinis. Manuprāt, ir pilnīgs pamats apgalvot, ka uz šādu noziegumu Vojtiržs un Srameks varēja būt spējīgi-

Tuht atskanēja jautājums:

—   Ko pēc jūsu domām ļaundari darīja ar nolaupītajām banknotēm?

—   Neko, — es atbildēju. — Atskaitot vienīgo eksemplāru, kurš nonāca mūsu rokās, sērija C-L nav parādījusies apgrozībā ne pie mums, ne arī ārzemēs.

—   Un ko viņi darīs ar tām turpmāk?

Paraustīju plecus.

—  Ja viņu nolūks bija sagrābt noteiktu naudas daļu, tad viņi mēģinās laist sēriju apgrozībā.

—   Laupišana vēl nav pierādīta.

—   Nē. Taču viss liecina lai par labu, piemēram, neapšaubāmais uzbrukums podporučikam Lenkam. Pēdējā hipotēze ir šāda: tikko nauda bija no vagona laukā, vajadzēja novākt arī Vojtiržu un Srameku. Tātad noslēpumainais organizators viņus apmānīja, ļaunprātīgi izmantojot abu uzticību. Viņi paši noteikti nebija elles mašīnu uzbūves speciālisti. Rīkojās precīzi pēc norādījumiem un tā nolēma sevi drošai nāvei. Nu viņiem vairs nevajadzēja izmaksāt laupījuma daļu, un viņi nevarēja arī uzstāties par lieciniekiem, jo noteikti būtu nopratināti un, juzdamies apdraudēti, nodotu gan paši sevi, gan visu pārējo kompāniju.

Noslēgumā sacīju:

—   Kas attiecas uz tālāko izmeklēšanu, tad mums pašlaik laupīta jebkura iniciatīvas iespēja. Iniciatīva pašreiz atrodas noziedznieku rokās. Beigu beigās viņi pametīs savu slēpni, ja vien patiešām nolaupījuši' naudu. Tādā gadījumā neliksim nekādus šķēršļus. Domāju, ka viņi nedarīs neko, kamēr nebūs pilnīgi pārliecināti, ka nedraud ne mazākās briesmas. Tāpēc iesaku izmeklēšanu pagaidām pārtraukt un ārēji neizrādīt ne mazāko interesi par šo notikumu. Tādēļ neatsāksim sērijas C-L tvarstīšanu. Ļausim lietai apklust, apklāties ar putekļiem. Ja C-L banknotes neparādīsies apgrozībā, viss kārtībā — proti, raugoties no finansu un valsts iestāžu viedokļa; nozieguma iemesls tad meklējams citur. Ja nauda tomēr parādīsies apgrozībā, mums jārīkojas ar vislielāko piesardzību, lai ļaundarus nedarītu uzmanīgus kā toreiz ar tūkstoškronu zīmi juvelieru veikalā. Instrukcija par sēriju C-L paliek spēkā. Ar to ari pagaidām apmierināsimies. Esmu pārliecināts, ka ar šiem piesardzības soļiem pietiks. Lai noķertu noziedzniekus, ir svarīgas ziņas tikai par lielākajām

banknotēm, taču nav iespējams, ka lielāko naudaszīmju parādīšanās paliktu mums nemanīta. Vairāki lieki miljoni naudas apgrozībā uzreiz pievērsīs uzmanību pat tad, ja neievērotu sērijas apzīmējumu. Tādā gadījumā konfiscēsim tikai vienu vienīgu eksemplāru un pacentīsimies,lai tas mūs uzvestu uz visvajadzīgākajām pēdām, lai tas mūs uzvestu uz visvajadzīgākajām pēdām.

Iebildumu nebija.

Jaroslavu Lenku izrakstīja no slimnīcas 1952. gada janvāra sākumā. Slimnīcu viņš atstāja ar kruķiem, taču sperdams jau pirmos patstāvīgos soļus. Mēs sagaidījām viņu abi ar Helēnu Dvorsku. Varu droši teikt, ka mums bija izveidojušās draudzīgas attiecības.

Ārstēšana vēl nebija pabeigta. Jaroslavam Lenkam bija jāturpina regulāri vingrojumi. Pavasarī podporučiku gaidīja brauciens uz kūrortu, kur beidzot bija cerības pilnīgi izārstēt viņa nepaklausīgos locekļus.

Pats par sevi saprotams, ka saderināto vidū valdīja vislabākā saskaņa. Jaroslavs Lenks atkal apmetās savā dzīvoklī un augstsirdīgi piedeva sētniecei, kura ieradās ar dažām tūkstoškronu zīmēm rokā un nokrita viņa priekšā ceļos. Biju tam liecinieks. Aiz paraduma, kurš, kā mēdz teikt, man kļuvis par otro dabu, tūlīt apskatīju viņas atnestās tūkstoškronu zīmes, taču tām visām bija tada sērija, kura netika turēta aizdomās. Aizrādīju viņai, ka mešanās ceļos ir cilvēka necienīga rīcība arī tad, ja viņam ir vislabākie nolūki.

Krietnā sētniece tātad turpināja Jaroslava Lenka dzīvokļa ujkopšanu, darīdama to ar divkāršu centību. Gādībā par līgavaini, bez šaubām, dalījās arī Helēna Dvorska — it sevišķi tas bija sakāms par krājkases grāmatiņu, tā ka Jaroslavs Lenks tika aprūpēts uz vislabāko.

Ļaundaru bandas interese par podporučiku bija aprimusi. Nemanīja nevienu aizdomīgu sīkumu, kaut gan mūsu uzmanība neatslāba ne mirkli. Pēc kāda laika ar mierīgu prātu varēju atbrīvot no pienākumu pildīšanas visus, kuri iztālēm bija sargājuši Jaroslava Lenka drošību.

Pienāca gals arī Karličeka līdzdalībai notikuma C-L izmeklēšanā; tas notika tūlīt nākošajā dienā pēc brauciena kopā ar Jaroslavu Lenku traktora kabīnē pa dzelzceļu. Ja noziedznieki bija Karličeku ievērojuši, tad viņa nozušana varēja kalpot šiem ļaudīm par labāko pierādījumu, ka mēs esam demobilizējušies.

Kad pateicos viņam, piebilzdams, ka vairs man nav neviena uzdevuma, ko varētu viņam uzticēt, Karličeks vairākas reizes viegli pamirkšķināja un sacīja:

—   Nācu pie secinājuma, ka neesmu nekāds īsts un nobriedis vīrietis. Sakiet — ja man nepiemitusi šī vājība, vai jūs mani paturētu?

—  Jā, — pamāju bez mazākās šaubīšanās.

—   Nu, redziet, cik maz būtu vajadzējis, lai jūs izdarītu kļūdu, — sacīja Karličeks, un viņa balsī skanēja stoiciska samierināšanās. — Lai kādu, kā pienākas, izskolotu, tur, kungi, vajadzīgs gan laikā, gan atbilstoša metode, nepietiek ar dažām praktiskām iemaņām.

Sājos vārdos jutu viņa īpatnējai loģikai atbilstošu pārmetuma dūrienu.

Pēc divām dienām ar čemodānu rokā viņš jau devās uz skolas kopmītni.

Pagāja 1952. gada aprīlis un maijs, taču nenotika nekas tāds, kas atgādinātu notikumu ar C-L. Tas patiešam grima aizmirstībā. Versija par to, ka miljoni nolaupīti, palika tikai versija un pamazām sāka likties kļūdaina hipotēze.

Jūnija sākumā manā kancelejā ieradās podporučiks Lenks. Viņš izskatījās ļoti labi. Taču sūdzējās par bezdarbību. Ar tāllēkšanu vēl nevarēja nodarboties, kustējās pagaidām ar zināmu piesardzību, taču spieķi sen vairs nelietoja.

—   Drīz jau būs gads, — viņš pasmējās, — bet no rītiem man vēl bieži notirpušas kājas. Taču tas pāries. Rīt braucam uz kūrortu. — Lenks sacīja, ka es sagādāšot viņam un viņa līgavai lielu prieku, ja šodien piedalīšoties nelielās atvadu vakariņās.

—  Helēna sola kādu pārsteigumu, — viņš kārdināja mani.

Labprāt pieņēmu uzaicinājumu. Vakariņas tika rīkotas Helēnas dzīvoklī. Kad astoņos vakarā ierados — bez šaubām, ar ziediem —, redzēju, ka galds klāts četrām personām.

Mēs izdzērām pa glāzītei. Ceturtā vakara dalībnieka krēsls joprojām bija tukšs. Helēna bija izklaidīga.

—  Viņš man apsolīja, ka noteikti ieradīsies, — jaunā sieviete raizējās.

Aplūkoju viņu cieši no galvas līdz kājām; mans skatiens bija pat mazliet provokatorisks. Sajā vakarā viņas pievilcību pastiprināja mazā vakara tualete. Helēnas Dvorskas sejā, šķiet, patiešām bija kaut kāda noslēpumaina burvība.

—   Neieradīsies, — es teicu. — Viņš ir tālredzīgs cilvēks. Spēj iedomāties, cik jūs izskatāties skaista un kādēļ jums tā mirdz acis.

—   Jūs zināt, kas vēl ir uzlūgts?

—  To nav grūti uzminēt. Un, ja man jāsaka taisnība, nebūtu priecīgs viņu ieraugām.

Pastāstīju saderinātajiem, cik dziļas jūtas skārušas Karličeka sirdi. Jaroslavs Lenks to vispār nebija zinājis, bet Helēna Dvorska nevarēja pilnā mērā apjaust, jo Karličeks vienmēr bija izturējies draudzīgi korekti.

—   Tad.esmu bij-usi netaktiska, — viņa sacīja mazliet sadrūvējusies. Jaroslavs Lenks domīgi grozīja rokās glāzi. Viņš bija simpātisks cilvēks, taču Karličeks arī nebija zemē metams. Tieši tāpēc bija tik žēl. Pasteidzos izteikt pārliecību, ka Karličeks drīz vien aizmirsīs savus maldus.

—   Bez šaubām, viņa aizraušanās var jums tikai glaimot, — sacīju Helēnai. — Taču, ja jūs bēdāsieties par katru, kas jūsos bezcerīgi iemīlēsies, jums nāksies dzīvot vienās bēdās vismaz vēl divdesmit gadus.

Pēc brīža mūsu sarunas jau ritēja priecīgāk. Pēkšņi atskanēja zvans.

—  Tomēr atnācis! — izsaucās Helēna, bet vairs ne tik priecīgi.

Viņa piecēlās, lai atvērtu ciemiņam durvis. Un man kļuva ārkārtīgi nepatīkami, ka manis dēļ Karličeks tagad nonācis muļķīgi iemīlējušās āksta lomā. Tāda reklāma viņam patiešām nebija vajadzīga.

Taču tas nebija Karličeks. Helēna atgriezās, nesdama rokā neveikli ietītu paciņu.

—   To viņš atsūtījis… — viņa sacīja, liekas, vēl vairāk samulsusi. — Atnesa kāds paziņa. Lai nebaidoties, ka tur iekšā varētu būt bumba. Sūtnis parādīja savu apliecību. Viņš bija drošības iestāžu darbinieks.

Pēdējā laikā Helēna Dvorska bija redzējusi tik daudz mūsu darbinieku apliecību, ka nevarēja kļūdīties, pieņemot viltotus dokumentus par īstiem.

Atvērām sainīti bez jebkādām grūtībām. No papīra izkrita neliela kartona kārbiņa, kurā, spriežot pēc labi saglabājušās etiķetes, agrāk bija atradušās simts loksnītes īpaši cieta fotopapīra. Pēc vāciņa noņemšanas izkrita vēstule. Uz aploksnes bija lasāms Jaroslava Lenka vārds.

«Godājamais biedri podporučik!» vēstulē bija rakstīts. «Apsveicu Jūs ar sekmīgu izveseļošanos un saderināšanos, kuru pašlaik svinat ar Helēnu Dvorskas jaunkundzi. Daudz laimes un veiksmīgu ārstēšanos kūrortā. Karels Karličeks.»

Zem vēstules atradās mazāka kārbiņa. Tā man šķita kaut kur redzēta. Kad atvērām to, kārbiņas dibenā iezaigojās tie divi atbaidošie auskari, kurus Karličeks toreiz pret parakstu bija paņēmis juvelieru veikalā.

Pacēlu balta, bieza papīra lapiņu, kura izkrita no kārbiņas. Tajā vārds vārdā stāvēja rakstīts:

«Cienījamā biedrene Dvorska! Lūdzu, pieņemiet šo nelielo uzmanības zīmi par atmiņu no mūsu draudzīgajām dienesta attiecībām. Lūdzu mani laipni atvainot, ka neatliekama pienākuma dēj šovakar esmu spiests atteikties no Jūsu patīkamā ielūguma. Karels Karličeks.» Viņš ir jucis, nodomāju galīgi izbrīnījies. Taču Helēna jau bija piestiprinājusi auskarus, un, palūkojies uz viņu, izbrīnījos vēl vairāk. Pie viņas matu sakārtojuma, kaklarotas un mazās vakarkleitas šie šausmīgie karuļi izskatījās lieliski.

— Te ir kaut kas arī jums, — manu uzmanību novērsa Jaroslavs Lenks.

Kārbiņas dibenā patiešām atradās man adresēta vēstule. Lūk, tās saturs:

<rGodājamais biedri kapteini! Virs, kurš meklēja papagaili, kā Jums jau zināms, mazliet atgādināja viru, kurš lauku viesnīciņā 1951. gada divdesmit astotajā jūnijā aizmirsa čemodānu. Taču tas atšķiras no pēdējā ar savu mundrumu un možumu, — virs, kuram piederēja čemodāns, bija acīm redzami gurdens. Viesnīcā izteicies, ka neviens nevar dabūt to, kas viņam vajadzīgs. Uzskatu par pierādītu, ka virs ar čemodānu un virs, kurš meklēja papagaili, ir viena un tā pati persona, proti, kokaīnists, hronisks kokainists. Simulējot papagaiļa meklēšanu, bija lietojis kokainu, un (tr to izskaidrojams viņa možums, bet, veicot akciju 286. kilometra, viņam kokaina mums pagaidām nezināmu iemeslu dē[ nebija vai nepietika, un tādēļ viņa enerģija bija apsīkusi.

Ja atgriezīsieties pie slepkavu meklēšanas no 286. kilometra, pacentieties ieinteresēt attiecīgās iestādes, lai tas padziļina savas zināšanas par kokaina piegādātājiem un uzpircējiem un tādējādi izdara pakalpojumu Jums. Tā meklējumu loks kļūs ciešāks un būs vairāk cerību uz panākumiem.

Ja uziešu kaut ko ievērības cienīgu, nekādā ziņā neaizmirsīšu par to informēt Jūs.

Karels Karličeks.»

Tā bija Karličekam raksturīgā loģika. Taču forma, kuru viņš bija izvēlējies, un nekārtīgi ietītās paciņas saturs liecināja par viņa nodomu katrā ziņā ieturēt distanci.

Viņš atkāpās pats un ar šādu rīcību izsauca atklātu Helēnas Dvorskas izbrīnu. Pārējais mani neskāra. Helēna Dvorska bija dabūjusi darbā divu nedēļu atvaļinājumu, lai varētu pavadīt Jaroslavu Lenku uz kūrortu un kaut vai neilgu laiku uzturēties tur kopā ar viņu.

Nākošajā dienā viņi aizbrauca.

OTRA DAĻA

1

Afēras C-L izmeklēšana bija sastingusi nāves punktā. Sāku nodarboties ar citu lietu izmeklēšanu. Taču labi apzinājos, ka neapmierinātība par neveiksmi tik drīz mani neatstās.

Lenka aizbraukšana it kā pielika šim notikumam punktu.

Ceribas, ka drīzākā laikā izdosies atrast pēdas, kuras sekmētu izmeklēšanas pavirzīšanos uz priekšu, bija tikpat mazas kā cerības vinnēt loterijā lielo laimestu.

Tāpēc mani tik ļoti pārsteidza telefona zvans no čeku nodaļas; zvans atskanēja jau piektajā dienā.

Tur bija aizturētas divdesmit četras sērijas C-L tūkstoškronu banknotes.

—   Kā tās pie jums gadījušās? — izbrīnījies vaicāju.

—    Izkrita no pasta maisa, — atskanēja atbildes čuksts klausulē.

Nekavējoties devu kategorisku pavēli:

—    Nesakiet par to nevienam, kam tas vēl nav zināms. Pēc desmit minūtēm būšu pie jums.

Tātad beidzot vīri, kuri bija nolaiduši no sliedēm 2316. vilcienu, sāka izrādīt iniciatīvu.

Taču varbūt tās bija atrastās banknotes? Tādā gadījumā mūs gaidīja vilšanās, nevis jaunas pēdas.

Kad es beidzot turēju banknotes rokā, nekādi nevarēju apgalvot, ka tās būtu izsviestas no vagona sprādziena viļņa ietekmē. Apskatu citu pēc citas. Nekādu bojājumu. Un kas vēl svarīgāk: nav bijušas apgrozībā. Dažām maliņas mazliet netīras, it kā tur būtu palikuši pirkstu nospiedumi, zīmuļa švīkas. Vai arī mazliet — un tūlīt redzams, ka tas darīts tīšuprāt, — saburzītas. Kāds naivums! Bez šaubām, banknotes nevar būt bijušas apgrozībā ilgāk par gadu. Gluži otrādi, šķiet, ka tās vispār vēl nav lietotas.

Stāvu lielā telpā, kur novietoti vairāki lieli galdi; tie apkrauti ar kartotēkām, skaitāmajiem kauliņiem un aritmometriem. Šeit atrodas arī divi tērauda seifi; loga nav neviena. Pie griestiem mirdz spuldzītes. Kailas, gaišas sienas. Saltā, nemīlīgā naudas valstība.

Man apkārt septiņi cilvēki, kuri vienīgie pagaidām zina par šo notikumu. Četri vīrieši, ieskaitot grupas vadītāju, ārēji pilnīgi ikdienišķas privātpersonas, taču visi izturas ārkārtīgi uzmanīgi un saspringti. Un trīs sievietes.

Nolieku banknotes uz maza galdiņa.

—   Kurš pamanīja sērijas apzīmējumu? — jautāju.

—   Es.

Sī lepna atzīšanas atskan no trīsdesmit piecus gadus veca ierēdņa mutes; viņam ir žigls, šķiet, plēsīgs skatiens. So cilvēku sauc par Oldržihu Havelu.

—   Es neizņēmu naudu no pasta maisa, — viņš paskaidro. — To darīja biedrs Kalina. Taču biju klāt pie zīmogu un papīra lentu noņemšanas. Sēriju pamanīju, naudu pārskaitot. Darīju to zināmu grupas vadītājam.'" Viņš nolēma, ka steidzīgi jāziņo jums un tālāk jārīkojas pēc jūsu norādījumiem.

Saku vadītājam:

—   Kaut arī neesat rīkojušies pēc priekšrakstiem, tomēr jūsu rīcība atzīstama par saprātīgu. Pateicos jums.

Grupas vadītājs vēl pavisam nesen izskatījās diezgan uztraucies. Tagad viņš pateicas un mazliet nervozi smaida.

Ierēdnis Kalina, ko pieminējis Havels, ar nožēlu parausta plecus. Viņš ir krietnus desmit gadus vecāks par Havelu.

—   Esmu kļūdījies, — viņš bezspēcīgi atzīst. — Varēju gan to pamanīt pats. Nodevu naudu ar pārvedumu zīmēm un čekiem Havelam. Par apkārtrakstu man ir prātā neienāca. Pēdējos gados tādus apkārtrakstus saņemam pa divi dienā. Tad jau vajag būt tādai galvai kā enciklopēdijai. Apkārtraksts par sēriju C-L pienāca pirms kādiem desmit vai divpadsmit mēnešiem. Tūkstoškronu sērijas sen,vairs neviens nepārbauda.

—   Es jums neko nepārmetu, — saku miermīlīgi.

Oldržihs Havels paskaidro, ka viņam dūries acīs tas,

ka banknotes ir pavisam jaunas, jo pēdējā laikā nav

izlaista neviena jauna sērija. Tad viņš salīdzinājis sērijas apzīmējumu ar vecajā apkārtrakstā pieminēto. Un patiešām tā izrādījusies C-L!

Tas ir attapīgs vīrs.

Grupas vadītājs aizrāda, ka pasta maisos tiek pārsūtīts daudz vairāk naudas pārvedumu. Iesaka pārbaudīt arī citas grupas un citas finansu iestādes.

Taču es palieku pie sava. Orientējos situācijā pietiekoši labi.

—   Ja citu grupu darbinieki nav tik uzmanīgi kā jūsējie, tad tam nav nekādas nozīmes, — atbildu. — Tiklīdz nauda nonāks krājkasēs, tā kļūs anonīma.

—   Jābrīdina, lai pieņemot pārvedumus …

—   Vēlāk, — noraidu priekšlikumu. — Cik naudas bija maisā?

—   Trīs miljoni un simt desmit tūkstoši, — sarūgtināts atbild Kalina.

Man ir visas pārvedumu zīmes un čeki, kā arī pēc tiem sastādītais rēķinu saraksts. Atsevišķi tie vēl nav izrakstīti. Vadītājs apturējis visus tālākos darbus, kad Havels paziņojis par sēriju C-L.

—   Lieliski! — es saku. — Lūdzu, papildiniet tekošo rēķinu īpašnieku vārdu un numuru sarakstu ar precizām adresēm.

Tas ir krietns darbs, jo vajadzīgs arī naudas nosūtītāju saraksts. Taču grupa ķeras pie tā ļoti atsaucīgi. Mēs ar vadītāju apspriežamies par to, kā notiek naudas sūtīšana pasta maisos. Maisos pārsūta apaļas summas, kas iegūtas vienā pasta nodaļā vai uz vienas sakaru līnijas. A.r pārpalikumiem un nedalāmiem desmit tūkstošiem tiek veiktas citas operācijas. Tāpēc kopējais naudas daudzums pasta maisā parasti neatbilst pavadzīmēs uzrādīto maksājumu summai. Sakritība būtu iespējama tikai tad, ja nosūtītājiem, rakstot uz čekiem un pavadzīmēm" pārvedamās summas, nevajadzētu rēķināties ar to, ka pasta nodaļās kaut kas tiks gfozīts.

Daudzās pavadzīmēs uzrādītas summas, kuras mazākas par 1000 kronām. Sīs summas bijis iespējams maksāt ar sērijas C-L tūkstoškronu zīmēm, no kurām pasta ierēdnis izdevis atlikumu.

—   Kā redzat, — secina grupas vadītājs, — grūti noteikt, kurš īsti iemaksājis šīs sērijas naudaszīmes. Pietiek nosūtīt no dažādām vietām divdesmit četras reizes

pa divdesmit kronām uz dažādiem rēķiniem, un cilvēka rīcībā būs divdesmit trīs tūkstoši pieci simti kronu īstas naudas. Nosūtītāju vārdus var viltot tikpat labi kā aplam norādīt rēķinu īpašnieku vārdus un rēķinu numurus. Pēc tam vairs nav iespējams ne naudu ieskaitīt, ne sūtīt atpakaļ.

— Tomēr mums ir ļoti labs orientieris, — es teicu. — Tātad tas viss noticis vienas ķēdes dažādajos posmos. To pavadzīmju nosūtītājus, par kuriem mums šaubas, mēs viegli noskaidrosim atsevišķās pasta nodaļās vai bankās.

Biju pārliecināts, ka atkal esmu zirgā un tik viegli vis neļaušos nosviest sevi zemē. Neļaušos maldināties. Man jādodas pa konkrētajām pēdām tik ilgi, kamēr nebūšu pārliecinājies, ka tās ir nepareizas.

Pārvedumu tieši par divdesmit četriem tūkstošiem mēs sarakstā neatradām.

Pārbaudu garum garo kases plāna pantu sarakstu. Viens un tas pats vārds vai tekošā rēķina numurs tajā atspoguļojas vairākkārt.

Septiņi darbinieki pa šo laiku veic citu darbu, jo esmu lūdzis rūpīgi atlasīt to rēķinu īpašnieku vārdus, kuriem nosūtītas vislielākās naudas summas. Drīz vien noskaidrojas — un tas prasa daudz mazāk pūļu, nekā bija domāts, — ka, saskaitot visu pavadzīmju summas kopā, vie'nam no adresātiem pārskaitīti tieši divdesmit četri tūkstoši.

Grupa metas darbā ar vēl lielāku dedzību. Kalina visiem spēkiem cenšas pārspēt Havelu. Viņš it kā gribētu izpirkt savu kļūdu. Man nu gan nav pret viņu ne mazāko pretenziju. Neviens jau instrukcijai nav ļāvis dzeltēt tīšām.

Divdesmit četri tūkstoši trīs daļās pārskaitīti uz Jozefa Trojana vārda. Sis pilsonis dzīvo Prāgā, Hole- šovicē, Piseka ielā4.

Sis fakts runā nepārprotamu valodu. Naudu viņam pārskaita: Staņislavs Petržiks, kurš dzīvo Obrovicē 27, Ustu apgabalā pie Elbas, pārskaitījuma summa — deviņi tūkstoši;

Vaclavs Vāgners, Dubcovā, Lībknehta ielā 11 — astoņus tūkstošus;

Jindržiška Tisovska, Mostā, Pie stacijas 830 — septiņus tūkstošus.

—  Ātrāk! — satraukti mudina grupas vadītājs. — Jo- zefa Trojana tekošā rēķina kartīti!

Tā ir nepieciešama. Ērti apsēžamies un aizsmēķējam cigaretes.

Jozefa Trojana tekošais rēķins atvērts pirms diviem gadiem, un tā atvēršana sakrīt ar laika posmu, kad likvidēja privātās krājkases un to pārvaldīšanu uzticēja sociālistiskajam sektoram. Redzams, ka Trojana noguldījumu kopējā summa ir visai mainīgs lielums. Tas svārstās no dažām kronām līdz vairākiem tūkstošiem, uzrādot maksimumu nedaudz pāri astoņiem tūkstošiem neilgi pēc tekošā rēķina atvēršanas. 1951. gadā tas tikai reizumis un tad arī uz neilgu laiku sasniedzis pusotra, divus tūkstošus. 1952. gada sākumā noguldījuma apmēri jūtami samazinās. Pašlaik, kad Trojana debetā ierakstīti divdesmit četri tūkstoši, viņa tekošajā rēķinā bijis vairs tikai astoņdesmit kronu.

—   Pašā kritiskākajā brīdī, — grupas vadītājs ironiski piemetina, — kāds sadomājis viņam kaut ko atsūtīt.

—   Kad nakts vistumšākā, aust dienas gaisma, — pasmejos. — Jānoskaidro, vai Petržiks, Vāgners un Tisov- ska jau kādreiz agrāk pārskaitījuši naudu uz Trojana rēķina.

Grupa man sāk atgādināt septiņas darbīgas bites. Neilgā laikā noskaidrots, ka ne Petržiks, ne Vāgners, ne Tisovska nekad agrāk naudu Trojanam nav sūtījuši.

Seko mana pavēle:

—   Ierakstiet mierīgi viņa kartītē divdesmit četrus tūkstošus. Izmaksājiet viņam tos pēc pirmā pieprasījuma. Bez šaubām, īstās banknotēs. Tā tik vēl trūkst, lai viņa rokās nonāktu sērija C-L.

Septiņi acu pāri veras manī tā, it kā es būtu zaudējis prātu.

—   Lai to darītu, mums vajadzīga … — samulsis sāk. grupas vadītājs.

—   Dabūsiet visu, kas jums vajadzīgs, — neļauju viņam pabeigt.

Pagaidām man šeit vairāk nav ko darīt. Norunāju tikšanos ar atbildīgajiem Finansu un Iekšlietu ministrijas darbiniekiem. Atkal tiek mobilizēts grupas štābs, kurš nodarbojās ar notikuma C-L izmeklēšanu.

Tie visi ir spējīgi ļaudis. Jau pēc neilga laika manā rīcībā ir informācija par Jozefu Trojanu. Viņš ir četrdesmit gadus vecs, izdevniecības redaktors, svešvalodu pasniedzējs un tulks; precējies, bērnu nav. Kopš 1948. gada bez pastāvīgas nodarbošanās, jo lielās privātās izdevniecības, kurās viņš strādājis, likvidētas. Tiešu politisku pretenziju pret viņu nav. Drīz vien sācis darboties kā ārštata tulks no trim valodām. Vāja veselība. Jau vairākus gadus slimo ar cukurslimību.

Prasmīgi mūsu darbinieki dodas ievākt sīkas ziņas par Staņislavu Petržiku, Vaclavu Vāgneru un Jindržiš- ku Tisovsku.

Es gaidu. Divdesmit četri sērijas C-L tūkstoši ir inflācija miniatūrā. Iespējams, ka šī nauda parādījusies arī citur. Bez šaubām, tas nav nekas iepriecinošs tādā laikā, kad vēl jācīnās par finansu sistēmas stabilitāti, par pirktspējas un piedāvājuma līdzsvarotību. Un te varbūt ir runa par miljoniem. Privātpersonu ierauša- nas kāre nerēķinās ar sabiedriskajām interesēm. Valsts viņu acīs nav ne graša vērta.

Jozefam Trojanam tika nosūtīts gluži parasts paziņojums par izmaiņām viņa tekošajā rēķinā. Taču pagaidām viņš uz to nereaģē. Nelūdz viņam izmaksāt pārskaitījumu un neliek arī izmaksāt to kādam citam.

Sērija C-L pagaidām nekur citur nav manīta; vismaz mums par to nekas nav zināms. Pienāk ziņas no maniem darbiniekiem.

Staņislavs Petržiks no Obrovices 27 dzīvojis pierobežas rajonā. Miris tieši tajā dienā, kad pārsūtījis Jozefam Trojanam deviņus tūkstošus. Tas bijis jau pavecs, precējies vīrs. Cietis no paralīzes. Turējis veikalu. Viņa atraitnei nav ne mazākās jausmas par mirušā vīra naudas lietām. Par tādu Jozefu Trojanu nekad nav dzirdējusi. Pārveduma kvīts vai paraksts nav atrodami. Pastā Staņislavu Petržiku pazinuši. Daudzkārt pārskaitījis ienākumus, taču šos deviņus tūkstošus pārskaitījis dažas stundas pēc savas nāves. Dīvaini, vai nav tiesa? Jaunā darbiniece, kura pieņēmusi pārvedumu, nav pievērsusi uzmanību maksātāja vārdam uz čeka. Tad vēl neko nav zinājusi arī par Petržika nāvi. Neatceras, vai tas bijis viņš vai kāds cits, kas pārskaitījis naudu. Obrovices pasta nodaļā meiča strādā trīs mēnešus. Par veco apkārtrakstu neko nav dzirdējusi.

Ari ar Vaclavu Vāgneru nebija viss kārtībā. Nekāds Vaclavs Vāgners Duhcovā nav atrodams, vismaz viņš nedzīvo pēc norādītās adreses. Taču čeks ar Trojana tekošā rēķina numuru viņam bijis tāpat kā nelaiķim Petržikam. Pasta darbinieks tūkstoškronu naudaszīmju sērijas nepārbauda. Izdzirdis par apkārtrakstu, izbrīnījies sācis to meklēt,, taču nav atradis.

Tāpat Mostā nav arī Jindržiškas Tisovskas. Turienes pasta nodaļa pieņēmusi sērijas C-L naudaszīmes bez mazākās šaubīšanās, tāpat kā Obrovicē un Duhcovā. Tas pierāda, ka apkārtraksts sen grimis aizmirstībā. Mūsu izmeklēšanai šis fakts nācis tikai par labu. Droši var teikt, ka nogaidīšanas metode izrādījusies pilnīgi pareiza.

Tātad jāsecina — kāds ieradies Obrovicē, nejauši uzzinājis par Staņislava Petržika nāvi un izmantojis šo gadījumu. Pēc tam devies uz netālo Duhcovu un tālāk uz Mostu. Tur apmierinājies ar izdomātiem vārdiem. Un, priecīgi berzēdams rokas, nolēmis, ka ne gailis pakaļ nedziedās. Taču ar šo trīskāršo triku visa pārskaitītā nauda nonāca uz viena un tā paša rēķina jeb, citiem vārdiem sakot, vienā un tanī pašā pasta maisā. Pasta sakariem ir visai liela līdzība ar dzelzceļa satiksmi.

Visos trijos gadījumos šis cilvēks bija izmantojis jau agrāk nodrukātus čekus, kurus varēja iegūt tikai no paša Jozefa Trojana. [2]

Nu labi. Petržiks diez vai piederējis noziedznieku bandai. Vāgnera un Tisovskas vispār nav. Vienīgais reālais cilvēks, kura līdzdalība šajā darījumā neapšaubāma, ir Jozefs Trojans. Pilnīgi iespējams, ka pārsūtīšanas laikā kāds šos divdesmit četrus tūkstošus, nelikumīgi apmainot, iebāzis maisā. Bez šaubām, vēl pirms maisa atvēršanas čeku nodaļā; tur jau vairs nekādus numurus nebija iespējams izstrādāt. Starp citu, Trojana tekošā rēķina bēdīgais stāvoklis saglābts.

Iespējams ari, ka šos divdesmit četrus tūkstošus ar izdomātiem vārdiem nosūtījis sev Trojans pats. Un, ja arī ne, viņam vismaz par to jāzina.

Uzaicinu pie sevis biedrus Loubalu un Trepinski.

—   Dosimies pie Trojana, — saku viņiem.

Diena sliecas pret pusdienu. Cik man zināms, Jozefs Trojans galvenokārt strādā pa naktīm. Līdz pusdienlaikam guļ. Ja viņam kaut kas kārtojams ārpus mājas, tad parasti dara to pēc pusdienām. Tādēļ man ir pamats domāt, ka mums izdosies viņu satikt pat vēl ne- skuvušos.

Gribu Trojanu pārsteigt un piespiest viņu atbildēt uz vairākiem visai āķīgiem jautājumiem. Runāt ar šo cilvēku aiz viņa dzīvokļa aizslēgtajām durvīm ir daudz izdevīgāk nekā darīt to kaut kur citur. Ja būs nepieciešams, izmantošu visas savas tiesības.

Visi trīs esam ģērbušies privātdrēbēs. Ieejam mājā, neviena nemanīti, taču nezaudējot ne mirkli. Tā ir veca sešstāvu celtne ar daudziem dzīvokļiem divu ielu krustojumā.

Mierīgi piezvanām pie durvīm, uz kurām redzama plāksnīte ar Jozefa Trojana vārdu.

Pēc laba brīža dzirdam soļus, kas liecina —- kāds nāk atvērt durvis.

Sis cilvēks pagriež slēdzeni, pat nepaskatījies pa durvīs ierīkoto actiņu. It kā gaidītu kādu, atver durvis līdz galam un paliek stāvam tajās kā ielogojumā.

Tas ir cilvēks, kuru nekādi neesmu cerējis šeit sastapt, tāpat kā viņš mani. Karličeks.

—   Vai drīkstu zināt, ko jūs šeit darāt? — jautāju.

Labu brīdi Karličeks tikai mirkšķina acis. Vairākas

reizes atver muti un tūlīt aizver. Viņš cenšas pārvarēt savu pārsteigumu, un esmu pārliecināts, ka viņa galvā pašlaik joņo tūkstoš domu.

—        Izmeklējam slepkavību, — beidzot viņš atbild. — Nāciet iekšā.

2

Kamēr stāvam kāpnēs, neko nesaku.

Ieejam iekšā. Karličeks klusu aizver aiz mums durvis. Atrodamies izšķērdīgi plašā priekšnamā ar augstiem griestiem. To palīdz apgaismot neliela spuldzīte.

Koridorā vairāk neviena nav, tikai mēs četri. Jautāju Karličekam:

—   Kas noslepkavots?

— Jozefs Trojans, — klusi atbild Karličeks.

Tas tik ir numurs.

Karličeks acīm redzami novērtējis manu pēkšņo ierašanos pilnīgi pareizi. Esam satikušies tieši tāpat kā pirms gada uz dzelzceļa sliedēm. Viņa skatiens kļuvis mazliet svešāds — it kā tas būtu pavisam cits cilvēks, nevis tas, kuru līdz šim esmu pazinis. Taču tūlīt seko viegls mājiens, kad it kā gribu pielikt pirkstu pie lūpām. Jā, skaidrs. Nekādu nevajadzīgu atklātību. Nekādu iespējamu sakarību saskatīšanu. Gan redzēsim.

Mūsu priekšā trīs divviru durvis. Vidējās no tām atveras, un pa tām iznāk cilvēks, kuru labi pazīstu. Tas ir vecākais leitnants Skala, operatīvās grupas komandieris. Sasveicināmies ar rokas spiedienu.

—   Kādēļ esat šeit? — viņš klusu jautā.

—   Atnācu apskatīties, — atbildu.

—   Gaidām sekcijas rezultātus.

Pa durvīm, kuras Skala atstājis vaļā, redzama ne sevišķi moderni iekārtota dzīvojamā istaba. Kaktā pie loga atzveltnes krēslā sēž slaida, gaišmataina sieviete. Seju viņa aizklājusi ar rokām. Redzamas tikai viņas skaistās kājas un desmit sarkani nolakoti nagi.

Netālu no atzveltnes krēsla stāv kāds izmeklēšanas grupas darbinieks; viņam rokā piezīmju bloks. Atskatās uz mums.

Karličeks pieiet pie pēdējām durvīm priekšnama galā. Atver tās.

—   Lūdzu! — Karličeks aicina.

Viņš šeit jūtas kā mājās. Šādos gadījumos citādi nevar.

Ieejam iekšā. Mēs atrodamies darbistabā, kura vienlaikus kalpojusi arī par guļamistabu. Uz rakstāmgalda valda nekārtība, kas liecina, ka uz tā daudz ticis strādāts. Šaurā gulta ir atklāta un izskatās tā, it kā gulētājs to tikai nesen būtu atstājis. Atbīdīdams krēslu, pieceļas kāds pavecāks vīrietis ar raga brillēm uz acīm un iesirmu bārdiņu, kura piešķir viņam labsirdīgu izskatu.

—  Ārsts Boučeks, — iepazīstina vecākais leitnants Skala.

Šeit atrodas vēl divi vīri no Skalas operatīvās grupas. Viņu darbarīki jau salikti atpakaļ futrāļos un čemodāniņiem līdzīgos portfeļos. Savu darbu beiguši. Tagad tikai pacietīgi gaida.

—   Biedrs kapteinis vēlas dzirdēt par notikušo, — saka Karličeks pasvītroti vēsi.

Iespējams, ka viņš vēl arvien tur uz mani mazliet ļaunu prātu. Viņa nesenais sūtījums Helēnai Dvorskai neļauj secināt, vai viņš Helēnu jau aizmirsis vai vēl arvien domā par viņu.

Skala, bez šaubām, saprot labāk nekā Karličeks, ka es viņu darīšanās nejauktos, ja mani uz to nepamudinātu nopietni iemesli.

—   Jozefs Trojans strādāja un gulēja šeit, — man paskaidro. — Viņa laulātās draudzenes guļamistaba atrodas blakus. Vakar vakarā lūdzis, lai šodien viņu izņēmuma kārtā pamodina septiņos no rīta. Viņam bijušas svarīgas darīšanas.

—   Kur viņš gribējis iet?

—   Nav sievai to teicis. Parasti viņa nekad neko nav zinājusi par viņa gaitām. Iespējams, ka gribējis iet uz redakciju, izdevniecību vai kādu citu līdzīgu iestādi.

Uz naktsgaldiņa stāv tējas tase un paciņa ar diabē- tiķu sausiņiem.

—   Kad pane Trojanova vakar devusies pie miera, Trojans palicis vēl strādājam. Septiņos no rīta ienesusi šīs brokastis un ieraudzījusi, ka vīrs miris. Gulējis gultā. Nāve pārsteigusi viņu miegā, taču ķermenis bijis it kā krampju sarauts. Pane Trojanova aizskrējusi pie ārsta Boučeka, kurš tepat netālu dzīvo.

Paskatos uz ārstu. Ārsts glauda savu bārdiņu un ar svarīgu sejas izteiksmi pamāj.

—   Jau daudzus gadus esmu Trojanu ģimenes mājas ārsts, — viņš nopietni paskaidro. — Pans Trojans bija ļoti slims. Cukurslimība, diabēts. Taču tā pārāk viņu netraucēļa. Labu iespaidu uz viņa veselību atstāj"a insulīna injekcijas. Pacients šļircināja insulīnu sev pats pēc vajadzības — vai nu vienu, divas, vai trīs reizes dienā. Nekādi sarežģījumi neradās. Insulīns ir spēcīgs līdzeklis. Tas noārda cukuru, ja organisms pats netiek ar to galā. Pēc panes Trojanovas lūguma ierados, cik ātri vien varēdams, taču nokas vairs nebija līdzams.

—   Vai jūs konstatējāt nāves iemeslu? — es jautāju.

—   Man šķita, ka tā ir saindēšanās ar tetānu. Tādi gadījumi mēdz būt. Kad jaunībā biju slimnīcā praksē, tur pēkšņā nāvē nomira kāds no ārstiem, kurš vieglprātīgi bija iedūris sev injekcijas adatu caur biksēm.

Viņš inficējās ar tetānu, kurš bijis uz auduma virspuses.

—  Jūs atcerējāties šo gadījumu, ieraugot Trojana adatu?

—   Jā. Tieši tā. Palūdzu pani Trojanovu, lai viņa aizslēdz istabu un ziņo par šo gadījumu attiecīgām iestādēm. Telefona dzīvoklī nav. Pans Trojans nekad sevišķi nerūpējās par adatu tīrību. Daudzkārt tiku viņam to aizrādījis. Higiēnas noteikumi…

Vecākais leitnants Skala neuzbāzīgi pārtrauc ārstu.

—   Piedodiet. — Viņš vēršas pie manis. — Pans ārsts rīkojies pilnīgi pareizi. Kopā ar mūsu ārstu noskaidrojām, ka š|irci Jozefs Trojans turējis futrālī, tādē| šķita visai dīvaini, ka tetāns šādā ce|ā varējis nonākt organismā. Tāpēc piekritām dienesta ārstam. Viņš pieprasīja šļirces un Trojana insulīna krājumu pārbaudi.

—   Vai tas tika izdarīts?

—   Jā, — atbild Skala. — Mūsu ārsts apstiprināja pana Boučeka diagnozi un tūlīt noorganizēja mirušā pārvešanu, lai izdarītu sekciju. Šļirce un insulīns tika konfiscēti. Ja šļirce un insulīns izrādīsies saindēti, noticis noziegums. Tādēļ gaidām sekcijas rezultātus.

—   Kāpēc jūs domājat, ka noticis noziegums? — jautāju.

Skala norāda uz Karličeku.

—   Karličeks ierosināja noņemt pirkstu nospiedumus no injekciju šļirces stikla. Mēs to izdarījām. Atradām vairākus nospiedumus, kuri nepieder ne Jozefam Trojanam, ne panei Trojanovai, ne ari mājkalpotājai, kura laiku pa laikam uzkopj dzīvokli; tie nepieder nevienam, kurš būtu varējis turēt šļirci rokās, bet kādai pavisam citai personai, kura mums pagaidām nav zināma. Tikai uz metāla virzulīša galviņas ir Trojana pirksta nospiedums.

Tas patiešām ir savādi. Talkā atkal nākusi Karličeka apbrīnojamā loģika. Iespējams, ka viņaņi taisnība, taču kā svešs cilvēks varējis tikt pie Trojana šļirces?

—   Vai Trojans atstāja šļirci mājās bez uzraudzības?

—   Ļoti bieži, — apstiprina Skala. — To apliecināja pati pane Trojanova. Pie Trojana bieži nākuši ciemiņi, gan tikai no darba. Taču šie ļaudis diez vai būs rīkojušies ar viņa šļirci.

Šoreiz nebija nekāda trauksmes skaļuma kā toreiz ar tūkstoškronu zīmi juvelieru veikalā. Mēs rīkojāmies klusāk par neredzamiem gariem. Un tomēr kāds bija ielūkojies mūsu kārtīs! t

—   Pajautājiet panei Trojanovai, — pēc brīža es sacīju, — vai pēdējā laikā viņas vīrs kaut kur izbraucis.

Skala izgāja ārā, lai to noskaidrotu. Es savukārt jautāju doktoram Boučekam:

—   Kas notiktu, dakter, ja Jozefs Trojans kaut kāda iemesla dēļ nevarētu sev iešpricēt insulīnu?

—   Tā viņam vairākkārt atgadījies, — atbild ārsts, locīdams galvu. — Tūlīt pēc kara bija grūti dabūt insulīnu, un tāpēc reizēm tā pietrūka. Tad slimnieks bīstami zaudēja savu fizisko un garīgo enerģiju, kļuva vārgs un nebija piedabūjams pat uz visniecīgāko darbību. Taču insulīna injekcija viņam palīdzēja atgūt līdzsvaru jau dažu minūšu laikā.

Es paraugos Karličekā.

—  Vai atceraties vēstuli, kuru nesen nodevāt man pie Dvorskas jaunkundzes?

—   Es domāju par to kopš jūsu atnākšanas, biedri kapteini, — mierīgi atbild Karličeks.

Viņam bija aizdomas, ka noslēpumainajam tūristam Nr. 2, kurš iegriezies pārnakšņot lauku viesnīciņā, varbūt trūcis kokaīna. Taču tas tikpat labi varēja būt insulīna trūkums, bet tūrists neatzinās, baidīdamies atstāt pierādījumus.

Ko mums tagad darīt? Varbūt, lai atmaskotu nelaiķi Trojanu, pielīmēt viņam neīstas sama ūsas, uzlikt galvā platmali, kādu nēsājis zināmais tūrists, nofotografēt un nodot šo fotogrāfiju aculieciniekiem? Nē, tas nekur neder! Pirmkārt, pagājis jau gads, otrkārt, masku nāktos izgatavot tikai ,pēc dažādu ļaužu toreizējiem nostāstiem.

Karličeks bez uzaicinājuma paziņo: — Jozefam Trojanam nav ūsu, mati kastaņkrāsā un parasta ovāla sejas forma; nekādu īpašu pazīšanas zīmju.

Kāds no operatīvās grupas locekļiem man piedāvā Trojana pasi.

Atgriežas Skala.

—   Pane Trojanova apgalvo, ka viņas vīrs pēdēja laikā nekur nav braucis; uzturējies tikai Prāgā.

Tā. Vai nu pane Trojanova nesaka taisnibu, vai arī es velnišķīgi kļūdos.

—   Viņa lūdz atjauju, — turpina Skala, — aiziet pie māsas. Viņai šeit esot smagi palikt.

—   Man nav tiesību pani aizturēt, — es saku, — taču palūdziet viņu, lai vēl mirkli uzkavējas. Domāju, ka kuru katru brīdi saņemsim ziņojumu par sekcijas rezultātiem. Ja viņa vēlas dažas dienas uzturēties ārpus mājas, tad taču viņai kaut kas jāpaņem līdz. Lai pagaidām sakravājas. Ļaujiet viņai pilnu rīcības brīvību.

Skala grib iet prom, taču dodu viņam zīmi, lai uzgaida. Pārņemu komandēšanu savās rokās.

Mana balss drīzāk atgādina čukstu. — Ja pane Trojanova dosies prom ar koferi, pēdējā brīdī pirms aiziešanas jums tas jāpārbauda.

—   Kas tur varētu būt? — Skala arī jautā čukstus.

—   Kas to lai zina. Piemēram, dažas tūkstoškronu zīmes.

Karličeks stāv turpat blakus. Viņš dzird, ko mēs runājam. Tikko Skala aizgājis, viņš man iečukst pavisam klusu, it kā sazvērējies pret savu priekšnieku; viņa balsij ir velnišķīga pieskaņa.

—   Sēriju C-L viņa var paslēpt zem drēbēm. Ataicināsim kādu sievieti, lai tā viņu pārmeklē.

—   Nē.

Karličeks mazliet izslējās un atkāpjas. Acīm redzot, apslāpētas kaislību liesmas, kas plosījušās, risinot C-L mīklu. Mans īsais, lakoniskais noliegums iedarbojas uz viņu tā, it kā kvēlojošos pelnos būtu ieliets spainis auksta ūdens. Staigāju šucp un turp pa istabu. Skala atgriežas kopā ar grupas darbinieku, kurš nopratinājis Trojanovu.

—   Vai tai neviens nav pieskāries? — norādu uz tējas tasi.

—   Pagaidām ne, — atbild Skala.

Beidzot atskan ilgi gaidītais durvju zvans. Atstājam Trojana darbistabu.

Ir ieradies mūsu ārsts, mans vecais paziņa.

—   Tā, lūk, — viņš iesāk. — Tetāns atrasts gan insulīnā, gan ari uz šļirces adatas gala. Tetāns izsaucis stinguma krampjus un bijis nāves cēlonis. Sasodīti spēcīga, ārkārtīgi iedarbīga kultūra. Taču kā tā varēja nonākt insulīna ampulā?

Diagnoze skaidra. Taču nav skaidrs, vai tā patiešām ir slepkavība. Tai par labu liecina divi svarīgi fakti — svešie pirkstu nospiedumi uz šļirces stikla un Trojana

tekošais rēķins. Tās ir kā divas rezonējošas stīgas. Pieskaroties vienai, sāk skanēt otra. *

Mēs ieejam istabā, kur redzēju gaišmataino sievieti. Tagad viņa stāv pie galda. Tikko aiztaisījusi nelielu ceļojumu koferīti. Izmocītu skatienu lūkojas uz durvīm.

Ja viņa ir iejaukta C-L afērā, viņai jāpazīst mani pēc vārda. Noziedznieki jau pierādījuši, ka viņiem ir lieliska informācija. Ceru vienīgi, ka pēc sejas viņa mani nepazīst. Protams, es nestādos priekšā. Sajā gadījumā man nav jāievēro sabiedrībā pieņemtās normas, jo spēlei, uz kuru es viņu izaicinu, ir pavisam citi likumi.

Saku viņai laipnā, bet nopietnā balsī:

—  Sekcija apstiprinājusi, ka nāves cēlonis bijis tetāns, pane Trojanova.

Sieviete noliec galvu, un viņas skatiens nevar atrauties no grīdas

—  Doktors Boučeks to teica tūlīt, — viņa atbild skumjā balsī.

Sī sieviete nav vairs pirmajā jaunības plaukumā, taču, kā mēdz teikt, nav vēl manāmas ari vītuma pēdas. Viņai ir skaists augums, drīzāk slaids nekā vidējs, un, acīm redzot, pane Trojanova labi orientējas kosmētikas noslēpumos un zina, kā uzturēt figūru jaunavīgi vingru. Man ir aizdomas, ka visi šie pūliņi nebūt nav bijuši veltīti slimīgajam laulātajam draugam un viņa nav centusies saglabāt savu sievišķīgo pievilcību tikai vīra dēļ. Negribu būt piekasīgs. Taču šī sieviete man nešķiet simpātiska.

—  Vai jūs kaut kur strādājat, pane Trojanova? — jautāju viņai.

—  Nē. Būs jāmeklē kāds darbs. — Viņa runā ar grūtībām, it kā pārvarēdama kādu iekšķīgu sāipi. — Mums klājās grūti. Vīra izpeļņa bija visai trūcīga. Taču viņš neļāva man …

Man šķiet, ka jaunā atraitne varētu runāt dabiskāk. Viņa nepārprotami tēlo.

—   Un pašlaik jūs esat palikusi bez līdzekļiem?

—   Kādu laiku, šķiet, varēšu iztikt. Nesen vīrs dabūja nelielu summu.

—  To var uzskatīt par mantojumu, — es paskaidroju, — un, kamēr saņemsiet atļauju ar to rīkoties, var paiet zināms laiks.

Viņa smagi nopūšas.

—   Tas būtu briesmīgi. Man ir ļolī maz skaidras naudas. Tie daži tūkstoši ir noguldīti uz viņa tekošā rēķina.

Te nu ir jautājums, kurš kuru pārspēs: vai nu es viņu — kā man to labprāt gribētos —, vai viņa mani.

—  Vai jums nav tiesību rīkoties ar viņa tekošo rēķinu?

—   Nē. Nav. Tādas bija tikai viņam.

—   Nu, tad jums pagaidām naudu neizsniegs.

—   Jūs tā domājat?

—   Tas taču ir mantojums!

Viņa atslīgst krēslā, it kā viņai būtu kļuvis slikti.

—  Pane Trojanova, — saku gandrīz draudzīgi, — varbūt mēs jums varēsim palīdzēt. Vai tas ir honorārs?

Viņa pakrata galvu.

—   Domāju, ka ne. Viņš kādam pārdeva savu rakstāmmašīnu. Man par to neko netika teicis. Agrāk viņam bija divas mašīnas, bet tagad tikai viena. Tāpat kaut kur pazudis zelta pulkstenis. Tā bija piemiņa no tēva. Es nezinu. Viņš vienmēr rīkojās uz savu roku, man nekad nejautādams, ja gribēja ko uzsākt. Taču neko arī neslēpa no manis. Redzēju bankas paziņojumu uz viņa galda. Pēc tam tas nez kur tika nolikts. Netikām par to runājuši. Starp mums… — viņa piespieda roku pie pieres. — Lai gan — nav nozīmes… Es tikai gribēju teikt — kaut arī mēs nedzīvojām slikti, tomēr kādreiz mūsu vidū bija labāka saskaņa…

—   Nebūt nevēlos, lai jūs man atklātu savas personīgās dzīves sīkumus, pane Trojanova, — saku nopietnā balsī. — Gribēju tikai jums dot padomu. Noskaidrojiet, kurš notārs apstiprinās mantošanas tiesības, aprunājieties, un droši vien viņš jums kaut ko varēs līdzēt.

Veltīgi gaidu, ka viņas sejā ietrīsēsies kāds vaibsts, pēc kura varēšu spriest, vai pane iekritusi manās nelielajās lamatās.

—  Jūs varat iet, ja vēlaties, — turpinu, kad viņa klusē, — taču mums šeit vēl šis tas jāapskata. Mūs uz to spiež visai svarīgi iemesli. Ja jums ir iebildumi, varam uzrādīt pilnvaru. Tā drīz būs gatava. Līdz tam esam spiesti pagaidām dzīvokli aizzīmogot.

Trojanova lēni pieceļas; viņas sejā ir vienaldzīga izteiksme.

—   Dariet, kā uzskatāt par labāku.

Viņa pieiet pie savas ceļasomas. Izeju priekšnamā. Lādzīgais dakteris Boučeks arī gatavojas doties prom.

—   Pavadīšu pani Trojanovu pie māsas, — viņš piedāvā savus pakalpojumus. — Palīdzēšu paskaidrot, kas noticis. Ja viņa tur ieradīsies ar šo bēdīgo vēsti viena pati…

Panes Trojanovas māsas adrese izmeklēšanas grupai, bez šaubām, ir zināma.

Priekšnamā sadruzmējušies visi. Trojanova beidzot iznāk no dzīvojamās istabas. Labajā rokā nes nelielo ceļasomu, pār kreiso pārmests viegls lietus mētelis. Somiņa garā siksnā karājas viņai plecā. Nevar noliegt, ka tā patiešām ir izskatīga sieviete, uz kuru, ejot pa ielu, daudzi atskatās.

Mēs klusējam. Trojanova sīkiem solīšiem dodas uz ārdurvīm, it kā koridorā neviena vairāk nebūtu. Sejā nopietnība un acīs mierīgas skumjas.

Viņa jau satvērusi durvju rokturi, kad sakustas vecākais leitnants Skala.

—   Pane Trojanova, — viņš miermīlīgi ierunājas, — mums jāpārbauda jūsu ceļasomas saturs; tāda ir kārtība.

Viņa uzmet leitnantam izbrīnījušos skatienu; tajā jau- šas salts protests.

—   Bet kādēļ, kungi?

Skala parausta plecus. Viņš taču nevar teikt, ka tas ir mans priekšlikums. Karličeks, es, Loubals, Trepinskis un visi pārējie stāv nepakustēdamies.

—   Es neesmu ar mieru! — Trojanova iesaucas tik enerģiski, ka šāds tonis nepavisam nevarētu atbilst viņas pašreizējam dvēseles stāvoklim.

—   Lūdzam jūs necelt iebildumus.

—   Es gribu zināt, kādēļ! — Trojanova pārvērtusies līdz nepazīšanai — no bēdu sagrauztas atraitnes par satracinātu lauveni. — Ko jūs gribat? Par ko jūs turat mani aizdomās? Kas noticis? Tikai nejēdzīgs gadījums! Vai es tur esmu vainīga? Vai es viņu esmu noindējusi? Kāpēc jūs noņēmāt manus pirkstu nospiedumus? Laidiet mani! Es te vairs nevēlos uzkavēties nevienu mirkli!

Viņa strauji satver kliņķi un .paver durvis, taču Skala aizliek durvīm priekšā kāju. Iekams vēl pane Trojanova atjēgusies, ceļasoma ir leitnanta rokās, kaut gan viņa gribējusi no tā izvairīties.

Tagad sieviete stāv kā pārakmeņojusies.

—   Skan-dāls! — viņa satraukti izdveš.

Skala mierīgi noliek čemodānu uz galdiņa zem drēbju pakaramā. Atver to. Kāds no viņa grupas locekļiem ātri pieiet klāt, uzspīdinādams kabatas lukturīša spilgto gaismu.

Bez šaubām, tā ir nesolīda rīcība. Skala aukstasinīgi ceļ laukā no koferīša citu pēc cita priekšmetus, kuriem vīrieša roka nedrīkstētu pieskarties. Daži gaisīgi krekliņi, pāris vieglu vasaras tērpu un dažādi citi tualetes piederumi. Izvelk vairākus pārus smalku dāmu zeķu un izkrata visu acu priekšā vēl citus, intīmākus apģērba gabalus.

Taču nekā aizdomīga. Pat Karličeks ar savu apbrīnojamo fantāziju nekā nespētu tur saskatīt. Taču Karličeks pēkšņi ierunājas:

—       Jūs esat aizmirsusi paņemt līdz pidžamu, pane Trojanova.

Viņa saraujas.

—  Tā nav jūsu darīšana, puisīt!

Skaisti! Man uzmācas bažas, ka Karličeks sāks izteikties par naktskrekliem, jo, vīlies mīlestībā, acīm redzot, k|uvis ciniķis. Taču Karličeks nesaka vairāk nekā.

Skala ar cietēja sejas izteiksmi kravā mantiņas atpakaļ čemodānā.

—   Laidiet! — pane Trojanova saniknota atgrūž viņu.

Viņa sagrābj veļas gabalus pati un sāk tos steidzīgi

un aizkaitināti sviest atpakaļ čemodānā. Skala veltī man pārmetošu skatienu.

Durvis noklaudz. Pane Trojanova neatsveicinājusies ir prom. Ārsts Boučeks metas sievietei pakaļ. Gandrīz dabū ar durvīm pa galvu. Viņš atver tās un, saukdams pani Trojanovu, arī nozūd neatvadījies.

Tas nu gan ir kauns. Lādzīgais dakteris Boučeks šajā notikumā, bez šaubām, saskata tikai policistu bara ņirgāšanos par nabaga atraitni, neglīti izmantojot savu pārspēku.

Visi klusē, tikai Karličeks smīkņā un, nelikdamies ne zinis par mūsu augstākajām dienesta pakāpēm, sāk skraidīt pa istabu un mētāties ar rokām.

—   Ja cilvēks gatavojas pārnakšņot ārpus mājas, — viņš pārskaities kliedz, — tad vispirms parūpējas par naktstērpu. Ja kāds to aizmirst, tādam galvā ir pavisam citas domas. Viņa izgāja no mājas cita iemesla pēc!

—  Viņa taču gāja pie māsas, Karliček, — neapmierināti aizrāda Skala.

—   Vai jūs domājat, ka māsa viņai aizdos uz nakti kādu paltraku? Tas taču būtu noziegums pret labo toni! Es jums saku, viņai bija kas cits prātā!

Un Karličeks, šī grūti izprotamā mūsdienu kriminālistikas parādība, satraukti nerimstas:

—   Esmu psihoanalītiskās teorijas aizstāvis; šī teorija apgalvo, ka cilvēku apziņā vienmēr mīt vēlēšanās iet gulēt noteiktā laikā. Sī sieviete ir viltniece caurcaurēm. Vajadzēja pārbaudīt arī somiņu. Esmu pārliecināts, ka viņa bija noglabājusi naudu pie sevis. Trojanova nebūt netaisījās pārnakšņot pie māsas. Kāpēc tad staipīt līdzi pidžamu? Ar to viņa sevi nodeva.

Satveru Karličeku aiz piedurknes.

—   Labi, — es saku, — tad rīkosimies šādi. Biedram Loubalam un Trepinskim tiek uzticēta tūlītēja nepārtraukta Trojanovas novērošana. Kādam uz visātrāko jādodas uz māju, kur dzīvo viņas māsa. Iesaistīsim arī sievietes.

Loubalam un Trepinskim pašlaik nekā nav ko darīt, jo mērķis, kādēļ šeit ieradāmies, mainījies. Viņiem nav jāatkārto divreiz. Abi līdzstrādnieki steigšus dodas prom.

Aizveru aiz viņiem durvis. Kaut kur no lejas atskan svešas balsis. Māja, kura pēc rīta satraukuma aprimusi, atkal kļūst nemierīga.

Pane Trojanova, acīm redzot,• pārāk steigusies, un ārsts Boučeks pārāk skaļi drāzies viņai pakaļ pa kāpnēm.

—  Apskatīsim mazliet dzīvokli, — saku.

Pastāstu Skalas grupai par notikušo visu, kas mums

zināms. Karličeks stāv, lupas cieši sakniebis, it kā nolēmis vairs nerunāt. Taču beidzot tomēr izsaka piezīmi.

—   Ar tūkstoškronu zīmi toreiz juvelieru veikalā maksājusi Trojanova, — viņš stūrgalvīgi paziņo.

—   Iespējams, — es piekritu. — Taču tas ir jau sen, un vadītāja pat tad neatcerējās, kā pircēja izskatījusies. Iegriezīšos tur nopirkt apsudrabotu cigarešu iemuti un paskatīšos, kā viņiem iet. Ja man radīsies aizdomas, ka viņa nemaz nav tāda mu|ķe, par kādu izlikās, būs pamats uzskatīt, ka nezināmā dāma, kura viņai it kā iedevusi tūkstoškronu zīmi, nebūt nav vainīga. Kāpēc gan viņa pati nevarētu īsto banknoti iebāzt kabatā un sēriju C-L ielikt kasē?

Skala savelk uzacis.

—   Vai jūs jau agrāk nevarējāt iegādāties iemuti?

—   Varēju, — atzīstos. — Taču man tas ienāca prātā tikai tagad.

Paraugos atkal uz Karličeku, taču Karličeks nesaka ne vārda. Pat vairs nemirkšķina.

Sākam ar Trojana guļamistabas pārmeklēšanu. Viņam ir plaša bibliotēka. Pārbaudām sējumus citu pēc cita. Apskatām rakstāmgaldu. Izpētām katru kaktiņu. Tomēr neatrodam nekā aizdomīga. Taču šķiet, ka nekārtība uz galda, kurai vajadzētu liecināt par intensīvu darbu, radīta mākslīgi. Nav nekāda pamata domāt, ka Trojans vakar strādājis. Man pat ir iespaids, ka pēdējā laikā viņš nemaz nav strādājis.

Mūsu rokās, piemēram, varētu nonākt vilcienu saraksts, kurā ar sarkanu zīmuli pasvītroti vilcieni, kas iet uz ziemeļrietumu pierobežas rajoniem. Taču neko tamlīdzīgu mēs neatrodam. Papīrgrozs tukšs. Neviena aiz oderes aizbāzta rakstu gala. Nevienas aizdomīgas zīmītes, nevienas vēstules, kura varētu mūs ieinteresēt. Vispār nekā tāda, ko parasti atrod slaveni detektīvi grāmatās. Tikai neizpildītu čeku grāmatiņa un paziņojums par divdesmit četru tūkstošu kronu noguldījumu.

Blakus istabā tāpat nekā. Tur, acīm redzot, uzturas pati pane Trojanova. Jozefam Trojanam šajā istabā glabājas tikai ve|a. Bez šaubām, mēs cenšamies atstat visu kārtībā. Tas sagādā mums daudz darba, jo panei Trojanovai ir gauži bagātīgs visādu sievišķīgu apģērba gabalu krājums, kuri liptin līp pie pirkstiem un kurus Karličeks nicīgi sauc par «iekšējo apdari».

Daudz labāk būtu, ja mēs atrastu dzintara kaklarotu. Taču tās nav. Ir tikai vairāki pāri auskaru. Taču neviens diemžēl nelīdzinās tiem auskariem, kurus Karličeks toreiz atnesa no juvelieru veikala.

Ja jau Jozefs Trojans pārdevis sava tēva zelta pulksteni, tad jāsaka, ka viņa sievai ari būtu ko pārdot. Atrodam kārbiņu ar čūskveida zelta rokassprādzi un vairākus dārgus gredzenus.

Trešā dzīvokļa telpa ir virtuve. Stūri, kurā atrodas plīts, atdala aizslietnis, tā ka pārējo telpas daļu var izmantot par ēdamistabu.

Ielūkojamies arī pieliekamajā. Nevarētu teikt, ka tajā valda trūkums. Bundžas ar amerikāņu kafiju, baloni ar apelsīnu sulu, ārzemju konservi. Ja Trojana niecīgos ieņēmumus, viņa slinkošanu pie rakstāmgalda un sievas dīko dzīvi nostāda pretī augstajam dzīves standartam pieliekamajā un veļas skapī, gribas vai derēt, ka tas viss sapirkts gan oficiāli, gan melnajā tirgū par sērijas C-L tūkstoškronu banknotēm.

Taču šāda spriedelēšana jau būtu vieglprātīgās Karličeka loģikas garā. Lai izdarītu tādus secinājumus, vajadzīgs stingrs pamatojums.

Mans garastāvoklis pasliktinās.

Stāvu krēslainajā priekšnamā un pārdomāju mūsu bēdīgi slaveno atkāpšanos. Skala un viņa trīs palīgi vannas istabā jau nomazgājuši rokas.

Man pēkšņi iešaujas prātā vēlreiz apskatīt koridorā stāvošā skapja augšu, kuru jau reiz esam pārbaudījuši. Tur nekā nav. Paceļos pirkstgalos, lai vēl labāk par to pārliecinātos. Pēkšņi aušīgi palēcos, tā ka varu redzēt vēl labāk, un saucu: «Ātri krēslu un gaismu!»

Uz manu saucienu saskrien visi, it kā es, atrazdamies masta galā, būtu ieraudzījis valzivi.

—   Ko jūs tur atradāt? — taujā Skala.

—   Vairs neko. Taču tur kaut kas ir bijis.

Turēdams rokā bateriju, uzkāpju uz krēsla un apgaismoju skapjaugšu.

Kādreiz Karličeks tika teicis, ka putekļi ir mūsu ienaidnieki. Ja jūs vēl atceraties, šos vārdus viņš sacīja Jaroslava Lenka dzīvoklī. Tur valdīja priekšzīmīga tīrība. Šeit pane Trojanova vai viņas mājkalpotāja ta nerūpējas, lai viss mirdzētu un laistītos.

Uz skapjaugšas sakrājusies putekļu kārta. Taču tā neklāj visu virsmu. Vidū' ir samērā tīrs taisnstūra laukums. Tā lielums ir astoņdesmit reiz sešdesmit centimetru.

Tīrais laukumiņš atrodas tuvāk sienai. Skapja platums ir vairāk nekā sešdesmit centimetru. Notrauktā josla, kas skapja priekšpusē mazāk samanāma, ievilkta perpendikulāri skapja garumam. Putekļos iespiedušās paralēlas linijas.

No šī skapja augšas kāds nesen noņēmis četrstūrainu priekšmetu; tā bijusi vai nu kaste, vai kārba, vai čemodāns. Visticamāk, ka čemodāns, jo malās redzamas dziļākas rievas, ko ievilkuši stūru metāla apkalumi, kuri šur tur pat mazliet nobrāzuši skapjaugšas mīksto koka virsmu.

Dzīvoklī nav atrodams neviens priekšmets, kurš, novietots uz laukumiņa, tur derētu.

Nokāpju no krēsla un nodzēšu bateriju.

— Pēc visa spriežot, nesen kāds no turienes kaut ko aiznesis, — es saku, — un tagad mums to šeit velti meklēt.

"Skalas darbinieki rūpīgi izmēri uz skapja atstātās pēdas, un, kad viņi beiguši, pamāju, ka varam doties prom. Trojanu dzīvokļa atslēgas tagad mierīgi var atdot viņa atraitnei.

Sīs rūpes uzņemos es.

3

Drīz vien pārliecinos, ka Loubals un Trepinskis veikuši visu, kas bijis nepieciešams. Esmu ar viņu darbu apmierināts.

Vispirms iegriežos tiesu medicīnas ēkas sekciju zālē. Mani pieved pie marmora galda, uz kura guļ nelaiķis Trojans. Lai izpildītu savu pienākumu, man jāpaskatās uz viņu.

Vēlu pēcpusdienā dodos uz māju, kur dzīvo panes Trojanovas māsa. Viņu sauc par Valouškovu.

Viņas vīrs Emīls Valoušeks ir bijušais ierēdnis, kurš tagad pārcelts darbā rūpnīcā. Valoušeks laipni aicina mani ienākt.

— Svaine jau aizgāja, — viņš saka ar skaidri redzamu nožēlu, ka man nav izdevies radinieci satikt.

Starp šā dzīvokļa iekārtojumu un Jozefa Trojana dzīvokļa iekārtojumu valda liela atšķirība. Pie Valou- šekiem ir mājīgi. No visa dveš ģimenes Saticība. Ja Emīlu- Valoušeku nebūtu satriekusi ziņa ( par svaiņa nāvi, viņš izskatītos nosvērtāks. Marija Valouškova ir mazliet vecāka par savu māsu. Viņas augumā vērojama slieksme uz korpulenci. Marijas Valouškovas vājība noteikti nav ne gaisīga veļa, ne zeķes, smalkas kā zirnekļa tīkls. Arī nagus viņa nelako.

Valoušeku ģimenē ir desmit gadu vecs dēls un trīs gadus veca meita.

Mēs atrodamies virtuvē, kura vienlaikus kalpo arī par dzīvojamo istabu. Seit nav nekādas greznības. Telpa ir mazāka nekā pie Trojaniem. Tā iekārtota vienkārši un lietpratīgi.

Dēls sēž pie maza galdiņa pie loga un kaut ko zīmē. Meita tikko iemācījusies izrunāt burtu salikumu «rž». Viņa ķeras mātei pie drēbēm un klaigā nevaldāmā sajūsma: «Ržžžeržiha! Jiržžži!» Un vēl citus līdzīgus vārdus. Pagaidu, kamēr viņai noslauka mutīti, un jautāju:

—   Vai pane Trojanova vēl iegriezīsies pie jums?

—   Nezinu, — atteic Valouškova. Viņa glāsta meitenes matus, un uz pieres viņai gulst rūpju ēna. — Čemodānu atstāja. Droši vien vēl ienāks.

Čemodāns stāv redzamā vietā. Tas ir tas pats, kura saturu pārcilāja Skala. Neko citu Trojanova nav atstājusi, ari tā priekšmeta, kurš atstājis savu nospiedumu uz skapja augšas, šeit nav.

—  Viņai bija nodoms palikt pie jurns dažas dienas, — es saku.

—   Viņa gan neko netika teikusi, — brīnās Marija Valouškova. — Ja jau viņa būtu lūgusi, mēs saspiestos. Taču man šķiet, ka viņa devās atpakaļ uz mājām.

—   Man arī tā šķita, — piekrīt Emīls Valoušeks.

—   Hržržržadčani! — skandina meitene. Viņas mazā sejiņa izskatās visai norūpējusies, meklējot jau zināmajā vārdu krājumā vārdus ar «rž», ko viņai tā iepaticies izrunāt. Taču māte šai meitenes valodpētniecis- kajai kļūdai nepievērš uzmanību. Uztic rūpes par māsiņu vecākajam brālim, lai tas uzzīmē Hradčanus* uz papīra.

Emīls Valoušeks pakrata galvu.

—  Tā jau patiešām var pārbīties, tik negaidīti ieraugot vīru mirušu, — viņš saka nopietni, taču diezgan

Hradčani — viens no Prāgas rajoniem (tulk.).

vienaldzīgi. — Turklāt vēl citi uztraukumi; tur ir ko padomāt. Acīm riedzot, jums kaut kas šinī notikumā nepatīk. Pie mums, — viņš pārdomā, — pie mums viņa jau bija mierīgāka. Man šķiet, ka vīra nāve viņai nav pārāk liels zaudējums, es nedomāju, bez šaubām, materiālo pusi. Viņi dzīvoja kopā kā divi svešinieki. Trojans daudz slimoja, bērnu viņiem nebija… tas ir sāpīgs jautājums. Starp citu, mums liekas, ka viņai ir mīļākais.

Zēns pārtrauc zīmēšanu, švīkā ar zīmuli papīru un vērīgi klausās tēva vārdos. Laulātās draudzenes samulsušā žesta brīdināts, tēvs uzmet zēnam bargu skatienu un uzsauc stingrā balsī: «Marš, istabā!»

Puišelis paklausīgi pieceļas, savāc zīmēšanas piederumus un ieiet ar māsiņu blakus istabā.

Es jautāju: — Vai kopā ar pani Trojanovu bija arī ārsts Boučeks?

—       Nē, — atbild Emīls Valoušeks, — viņa bija viena pati.

Vai nu lādzīgais ārsts vairs nav viņu panācis, vai arī Trojanova atteikusies no pavadonības.

—       Neuztraucieties, viss kartībā, — saku, izlikdamies, ka runāju taisnību. — Cerēju, ka satikšu pani Trojanovu pie jums un varēšu atdot viņai dzīvokļa atslēgas.

—       Ilgi viņa pie mums neuzkavējās, — paskaidro Marija Valouškova. — Nepilnas divas stundas. Gribēja tikai mazliet atpūsties. Taču ēst neko neēda, izdzēra vienīgi tasīti tējas …

Pamanu, ka viņa paceļ roku, lai neiecietīgi pamātu Emīlam Valoušekam.

—       …un piezvanīja uz apbedīšanas biroju, — vēsāk piemetina namamāte.

—  Jums ir telefons? — es pabrīnos.

—   Istabā, — man norāda. — Ja jūs vēlaties…

—   Nē, paldies.

Trojaniem telefona nav. Zēl, mums tā būtu ērtāk.

Es paskaidroju:

—       Apbedīšanas birojam nav tiesību neko darīt bez mūsu atļaujas.

—       Tāpēc laikam viņa arī tik ilgi runāja, — pamāj Emīls Valoušeks.

—   Protams, bez panākumiem.

—  Jā, tā viņa pēc tam teica. Sūdzējās par liekiem šķēršļiem.

Marija Valouškova cenšas māsu attaisnot.

—  Viņa nezina, pie kā griezties. Viņai nav miršanas apliecības … tik daudz rūpju . ..

—   Par to lai neuztraucas, — nomierinu māsu. — Rit no rīta viņā saņems atļauju. Ja pane Trojanova šodien vēl iegriežas pie jums, lūdzu, esiet tik laipna un pasakiet viņai. Uz kuru apbedīšanas biroju viņa zvanija?

—   Liekas, uz Holešovices filiāli. Mēs nebijām klāt. Durvis uz istabu bija ciet, bērni taisa tādu troksni…

Atvados no Emīla Valoušeka ģimenes un iegriežos vēl savā kancelejā. Mani tur gaida ziņojums par pani Trojanovu.

Ziņo Loubals. Uzzinu interesantus jaunumus, taču par to, ko gribētu dzirdēt, nekā.

Aizgājusi no māsas, Trojanova kādu laiku pastaigājusies pa galvenajām ielām. Bieži apstājusies pie modes preču veikalu skatlogiem. Neviens nepateiktu, ka viņa tikai pirms dažām stundām kļuvusi atraitne.

—   Tā ir persona, kurai tiek pievērsta, var teikt, izcila vīriešu uzmanība, — apdomīgi sacīja Loubals. — Ārējais izskats, pilnīgi skaidrs, šo uzmanību ar nolūku kairina, kaut gan rodas pārliecinošs iespaids, ka īpašniece par to nemaz nerūpējas.

Loubalam piemīt spējas savu ziņojumu kancelejisko saturu ietērpt literāri izteiksmīgā formā.

Sim stilam viņš ir uzticīgs. Pane Trojanova iegriezusies vasaras restorānā Pržikopā un pasūtījusi olu krievu gaumē. Apēdusi pie tās divus radziņus. Tas ir visai maz, ņemot vērā, ka viņa kopš paša rīta nebija neko baudījusi. Pēc tam gaidījusi, kad viesmīlis atnesīs mazo kausu alus. Sajā brīdī viņai gājis garām kāds apmeklētājs. Sis cilvēks nesis rokā pokālu, pildītu ar sarkanvīnu. Neizprotamā kārtā viņam pokāls izkritis no rokām, un vīns izlijis uz panes Trojanovas tērpa.

—   Gandrīz divi simti gramu, — piebilst Loubals.

—  Neko teikt, — es atbildu.

—   Jā. Kleita pagalam. Panes Trojanovas sejā parādījusies patiešām aizkustinoša cietējas izteiksme. Viesmīlis atsteidzies ar sāli, bet neveiklais pans dedzīgi un izmisīgi runājis atvainošanās vārdus. Stādījies priekšā kā biedrs Sklenaržs. Strādā Centrālajā arodbiedrību padomē. Labprāt gatavs atlīdzināt nodarītos zaudējumus. Tikko pane Trojanova ieteikusies, ka viņa nevar rādīties uz ielas tērpā, kas noliets ar vīnu, pans Sklenaržs tūlīt pasaucis viesmīli, lai tiktu pasūtīts taksometrs. Viesmīlis dodas izpildīt lūgumu, taču viņu aptur mūsu darbinieks, kurš uzmanīgi novērojis šo starpgadījumu.

Pateicoties mūsu uzrādītajiem dokumentiem, ātrā laikā notiek brīnums, un pie izsauktā taksometra stūres sēž kāds cits mūsu darbinieks. Viņš iesēdina savu klientu Sklenaržu un pani Trojanovu mašīnā un pēc abu lūguma brauc uz Holešovici. Pa ceļam noklausījies viņu sarunu.

Panes Trojanovas novērošana tika veikta tik apzinīgi, ka man nebija nekādu iebildumu.

—   Taksometrā nav noticis nekas sevišķs, — turpināja Loubals, — tikai pane un pans tuvāk iepazinušies. Sklenaržs uzzinājis, ka pane Trojanova tikko zaudējusi savu laulāto draugu. Izteicis viņai līdzjūtību. Runājuši tikai par jaunās atraitnes darīšanām. Sklenaržs izturējies ļoti galanti. Acīm redzot, uzskatījis, ka būtu nepieklājīgi stāstīt par sevi, un pane Trojanova arī neko nav jautājusi. Viņam izdevies norunāt ar jauno sievieti rīt tikšanos. Panam Sklenaržam esot kāds- paziņa, pie kura viņa lēti varēšot nopirkt jaunu modernu tērpu. Pane Trojanova šo priekšlikumu nav noraidījusi. Izkāpusi no taksometra pie savas mājas. Sklenaržs noskūpstījis jaunajai paziņai roku. Viņa iegājusi mājā. Sklenaržs samaksājis šoferim, un tas aizbraucis. Uz stūra jau gaidījis cits mūsu darbinieks, kurš sekojis taksometram. Sklenaržs devies tālāk kājām. Ieeja mājā tiek apsargāta. Tas ir viss.

Ja panei Trojanovai ir mīļākais, kā to apgalvo Emīls Valoušeks, tad pagaidām viņa šo.cilvēku nav satikusi.

—   Ierodieties pie viņas rīt no rīta, — e%,_saku. — Atdodiet dzīvokļa atslēgas un apbedīšanas atļauju.

Pēc tam pasniedzu Loubalam trīskārtīgi palielinātu Jozefa Trojana ģīmetni, kura pārfotografēta no pases.

—   Nosūtiet ar šo fotogrāfiju pie Filipinas Hrahovas un Jozefas Nebušilovas mūsu līdzstrādnieku, kurš pie šīm dāmām jau reiz bija. Nav izslēgts, ka viņas šajā cilvēkā sazīmē papagaiļa pircēju.

Trepinskim tiek uzdots noskaidrot, uz kuru apbedīšanas biroju Trojanova zvanījusi.

Kad nākošajā dienā deviņos no rīta ieeju savā kabinetā, Trepinskis jau savu uzdevumu veicis.

—   Nevienā apbedīšanas birojā, — viņš ziņo, — neatceras, ka būtu zvanījusi tāda pane Trojanova, ne arī kāds cits mēģinājis pieteikt Jozefa Trojana apbedīšanu, jo tas prasītu sīkākus paskaidrojumus.

Es jau to nojautu. Zvanīšana šādā situācijā uz apbedīšanas biroju būtu bijusi vieglprātība, kas sveša panes Trojanovas raksturam.

No savas māsas viņa tātad zvanījusi kādam citam un nav vēlējusies atklāt adresātu. Domāju, ka tas bijis viņas mīļākais. So noslēpumainību varbūt var izskaidrot tādējādi, ka negrib māsai savos sakaros atzīties. Taču šādai rīcībai var būt ari citi iemesli.

Viņa, acīm redzot, saprot, ka mēs viņu neizlaidīsim no sava redzesloka. Tāpēc arī nav zvanījusi no automāta. Tātad mums arī nekas nav jāzina par viņas mīļāko. Interesanti gan, kādēļ ne. Viņai neienāca prātā, ka mēs visu dabūsim zināt no pašiem Valoušekiem. Man izdevās radiniekus izjautāt tik neuzkrītoši, ka viņi pat neiedomāsies panei atstāstīt, ka mēs zinām par viņas telefona sarunu. Un, ja arī atstāstīs, nez vai Trojano- vai ienāks prātā, ka varējām pārbaudīt apbedīšanas birojus.

Ar klusu atzinību atceros Karličeku. Sis šķelmis ar saviem apbrīnojamiem spriedumiem par pidžamām ir bijis pārsteidzoši tuvu patiesībai.

Pirms pusdienām gribu aiziet uz juvelieru veikalu. Vēl man ir laiks.

Man piesaka apmeklētāju.

Tas ir Karličeks.

—   Es jums atnesu pirkstu nospiedumu kopijas, kuras noņemtas no šļirces, biedri kapteini, — viņš paziņo.

Tas skan pārlieku goddevīgi. Izliekos, ka nemanu.

—  Vakar jūs, biedri kapteini, ieminējāties, — viņš savaldīgi turpina, — ka gribat iegriezties tajā juvelieru veikalā. Ar jūsu atļauju ziņoju, ka veikala vecajā vietā vairs nav. Tagad tas atrodas citur.

Man atkal jābūt Karličekam pateicīgam.

—   Vai jūs uzzinājāt jauno adresi?

—  Jā, — pamirkšķina Karličeks.

Mierīgi ļauj man to pierakstīt un pēc tam pavēstī, ka arī tur vairs veikals neatrodoties; tas atkal pārcēlies uz jaunu vietu.

—   Kāpēc tad jūs tūlīt neteicāt? — sadrūmstu.

—   Lai aina būtu pilnīgāka, biedri kapteini. Tā nav mana vaina. Es arī nesaprotu, kāpēc viņi tā rīkojas. Trešā adrese pagaidām vēl ir spēkā, taču neņemos galvot, uz cik ilgu laiku.

Pārsvītroju otro adresi un pierakstu trešo.

—   Tas ir viss, ko es gribēju teikt, — nobeidz Karličeks.

—   Nē, nav vis, — saku, — apsēdieties un pastāstiet, kāda muša jums toreiz bija iekodusi ar tiem auskariem.

Mans jautājums pārsteidz viņu nesagatavotu, taču Karličeks saglabā mieru; tikai pāris reižu pamirkšķina. Viņš pat vairs tik ļoti nepūlas paturēt savu goddevīgo sejas izteiksmi.

Pēc mana atkārtotā uzaicinājuma Karličeks apsēžas.

—   Saskaņā ar jūsu pavēli, biedri kapteini, es atdevu auskarus atpakaļ, — viņš paziņo oficiālā toni.

—  Jūs taču tos nosūtījāt Dvorskas jaunkundzei!

—  Man bija pilnīgas tiesības to darīt, jo pēc tam es šos auskarus nopirku. Domāju, ka jums pret to nevarētu būt nekādu iebildumu.

Neilgā laika sprīdī viņš jau pa divi lāgi atstājis mani ar garu degunu. Taču es izliekos, ka neko neesmu pamanījis, viņa izaicinājumu nepieņemu, un šāda mana izturēšanās sāk Karličeku atbruņot.

—   Kāpēc jūs tos pirkāt? Vai jūs jau tad gribējāt šos auskarus dāvināt Dvorskas jaunkundzei?

Karličeks brīdi klusē un pamazām atkal sāk atgādināt seno Karličeku. Tikai izskatās mazliet domīgāks.

—  Toreiz vēl ne, — beidzot viņš izmoka ar zināmu piepūli. — Es jums negribēju to teikt, taču viss bija daudz sarežģītāk, nekā jums likās. Varēju tikai skumji pasmaidīt, uzzinot, ka esat nolēmis mani glābt, sūtot mācīties. Toreiz mani par visu vairāk uztrauca tas, ka neparko nevaru uzburt atmiņā Helēnas seju, ka nekādi nevaru to iztēloties. Sī problēma nodarbināja mani gluži tāpat, kā ieraugot viņu pirmoreiz. Bet auskari…

Karličeks izstiepa rokas sev priekšā tā, it kā viņš katrā starp rādītājpirkstu un īkšķi apmēram pusmetra atstatu no sevis turētu pa auskaram.

—   Bet, lūk, šādi starp auskariem, — viņš paskaidroja, — manu acu priekšā iznira viņas seja visā savā dzīvīgajā apgarotībā kā vislabākajā telpiskajā fotogrāfijā. Kad es tos attālināju, — viņš izstiepa rokas,

—   viņas attēls kļuva Lielāks, kad tuvināju, tas samazinājās. Tas bija it kā medaljons. — Viņš sev tuvina trīs kopā saliktos pirkstus. Nolaiž rokas. Kopumā izskatās visai pārliecinoši.

—   Es tos pakāru mājā pie sienas, — viņš stāstīja tālāk. — Pakāru arī pie gultas kopmītnē. Jo tālāk Helēnas attēls to ietvarā bija atvirzīts, jo skaidrāks kļuva. Kad es pagrūdu auskarus un tie sāka šūpoties, Helēna man uzsmaidīja, taisīja grimases un darīja visu, ko vien es viņai lūdzu, piemēram, rādīja mēli. Tā man beidzot pilnīgi izdevās pārliecināties, ka palēnām jūku prātā. Iemetu auskarus grozā. Helēna sēdēja grozā. Iesviedu tos dīķī. Helēna noslīka. Kāds biedrs viņu izvilka ārā. Beidzot man iešāvās prātā tos atdāvināt. Es nosūtīju auskarus Helēnai un atguvu mieru.

Karličeks dodas uz durvīm. Viņa pļāpāšanas man patiesi ir gana.

Taču, noskaidrodams jauno juvelieru veikala adresi, viņš man izdarījis krietnu pakalpojumu. Kaut nu tur vēl strādātu tā pati vadītaja. Arī vadUājas .pa šo laiku varējušas mainīties, un es šim viszinim Karličekam biju aizmirsis to pajautāt.

īsi pirms pusdienas laika ieeju nelielā veikaliņā. Citu pircēju pašlaik nav. Smalki izstrādātus cigarešu iemušus redzēju izliktus vitrīnā. Palūgšu man dažus no tiem parādīt.

Veikalā ir tikai divas pārdevējas. Vecākā — vadītāja; otra ir jaunāka, skaista un smaidīga. Vecākā saka:

—   Lūdzu, lūdzu, mums ir liela izvēle, — kaut gan pat īsti nezina, ko man vajag. Jaunākā nav tik apjukusi. Viņa man parāda kārbiņu, kura bāztin piebāzta ar visdažādāko veidu iemušiem.

Rūpīgi apskatu tos visus, un vadītāja aiz letes nepacietīgi mīņājas.

—   Sakiet, lūdzu, vai jums vajag dāvanai?

—  Jā, dāmai ar ļoti labu gaumi, — es atbildu.

Vadītāja .izskatās tā, ka jāšaubās, vai šāda sieviete vispār var ko ieteikt.

Karličeks apgalvoja, ka viņa esot ķerta. Tas nu būtu mazliet par stipru sacīts, taču manas aizdomas, ka tūkstoškronu banknoti kasē varējusi ielikt viņa pati, sāk gaist.

—       Pagājušo gadu jūsu veikals atradās citā vietā, vai ne? — es jautāju laipnā balsī.

—   Jā, — viņa samulsusi apstiprina.

—       Alenka, — vadītāja sauc pāri manai galvai, — aizslēdziet durvis, ir jau pusdienas laiks.

Izliekos to nedzirdējis. Pat labāk, ka neviens mūs netraucēs. Alenka aizver durvis un sava veikala interesēs nemaz necenšas man ieteikt kādu no modes izgājušu iemuti.

—       Tur jums bija divas pārdevējas, vai ne? — turpinu savu nevainīgo iztaujāšanu.

—   Jā.

Es atstumju kārbiņu ar iemušiem un uzrādu savu apliecību.

—       Atceros, — saku, — ka jums toreiz bija nepatikšanas ar kādu nozagtu tūkstoškronu zīmi.

Vadītāja izskatās izbijusies, domājams, tādēļ, ka šī tikšanās ar drošības iestāžu darbinieku ir tik pēkšņa.

—       Es vairs neatceros… — viņa gan sarkst, gan bālē.

Jauniņā izskatās ļoti ziņkārīga.

—        Kā tad, yadītāj, — viņa atceras. — Jūs pēc tam vēl teicāt, ka notikusi kļūda.

—   Vai atkal kaut kas noticis? — vadītāja izgrūž.

—        Nē, — pakratu galvu. — Neuztraucieties. Par to pašu vien. Izrādījās, ka kļūdas nav bijis. 2ēl, ka toreiz nevarējāt atcerēties, kurš jums šo banknoti iedevis.

—        Pircējas man nestādās priekšā, — vadītāja ir atguvusies. — Kāpēc jūs man nevienu neparādījāt? Tad es būtu pateikusi, vai kāda no tām pie mums iepirkušies vai ne.

—       Tagad es jums kādu personu varētu parādīt, — saku.

—       Vai tad es viņas tik ilgi varu atcerēties? To nu es, kungs, neuzņemos!

Alenka nebeidz smaidīt.

—   Mēs toreiz ar Jitku ilgi izdomājāmies par visām

pircējām, — viņa mīlīgi čivina. — Mūs šis gadījums ieinteresēja. Gribējām pašas atklāt vainīgo. Sastādījām visu to dāmu sarakstu, kuras tajā liktenīgajā dienā bija pie mums iepirkušās, bez šaubām, tās, kuras varējām atcerēties … Taču neviena no viņām vairs pie mums ne- iegriezās. Atceros viņu sejas vēl šodien.

—  Tatad jūs varētu sazīmēt personu, kuru mēs jums parādītu?

—   Es mēģinātu. Vai viņa jau aizturēta?

—  Vēl ne, taču zināmā mērā tā būtu sensācija. Jūs pieminējāt Jitku. Viņa varētu mums palīdzēt.

—   Kas to lai zina, kur tagad Jitka! — iejaucas vadītāja. — Viņai bija no veikala jāaiziet. Tā nu bija labā šmīzīte. Bija nogrābusi kādu tipu, kurš noteikti bija spekulants, nāca pie viņas šurp uz veikalu, abi uzdzīvoja caurām naktīm, bet pēc tam dienā Jitka grozījās pa veikalu kā aizmigusi vai vispār neieradās darbā; vārdu sakot… Bet pēc tam otru man vairs nedeva.

—   Taisnība, — Alenka negribīgi piekrīt, un sirsnīgais smaids uzreiz nozūd no viņas sejas. — Jitka ir palai- dusies. Taču.kas viņai kaiš? Nesen redzēju viņu, brauca ar šo cilvēku automašīnā un izskatījās ārkārtīgi eleganta. Sis gan ir pretīgi iedomīgs čalis. Es nu .ar tādu neietu.

—  Atstāsim Jitku pagaidām mierā, — es atbildēju.

—  Tikpat parādītu jums garu degtfnu, — vadītāja nobeidz sarunu.

Sabojājis viņām labu daļu no pusdienas pārtraukuma, beidzot atvados. Alenka izlaiž mani ārā.

Tā kā pane Trojanova tiek bez mitas novērota, nav grūti iegriezties pie Alenkas un kavaliera pavadībā (kavaliera lomu uzņemtos kāds no mūsu līdzstrādniekiem) nosūtīt meiču uz turieni, kur neveiklais sekretārs Sklenaržs nolicis atraitnei satikšanos.

Sklenaržs patiešām ierodas norunātajā vietā. Šoreiz rokā viņam daudz mazāk bīstams priekšmets: roze. Ir saulaina pēcpusdiena, un tāpēc šķiet pilnīgi neiespējami, ka Alenka i neradīsies iespēja aplūkot pani Trojanovu tuvumā gan ārā uz trotuāra, gan iekšā sieviešu apģērbu veikalā.

Diemžēl pane Trojanova vēl arvien nenāk. Un neatnāk. Pēc saņemtajām ziņām viņa gan izgājusi no mājas, taču acīm redzami tuvāku pazīšanos ar panu Sklenaržu nevēlas nodibināt. Vai nu uzskata par nepieklājīgu satikties ar Sklenaržu vēl pirms vīra bērēm un tādēļ nav ieradusies, vai arī nav vēlējusies neko citu kā vien zaudējumu atlīdzināšanu. Tagad šķiet, pa pane Trojanova piedevusi vainīgajam tāpat. Starp citu, viņa sarkanā roze izskatās ļoti banāli.

Pane Trojanova šajā bridi nedara nekā aizdomīga, viņa sēž pavisam citā Prāgas malā kādas kafejnīcas dārzā, dzer melnu kafiju un neliekas ne par vienu ne zinis.

Alenka un viņas pavadonis iesēžas taksometrā un brauc uz otru Prāgas malu. Juvelieru veikalā izklaidīgajai vadītājai jātiek galā vienai pašai. Alenka ir pilnīgi aizrāvusies ar savu detektīva lomu. Iesākums ir labs. Labi zinādama, ka visus izdevumus sedzam mēs, viņa kafejnīcas dārzā pasūta bagātīgu saldējuma porciju, kokteili, melnu kafiju, dažādas uzkodas un cigaretes. Viņa sēž neuzkrītošā vietā, no kurienes pane Trojanova labi saskatāma.

Tādēļ viņas pavadonim ir krietni vien jāpiepūlas, lai paliktu nepamanīts.

Bez šaubām, Alenas patīkamais piedzīvojums reiz beidzas.

—   Sī pane pie mums nekad nav bijusi! — viņa enerģiski paziņo. — Jitku nav ko meklēt. Viņa jums pateiktu to pašu.

Sirsnīgi pateicos viņai par pūlēm.

Neesmu gaišreģis. Toreiz vēl nespēju ieraudzīt faktu kopsakarību, kaut gan tāda pastāvēja. Drīzāk mani sāka mākt bailes, ka atkal esam nonākuši nāves punktā.

Nākošajā dienā saņemu ziņojumu par Filipīnas Ilra- hovas un Jozefas Nebušilovas apmeklējuma rezultātiem. Večiņas ilgi aplūkojušas Jozefa Trojana fotogrāfiju un pētījušas to caur brillēm, kuras pamīšus likušas uz acīm gan viena, gan otra. Pēc tam vienojušās, ka uzņēmumā redzamais cilvēks tikpat labi var būt viņš kā arī nebūt.

—  Viņu liecībai nav nekādas nozīmes, — rezumē mans pilnvarotais.

Tai nebūtu lielas nozīmes arī tad, ja tā būtu simtprocentīgi apstiprinoša, jo tā ir liecība par jau mirušu cilvēku. Liecinieču nopratināšana bija tikai formalitāte, nekas vairāk. Daudz vairāk mani sarūgtina juvelieru veikala Alenas noliedzošā liecība. Lai gan ari uz to nevar pilnīgi paļauties.

Kurš aiznesis no Trojanu skapjaugšas koferi, kas tur bijis iekšā, un uz kurieni tas aiznests? Ko lai iesāk ar pirkstu nospiedumiem uz injekciju šļirces? Kriminālizmeklēšanas darbinieki apgalvo, ka tie ir vīrieša pirkstu nospiedumi, bet vairāk arī neko viņi nevar pateikt. Pēc Trojana dzīvoklī atrastajiem papīriem cenšamies noskaidrot Jozefa Trojana paziņas. Galvenokārt tie bijuši viņa kolēģi. Nekādu norādījumu par citāda veida sakariem nav vai arī šie norādījumi iznīcināti. Pēdējā gadā pasliktinājušās arī attiecības ar darbabiedriem. Kādas izdevniecības redakcijā mums pateica:

— Agrāk viņš centās dabūt kādu darbu. Pēdējā laikā šķita, ka viņam tas ir pilnīgi vienalga.

Vai no tā man jāsecina, ka viņš nodarbojies ar sērijas C-L realizēšanu? Taču divdesmit četri tūkstoši ir tikai niecīga daļiņa no kopējās summas. Kur palikusi pārējā nauda?

Zināms skaits banknošu sadedzis, taču nebūt ne visas. Maz ticams, ka noziedznieki nolaupījuši tikai šos divdesmit četrus tūkstošus.

Panes Trojanovas izturēšanās pagaidām nemodina aizdomas. Atraitne iesniegusi lūgumu notariātā, lai viņai no laulātā drauga tekošā rēķina tiktu piešķirta nepieciešamā summa bērēm un iztikai. Devu rīkojumu šo lūgumu izpildīt.

'Jozefa Trojana mirstīgās atliekas nodotas kremācijai. Pane Trojanova nav izsūtījusi paziņojumus par viņa nāvi. Viņa ievietojusi tikai īsu sēru vēsti avīzē. Tādēļ bēru viesu ieradies maz. Jozefam Trojanam bija daži radinieki ārzemēs. Tie par viņa nāvi tā arī neuzzināja.

Uz kremāciju ieradās tikai Emīls Valoušeks ar savu sievu, vairākas ziņkārīgas sievas no mājas Holešovicē, daži cilvēki, kuri Jozefu Trojanu agrāk pazinuši un uzskatījuši par savu pienākumu parādīt viņam pēdējo godu, un četri mūsu līdzstrādnieki — trīs vīrieši un viena sieviete. Uz manu lūgumu kriminālizmeklēšanas nodaļa atsūtījusi Karličeku. Karličeku pane Trojanova atceras pietiekami labi, lai viņš spētu novērst jaunās sievietes uzmanību no pārējiem mūsu darbiniekiem.

Kremācijā viss iet kā pa konveijeru. Viesi, kuri ceremonijai nepievērš nekādu uzmanību, izskatās visai ikdienišķi.

Starp citu, pane Trojanova, tērpusies sēru tērpā, kurš viņai ļoti labi piestāv, un aizsegusies ar atraitnes plīvuru, liekas, nevienu neredz.

Taču ieradies vēl kāds pavadītājs: sekretārs Sklenaržs. Stāv bikli maliņā, turēdams cepuri rokā; sejā godbijīga izteiksme. Pane Trojanova neieradās uz satikšanos, un vīrietis, acīm redzot, nolēmis satikt viņu šeit. Pagaidām nav tuvojies, un iespējams, ka pane viņu pat nav pamanījusi.

Ceremonija nevelkas ilgi. Pane Trojanova kopā ar māsu un svaini iznāk no zāles. Tikai tagad pans Sklenaržs pieiet viņai klāt.

Ar nopietnu sejas izteiksmi, kā jau pieklājas, viņš izsaka savu līdzjūtību. Valoušeku pāris par šo cilvēku jau droši vien dzirdējis. Savu ceļasomu pane Trojanova paņēma no viņiem aizvakar. Maz ticams, ka viņa būs noklusējusi starpgadījumu ar aplieto kleitu.

Abu sarunu pagalmā noklausījās.

Sklenaržs izsaka nožēlu, ka pane Trojanova vēl arvien nav devusi viņam iespēju atlīdzināt nodarītos zaudējumus. Taču viņš neva,r to aizmirst un lūdz pani pieņemt sāpju naudu. Citādi nejutīsies mierīgs. Zem plīvura nevar saskatīt panes Trojanovas seju. Atraitne tikai papurina galvu, it kā šī saruna viņu nepatīkami apgrūtinātu. Pieklājīgā un lūdzošā pozā gaidošais Sklenaržs beidzot izdzird atbildi: «Seit nav īstā vieta par to runāt. Rit četros pēcpusdienā būšu tajā pašā kafejnīcā.»

Viņa pagriežas un aiziet. Sklenarža klanīšanos un pateicības vārdus vairs ne redz, ne dzird.

Netālu sarunājas divas vecākas sievietes, kuras dzivo tajā pašā Holešovices mājā. Vai nu mums ir laimējies, vai arī gluži vienkārši darām savu darbu pēc labākās sirdsapziņas. Sievas, kuras, šķiet, tenko, nekad nav par ļaunu noklausīties. Un šīs abas, spriežot pēc skatieniem, ko tās raida, runā par pani Trojanovu. Viena no viņām saka šos visai svarīgos vārdus:

— Sai sievietei nav kauna pat bērēs! Ar'šo cilvēku es viņu redzēju kopā pagājušo gadu. Kopš kura laika mīļākie nāk uz vīru bērēm?

Pēc stundas šī sieviete jau sēž manā kancelejā.

Viņu sauc Anežka Sporžilova.

—   Ja tas interesē varas iestādes, — viņa labprāt pastāsta, — tad es par to varu galvot. Ar šo skaistulīti esmu viņu redzējusi pat divreiz. Pavasari viņi abi kopā iekāpa tramvajā pie «Bērnu pasaules», bet pirms ziemsvētkiem satiku viņus, nākot cauri parkam no darba. Viņi stāvēja pie strūklakas, un viņš tai kaut ko čukstēja ausī. Mani nepamanīja ejam garām. Taču precīzi datumu, kad tas notika, nevaru pateikt.

—   Tas nav svarīgi, pane Sporžilova, — es saku. — Vai jūs varat galvot, ka tas bija tas pats pans?

—   Pilnīgi noteikti. Tas ir tas pats cilvēks.

—   Labi. Nevienam nestāstiet par savu liecību. Esmu jums ļoti pateicīgs, taču, ja jūs kādam to izpaudīsiet, ar to tiks nodarīts liels jaunums; mēs noteikti to uzzināsim, un mums nāksies jūs arestēt.

Šādam brīdinājumam, manuprāt, vajadzētu iedarboties nekļūdīgi. Tagad viss kļuvis skaidrāks. No Valouše- kiem Trojanova zvanījusi Sklenaržam, un abi norunājuši, ka nospēlēs komēdiju ar vīna izliešanu. Viņi notēloja iepazīšanos par jaunu. Mūsu acīs pans Sklenaržs līdz šim bijis epizodiska persona, kurai neesam daudz pievērsuši uzmanību. Tagad situācija kļuvusi jo interesantāka tādēļ, ka pane Trojanova slēpj savu pazīšanos ar viņu.

Turpmāk Sklenaržs tiks bez pārtraukuma novērots. Mīļākais to nepamanīs, jo ir pārliecināts, ka viņiem izdevies mūs apmuļķot.

Nākošajā dienā pēc bērēm četros pēcpusdienā abi satiekas kafejnīcā un turpina savu komēdiju. Trojanova vairs nav tērpusies sērās. Gluži otrādi. Vasaras karstums devis viņai iespēju apģērbt kaut ko tik gaisīgu, cik vien pieklājības normas to atļauj.

Sekretārs Sklenaržs — viņam ir apmēram četrdesmit pieci gadi — tēlo iemīlējušos. Trojanova miermīlīgi smaida.

Pulksten piecos Sklenaržs kā īsts kavalieris samaksā rēķinu, taču nebūt neizvelk tūkstoškronu zīmi. Viņi kājām dodas uz veikalu, pie kura vitrīnas Sklenaržs vēl nesen stāvēja ar rozi rokā.

Mums viss ir zināms. Trojanova izvēlas sev tērpu.

Tērps viņai piestāv, un Sklenaržs dedzīgi pierunā sievieti, lai viņa piekrīt tā iegādei.

Viņa augstsirdīgi uzklausa sava pielūdzēja lūgumu.

Izgājuši no veikala, viņi kājām dodas uz pirmās šķiras restorānu, Jai tur pavaditu vakaru. Spēlē klusināta mūzika. Sklenaržs un Trojanova sēž atsevišķā kabinetā un īsina laiku ar sarunām pusbalsī. Sadzirdēt diemžēl neko nav iespējams. Taču šķiet, ka nekā vairāk par simpātiju apliecinājumiem arī nedzirdētu.

Viņi dodas prom samērā agri. Sekretārs Sklenaržs tajā dienā ir iekritis pamatīgos izdevumos. Restorānā viņi atstāj tukšu šampanieša pudeli, un viņiem tiek pasniegts rēķins par vairākiem simtiem kronu. Restorāna priekšā «nejauši» stāv taksometrs. Bez šaubām, kavalieris Sklenaržs tam nepaiet garām. Viņš aizved Trojanovu mājās. Novērošana izvērsta plaši un daudzpusīgi.

Par pārējo uzzināšu rīt no rīta.

Sklenaržs atvadījies no panes Trojanovas, viņai ilgi skūpstīdams roku; pēc tam iesēdies atkal taksometrā un nosaucis sava dzīvokļa adresi. Izkāpis ārā, samaksājis par braucienu, atslēdzis mājas vārtus pats ar savu atslēgu un nozudis aiz tiem.

— īsi pirms septiņiem no rīta redzēts iznākam no mājas, — ziņo mans darbinieks. — Ģērbies ikdie- nišķāk nekā iepriekšējā dienā, ejot uz tikšanos ar pani Trojanovu. Šķita, ka steidzas uz darbu. Viņa ceļamēr- ķis vēl nav zināms. Taču noskaidrots, ka mājā, kur it kā atrodas viņa dzīvoklis un kur pavadījis nakti, nav neviena iemītnieka, kam būtu Sklenaržs vārdā.

Tātad viņam ir cits uzvārds. Tas mani nepārsteidz.

Panes Trojanovas noslēpumi sāk nākt gaismā. Noteikti jābūt kādam iemeslam, kādēļ jaunā atraitne'' negrib, ka mēs uzzinātu par viņas seno pazīšanos ar šo cilvēku. Viņa saprot vai vismaz nojauš, ka novērojam viņu, un tāpēc cenšas kā mācēdama, lai viņas pazīšanos ar panu «Sklenaržu» uzskatītu par tikko nodibinātu. Turklāt viņai acīm redzami nepieciešams ar šo cilvēku tikties, jo citādi taču viņa varētu savam mīļākajam piezvanīt un pateikt apmēram tā: «Dārgumiņ, nerādies manā tuvumā kādas trīs nedēļas, kamēr maniem vajātājiem apniks.»

Nekas, mēs jums parādīsim, kā zvanīt uz apbedīšanas birojiem, dārga pane Trojanoval

Desmitos no rīta es jau zināju, ka «Sklenaržs» devies uz pilsētas dienvidu nomali, kur atrodas laboratorija, kas veic izmēģinājumus ar sīkiem dzīvniekiem. Atzīmējis savu kartīti, atlicis to atpakaļ plauktā un steidzies tālāk. Uz viņa kartītes stāv rakstīts: Romāns Haliks.

Viss saskan. Mājā, kurā nedzīvo pans Sklenaržs, toties dzīvo pans Haliks.

Izsaucu pie sevis Ērgli, kuram ir ne tikai ērgļa acs, bet arī ērgļa asā nojauta.

Es jautāju: — Kur gan vēl citur var dabūt tetānu un citas tamlīdzīgas jaukas mantiņas, ja ne tādā iestādē, kādā strādā pans Haliks, saukts Sklenaržs? Lūdzu to noskaidrot, taču tā, lai panam Halikam nerastos ne mazāko aizdomu.

—   Sīkums! — atmeta ar roku mūsu brašais Ērglis.

—  Būs darīts.

Viņš izlūdzas sarunu ar iestādes vadītāju, cienījamu profesoru un pazīstamu zinātnieku, kurš nav pārlieku ziņkārīgs. Brīdina viņu, ka jāklusē, ka paļaujas uz profesoru.

—   Haliks? — pārjautā Ērglim iestādes vadītājs.

—   Darbinieks, apbalvots ar visai necilām spējām, taču veikls un pieredzējis.

Haliks studējis dabaszinātnes. Viņa veiklība izpaužas tādējādi, ka ļoti izveicīgi prot noķert baltās žurkas aiz astēm un izdarīt ar tām vajadzīgos mēģinājumus. Viņš strādā zinātņu doktores Mačkovas grupā. Starp kāmjiem, žurkām un jūras cūciņām jūtas kā mājās.

—  Varu jūs iepazīstināt ar viņa pienākumu sarakstu visos sīkumos, — bilst pazīstamais profesors.

Viņš pats sameklē vajadzīgās ziņas.

Romana Halika galvenais pienākums ir zvēriņu ēdināšana izmēģinājuma nolūkos gan ar barību, kas satur vitamīnus un citas nepieciešamās vielas, gan ari ar tādu, kas tās nesatur. Viņam tiek uzticēti ari dažādi citi darbi. Piemēram, inficēšana, potēšana un tamlīdzīgi pienākumi. Ērglis pētī sarakstu ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš patiesi tur kaut ko saprastu.

Pēc tam uzdod nepārprotamu jautājumu:

—  Vai viņam ir pieejamas dažādās tetāna kultūras?

—   Atsevišķos gadījumos jā. Lūk, te ir. Nesen pētīja tetāna antitoksīnu iedarbību. Skapi, par kura saturu viņš atbildīgs, glabājas lielāks skaits bīstamu vielu;

taču doktore Mačkova vienmēr slavējusi Haiiku par viņa apzinīgumu.

Ērglis atgriežas nelokāmi pārliecināts, ka Haliks nav nekāds ģēnijs. Viņa spējas nebūt nav uzskatāmas par izcilām. Akadēmiķis no viņa nekad neiznāks.

Izsaucu uz apspriedi vecāko leitnantu Skalu.

—   Hm, — domīgi saka Skala, — manuprāt, tas pastiprina aizdomas par slepkavību ar panes Trojanovas līdzdalību. Halika pirkstu nospiedumus mēs dabūsim visā drīzumā. Ja tie atbildīs pirkstu nospiedumiem, kurus atradām uz injekciju šļirces, būsim spiesti viņu apcietināt.

Es atbildu:

—   Sādā gadījumā abi varēs apgalvot vienu un to pašu, ka vienīgais slepkavības iemesls bijusi vēlēšanās atbrīvoties no nevēlamā vīra. Labāk būtu pagaidīt, kamēr viņus varēs pieķert vēl kādā citā noziegumā. Trojanova jūt, ka mēs viņu novērojam, taču Romanam Halikam šķiet, ka viņam ir pilnīgi brīvas rokas.

Skala uzskata, ka Haliks ar Trojanovu notēlojuši savu iepazīšanos «no jauna» tādā steigā tikai tāpēc, ka viņiem neatliekami vajadzējis par kaut ko vienoties. Tagad tas noticis. Tā daudz vairāk neko izsekot nevarēsim.

—   Iespējams, ka Halika dzīvoklī var atrast kaut ko kompromitējošu, — viņš piebilst. — Piemēram, to pašu priekšmetu, kurš nozudis no Trojana skapjaugšas.

Iespējams, ka var atrast, taču tikpat labi var ari neatrast.

—  Jozefs Trojans noteikti bijis viens no 286. kilometra tūristiem, — es saku.

—  Tam ir neapšaubāms pierādījums — viņa nespēks, kurš izskaidrojams ar īslaicīgu insulīna trūkumu. Ne Halika izskats, ne izturēšanās neatbilst otra tūrista ārējām pazīmēm, tā tūrista, kurš, pēc visa spriežot, bez apdomāšanās varēja nošaut sešpadsmitgadīgo meiteni, pieliekot viņai pistoli pie krūtīm. Halikam drīzāk piestāv slepena noindēšana ar tetānu.

—   Jūs tātad gribat teikt, — pamāj Skala, — ka Haliks tuvākajā laikā satiksies ar to melnmataino, cietsirdīgo vīru, ja viņam bijis kas kopīgs ar afēru C-L.

—   Jā. Un viņi satiksies, nemaz neslēpdamies, jo

domā, ka mums viņu noslēpums nav zināms. Pacentīsimies viņu pieķert ar pirkstu nospiedumu salīdzināšanu. Taču neizdarīsim secinājumus ātrāk, iekams nebūsim noskaidrojuši, ko viņš dara tad, kad nesatiekas ar pani Trojanovu, un kāds ir viņa paziņu loks.

Romāns Haliks tiek novērots, bet viņa izsekošana nesniedz mums nekādus jaunus faktus.

Toties mani pārsteidz ar savu apciemojumu Nacionālās bankas direktors Budinskis.

—       Esmu pilnvarots vērst jūsu uzmanību uz kādu svarīgu parādību, — viņš saka laipni, taču norūpējies. — Naudas pārpalikums apgrozībā pašlaik nepārtraukti aug. Pagājušajā nedēļā tas sasniedza četrus miljonus.

—   C-L banknotēs? — kļūdams drūmāks, jautāju.

—       Kur nu! īstā naudā. C-L nav redzēta. Sīs naudaszīmes tagad visur tiek uzmanītas.

—   Kā jūs to izskaidrojat?

Budinskis ķeras pie plaša jautājuma izklāsta. Darbaļaužu ienākumi un izdevumi, plānotie noguldījumi, vidējais tezaurācijas daudzums un citi faktori veido dažādu naudas plūsmu līdzsvarotu apgrozību. Šīs apgrozības intensitāte var gan atslābt, gan nedaudz pieaugt, kamēr valsts nesāk regulāri izlaist lielāku daudzumu banknošu.

—        No krastiem gluži šī straume ārā nekāpj, — skaidro Budinskis, — taču šķiet, ka pieplūdumu izsauc nezināmi brīnumdarītāji spēki, it kā darbotos kāds mūžīgais dzinējs, un tāpēc nevar neatcerēties sēriju C-L. šī sērija šajā savādajā likumsakarībā spēlē kādu noslēpumainu lomu.

Teiktais liek mums padomāt.

—  Vai viltojumi nav manīti? — es jautāju.

—   Neviena paša.

—       Es domāju sērijas apzīmējuma viltošanu. C var pārtaisīt par O, L — par E.

Budinskis neticīgi pasmaida.

—       To varētu konstatēt ar parastu lupu, ja nepamanītu no pirmā acu uzmetiena.

—   Vai pastāv sērijas O-E, O-L, un C-E?

—   Domāju, ka jā. Jāpārbauda.

Paraustu plecus.

—   Izdariet izmēģinājuma pārbaudi.

Budinskis izņem no kabatas portfeļa sarkanu piecsimt kronu zīmi.

—   Paskatieties, — viņš man rāda. — Tā ir sērija A-P, taču kāds piezīmējis pie burta P vēl vienu pus- aplīti un iznākusi sērija A-B. Atklājām to pavisam vienkārši — kasieris, naudaszīmes pārskaitot, bija samitrinājis pirkstu un piezīmēto pusapliti mazliet izsmērējis. Vērīgāk ieskatoties, katra pievilkta svītriņa vai aplitis ir pamanāmi.

—   Labi, — es pamāju. — Taču tā nav ne tūkstoškronu zīme, ne arī sērija C-L. Paglabājiet to. Mēs vēl pie šī jautājuma atgriezīsimies. Pagaidām labāk dosimies pa citām — drošām pēdām.

Es neinformēju Budinski par sīkumiem. Viņam ir zināms tikai, ka domāju Jozefa Trojana tekošo rēķinu.

Haliks, alias Sklenaržs, turpina Trojanovas «aplidošanu». Kādā vakarā viņi atkal dodas uz restorānu, taču restorāns šoreiz ir mazliet vienkāršāks, toties pēc tam pārītis iegriežas bārā, kas gan domāts ārzemniekiem, bet bāztin piebāzts ar pašmāju ļaudīm.

Mums ir lieliska izdevība. Haliks skrimšķina grauzdiņus un slauka pirkstus papīra salvetē. Pat ja viņš to izdarītu sevišķi rūpīgi un grauzdiņi neizrādītos sevišķi taukaini, uzdzerot pirmšķirīgu vinu, noziedznieks atstās skaidri samanāmus pirkstu nospiedumus uz glāzes, jo stikls ir notriepts ar speciālu pastu. Bāra palīgtelpās par raitu apkalpošanu rūpējas divi Skalas operatīvās grupas darbinieki.

Pane Trojanova nav lūdzama ne pie grauzdiņiem, ne arī dzērienu nobaudīšanas; arī dejot, neskatoties uz sērām, viņa iet jo labprāt. Bet pakalpīgais viesmīlis pa to laiku spēj tikai mainīt glāzes. Tikko Haliks iztukšojis savu glāzi, viesmīlis uzliek jaunu, bet izdzerto aiznes, pasniedz tīras papīra salvetes. Sādā iestādē strādā visaugstākās klases oficianti, kuri labāk par panu Haliku zina, kas pienākas un kas ne.

Skalas darbinieki pa šo laiku ieguvuši lielu daudzumu precīzu pirkstu nospiedumu.

Noguruši paziņo, ka nu jau to ir gana.

Laboratorijā pirkstu nospiedumus nekavējoties apstrādā.

Pret pusnakti negrozāmi pierādīts, ka nospiedumi uz saindētās injekciju šļirces bijuši Romana Halika pirkstu nospiedumi.

Sajā laikā pane Trojanova bārā smejas jau pārāk vaļīgi. Kad Haliks viņu uzlūdz dejot, sieviete jauc soļus.

Divos naktī viņa ir pamatīgi iereibuši.

Romāns Haliks samaksā rēķinu. Piectūkstošu banknoti, kuru viņš izvelk no kabatas portfeļa, rotā sērijas A-K apzīmējums. Pakalpīgais viesmīlis saņem karalisku dzeramnaudu.

Haliks pavada pani Trojanovu. Svaigajā āra gaisā abi mazliet līgojas. Kā saukti pie bāra stāv divi taksometri, kuru vadītāji līdz šim visiem teikuši nepatiesību — kaut gan nē, tā tomēr ir patiesība! — ka viņi ir aizņemti. Romāns Haliks ar zināmām pūlēm aizvelk uz kājām nedrošo pani Trojanovu līdz pirmajam taksometram. Tikko tas sāk braukt, sakustas arī otra mašīna, kura seko pirmajai.

Šoreiz Haliks neved vis Trojanovu uz viņas māju, bet gan aptur taksometru pie sava dzīvokļa durvīm. Trojanova izkāpj ārā, un mašīna aizbrauc. Viņa apjēdz situāciju un skaļi protestē, ka neatrodas pie savas mājas.

Viņas balsi var labi dzirdēt vēl aiz stūra. Nakts klusumā var saprast arī dažus mierinošus Halika vārdus. Viņš kaut ko runā par kafiju. Pane Trojanova ir tik apreibusi, ka turas pie sienas. Romāns Haliks atslēdz durvis. Pēc tam maigi saņem pani Trojanovu aiz elkoņa un palīdz viņai ieiet iekšā.

No stūra iznirst apsardzes postenis, jo mājas ieeja tiek apsargāta. Ir zināms, ka Halika dzīvokļa logi — dzīvokli ir priekšnams un viena istaba — iziet nevis uz ielu, bet gan uz augstu sētu ieskautu pagalmu.

Romāns Haliks ir šķirtenis. Ir pamats domāt, ka iereibuši pane Trojanova neatrodas pie viņa pirmo reizi.

Bez šaubām, esmu vēl nomodā. Sēžu savā kancelejā kopā ar vecāko leitnantu Skalu.

Budinskis ar savu stāstu par četriem miljoniem darījis mani nemierīgu. Vai labāk būtu teikt: «uzkurinājis». Es saku: — Trojanova atskurbs, tiklīdz pārkāps Halika dzīvokļa slieksni, un viņi beigs spēlēt savu rnums domāto komēdiju. Taču tā nebūt nebūs divu mīlētāju tikšanās. Baidos, ka mēs velti kavējam laiku.

—  Vislabākais būtu visu šo spēlīti izbeigt, — ierosina Skala.

—   Jā, — es piekrītu pēc īsas šaubīšanās. — Taču, ja mēs tur tagad ielauzīsimies, viņi var iznīcināt kādu mums nepieciešamu dokumentu. Labāk būtu ļaut viņiem mierīgi aiziet. Aizturēsim uz ielas un tūlīt aizvedīsim uz nopratināšanu. Ja viens no viņiem iznāks ārā ātrāk, otram par tā apcietināšanu iepriekš nekas nav jāzina. Dzīvoklī mēs droši vien neatradīsim nekā. Taču varam cerēt, ka, negaidīti apvainojot Haliku slepkavībā, mēs viņu pārsteigsim un, abus konfrontējot, panāksim, ka vainīgais atzīsies arī pārējos noziegumos.

Ķeramies pie operācijās organizēšanas. Trijos no rīta esam teicamā gatavībā.

Sēžam ar Skalu kancelejā, kaut gan maz ticams, ka Haliks ar Trojanovu dosies prom tādā agrumā. Esam iedzēruši karstu kafiju un pēc iespējas ērti ierīkojušies mīkstajos krēslos pie konferenču galda. Degošās cigaretes mums palīdz īsināt laiku, kurš velkas bezgala lēni.

Miegs nenāca ne prātā. Tuvojās mirklis, kuru varēja uzskatīt par izšķirošu. Skala dalījās ar mani manās rūpēs, kaut gan viņa darbs bija padarīts.

Viņam bija zināms Jozefa Trojana slepkava.

Tā pagāja stunda, kura man likās drausmīgi gara.

Četros un divās minūtēs spalgi iezvanījās telefons. Tā bija tiešā slepenā līnija.

—   Kaut kas noticis, — es sacīju.

Bez šaubām, es domāju par mūsu operāciju, nevis kaut ko citu.

Romana Halika dzīvoklī pirms brīža bija noticis sprādziens, kurš sagrāvis arī divu kaimiņu dzīvokļu sienas. Izcēlies ugunsgrēks.

—   Haliks un Trojanova miruši, — skan klausulē. — Ķermeņi sakropļoti un apdeguši. Nevaram tikt klāt. Gaidām ugunsdzēsējus.

Tad saruna pēkšņi pārtrūkst. Dzirdu tikai klikšķus.

Uz ielas valda apjukums un panika. Uzreiz neizdodas tikt ar to galā, kaut gan mūsu darbinieki notikuma brīdi atradušies tuvumā un varējuši veikt visus nepieciešamos darbus, lai ieviestu kārtību.

Jau uzaususi diena. Šaurā iela ar augstajiem namiem gar abām pusēm vēl grimst krēslā, taču šur tur jau ielauzušies slīpie saules stari. Apstājamies pie apsardzes izveidotās ķēdes. Izkāpjam no mašīnas un virzāmies tālāk cauri pūlim kājām.

Cietušās mājas iedzīvotāji, kā arī kaimiņu namu iemītnieki izskrējuši ārā pusapģērbušies. Ļaužu ir diezgan daudz, un pagaidām viņi lāgā nesaprot, kas īsti noticis. Skan kliedzieni un troksnis. Cilvēki glābj savus raudošos bērnus, daži iznesuši laukā arī mantas. Drošības iestāžu darbinieku paskaidrojumi un aizrādījumi netiek uzklausīti. Kaut gan vēl ir ļoti agrs, gājēji sa- drūzmējušies abās pusēs izveidotajam aizžogojumam un vairāki sanākuši arī tā iekšpusē.

Piecstāvīgais nams pa visām spraugām izdveš brūnu dūmu mutuļus, it kā būtu iekurinātas krāsnis ar sliktu vilkmi. Mājas durvis stāv plaši vaļā. Pa tām stiepjas iekšā divas resnas šļūtenes. Ugunsdzēsēju sūknis nīgri elso, ļaužu balsu kņadas pārmākts. Strauji izšaujas rudas liesmas.

Mūs abus ar vecāko leitnantu Skalu vienā mirklī apņem pārbiedēto iedzīvotāju kamols, viņu jautājumi un izsaucieni. Ar grūtībām ļaužu pūlim laužas cauri mūsu līdzstrādnieks, kurš stāvējis postenī pie mājas un kura garlaicīgo pienākumu pēkšņi nomainījis satraukums un steiga. Viņa apģērbs saplēsts. Uz sejas netīra, asiņaina svītra.

— Palieciet pie mums, — es viņam saku.

Mājas iekšienē ugunsdzēsēji cīnās ar liesmām. Komandas priekšnieks man ziņo, ka briesmas vairs nedraud. Apkārtstāvošie ļaudis dzird, ka var atgriezties savos dzīvokļos. Taču šķiet, ka viņi tam netic.

Divi dzīvokļi, kuri atradušies līdzās Romana Halika mājoklim, daļēji sagrauti. Pagaidām vēl neko nav iespējams precīzi noskaidrot. Vienā no šiem dzīvokļiem krītoša siena smagi ievainojusi astoņus gadus vecu bērnu. Mazajam tūlīt sniegta pirmā palīdzība. Pagaidām viņš-novietots kaimiņu mājā.

Pašlaik piebrauc sanitārā mašīna.

Izjautāju mūsu līdzstrādnieku, kurš atradies postenī. Viņš stāsta, ka, tiklīdz izdzirdis sprādzienu, kurš nodunējis it kā kaut kur mājas iekšienē, sācis svilpt, lai saaicinātu operācijai nozīmēto grupu. Pats meties pie ārdurvīm un piespiedis zvana pogu. Mājas iekšienē bijusi dzirdama dārdoņa, it kā grūtu kāpnes. Atskanējuši kliedzieni. Durvis atvērušās, sētniece izskrējusi ārā un pārbiedētā balsī sākusi saukt palīgā. Kāds kliedzis: «Deg!» Mājas iekšienē atspīdējusi blāzma; dedzis kaut kur augšstāvā. — Nebija ne mazāko šaubu, ka tas noticis trešajā stāvā pie Halika, — saka darbinieks.

—   Skrēju augšā. Dzīvokļa durvis bija izgāzušās. Taču varēju paspert priekšnamā tikai vienu soli. Man vajadzēja atkāpties, jo uzversmoja uguns. Pamanīju tikai vīrieti un sievieti. Pilnīgi…

—  Apskatīsimies, — pārtraucu viņu, lai izvairītos no sīkumu uzklausīšanas.

Apkārt drūzmējas ļaudis.

No mājas iznāk ugunsdzēsējs ar gāzmasku rokā. Viņa izskats un formas tērps liecina, ka cīņa ar uguni bijusi smaga.

—   Ugunsgrēks likvidēts! — viņš ziņo.

Šķiet, ka satrauktos mājas iedzīvotājus šie vārdi mazliet nomierina.

—   Iesim! — uzaicinu.

Ieejam mājā. Ugunsdzēsēju komandas priekšnieks iet pa priekšu. Viņam sekoju es, vecākais leitnants Skala, palīgdienesta priekšnieks, ārsts un mūsu darbinieks, kuram bija pavēlēts palikt pie manis.

Gaiss mājā ož pēc deguma, un tādēļ grūti elpot. Karstums ir liels. Pa kāpnēm tek netīrs ūdens, kurā peld sīkas lauzas. Metam likumu vairākām resnām šļūtenēm, no kurām vairs nešļācas ūdens. Trešajā stāvā satiekam vēl trīs ugunsdzēsējus. Viņi bradā pa peļķēm, skrūvē nost šļūteņu galviņss un novieto pie malas sūkņus. Ugunsdzēsēji ir slapji, netīri un drūmi. Acīm redzot, tikko beiguši aplaistīt abus ķermeņus, kuri spēcīgo ūdens strūklu ietekmē mainījuši savu stāvokli.

—   Ko mēs tur redzēsim? — negribīgi vaicā ārsts.

—  Vienīgi — kā viņus aizved uz sekciju.

Viņam negribas iet tālāk. Iet tālāk nozīmē sabojāt apavus un samērcēt bikses līdz pat ceļgaliem.

Mēs pārējie neesam tik smalki. Lai gan iet dziļāk iekšā patiešām nav lielas jēgas. Kuru katru brīdi jāierodas ekspertiem un komisijai.

Es jautāju darbiniekam, kurš mani pavada, vai pēc viņa domātu tajā brīdī, kad Haliku un Trojanovu pārsteidzis sprādziens, viņi bijuši ģērbti tā, it kā tikko būtu nākuši no āra.

—   Šķiet, ka jā, — viņš atbild. — Ari tagad domāju tāpat.

Logos nav palicis neviena stikla. Apdegušo un sa- mirkušo aizkaru skrandas karājas pie pārlauztas stangas. Sānu sienās rēgojas tik lieli caurumi, ka pa tiem var izlīst cilvēks. Vienā no tiem sprādziena vilnis iedzinis kādas mēbeles paliekas.

Durvis no priekšnama uz istabu, šķiet, bijušas atvērtas. Tāpēc tās tikpat kā nav bojātas. Trieciena spēks, traucoties cauri priekšnamam, izgāzis vienviru durvis, kuras ved uz koridoru.

Sīs durvis tagad vāļājas uz grīdas plāksnītēm, tās ir pa pusei salauztas, nobradātas un, acīm redzot, mazliet pabīdītas sānis, lai nemaisītos pa kājām. Durvīm ir patentalslēga, kuras mēlīte ir ārā. Tātad sprādziena mirklī tās bijušas aizslēgtas. Stenderes ir sadragātas, un slēdzenes ligzda, kas domāta atslēgas mēlītei, izkritusi ārā.

Aina atgādina notikušo 297,3. kilometrā.

Durvis guļ ar iekšpusi uz augšu. Atslēga nav redzama.

Izkustinu tās un pieceļu stāvus. Kopā ar Skalu pie- slienam pie sienas.

Atslēga iebāzta durvīs no ārpuses.

Mēs varam to viegli pagriezt un «atslēgt» durvis. Acīm redzot, kāds aizslēdzis tās no kāpņu puses. Haliks un Trojanova atradās dzīvoklī, tādēļ, pats par sevi saprotams, nav varējuši to izdarīt.

Secinājums var būt tikai viens. Kāds ieslēdzis Haliku un Trojanovu dzīvoklī. Tā kā atslēga palikusi slēdzenē, tad durvis no iekšpuses nav bijis iespējams atvērt.

Kam pieder šī atslēga? Varbūt to aizmirsis Haliks?

—  Tas bijis tas pats gangsteris, kurš nošāva meiteni, — min Skala.

Es jautāju vīram, kurš stāvēja sardzē pie mājas:

— Vai naktī kāds izgāja no mājas?

Atbilde neatstāj nekādu šaubu. Kopš brīža, kad durvis aizvērušās aiz Halika un Trojanovas, neviens māju nav ne atstājis, ne arī tajā iegājis.

Uzdodu operatīvajai grupai pārbaudīt, vai mirušajam Halikam ir klāt atslēgas. Varbūt tās atrodamas kaut kur dzīvoklī?

Nokāpjam kopā ar Skalu vienu stāvu zemāk. Arī tur gaisā ir deguma smaka, pludo dubļains ūdens. Noslaukām slapjās un netīrās rokas jau krietni vien nosmulētos kabatas lakatiņos. Mēs stāvam peļķē. No augšas pil ūdens. Darbinieks, kurš apsargāja māju, turas tuvumā, jo nav vēl saņēmis pavēli, ka var būt brīvs.

Mājā valda troksnis. Cenšamies netraucēt grupas, kuras veic savu darbu.

Mēs apspriežamies.

Ja Halika dzīvokļa durvis tikušas no ārpuses aizslēgtas pēc Halika un Trojanovas ierašanās un ja neviens līdz pat sprādzienam nav no mājas iznācis, tad nav šaubu, ka tās aizslēgusi kāda trešā persona, kura slē- pusies mājā.

Ir divas iespējas. Vai nu šis cilvēks ir kāds no mājas iedzīvotājiem, vai ari pilnīgi svešs.

Ja vainīgais meklējams mājas iedzīvotāju vidū, mēs varam visus nopratināt, taču drīzāk domājams, ka tas ir kāds svešinieks. Svešs cilvēks noteikti nebūtu iedrošinājies paslēpties kādā no attālākajiem dzīvokļiem un nebūtu palicis tur, pakļaujot sevi eksplozijas briesmām; tas nozīmētu sarīkot sev pašam lamatas. Viņš būs pārlaidis sprādzienu kaut kur drošībā un izmantojis vispārējo apjukumu, kad ļaudis metās ārā no mājas, lai nemanīti nozustu.

Kopā ar Skalu un darbinieku, kurš mūs pavada, nokāpjam lejā. Šķiet, ka mēs nekļūdāmies. Stikla durvis, kuras ved uz pagalmu, nav aizslēgtas. Tās var pavisam viegli atvērt.

Eju pa priekšu. Ja noziedznieks slēpies pagalmā, viņam patiešām bijusi lieliska izdevība, kad sākās panika, pamest namu neviena neievērotam. Uzmetis žaketi uz rokas, ar vaļēju apkaklīti, viņš varējis tēlot vai nu šīs, vai arī kaimiņu mājas iemītnieku, varējis uzkurināt paniku un uzturēties arvien pieaugošā pārbiedēto ļaužu pūļa vidū tik ilgi, cik vien vēlējies. Viņam nav bijis nekādas vajadzības rāpties pāri krietni vien augstajai sētai, kas iziet uz kaimiņu pagalmu.

Pagalms atgādina četrstūri, tā garākā mala mērojama ar'soļiem trīsdesmit.

Vidū aug liels koks. Tā pakājē — ar zāli klāts aplis, kas aplikts sīkiem akmentiņiem. Pārējo pagalma daļu aizņem tāpat apliktas dobes, kurās gan nekas neaug. Tajās redzama tikai tumši pelēka, putekļaina zeme, kas nav izmantojama sīko gružu, ķieģeļu šķembu, pelnu un citu atkritumu dēļ; tādēļ daudzstāvu māju ieskautie pagalmi ir tik nepievilcīgi.

Vienā stūrī samanāmas neveiksmīga mēģinājuma pēdas: kāds centies ierīkot bērnu rotaļlaukumu. Netālu no mājas ieejas atrodas apsūbējusi ietaise paklāju tīrīšanai. Te izskatās it kā izžuvušas akas dibenā, ko vienmēr apēno apkārtējo māju augstās sienas. Kaimiņu pagalmi nav daudz jaukāki.

Labajā pusē, attālāk no mājas un tuvāk sētai, stāv trīs skārda atkritumu kastes.

No mājas lidz pat kokam — visur mētājas stikla lauskas no izbirušā Halika loga. Ejot tālāk, skaidri var saskatīt sagrautā dzīvokļa tukšo logu.

Divi nelieli akmeņi no zālāja ielogojuma zem koka izkustināti no savām vietām. Abi ir apmēram dūres lielumā. Un bedrītēs, kurās tie gulējuši, smiltis ari nav paguvušas apžūt.

Tur nav daudz ko nodoties minējumiem. Sos akmeņus no vecās vietas kāds izgrūdis pavisam nesen. Var domāt, ka tas noticis paklūpot. Tātad bijis vēl tumšs.

— Sis puisis gaidījis viņus pašā dzīvokli, — saka Skala.

Zālē ir pēdas; pēc tām var spriest, ka vīrietis bijis vidēja auguma. Pēdām nav noteiktu aprišu. Piemītā zāle drīz vien atkal atžirgs.

Savienojot mājas durvis ar šo zālē ievilkto sliedi, iedomātā līnija ved uz trim atkritumu kastēm pie sētas.

Mūsu trīs acu pāri kā piekalti nevar atrauties no zemes. Dodamies uz sētu, jo mums visiem radušās svarīgas aizdomas.

Ap atkritumu kastēm zeme nokaisīta ar gaišāku brūnganu smilšu un bālganu pelnu kārtu. Biezāka tā ir aiz atkritumu kastēm. Un tur mēs ieraugām vairākus

skaidri saskatāmus ērti noapa|otu pazoļu un platu papēžu nospiedumus,

—       Sandales! — paskaidro Skala, kuram šinī jautājumā ir pieredze.

Aiz kastēm kāds slēpies. Kad pagriežamies atpakaļ, labi saskatāmi Halika dzīvokļa logi.

Skala uzkāpj uz vienas atkritumu kastes, lai neizmī- dītu pēdas. Uz vidējās kastes sāniem sienas pusē redzama gandrīz perpendikulāra tīrāka svītra.

—       Tupējis un noslaucījis kastes sānus ar ceļiem, — viņš spriež.

Vairāk neko nevaram noskaidrot. Dodamies atpakaļ. Pie pagalma izejas atstājam posteni.

Kāpjam atkal augšā pa kāpnēm. Ieradušās divas operatīvās grupas. Viena no tām ir Skalas grupa, kurā ietilpst arī Karličeks, otra — poručika Klecandas ļaudis. Karličeks nomēri mani ar ilgu, pārmetošu skatienu. Nesaprotu, kādēļ viņš to dara. Varbūt tādēļ, ka notikuma C-L izmeklēšanā es ciešu sakāves citu pēc citas.

Ieradušies speciālisti, ekspertu komisija un nacionālās komitejas locekļi. Ugunsdzēsēju komandas priekšnieks dod vārdu kompetentam pārstāvim, kurš ziņo, ka sprādziena sekas neapdraud ēkas drošību. Notiek vienošanās par neatliekamiem remontdarbiem.

Skala nosūta savu grupu pagalmā. Poručiks Kle- canda man pasniedz atslēgu saišķi, kas savērtas uz aplīša.

—       Jūs jautājāt par atslēgām, — viņš saka. — Mēs tās atradām pie mirušā.

Piemēroju vienu no atslēgām izgāzto durvju cilindriskajai slēdzenei. Der. Saskan gan atslēgas numurs, gan marka.

—       Vai pie mirušās sievietes jūs neatradāt nekādas atslēgas? — es jautāju.

—   Jā, te tās ir.

Paņemu arī Trojanovas atslēgas. Sāku tās aplūkot un salīdzinat. Sajā saišķī nav Halika dzīvokļa atslēgas.

Klecanda grib man vēl kaut ko ziņot.

Viņi atraduši maziņu misiņa ritentiņu, apmēram triju centimetru diametrā. Tam ir sīki robiņi. Vidū kvadrātveida atvere, no kuras rēgojas laukā stingri pielodētas metāla stieplītes galiņš.

—   Izskatās pēc tādas mīnas aparatūras, kura darbojas pēc laika degļa principa, — secina eksperts, kurš piedalījies arī izmeklēšanā 297,3. kilometrā. — Ritentiņš, acīm redzot, bijis savienots ar kādu ventilim līdzīgu priekšmetu. Tādu man vēl nav gadījies redzēt, taču nekas cits tas nevar būt. Pēc visa spriežot, ļoti jutīgs mehānisms. Kaut kas jauns. Nāves ierocis. Pie šiem sīkajiem zobiņiem vēl jābūt skalai. Domāju, ka, labi pameklējot, mēs te vēl varētu atrast arī citas detaļas.

—  Uz dzelzceļa līnijas mēs neko tamlīdzīgu neatradām, — es piezīmēju.

—  Varbūt tā bija nejaušība. Lai gan tur bija pilnīgi citi apstākļi. Trotilheksogēns noteikti izmantots arī šeit, taču apmēram trīsreiz mazākā devā. Pasta vagonā mīna bija paslēpta, tā darbojās pēc citiem principiem un bija aprēķināta daudz lielākai jaudai. Šeit taču ir mūra sienas, bet tur bija vienīgi plānās vagona sienas.

Es dodos prom. Cilvēki, kuri šeit strādā, neko neatstāj bez ievērības. Vēl tajā pašā dienā man pasniedz protokolu, lietiskos pierādījumus un fotouzņēmumus. Viru, kurš naktī stāvējis sardzē, atlaižu mājās. Lejā vēl brīdi uzkavējos pie vecākā leitnanta Skalas. Atdodu viņam Halika un Trojanovas atslēgas. Lūdzu, lai viņš atrod katrai atbilstošo slēdzeni.

—  Uzticēsim to Karličekam, — pamāj Skala. — Citādi klīst apkārt kā rēgs un visas domas citur.

Mani aizved viena no mūsu automašīnām.

Braucam garām kādam no ēdnīcu automātiem, kur jau var dabūt brokastis.

—  Dieva dēļ, apturiet! — es saucu. Pēkšņa mežonīga ēstgriba manī nomākusi visas citas izjūtas. Cilvēks nevar dzīvot bez ēšanas.

Paņemu trīs desiņas ar sinepēm, divas siltas maizītes un kausu alus. Paēdis, ar degošu cigareti mutē atkal iesēžos mašīnā. Mani pārņem fiziska svētlaime. Tagad vēl tikai tasi melnas kafijas, un jutīšos tikpat labi, it kā naktī būtu gulējis visciešākajā miegā.

Pa telefonu uzmodinu Loubalu. Klausulē atskan samiegojusies balss. Līdz pusdienām viņš ir brīvs, taču apstākļi mainījušies.

—  Man ir jaunumi, — es saku un pastāstu, kādi. — Sazvaniet Trepinski. Pagaidām man no jums nevajag neko citu kā tikai, lai jūs cik ātri vien iespējams

atsūtītu to darbinieci, kura redzēja Romānu Haliku pērkam Trojanovai jaunu tērpu.

—   Visvēlākais pēc pusstundas viņa ieradīsies pie jums, — apsola Loubals.

Iedzeru melnu kafiju, izsmēķēju cigareti un gaidu. Esmu mierīgs, šķiet, kāds izmisīgi sācis celt ap sevi sienu no mirušiem, lai paslēptos aiz tās. Taču tā nekur tālu nevar tikt.

Novērošanas dienesta darbiniece ierodas.

—   Sklenaržs-Haliks lielījies, — es saku, — ka dāmu apģērbu veikalā viņam strādā kāds paziņa. Vai jūs domājat, ka viņš ar šo cilvēku bija labi pazīstams?

—   Jā, — atbild darbiniece. — Draudzīgi pamāja, tikko ieraudzīja Haliku. Sasveicinājās ar rokas spiedienu. Acīm redzot, viņš labprāt pakalpoja Halikam.

—   Labi, — es atbildu. — Jūs nāksiet man līdz uz veikalu. Pulksten astoņos ierodieties, lūdzu, uzgaidāmajā telpā.

Nezinu, vai izdosies noskaidrot vēl citus Halika paziņas. Pagaidām mums ir zināmi tikai šie divi. Par otru es uzskatu draugu, kurš šonakt aizraidīja viņu uz viņpasauli.

Astoņos no rīta modes namā vēl nav sākusies īpaša ■ rosība. Mūsu darbiniecei nav vajadzības pavadīt mani iekšā. Halika paziņu satiekam ārā — viņš stāv aiz pusatvērtas vitrīnas, kuras stikls pa dajai aizsegts. Kaut ko dekorē. Viņš ir apmēram tāda paša vecuma, kā bija Haliks, nevainojami sasukājies, ar rūpīgi sasietu kaklasaiti. Apkalpojot pasūtītājas, nepieciešams uzposties.

Pabāžu spraugā galvu un laipni apvaicājos:

—  Vai drīkst? Man steidzīgi nepieciešams ar jums aprunāties.

Dekorators izbrīnījies atskatās.

—   Ejiet, lūdzu, iekšā. Uzmanīgi — stikls!

Bāžu roku kabatā pēc apliecības, un viņš bažīgi seko manām kustībām.

—  Man nepatīkami jūs apgrūtināt, — es saku. — Taču vai jūs, lūdzu, nebūtu tik laipns un uz mirkli nepārtrauktu savu darbu?

Aizslietnis, kas aizsedz vitrīnas stiklu, pagaidām noslēpj šo ainu no ziņkārīgo garāmgājēju acīm. Mākslinieks uzmanīgi izlien ārā pa spraugu un, jau atrazdamies uz trotuāra, aplūko mani ar neslēptu ziņkāri.

—   Ko jūs vēlaties?

—   Lai jūs pabeigtu vitrīnas iekārtošanu vēlāk.

Viņš paklausa man, un es pamāju mūsu darbiniecei,

kura mani pavadījusi. Pašlaik viņas pakalpojumi vairs nav vajadzīgi.

Kopā ar mākslinieku, kuram ir visai apjukusi sejas izteiksme, ieejam veikalā. Vairums pārdevēju noskatās. Viņiem nav ko darīt. Šobrīd veikalā atrodas tikāt viena pavecāka pircēja, kura veikala galā purina kaut kādu nokarenu drēbes gabalu. Viņai līdzās stāv pārdevēja, kura par to neliekas ne zinis; meiča gandrīz vai žāvājas.

Mākslinieks ved mani pa kreisi aiz biezas šķērssienas, pie kuras piestiprināta plāksnīte ar uzrakstu: «Pielai- košana. Tikai dāmām.» Tur viņš man piedāvā krēslu, no kura, laipni pateicies, atsakos.

—       Vai jūs pazīstat Romānu Halika kungu? — es jautāju.

—  Haliku? Bez šaubām. Viņš nesen pie mums bija.

Mākslinieks bez kādas vajadzības pieglauž savu garo

malu sakārtojumu.

—   Parādiet man, lūdzu, savus dokumentus.

Mākslinieks vispirms nervozi iebāž roku nepareizajā

kabatā. Pēc tam pasniedz savu pasj. Viņu sauc Aloizs Toužils. Pierakstu viņa vārdu un adresi.

—       Haliks toreiz bija ieradies kopā ar dāmu, — viņš paskaidro bez pamudinājuma. — Bet kādas trīs stundas pirms tam bija atnācis viens pats. Lūdza mani, lai dāmas klātbūtnē neuzrunāju viņu, esot stādījies priekšā citā vārdā. Tāda neliela lakstošanās… ko man pēc tam … taču …

Man ir labi zināms, ka Aloizs Toužils toreiz tiešām nav uzrunājis Haliku īstajā vārdā. Man ir zināms, ka viņi ir «tudraugi».

Es jautāju: — Vai jūs viņu labi pazīstat?

—       Mēs kopā gājām skolā. Kopā likām gala pārbaudījumus. Pēc tam ilgi netiku viņu redzējis. Saņēmu no tēva mantojumā modes preču veikalu, taču jaunie apstākli … Tagad strādāju šeit par mākslinieku. Esmu apmierināts.

Tas mani neinteresē.

—  Vai pēc skolas beigšanas jūs ar Haliku netikāties?

—   Pēc skolas beigšanas? Nē. Piedodiet. Vienu vai divas reizes redzējāmies abiturientu salidojumos — tas bija vēl pirms kara, pēc tam reiz satikāmies uz ielas. Pastāstījām viens otram, ko darām, uzaicināju viņu toreiz nākt strādāt pie mums veikalā, bet viņš mani izsmēja. Dzīvoja viens pats, ar sievu bija šķīries … Man ir trīs bērni, man nekad neienāktu prātā šķirties.

—   Un kopš tās reizes jūs vairāk neesat runājuši, lidz viņš ieradās, lai nopirktu kleitu?

Aloizs Toužils atkal lieku reizi pārbrauc ar pirkstiem savam matu sakārtojumam.

—   Vēl vienu reizi. Šogad agrā pavasarī. Vēl nebija nožuvis. Haliks ieradās pie manis. Ar kādu diezgan savādu lūgumu. Es to izpildīju, taču, ja jūs esat atnācis noskaidrot šo gadījumu, varu galvot, ka nesaskatīju tur nekā Jauna.

—   Varat nebaidīties, — nomierinu viņu.

—   Viņš lūdza… lai es viņam pagādāju divas figūras, tādas, kādas mēs liekam vitrīnās, — vīrieti un sievieti, lelles. Nezināju, vai varēšu tās dabūt. Tad viņš gribēja zināt, kur tās izgatavo, un, kad es pajautāju, kam viņam tās vajadzīgas …

Aloizs Toužils pamīņājas, atkal noglāsta matus un beidzot saka:

—  Viņš man atbildēja kaut ko visai dīvainu. Uzņēmu to kā joku …

—   Un ko tik dīvainu viņš jums atbildēja?

—   Viņš sacīja, — Aloizs Toužils palēnām atceras, — ka viņa mērķis ir izdarīt eksperimentus ne tikai ar žurkām. Ka no lellēm drīzumā pāries uz dzīviem cilvēkiem un dabūs par to miljonus.

—   Ko viņš ar to gribēja teikt?

—   Nezinu. Neko tuvāk nepaskaidroja. Vai nu viņš mani gluži vienkārši muļķoja, vai arī negribēja izpaust kādu noslēpumu. Vai viņš izdarījis ko nelikumīgu?

—   Velti mēs ar to nenodarbotos, — es atbildu. — Vai viņš dabūja šīs divas lelles?

—   Jā, — negribīgi atbild Aloizs Toužils. — Tepat no mums. Noliktavā mums jau sen mētājās kāds bojāts vīriešu manekens — ar vīriešu drēbēm mēs vairs netirgojamies, jūs jau to zināsiet — un turpat atradās arī kāda ļoti apbružāta sievieškārtas lelle, seja tai bija pavisam beigta, taču Haliks par to nebēdāja. Gluži otrādi, viņš apgalvoja, ka tieši tas viņam patīk.

Apgalvoja, ja lellei jau nebūtu nosists deguns, viņš pats to atsistu. Haliks dabūja tās par velti kā nevienam nevajadzīgus lūžņus.

—   Vai viņš pats tās aiznesa? — jautāju.

—   Aizveda. Nosēdināja taksītī aizmugurē, pats apsēdās blakām šoferim un aizbrauca. Mašīna bija veca, šoferis arī jau gados. Šoferis jautāja, vai braukšot uz rātsnamu, Haliks atbildēja, ka ne, lai braucot uz Visoča- niem, pēc tam pateikšot, kur tālāk, bet šoferis izmeta: «Re, ko, es atkal domāju, ka tie divi nolēmuši mest kopā kauliņus.» Ļaudis, kuri stāvēja apkārt, iesmējās, . un viņi aizbrauca. Vairāk es neko nezinu.

Ja Haliks toreiz apgalvojis, ka šīs divas skatlogu lelles viņam sagādās iespēju tikt pie miljoniem, un ja gadījums ar C-L patiešām devis miljonus, tad šī sakarība nudien ir apbrīnojami bezjēdzīga.

—   Vai pēdējo reizi, apmeklējot jūs, viņš nepieminēja lelles? — gribu zināt.

—  Nē, — papurina galvu Aloizs Toužils. — Pats viņš tās nepieminēja, un es viņam neko nejautāju.

Beidzot es atstāju mākslinieku Toužilu mierā.

6

Atgriežos savā kancelejā kājām. Saule man šķiet nogurdinoša. Kancelejā ir vēss. Melna kafija mani mazliet uzmundrina, taču tikai uz ceturtdaļstundu. Man vajadzētu izgulēties.

Pēc mana lūguma ierodas Trepinskis. Uz Trepinski, gluži kā uz Loubalu, var paļauties tāpat kā uz precīzu aparātu. Parasti arī viņa seja atgādina šādu aparātu, proti, tā nepauž neko.

— Jums jānoskaidro par Romānu Haliku viss, ko vien var noskaidrot, — es saku. — Turklāt jāatrod taksometra šoferis, kurš toreiz agrā pavasari vedis uz Viso- čaniem abas lelles. Sādu neparastu vedumu viņš noteikti atcerēsies. Gan mašīna, gan šoferis bijuši veci.

Izskatot visus attiecīgos uzskaites žurnālus, Trepinskis var samērā ātri gūt vajadzīgos rezultātus.

Pats dodos pie bankas direktora Budinska. Izsaucu viņu no kādas sanāksmes. Apmetāmies direktora darbistabā aiz cieši aizslēgtām, notapsētām durvīm.

—   Gribēju zināt, kas jauns ar sērijām, — es jautāju.

—  Vai esat darījuši visu nepieciešamo?

—       Bez šaubām! — atbild Budinskis. — C-L tiek stingri uzmanīta. Taču vairāk par jau zināmajiem divdesmit pieciem tūkstošiem nav manīts.

—       Mums jārēķinās ar iespējamiem pārveidojumiem, — es aizrādu. — Ja burti būtu iespiedu, sērijas apzīmējumu varētu pārveidot gan par O-L, gan C-E, gan O-E.

—       Sērijas O-L vispār nav, — pakrata galvu Budinskis. — C-E un O-E gan ir. Taču C nevar pārtaisīt par O tā, lai tas nebūtu manāms. Jūs pareizi teicāt, ka burti nav iespiedu. Pašreizējā šriftā augšā labajā pusē paliktu pamanāms kāsītis.

—   Nu tad paliek tikai sērija C-E, — es konstatēju,

—   jo L var pārveidot par E bez jebkādām sevišķām grūtībām, neviens kāsītis netraucē. Gluži otrādi, izskatītos pilnīgi dabiski. Tas jāpierāda. Savāciet vienkopus sēriju C-E. Jūs taču zināt, cik lielā daudzumā izlaistas šīs sērijas naudaszīmes.

Budinskis pamāj.

—       Esam jau par to domājuši. Jūs tātad apgalvojat, balstoties uz iepriekšējās izmeklēšanas datiem, ka šāda pārtaisīšana ir iespējama …

—       Sāda varbūtība jāpieļauj. Vārdu sakot, jāpārbauda katra sērijas C-E banknote.

Pagaidām neko vairāk nevaru darīt. Dodos uz mājām, piezvanu uz darbu, ka būšu tur pulksten astoņpadsmitos, un iekritu gultā.

Laikam visbriesmīgākais pasaulē ir labs modinātājs. Man šāda briesmīga manta pieder.

Esmu izsalcis kā vilks. Cilvēks nevar dzīvot bez ēšanas.

Beidzot atkal sēžu savā kancelejā, taču nebūt ne savā labākajā formā.

Uz mana galda guļ papīru kaudze, pa kuru nekautrīgi rakņājas Karličeks. Viņš gaida mani un izliekas, ka garlaikojas.

—       Nav spējuši uzrakstīt neko tādu, kas jau nebūtu zināms, — viņš pavēsti. — Man sāk likties, ka vissvarīgākais uzdevums bijis uzticēts man. Esmu to veicis, taču ziņojumu vēl neesmu uzrakstījis.

No rakstīšanas Karličeks vienmēr centies izvairīties, kaut arī tagad daudzējādā ziņā mainījies. Man šķiet, ka viņš taupa savu nevaldāmo detektīva talantu. Karličeks man atgādina trakulīgu, strauju kucēnu, kurš metas ūdenī, jo viņam liekas, ka tā ir cieta zeme.

—   Vai jūs domājat tās atslēgas? — es minu.

Es izvēlos draudzīgu toni, lai saruna risinātos nepiespiesti. Taču Karličeks izvairās no katra mēģinājuma.

—  Jā, tās pašas, — viņš apstiprina un izvelk atslēgas no kabatas.

Apsēžamies pie galda. Karličeks uzliek divus atslēgu saišķus uz galda virsas.

—   Ar panes Trojanovas atslēgām viss kārtībā, — viņš norāda uz mazāko saišķīti. — Sīs ir no viņas dzīvokļa, tās no mājas ārdurvīm, šīs no pasta kastītes. Bet šīs no piekaramās atslēgas pagrabā. Nekādu neskaidrību.

Jozefa Trojana atslēgas arī bija kārtībā.

—   Halikam piederējusi, lūk, šī dzīvokļa atslēga, — turpina Karličeks lēnāk nekā parasti, — tālāk — tā ir rakstāmgalda atslēga. Galds sprādzienā sadragāts un pēc tam pilnīgi sadedzis. Tas ir fiksēts protokolā. Galdā bijis krietns daudzums papīru. Pagaidām izdevies sazīmēt tikai kaut kādu apgaismošanas ierīču cenrāža atliekas, piezīmes, kas attiecas uz viņa darbu institūtā, dažādus ikdienišķus dokumentus un vairākas sērijas C-E tūkstoškronu zīmes.

Karličeks skatās uz mani un klusē.

—   Turpiniet! — es pamudinu viņu.

—   Kā vēlaties. Man šī sērija C-E šķiet visai aizdomīga. Tāpat man šķiet, ka Jozefs Trojans un Romāns Haliks bijuši labi pazīstami un Trojans, kurš mētājies pa pasauli, vienīgi pateicoties insulīnam, izturējies pret Halika un savas sievas attiecībām labvēlīgi. Visi trīs piederējuši pie vienas un tās pašas akciju sabiedrības. Trojans nonācis tādos apstākļos, kuri viņu spieduši likt lietā izdomu, lai tiktu pie naudas. Tā jau bija nevis dzīve, bet tikai nožēlojama eksistēšana, un Trojans varēja to uzskatīt par netaisnību, ko viņam nodarījusi jaunā iekārta. Ar tām tūkstoškronu zīmēm izstrādāja dumjību un tādēļ tika novākts no ceļa. Pirms tam tika novākti Vojtiržs un Srameks. Par seržantu Vranu un meiteni no 286. kilometra es nemaz nerunāju. Tālāk bija paredzēts novākt podporučiku Lenku, Tagad tika novākti Trojanova un Haliks. Gluži vienkārši šeit darbojas kāds, kurš pamazām no visiem grib tikt vajā. Un, ja tas vēl nav izdarīts, tad sekos tālākas slepkavības, tādēļ mums jābūt uzmanīgiem. Kāds negrib dalīt laupījumu ar pārējiem. Visbriesmīgākās alkas ir alkas pēc naudas. Tiklīdz cilvēks padodas tām, noziegumi sāk sekot cits aiz cita. Es nebūt negribu lasīt morāli. Gribēju tikai norādīt iniciatoru. Tā ir kāda tumša persona. Par pārējo bandu vairs nav ko runāt. To sagrāvusi dzīšanās pēc naudas. Mums jāatrod šis bestija. Mūsu rīcībā ir daļējs šī cilvēka ārienes apraksts, ko devuši autobusa pasažieri, ir pēdas pie atkritumu kastēm, šis cilvēks manīts slimnīcā, viņš ir pieredzējis ķīmiķis — tas viss var noderēt. Mums tātad jādabū rokā šis ķīmiķis ar smulgo seju un tumšajiem matiem, ķīmiķis, kurš dzīvo pāri saviem līdzekļiem un izskatās pavisam necils, kad nokrāso bārdu zilgani melnu.

Karličeks bija aizrāvies. Viņš nepārtraukti mirkšķināja acis. Sajā brīdī nekādas atmiņas par Helēnu Dvorsku netraucēja viņa domas, ko bija pārņēmis darbs.

—   Jums taisnība, Karliček, — piekritu. — Taču izstāstiet līdz galam par atslēgām.

—   Kā vēlaties, — atkārto Karličeks. — Tātad Halika dzīvoklī nekas netika atrasts. Eksperti neatrada ne miņas no kaut kādas elles mašīnas. Papīru, koku un drānas aprijis uguns un ūdens. Taču kaut kas interesants tomēr uziets. Halikam piederējis liels māla pelnu trauks — keramikas izstrādājums, kuru sprādziens ietriecis bāra stiklā. Šķiet, ka tas bijis pilns ar cigarešu galiem. Haliks bijis visai mērens smēķētājs, turklāt smēķējis citas markas cigaretes. Tātad radušies jauni pierādījumi. Tumšmatainais tūrists-ķīmiķis ir kaislīgs dārgu cigarešu pīpētājs un uzturējies dzīvoklī apmēram trīs stundas.

—   Es to ņemšu vērā, Karliček. Taču izstāstiet tomēr par atslēgām.

—   Kā vēlaties, — atkārto Karličeks jau trešo reizi un šoreiz patiešām ķeras vērsim pie ragiem. — Sīs divas atslēgas ir no viņa darba galda institūtā un no kartotēkas skapja. Bija vēl viena atslēdziņa — no skapja, kur glabājas dzīvībai bīstamās vielas, taču to mēs atdevām, jo institūtā visi jau bija uztraukušies. Vai jums pret šādu rīcību nekas nav iebilstams?

—   Pagaidām ne.

—       Vēl saišķi bija mājas vārtu atslēgas. Bet šī maziņā, no abām pusēm izrobotā, noteikti der kādai piekaramai atslēgai. Slēdzeni nekur neizdevās atrast. Taču tas vēl nebūtu nekas. Reizēm pašas slēdzenes sen vairs nav, bet atslēdziņa karājas pie aplīša vai desmit gadu. Taču te ir vēl viena atslēga, redziet, šī. Astoņus centimetrus gara. Tādu balastu gan būtu muļķība nēsāt līdzi, ja to nekur nelieto. Tā ir mūsdienu atslēgu priekštece, tātad ļoti veca. Durvis, kam tā derētu, pagaidām neesam atraduši.

Noņemu šīs abas nemodernās atslēgas no aplīša.

—   Drīz mēs par tām kaut ko uzzināsim, — es saku.

Steidzīgi meklēju rokā Trepinski. Viņš noorganizējis

divdesmit cilvēku lielu grupu, kura ievāc ziņas. Aloizs Toužils nevarēja atcerēties precīzi datumu, kad Haliks aizvedis lelles. Taksometrs ir bijis privātais. Uz priekš- šējā stikla tam bijusi privāta šofera izkārtnīte. Bez šaubām, mēs nevaram prasīt no Aloiza Toužila, lai viņš atcerētos no galvas vārdu, kas tur bijis rakstīts.

—       Ja jums ir mazliet laika, Karliček, — es saku, tad uzkavējieties pie manis. Pēc stundas taksistam vajadzētu būt klāt.

Karličeks it kā piekrizdams pamirkšķināja.

—       Biedrs vecākais leitnants man teica, ka es varot palikt pie jums, ja tas esot vajadzīgs, — viņa tonis atkal iegūst goddevīgu pieskaņu.

—   Lieliski! Nu tad iesim vakariņās.

Taču Karličeks nemierīgi triņājas.

—       Varbūt jūs jau esat paēdis? — stingri paveros viņā.

—   Nē. Vēl neesmu, bet…

—   Ļoti labi. Vakariņosiet kopā ar mani.

Karličeks uzmet man rezignētu skatienu un beidzot bēdīgi piekrīt.

—   Klausos.

Trepinskim tiek pavēlēts mani nekavējoties dabūt rokā, tiklīdz viņa meklējumi vainagosies panākumiem. Pagaidām ar Karličeku dodamies vakariņās.

Mēs apsēžamies pie galdiņa labā restorānā. Ne vārda par šo gadījumu. Runājam par visu ko citu. Man izdodas Karličeku mazliet izklaidēt. Viņš pastāsta, ka dzīvo kopā ar māti, brāļu un māsu viņam nav, no sākuma gribējis kļūt par mūziķi, bet māte lauzījusi rokas, taču, kad kļuvis par kriminālizmeklēšanas darbinieku, viņai rokas pavisam nolaidušās. Pavadām laiku patīkami. Karličeks vēl nav kļuvis tāds pats kā agrāk, taču ar viņu acīm redzami iet uz labo pusi.

Mēs gatavojamies iet prom, kad mani sauc pie telefona,

—  Mēs viņu atradām, — Trepinskis īsi paziņo.

—   Es gribu ar viņu tūlīt runāt.

—   Lūdzu. Viņš ir mājās. Viņam ir B kategorijas mašīna, Šīs mašīnas šodien nestrādā.

—   Ja arī strādātu, es viņu palūgtu pārtraukt darbu, — saku. — Būšu kancelejā. Lūdzu, atvediet viņu uz turieni. Brīdiniet, ka aizkavēsim viņu kādu stundu vai pat divas. Brauciet ar mašīnu.

Mēs dodamies ceļā. Trepinskis piebrauc ar mašīnu, kuru pats vada, tieši tajā brīdī, kad mēs ar Karličeku pārkāpjam mūsu iestādes slieksni. Blakus Trepinskim cēli sēž gadus piecdesmit vecs rāma izskata vīrs, zem kura labsirdīgā, apaļā deguna kuplo īstas vectētiņa ūsas.

—   Paldies dievam, — viņš atzinīgi nodārdina, — tad nu reiz es ar' dabūnu pabraukāties. Jau trīsdesmit gadu, sēdēdams autiņā, neesmu tā atpūties. Tikai nezināju, kur likt rokas un kājas. Bet labā pēda tīri vai sāp. Kā ieraudzīju iztālēm sievieša cilvēku, tā nevarēju noturēties, nespiedis bremzi.

Šim cilvēkam ir jautras acis, kuras visu aplūko ar ziņkāri.

—   Tos ērmus? — viņš labprāt atbild uz manu jautājumu. — Kā nu neatcerēšos. Ko tikai man nav gadījies vest, bet šitāda delegācija manā mašīnā nekad nebija sēdējusi.

—   Uz kurieni viņš tās veda? — es jautāju.

—   Kaut kur uz Visočaniem. Precīzi diez vai varēšu atcerēties. Ceļu man rādīja tas pans. Pavisam nomalē … Nekad tur nebiju bijis. Galīgi pamesta, dieva un cilvēku nepieņemta vieta. Tādā drīzāk var dabūt nazi mugurā nekā naudu par vešanu. Kad beidzot bijām galā, apjautājos, vai tie kungi no aizmugures kāps jaukā paši vai man būs jāizceļ, tad es gan gribētu piemaksu — tā kā par čemodāniem, taču pans savu pan- optiku izvāca ārā pats. Lai gan skopulis viņš nebija. Iedeva dzeramnaudu.

—  Vai jūs viņu aizvedāt ari atpakaļ?

—   Nē. Viņš teica, ka viņam tur būs jāuzkavējas. Lelles pieslēja pie sienas, un es biju priecīgs, ka tieku prom. Acīm redzot, tā lieta nebija tīra, ja jau jūs tagad par to interesējaties.

—  Vai jūs nebūtu ar mieru tagad uz turieni aizbraukt?

—   Tūlīt? Lai notiek. Mana vecā dabūs mazliet pa- drebināties, bet tas viņai nāks tikai par labu, jau tā man pārāk apvēlusies. Tikai jau tumšs. Dienā būtu vieglāk atrast. Taču darīsim, ko varēsim.

Mēs izbraucam. Trepinskis sēž pie stūres, taksists viņam blakus — tā viņš var visu labāk pārredzēt. Karličeks kopā ar mani novietojas aizmugurē.

Mūsu mērķis ir Visočani. Galvenā Visočanu trase ir spoži apgaismota. Tā kļuvusi par modernu galveno ielu. Starp māju rindām redzami plaši laukumi, kas gaida jaunceltnes. Maģistrāle iesniedzas pilsētas nomalē. Tā ir plata, skaista šoseja, kuras kreisā puse gandrīz visa vēl neapbūvēta. Zeme tur grimst tumsā, šur tur sadrūz- mējušās sīkās mājeles raida tikai niecīgus gaismas stariņus. Vietām kuplo savvaļas krūmājs, kurš it kā cenšas aizkavēt pilsētas virzīšanos uz priekšu.

Uz šo pusi mums arī jānogriežas.

—   Tagad, lūdzu jūs, lēnāk, — saka taksometra šoferis, kad esam jau pabraukuši labu gabalu. — Man labi jāieskatās.

Pēc brīža viņš .paziņo:

—  Tagad brauciet tur, man šķiet, ka esam klāt.

Trepinskis, viņam paklausīdams, strauji pagriež pa

kreisi. Viņš pārbrauc pāri elektriskā vilciena sliedēm un apstājas uz nebruģētas, lejupslīdošas šosejas. Ieslēdzam lielos starmešus. Ceļa kritums nav sevišķi stāvs, taču stiepjas diezgan tālu. Pabraucam garām divām rindām vienādu vecu māju, un drīz vien ceļa vienā pusē redzami vairs tikai apsūnojuši ceļa stabi, bet otra plešas tukšs klajums. Šoseja pagriežas pret augstu, kokiem apaugušu krauju.

—   Nē, stāt! — kasa aiz auss taksists. — Apkārt. Te ne. Var būt, ka te savā laikā vilcies Napoleons, bet tie divi ērmi noteikti ne. Mēs toreiz braucām pāri kādam tiltiņam, bet te nevienas upītes nav. Mājeles arī izskatījās citādas. Tagad gan uzmanīgi, — viņš pamāca

Trepinski, — stūre jātur stingri rokās. Citādi, cik tur trūkst, vēl noliksimies uz galvas lejā.

Trepinskis cenšas uz šaurā ceja padot mašinu atpakaļ. Pēc brīža mēs atkal esam uz galvenā ce|a.

Pēc simt metriem taksometra šoferis, acīm redzami aizrāvies ar pēdu dzīšanu, izsaucas pār mēru ska|ā balsī: — Stopi

Viņš rāda ar roku: — Vai jūs redzat pa labi to būvlaukumu? Nu būs riktīgil Tagad, lūdzu, atkal mazliet pa kreisi. Uzmanību, tramvajs! Sitai grabažai ir septītais ātrums, tomēr pajauties uz to nevar.

Mēs atkal braucam pa kreisi līdz nebruģētajam ceļam. Tagad no abām pusēm mūs ieskauj tikai krūmi. Pabraucam garām pāris divstāvu mājām ar apgaismotiem logiem. Labajā pusē, cik vien tālu redzams, plešas ar retu zāli apaugusi pļaviņa. Šoseja ātri vien platā leņķī pagriežas pa labi un aizstiepjas līdztekus kraujas piekājei, kur vietumis aug koki, bet vietumis slienas vienīgi kaila klints. Augšā pa kalna muguru lēni kustas vilciens. Lido dzirksteles. Šosejas abās pusēs aug koki. Mašīnas starmeši tagad apspīd to košo zaļumu. No galvenās maģistrāles, no kuras esam nogriezušies, ieslīpi attālināmies arvien vairāk. Sajā nomalē vēl nejūt, ka pilsēta jau beidzas. Te vēl dzīvo cilvēki. Gan šur, gan tur redzamas mazākas vai lielākas mājas. Kādā no tām ieraugām pat restorānu. Cilvēku satiekam maz. Parasti tos satausta mašīnas starmeši dziļajā tumsā, pa kuru līkumainā šoseja ved mūs no vienas vāji apgaismotas vietas uz citu.

— Drīz, kungi, būsim klāt, — sola taksometra šoferis

Tagad uz lielceļa vairs nav ne ļaužu, ne arī gaismas. Piebraucam pie vietas, kur ceļš šķērso plašu klajumu, it kā ar to saplūstot. Tālāk, atkal sašaurinādamies, tas iegriežas biezā liepu alejā, taču taksists lūdz mūs apstāties tepat.

Mēš "izkāpjam ārā. Cik var spriest mašīnas spuldžu un mūsu spēcīgo kabatas bateriju spilgtajos gaismas staros, mēs atrodamies brīnišķīgi skaistā nostūrī, par kura esamību vairumam Prāgas iedzīvotāju, acīm re< dzot, nav ne jausmas. Pa kreisi aug liels puduris slaidu, kuplzarainu koku. Visapkārt zaļas zāles paklājs, kura malās slejas jaunu bērzu stāvi. Paklāja vidū kā dārza nobērtas zeitsārtas smiltis. Liepu vainagi izveidojuši it kā arku, no kuras plūst medussalda smarža. Ciema pēdējās mājas palikušas vairāk nekā simts metru aiz mums.

—   Tepat ir, — saka taksists. — Taču toreiz mēs bijām piebraukuši vēl tuvāk. — Viņš norāda pa labi. — Iesim. Negalvoju, ka te tumsā ar mašīnu nenolaužam kaklu. Ā! Vai redzat?

Mūsu kabatas bateriju stari krīt uz aizaugušu sliedi, kura laikam kādreiz kalpojusi par ceju. Sliede ved uz zemiem mūra sētā ierīkoties vārtiem. Tagad no tiem palikusi vairs tikai sprauga ar nožēlojama izskata ietvaru. No pašiem vārtiem vairs nav ne vēsts. Šķiet, ka tie bijuši no metāla režģa. Virs vārtiem joprojām slejas stiepļu pinumā ieveidots lokveida uzraksts: «E. A. Rāts».

—   Seit es to sabiedrību izsēdināju, — norāda taksometra šoferis..

Atļauju viņam kopā ar Trepinski doties atpakaļ uz mašīnu. Karličeks paņem Trepinska bateriju. Ieejam pa vārtiem.

Mēs atrodamies plašā pagalmā, kurš izlikts ar rupji tēstiem apaļiem akmeņiem. Akmeņu spraugās aug zāle.

Bez baterijām mēs nekā nevarētu saskatīt, jo nakts ir tumša. Bet mašīna stāv augšā uz ceļa, un tās gaisma līdz šejienei nesniedz. Pa kreisi netālu no vārtiem samanāma kāda šaura vairākstāvu ēka, ko vietām klāj iesārts apmetums; taču lielāko tiesu apmetums nobrucis, šur tur izkrituši arī ķieģeļi. Uz paaugstināto ieeju ved astoņi pakāpieni; gar to malām — akmens margas. Māja horizontāli atrodas vairākos līmeņos. Tā cēla mājas vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem. Vairums šauro logu veras pretī bez stikliem.

Kādreiz šajā villā dzīvojis E. A. Rāta kungs.

Pagalms ir slīps. Tā dibenpuse ierobežota ar stiepļu žogu, kurā daudzās vietās rēgojas caurumi. Aiz tā plešas necaurredzama tumsa, gaisma līdz turienei nesniedz, taču šķiet, ka tur nekā nav… tikai daži līki kociņi.

Pa labi mazliet zemāk par iesārto māju melnē kāda pamatīga vairākstāvu būve, kas celta no lieliem akmeņiem. Mājai ir stipri pārkāries dakstiņu jumts, un pamats tai platāks par pašu celtni, tāpēc tā stāv uz zemes stingri, it kā plati atspiedusies kājām. Fasādē var saskaitīt piecus aizrestotus lodziņus, divi atrddas zemāk, bet trīs augstāk, un tuvākajā galā lielas koka divviru durvis. Kopumā celtne atgādina nemīlīgu buldogu ar melnu purnu. Nekas neliecina, ka te kādreiz bijusi fabrika. Vienīgais liecinieks ir šādām fabriciņām raksturīgais uzraksts virs vārtiem.

Te viss jau sen pamests. Patiesi dīvaini, ka šī vieta kļuvusi par divu vecu skatlogu manekenu mājokli.

Mūsu abu kabatas lukturīšu konveida gaismas pirksti aptausta visus kaktus. Katru reizi tie izceļ no tumsas tikai lielāku vai mazāku daudzkrāsainās apkartnes no- stūrīti.

Akmens nama durvju ārmalā karājas garš dzelzs gabals. Kāpdami pa grubuļainajiem bruģa akmeņiem, pieejam tuvāk. Tas ir aizbīdnis, ar kuru var aizbultēt durvis šķērsu un tādējādi pasargāt pret nevēlamas rokas ielaušanos. Otrajā galā tam ir iegarena sprauga, kuru var uzmaukt uz dzelzs dzinteles, kas iedzīta akmens sienā. Pašlaik pie dzinteles karājas vaļēja piekaramā slēdzene.

Mēs pamēģinām Halika atslēgu. Tā der.

Bateriju spilgtajā gaismā aplūkoju durvju malu tajā vietā, kur piestiprināta bulta. Bulta atbalstās pret akmens apmali. Neapšaubāmi tas, kurš vēris vaļā durvis, atlaižot bultu, centies, lai tā nenokrīt. Tā atsitusies pret akmens sienu, no kuras katru reizi nobirzusi neliela kārtiņa javas, atstādama uz bultas putekļainas pēdas no iedobuma sienā. Sīs pēdas ir diezgan svaigas, jo viegli varu tās notraukt ar pirkstu.

Durvīm ir nevis kliņķi, bet gan divi skavveida dzelzs rokturi, ar tiem var virināt abas durvju puses; durvis acīm redzami veras tika* uz āru.

Gribu izmēģināt otru atslēgu, kura noteikti derēs, lai atdarītu slēdzeni, kas ielaista zem dzelzs roktura labajā virā, taču Karličeks izjauc manu nodomu.

—  Ceļš brīvs, — viņš klusu saka.

Viņš mazliet pavelk durvis, un tās paklausīgi atveras. Sevišķi daudz ne, jo apakšējā mala aizķeras. Taču aizslēgtas tās nav.

Es izmēģinu astoņus centimetrus garo atslēgu. Tā viegli pagriežas slēdzenē.

—   Aizskrieniet atpakaļ, Karliček, — es saku. — Lai

Trepinskis pabrauc lejāk un noliek mašīnu tā, ka gaisma krīt uz vārtiem un pagalmā.

Karličeks, ne vārda neteicis, paklausa, un viņam pa priekšu uz bruģa steidzas gaismas aplītis.

Gaidu viņu atpakaļ, stāvēdams klusumā un tumsā; izturos tā, it kā manis šeit nebūtu. Uzmanu pusatvērto buldoga rīkli, uzmanu pagalmu, kurš izskatās kā melns paaugstinājums zem vāri mirguļojošām debesīm, un uzmanu dzīvojamās mājas siluetu, kura sava norobežota zīmējuma dēļ izskatās augstāka, nekā patiesi ir, un savas stūrainības dēļ atgādina baznīcu. Gaismu neesmu iededzis, tikai vērīgi klausos, jo dzirdei pieejamas visas debess puses. Lai gan — ko es ceru saklausīt? Tas vel neko nenozīmē, ka Haliks atstājis durvis atvērtas, ja vien pēc viņa nāves šeit nav iegriezies vēl kāds cits.

Novērtēsim visu kopumā.

Jau dzirdu mašīnas rūkoņu. Pār pagalmu atspīd neskaidra, vāra atblāzma, un pēkšņi slīpi, griezdamies ielaužas spilgtas gaismas ķīlis. Vārtos apstājas divas apžilbinošas saules. Mana ēna izstiepjas garāka par buldoga midzeni, asi un slīpi iezīmējas paša midzeņa ēna, un no tumsas iznirst caurumainais žogs un krūmājs aiz žoga. Tālāk stingst klaida, miglaina tumsa. Aiz pagalma patiešām stiepjas plaša un dziļa ieleja.

Iesārtā ēka pa kreisi tagad atspīd drūmā atspulgā.

Nekur ne mazākās dzīvības pazīmes. Šķiet, ka mūsu priekšā ir tukša teātra skatuve ar melnām samta drapē- rijām dibenplānā.

Pagrūžu durvju labo pusi. Pēc nelielas aizķeršanās tālāk tā pabīdāma viegli. Atveru to un atbalstu pret sienu. Tomēr starmešu gaisma ieplūst mājas iekšienē tikai daļēji. Lai apgaismotu labāk, Trepinskim būtu jā- piebrauc pie pašām durvīm. Lielākā daļa telpas grimst tumsā, kuru cenšos izkliedēt ar savu kabatas lukturīti. Blakus tai parādās otra lukturīša gaisma: to spīdina Karličeks.

Mēs stāvam uz saplaisājušās un izlauzītās betona grīdas. Telpa nav sadalīta ar starpsienām; tā atgādina it kā lielu pagrabu, kas aizņem visu mājas apakšstāvu. Ar acīm novērtēju tās lielumu — vismaz trīsdesmit soļu garumā un četrdesmit platumā. Zemie griesti, kas to nošķir no otrā stāva, balstās uz vairākam resnām sijām. Nav saprotams, kam tās vajadzīgas. To visu iespējams pārskati! vienā acu uzmetienā — daudz ātrāk nekā aprakstīt. Pa kreisi pie sienas uz netīru lupatu kaudzes mētājas leļļu vīrs, par kuru — man par to nav nekādu šaubu — stāstījis Aloizs Toužils. Ap kaklu tam aptīta diezgan notraipīta, balta šalle, mugurā īsa, rūtaina, žakete, kurai aizpogātas visas pogas. No žaketes apakšas visā garumā rēgojas ārā no papjēmašē darinātās lelles kājas; tās ir galīgi apbružātas. Uz pēdām uzzīmētas melnas kurpes, kas atgādina karikatūru.

Nopulētajai sejai, kas līdz pat šim laikam saglabājusi savu krāsu, nav deguna. To jau sen kāds nolauzis, taču lelle joprojām smīn savu mīklaino, sastingušo smīnu. Tā dižojas ar ciešu zobu rindu, un šķiet, ka mute būtu pielieta pilna ar pienu. Šajā situācijā tas ir visai nepievilcīgs skats.

Otra lelle, kas atgādina nepatīkama izskata sievieti, sēž šajā ieslodzījumā uz vecas kastes. Tā līdz kaklam satīta kaut kādos maisos. No muguras to balsta nūja, lai nenokrīt.

Apmēram astoņdesmit centimetru augstumā virs lelles horizontāli pakārts resns un spīdīgs metāla aplis, kura diametrs apmēram trīsarpus metra. Aplis balstās uz četriem metāla stabiņiem, kuriem pie pamatnes piestiprināti ritenīši, lai varētu braukāt pa divām apmēram metru garām sliedēm. Augšpusē tam ir grope, kurā, atkal tāpat kā pa sliedēm, var griezties astoņi lieli un savstarpēji cieši savienoti metāla pusapļi; kopumā visa šī ierīce atgādina lielu būri. Un šajā būrī, lepni galvu izslējusi, sēž jau krietni vien apbružāta lelle.

Ko gan īsti Romāns Haliks šeit ierīkojis?

Pie būra režģiem piestiprinātas kaut kādas kārbas. Sešās no tām ieraugām nelielas kinokameras. Divas lielākas kastes nostādītas viena otrai pretī un savienotas tā, ka to starpā palikusi tikai šaura perpendikulāra sprauga, pa kuru var izlauzties gaismas stars. Visa šī ierīce bargi pavērsta pret vienaldzīgo lelles galvu.

Kabeļu vijums ved pie primitīvi izgatavota sadales dēļa. Resns kabelis savieno dēli ar agregātu, kurš atrodas mazliet tālāk uz grīdas. Tas ir ģenerators, kuru darbina iekšdedzes dzinējs; tātad it kā neliela elektrostacija. Pēc manas saprašanas ar tās doto gaismu pietiktu, lai apgaismotu nelielu cirka arēnu.

Pie agregāta stāv petrolejas lampa.

Dziļākām pārdomām par šīs ierīces jēgu pagaidām nav laika.

Telpas dziļumā kreisajā stūrī uz otro stāvu ved akmens kāpnes ar salauztām margām. Tās nobeidzas pie liela, četrstūraina cauruma griestos. Gaisma, kas ielaužas šajā spraugā, augšā apspīd tikai zemas spāres.

Labajā stūrī — paliekas no kādreiz varena, tagad pussagruvušā ķieģeļu skursteņa. Starp skursteni un kāpnēm tieši pretī galvenajai ieejai sienā ir nelielas dzelzs durvis. Bulta, ar kuru tās no ārpuses visā platumā tiek aizbultētas, atbīdīta.

Karličeks uzspīdina savu lukturīti šīm durvīm. Viņš nebrīnās par dīvaino ierīci, bet grib doties tālāk.

Dodu viņam zīmi, lai paliek uz vietas. Vispirms gribu apskatīties pats. Mašīnas uguņu strēles, iespīdot pa atvērtajām durvīm un mazajiem, aizrestotajiem lodziņiem, lūst un izkaisās pret kreisās sienas plāksnēm. Dibensiena grimst tumsā.

Dzelzs durvīm ir kliņķis. Pats par sevi saprotams, tās veras uz iekšu, citādi bultai nebūtu nekādas nozīmes. Kliņķis ir smags. Jāpieliek krietni daudz spēka, lai to nospiestu un atvērtu durvis. Apakšējā durvju mala atsitas pret betonu, un eņģes čīkst.

Apgaismodami ceļu ar lukturīšiem, izejam ārā aiz mājas.

Vispirms apskatos visapkārt. Priekšā atrodas ar retu zāli apaugusi pļaviņa un smiltājs. Skatu tālāk droši vien pat dienas laikā aizsegtu biezi saaugušais lapu koku mežiņš, kas puslokā ieskauj zālāju. Aiz kokiem slīpi pa labi, acīm redzot, ir šoseja, pa kuru mēs atbraucām.

Pa labi augšā stiepjas sēta. Buldoga midzenis pa daļai aizsedz to. Sētu var redzēt tikai tajā stūrī, kur tā spēji saliecas taisnā leņķī un aizstiepjas tālāk līdz vārtiem.

No mājas zemākā gala uz kreiso pusi siena ir tikai dažus metrus gara. Tā sagruvusi. Zeme šeit nobrukusi, aizraujot sienu sev līdzi gravā.

Ieslīpi no vārtiņiem kādu astoņu vai desmit soļu attālumā mētājas divas lielas, sarūsējušas kastes. Šķiet, ka tās guļ šeit jau sen. Tām līdzās nekārtīgi izmētātu atkritumu kaudze, kura gan, liekas, uzradusies šeit nesen. Redzamas gaišas, cietas koka skaidas un dažas pudeles; tajās bijušas vai nu zāles, vai kaut kādas ķi mikālijas. Tāpēc man tās gribas apskatīt tuvāk.

Ar katru soli, ko speru, varu labāk saskatīt, kas atrodas aiz kastēm. Beigu beigās aiz tām kļūst redzams kāds priekšmets, kuram nevajadzētu mani pārsteigt, proti, trešais skatloga manekens. Tas uz muguras guļ pāraugušajā zālē; lelle ir eleganti apģērbta, ar sārtām lūpām, gaumīgi nokrāsotu seju un pievilcīgi sakārtotu frizūru.

Tikai tai aizvērtas acis un stinga sejas izteiksme, kura nekādi nespētu pievilkt publiku pie veikala vitrīnas; drīzāk gluži otrādi.

Noliecos pie tās. Saņemu lelles roku. Roka ir ļengana un ledaini auksta.

Tā nav lelle.

Man pie kājām apmēram divdesmit divus gadus vecas sievietes līķis.

7

Karličeks iespīdina lukturīti mirušajai sievietei tieši sejā, it kā gribētu tās izteiksmē kaut ko izlasīt.

Es aplūkoju apkārtni. Sis ir viens no tiem brīžiem, kad cilvēkam jāpārvar savas izjūtas un jārīkojas konsekventi lietišķi.

Izmētātajos atkritumos atrodu nelielu, cietu savādas formas kartona gabalu. Tas ir izgriezts cilvēka sejas profils, tikai divreiz mazāks par reāla cilvēka profilu. Es to nepaceļu, tikai pieliecos tā, lai varētu labāk apskatīt. Ticat vai neticat, man gandri/, gribas apgalvot, ka tas ir mētrs Jans Huss, kā viņu mēdz attēlot uz sārta. Skatiens vērsts pret debesīm, uz zoda smailā bārdiņa un galvā āksta cepure. Cepure nav neskarta. Kartona gabals atlupis. Tas mētājas nostāk. Papīrs ir samircis un mazliet sačervelējies. Uz ta iepelēkās virsmas neskaidri samanāma daļa no plata papēža nospieduma. Esmu gatavs zvērēt, ka tā ir ta pati kāja, kura atstajusi pēdas aiz atkritumu kastēm tās mājas pagalmā, kur kādreiz dzīvoja Romāns Haliks.

Lukturīša gaismu, kas vērsta pret zemi un slīd pa tās virsmu, pagriežu uz to pusi, kur nesen kāds aizgājis. Bez šaubām, pilnīgi droši to nevar apgalvot, taču var saskatīt divas īsas nomīdītas zāles sliedes, kas, aizstiepdamās gar māju, nozūd lejā ieplakā.

Atgriežos pie Karličeka. Aiz kastēm zāle ir bieza un augsta. Ja tā kaut kur nomīdīta, tad tā drīzāk ir mana un Karličeka vaina. Mirusī sieviete, acīm redzot, gluži vienkārši pārsviesta pāri kastēm. No dzelzs durvīm līdz kastēm nekādas pēdas nav redzamas. Zeme tur ir pelnu pelēka un cieta.

Karličeks vēl arvien stāv. pavērsis lukturīša staru pret mirušās sievietes seju. Apkārtējā tumsā viņas seja vizuļo kā izvirtuša meistara roku darināts medaljons.

—   Vai tiešām esat ko atklājis? — es jautāju.

Karličeks it kā atmostas no pārdomām. Pagriež lukturīti uz augšu. Mirušās sievietes neglītais medaljons izgaist melnajā tumsā. Karličeks pārlaiž gaismas staru dibenplānam. Savādi, cik kluss un pavisam nemīlīgs izskatās viss, kas šādi tiek izgaisSnots. Kad gaisma nodziest, priekšmeti iegrimst it kā noslēpumainības dzīlēs.

—   Es pazinu mirušo, — beidzot saka Karličeks.

Man pār locekļiem pārskrien vieglas tirpas.

—   Jūs viņu esat kādreiz saticis?

—  Tā ir viena no juvelieru veikala smējīgajām pārdevējām.

—   Jūs nekļūdāties?

—   Nē.

Personība identificēta. Tā ir Jitka; par kuru juvelieru veikalā neizteicās visai glaimojoši.

—   Iesim apskatīt māju, — saka Karličeks.

Viņš acīm redzami neuzticas šai atklātajai vietai. Taču arī buldoga midzeņa iekšiene viņam nav pa prātam. Gaismas un ēnas šķēpi, ko sviež automašīnas starmeši, izskatās kā reālas arhitektūras detaļas. Karličeks sagrauj to ar sava lukturīša spīdekli. Neuzticīgi viņš apgaismo lelli apļa vidū un smīnīgo manekenu bez deguna, kurš ar savām apbružātajām kājām izskatās gandrīz atbaidošs. Pēc tam pagriež gaismas staru pret melno spraugu griestos.

—  Viņa nav mirusi šeit, — Karličeks klusu saka. — Kāds to atvedis šurp jau pēc nāves.

Klusēdams pamāju ar galvu.

—  Viņai nebija klāt somiņas, — Karličeks pievērš manu uzmanību. — Tik eleganti ģērbusies sieviete nekad neiet ārā no mājas bez somiņas.

Trepinskis par mūsu atradumu vēl nekā nezina. Taksometra šoferim tas pat prātā nevar ienākt.

—  Kāds būs devies uz gravu, vai ne? — Karličeks uzdod jautājumu.

—  Tā var domāt.

—   Nev redzamas nekādas ievainojuma vai vardarbības pēdas. Neko tādu ari neatradīsim. Tā ir slepkavībā noindējot^ Viņa būs ieēdusi šokolādes konfektes.

Man nav ko teikt. Starp citu, viņš nezina, ka pārdevēja Jitka Šerakova aizgājusi no veikala un sākusi satikties ar kādu cilvēku, kuram bijis pietiekoši daudz naudas, lai varētu viņu apbērt ar dāvanām. Par «smē- jīgās» pārdevējas personīgo dzīvi Karličeks toreiz nav interesējies..

—   Juvelieru veikalā parādījās viena no tām tūkstoškronu zīmēm, — Karličeks turpina klusi, bet neatlaidīgi, — kuras mūs atvedušas šurp. Sakarība ir nepārprotama. Jūs teicāt, ka vadītāja varbūt pati ielikusi šo banknoti kasē. Tam viņa ir pārāk liela muļķe, varu galvot. Viņa taču neatradās tur viena, veikalā bija vēl divas sievietes. Un tā, kas tagad te gu| pie šīm mucām, varēja to izdarīt drīzāk nekā labsirdīgā gaišmate. Un viņa to ari izdarīja! Taču nesen noskaidrojās, ka jaunā sieviete zina pārāk daudz un tādēļ kļuvusi zināmā mērā bīstama. Vai arī sākusi traucēt. Kādam viņa bija apnikusi, un tas gribēja no viņas tikt vaļā. Vārdu sakot, šī grezni tērptā, bet pēc tam noslepkavotā pārdevēja bijusi saistīta ar kādu, kam ar to tūkstoškronu banknoti izlīdzējusi. Noķerot ļaundari, mums būs rokā arī melnmatainais tūrists.

Karličeks nerimstas, ar visu dedzību runādams man cieši pie auss.

—  Viņš gribējis meiteni šeit aprakt, bet mēs viņam to izjaucām. Uz muguras viņš to nevarēja atnest. Vienīgā iespēja ir automašīna.

Alenka reiz redzējusi Jitku mašīnā ar viņas mīļāko. Taču Karličeks ātri vien izdara secinājumus pats.

—   Pie vārtiem viņš nav apstājies, — Karličeks turpina, — automašīnai ir numurs, un ja nu kāda nelūgta acs to ierauga? Ja nu kāds nejauši iet garām! Piesardzība izrādījās vietā, jo ieradāmies mēs. Viņš aizbraucis līdz liepu alejai — tik tālu, lai mašīnu nevarētu redzēt. Un tikai no turienes atnesis līķi uz muguras šurp.

Zem liepām pat nav nekāda ceļa. Vienīgi taka starp divām koku rindām. Tur kādreiz droši vien pastaigājies tikai pans Rāts un neviens cits. Taka beidzas, domājams, uz lauka vai mežā. Ar automašīnu braukt tālāk tur vairs nav iespējams. Noziedznieks nevar aizlaisties pa apkārtceļu, viņš ir slazdos. Mašina tur klusītiņām stāv vēl tagad! Un čalis gaida, kamēr mēs aizvāksimies.

Ko tikai Karličeks visu nebija izdomājis, skatīdamies uz mirušo sievieti!

Es saku:

—   Gaidiet mani šeit! Lukturi nespīdiniet!

Izeju ārā no buldoga midzeņa pa galveno ieeju un dodos uz vārtiem tieši pretī žilbinošajiem starmešiem. Paklausīdams manam mājienam, Trepinskis ieslēdz tikai tuvās ugunis.

—   Nu, kā klājas lellītēm? — skaļi jautā taksometra šoferis. Viņš izkāpj no mašīnas un rūpīgi aizver durtiņas. — Mēs abi ar panu šefu arī drīz pārvērtīsimies par manekeniem.

—   Pēc brīža varēsiet braukt, — es apgalvoju.

Pavedu Trepinski sāņus. Taksometra šoferis noskatās

mums pakaļ, taču Trepinskis pēc brīža atgriežas ar tādu pašu sejas izteiksmi, ar kādu aizgājis.

—   Sēdieties! — viņš uzaicina taksistu.

—   Un tie divi pani? — interesējas taksists.

—  Arī tūlīt nāks.

To vajadzētu dzirdēt līdz pat liepu alejai, un, ja «kāds» ir iedrošinājies pienākt vēl mazliet tuvāk, tad viņam vajag saprast katru vārdu.

Nolēmu šādi rīkoties tūlīt, kā biju uzklausījis Karličeka hipotēzi. Manī jau iesakņojusies māņticīga pārliecība, ka šis puisis vienmēr kādam trāpa, kaut arī būtu mērķējis citam,

Atri nodziest arī mazie mašīnas starmeši. Es atveru mašīnas pakaļējās durtiņas, taču nekāpju iekšā. Trepinskis klusi norāda taksometra šoferim: «Ne vārda!» To nevar sadzirdēt pat divu soļu attālumā. Aizcērtu durvis. Sis troksnis aizskan tālu. Trepinskis skaļi nospiež starteri. Taustīdamies gar sienu un slēpdamies aiz tās, dodos atpakaļ uz vārtiem. Iedegas lielie mašīnas starmeši. Mašīna tiek padota atpakaļ un pagriežas, mētādama sev priekšā gaismas apļus.

Trepinskis brauc atpakaļ uz Prāgu. Es pagaidu, kamēr starmešu sviestā atblāzma izzūd pavisam. Pēc atmiņas dodos atpakaļ uz buldoga midzeni. Tā siluets melno melnāks par nakti.

Pasperu pāris soļu mājas iekšienē. Ja vēl iespējams labot to, ko, pēc visa spriežot, esam sabojājuši ar savu skaļo ierašanos, tad pacentīsimies to izdarīt.

Uz atvērto durvju fona Karličeks var mani saskatīt un pienākt tumsā klāt, neuzgrūžoties būrim, kur sēž lelle. Viņš apstājas man blakus. Izrādās pietiekoši saprātīgs, lai lieki nerunātu. Mēs apspriežamies čukstus.

—   Jūs stāvēsiet sardzē pie pakaļējām durvīm. Ja kaut kas notiek, rīkojieties pēc saviem ieskatiem. Ja viss ir mierīgi, palieciet savā vietā līdz rītam. Grupa ieradīsies, gaismai austot.

Izvelku no sānu maksts pistoli un iespiežu to Karličekam rokā.

—   Tā ir pielādēta'un uzvilkta. Tikai jānospiež gailis. Jums jāuzmana mājas iekšiene, kā arī griestu sprauga un kastes aiz mājas. Es būšu liepu alejas galā. Mēs šeit neesam, Karliček! Mēs esam aizbraukuši.

—   Labi.

Dodos prom. Acis sāk aprast ar tumsu. Līdz vārtiem un pa tiem ārā nokļūstu bez grūtībām. Tālāk ir akla tumsa, taču, nonākot klajumiņā, no kura šoseja paliek pa kreisi, kļūst mazliet gaišāks.

Turos vairāk malā, kur dziļāka tumsa. Jāiet pa labi uz liepu alejas pusi, tas ir skaidrs. Sasprindzinu redzi. Koku klusās lapotnes ir tumšākas par bezmēness debess velvi. Tās iezīmējas kā viļņaini mākoņi.

Visdziļākā nakts valda zem liepām. No centra, kuru var noteikt gandrīz nešaubīgi, izplūst plankums, melnāks par pašu elli. Lieku kājas uzmanīgi, jo ar nodomu virzos arvien vairāk sānis. Šķiet, ka sajūtu tumsu, kurā dodos iekšā. Citādi drīzāk mani var alejā kāds ieraudzīt, nekā es būšu paguvis pamanīt vainīgo.

Uz mirkli palieku stāvam. Klusums ir tik dziļš, ka zvana ausīs.

Uzmanīgi žogos tālāk. Beidzot uzduros resnam koka stumbram. Gandrīz būtu pagājis tam garām, esmu nogriezies pārāk sāņus.

Tagad laikam būtu pats īstākais laiks iznākt vai, pareizāk sakot, izbraukt no savas paslēptuves tam

kurš pirms mūsu ierašanās paslēpies alejā, lai mēģinātu izbēgt.

Ļoti iespējams, ka aleja tepat beidzas, taču gandriz pilnīgi skaidrs, ka upuris atvests ar automašīnu. Pēc visa spriežot, mēs esam iztraucējuši noziedznieku. Nešķiet, ka viņa nolūks bijis pamest mirušo sievieti gluži vienkārši aiz kastēm. Tur vajadzēja būt izraktam kapam.

Tā kā gaismekli lietot nedrīkstu, mani apņem necaurredzama tumsa, kura slejas pretī kā melns kalns, stiepdamies pret debesīm. Alejas virzienu varu noteikt, vienīgi atskatoties atpaka] uz kruzuļaini izroboto debess velvi, kuras zvaigznes gandrīz pilnīgi aizsedz nekustīgi mākoņi. Bez trokšņa apsēžos zemē pie stumbra, pavērsis skatienu pret aleju. Atspiežos pret koku ar muguru. Nevarētu teikt, ka šī poza būtu sevišķi ērta.

Nespēju saskatīt neko citu kā vien tumsu. Pat rūpīgi slēpta cigaretes uguntiņa mani nodotu jau pa simts sojiem. Tādēļ nevaru smēķēt, un tās ir īstas mocības.

Minūtes velkas nomācošā klusumā. Tuvā smalkā čaboņa, kura atskan laiku pa laikam, droši vien ir nakts dzīvnieku soļu troksnis, taču tai var būt arī cits cēlonis. Tādēļ man tik grūti turēties pretī kārdinājumam pavērst gaismas staru uz to pusi, no kurienes nākušas skaņas. Izdarīt to, lai pārliecinātos, ka tur nekā nav; pēc tam varētu mierīgi atgriezties un svilpot līdz pat sardzes maiņai.

Aiz pēdējās mājiņas uz šosejas tagad jau droši vien stāv patruļa, kura aizturēs katru, kas gribētu paiet vai pabraukt garām.

Nakts velkas neciešami lēni. Kājas un rokas man notirpušas. Klusu mainu pozu, laiku pa laikam pieceļos kājas. Nespēju vairs neatlaidīgi sasprindzināt redzi, vērdamies tumsā. Acu priekšā sāk, lēkāt mānīgi gaismas punktiņi.

Pats izdevīgākais laiks nezināmajai personai, — ja tā būtu gribējusi aizbēgt tā, kā mēs bijām iedomājušies, — jau pagājis. Sāku domāt, ka lamatas paliks , tukšas. Taču vēl jānogaida.

Man šķiet, ka aizritējusi vesela mūžība, kad parādās pirmie pelēcīgas ausmas vēstneši. Visi apkārtējie priekšmeti iznirst no tumsas kā netverams, noslēpumains kuģis. Nekustas tikai tumsa zem liepām, it kā nekad negribētu atkāpties.

Ierīkojos stumbra pretējā pusē. Vēl nevaru saskatīt sava rokas pulksteņa ciparus, kad atskan pirmo putnu čivināšana. K|ūst krietni vien vēss. Virs manis debesu fonā, kurš pamazām sāk bālēt, skaidrāk iezīmējas koku lapu vainagi. Pagaidām tie vēl nav atguvuši savu zaļo krāsu. Pār koku galotnēm atvadu gaismu vēl met dažas zvaigznes.

Tad gaisma palēnām piezogas arī man. Putni alejā paklusām uzsāk savas dziesmas. Laiku pa laikam dzirdu spārnu vēdas un nojaušu lapu un zaru sakustēšanos. Liepas vēl nesmaržo. Gaiss ir dzidrs, rasa vēl nav uzkritusi. Pēc pusstundas gaisma ielaužas arī alejā. Cik vien tālu varu saredzēt, nekur nekas aizdomīgs nav manāms.

Pametu savu posteni. Lēnām saku iet pa aleju. Skatos uz priekšu, taču sevišķi vērīgi aplūkoju zemi. Tā ir cieta, diezgan nelīdzena, un to klāj retu, baltu ziedu sega.

Ieraugu vietu, kur ziedi šķiet saslaucīti šaurā joslā — tos saspiedis kāds smagums; šī josla ir apmēram metru gara.

To patiešām nevar saukt par ceļu. Tas ir «kaut kas starp divām koku rindām», kā teica Karličeks. Aleja, kura naktī šķita bezgalīga, izrādās tikai apmēram simts piecdesmit soļu gara. Pusceļā tā pagriežas pa kreisi, tā ka rada noslēgtu iespaidu.

Tāle aiz lejas tagad kļuvusi jau pietiekami gaiša. Tā nav tik skaista kā E. A. Rāta villas apkaime. Palūkojos uz pamesto, nelīdzeno klaju, kurš apaudzis ar retām, nīkulīgām zālītēm un izrakņāts gan ar dziļākiem, gan seklākiem grāvjiem. Tālumā stiepjas apstrādāti tīrumi. Pa labi apvāršņa malā, vieglā dūmakā ietinusies, snauž pilsētas nomale. Var saskatīt dažus fabriku dūmeņus un zemu māju bariņus. Pa kreisi, arī gandrīz pašā apvāršņa malā, redzama reti saaugusi aleja, kura, kā šķiet, ietver kādu trešās šķiras šoseju; tas ir viens no tiem lauku ceļiem, ar kuriem tik bagāta Prāgas apkārtne.

Domāju, ka mašīna pa šo ceļu tumsā varējusi aizbraukt, ja vien pie tās stūres sēdējis cilvēks, kam apkārtne labi pazīstama.

Esmu pārliecināts, ka pagājušajā nakti tieši tā ari noticis. No alejas nevar izkļūt citādi kā vien pa šo ceļu, kurš stiepjas pa kreisi pie apvāršņa. Braucot citā virzienā, mašīnai naktos pārvarēt daudz lielākus vietējas dabas šķēršļus.

Nomale ir labi pārredzama. Pietiek ar neliela pusloka apstaigāšanu. Mālainajā grāvī, kurā sakrājies lietus ūdens un no kura zemajām, kailajām malām lejā birst zemes pikas, var labi saskatīt mašīnas riepu nospiedumus.

Parastos apstākļos neviens šeit nebūtu braucis.

Mazliet tālāk, kur māls sakaltis, pēdas vairs nav redzamas. Var tikai konstatēt, ka mašīnas svars saspiedis krāsaino mālu. Vēl tālāk grāvja pamatne kļūst akmeņaina, paceļas līdz apkārtējās virsmas līmenim, un mašīnai tur bijis jāturpina savu ceļu pa grumbuļainām velēnām, kas pārklātas ar bālganu granti.

Vairāk pūlēties nav vajadzīgs. Riepu nospiedumi saskatāmi lieliski. Tas ir viens no vislabākajiem lietiskajiem pierādījumiem. Visdrīzāk šķiet, ka tās ir mūsu pašu ražojuma standartriepas, tomēr vēl jāprecizē to izmēri un nodiluma pakāpe. Mašīnas platumu un garumu varu izmērīt pats.

Lec saule.

Straujā gaitā dodos atpakaļ pa aleju.

Esmu mierīgs, kaut arī nav piepildījies Karličeka pieņēmums, ka notversim vainīgo nozieguma vietā.

Trepinskis savu pienākumu veicis labi. Laukumā pie vārtiem jau stāv trīs mašīnas. Divas vieglās un viena, kas domāta mirušo transportēšanai. Ieradies gan pats Trepinskis, gan arī Loubals, viņiem līdz atbraucis vecākais leitnants Skala ar divām operatīvajām grupām un ārstu. Darbs rit jau pilnā gaitā.

Karličeks atdod man neizmantoto ieroci. Viņam nav ko teikt. Izskatās bāls un noguris. Kopš vakarvakara mums abiem nav klājies viegli. Bet tiem, kuri atbraukuši, ir līdz viss kas cits, tikai nekā tāda, kas spētu mūs atsvaidzināt. Man drausmīgi gribas dzert. Karličekam ari. Nespēju noturēties pretī cigaretes kārdinājumam, taču tā šķiet negaršīga, mutē paliek tikai rūgtums.

Vecākais leitnants Skala nozīmē divus savas grupas darbiniekus, kuri rūpīgi pārbaudīs riepu nospiedumus.

Viņi iesēžas vienā no mašīnām, šajā sešvietīgajā automobilī, kur sēž šoferis un Skala, arī man un Karličekam pietiktu vietas, taču Karličeks pakrata galvu: viņš negrib braukt līdz. Viņš negrib apskatīt riepu nospiedumus. Karličeks jūtas apvainots, ka no alejas bijis iespējams aizbēgt. Viņš saka:

—  Mēs jau būtu varējuši vakar vakarā aizbraukt līdz alejai, taču, kamēr atrastu mašīnu, tās vadītājs jau sen būtu pagaisis tumsā. Tā mums vismaz bija cerība, ka izdosies notvert vainīgo ar visu mašīnu. Vārdu sakot, kā nu ir, tā ir, jāņem par labu. Kas neriskē, tas nevinnē.

Neviens nemēģina Karličeku pierunāt, lai viņš brauktu mums līdz. Viņš dodas atpakaļ pagalmā. Iespējams, ka cer tur atrast kaut ko līdzīgu savam atradumam 286. kilometrā, piemēram, divus vītņu uzgriežņus.

Sākam braukt. Mašīnu mētā no vienas alejas puses uz otru, it kā mēs atrastos uz izmēģinājuma trases, lai pierādītu, ko mašīna var izturēt. Lēni braucam uz priekšu, un lieku apturēt vietā, kura man šķiet vispiemērotākā.

Mēs izkāpjam ārā. Kādi vēji gan varējuši pagājušajā naktī atnest šurp automobilistu, ja šim cilvēkam nav bijis tāda nolūka, par kādu viņš tiek turēts aizdomās? Skala saka:

—  Nospiedumi ir svaigi. Mums jāpasteidzas, kamēr tos nav nolīdzinājis vējš vai nav uznācis lietus.

Palūkojos uz debesīm. Pārāk skaidrs saules lēkts parasti nekad nevēstī labu laiku.

Divi vīri ķeras pie darba. Skala izvelk no mapes karti.

—   Tā nav no jaunākajām, — viņš paskaidro. — Izdota pirmās republikas laikā, taču daudz nekas te pa šo laiku nav mainijies. Atradu to vecos policijas arhīvos, nebija naktī nekā īpaša ko darīt.

Karte ir liela mēroga, un gandrīz pašā tās vidū atzīmēti Rāta īpašumi ar uzrakstu: «Rāta fabrika», šoseja, kura redzama pa kreisi, atrodas kartes pašā malā. Bultas un uzraksti norāda, no kurienes tā nāk un uz kurieni ved.

—   Mūsu posteņi stāv divās vietās, — saka Skala, — taču baidos, ka būs par vēlu.

—  Varat posteņus atsaukt, — es atbildu.

Nāku kājām pa aleju viens pats atpakaļ. Secinu, ka tā ir daudz ērtāk un tikai mazliet ilgāk.

Darbs Rāta mājā turpinās.

—   Lai kompetentas personas izsaka savas domas, — apturu Loubalu, — kam bijusi paredzēta tā savādā ierīce mājā.

—   Fotogrāfs teica, — atbild Loubals, — ka šī ierīce esot domāta stereofotogrāfijai. Nelielam telpiskam uzņēmumam, ko iegūst mehāniskā ceļā. Mēs bijām uzkāpuši mājas augšstāvā. Tur atrodas kaut kas līdzīgs laboratorijai, kur tikušas attīstītas filmas. Ar īpašas aparatūras palīdzību tās iespējams projicēt uz ekrāna, kas savienots ar sarežģītu zīmēšanas mehānismu. Fotogrāfs gandrīz jau gribēja izmēģināšanas labad iedarbināt šo ierīci gan augšā, gan lejā.

—   Lai netēlo pārāk gudru un pagaida speciālistu slēdzienu, — es atbildu.

Loubals, acīm redzot, nebrīnītos, arī atrazdams buldoga midzenī aizmigušus Blaniku bruņiniekus.

Aplupusī, sārtenā villa bijusi aizslēgta. Tagad tā ar varu atdarīta. Iekštelpās nav nekādu mēbeļu. Vienīgi priekšnamā palicis liels, pie sienas piestiprināts spogulis. Tas pakļauts gan vējam, gan lietum, jo priekšnama izsistais logs atrodas rietumu sienā. Uz grīdas akmens plāksnēm sapūstas sakaltušas lapas.

Uzkāpju buldoga midzeņa augšējā stāvā. Mazie lodziņi tur aptumšoti. Uz šejieni no nelielās elektrostacijas, kas atrodas lejā, nāk kabelis. Redzu ierīci, par kuru junāja Loubals, bet šeit atrodas arī neparasti liels, speciāli konstruēts rotzāģis, ko darbina ar elektromotoru un vada ar sviru sistēmu. Uz liela galda salikti Vairāki krūšutēli, kuri izveidoti, salīmējot profilētas kartona vai plāna finiera plāksnītes. Kopumā visi šie darinājumi neliecina par profesionālu amata prasmi. Starp leļļu kopijām ieraugu arī manekenu ar nosisto degunu, taču tas nobīdīts sānis. Lelle nokrāsota visumā atbilstoši savam modelim, taču krāsojuma līnijas uztrieptas vertikāli, tādēļ mute drīzāk izskatās pēc ķemmes.

Uz citiem — attālākiem galdiem novietoti dažādi priekšmeti. Aplūkoju pret lukturīša gaismu filmas lentu, kura uztīta uz spolītes. Uz tās var saskatīt gaišas, savijušās līnijas, kas viegli izceļas uz melnā fona.

Taču ilgi nevaru šeit uzkavēties.

Dodos pie mašīnas, kura mūs abus ar Karličeku nogādās pilsētā, lai pēc tam atgrieztos un atvestu šurp nepieciešamos speciālistus.

Mašīna ar mirušo jau aizbraukusi.

Aprunājos ar ārstu.

—       Nāve iestājusies nervu paralīzes rezultātā, — viņš paskaidro man. — Vēl šodien saņemsim sīkākas ziņas. Narkotiku, kuras to var izsaukt, ir krietns skaits.

Griežos pie Trepinska.

—       Mums jāatrod atbilde uz jautājumu, — es saku, — kā Romāns Haliks varējis izmantot šo vietu savu mērķu realizēšanai. Kas bijis šis E. A. Rāts, un tā tālāk.

Pagaidam tas ir viss. Uztureties šeit ilgāk nozīmētu veltīgi nosist laiku. Izmeklēšana ir drošās rokās. Ne mazākais sīkums nepaliks nepamanīts.

Mašīnas aizmugurējā sēdeklī — šai mašīnai vajadzētu mani aizvest — dzijā miegā guļ Karličeks, it kā tādējādi cenzdamies pierādīt, ka nakti savā postenī nav aizvēris acu. Galvu viņš iespiedis mašīnas stūrī, bet kājas izstiepis slīpi pretējā virzienā.

Apsēžos blakus šoferim. Durtiņas nav iespējams aizdarīt bez trokšņa, un arī motoru nav iespējams iedarbināt klusāk. Taču Karličeka ciešo bērna miegu tas netraucē.

Pie debesīm, kas tagad ir dzidri zilas, peld lieli, balti mākoņi. Šoferis drāžas pa šoseju kā traks.

Karličeks pamostas tikai tad, kad jau esam Prāgā, un arī tikai tādēļ, ka, mašīnai palecoties, atsities ar galvu pret griestiem, kuri izrādījušies bīstami pat visdziļākajam miegam.

Dzirdu, kā viņš noklepojas, un pagriežos atpakaļ Karličeks izslējās, sāk mirkšķināt acis un pēc tam pēkšņi izgrūž, it kā neticētu pats savām brillēm:

—   Kur es atrodos? Kur jūs mani vedat?

—   Uz mājām izgulēties, — es atbildu.

—       Izgulēties? Nekādā gadījumā! Es tikko redzēju sapni. Man uz visātrāko jātiek atpakaļ!

—   Uz kurieni?

—   Uz to nolādēto ūķi vai kā nu to tur sauc.

—   Kāpēc?

—   Es jūs lūdzu — apturiet!

Paklausīdams manam mājienam, šoferis piebrauc pie trotuāra. Apstājamies. Mašīnām šeit stāvēt aizliegts, taču mēs varam atļauties šādu likuma pārkāpumu.

—   Kas jums noticis? — es jautāju. Karličeks ir uzkrītoši satraukts.

—   Man vajag tikt atpakaļ! Vai kāds nebrauks uz turieni? Starp citu, esmu vecākā leitnanta Skalas grupas darbinieks!

Viņam atkal iešāvusies prātā kāda ideja, par kuru, bez šaubām, var pateikties savam īpatnējam domāšanas veidam, un Karličeks negrib šo ideju atklāt. Nav brīnums, ka tā viņu apciemojusi miegā. Ar viņa detektīva metodi tas ir pilnīgi iespējams. Taču, pieminēdams savu pakļautību Skalam, viņš mani nekaunīgi provocē.

—  Jā, tā nu iznācis, Karliček, — es paskaidroju, — ka mēs jūs aizvedām aizmigušu. Taču to var labot. Sī mašīna paredzēta speciālajai komisijai. Jums tur neiznāks vietas, taču, ja jums patiesi jābrauc atpakaļ, varu iedot citu.

—  Jā, domāju, ka jābrauc, — attrauc Karličeks it kā attaisnodamies. — Ja nav mašīnas, iešu kaut kājām.

—   Tas nav vajadzīgs. Iegriezīsimies pie manis kancelejā. Pacienāšu jūs ar bagātīgām brokastīm, būs arī liela kanna ar tēju, kuru drīkstēsiet atšķaidīt pēc sirds patikas. Un, kad būsiet iestiprinājies, varēsiet braukt, kur vien vēlaties. Vai tas jūs apmierina?

Karličeks pateikdamies piekrīt. Kad mašīna atkal sāk braukt, viņš ierunājas jau pilnīgi mierīgi:

—  Jūs taču mani pazīstat, biedri kapteini. Negribu nekādas monopoltiesības uz šo atklājumu ne savai grupai, ne arī pats sev. Varbūt tas vispār nebūs nekāds atklājums, tikai tīrā muļķība. Tāpēc es pagaidām labprāt par to klusētu.

Atkal apsēžos priekšējā sēdeklī un klusēdams lūkojos uz ceļu.

Mums vairs ilgi nav jābrauc, bet, tuvojoties mērķim, Karličeks no jauna iegrimis ciešā miegā.

Man pagaidām gulēt negribas. Saule spīd pārāk jautri, un ir pārāk silts. Kaut tikai nesāktu streikot nervi. Būtu pilnīgi nepiedodami tagad kaut ko nogulēt.

Karličeks izrāpjas no mašīnas galīgi samiegojies. Tikai atsities ar pakausi pret griestu stūri, viņš mānāmi atžirgst.

Mašīna paliek stāvam. Tā gaida, kad būs jābrauc atpakaļ.

šveicars parūpēsies par brokastīm. Karličeks, kurš velkas man nopakaļus, sāk izrādīt interesi, izdzirdis manu karalisko pasūtījumu.

Beidzot sēžam manā kancelejā. Noceļu telefona klausuli. Izsaucu dažus no operācijas C-L štāba locekļiem.

Cik pulkstenis?

Septiņi un četrdesmit sešas minūtes.

Laiks skrien. Kopš brīža, kad iznācu no tālās liepu alejas, pagājušas jau četras stundas.

Brokastis vēl nav atnestas, taču jau sadalu visiem pienākumus.

—       Jūs brauksiet pakaļ Alenai Vlahovai. Man uz visātrāko ar viņu jārunā. Ja veikals vēl nav atvērts, pagaidiet pie tā. Mājās jūs viņu tik un tā vairs nesatiksiet.

Darbinieku, kuram šis uzdevums tiek uzticēts, Alenka pazīst. Viņš tēloja meičas kavalieri, kad viņai vajadzēja konstatēt, vai Trojanova kādreiz apmeklējusi juvelieru veikalu vai ne. Taču šoreiz ar kokteiļiem un saldējumu Alenu neviens netaisās pacienāt.

Es piebilstu:

—       Pajautājiet veikalā, kur dzīvojusi otra pārdevēja — Jitka Serakova. Viņi droši vien to zinās. Turklāt mums noteikti būs vajadzīgs izraksts no viņas kadru anketas.

Tālākās pavēles domātas virsniekiem, tehniskajiem darbiniekiem un laboratorijas speciālistiem, kuriem jānoskaidro, kam kalpojusi Halika ierīce buldoga midzenī.

Tāpat mums jāuzzina viss par E. A. Rāta firmu un fabrikanta pamesto īpašumu, kur Romāns Haliks juties kā mājās.

Mašīna Karličekam pasūtīta un bagātīgās brokastis atnestas. Karličeks aizgūtnēm dzer plāno tēju. Viņš mazliet nervozē vai gluži vienkārši nevar sagaidīt, kad varēs ķerties pie darba. Ed pavisam maz.

Mani, bez šaubām, gaida arī melna kafija. Taču, labi paēdis, esmu kļuvis tik gurdens, ka pat kafijas uzmundrinošais spēks neko daudz nepalīdz. Man aiz muguras taču jau divas negulētas naktis.

Kad beidzot ierodas smejošā Alena no juvelieru veikala, izskatīga, nokrāsojusies kā īsta dāma, ar ziņkārē mirdzošām acīm, man skaidrs, ka jāsapurinās. Pie kafijas un cigaretēm vēl talkā jāņem gribasspēks.

Karličeks atvadās. Tas taču bija viņš, kurš mirušajā sievietē aiz buldoga midzeņa sazīmēja Alenas bijušo kolēģi, bet tagad viņu tas neinteresē.

—   Sis pans ari pie mums ir bijis, — Alenka norāda uz viņu.

Ja arī pārdevējai nav citu vērtīgu īpašību, viņa vismaz ir vērīga un apveltīta ar labu atmiņu.

Jitkas Serakovas adresi Alena zina.

—  Viņa dzīvo pie vecākiem. Taču to pani, kuru jūs man rādījāt, es patiesi nekad veikalā neesmu redzējusi. Un tādēļ jums nav nepieciešami iztaujāt Jitku.

Viņa kustas kā ūdenszāle, bet es būtu priecīgs, ja izdotos meiču apsēdināt. Gribu varu sasprindzināt, taču manas nogurušās acis ilgojas miera.

—   Ar pani, kuru mēs jums rādījām, tam nav nekāda sakara, — es atbildu.

—   Ak tā? — brīnās Alenka. — Tas man ir pārsteigums. Kas tad noticis, vai drīkstu jautāt?

Viņa vai deg aiz smaidīgas ziņkārības.

—  Runa ir par cilvēku, ar kuru Jitka bijusi pazīstama un ar kuru kopā jūs esat viņu redzējusi automašīnā, — paskaidroju.

—   Ak par to! — nopūšas Alenka. — Jā, dažām sievietēm ir laime. Vai varbūt viņš ko izdarījis?

—  Jaunkundz, — draudzīgi aizrādu viņai, — jūs visu laiku uzdodat jautājumus, kaut gan jūsu pienākums būtu atbildēt. Vai jūs šo cilvēku pazīstat?

—   Zinu, ka daru labu darbu, — viņa man tikpat draudzīgi atbild. — Bez šaubām, pazīstu. Dažas reizes viņš bija ienācis pie mums veikalā. Drīzāk vidēja nekā liela auguma; ar šādu augumu izdevīgi nēsāt gatavas drēbes. Drēbēm sevišķu vērību nepievērš, taču par pašapziņas trūkumu arī nevar sūdzēties. Nav vairs nekāds jaunais, taču vēl diezgan izskatīgs brūnēts, ar kuru jaunai meitenei nav kauns parādīties uz ielas. Bet, redzot tādu sēžam personīgajā automašīnā, mīļu prātu var piedot arī lielākus trūkumus.

Man jāatzīst, ka Alenai patiešām ir laba acs.

—   Kas viņš ir? — neatlaižos.

—   Kas? — meiča parausta plecus. — To nu es nezinu. Kāds no tiem, kuri māk taisīt naudu. Viņš mums

nestādījās priekšā. Vispār neko daudz nerunāja. Izskatījās diezgan drūms. Mūsu vadītāja nekad neatceras cilvēkus un katrreiz, kad viņš ieradās, jautāja, ko kungs vēlas. Viņš lēni atrūca, ka gaida Jitkas jaunkundzi, vai neatbildēja neko. Jitka par viņu nekad neko nestāstīja, kaut arī tikām jautājušas. Pēc tam sāka ta kavēt darbu, ka bija spiesta aiziet. Beidzot mērs bija pilns. Jitka pateica, ka viņa par tām pāris kronām mēnesī neies starp kreiļu virknēm izpostīt savu jaunību. Tas bija pamatīgs skandāls. Biju spiesta aizslēgt durvis un izkārt paziņojumu, ka veikalā ir inventarizācija. Klausoties viņu lamāšanos, man nāca smiekli.

Jā, Alenai patiešām nav pa prātam garlaicīga dzīve. Tagad viņa bija aizrāvusies ar stāstīšanu, un nebija ko cerēt, ka apklusīs, kamēr nebūs pateikusi visu.

—   Vadītāja Jitka i piedraudēja, — Alena turpina, — lai neiedrošinās nākt atpaka| un lūgt atkal darbu, kad būs šim spekulantam apnikusi. Jitka tikai ļauni pasmaidīja. Paziņoja, ka viņš esot viņas nagos.

—  Vai tiešām tā viņa teica?

—   Kā tad. Viņš esot viņas nagos,- un tāda viltotu pērļu, brošu un rokassprādžu īpašniece to pat iedomāties nevarot. Tā tikai grieza kases kloķi, pati nezinādama — kāpēc. Pēc tam Jitka aizgāja, es viņu izlaidu ārā, taču zīmi, ka veikalā inventarizācija, atstāju, jo vadītāja ārdījās vēl labu laiku.

Acīm redzot, neko vairāk par Jitkas mīļākā personību man no Alenas neizdosies uzzināt.

—   Nē, Jitka nav muļķe, — Alena nerimstas. — Es viņu pat mazliet apskaužu, es tā nemācētu. Kas to lai zina, var būt, ka viņa jau pavisam pārvākusies pie tā cilvēka. Vai pat apprecējusies. Taču nē, tad viņa būtu mums atsūtījusi ziņu, lai pane vadītāja pārplīstu aiz niknuma. Mājās viņai nebija nekāda priecīgā dzīve, to es zinu. Jitkai ir patēvs. Māte šķīrusies, kad Jitkai bijis vienpadsmit gadu. Vai piecpadsmit, vairs labi neatceros. Vai nu viņa tagad dzīvo pie tā cilvēka, vai pie vecākiem — viņi jums pateiks, kā tur īsti ir.

Uzdodu jautājumu:

—   Vai mašīna, kurā redzējāt Jitku, jums patika?

Alena savelk gaiši nokrāsotās lūpas.

—  Ja man jāsaka taisnība, tad ne sevišķi. Man labāk patīk amerikāņu mašīnas. Silā — lai arī spīd, taču tās elegances nav.

—   Un kas tā bija par marku?

—   Nezinu. Melni lakota.

—   Vai numuru gadījumā neievērojāt?

—       Nē, numuru ne. Taču priekšā uz apvalka bija divas lielas, sidrabotas bultas ar smailajiem galiem uz augšu.

Paņemu zīmuli un papīru un uzskicēju tipisku «Sit- roena» modeli.

—   Vai tādas? — jautāju.

Alena izbrīnījusies palūkojas gan uz mani, gan zīmējumu.

—       Uz mata! — viņa apstiprina. — Tad jums šī mašīna nav sveša?

—       Gribētu, lai tā būtu, — atbildu. — Vai jūs varētu man to aprakstīt vēl mazliet sīkāk?

Alena pārdomā.

—       Vissliktākais bija tas, ka šī mašīna vilkās ar vēderu pa zemi kā varde, — viņa beidzot saka. — Braukt ar tādu vēl var, taču reprezentācijai gan neder.

Alenu pārtrauc praporščiks, kurš man pasniedz nepieciešamos datus par Jitku Serakovu. Neļauju prapor- ščikam tūlīt aiziet. Uzticu viņam steigā uzrakstīto ziņojumu par meklējamo mašīnu, pēc visa spriežot — melnu «Sitroenu».

—       Steidzīgi nododiet! — ar šiem vārdiem ļauju viņam iet.

Pieceļos no galda un sniedzu Alenai atvadoties roku, iekams viņa atkal sākusi runāt. Alena izskatās tā, it kā gribētu jautāt, ko te meklējis šis formas tērpā ģērbtais virs.

—       Jūs bijāt ļoti laipna, — es saku un izliekos, ka esmu par viņu labās domās. — Dodieties lejā uz caurlaižu telpu. Es piezvanīšu uz turieni. Jūs aizvedīs ar mašīnu.

—       Paldies, — pamāj Alena, — taču es nesteidzos, man tik un tā jāiet atpakaļ uz darbu. Ja Jitka pie mums iegriezīsies, pajautāšu viņai par to brunetu. Un tūlīt jums paziņošu, labi?

—       Jūs mums izdarītu lielu pakalpojumu, — laipni atbildu.

Beidzot esmu viens pats. Pārskatu man atnestos pa

pīrus. Noskaidrojas, ka Jans un Jiržina Vīnerti, pie kuriem Jitka Serakova pierakstīta, visu dienu atrodas darbā. Es labprāt parunātos ar abiem, ierodoties negaidīti viņu mājās. Tas iespējams tikai vakara pusē. Iepriekš brīdināt nevēlos. Gan jau satikšu.

Man vajadzētu atpūsties. Šobrīd es to varu atļauties. No manas negulēšanas nevienam nekāda labuma nebūs. Pašlaik vajadzētu būt zināmiem vienīgi nelaimīgās Jitkas līķa sekcijas rezultātiem.

Es zvanu uz morgu. Lai izvairītos no nekompetentu ļaužu ziņkārības, uzgriežu slepeno numuru.

—   Rezultāti jums tiks nekavējoties nosūtīti, — skan telefona klausulē. — Nāves cēlonis ir nervu sistēmas paralīze, ko izsaukusi narkotiska inde… kura neapšaubāmi bijusi piejaukta kādam alkoholiskam dzērienam. Atrasts konīns un vēl dažas citas vielas, kuras satur velnarutks. Cicuta virosa.

Skatos narkotiku sarakstu, par kurām Romāns Haliks bijis atbildīgs savā institūtā. Es tās labi atceros. Ciculci virosa arī ir šajā skaitā. Romāns Haliks izdarījis ar to mēģinājumus. No tās tieši atvasināma arī tā tetāna kultūra, kura kļuva par Jozefa Trojana nāves cēloni. Mūsu darbinieki strādā nevainojami. Nolemju doties mājās un mazliet nosnausties.

Sajā brīdī negaidīti ierodas Trepinskis, kuram vajadzētu atrasties Rāta villā.

—   Atbraucu jums pakaļ, — viņš paziņo ar savu parasto vienaldzīgo sejas izteiksmi. — Vecākā leitnanta Skalas operatīvās grupas loceklis Karličeks atklāja, ka villā pie sienas piekārtais spogulis kalpo par slepenām durvīm uz pagrabtelpām.

8

Ja jau mana klātbūtne katrā ziņā nepieciešama, Karličeka atklājumam, acīm redzot, ir svarīga nozīme mūsu lietas izmeklēšanā. Trepinskis to tūlīt apstiprina.

— Mēs tur atradām čemodānu, — viņš saka, — kurš pēc saviem izmēriem pilnīgi atbilst tīrajam laukumam, kas palicis Jozefa Trojana skapjaugšas putekļos.

Lūk, kā?

Tātad zudušas cerības doties uz mājām un atpūsties.

Trepinskis sēž pie stūres kā statuja Romana Halika darbnīcā, taču brauc ar tik baismīgu ātrumu, ka viņam vajadzētu izskatīties kā prātu zaudējušam.

Tātad tas ir tas pats čemodāns…

Rāta villā visi joprojām raujas vaiga sviedros, izņemot vienu vienīgu cilvēku. Kādas mašīnas pakaļējā sēdeklī, cieši aizmidzis, guļ Karličeks.

—   Lai guļ, — pakrata ar galvu vecākais leitnants Skala. — Es jau sāku šaubīties par šī jaunekļa skaidro saprātu. Tas jau nav kriminālizmeklēšanas darbinieks, bet gan doktora Fausta mazmazdēls. Man kādreiz vajadzēs paņemt no viņa tās brilles, varbūt tās apbūris pats nelabais.

Skala aizsit mašīnas durtiņas no visa spēka. Taču Karličeku laikam nepamodinātu pat trotilheksogēns. Ja vien šis blēdis neizliekas.

Dodamies uz villu. Spogulis koridorā vairs nekarājas pie sienas, bet noņemts un nolikts kādu pusotru metru no tās. Sienā rēgojas taisnstūrveida caurums, ko ierobežo iemūrēts metāla ietvars; ieeju acīm redzami aizvērusi koka plāksne, kurai pieskrūvēts spogulis. Spogulis ir nedaudz lielāks par durvīm, mazliet izvirzīts uz priekšu un, kad durvis aizvērtas, pilnīgi nosedz tās.

Visos četros spoguļa koka pamatnes stūros piemontētas izstieptas šķērveida atsperes. Otri atsperu gali piestiprināti aiz durvīm. Atsperes viegli savelkas un izstiepjas kā harmonikas.

Skala pagrūž spoguli, kurs turas uz četrām atsperēm, paralēli sienai., Viņam tas izdodas pavisam viegli. Atsperes savelkas, un spogulis cieši piekļaujas sienai.

Paskatoties nekas nešķiet aizdomīgs. No četrām stūru skrūvēm, ar kurām piestiprināts spogulis, redzamas tikai misiņa galviņas.

—   Karličeks pievērsis uzmanību, — paskaidro Skala, — ka divu augšējo skrūvju galviņas nav tik apsūbējušas kā apakšējo,, un no tā var secināt, ka pēdējā laikā tās kāds aizticis. Pēc viņa ierosmes pamēģinājām noņemt no galviņām pirkstu nospiedumus.

—  Vai tur tādi bija?

Skala pamāj.

—  Jā. Pēc apstrādāšanas tas bija ļoti viegli izdarāms.

Abas apakšējās galviņas ir ļoti nosūbējušas, tās izskatās tumši pelēkas.

—   Pēc tam izmocījāmies visvisādi, — stāsta Skala.

—   Piespiežot durvis, to pretestība samazinājās, varēja dzirdēt kaut ko noklakšķam, taču durvis nekustējās ne no vietas. Tās nevarēja ne atvērt, ne aizvērt. Tikai piespiežot skrūvju galviņas ar diviem pirkstiem un ar pārējiem pavelkot spoguli, tās padevās samērā viegli.

Skala pagriež spoguli perpendikulāri sienai, pielietojot paņēmienu, kuru tikko aprakstījis. Aiz spoguļa ir mēlītes, kuras satur atsperes. Piespiežot skrūvju galviņas, mēlītes paceļas un atbrīvo durvju mehānismu.

Iekšpusē spoguļa pamatnes vidū piestiprināts rokturis. Cilvēks, kurš iegājis iekšā, var spoguli aiz sevis gluži vienkārši aizvērt. Mēlītes aizcērtas, ielecot ligzdiņās, un durvis ir ciet. No iekšpuses viegli mēlītes pacelt, ja grib atkal likt ārā.

Ierīce nav jauna. Salīdzinot ar precīzās mašīnbūves un smalkmehānikas paraugiem, ko redzējām buldoga midzenī, tā drīzāk šķiet kalēja roku darbs.

—  Vai jūs salīdzinājāt nospiedumus ar Halika dak- tilogrammu? — es jautāju.

—   Vēl ne. Kaut gan jau no .pirmā acu uzmetiena redzams, ka tie ir pavisam citi. Pilnīgi cits zīmējums. Bez šaubām, mēs salīdzināsim tos ar visu to cilvēku pirkstu nospiedumiem, uz kuriem var krist aizdomas, piemēram, ar Trojana pirkstu nospiedumiem.

Lai tiktu iekšā, jāpārkāpj apakšējā šķērveida at- sper^ un jāuzmanās, lai neatsistu galvu pret augšējo. Skala iededzina spēcīgu kabatas lukturi.

Aiz durvīm atrodas neliels, ķieģeļiem izklāts laukumiņš. No tā ved lejup apdrupuši ķieģeļu pakāpieni.

Kāpjam pa tiem lejā.

—   Karličeks vispirms apgalvoja, — Skala turpina savu stāstu, — ka villā noteikti jābūt pagrabtelpām, taču ieeja pagrabā nekur nebija redzama — ne mājas iekšpusē, ne ārpusē. Tāpēc arī viņš apstājās pie spoguļa.

—   Tā ir viņa faustiskā ideja, — pamāju ar galvu.

—   Mefistofelis atsūtīja viņam sapni, kad viņš brauca mašīnā, un te nu ir rezultāti. Kad paies līgumā noteiktais laiks, viņš tiks nogādāts pie lidzīga cauruma, tikai tas atradīsies griestos.

Kāpienu, kuri ved lejup, ir pavisam desmit. Beidzot mēs stāvam uz izmīdīta māla klona, kurš ir diezgan netīrs; pamats šķiet mīksts.

Tas ir liels pagrabs bez logiem vai, pareizāk sakot, ar aizmūrētu logu pretējā sienā zem pašiem griestiem. Gaiss piesūcies ar nepatīkamu miklumu, kas kāpj uz augšu no zemes slāņiem, kur pūst augu paliekas. Pazemes ūdeņi satek ieplakā zem pagraba un sūcas pa spraugām starp plāksnēm. Pagraba kailās sienas klāj miklas, sūnām apaugušas glēmas, kuras kabatas lukturīšu gaismā vizuļo.

Sur tur sienas aplīmētas ar papīriem vai tapetēm, ko mitrums izraibinājis tumšiem plankumiem. Diben- kaktā virs trim metāla gultām karājas divi sagriezušies paklāji. Uz gultām mētājas netīri matrači un dažas saburzītas, saplīsušas segas. Kāds liels, vecs paklājs izklāts telpas vidū zemē. Virs tā pakārta elektriskā spuldze ar trīšu atsvaru un tai blakus — petrolejas lampa. Iesānis paklājam novietots necils virtuves galds. Pieci krēsli, no kuriem viens apgāzts, ar savu nekārtīgo izvietojumu rada iespaidu, ka cilvēki, kuri tur tikko sēdējuši, strauji piecēlušies un kaut kur aizsteigušies. Pie sienas piesliets vecs skapis, tam blakus plaukts ar dažādiem traukiem.

Dažus no priekšmetiem, kuri šeit atrodas, nekādi nevarētu dabūt iekšā pa durvju spraugu, ko sašaurina četras šķērveida atsperes. Tātad tie atgādāti šurp vēl pirms slepeno durvju ierīkošanas.

Sajā pagrabā, kurš uz ātru roku iekārtots, lai .tajā varētu mitināties, un kurš, pēc visa spriežot, kādam kalpojis par slēpni, ir smagi elpot pelējuma dvaku.

Taču ar šīs alas vēsturi es iepazīšos vēlāk. Pagaidām mani interesē tikai aizvērtais čemodāns, kurš guļ uz galda.

Pieeju klāt un Skalas lukturīša gaismā atveru to.

Tajā atrodas tikai viens vienīgs mazu atslēdziņu saišķis.

Dažas no tām ir plakanas, citas — stobrveida.

—  To ir pavisam piecdesmit, — paskaidro Skala. — Cik var pagaidām spriest, katra piemērota citai slēdzenei.

—  Kāpēc cilvēks ar nezināmo daktilogrammu tās atnesis no Trojana dzīvokļa uz šejieni?.

Skala parausta plecus.

Atslēgu konstrukcija ir Joti vienkārša. Noziedznieks, kurš gribētu atmūķēt ar tām aizslēgtās durvis, tiktu galā bez sevišķām pūlēm.

Tām katrai ir savs numurs. Plakanajām ir divciparu vai trīsciparu numuri, kuri iegravēti atslēgu apaļajās galviņās, pie pārējām ar metāla aplīšiem piestiprinātas misiņa plāksnītes, uz kurām lasāmi numuri.

—   Tās atgādina atslēgu komplektu, kas domāts kaut kādām kabīnēm vai skapīšiem, — saka Skala. — Piemēram, peldbaseinā, pirtī vai vingrotavā … Taču tur visur izmanto cilindriskās atslēgas. Sim atslēdziņām es neuzticētu uzvalku, kurā būtu kabatas portfelis.

Beidzot mēs nākam pie slēdziena, ka tās var būt atslēdziņas no pasta skapīšiem — poste restante.

—  Tūlīt pārbaudīsim, vai mums taisnība, — es ierosinu.

Skala reaģē uz maniem vārdiem ar neslēptu sašutumu.

—   Interesanti zināt, kādi pārsteigumi mūs vēl galda, izmeklējot šo lietu. Man šīs atslēgas sāk krist uz nerviem.

Lūdzu vecāko leitnantu, lai pagraba sīkāka apskate notiktu viņa vadībā.

Rāta villā paliek neliels apbruņots postenis, kuram tiek uzdots ieņemt tādas pozīcijas, lai ar savu klātbūtni neatbaidītu nevienu, kurš mēģinātu Rāta īpašumiem tuvoties, taču tam jācenšas, negaidīti uzbrūkot, aizdomīgās personas aizturēt. Grupas vadība tiek uzticēta Loubalam.

Karličeks guļ.

Trepinskis ved mani uz Prāgu ar sacīkšu ātrumu, tā ka atslēgas žvadzēt žvadz tukšajā čemodānā.

Šobrīd man pa galvu šaudās trīs pieņēmumi. Pirmkārt, ka atslēgas patiešām nav domātas nekam citam kā tikai pasta kastītēm. Otrkārt, ka visas piecdesmit kastītes nebūt neatrodas vienā un tajā pašā pasta nodaļā, jo trīszīmju numuri, Lielāki par septiņiem simtiem, ar kuriem apzīmētas dažas atslēgas, var būt tikai no galvenā pasta, jo tur, bez šaubām, ir vislielākais kastīšu skaits. Un treškārt — ka šajās kastītēs es noteikti atradīšu to, ko meklēju, jo parunai, ka lēna cūka dziļu sakni rok, nenoliedzami ir zināma jēga.

Ja neatradīsim šīs kastītes Prāgā, meklēsim citur. Taču visticamākais, ka tās tomēr atrodas Prāgā.

Gan jau redzēsim. Trepinskis aptur mašīnu pie galvenā pasta. Izkāpju ārā un, turēdams čemodānu rokā, dodos uz pasta operāciju zāli. Man jāšķērso tā visā garumā, iekams nonāku pie lodziņa, pie kura — ja var ticēt uzrakstam — sniedz ziņas par abonentu kastitēm. Nolieku čemodānu pie lodziņa, noliecos pie tā un cenšos pievērst darbinieces uzmanību; viņa netālu pie galda kaut ko skaita.

—   Nolieciet čemodānu uz grīdas, — viņa man aizrāda, beidzot pienākdama klāt.

Atstāju čemodānu tur, kur tas nolikts, un uzrādu savu darba apliecību. Darbiniece jūtas acīm redzami pārsteigta, jo nekādi nav varējusi iedomāties, ka šī apbružātā čemodāniņa īpašnieks varētu būt valsts drošības iestāžu kapteinis. Kad pagriežu čemodānu par deviņdesmit grādiem un atveru, lai darbiniece varētu tajā ieskatīties, viņa izbrīnā iepleš acis.

—   Ko tas nozīmē? — sieviete jautā.

—   Vai pazīstat atslēdziņas no poste restante kastītēm?

Viņa neticīgi palūkojas uz mani.

—  Vai tas var būt? …

Atklāju visai interesantu faktu. Pasta darbiniece nekad nav redzējusi šo aizslēgto skapīšu atslēdziņas. Un pēkšņi ierauga tās veselas piecdesmit vienā saišķī. Viņa pieļauj, ka tās varētu būt poste restante kastīšu atslēgas, taču tikai tādēļ, ka es tā apgalvoju. Starp citu, es gan neko neapgalvoju, gluži otrādi, vēlos iegūt apstiprinājumu.

—  Jūs varat man iesniegt lūgumu, lai jums piešķir pasta kastīti, bet…

Sāda nodoma man nav, un tādēļ darbiniece iesaka doties uz abonentu kastīšu nodaļu, kas atrodas aiz stūra.

Aizsitu čemodāna vāku, pateicos par informāciju un eju prom. Izgājis ārā, pagriežos pa labi un, nonācis aiz stūra, sāku lasīt uzrakstus, kas grezno atsevišķas ieejas. Beidzot dodos iekšā kādā vecā ēkā, uzkāpju otrajā stāvā un nonāku lielā zālē, kurā pie durvīm ierīkots neliels nodalījums. Visa pārējā zāle sadalīta gaiteņos, kuru sienas veido abonentu kastītes.

Kastīšu šeit ir vairāki simti Vai es ar savām piecdesmit atslēgām esmu nonācis tur, kur man vajadzīgs, pagaidām vēl nav zināms. Tādēļ mana nepacietība uzzināt patiesību aug augumā. Nolieku čemodānu uz atliecamas pults, atveru un meklēju tajā atslēdziņu ar trīszīmju numuru. Nevienā citā Prāgas pasta nodaļa nevar būt septiņi simti kastīšu. Seit, zāles lejas galā, uz garajām aizslēgto kastīšu rindām redzami arī četr- zimju skaitļi.

Līdzās man kāds apmeklētājs pārlūko pienākušo pastu, te pēkšņi pārtrauc savu nodarbošanos un izbrīnā noskatās manā rīcībā. Tā kā mani var noturēt par poste restante kastītes īpašnieku,'tad piecdesmit atslēgu cilāšana patiešām var šķist dīvaina.

Beidzot atrodu atslēdziņu ar numuru 632. Vēl tur ir vairākas, kuru numuri sniedzas pāri 700, taču man šķiet, ka šī ir īstā.

Attālums, kas jānoiet līdz kastītei, ir īss. Gaitenis, pa kuru soļoju, vienā rokā turēdams čemodānu, otrā — atslēdziņu, ir tukšs. Aiz abonentu kastīšu zāles atrodas telpa, kur šķiro pastu. Ļaudis tur strādā bez lieka trokšņa, tikko jaušamas vecā papīra un koka smaržas apņemti.

Numuri uz kastītēm labi salasāmi, tāpēc man nenākas ilgi meklēt

Kastīte ar numuru 632 atrodas pie pašas grīdas garā tādu pašu brālīgi citu pie citas .novietotu kastīšu rinda; tām ir palielas koka durtiņas. Droši vien tas izskaidrojams ar telpas bijīgo klusumu, bet, šķiet, neviens nebrīnītos, atrazdams visās šajās kastītēs pa urnai ar krematorijā sadedzinātiem pīšļiem.

Klusi nolieku čemodānu —• pats nesaprotu, kādēļ daru to tik klusu, droši vien tādēļ, ka māc satraukums, vai piepildīsies mans pieņēmums vai ne, — un iebāžu atslēdziņu slēdzenē.

Jūtu, ka atslēdziņa der.

Vienalga, vai es tur ko atradīšu vai neatradišu neko, pastā vajag būt ziņām par šīs kastītes īpašnieku.

Atveru durtiņas. Koridorā valda puskrēsla. Tādēļ no kastītes it kā no lodziņa krīt blāvs gaismas stars. Kastītei nav mugurējās sienas.

Kastītē atrodas liela, zila aploksne. Pastiepju pēc tās roku un jūtos izbrīnījies, kādēļ mani neviens neaiztur.

Aploksne ir rūpīgi aizlīmēta. Tā ir gandrīz trīs centimetrus bieza, un tajā sabāzts liels daudzums dažādu papīru. Uz aploksnes izteiksmīgā rokrakstā ar zilu zīmuli uzrakstīts: «Galvenajā pastā, poste restante 632. Humbolta cirks. Reklāmas.»

Aploksne nav ne apzīmogota, ne arī tai uzlīmētas markas. Tātad šķiet, ka tā nav iemesta kastītē kā citi sūtījumi. To kāds tur nolicis, atslēdzot kastīti ar tādu pašu atslēdziņu, kādu pašlaik turu rokā es. Un pasta darbinieki būtu mierīgi atstājuši šo aploksni tur guļam. Un, ja arī kāds no viņiem redzētu, ka es to paņemu, neviens par to neuztrauktos.

Pārgriežu iesaiņojumu uzmanīgi ar nazi. Koridorā neviena vairāk nav.

Tādēļ varu mierīgi saskaitīt. Aploksnē atrodas simts nelegālās sērijas C-L tūkstoškronu naudaszīmju.

9

Un man vēl ir četrdesmit deviņas šādas atslēdziņas!

Ar dziļu pateicību atceros Karličeku. Sis Fausta maz- mazdēls! Eņģelis, kuru man atsūtījis pats liktenis un kuru es, nelaimīgais, aiztriecu mācīties.

Simts tūkstoškronu zīmes, pareizinātas ar piecdesmit, ir pieci tūkstoši tūkstoškronu banknošu, tātad pieci miljoni kronu. Budinska novērtējums skanēja, ka apgrozībā atrodas apmēram par četriem miljoniem kronu vairāk, nekā pienāktos, kopā tātad deviņi miljoni. Man ir pamats domāt, ka tūkstotis C-L tūkstoškronu banknošu pašlaik sagatavots, lai varētu startēt apgrozībā. Kopējā summa tad sasniegtu desmit miljonus. Desmit miljoni izskata pēc tikuši sadedzināti 297,3 kilometrā. Domāju, ka savos aprēķinos nekļūdos.

Aizslēdzu kastīti. Aploksne nonāk manā krūšu kabatā. Paņemu čemodānu un eju pa koridoru atpakaļ uz nelielo nožogojumu, kura durvis grezno nelaipns uzraksts: «Ienākt aizliegts! Direkcija.»

Eju iekšā bez vilcināšanās, turklāt tas notiek diezgan skaļi, jo, atverot durvis, nejauši iebelžu pa tām ar čemodānu.

— Ko jums vajag? — gauži nīgrā balsī mani uzrunā kāds ierēdnis pusmūža gados, kuru, šķiet, klāj vēl biezāka putekļu kārta nekā visus abonentu kastīšu veidotos gaiteņus kopā. Aiz katras auss viņam aizbāzts pa zīmulim, rokā spalvaskāts, uz galda sakrauti kaut kādi papīri, brilles noslīdējušas uz deguna gala, līdz elkoņiem uzmaukti melni uzroči; baltā krekla aizpogātā sastīvinātā apkaklīte neļauj brīvi staipīt kailo kaklu, pie krekla podziņas šķībi piekārts «taurenītis».

Sādu muzeja retumu mūsdienās var meklēt vai ar uguni, taču es vēl nezinu, kur esmu nonācis.

Viņa skatiens neatmaigst arī tad, kad parādu savu apliecību. Viņš nomērī mani ar savām brillēm no galvas līdz kājām, neaizmirstot arī manu koferi, un nedraudzīgi norūc: — Policija? Jums te nav ko darīt. Mums viss ir kārtībā.

—  Tā jums tikai šķiet! — skan mana atbilde.

Tālāk aizmugurē ir durvis ar uzrakstu «Direktors».

Ierēdnis paskaidro, ka tur ieiet aizliegts, taču, paskatījies uz mani, saprot, ka draudi veltīgi, pieceļas no krēsla un, vilkdams kājas, dodas pats uz šo durvju pusi. Turklāt viņš izskatās tā, it kā vēl arvien gribētu man piesieties. Satver klinki, atver durvis un saka: — Ejiet!

Pats pec tam atgriežas savā vietā.

Dibenistabā pie vecmodīga rakstāmgalda sēž saprātīga izskata vīrietis. Pie cita galda strādā apmēram četrdesmit gadus veca sieviete. Nesaprotu, kāpēc aizvērti visi logi. Gribu cerēt, ka pans direktors vismaz liks tos līdz ziemsvētkiem nomazgāt.

Ja ne, varētu tīri vai ķerties pie tā pats.

Savu apliecību vēl arvien turu rokā un čemodānu arīdzan.

—   Gribētu uzzināt 632. pasta "kastītes abonenta vārdu un uzvārdu, — es saku.

Direktors ir pakalpīgs cilvēks.

—   Sēdieties, — viņš man laipni pamāj. — Jaun- kundz, seši simti trīsdesmit otro!

Jaunkundze no kaut kurienes izvelk garu kartotēkas kastīti, bet es pa to laiku apjautājos:

—  Vai jūs prasāt abonentam uzrādīt pasi?

—  Tas jādara, taču vienmēr netiek ievērots. — Direktors pastiepj roku pret jaunkundzi, kura pagriezusi viņam muguru un vēl arvien kaut ko meklē. — Instrukcijā teikts…

Kas teikts instrukcijā, esmu jau dzirdējis, tāpēc paņemu no jaunkundzes kartona kartīti, kurai ar saspraudi piestiprinātas vēl divas lapiņas.

Saskaņā ar kartītes datiem 632. kastītes abonents bijis Romāns Haliks. Kastīti viņš sācis abonēt šā mēneša četrpadsmitajā datumā, tātad dienu pirms Jozefa Trojana nāves.

Interesanti!

Palūdzu direktoram atjauju piezvanīt pa telefonu.

Steidzīgi izsaucu uz šejieni divus virsniekus. Direktors un jaunkundze ir pārsteigti. Direktors nedroši bilst:

—  Šķiet, kaut kas noticis. Ja varam būt jums palīdzīgi …

Atkal atveru čemodānu un parādu četrdesmit deviņas atslēdziņas. Jaunkundze klusi iekliedzas, bet pans direktors skatās uz čemodānu, it kā ieraudzījis fatamorgānu.

Taču viņš ātri vien atjēdzas, strauji kaut ko norij, izņem no čemodāna piecas atslēdziņas, noliek tās uz galda un noteiktā balsī pavēl:

—  Jaunkundz … atzīmējiet! Sešdesmit, piecpadsmit, deviņdesmit septiņi, simts trīs un divi! Atnesiet dublikātus!

Jaunkundze ar saviem četrdesmit gadiem vēl ir pietiekoši veikla. Izslīd pa durvīm kā glodene. Pans direktors stāv izslējies, un deniņi viņam piesarkuši aiz uztraukuma. Pēc tam vīra pleci noslīgst, un viņš sāk nepacietīgi staigāt šurp un turp. Es sēžu pavisam mierīgi. Nezinu, par ko mēs varētu runāt. Starp citu, jaunkundze drīz vien atgriežas. Viņa atnesusi piecas atslēdziņas. Pans direktors paņem tās, un es vēroju, lai šīs atslēgas nesajauktos ar manējām. Četras atslēdziņas acīm redzami ir citādas. Tikai 103. numurs saskan. Taču man par to vēl jāpārliecinās.

Kopā ar direktoru izejam gaitenī. Čemodānu nesu līdz. Direktors ar savām garajām kājām uzņem strauju soli, tā ka drīz vien atrodamies pie 103. kastītes. Mana no čemodāna izņemtā atslēdziņa to bez pūlēm atslēdz. Izņemu no turienes apmēram tādu pašu aploksni, kādu atradu 632. kastītē, tikai mazliet plānāku. Uz tās uzrakstīts, ka tur atrodas estrādes programmu novilkumi.

Tālāko pārbaudi uzticēšu tiem vīriem, kurus nupat izsaucu. Droši vien viņi jau atrodas ceļā.

Mēs atgriežamies kancelejā, kur centīgais ierēdnis ar uzročiem uz piedurknēm aplūko mūs ar pārmetuma pilnām acīm, jo mēs taču traucējam viņu darbā. Noskaidrojam, ka 103. kastīti abonējis Jozefs Trojans; arī viņš par abonentu kļuvis četrpadsmitajā, tātad dienu pirms savas nāves.

Daudz patīkamāk man būtu lasīt nevis miroņu, bet gan dzīvu cilvēku vārdus, taču šāda iespēja nav- izslēgta. Vēl atlikušas četrdesmit astoņas kastītes.

Abi darbinieki, kurus izsaucu, ieradušies. Viņu uzdevums ir samērā vienkāršs, taču prasa laiku. Ar tām atslēdziņām, kuras neder šejienes skapīšiem, viņiem jāapbraukā citas pasta nodaļas un jāatrod visām atbilstošas kastītes, jākonfiscē to saturs un jānoskaidro abonenti. Abonenti, kuri atrodas starp dzīvajiem, nekavējoties jāatved uz nopratināšanu, pat ja viņu kastītes izrādījušās tukšas.

Griežos pie direktora ar jautājumu:

—   Būdams speciālists, jūs varētu mūs informēt par abonentu kastītēm citās pasta nodaļās.

—   Bez šaubām, lūdzu, — labprāt piekrīt direktors.

—  Acumirkli uzgaidiet. — Viņš piesteidzas pie durvīm, kuras ved uz priekšistabu, atver tās un sauc:

—   Pan Nešt, lūdzu, panāciet šurp!

Jau zināmais ierēdnis, saukts Nests, ierodas bez steigas. Viņš noklausās, kas vajadzīgs, bez sajūsmas pakrata savu gaiļa galviņu un nokremšļojas:

—   Nav nekāda jēga pieciem detektīviem ar vienu un to pašu atslēgu skraidīt uz piecām dažādām pusēm. Vistuvāk ir divdesmit otrā nodaļa. Tur ir piecdesmit kastīšu, visas pie sienas, skaidri pārskatāmas. No aizmugures tām nevar piekļūt. Numuri priekšpusē. No turienes vislabāk doties uz trīsdesmit pirmo. Tur ir divdesmit abonentu kastīšu. Uz to pašu pusi atrodas arī HIoubetina. Pēc tam varat atgriezties un doties citā virzienā. Tāds ir visīsākais ceļš. Ja vēlaties, v-aru jums uzzīmēt to uz papīra.

—  Jūs tik labi to zināt? — es jautāju.

—   Es mīlu savu darbu, — viņš aizvainoti atbild.

—   Strādāju te kopš tūkstoš deviņi simti otrā gada, un katra abonenta kastīte man pie sirds pieaugusi. Visas šejienes atslēdziņas man mīļas kā paša bērni. Es tās izsniedzu. Nolieciet uz galda. Svešās tūlīt parādīšu.

Dodos prom. Tukšais čemodāns man lidz. Mani darbinieki nav jāmāca, lai paļaujas galvenokārt paši uz sevi, kaut arī par dažām atslēgām sirmajai kantora žurkai izrādītos taisnība.

—   Man jātiek uz kanceleju, — saku, nonācis lejā uz ielas, Trepinskim, kurš bijis pietiekoši attapīgs, lai sekotu man, — viņš gaida ar mašīnu pie pasta ēkas ieejas. Tur stāv arī mašīna, kura atvedusi abus mūsu darbiniekus.

Štāba kancelejā, iespējams, mani gaida dažādi jaunumi. Turklāt man pašam ir līdz mazliet vairāk par simts piecdesmit sērijas C-L banknotēm.

Uzgaidāmajā telpā patiešām sēž vairāki apmeklētāji; viņu vidū ir arī Karličeks un Budinskis.

Budinski palūdzu uzgaidīt. Vispirms man jāapsprie- žas ar mūsu darbiniekiem. Karličeku iesaucu līdz, lai viņš būtu informēts par notikumu gaitu; Karličeks taču ir mūsu burvju nūjiņa.

Budinskis paliek uzgaidāmajā telpā viens pats. Pārējie kopā ar Karličeku un Trepinski ienāk pie manis.

Es aizveru polsterētās durvis. Tās nelaiž cauri skaņu, un tādēļ uzgaidāmajā istabā nav dzirdama pat skaļa saruna. Es nezinu, kas Budinskim no manis vajadzīgs. Bet viņš nekādā ziņā nav vissvarīgākais apmeklētājs, un par mūsu apspriedi viņam nekas nav jāzina.

Iepazīstinu visus klātesošos ar pašreizējiem izmeklēšanas rezultātiem. Nolieku sērijas C-L tūkstoškronu banknotes uz galda. Karličeks turas maliņā, mierīgi mirkšķina acis un izliekas, it kā viņam gar visu to nebūtu nekādas daļas.

Pieņemu garum garo protokolu, kurā apkopoti un sistemātiski izanalizēti izmeklēšanas rezultāti Rāta īpašumos. Starp citu, netaisos to lasīt. Labi zinu, kas tur teikts. Nekādi pārsteigumi mani tur negaida.

—   Tālāk! — es uzmundrinu.

Skaidri, noteikti un precīzi ziņo kāds no mūsu darbiniekiem:

—   Ervīnam Ābrahamam Rātam pirms kara piederējusi ķīmiskās tīrīšanas līdzekļu fabrika. Tā ražojusi grīdas vasku, mēbeļu laku un tamlīdzīgas ķimikālijas. Viņš nodarbinājis deviņus strādniekus, kuru darba vieta bijusi akmens nams. Rātam piederējušas divas automašīnas — vieglā un kravas mašīna. Trīsdesmit astotajā gaciā fabrika slēgta. Rāts kopā Ј.r laulāto draudzeni un trim pieaugušiem bērniem palicis dzivot villā. Pēc ziņām, kuras saglabājušās, trīsdesmit devītajā gadā villā ieradušies gestapovieši. Visa Rāta ģimene un fabrikas iekārta aizvesta nezināmā virzienā. Māja palikusi tukša. Pēc visa spriežot, Rāts ierīkojis aiz spoguļa slēpni, taču gestapovieši slepeno ieeju atklājuši.

Pēc tam uzklāusu tehnisko ekspertu ziņojumu. Speciālisti apgalvo, ka Halika aparatūra buldoga midzeni nevar būt nekas cits kā fotoamatiera izgudrota stereo- skopiskās fotogrāfijas uzņemšanas iekārta.

—  Uz objektu, kurš novietots apļa centrā, no divām pretējām pusēm krīt šauri gaismas loki, kas atrodas vienā plaknē. Sī gaismas avota plakne šķērso priekšmetu no vienas malas līdz otrai, turklāt fotografēšana notiek ar sinhronām kinokamerām, tādējādi uz filmas lentas tiek fiksēta vesela rinda noslēgtu līkņu, kuras var uzskatīt par uzņemamā priekšmeta paralēliem, tuviem šķēlumiem. Ekspozīcijas laiks ir apmēram trīs sekundes. Aplis ar kamerām un gaismas avotiem virzās pa sliedēm tā, lai priekšmets nonāktu gaismas avota plaknē un atkal izvirzītos no tās ārā. Uzņēmumus pēc tam pakāpeniski projicē un ar pantogrāfa palīdzību pārnes uz plates atbilstoši tās biezumam; pēc tam izgriež un salīmē kopā. Tā izveidojas telpiskā fotogrāfija, no kuras var izgatavot atlējumu. Rezultātā attēlam vajag būt izkropļotam. Tur, kur gaisma no spraugas krīt uz pakaļējā laukuma — turklāt, uzņemot seju vairākkārt, tā kļūst neizteiksmīgāka —, uz filmas ir redzami tikai nenoteikti plankumi. Citi trūkumi…

Pārtraucu stāstītāju.

—  Gana, man šķiet, ka saprotu. Vai aprēķinājāt, cik šī ierīce var izmaksāt?

—   Tas nav tik viegli izdarāms. Izmaksa ir atkarīga no tā, no kurienes ņemti materiāli, kā arīdzan no lā, kas izgatavojis atsevišķus priekšmetus. Bez šaubām, daudzos gadījumos tikusi izmantota «kreisā» prece un strādājuši neoficiāli. Mūsuprāt, ierīces izmaksa ir tik liela, ka par savu algu Haliks nebūtu varējis to uztaisīt.

Zvana telefons.

Ziņo darbinieki, kuriem jāpārbauda abonentu kastītes.

—   Septiņi simti divdesmitā kastīte, — es dzirdu. — Abonente Marija Trojanova. Abonēšanas datums tas pats. Četrpadsmitais. .Kastītē atrastas simts banknotes. Pārbaude šeit pabeigta. Dodamies pēc iepriekš sastādītā plāna pārbaudīt pārējās četrdesmit septiņas kastītes.

—   Par katru kastīti atsevišķi nav jāziņo, — es atbildu. — Ziņojiet par rezultātiem kopumā. Zvaniet tikai tādā gadījumā, ja iespējams atvest šurp kastītes īpašnieku.

Nākošais ziņojums mani nepavisam neapmierina.

Riepu nospiedumi alejā nekādi nevar būt «Sitroeria» markas mašīnas nospiedumi. Pavisam cits platums. Turklāt, spriežot pēc fotouzņēmumiem, automašīnai bijusi priekšējā apmale. Riepas nolietotas par divdesmit pieciem procentiem. Tās bijušas visparastākais pašmāju ražojums un arī visbiežāk izmantotās. Tādu riepu apgrozībā ir tūkstošiem. Nospiedumiem nav nekādu sevišķu pazīmju. Priekšējā apmale, platums un attālums starp asu galiem, riepu izmēri un to nospiedumi, kā arī nodotā liecība, ka mašīna bijusi ar zemu virsbūvi, liek secināt, ka tas bijis melns «Aero-30» lipa limuzīns.

Tātad mašīnas apdares apraksts, kas lika domāt par «Sitroenu», bijis tikai Alenas Vlahovas vieglprātīgās fantāzijas auglis. Iespējams, ka es pats ar savu zīmējumu viņu uz to uzvedināju. Alena ir pakalpīga, viegli iejūsmināma un ar labu atmiņu, taču nevar lepoties ar pārak lielu apzinību. Automobili ir domāti braukšanai, tālāk par šo patiesību viņas zināšanas nesniedzas. Viņa nevarēja kļūdīties, minot mašīnas krāsu un to, ka tā rāpojusi pa zemi kā vabole. Taču ar tādu ticamību nosauktās pārējās pazīmes, piemēram, dubulto bultu mašīnas virsbūves priekšpusē, mierīgi var neņemt vērā.

—   Melnu «Sitroenu» apgrozībā pašlaik ir sešpadsmit, — ziņotājs norūpējies piezīmē. — Melnu «Aero» — vairāki simti. Tas mūs mazliet kavē.

—   Ņemiet palīgu, cik vien jums vajadzīgs, — atbildu. — Pārbaude jābeidz visdrīzākajā laikā.

Uzticu Trepinskim Vīnertu laulātā pāra — Jitkas Se- rakovas vecāku — neuzkrītošu novērošanu. Ja šie ļaudis pēc darba nedodas tieši mājās, viņiem norādāms,

ka būtu vēlams atgriezties. Bet pie mājas mani gaidīs policists.

Varbūt viņi kaut ko zinās par Jitkas mīļāko.

Vēl atlikuši vairāki citi jautājumi, piemēram; Halika pagātne, viņa darbs institūtā un tamlīdzīgi, bet beidzot viss noskaidrots, un mani apmeklētāji, izņemot Karličeku, aiziet.

Lūdzu ienākt direktoru Budinski. Man atnes melnu kafiju, bet- Karličekam, pats par sevi saprotams, viņa iemīļoto plāno tēju. Budinskis, apsēdies krēslā pie mana galda, pacietīgi gaida.

C-L tūkstoškronu zīmju uz galda vairs nav.

Uz manu jautājumu, kam man jāpateicas par viņa apmeklējumu, Budinskis mierīgi atbild:

—   Šķiet, mums beidzot palaimējies.

—   Kāpēc jums tā šķiet?

Budinskis izņem no portfeļa aploksni un no aploksnes divas tūkstoškronu zīmes.

Viņš pasniedz man tās.

—       Mēs tikko bijām uzsākuši sērijas C-E izņemšanu no apgrozības, — viņš saka, — kad parādījās šīs divas banknotes. Sakrīt ne tikai sērijas C-E apzīmējums, bet arī naudaszīmju numuri. Par numuriem tūlīt tika visur paziņots, tā ka to nevar uzskatīt par kaut kādu sevišķi laimīgu gadījumu. Divas tūkstoškronu banknotes ar vienu un to pašu sērijas apzīmējumu un vienu un to pašu numuru nevar būt. Viena no tām ir viltota.

Bez šaubām, ka nevar būt, taču, apskatot iespiesto sēriju un numurus, neko nevaru atšķirt.

—   Kura? — es jautāju.

—  Te būs lupa, — laipni pasniedz Budinskis.

Lupa ir krietnas pankūkas lielumā. Taču pat tās palielinājumā nav iespējams saskatīt, uz kuras banknotes burts L, pievelkot lieku svītriņu, pārvērties par burtu E.

—   Sī, — es beidzot saku.

Budinskis skatās uz mani, it kā apbrīnodams.

—   Kā jus to konstatējāt?

—   Nevarēju konstatēt, taču šī šķiet jaunāka.

—       Jā, tas ir pieņemams izskaidrojums. Sērija C-E ir par diviem gadiem vecāka. Banknote, bez šaubām, izskatās jaunāka. Taču tā patiešām ir viltota. E burts nav piezīmēts. Tas izveidots iespiedce(ā. Ar apbrīnojamu precizitāti un tās pašas šķirnes segkrāsu, kura izmantota C-L iespiešanai. To pierādīja spektrālā un rentgenoskopiskā analīze. Burtam E ir divkārša krāsas kārta uz tām līnijām, kas sakrīt ar burta L kontūrām. Burta E liekajai svītriņai ir normāls biezums. Tas ir tā saucamais Ronalda-Rojala šrifts, burtu lielums — viena terca. Sādu krāsu nekur nevar dabūt.

—   Vai kāds nevarēja izmantot krāsas pārpalikumu?

Budinskis pakrata galvu.

—  Varbūt… Praktiski nav iespējams otrreiz izgatavot tieši tādas pašas nianses krāsu. Ja atšķirība nebūs redzama ar neapbruņotu aci, to parādīs spektrālā analīze. Paskatieties. Nelielu atšķirību krāsas ziņā šīm abām banknotēm nemaz nav grūti pamanīt, vai ne? Nekad neizdodas iespiest visu sēriju ar pilnīgi viena un tā paša toņa krāsu, jo krāsas daudzums arvien jāpapildina.

Sīs ziņas, bez šaubām, nedrīkstam atstāt bez ievērības.

Es saku: — Lūdzu, esiet tik laipns un iespējami ātri noskaidrojiet, kāda firma pārdevusi krāsu šo sēriju iespiešanai. Ievadīsim tur izmeklēšanu. Krāsa varēja palikt ari tipogrāfijā. Painteresēsimies arī tur.

Budinskis ieliek banknoti un tās prasmīgi darināto dubultnieku aploksnē un atvadās, apsolīdamies visdrīzākajā laikā manu lūgumu izpildīt.

Karličeks sēž pie konferenču galda kluss kā pelīte, tikai brīdi pa brīdim pamirkšķina. Tagad viņš paraugās uz durvīm, pa kurām izgājis Budinskis.

—   Nu, Karliček? — es jautāju.

—  Mani atsūtīja pie jums vecākais leitnants Skala,— viņš mierīgi atbild.

—   Un ko jūs gribat man teikt?

—   Neko.

Apsēžos viņam blakus.

—   Skaidrs. Esam jums pateicību parādā. Ceru, ka lietas C-L izmeklēšana visā drīzumā tiks sekmīgi pabeigta, un jūs neapšaubāmi varat cerēt uz pelnītu atzinību un apbalvojumu.

Karličeks nemaz neizskatās sajūsmināts.

—  Man gribētos zināt, — un viņa tonis ir gandrīz vienaldzīgs, — kādēļ tajā čemodānā bija nevis banknotes, bet gan atslēgas un kāds mērķis bijis nekrietnībai noglabāt naudu pasta kastītēs. Kaut kāds izskaidro

jums tam jāatrod, kaut vai, ka pagrabā tās nevarēja turēt mitruma dēļ. Papīrs pēc izžāvēšanas nebūtu vairs gluds un uz tā būtu grūti drukāt. Taču tagad diemžēl nav laika lauzīt par to galvu, jo ir daudz svarīgākas problēmas. Kāpēc kādā pasta nodaļā neabonē kastīti arī tas, kurš visus pārējos nogalina?

—   Karliček, — es viņam atbildu, — šis nelabā iemiesojums cīnās divās frontēs. Pret mums un pret tiem, ar kuriem viņam bijuši kopēji darījumi. Galvenokārt viņu nodarbina jautājums, kā neatstāt pēdas. Taču pēc tik daudzām slepkavībām tas vairs nav iespējams. Pēdas sanāk kopā, dažas no tām visai dīvainā kārtā, un beidzot viss noskaidrosies. Nav nekādu šaubu, ka mēs tuvojamies mērķim, un tas ir pats galvenais. Varbūt jūs esat citās domās?

—   Tuvojamies, — pieļauj Karličeks, — bet ka tikai .mēs kaut ko «nenopūdelējam». Par notikumiem Rāta fabrikā mums vajadzētu būt labāk informētiem. Kur palikuši tie nedaudzie ļaudis, kas savā laikā strādājuši pana īpašumā? Vai viņu darbībai nav bijis kāds sakars ar ķīmiju?

—   Neapšaubāmi.

—   Man arī tā šķiet. Pats Rāts, cik var spriest, nav bijis ķīmiķis. Bijis tikai uzņēmējs, kurš savas gaitas, iespējams, uzsācis kā aģents. Staigājis apkārt pa mājām, spodrinājis saimniecēm trauku skapju durtiņas, un, tā kā viņas bijušas ar šo darbu apmierinātas, tad nekavējušās ari nopirkt pa pudelei Rāta piedāvātā šķidruma. Sakrājis mazumiņu naudas, par smiekla cenu nopircis zemes gabalu ar nolaisto villu. Pēc tam piemērojis māju fabrikas vajadzībām. Lai to paveiktu, bija nepieciešami strādnieki un arī kāds lietpratējs.

—   Ķīmiķis.

—   Pats par sevi saprotams. Ķīmiķis, kurš jau sen nedod mums miera. Pārējie Rāta ļaudis nevarēja būt no tālienes. Tā vēl tagad ir īsta pasaules mala. Tad nebija nekādas satiksmes. Lai nokļūtu darbā, no turienes, kur beidzas pilsēta, līdz Rāta uzņēmumam būtu vajadzējis iet vismaz divas stundas. Ar automašīnu Rāts viņus nevizinātu, un viņi paši tādu greznību nevarētu atļauties. Rāts noteikti salīga ļaudis no tuvākās apkārtnes; tie bija netālo māju un būdiņu, tā sakot, perifērijas iedzīvotāji. Pirms kara tur dzīvoja krietni

ļaudis, kuri par pāris kronām labprāt bija gatavi mērcēt rokas sodā un skābēs, jo citu darbu nevarēja atrast. Es būtu ar mieru apgalvot, ka dažs labs no viņiem mitinās tur vēl tagad, varbūt sēž, pīpi kūpinādams, mājas priekšā un gaida pastnieku, kurš atnesīs pensiju. Varētu pamēģināt tādu izjautāt, kā toreiz pie Rāta ar darbiem veicies.

Tātad Karličeks cenšas šādi nonākt uz aizdomīga ķīmiķa pēdām, jo pēc viņa domām Rāta uzņēmums bez ķīmiķa nav varējis pastāvēt. Atceroties faktu, ka gadiem ilgi kāds šinī villā juties kā mājās, pieņēmums nešķiet peļams.

—   Vai jūs neesat noguris, Karliček? — es jautāju.

—  Nē, — atbild Karličeks. — Kad iekrita brīvs brītiņš, izgulējos.

—   Pēc piecām minūtēm jūsu rīcībā būs mašīna un varēsiet braukāt ar to tik ilgi, kamēr būsiet atradis kādu no bijušajiem Rāta strādniekiem.

—  Pēc piecām minūtēm? — palūkojas Karličeks. — Labi. Ja ātrāk nevar, esmu ar mieru.

Karličekam pieprasītā mašīna drīz vien ir klāt. Pēc tam palūdzu — dievs vien zina, jau kuro reizi pēc kārtas, — melnu kafiju. Cigarešu ari esmu izsmēķējis ne mazums. Par laimi, man ir veselība kā zirgam, vismaz man pašam tā šķiet.

Bez abām šīm indēm man nav ko domāt, ka es varētu uzrakstīt protokolu.

Darbs rit pilnā sparā, taču pirms rītausmas rezultātus nav ko gaidīt. Pie maniem šīsdienas uzdevumiem pieskaitāma arī saruna ar Jitkas Serakovas vecākiem. Vēl man ir stunda laika. Pagaidām nav manīts,, ka par viņas nozušanu kāds būtu norūpējies.

Protokols man ir gatavs ātri vien. Uz Vīnertu dzīvokli dodos kājām. Tas ir tālu, taču pastaiga mani atsvaidzina.

Mājas priekšā saskaņā ar norunu mani gaida policists. Vīnerti ir mājās.

—   Ejam, — es saku.

Nevarētu teikt, ka jūtos patīkami. Esmu uzņēmies nāves ziņas sūtņa lomu.

Mēs piezvanām pie dzīvokļa durvīm. Tās atver stalts, gadus četrdesmit vecs vīrietis. Viņš tērpies tikai biksēs un kreklā. Man ir zināms, ka šis cilvēks strādā lopkautuvē.

—   Vai tu redz, ko! — viņš izslej un atkal nolaiž spēcīgo zodu. Viņa izsauciens ir acīm redzama reakcija uz formā ģērbtā policista ierašanos. It kā viņš kaut ko tādu jau sen būtu gaidījis. Veras uz mums ar visai ironisku skatienu.

—   Vai jūs esat Jitkas Serakovas patēvs? — jautāju to tādā tonī, ka vīram vajadzētu saprast — mēs te neesam atnākuši jokus dzīt. Taču viņš neliekas par to ne zinis.

—   Diemžēl man ir tas gods, — viņš piekrīt, greizi smīnēdams. — Nāciet iekšā.

Ieejam dzīvoklī, kurā valda milzu nekārtība.

Virtuvē pie atvērtā loga stāv sieviete, kurai, manuprāt, nav mazāk gadu kā viņas vīram, ja ne vēl vairāk. Viņa aplaista ar lejkanniņu ziedus. Bez šaubām, viņa nepārtrauc savu darbu, tikai atskatās uz mums. Sievieti nevar saukt par neglītu, taču īpaši saista viņas pāri plūstošais dzīvespriecīgums. To pauž viņas pašapzinīgais un drošais skatiens, viņas lokanā un spēcīgā auguma kustības.

—   Tava meitiņa! — dzēlīgi saka Vīnerts. — Pats par sevi saprotams. Jauna sieviete un nekur nestrādā. Tā tikai vēl trūka, lai par tādu nesāktu interesēties! Uz produktu kartītēm viņai nospļauties, bet nav manīts, ka ciestu badu. Tikai jūsu nāciens ir velts. Viņas nav mājās. Un es gribētu lūgt mani viņas dēļ neapgrūtināt.

—   Lūdzu, lieciet vērā, — atbildu, — ka to, vai jūs turpmāk vēl apgrūtināt vai ne, izlemsim mēs, nevis jūs. Kad Jitka šerakova pēdējo reizi bija mājās?

—   Nu jau būs vairāk nekā nedēļa, — negribīgi atrūc Vīnerts. — Mēs par viņu neatbildam. Pilngadīga sieviete.

Sieva noliek mazo lejkanniņu uz palodzes un pienāk mums klāt.

—   Vai viņa ko izdarījusi?

Vīnertovas jautājums skan pārāk vienaldzīgi, runa taču ir par viņas meitu. Atstājis jautājumu neatbildētu, uzdodu jautājumu pats:

—   Vai jūs zināt, kur viņa šo nedēļu pavadījusi?

Vīnerts ņirdzīgi iespurcas. Sieva man atbild: — Es viņai neko nevaru aizliegt. Drīz būs mēnesis, kā viņa nerādās mājās. Jitkai ir mīļākais.

Tātad, šķiet, meita spītē. Starp Jitku Serakovu un šo pāri, acīm redzot, nav bijis nekādas saskaņas.

—   Ļauj sevi uzturēt, — naidīgi apgalvo Vīnerts. — Seit viņu neviens nemīlot. Jau piecpadsmit gadu vecumā aizbēga no mājas. Pārnakšņoja pie draudzenes, kad tās tēvs nebija mājās. Jau toreiz iesāka romāniņu ar šīs draudzenes brāli. Es …

—   Pagaidi! — sieva viņu enerģiski pārtrauc un mazliet pastumj sānis.

Viņa raugās man tieši acīs. Sī sieviete ir pilna apņēmības stāties pretī liktenim.

—   Ja nav mājās, tad viņai jābūt pie tā cilvēka. Ja tur nav, tad es nezinu. Jitka negribēja teikt, kur viņš dzīvo.

—   Un izdzīt no mājas mēs viņu nevaram, — piemetina Vīnerts.

Sievas asā skatiena ķerts, viņš atkal pieklust. Bet man viņa jautā ar tādu nopietnību, kāda piemīt tikai patiesi stipriem raksturiem:

—  Vai kas noticis?

—   Jā, — es atbildu. — Jūsu meita vairs nav starp dzīvajiem.

Zināju, ka Vīnertova uzņems šo ziņu mierīgi. Tikai neliela uzacu saraukšanās, citādi sejas izteiksmē nekādu izmaiņu. Viņa savaldās. Lēni satver krēsla atzveltni un apsēžas pie galda. Tiesa, viņa noslīgst krēslā mazliet smagāk, it kā enerģija šo sievieti uz mirkli būtu atstājusi, taču jau redzams, ka Vīnertova nesa- bruks.

Vinerts izstiepj rokas pret griestiem un iesaucas: — Ko? Mirusi?

Pagaidām nepievēršu viņam uzmanību.

—   Pane Vīnertova, — es saku, — notikusi slepkavība. Mums ir lielas aizdomas uz viņas mīļāko. Taču pagaidām nav izdevies viņu aizturēt. Mēs nezinām, kas viņš ir. Varbūt jūs varētu mums par šo cilvēku kaut ko pastāstīt?

Vīnertova klusē. Viņas vīrs sāk satraukti skraidīt.

—   Vai tad viņa mums kādreiz kaut ko teica?! Mums par šo čali nav ne mazākās jēgas! Ko sēsi, to pļausi. Es vienmēr teicu, ka tas ir kāds draņķis!

—   Izbeidzi

Vīnerts apstājas un apklust, it kā izdzirdis armijas komandiera pavēli. Viņa sieva apietas ar šo vīrieti kā ar paklausīgu suni.

—   Es domāju, — viņa atkal skatās uz mani, — ka viņai tur ir laba dzīve.

—  Zēl, — saku, — ka ar šo domu jūs arī apmierinājāties.

Vīnertova sēž, salikusi rokas sev priekšā uz galda; pamazām viņa sažņaudz tās dūrēs. Taču balss skan mierīgi, pat vēsi.

—    Redzat… — viņa saka, — tas ir liktenis. Uz mani vainu nav ko likt. Mans pirmais vīrs bija vāja rakstura cilvēks. Slimīgs. Un tāpēc izlikās, ka meklē dzīves jēgu citur. Gļēvu|iem tas ir raksturīgi. Tā ir tikai atruna, krāpšana un egoisms. Man bija visas tiesības šķirties no viņa. Jitka mīlēja tēvu vairāk, taču tiesa piesprieda meiteni man, kā gan citādi. Nebija grūti pamanīt, ka es arī vēl gribu dzīvot, bet viņa kategoriski — un tas bija muļķīgi — nostājās pret šo manu vēlēšanos. Tēvu uzskatīja par upuri, bet mani gluži pretēji. Taču nevis es biju egoiste, bet gan Jitka. Tādi ir bērni. Aizstāvēju savu māju un ģimeni. Nepārmetu viņai, taču nedomāju arī, ka man viņas dēļ vajadzētu gulties kapā. Jilkas tēvs nomira pirms pieciem gadiem. Tagad mēs dzīvojam labi, un to viņa būs ievērojusi. — Pēdējais teikums Vīnertovas mutē skan kā kaujas sauciens. — Taču Jitka jau kopš pirmā brīža manu otro vīru instinktīvi neieredzēja. Viņš mēģināja sadzīvot ar viņu pa labam. Taču bez kādiem panākumiem. Viņi kļuva par nesamierināmiem ienaidniekiem. Jitka skrēja""prom no mājām. Pie tēva un pie paziņām. Ar viņu bija tīrā elle. Pēc tam sāka pelnīt, kļuva patstāvīga, un mēs cerējām, ka iekārtos pati savu māju. Surp viņa nāca nelabprāt. Pēc veikala slēgšanas labāk devās kaut kur uzdzīvot, un tādi bija arī viņas paziņas. Atsevišķu dzīvokli neatrada, meklēja gan, bet… istabu īrēt negribēja, jo… jo viņa nebija kārtīga meitene. Man uz Jitku nebija nekādas ietekmes. Viņa jau bija kļuvusi man sveša. Daudzkārt pārmeta man, ka esmu bezsirdīgi izpostījusi viņas bērnību. Taču pieaugusi nevarēja saprast…

—      Tukšas runas! — iejaucas Vīnerts. — Tā ir viņas atriebība! Staigāja mums garām tīšuprāt degunu gaisā izslējusi! Nesen es viņai teicu, !ai pārvācas pie tā nelieša pavisam, citādi ņemšu un izmetīšu laukā, taču viņa atbildēja, lai es esot uzmanīgāks ar izteicieniem, pašlaik viņai neesot kur pārvākties …

—   Pagaidi!

Vīnerts apklust, it kā pēkšņi zaudējis valodu, bet Vīnertova savā saltajā balsī turpina:

—   Viņa teica, ka pārvāksies, bet tikai pēc kāda laika. Jitkai bija kāds plāns. Domāju, ka tas saistījās ar šo cilvēku. Viņiem bija kaut kādas domstarpības. Varēja manīt, ka viņa ir satraukta. Mēs nezinām, kas viņš tāds. Nekad mūsu klātbūtnē viņa to nav nosaukusi vārdā.

Vīnertova pieceļas.

—   Nāciet man līdz!

Klusēdams sekoju Vīnertovai. Cauri laulāto guļamistabai nonākam nelielā istabiņā.

—  Tā bija viņas istaba.

Vīnerts drūmi velkas mums nopakaļus. Policists noslēdz gājienu. Tā ir drīzāk bērna, nevis meitenes istaba. Jitkai Serakovai augot, laiks šeit bija itin kā apstājies. Pie sienas ietvarā karājas smejoša vīrieša fotogrāfija. Nav grūti uzminēt, ka tas ir Jitkas tēvs.

Vīnertova atslēdz neliela tualetes galdiņa atvilktni.

—   Viņa nezināja, ka man ir otra atslēga. — Vīnertova sniedz man, izņēmusi no atvilktnītes, nelielu juvelierizstrādājumu kārbiņu. — Tā te mētājas nu jau kādus trīs mēnešus. Liekas, tā ir dāvana viņas mīļākajam. Droši vien viņam jau sen vajadzēja to saņemt, vai jums tā nešķiet?

—  Jūs tātad gribat teikt, — es jautāju, — ka viņiem izcēlušās nesaskaņas?

—   Jā, — Vīnertova bez vilcināšanās pamāj.

Varbūt viņa maldās. Taču Vīnertova ir Jitkas miesīgā māte, un viņai vajadzētu vismaz nojaust izmaiņas sava bērna izturēšanās veidā.

Ielūkojos kārbiņā. Tajā uz melna samta atdusas zeltā kaltas šķiltaviņas. Abās pusēs tām ir mirdzošas plāksnītes ar iegravētu monogrammu «H. F.».

Šķiltavas neapšaubāmi ir dārgas. Uz tām redzama kādas Šveices firmas zīme. Pats par sevi saprotams — kontrabandas prece. Monogramma, acīm redzot, iegravēta pēc tam pie mums. Diez vai jāšaubās, ka tā patiesi ir dāvana panam, kura iniciāļi ir H. F. Sis pans smēķē visdārgākās cigaretes, kā jau esam to noskaidrojuši Halika sagrautajā dzīvoklī. Un tāpēc labprāt esam gatavi ticēt, ka tam, kas mums par viņu jau zināms, var pievienot arī šīs monogrammas burtus.

—   Nedarīju to tikai ziņkārības dēļ, — saka Vīner- tova. — Galu galā tā ir mana meita…

Tas ir vēl svarīgāk. Viņas vārajām, tikko jaušamajām mātes jūtām piesardzība nav kļuvusi par upuri.

—   Kādi tad vēl bija iemesli, pane Vīnertova?

Sieviete, lūpas sakniebusi, klusē.

—   Saki taču! — pamudina Vīnerts. — Tev to tikpat neizmaksās, kaut ari tu esi vienīgā likumīgā mantiniece. Paliksi bešā.

Vīnertova ieurbjas viņā ar acīm, taču kliedziens šoreiz neatskan. Pieiet pie Jitkas tēva fotouzņēmuma un noņem to no sienas; pēc tam noliek fotogrāfiju gultā ar attēlu uz leju. Fotogrāfijas mugurpusē pielīmēta papīra kabata. Kabatā iebāztas trīs krājkases grāmatiņas. Katra uz cita, bez šaubām, izdomāta vārda; nauda izmaksājama uzrādītājam. Uz grāmatiņām norādīts šifrs. Noguldījuma kopējā summa, kura sadalīta uz grāmatiņām apmēram līdzīgās daļās un noguldīta galvenokārt pēdējā pusgada laikā, sastāda četrsimt tūkstoši septiņdesmit astoņas kronas.

—   Gandrīz pusmiljona, — rezumēju. — Vai šāda summa neradīja jūsos izbrīnu?

Vīnerts, stāvēdams uz istabas sliekšņa, izaicinoši šūpojas no pirkstgaliem uz papēžiem.

—   Vai jūs domājat, ka mūsdienās visiem jābūt nabagiem? — viņš dzēlīgi jautā.

Kamēr viņš nepārprotami niknojas, atzīmēju grāmatiņu numurūs.

—   Par šīm vērtībām jūs esat atbildīgi, — saku. — Starp citu, iecirkņa priekšnieks paliks šeit. Neko nedrīkst aiztikt. Atsūtīšu komisiju, kura apskatīs istabu.

Vīnerts mēģina protestēt. Policists mierīgi saņem viņu aiz elkoņa un izved ārā. Kad viņi izgājuši, lūdzu sekot Vīnertovu. Viņa nepretojas. Skatienā, kuru sieviete pievērš man, pavīd apzinātas vainas ēna.

—      Un kā tad… — viņa jautā bez baiļu pieskaņas, taču balsi jaušas nedrošība, — kā tad nelaimīgā meitene? …

— Šis gadījums ir samērā sarežģīts, — es atbildu. — Pagaidām mums vēl viss nav zināms. Jums būs jāpaciešas.

Vairāk nevaru šeit uzkavēties. Monogramma «H. F.» ir tik svarīgs pierādījums, ka svarīgāku par to šeit diez vai iespējams atrast.

Man ir pilnīgs pamats domāt, ka Jitka šerakova savas mātes acīs bijusi tikai nevajadzīgs traucēklis, kas palicis pāri no viņas pirmās laulības.

Starp citu, uz pusmiljona lielo mantojumu Vīnertu pāris cer velti. Tā ir apmēram astotā daļa no tās summas, kuru Budinskis raksturoja kā acīm redzami lieku naudas apgrozībā. Man jādodas atpakaļ uz pārvaldi. Nepieciešams nosūtīt uz Vīnertu dzīvokli triju cilvēku komisiju, kurai būtu visas vajadzīgās pilnvaras. Grupām, kuras šobrīd veic dažādus uzdevumus, jādara zināma iniciāļu H. F. iespējamā nozīme.

Ar to nevar kavēties. Taču diena slīd jau pret vakaru. Visas iestādes un uzņēmumi slēgti. Tas traucē izmeklēšanas iestāžu darbu. Atsevišķi izmeklēšanas rezultāti kļūs zināmi tikai naktī. Visām grupām jāizpilda savi uzdevumi vēl pirms rītausmas. Jārēķinās ar iespējamu sadursmi. Operācija tuvojas savam noslēgumam. Tas ir labi organizēts aplenkums, kura dēļ esam tik ilgi un ne mazumu pūlējušies. Tas ir slazds, no kura nav iespējams izbēgt.

Varbūt man tikai tā šķiet? Būs prātīgāk, ja es savu optimismu mazliet apvaldīšu. Kas tad man īsti zināms, velns lai parauj? Vai tad es jau turu to melnmataino tipu stingri aiz apkakles, tipu, kuru, pateicoties viņa atstātajām pēdām un pierādījumiem, pamazām esam sazīmējuši?

Līdz tam vēl tālu! Pagaidām viņš vēl ir brīvs. Viņš jūtas apdraudēts, tāpēc var atrast iespējas, kā izbēgt no izliktajiem tīkliem, šī ģeniālā galva izdomājusi un izdarījusi jau ne mazumu! Protams, man nav ne mazāko šaubu, ka tieši viņš pastrādājis visus noziegumus, sākot ar sprādzienu pasta vagonā un beidzot ar Jitkas Šerakovas slepkavību; tāpat arī tos, kurus droši vien tikai tagad vēl uzzināsim. Pašreizējā situācija neapšaubāmi pierada, ka tieši viņš bijis visu ļaundarību iniciators. Pans H. F., jā gan.

Man tādēļ šī nakts jāpavada bez miega, jāsaglabā prāta asums, jākoordinē atsevišķas akcijas un — ja tas būs vajadzīgs — jāorganizē turpmākie pasākumi, nekavējoties jāatrisina problēmas, kuras var rasties pilnīgi negaidot.

Taču, mēģinot visu pārdomāt, jūtu, ka galvā man ir svina smagums. Mana klusā un mierīgā kanceleja, kur pēc rīkojumu izsūtīšanas nav neviena cilvēka, mani neatvairāmi vedina uz miegu.

Man jāsapurinās.

Izsaucu mašīnu ar šoferi.

—   Lūdzu, uzmaniet, — saku, kad esmu aizcirtis aiz sevis durtiņas un mašīna sākusi kustēties. — Svilpošu dziesmiņu. Ja apklustu, bez kavēšanās dodiet man krietnu dunku.

Šoferis uz mani aizdomīgi paskatās, it kā gribēdams kaut ko teikt, taču neiedrošinās un pēc tam paklausīgi atbild:

—  Varat būt mierīgs.

Mēs braucam. Mūsu mērķis atrodas diezgan tālu, taču es visu ceļu nepārtraucu savu kluso svilpošanu. Tāpēc šoferim nenākas mani iedunkāt, ko viņš būtu darījis ļoti nelabprāt.

Noturējos neiemidzis. Kad beidzot izkāpju no mašīnas, pats priecājos, ka vairs nav jāsvilpo. Tas nogurdina vairāk, nekā varētu domāt. Mute man kā izkaltusi, sausu vēju izpūsta.

Uzkāpju priekšpilsētas mājas otrajā stāvā. Tur dzīvo mūsu dienesta ārsts; parasti mēs abi satiekamies tikai līķu apskatēs, tā ka šis apciemojums ir rets gadījums. Mana vēlā ierašanās rada viņā izbrīnu.

—   Dakter, — uzrunāju viņu, — šonakt man jābūt olimpiskā formā. Iedodiet, lūdzu, kādas zāles, kas mani pienācīgi uzmundrinātu, kaut arī tas notiktu uz manu garīgo un fizisko spēku rēķina. Kaut ko ārkārtēju, kas palīdzētu sasprindzināt visas spējas un atņemtu nogurumu kā ar roku. Tas ir ļoti svarīgi.

Ārsts noklausās manu runu, viņš uzreiz saprot, ko es vēlos, taču šis lūgums viņu samulsina. Viņš berzē pirkstos savu auss ļipiņu.

—   Un jūsu sirds? — viņš jautā. — Nezinu, vai jūsu sirds ir vesela.

—  Alanu sirdi varētu apskaust dažs labs jauneklis, — es atbildu.

—   Par šo jautājumu jums derētu apspriesties ar kardiologu, nevis ar mani, — viņš neapmierināti atcērt.

Mēģinu mazliet pasmaidīt.

—   Jūs varat man ticēt. Viss būs kārtībā, ja vien man izdosies izturēt līdz ritam. Lai tiktu galā ar šo sasodīto gadījumu, esmu gatavs uz jebkuru risku.

—   Bet es gan ne! — iebilst ārsts aizkaitināts. — Vai jūs varat iedomāties, kāda pēc tam var būt reakcija?

—  Pie velna ar visām reakcijām! — palieku pie sava. — Vai tad mēs arī vienreiz mūžā nevaram atļauties kaut ko nelikumīgu?

Ārsts beidzot sadūšojas ķerties pie nesalasāmas receptes rakstīšanas un paņem mēteli, lai varētu doties ārā. Viņš neizskatās ne mazākā mērā sajūsmināts. Gaidu, kad viņš būs beidzis. Svilpot viņa dzīvoklī neuzdrošinos, tādēļ bungāju ar pirkstiem pa ceļiem.

Beidzot mēs dodamies uz dežurējošo aptieku. Ārsts ieiet iekšā viens pats. Es palieku mašīnā. Savu pavēli mani iedunkāt esmu atsaucis. Vairs nesvilpoju. Nogurums pašlaik mazliet mazinājies. Ārsta parakstītās zāles it kā būtu iedarbojušās jau uz priekšu.

Taču ceturtdaļstundas ilgā gaidīšana man šķiet kā mūžība.

—   Man nācās uzrādīt dokumentus, — ārsts paskaidro saērcināts. — Te tās ir. Bez šaubām, tikai vienai reizei. Uzdzeriet virsū ūdeni. Rīt ierodieties pie manis.

Manu pateicību viņš ērcīgi noraida. Mēs viņu aizvedam mājās. Pie sava dzīvokļa durvīm viņš it kā pārdomā, vai sniegt man roku vai ne.

—   Divpadsmit stundas pēc kārtas jūs dzīvosiet ar, maksimālo atdevi, — viņš drūmi pavēsti. — Jums nebūs ne mazākās vēlēšanās pieskarties ēdienam. Reakcija vilksies ne mazāk par divdesmit četrām stundām. Nepriecājieties par agru.

—   Cerēsim, ka nebūs tik ļauni, — izmetu vienaldzīgi.

—   Jums viegli runāt! — atsaucas ārsts, atmet ar roku un pagriežas, lai ieietu mājā.

Es atgriežos kancelejā.

Tur sēž vairāki C-L štāba locekli. Izliekos, ka esmu mundrāks par viņiem visiem, lai gan patiesībā no pirmā acu uzmetiena pat nespēju aptvert, cik viņu tur īsti ir.

—   Nekā jauna? — es jautāju.

—        Neviens ziņojums vēl nav pienācis, — skan Lou- bala atbilde. — Taču jūs gaida apmeklētājs.

Viens no vīriešiem pieceļas. Neesmu viņu ātrāk pamanījis, kaut arī viņš tērpies formā. Neatceros, ka būtu pazīstams ar šo cilvēku.

—       Piecdesmit astotā iecirkņa priekšnieks, — nepazīstamo stāda priekšā Loubals. — Viņam jums kas sakāms.

Policists mani sveicina.

—       Man jums jānodod vēstule, biedri kapteini, —viņš paskaidro pārāk goddevīgi.

Atnācējs pasniedz man aizlīmētu aploksni, kurā, pēc visa spriežot, atrodas garum garā vēstule, jo aploksne ir diezgan smaga. Lai gan drīzāk šķiet, ka tā nav vēstule. Drīzāk tās atkal ir banknotes. Aploksne izskatās gluži tāda pati kā tās divas, kuras mēs atradām galvenā pasta abonentu kastītēs.

Adrese uzrakstīta slīpā rokrakstā lieliem, stūrainiem burtiem:

Kapteinim Kalašovam Nacionālās drošības korpusā Ļoti svarīgi!

Vairāk nekā.

Aptaustot aploksni, man rodas iespaids, ka būs nepieciešamas brilles. Vislabprātāk šobrīd gan pēc tām nejautātu.

—   Pagaidiet šeit! — es saku.

Es ieeju savā kabinetā. Cik bezgala gribas vismaz apsēsties! Saņemos, ieleju glāzē ūdeni un sāku meklēt pa kabatām turziņu, kuru ārsts man tik negribīgi iedeva. Vairs lāgā neatminu, kur esmu to iebāzis.

Beidzot esmu atradis. Uzlieku lielo, apvalkoto tableti uz mēles un uzdzeru krietnu malku ūdens, lai labāk varu norīt.

Darīts.

Diez kad tā sāks iedarboties? Saguris apsēžos uz

krēsla. Jūtu vājumu visos locekļos. Ja zāles neiedarbosies visdrīzākajā laikā, ar visu biezo aploksni rokā aiz- migšu kā dzērājs pie galda. Mana galva bezpalīdzīgi noliecas uz rokām. Man nav spēka to pacelt.

Taču dīvainā kārtā neiegrimstu dziļa miega neaptveramajā bezdibenī, kaut gan tas būtu pilnīgi sagaidāms. Laiku pa laikam saprotu, ka sēžu pie galda, atbalstījis galvu rokās.

Pēc brīža — nezinu, pēc cik ilga laika, — jūtu, ka nogurums pārgājis. Paceļu galvu un mehāniski paņemu aploksni.

Atveru to.

Tajā nav banknošu. Tajā patiešām ir vēstule, uzrakstīta tiem pašiem stūrainajiem burtiem, tajā pašā vienmērīgajā, slīpajā rokrakstā, kas uz aploksnes.

Daudz lapu. Nekādas uzrunas un nekāda paraksta.

Tagad jau spēju izlasīt šo vēstuli bez sevišķas piepūles. Un jau pirmais teikums man nekaunīgā kārtā liek saprast, ar ko darīšana:

«Esmu nācis pie secinājuma, ka Jūs vēl arvien neesat atmetis pūles mani atmaskot.»

Nevaru atturēties no dziļas nopūtas. Tātad H. F. beidzot ir izdzīts no savas noslēpumainības tumsas.

10

Es nezinu, kā viņš izskatās. Taču man ir iespaids, ka no šīs vēstules veras pretī viņa atņirgtie zobi. Lasu tālāk:

«Ta ir naivitate. Nenovērtejiet savus panākumus par augstu. Ja Jūs patiešām iedrošināsieties pieteikt man ciņu uz dzivibu un nāvi, tad Jums beigas! Jums gan vajadzēja pamanīt, ka galva man strādā. Viens vienīgs cilvēks var pārspēt tūkstošus, kuru uzskati ir vienādi un spēki vienādi. Reālā īstenība — kā Jūs drīz vien to piedzīvosiet — Jūs pārliecinās par manu vārdu patiesību.

Es neuzskatu sevi par piederīgu pie šī ļaužu bara. Mana dzīves pieredze to nepieļauj. Taču tā ir nevis mana nelaime, bet gan Jūsu.»

Paceļu acis no vēstules. Nezinu, vai sāk iedarboties zāles vai mani aizskāris vēstules agresīvais tonis. Pie- ce|os no galda. Jā, tās ir zāles. Visos muskuļos jūtu apbrīnojamu vieglumu. Soļiem zudis smagums. Domas sāk noskaidroties.

Jāizjautā šis policijas iecirkņa priekšnieks. Durvis atveras, iekams vēl esmu tā.m tuvojies.

Ienāk abi virsnieki, kuriem bija uzticēta četrdesmit astoņu atslēdziņu pārbaude.

—   Uzdevums izpildīts, biedri kapteini, — saka viens no viņiem.

Policista izjautāšana man tātad būs mazliet jāatliek.

Virsnieks atver lielu portfeli un izber no tā uz galda veselu aplokšņu kaudzi; lielākā daļa no tām ir tieši tāda paša formāta kā tās, kuras atradu abās poste res- tante kastītēs. Otrs virsnieks pasniedz man aprakstītu papīra lapu.

—   No piecdesmit kastītēm, — viņš ziņo, — izņemtas sērijas C-L banknotes, kuru kopējā summa sastāda četrus miljonus septiņsimt tūkstošus kronu. Piecpadsmit kastīšu abonējis Jozefs Trojans, piecpadsmit viņa sieva Marija Trojanova, piecpadsmit Romāns Haliks un piecas — Jitka Serakova.

Izmeklēšana devusi pozitīvus rezultātus piecpadsmit pasta nodaļās. Desmit nodaļās tikušas abonētas katrā pa trim kastītēm, piecās — pa četrām; taču tās visas piederējušas cilvēkiem, kas nule vairs nav starp dzīvajiem. Visas ikastītes ieguvušas savus īpašniekus vai nu dienu, vai divas dienas pirms Jozefa Trojana nāves.

Palūkojos uz durvīm. Redzu pa tām policistu. Rāmi un bikli viņš sēž krēslā pie sienas.

—   Sastādiet ziņojuma projektu Finansu ministrijai, — saku nepacietīgā balsī. — Pievienojiet materiālus. Un esiet gatavi.

Lūk, pirmie rezultāti. Jāatzīst, ka tie ir visumā iepriecinoši, kaut arī tas bija sagaidāms. Finansu ministrija var būt mierīga. Iekšlietu ministrija vēl ne.

Mani vakarējie aprēķini izrādījušies aptuveni pareizi.

Jitkas Serakovas pusmiljons ietilpst tajos četros, kuri atrodas apgrozībā. Banka to gluži vienkārši norakstīs.

No Trojana tekošā rēķina viņa sieva ar notāra atļauju izņēmusi mazāko pusi. Atlikums ir konfiscēts. Summa nav sevišķi nozīmīga. Zaudējumi, kurus cietusi valsts, nav pārāk lieli — tie ir šie četri miljoni, kuri atrodas apgrozībā. Tālākā viltotās sērijas C-E izplatīšana vairs nebūs tik viegla.

Visas šis domas izjoņo cauri manām smadzenēm dažu sekunžu laikā. Mana uztvere darbojas nevainojami. Nogurumu nejūtu vairs nemaz. Gluži otrādi. Man pat jāapvalda enerģijas uzplūdi, kurus izsaukušas ārsta parakstītās zāles. Par laimi, neesmu nosodīts uz bezdarbīgu gaidīšanu, kamēr ienāks atsevišķo grupu ziņojumi.

Policists nostājas miera stājā, kad pieeju viņam klāt.

—   Kur jūs dabūjāt šo vēstuli? — es jautāju.

Viņš atbild, cenzdamies runāt skaidri un saprotami:

—   Pēc apgaitas iegāju iecirknī. Tūlīt pēc manis ienāca apmēram četrdesmit septiņus gadus vecs vīrietis. Viņš ironiskā tonī atvainojās, ka iedrošinājies mani traucēt pēc darba.

—   Ironiskā?

—   Man tā likās. Atnācējs sacīja, ka ir pateicīgs gadījumam, kas aizkavējis mani iecirknī. Jautāju, vai viņam man kas ziņojams. Viņš atbildēja, ka tādā gadījumā būtu griezies pie dežurējošā drošības iestāžu darbinieka. Pēc tam nolika man uz galda aizlīmētu vēstuli un lūdza nekavējoties to nodot adresātam.

—   Un jūs bez iebildumiem bijāt ar mieru izpildīt viņa lūgumu?

—   Protams, gribēju viņu aizturēt. Taču viņš pēkšņi atcerējās, ka atstājis vēl kaut ko mašīnā. Teikdams, ka tūlīt būšot atpakaļ, viņš ātri izteidzās ārā. Uz mirkli apmulsu. Kad izgāju ārā, pamanīju vairs tikai automašīnu, kura aizbrauca ātrā gaitā ar izdzēstām ugunīm. Bija jau diezgan tumšs. Numuru nevarēju saskatīt.

Es aizdedzinu cigareti. Policistam nav ko pārmest, viņš darījis visu, ko varējis, tomēr ārkārtīgi nepatīkami, ka viņa apmeklētājs pazudis bez pēdām.

—   Ko jūs varat teikt par mašīnu?

—   Tā bija personīgā mašīna ar zemu virsbūvi melnā vai arī kādā citā tumšā krāsā, kas izskatījās gandrīz melna. Virsbūve slēgta. Spriežot pēc skaņas — divtaktu motors.

Acīm redzot, «Aero», ko meklējam. Jautāju tālāk:

—   Vai piecdesmit astotajā iecirkni bija vēl kāds, kad ieradās šis cilvēks?

—   Nē, biju tur viens pats.

—  Vai viņš neko neteica par vēstules autoru?

—       Viņš izturējās tā, it kā pats būtu to rakstījis, taču pilnīgi noteikti apgalvot nevaru.

—   Vai jums zināms vēstules saturs?

—   Nē.

—       Vai viņš nepaskaidroja, kādēļ sūtījums tik svarīgs?

—   Nē, neko sīkāk nemineja.

Iecirkņa priekšnieks nav bijis informēts par mūsu operāciju. Mašīnas izsekošanu pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ nav uzskatījis ne par vajadzīgu, ne arī paveicamu.

—        Starp citu, neredzēju, ka viņš būtu iekāpis mašīnā, — policists vēl piemetina. — Varbūt šis cilvēks man samelojās un mašīna brauca garām pavisam nejauši. Viņš pats pirms īsa brīža, iespējams, bija pārgājis pāri ielai un nozudis aiz tuvākā stūra.

Nevar būt. Tas patiesi ir bijis H. F. ar savu melno limuzīnu.

Griežos pie Loubala.

—        Parūpējieties, lai visdrīzākajā laikā visā republikā tiktu noorganizēta visu mašīnu kontrole — it īpaši tas attiecas uz marku «Aero-30» — un visiem šo mašīnu vadītājiem tiktu pārbaudīti dokumenti. Lielajā Prāgā nepieciešams mobilizēt visas rezerves. Mašinu īpašnidd vai šoferi, kuru vārdi un uzvārdi sākas ar burtiem H. F., līdz turpmākam rīkojumam jāaiztur. Visām autoinspekcijas nodaļām nekavējoties jāuzsāk mašīnu īpašnieku, kuru iniciāļi ir H. F., meklēšana, jo mašīnai nav Prāgas numura. Izpildiet!

Loubals steigšus aiziet. Uzrunāju atkal iecirkņa priekšnieku:

—   Es ceru, ka jūs varat aprakstīt šā Cilvēka ārieni.

—       Jā, — policists pamāj. — Mums runājot, uz viņu krita gaisma.

—       Nodiktējiet pazīmes mašīnrakstītājai, — es saku. — Iespējams, ka vēl šonakt mēs jūs konfrontēsim ar šo cilvēku.

—   Es viņu tūlīt pazītu, biedri kapteini.

—   Labi. Neejiet nekur prom.

Uz policista rokas spīd laulības gredzens. Tātad viņš

ir precējies un, ņemot vērā viņa četrdesmit piecus gadus, droši vien ari ģimenes tēvs.

—   Ja vēlaties, — es piebilstu, — varu aizsūtīt kādu pie jūsu laulātās draudzenes. Nav izslēgts, ka jums nāksies pavadīt pie mums visu nakti.

—  Neraizējieties, biedri kapteini. Mana sieva zina, ka dienests reizēm to prasa.

Ienāk Trepinskis.

—   Bijām spiesti arestēt Vīnertu, — viņš ziņo. — Viņš protestēja pret krājkases grāmatiņu konfiskāciju. Atļāvās vardarbību. Ievainoja ar virtuves nazi vienam no mūsu darbiniekiem roku.

Sis Vīnerts izsauc manī aplamu dusmu uzliesmojumu.

—   Ielieciet viņu vieninieku kamerā, kamēr pienāks viņa kārta, — pavēlu.

—   Ko noskaidroja komisija?

Komisija noskaidrojusi tikai dažus otršķirīgus faktus.

—   Lai nekavējoties iesniedz sīku ziņojumu, — nododu rīkojumu. — Redzēsim, vai no tā varēs ko izmantot.

Atgriežos savā kabinetā. Aizveru durvis, lai mani netraucētu. Policists sāk diktēt, mašīnrakstītāja klabina mašīnu, Trepinskis nodod pavēles, runā pa telefonu, nāk un iet sakarnieki.

Ķēros pie lasīšanas …

«Raksturs, dārgie pani, ir personības tieksmju, ārējo iespaidu un lielākas vai mazākas muļķības devas absolūta sintēze; muļķība lielākā vai mazākā mērā ietekmē katru, tāpēc cilvēki nespēj saskatīt savu apkārtni pareizā gaismā. Taču pieļaujiet domu, ka izņēmuma kārtā var rasties indivīds, kurš — par laimi viņam pašam — nav apveltīts ar parasto muļķības devu. Bet viņu diemžēl uzskata par izdzimteni, kaut gan šim indivīdam piemīt visai racionālas spējas polemizēt ar idiotisma pārņemtās sabiedrības likumiem un uzstāties pret to ar svarīgiem un gudriem argumentiem.

To pilnā mērā varu attiecināt uz sevi.

Mana domāšana ir abstrakti skaidra. Piemēram, spēju uzskatīt ĻAUNUMU nevis par rezultātu, bet drīzāk gan par pirmsākumu, bez kura pasaule nevar izlikt un kurš pastāv neatkarīgi no cilvēku sirdsapziņas.

Lūk, pierādījumi.»

Visīstākā garīgi kropla indivīda slimīgā filozofija. Pretīguma un nepatikas pārņemts, piespiežos lasīt tālāk, taču pie manis iesteidzas kāds no štāba locekļiem; viņš to dara tādā ātrumā, ka šķiet — polsterētās durvis izlidos no virām.

—   Biedri kapteini! Noskaidrots, kā sauc mašīnas īpašnieku!

Veids, kā ziņa tiek nodota, neatbilst reglamentam. Taču štāba darbā tas ir ārkārtējs gadījums. Izsekojamais H. F. tiek uzskatīts par īpaši svarīgu noziedznieku.

Uzgaidāmajā telpā kāds no darbiniekiem zvana pa telefonu. Dzirdu, kā viņš izrunā vārdu, kura skaņa ķer mani kā elektriskās strāvas sitiens.

—   Hineks Fābera? Atkārtojiet! Hineks Fābera! Skaidrs. Mašīnas numurs — četras nulles divi četri divi. Atkārtojiet! Skaidrs. Ziņoju!

Darbinieks atzīmē savā bloknotā.

—   Ievāciet sīkākas ziņas! Adresi!

Darbinieks ar austiņām uz galvas pieceļas, it kā nevarēdams nosēdēt. Sajā brīdī es jau atrodos viņam blakus.

—   Ko? Kāda? Sarkana? Vaļējs «Rodsters»? Nē! Melns limuzīns!

Paņemu klausuli pats. Velns lai būtu parāvis! Puiši, tikko tikuši uz pareizā ceļa, jau nogriezušies sānis, tā vēl var pazaudēt pēdas.

—   Pilnīgi jauns lakojums! — dzirdu klausulē. — Jauns audekla jumts, melns! Jūsu lieciniece mazliet kļūdījusies. Sajaukusi to ar limuzīnu. Riepu platums apmēram sakrīt. Hineks Fābera ir tehnisks darbinieks. Apgalvo, ka svētdienās ar šo mašīnu vadājot sievu un divus bērnus, izklausās ticami, bet…

—   Vai citu H. F. neesat atraduši?

—   Pagaidām ne. Meklējumi turpinās. Ja transporta iestādes izpildītu mūsu prasības …

Man gribas sakost zobus.

—   Acumirkli! Sarkano «Aero» paturiet uzraudzībā līdz nākošajam rīkojumam. Uzraudzības veidu izvēlieties paši. Jārīkojas tā, lai šis pans Fābera nejustos ne mazākā mērā aizskarts. Hineku Fāberu drošības dēļ atgādājiet šurp. Likšu viņu rūpīgi nopratināt, bet pēc tam, ja būs vajadzīgs, varēsim atvainoties.

Es vēl turu telefona klausuli rokā, kad no durvju puses atskan pazīstama, pavisam aizelsusies balss.

—       Tā ir k|ūda, biedri kapteini! Lai atstāj Hineku Fāberu mierā!

Es pagriežos.

Durvīs stāv Karličeks. Viņa krūtis strauji cilājas un krīt. Viņš laikam skrējis augšā pa četriem pakāpieniem reizē.

—   Kas noticis? — es asi vaicāju.

Karličeks pamirkšķina un nāk iekšā. Viņš norij siekalas un izgrūž:

—  Man ir zināms īstais vārds!

—   Ko? Kāds tas ir?

—       Hugo Falfars! — saka Karličeks, ar uzsvaru izrunādams katru zilbi.

11

Hugo Falfars! Hugo Falfars!

Sis vārds dārd man ausīs kā bungu rīboņa.

Karličeks noteikti nekļūdās.

—   Hallo! — saucu klausulē, kuru vēl turu rokā.

Neviens neatsaucas. Cilvēks, ar kuru nupat tiku runājis, bez šaubām, nolēmis, ka saruna pabeigta, un nolicis klausuli.

Mehāniski nolieku klausuli.

—       Uzmanību! Tūlīt nodibināt sakarus ar grupām, kurām uzdota automašīnas meklēšana, un informēt tās! Sastādīt specgrupu, kuras uzdevums visdrīzākajā laikā adrešu birojā noskaidrot Hugo Falfara vārda īpašnieka dzīves vietu un citus datus. Hineka Fābera izsekošanu pārtraukt; nevienu citu personu, kuras vārds sākas ar iniciāļiem H. F., neaizturēt! Visus spēkus Hugo Falfara notveršanai! Rīkojieties!

Nekustīgā, uzmanībā saspringusī vīru grupa, noklausījusies manos vārdos, sāk rīkoties apbrīnas cienīgā ātrumā. Loubals ar Trepinski mierīgi un apņēmīgi sadala savā starpā pienākumus. Tikai policists, kurš atnesis vēstuli, stāv nomaļus no vispārējās steigas. Viņš pagājis sānis, lai netraucētu. Šķiet tāds kautrīgs vīrs. Taču vēro visu notiekošo uzmanīgi un ar interesi.

Kāda tagad vairs nozīme vēstulei un policista lomai?

Gandrīz nekāda. TādēJ saku viņam: — Jūs varat būt brīvs. Konfrontācija tik drīz nenotiks. Aizsūtīšu jums paka|, ja Hugo Falfars noliegs, ka bijis pie jums.

Tikko uzrunāju viņu, policists atkal ieņem miera stāju.

—   Kā vēlaties, biedri kapteini, varu iet mājās. Taču man arvien vairāk sāk likties, ka šo cilvēku — nu, to Falfaru — esmu jau kaut kur redzējis. Pamēģināšu atcerēties, kur tas varēja būt. Nezināju, ka tas tik svarīgi.

Policists patiešam tik cītīgi pūlas atcereties, ka brauka zodu un nestāv vairs miera stājā.

—   Varbūt atcerēsieties, — atbildu. — Es tikpat vēl neesmu izlasījis šo vēstuli. Vai aprakstu nodiktējāt?

—   Te būs! — rakstvedis pasteidzas ar atbildi priekšā policistam.

Paņemu rokā papīra lapu un pavirši pārlaižu tai acis. Neviens apraksts nespēj aizstāt labu fotogrāfiju, bet tā — es ceru — drīz vien būs mūsu rokās.

—   Palūdziet, lai atnāk vecākais leitnants Skala, — saku darbiniekam, kurš stāv man vistuvāk.

Pēc tam pamāju Karličekam.

—   Ienāciet pie manis!

Karličeks jau atguvies no sava skrējiena. Varēs man mierīgi pastāstīt par savu atklājumu visos sīkumos. Nešaubos, ka viņš patiesi atradis kādu no agrākajiem Rāta strādniekiem.

—   Jā, — apstiprina Karličeks, kad ērti apsēdies manā kabinetā, — man palaimējās. Tas ir kāds Františeks Calta. Līdz gan viņu neatvedu. Viņš ir jau krietni gados, un viss viņam vedas gauži lēni. Stāsta diezgan juceklīgi. Ja tas, kurš aizdedzināja reihstāgu, būtu rīkojies tikpat gausi kā večuks, aizdedzinādams savu pī- pīti, Gebelss būtu noķerts tikai pēc kara.

Es iejaucos:

—   Karliček, jūsu ideja par Rāta strādniekiem bija lieliska, taču tagad lūdzu jūs runāt tikai par pašu svarīgāko.

—   Tas ir pats svarīgākais, — apgalvo man Karličeks. — Saku jums to tādēļ, lai jūs atteiktos no nodoma viņu nopratināt. Es jau pats no viņa stāstījuma izsecināju visu, kas mums var izrādīties vajadzīgs.

Pareizi! Tikai nekā lieka! Kas zina, cik ilgi vēl ārsta iedotā tablete darbosies kā dzinējspēks. Galvenais ir VĀRDS! Un oficiālu iestāžu sarakstos tas noteikti atradīsies, jo, cik var spriest, īpašnieks nav to mainījis. To norāda zelta šķiltaviņās iegravētā monogramma.

Taču, iekams Karličeks tā pa īstam iesācis savu stāstu, mūs pārtrauc Loubals.

Precīzi kā automāts viņš ziņo, ka sarkano krāsu sērijas C-L numuru iespiešanai piegādājusi firma ĶOLORA.

Viņš saņem pavēli:

—   Uzdodu šīs firmas līdzstrādnieku vidū vai arī starp tās ārštata darbiniekiem sameklēt cilvēku, vārdā Hugo Falfars. Rīkojieties nekavējoties!

Loubals ne aci nepamirkšķina. Viņš dodas izpildīt uzdevumu. Viņam nāksies izcelt no gultas firmas ĶOLORA direktoru un specdaļas vadītāju.

—  Turpiniet, Karliček!

Nakts lēni, bet nepielūdzami virzās pret ritu, un mani patiešām māc gļēvas bailes, kaut zāļu iedarbība neizbeigtos, kamēr man nepieciešama tik prasmīgi atjaunotā enerģija.

—   Františeks Calta dzīvo vecā barakā apmēram divus kilometrus no Rāta īpašuma, — saka Karličeks pavisam mierīgā balsī. — Darbā viņu toreiz par niecīgu atalgojumu pieņēmis inženieris Falfars, Rāta uzticamības persona un darbu vadītājs. Tas bijis ļauns, drūms un nejūtīgs cilvēks. Caltas apraksts pilnīgi sakrīt ar mūsu priekšstatiem par šo cilvēku.

Karličeks lūkojas manī, acu nenovērsis, it kā turētu par kaut ko aizdomās. Tikai daudz vēlāk no viņa uzzināju, ka manās acīs bijis dīvains mirdzums.

—   Dieva dēļ, stāstiet tālāk!

—   Labi. Rāts ar ģimeni dzīvojis sārtajā villā. Licies kārtīgs cilvēks, taču tikai tādēļ, ka visus darījumus kārtojis nodokļu iekasētājs Falfars. Falfaram villā piederējusi istabiņa. Viņš tur nakšņojis, nodarbojies ar saviem ķīmiskajiem eksperimentiem un izmaksājis darbiniekiem algas. Lieliski pratis izgatavot dažādus ksilo- la šķīdumus un tamlīdzīgus brūvējumus. Dažiem Rāta ražojumiem uzlabojis sastāvu. Izgudrojis kaut kādu līdzekli vīna traipu tīrīšanai vai jods viņu sazina kam …

Karličeks nav tik lakonisks, kā es to būtu vēlējies. Taču man klusībā jāatzīst, ka manai nepacietībai nav pietiekoši svarīga iemesla. Františeks Calta labi atceras, ka tur, kur tagad karājas spogulis, agrāk bijušas atklātas durvis uz pagrabu. Kad darbinieki pēkšņi atlaisti, Rāts atvedis uz fabriku dažus strādniekus un amatniekus. Viņam piederējušas divas automašīnas — vieglā un kravas mašīna.

Hugo Falfars uzturējies villā vēl kādu laiku arī pēc visu strādnieku aiziešanas. Pēc tam kaut kur nozudis, taču bijis zināms, ka Rāta ģimene joprojām dzīvo villā.

Piecpadsmitajā martā apkārtnē sākuši plosīties gestapovieši. Calta dzirdējis, ka Rātu ar visu ģimeni aizveduši. Pats savām acīm to nav redzējis. Sazīmējis tikai Rāta kravas mašīnu. Karavīri ar to aizveduši Rāta iedzīvi un fabrikas iekārtu.

Rāta īpašumos pēc aiziešanas no darba Františeks Calta nekad vairs nav bijis. Kara laikā ceļa galā vācu un čehu valodās parādījies uzraksts, kas aizliedzis iet tālāk. Pa aleju maršējuši kareivji. Pēc kara paklīdušas ziņas, ka Rāts atkal atgūs savus īpašumus. Gaidījuši viņa atgriešanos.

Tā nu gan būs bijusi tikai Františeka Caltas iedoma.

Mūsu rīcībā ir ziņas, kas saglabājušās nodokļu departamenta arhīvos; tās liecina, ka 1938. gadā E. A. Rāts savu fabriku, kas reģistrēta kā sīks uzņēmums, noņēmis no uzskaites. Kad pēc gada iesniegts nodokļu piedzīšanas raksts un viņam uzlikts naudas sods, piedraudot ar mantas aprakstīšanu, izpilde bijusi jāatliek. Nevarējis būt nekādu šaubu, ka uzliktos maksājumus nav iespējams iekasēt, jo maksātājs Rāts atradies nacistu apcietinājumā. Vai nu aiz solidaritātes, vai bailēm nav mēģināts segt nenomaksātos nodokļus, aprakstot to īpašumu, kas Rātam vēl palicis.

Pēc Caltas domām, pašlaik Rāta īpašumos neviens nemitinās. Taču Calta nedzīvo tik tuvu, lai apgalvotu to pilnīgi droši. Sievas, piemēram, tenko, ka villā spokojoties, taču drīzāk tur palikušas granātas no okupācijas laika. Stāsta, ka pērnā gada pavasarī tur kaut kas uzsprādzis gaisā.

Nacionālo komiteju pārskata ziņojumos veltīgi meklēt ziņas par Rāta uzņēmumu. Revolūcijas perioda atspoguļojumā tur valda tāds haoss, ka uz to nekādā ziņā nevar paļauties. Tikai Skalam laimējies policijas arhīvā atrast apkārtnes un Rāta īpašumu karti.

Man šī saruna sāk atgādināt priekšvēstures izklāstīšanu laika īsināšanas labad.

—   Labāk paņemiet šīs vēstules sākumu, Karliček, un lasiet līdz ar mani, — es saku, un manā balsī skan nemiers.

Policista nodiktēto personas aprakstu atbīdu sānis un gatavojos no jauna pievērst uzmanību Falfara apgalvojumam, ka ļaunums nav vis rezultāts, bet pats pirmsākums, kas pastāv neatkarīgi no ļaužu sirdsapziņas.

Taču arī tā ir tikai šķietami gara laika īsināšana, gaidot tālākās ziņas no saviem darbiniekiem. Mūsu akcijas ir ievērojami cēlušās — lai nu melnmatainais Falfars domājis ko domādams, rakstot šo dīvaino vēstuli, iniciatīva pieder mums.

—   Kā viņš mūs var apdraudēt? — nicīgi jautā Karličeks, pacēlis no Falfara vēstules pirmās lappuses savu vijolīšu zilo acu skatienu un pievērsis to man. — Vienīgi ar savu elles mašīnu, kuru — esmu pārliecināts — viņš ļoti labprāt pabāztu jums zem krēsla. Es ceru, ka jūs esat labi apskatījies, kur sēžat. Nenonāciet tās vistas lomā, kura ļāvusi sevi apmānīt ar porcelāna olu.

Taču, lasot vēstuli tālāk, nerodas iespaids, ka Hugo Falfars gribētu man piedraudēt. Viņa mētāšanās ar argumentiem atgādina asa, saindēta zobena vicināšanu. Falfara vārdiem ir traģiska apvainojuma raksturs.

1914. gadā mans tēvs, Austroungārijas armijas rezervists, atteicās doties ar šauteni rokās pret tā saucamo ienaidnieku, paskaidrodams, ka nekad nenogalinās cilvēku. Viņa augsti humānā morāle tika pasludināta par nodevību. Pēc kara tiesas sprieduma tēvu nošāva divpadsmit zaldāti, un, ja šie slepkavas šodien vēl ir dzīvi, pajautājiet viņiem, vai nekrietnais noziegums daudz apgrūtinājis viņu sirdsapziņu. Tas runā par labu manam uzskatam, ka uz ĻAUNUMU balstās visa pasaule. Vai Jūs vispār spējat saskaitīt, cik nevainīgu cilvēku nogalināts no vissenākajiem laikiem līdz pat mūsdienām?

Es gan varu. Es pat saprotu mūsdienu cilvēka centienus nosargāt mieru. Taču ir arī tādi, kurus karš smagi un neglābjami sakropļojis, un tur nekas vairs nav līdzams, kaut viņi dzīvotu miera apstākļos līdz pēdējai sava mūža stundai.

Mans tēvs teica: «Nav lielāka nozieguma par karu.»

No mūžīgā mijiedarbības likuma izriet atzinums, ka ļaunums, ko savām rokām var izdarīt vienpatis, ir bil- jonreižu mazāks par karu. Tagad Jūs jau zināt, cik cilvēku esmu aizraidījis uz viņpasauli, vai vismaz domājat, ka zināt. Esiet tik laipns un salīdziniet šo skaitli ar pieciem simtiem upuru, kas gāja bojā nieka triju minūšu laikā gaisa uzlidojumā Prāgai 14. janvāri 1945. gadā, un Jūs būsiet spiests atzīt, ka esat visai nesaprātīgs cilvēks, ja ar visu savu simtgalvaino aģentu pulku vajājat mani par to, ka esmu nogalinājis dažus nožēlojamus un alkatīgus (autiņus.

Lūk, kur visa pamats. Četrpadsmitajā gadā jūtīgo Falfara bērna dvēseli ievainoja līdz ārprātam satriecoša sava bezspēka apziņa. Tas, ko viņš nosauc par pilnīgu idiotisma trūkumu, patiesībā ir nespēja notrulināties, mērķtiecīga griba nekad un ne ar ko nesamierināties. Hugo Falfars pieauga un sāka mākslīgi uzkurināt savu ienaidu, kurš, jāatzīst, bija pilnīgi taisnīgs, taču tas nozīmēja galīgu ticības zaudēšanu labākai dzīvei, atšķel- tību no cilvēku sabiedrības un k|uva par viņa rīcības vadmotīvu. Viņš ticēja ļaunuma dievībai. Turklāt lielā mērā šādu nostāju veicināja viņa iedzimtās rakstura īpašības.

Iezvanās telefons. Nocēlis klausuli, dzirdu:

—   Noskaidrot nenācās grūti. Vienu no nacionālā uzņēmuma Ķolora zinātniskās laboratorijas vadošajiem ķīmiķiem sauc Hugo Falfars. Uzņēmuma direktors galvo par informācijas pareizību. Dodamies uz rūpnīcu, lai noskaidrotu adresi. Griezīsimies pie specdaļas vadītāja un rūpnīcas padomes priekšsēdētāja.

—   Ziņojiet, tiklīdz uzzināt ko jaunu, — atbildu.

Iespējams, ka šis ceļš mūs novedīs pie mērķa ātrāk nekā mašīnu īpašnieku meklēšana un adrešu grāmatu šķirstīšana.

Tagad Falfars ir aplenkts no trim pusēm. Ja notikumi virzīsies uz priekšu tikpat strauji, vēstule paliks neizlasīta.

Pasniedzu Karličekam nākošo lapu. Un pats lasu tālāk:

Vai šādos apstākļos Jūs būtu lūdzis dievu, lai tas suta uzvaru austriešu karaspēkam? Es metos virsū katķismam ar nazi, kad man lika to darit, ar tādu neatlaidību, ka gandrīz atrāva ausi.

Tādē[ man neatļāva apmeklēt nevienu no Austroungārijas vidusskolām.

Manas racionāli domājošās smadzenes man nekad neļāva sajust līdzcietību. So izjūtu vietā nekavējoties ar pilnām tiesībām stājās apslēpts niknums.

Šī likumsakarība piedzīvoja tikai vienu nelielu, sen aizmirstu izņēmumu.

Es zagu uz lauka bietes un kartupeļus, lai abi ar māti nenomirtu badā. Sargs man sašāva kāju. Pakritu, un visi pieci mani kartupeļi izbira uz ceļa. Uz īsu brīdi mani sagrāba žēlums par zaudējumu. Man ienāca prātā slimā māte. Sagrābu rokā akmeni un sadauzīju ar to sargam seju. Par to viņš mani briesmīgi piekāva ar šautenes laidi.

Mana māte nomira 1918. gadā. Bērēs mani vajāja pa visu kapsētu. Paslēpos izraktā kapā. Ar diviem pieaugušiem vīriem, kas ielēca man pakaļ, cīnījos kā zvērs. Mani aizsūtīja uz nepilngadīgo labošanas iestādi.

Tur pamanīja, ka man ir izcilas dotības. Tāpēc, kā arī tēva bojāejas dēļ man deva iespēju mācīties. Pamazām sāku saprast, ka nav gudri izpaust savu ienaidu ar dūru palīdzību, ka daudz labāk man var kalpot nodevība, viltība un uzbrukumi no muguras — tas viss, kas bija vērsies pret mani. Deviņpadsmit gadu vecumā jau biju beidzis vidusskolu ar izcilību. Eksaminācijas komisija, pretīga filantropu banda, paziņoja, ka devusi man ceļazīmi dzīvei un pavērusi iespējas mierīgam darbam. Un nolasīja man lekciju par katra kārtīga jaunās republikas pilsoņa pienākumiem.

Es atbildēju, ka nevēlos dzīvot nožēlojamu ierēdniša dzīvi, jo esmu pelnījis, lai man tiktu nodrošinātas tālākas mācības. Viņi atbildēja, ka ias būtu par daudz prasīts un ka valsts labdarību nedrīkst izmantot ļaunprātīgi. Atgādināju, ka tūkstošiem krievu baltemigrantu saņem no šiš pašas valsts pa septiņiem simtiem katru mēnesi, lai varētu mācīties augstskolās, un būtu visai dīvaini, ja man šim nolūkam neiznāktu līdzekļu. Man argumentēja ar politiskiem apsvērumiem un likuma pantiem. Atbildēju, ka likumi var būt ari netikumiski: mans tēvs taču arī tika sodīts likuma vārdā, kaut gan neko nebija nodarījis.

Viņiem nebija drosmes saukt mani par to pie atbildības, "ins

Nav vērts atstāstīt sīkumus. Dabūju viltotus dokumentus uz kāda krievu emigranta vārda un veselus piecus gadus vienā mierā saņēmu stipendiju.

Studēju kimiju. Ķīmija'ir mācība par slepkavošanu; tās pirmsākumi meklējami šaujamā pulvera izgudrošanā un tērauda kausēšanā slepkavu nažiem, nonākot līdz indēm un nāvējošām gāzēm. Es gribēju apgūt šo mācību, lai tā kalpotu man.

Par to, kādu ķīmija spēj atnest cilvēkiem labumu, bez šaubām, neinteresējos.

Kad biju saņēmis diplomu, uznāca liktenīgā piektdiena un pasauli satrieca krīze.

Man nācās samierināties ar avīzē publicēto Ervina Ābrahama Rāta piedāvājumu. Viņš man maksāja nožēlojamus grašus — sešsimt kronu mēnesī, deva ēdienu un pajumti. Mans talants tika aprakts mēbeļu politūras izgatavošanā. Zagu no Rāta materiālus un izmaksāju viņa strādniekiem mazākas algas, nekā viņiem pienācās. Viņi baidījās no manis kā no paša nelabā.

Es noturējos pie Rāta, jo ātri vien iemācījos panākt savu. Mans stāvoklis vēl vairāk uzlabojās, kad pie varas nāca Hitlers. Rāts trīcēja aiz bailēm, un es varēju darīt ar viņu visu, kas vien man ienāca prātā.

Okupācijas sākumā nodevu viņu gestapo rokās. Zināju, ka viņš slēpjas pagrabā aiz spoguļa.

Kā godīgi nopelnītu atlīdzību saņēmu par to Rāta «Aero» markas mašīnu un dokumentus, pēc kuriem nevarēja spriest, ka agrāk tā piederējusi Rātam. Vairāk neko nedabūju. Viņi tomēr bija isti suņi.

Taču es mācēju izpelnīties viņu uzticību. Beidzot panācu iespēju strādāt savā specialitātē. Iesniedzu ierosinājumus dažu eksplozīvu vielu pilnveidošanai un to izmantošanas paņēmienu uzlabošanai. Viņiem bija ļoti labi kimiki, taču es daudzējādā ziņā izrādijos pārāks.

Kara beigās izgudroju laika degļa mehānismu nelielām minām. Turēju to slepenībā, jo bija jau par vēlu pakalpot okupantiem. Novietoju izmēģinājuma mīnu apakšzemes munīcijas rūpnīcas ventilatorā. Tā eksplodēja ar sekundes precizitāti. Aizgāja bojā ap simts cilvēku.

Pēc tam šo sprādzienu uzdevu par varonīgu sabotā- žas aktu.

Sazagtā materiāla man vēl bija gana, tādēļ pagaidām iekārtojos miermīlīgā vietiņā krāsu fabrikā. Tur es drīz vien izrādījos visai noderīgs. Izgatavoju fosforizē- tas krāsas, izgudroju spodrināšanas līdzekli, kas ieguva patentu.»

Uzgaidāmajā istabā tinkšķ telefons. Mani sauc pie aparāta:

—   Zvana no Koloras!

Dodos pie telefona, vēl arvien atrazdamies Falfara vārdu iespaidā.

Paņemu rezerves klausuli.

—   Lūdzu, pierakstiet! Hugo Falfars, diplomēts inže- nieris-ķīmiķis, strādā rūpnīcā no 1946. gada. Dzimis 1905. gadā. Dzīvo Prāgā 12, Podvinicas ielā 1. Neprecējies. Vecāki miruši. Anketā ir piezīme, ka tēvs pirmā pasaules kara sākumā sodīts par dzimtenes nodevību. Māte mirusi 1918. gadā. Hugo Falfars audzis mazgadīgo noziedznieku labošanas iestādē. Tā kā bijis ļoti apdāvināts, tad sociālās nodrošināšanas iestādes devušas viņam iespēju pabeigt vidusskolu. Augstākajā tehniskajā skolā mācījies pats par saviem līdzekļiem. Trīsdesmitajos gados bijis bez darba. Pēc tam sācis strādāt Rāta fabrikā par galveno ķīmiķi. Otrajā pasaules karā ticis nosūtīts darbos uz Vāciju. Ir pierādījumi, ka pirms kara beigām munīcijas rūpnīcā izdarījis lielu sabotāžu, izraisot sprādzienu.

Tā ir cita Falfara likteņa versija, likteņa, kuru viņš attēlojis savā vēstulē. Taču tālākās ziņas ir daudz interesantākas.

—   Pierakstiet! — skan balss klausulē. — Ķīmiķis Hugo Falfars jau trīs dienas nav ieradies darbā. Pirms tam žēlojies par sāpēm žultspūslī. Rūpnīcā domā, ka viņš ir slims. Reizēm Falfars izpilda uzdevumus arī ārpus rūpnīcas, veic pārbaudes un tamlīdzīgus pienākumus. Sājos gadījumos viņš izmanto personisko automašīnu. Par to saņem attiecīgu atlīdzību. Taču šoreiz nekādas pavēles par komandējumu nav bijis. Tiek uzskatīts par izdarīgu un talantīgu darbinieku. Labo iespaidu vājina uzkrītošās intelektuāļa un individuālista manieres. Bieži slimo. Pirms gada noslimoja visu atvaļinājumu un trīs nedēļas vēl pēc tam.

Skaidrs. Tajā laikā viņš tēloja melnmataino tūristu.

Viņa pašreizējā triju dienu nozušanā, bez šaubām,

vainojami nevis sarežģījumi ar žultspūsli, bet gan citi iemesli.

—        Pajautājiet, — es saku, — vai šo triju dienu laikā viņu kāds redzējis un vai patiešām ir pārliecināti par viņa slimību.

Neviens Falfaru nav redzējis. Neviens nevar apgalvot, ka viņš patiešām slims.

Es nolieku klausuli. Falfars tātad jau trīs dienas atrodas pilnīgā drošībā vai vismaz viņam tā šķiet.

Pievēršos policistam.

—   Vai atcerējāties, kur esat šo cilvēku redzējis?

Policists samulsis mīņājas:

—   Vēl ne, biedri kapteini.

—       Nāciet man līdzi, — saucu viņu dibenistabā, — parunāsimies tur.

Policists labprāt paklausa, taču pienāk jauns ziņojums.

Grupas vadītājs, kurš bija atradis Hineku Fāberu, ziņo:

—       Motorizēto braucamo līdzekļu sarakstā reģistrēta vieglā automašīna ar firmas marku «Aero-30», limuzīns, numurs P-37035, īpašnieks Hugo Falfars. Adrese: Prāga 12, Podvinicas iela 1. Spriežot pēc saraksta, mašīnas garāža atrodas netālu — Hradebnas ielā 7.

Tagad jārīkojas ātri, veikli, bet piesardzīgi.

—       Vispirms jādabū ciet mašīna! — atbildu. — Jums ' jānoskaidro — ti'kai bez trokšņa, — vai mašīna atrodas garāžā. Pasteidzieties! Tūlīt ziņojiet! Pagaidām viss.

Nolieku klausuli. Pārējie gaida manus rīkojumus. Tagad pats svarīgākais vairs nav panākt, lai policists atcerētos, kur un kad viņš agrāk ticies ar Falfaru.

Vispirms jāuzzina no kontroles posteņa, vai mašīna P-37035 atrodas Hradebnas ielā 7 vai ne. Tur mums palīdzēs radiosakari.

Tālāk nepieciešams spējīgs puisis speciāla uzdevuma veikšanai.

Ilgi man nav jādomā.

Pasaucu Karličeku, jo tik nedisciplinētu darbinieku man vēl nav nācies sastapt, un tieši tādēļ šoreiz viņš var būt noderīgs.

—   Karliček, vai jūsu rīcībā vēl ir mašīna?

—   Ir.

—   Dodieties ar to uz Podvinicas ielu Nr. I.

Skala iepleš acis, bet Karličeks lūkojas mani, skatienu nenovērsis.

Es turpinu:

—   Apturiet mašīnu netālu no mājas un, lai nepievērstu uzmanību, tālāk ejiet kājām. Izdariet rūpīgu vietas apskati, jo mums jābūt drošiem par panākumiem. Hugo Falfara rokās atrodas bīstams spridzeklis, un,, redzot, ka no aresta nav cerību izbēgt, viņš var to pielietot.

Pamanu Skalas nemierīgo sakustēšanos. Pārējie apmainās ar zīmīgiem skatieniem, neiztur pat Loubals un Trepinskis — mani bruņinieki ar dzelzs nerviem. Taču es uzticos Karličekam un viņa noslēpumainajai detektīva atjautībai.

—   Lai izlūkotu apkārtni, rīkojieties pēc saviem ieskatiem atkarībā no apstākļiem, — es saku. — Vecākais leitnants Skala jums dos divus darbiniekus no ci- vilnodaļas, jums viņi'jāaizved uz turieni un jāatstāj novērošanas postenī. Mēs šeit gaidīsim jūsu ziņojumu un ziņas par mašīnu. Saņēmuši tās, organizēsim operāciju.

—  Tiks izdarīts, — noskalda Karličeks.

Viņš steigšus aiziet, un es sāku komplektēt grupu tiešajam uzbrukumam.

Atkal zvana telefons.

—   Hradebnas iela septiņil Mašīnas P-37035 garāžā nav. Garāža uzcelta mehāniskās darbnīcas pagalmā. Darbnīca pieder Janam Rihtam. Atkārtoju: Jans Rihta. Dzīvo ielas pretējā pusē. Pašlaik atrodas p.ie mums. Apgalvo, ka nav pievērsis uzmanību, vai mašīna atrodas garāžā vai tā ir tukša. Falfaru pēdējo reizi redzējis pirms nedēļas.

—   Rihta ir mehāniķis? — es pārjautāju.

—  Jā. Smalkmehāniķis. Var domāt…

—   Vediet viņu šurp uz nopratināšanu! Jums pievienosies biedrs Skala; viņš vadīs grupu. Jums tūlīt jābrauc uz Rāta fabriku.

Skala, kurš parūpējies par Karličeka pavadoņiem, uzreiz saprot, kur suns aprakts. Ir pilnīgs pamats domāt, ka tieši smalkmehāniķis Jans Rihta bijis tas, kurš uzstādījis Halika fotoaparatūru. Sī fakta noskaidrošanai ir nenoliedzama nozīme.

Rāta fabrikā joprojām stāv postenis, kaut ari melnmatainais Falfars tur vairs nav rādījies. Tikpat maz ticams, ka viņš varētu būt mājās. Uz ko es varu cerēt? Tikai uz to, ka kaut kur tiks atrasta Falfara mašīna un viņš pats pie stūres.

Ja tā stāv patumšajā, dārziem aizaugušajā Podvinicas ieliņā, kamēr mēs to meklējam pa visām malām, baidīdamies, ka Falfars varētu aizmukt, Karličeks to garām nepalaidīs. Tas būtu vislabākais variants, jo nozīmētu, ka Falfars nejūt ne mazāko aizdomu par draudošajām briesmām.

Ja mašīnas tur nav, tad nav arī Falfara. Starp citu, cerības uz viņa notveršanu mazinās ar katru stundu, kopš nepienāk ziņas no kontrolposteņiem uz ceļiem. Taču tāda neveiksme diez vai iespējama.

Gluži vienkārši Falfars un viņa «Aero» šajā naktī man šķiet nešķirami. Un vajāšana ievirzījusies tā, ka nav nekādas vajadzības censties visādā ziņā panākt, lai iecirkņa priekšnieks uz ātrāko atcerētos savu pirmo tikšanos ar Falfaru.

Ieeju savā kabinetā.

Vēstules izlasīšana man tagad šķiet svarīgāka. Diez vai vairs uzzināšu ko jaunu par Falfara būtības baigajiem izkropļojumiem, bet var gadīties, ka viņš sevi ar kaut ko nodod, un mums šis fakts var noderēt par pieturas punktu.

Sēsties pie galda netaisos. Stāvu, atspiedies ar rokām pret galda virsu, un, mazliet pieliecies, cenšos ātri izlasīt vēstuli līdz galam. Ārsta iedotās zāles pagaidām darbojas tik nevainojami, ka, pat lasot, cik ātri vien iespējams, Falfara vārdu virknējumi lieliski iespiežas atmiņā.

Atlicis vēl daudz lapu. Diemžēl no tām dveš pretī tikai lielīgas, izaicinošas un naida pārpilnas grēksūdzes rindas.

Starp citu, esmu pārliecināts, ka melnmatainajam Falfaram vēl tiks dota iespēja izteikties, turklāt daudz plašāk.

Pagaidām uzzinu, kā viņš reiz kādā bārā iepazinies ar Jitku Serakovu. Falfars, tā teikt, atstājis uz viņu neatvairāmu iespaidu ar savu inteliģento izskatu. Sera- kova bijusi saistīta ar kādu nelielu kompāniju, kura nodarbojusies ar nelegālu ārzemju valūtas tirdzniecību.

Falfara spēcīgā personība drīz vien pakļāvusi šo sabiedrību.

Romāns Haliks meklējis naudu, lai varētu izgatavot kāda sava sensacionāla izgudrojuma modeli. Ķerts.

Jozefs Trojans bijis diabētiķis un nožēlojamā kārtā vilcis dzīvību. Viņam nav bijis pastāvīgas nodarbošanās. Vojtiržs un Srameks nav spējuši samierināties ar to, ka viņiem liegta iespēja spekulēt biržā ar akcijām. Abi uzpirkuši dolārus no ārzemju sūtniecību darbiniekiem, pēc tam pārdevuši — dolāru par vairākiem simtiem gabalā. Pēc oficiālā naudas kursa stabilizācijas varējuši dabūt vairs tikai piecdesmit.

Kompānija satikusies tikai pie Falfara. Tāpēc mēs nevarējām konstatēt nekādus aizdomīgus sakarus. Falfars bijis piesardzīgs.

Viņa galvā dzimis grandiozais plāns par pārsūtāmās naudas nolaupīšanu. Srameks un Vojtiržs varēja izpētīt apstāk|us Nacionālajā bankā. Viņi bija izspiegojuši vairāk, nekā mēs jebkad būtu varējuši iedomāties, un pat piepelnījušies ar valsts ekonomikas noslēpumu pārdošanu svešzemju aģentiem. Pārējie, galvenokārt Falfars, veikuši citus priekšdarbus. Falfars patiesi bijis ģeniāls organizators. Gangsteriskais plāns ticis izstrādāts visos sīkumos.

Beidzot izdarīts ģenerālmēģinājums.

Bez šaubām, bez banknošu nolaupīšanas un sprādziena. Galvenokārt tikusi pārbaudīta laika sakritība, vai apsargi neatsakās no piedāvātās kafijas tases un tā tālāk.

Dažas iespējas tika atstātas neizmantotas. Viņi gaidīja ārkārtēju izdevību. Tika izraudzīta konkrēta dzelzceļa līnija, konkrēts ceļa posms.

Beidzot stunda bija situsi. Tika drukāta sērija C-L.

Sākumā domāja, ka uz Bratislavu tiks sūtīti astoņdesmit miljoni. Sramekam bija kļūdaina informācija.

Falfars ņēma vērā šīs izmaiņas.

Četrpadsmit miljoni bija jāsabāž plānos zīda maisiņos; tas bija jāpaveic Sramekam. Pie pārējiem sešiem vajadzēja piejaukt bankas papīra pelnus, kurus Vojtiržs glabāja biskvītu kārbā un šur tur citur. Taču galvenais ķēdes posms bija Falfara elles mašīna. Srameks tika apmācīts, kā to iedarbināt. Falfars viņus abus kopā ar Vojtiržu aizveda uz Rāta villu, kur izmēģinājuma sprādzienam vajadzēja nostiprināt ierēdņu pašpārliecinātību.

šrameks pēc Falfara norādījumiem sagatavoja mīnu un novietoja to pagalma vidū. Paši pēc tam paslēpās mūra mājā. Mīna eksplodēja precīzi noteiktajā laikā. Tukšajam klajumam netika nodarīts nekāds ļaunums, taču no Rāta mājas logiem izbira pēdējie stikli.

Hugo Falfars bija saglabājis atslēgas no villas un mūra celtnes. Sāda mantā vienmēr var noderēt. Četrdesmit piektajā gadā bija uzrādījis paša rakstītu viltotu vēstuli. Tajā E. A. Rāts viņam it kā ziņoja, ka atrodas Anglijā un tuvākajā laikā atgriezīsies, lai atkal pārvaldītu savu īpašumu. Taču uz viņa atgriešanos iz- gaidījās velti. Un beidzot pavisam piemirsa par gaidīšanu.

Kad Rāta pagalmā tika izmēģināta elles mašīna, tur bija klāt arī Haliks. Falfars viņu neieredzēja. Dēvēja par absolūtu idiotu. Taču tajā pašā laikā bez Halika nevarēja iztikt. Halikam bija pieejama tīrā veidā velna- rutka sula, kura citādi bija grūti dabūjama.

No vilciena izmestās banknotes savācis Falfars un Trojans, pārģērbušies par tūristiem. Trojans sasitis šļirci ar insulīnu. Tāpēc bijis galīgi vārgs. Banknotes paņēmis savā ziņā Falfars.

Pēc banknošu izmešanas Sramekam vajadzējis atvērt pirmā nodalījuma ventili. Nākošajā piestātnē būtu vajadzējis atvērt otra nodalījuma ventili un pašiem izkāpt no vilciena. Viss bija pārbaudīts pēc pulksteņa. Sprādzienam vajadzēja notikt tieši pēc četrām minūtēm.

Taču Srameks bija saņēmis no Falfara tā ierīkotu termosu, ka sprādziens notika, tiklīdz viņš mazliet pagrieza mīnas mehānisma ritenīti.

Pilnīgi negaidīti Falfaram bija jānošauj ari meitene, kura visu redzēja, starp citu, arī to, kā viens no maisiņiem pārplīsa un tā saturs izbira.

Falfars uzskatīja, ka Vojtiržu^un Srameku kā noslēpumainā sprādziena upurus neviens neturēs aizdomās un viņi nespēs uzvedināt uz pārējo noziedznieku pēdām. Ja viss nebūtu noticis pēc iecerētā plāna, Voj- tiržs un Srameks, bez šaubām, tiktu nopratināti un, kas zina, vēl varēja izpļāpāties. Tagad turklāt viņu laupījuma daļu varēja sadalīt starp pārējiem bandas locekļiem.

Falfars vēstulē nespēja vien beigt lielīties, cik prasmīgi visu noorganizējis.

Lai izmestu banknotes no pasta vagona, nav bijis vajadzīgs paplašināt spraugu grīdā. Kad tika noskrūvēts grīdā iegremdētais čuguna klozets, izrādījās, ka taisnstūra sprauga rievainajos grīdas dējos ir pietiekami liela.

To mēs jau zinājām. Zinājām arī daudz ko citu, ar ko melnmatainais Falfars, savā vēstulē lielīdamies, centās mūs pārsteigt.

Savu vareno laupījumu — maisiņos sabāztās tūkstoš- kronas — divi veikli vīri varēja izmest uz sliedēm bezmaz vienā acumirklī. Hugo Falfars raksta, ka maisiņi bijuši izkaisīti tikai apmēram divdesmit metru garā ceļa posmā.

—   Vai drīkst, biedri kapteini? — pēkšņi izdzirdu laipnu balsi.

Paceļu acis. Tas ir piecdesmit astotā iecirkņa priekšnieks. Viņš ienāk un aizver durvis.

—   Atcerējos, — viņš saka, — kur esmu šo cilvēku redzējis.

Norādu uz krēslu pie konferenču galda.

—   Sēdieties.

Uzgaidāmajā telpā ir klusu. Viss sagatavots, taču Karličeks vēl nav atgriezies.

—   Tas bija pavisam nesen, — iesāk policists, — apmēram pirms mēneša. Iegriezos nelielā kafejnīcā, kura bija atvērta ilgāk par paredzēto laiku. Tur sēdēja vairāki apmeklētāji un harmoniku spēlētājs, kurš ar savu spēli traucēja naktsmieru. Viens no viesiem bija šis cilvēks. Pēc visa spriežot, viņš bija labi pazīstams ar pārējiem, ar viesmīli un ar kafejnīcas īpašnieku. Pret manu iejaukšanos asi iebilda. Kafejnīcas īpašniekam nācās maksāt sodu. Man te ir kvīšu grāmatiņa, atzīmēts datums …

Policists atver savu sānos piekārto somu.

Taču tieši šajā brīdī ienāk Karličeks.

—       Uzdevums izpildits, biedri kapteini, — viņš ziņo, pamirkšķinādams uz policista pusi. — Mašīnas tur nekur nav. Falfara dzīvoklī deg gaisma.

Tātad mans pieņēmums, ka šajā naktī Falfars un viņa mašīna būs nešķirami, izrādījies maldīgs.

—   Iesim! — es saku.

Mēs izejam kancelejas priekšistabā. Policists arī nepaliek manā kabinetā. Viņš seko mums.

Ieslēdzu viņu grupā, kurai jāveic paredzētā operācija. Tā kā visi dziļā uzmanībā gaida rīkojumus, arī viņš ieņem miera stāju.

Karličeks ziņo:

—   Spriežot pēc novērojumiem, Hugo Falfars atrodas mājās un vēl neguļ. — Karličeks nenoturas, nepaspīdēdams ar saviem oriģinālajiem loģiskajiem secinājumiem.

—   Vai ari aizmidzis pie grāmatas. Viņš dzīvo villai līdzīgas mājas trešajā stāvā. Lejā pagrabā viņam iekārtota ar dēļiem norobežota laboratorija. Falfars ir aizrautīgs fotoamatieris.

—   Kas vēl?

—   Acumirkli, — saka Karličeks nomierinošā balsī.

—   Tādās domās par viņu ir Kostleru pāris, kuriem es nodevu telegrammu.

Nudien viņš nemētā vārdus pa vējam, tā droši vien domā visi, kas šeit ir klāt; tikai es tā nedomāju. Skalas, par laimi, nav, viņam atkal būtu par ko uztraukties.

—   Noskaidroju, — ziņo Karličeks, — ka pirmajā numurā atrodas liela savrupmāja. Apkārt tai gara sēta. Vārti pa nakti netiek aizslēgti, jo tādu tur vispār nav. Tie sabrukuši, un tāpēc nav arī ne durvju sarga, ne vārtsarga. Pie mājas durvīm ierīkotas vēstuļu kastītes un zvanu podziņas. Zem Falfara dzīvokļa atrodas Kostleru mājoklis. Aizņēmos no sava šofera formas cepuri, lai kaut mazliet līdzinātos telegrammu iznēsātājam, un zvanīju pie zemāk dzīvojošā Kostlera durvīm tik ilgi, kamēr tas beidzot atvilkās. Pa atslēgas caurumu un aizrestoto durvju lodziņu man izdevās ieskaidrot viņam, ka esmu atnesis telegrammu, uz kuru jāsaņem atbilde. Visā klusībā iekļuvu viņa dzīvoklī un dabūju man vajadzīgas ziņas. Panācu no viņa solījumu nelokāmi klusēt un visiem spēkiem mums palīdzēt. Drošs paliek drošs, atstāju sēžam šī vīra priekšnama vienu no saviem pavadoņiem. Mājai ir tikai viena ieeja. Tās apsargāšanai pilnīgi pietiek ar otru vīru, kuru atstāju stāvam attālāk. Valda pilnīgs miers.

Neviens pats no visiem drošības iestāžu darbiniekiem nebūtu spējis izteikties šādā Karličekam raksturīgā manierē.

Karličeks turpina:

— Falfara laboratorija pagrabā aizslēgta ar vidēja lieluma priekškaramo atslēgu. Mums jāpaņem līdz atslēdznieks, lai to atmūķē, ja vien tur, starp citu, nebūs iegriezies pats Falfars. Esmu pārliecināts, ka mēs tur atradīsim ne tikai fotografēšanas piederumus, bet vēl daudz ko citu, tādēļ nepieciešami speciālisti dzīvībai bīstamu spridzekļu jautājumos. Dzīvokļa durvis ir apkaltas, un tajās cilindrveida atslēga. Ja tās nav aizslēgtas, vajadzētu tikai no ārpuses noskrūvēt pārsegu un ar skrūvgriezi vai karotes kātu atvērt mehānismu. Tāpēc mums vajadzīga ēdamkarote. Ja būs aizslēgts, neatliks nekas cits kā salauzt atslēgu. To izdarīt jau nāksies grūtāk.

Tātad mums atliek tikai paļauties uz ļaužu paradumiem. Ja cilvēks atrodas mājās, parasti durvis no iekšpuses nav aizslēgtas, it sevišķi vēl tad, ja tajās ir cilindrveida atslēga. Izejot no mājas, tās, bez šaubām, aizslēdz no ārpuses.

Tāpēc pamēģināsim bez trokšņa noskrūvēt pārsegu.

Tie, kam nav apavu ar gumijas pazolēm, nevarēs nākt līdzi. Taču policists no piecdesmit astotā nāks tāpat. Pagaidīs lejā mašīnā. Lai viņam nebūtu garlaicīgi, atstāšu tur divus mūsējos.

Kāpēc viņš man īsti vajadzīgs? Ak jā, konfrontācijai. Viņa klātbūtne sāk izraisīt manī nepatiku. Viņam nevajadzētu šeit atrasties, viņam te nav ko darīt. Es taču viņu sūtīju mājās. Taču negāja. Tā nu šis cilvēks kļuvis par mūsu sagatavošanās aculiecinieku, un tagad līdz pat operācijas beigām nedrīkstu izlaist viņu no redzesloka. Ja nu viņš nejauši kļuvis par Falfara spiegu? Hugo Falfaram nenāktos grūti kaut ko tādu izdomāt. Velns viņu sazina, kas tur slēpjas. Man diez kā nepatīk arī atmiņas par krodziņu, kur Falfars it kā sēdējis jautra kompānijā pie harmonikas skaņām. Tas jau nebūtu Falfars, ļaunais un ienaidīgais vientulis, ko iepazinu vēstulē, bet gan pēc dabas lādzīgs pudelesbrālis.

Kamēr man pa galvu jaucas šadas domas, Karličeks stāsta tālāk.

—   No priekšnama stiklotas durvis ved uz balkonu. Ugunsdzēsējiem ar savu mašīnu un izvelkamajām kāpnēm vajadzētu būt rezervē. Mans priekšlikums — es ar savu mašīnu braukšu pirmais, un biedrs kapteinis lai brauc kopā ar mani.

Desmit minūšu laikā viss sagatavots.

Ārā sācis celties vējš. Neredzams mēness met nespodru gaismu uz blāvajiem mākoņiem, kas ātri slīd pa samtaini melnajām debesīm. Pirms starta Karličeks ska|ā balsī dod pavēles visu mašīnu šoferiem.

Sākam braukt. Karličeks ar savu mašīnu pagriežas uz priekšpilsētas savrupmāju rajonu.

Mēs atstājam aiz muguras garo galveno ielu un netālu no tās. gala iegriežamies pa ceļu, kas ved starp villām un nelielām savrupmājiņām. Divas reizes mums na- kas pagriezties. Karličeks pavēl izdzēst mašīnas ugunis un apklusināt motoru. Pārējām automašīnām jāseko viņa piemēram. Pa lēzeno nogāzi mašīnas kuslas uz priekšu gandrīz nedzirdami, tikai mazliet švīkst riepas. Mēs nonāikam ielas galā, kur ceļš kļūst manāmi platāks. Tieši mums priekšā iela beidzas, to aizšķērso gara siena. Sienas vidū blakus lieliem, režģotiem vārtiem — mazi, pusatvērti vārtiņi.

Mūsu šoferis lēni, bez trokšņa nobremzē. Ne mazākās durvju klaudzoņas izkāpjot. Mēs kustamies kā gari.

Karličeks pa vārtiem ieved mūs dārzā, kas atgādina parku. Pa lokveida ceļu noejam apmēram piecdesmit soļu. Atrodamies pie lielas četrstāvu villas, kuras fasādi sagrauzis laikazobs.

Karličeks dod zīmi, lai mēs uzgaidām. Zaglīgā kaķa gaitā viņš aiziet līdz mājas stūrim. No turienes Karličeks atved vīru, kurš stāvējis sardzē, novērodams vienlaikus Falfara logu celtnes sānu sienā un mājas durvis.

—   Pagaidām vēl spīd! — man iečukst Karličeks.

Ieeja villā ir gauži necila, nesamērīgi šaura. Pirmā

stāva īrnieka palīdzība — viņa dzīvoklī otrs mūsu darbinieks stāv sardzē — izpaudusies tādējādi, ka mājas durvis atstātas neaizslēgtas. Citādi šis īrnieks neko daudz vis par melnmataino Falfaru nav varējis pastāstīt; pazīst viņu tikai no skata. Visa māja domā, ka Falfars ir kaislīgs fotoamatieris. Bieži viņu apciemojusi jauna, skaista sieviete. Viņš šo sievieti vizinājis ar automašīnu.

To visu Karličeks man pastāstīja pa ceļa.m.

Klusu ieejam mājā. Eju pirmais. Grupa sadalās. Da|a darbinieku dodas uz pagrabu.

Mēs pārējie kāpjam augšā pa kāpnēm. Apgaismojam ceju ar kabatas lukturīšiem, piesardzības dēļ tos vēl aizsedzot.

Šauras vītņu kāpnes nemaz neatbilst šādas villai līdzīgas celtnes stilam. Otrajā stāvā ir divas necilas durvis, uz kurām lasāmi vairāki uzraksti: «Jans Kost- lers. Karnils Kostlers, Anita Kostlerova».Taču atstājam tos bez ievērības.

Trešajā slāvā tie paši īrnieki. Tur redzams arī kāds cits vārds, lāču tas ir tā cilvēka vārds, pie kura kāda no Kostlerovām izgājusi par sievu.

Ceturtais stāvs būtībā jau ir jumta stāvs. Tur ir tikai vienas dzīvokļa durvis. Pie tām piestiprināta vara plāksnīte ar iegravētu vārdu: «Hugo Falfars».

Viņam vienīgajam izdevies iemitināties Kostleru ģimenes vidū.

Esmu mazliet satraukts. Vai nu mans satraukums izskaidrojams ar šo ārkārtējo notikumu, ka mēs beidzot esam p.Ie mērķa, vai — un tas ir ticamāk — ārsta zāles saspīlējušas nervus līdz pēdējai iespējai.

Piespiežu pie durvīm ausi. No iekšienes nenāk neviena skaņa. Kluss kā kapā.

Līdz šim esam bijuši tik piesardzīgi, ka neesam nodevuši sevi pat ar elpas vilcienu.

Pakāpjamies sānis, lai palaistu pa priekšu mūsu atslēdznieku. Tas ir ārkārtīgi veikls cilvēks. Darbarīki viņam jau rokās. Šaurajā gaismas stara atspīdumā viņš sāk griezt smailo skrūvgriezi, turot to aiz roktura, ko ērti var saņemt dūrē. Viņš rīkojas taisni noziedzīgi klusi. Bez trokšņa izskrūvē metāla plāksnītes apakšējās skrūves un pēc tam mazliet pagriež augšējās. Plāksnīti pabīda nost. Kļūst redzams perpendikulāri zem tās novietots veltnītis ar dziļu gropi visā diametrā.

Atslēdznieks izņem no kabatas citu — lielāku skrūvgriezi ar rokturi. Uzmet man jautājošu skatienu.

Pamāju ar galvu. Ja būs aizslēgts, netiksim uzreiz iekšā. Falfars tiks kategoriski uzaicināts atvērt durvis, un kopīgiem spēkiem uzbruksim dzīvoklim no visām pusēm.

Rokā man pistole, mutē — svilpe.

Mūsu atslēdznieks enerģiski rīkojas ar skrūvgriezi.

Atskan labi dzirdams nodevīgs klikšķis. Pieņēmums izrādījies pareizs, no iekšpuses nav aizslēgts. Vīrs pagrūž durvis ar kāju, lai tās atvērtos līdz galam, atlec atpakaļ, un es metos iekšā, nonākdams nelielā, iegarenā hallē. Man virs galvas un visapkārt zibsnī kabatas spuldzīšu gaismas stari. Pretī redzamas stiklotas durvis, un aiz tām spīd spuldze. Steidzos turp. Pēkšņi klusumu pārtrauc skaņas. Dzirdu virsnieku pavēles, balkona durvju čīkstoņu un daudzu kāju dipoņu, kuru tagad gumijas pazoles vairs nespēj klusināt.

Tas ir tikai acumirklis. Ar vienu lēcienu atrodos apgaismotajā telpā, kas iekārtota kā vecpuiša istaba. Pa kreisi atvērtas durvis ved uz citām istabām. Tur ir tumšs.

Pēkšņi es apstulbumā palieku stāvam.

Dažu soļu attālumā starp durvīm un logu uz grīdas pirmajā istabā uz mutes guļ beigts vīrietis. Pakausī mazo smadzeņu pusložu rajonā viņam ir šāviena brūce.

Uzreiz kļūst skaidrs: neviena mēs šeit neatradīsim.

— Karliček, — es beidzot atliecos, un klusumā, kurš atkal iestājies, mana balss skan dobji kā apslāpēta, — atvediet, lūdzu, no apakšējā stāva panu Kostleru.

Mirušais vīrietis ir apmēram četrdesmit gadu vecs, vidēja auguma, tumšiem matiem un gludi skuvies. Tērpies pelēkā civiluzvalkā. Iespējams, ka tas ir Hugo Falfars. Taču uz viņa iedegušās kreisās rokas zeltneša redzama gaišāka svītriņa, gluda, apaļa svītriņa. Tātad šis cilvēks nēsājis gredzenu bez akmeņa; neapšaubāmi tas bijis laulības gredzens. Sādu gredzenu iekšpusē mēdz būt iegravēti iniciāļi un kāzu datums. Tā mēs viegli varētu identificēt mirušā personību, ja vien noziedznieks — droši vien to iedomādamies — gredzenu nebūtu piesavinājies.

Falfars nav precējies. Falfars šo cilvēku nogalinājis. Sāds secinājums loģiski un dabiski izriet no situācijas.

Noziedznieks pacenties novērst iespējamus sarežģījumus vai atbrīvojies no kādas nevēlamas personas.

Nogalinātā uzvalks šūts no ļoti labas drānas un maz nēsāts. Trepinskis, asistējot darbiniekam no civilās nodaļas, rūpīgi apskata to. Taču neko neatrod. Firmas iezīme uz krūšu kabatas neveikli noārdīta, pareizāk būtu teikt — norauta.

Krekls šūts no zefīra auduma. Pie elegantā uzvalka tas galīgi nepiederas.

Sīkāka pārbaude būs iespējama tikai pēc ekspertīzes.

Tie ir paši pirmie novērojumi. Taču tie rada manī visai dīvainas aizdomas.

Aplūkoju blakustelpu. Tā ir samērā liela. Plata franču tahta, moderni sēdekļi stūros; visas mēbeles kā no izstādes. No turienes durvis ved uz vannas istabu un garderobes telpu. Pēc visa spriežot, šeit uzturējusies sieviete, droši vien Jitka Šerakova. Tiešu pierādījumu, piemēram, fotogrāfiju, pagaidām nekur nevar ieraudzīt. Bet gan jau kaut kas atradīsies. Tāpēc pārmeklēju visu ļoti uzmanīgi.

—   Sapulciniet visus mājas iedzīvotājus, — es saku. — Nopratiniet, vai viņi nav dzirdējuši šāvienam līdzīgu troksni un vai kāds no viņiem var sazīmēt mirušo.

Karličeks iestumj večuku, ģērbušos cienījama vecuma halātā. Viņš līdzjūtīgi paskaidro vecajam vīram:

—  Mājā notikusi slepkavība, pan Kostler, ko lai dara. Paskatieties, lūdzu, vai jūs šo cilvēku pazīstat. Jūs jau mūsu labā esat darījis tik daudz, ka šis mazumiņš jūs vairs nepārsteigs.

Nav dzirdams, ka pans Kostlers kaut ko atbildētu. Viņš ir uztraucies, taču cenšas izlikties apņēmīgs. Balss viņam dreb.

—   Nē! šito es nepazīstu! Nekad neesmu redzējis! Tas nekādā ziņā nav pans Falfars!

Palūkojies uz mirušo, viņš vairs nevar atraut no tā skatienu. Nostājos tā, lai aizsegtu viņa acīm nepievilcīgo ainu.

—  Labi, pan Kostler, pateicamies jums. Jūs varat iet. Karliček, lai atnāk tas policists.

Karličeks aizved večuku.

Mašīnas stāv pie mājas. Tās iebraukušas pa dārza vārtiem. Kādā no tām līdzās klusējošajam šoferim sēž piecdesmit astotā iecirkņa priekšnieks. Pakaļējā sēdekli atlaidies kāds no mūsu darbiniekiem. Seit, Falfara dzīvoklī, arī bez ārsta atzinuma varu noteikt, ka slepkavība notikusi jau pirms vairākām stundām, visticamākais, iekams vēl bijām noskaidrojuši Falfara adresi. Tādējādi Falfars pierādījis, ka viņš laikus pāriet uz aktīvu aizsardzību; par to vairs nevar būt nekādu šaubu.

Sākas sistemātiska dzīvokļa apskate.

Pirmais atklājums: man parāda vīriešu sandales un apgalvo, ka tās ir tās pašas, kuru nospiedumi palikuši aiz atkritumu kastēm mājas pagalmā, kur kādreiz dzīvoja Romāns Haliks.

Otrā stāva koridorā stāv pieci mājas iedzīvotāji — trīs vīrieši un divas sievietes, steigā kaut kā apģērbušies. Viņi lūkojas ārā pa atvērtajām dzīvokļu durvīm. Satrauktas, izbiedētas sejas. Mani ļaudis neizliekas laipnāki, nekā viņi drīkst būt. Loubals ar Trepinski līdzinās sfinksām.

Pa stāvajām, skopi apgaismotajām kāpnēm kāpj augšā divi vīrieši. Piecdesmit astotā iecirkņa priekšnieks un viņa ceļabiedrs. Pārbiedētie mājas iedzīvotāji dod viņiem ceļu. Policists slauka acis kabatas lakatiņā. Braucot vaļējā mašīnā, vējš droši vien sapūtis acīs putekļus; tie tagad grauž. Acis viņam ir diezgan iekaisušas; tas redzams, kad policists pienāk pie mirušā.

—   Slepkavība! — viņš satriekts iesaucas.

Ļauju viņam krietnu brīdi, lai var nogalināto labi apskatīt.

—  Vai jūs šo cilvēku pazīstat?

—   Tas ir tas pats, kurš atnesa vēstuli. Un tas pats, kurš sēdēja krodziņā, kad …

—  Vai jūs nekļūdāties?

—   Nē.

—  Man šķiet, ka jūs labi neredzat.

Policists izslauka asarojošo acs kaktiņu ar kabatlakatiņa stūri.

—   Nē, es redzu labi, — viņš man paskaidro. — Sagriezās putekļu mākonis un …

—   Galā ir vannas istaba, — es saku. — Aizejiet uz turieni un izskalojiet acis. Pēc tam izstāstīsiet man sīkāk notikumu krodziņā.

Eju apskatīties, kas notiek pagrabā.

Pirmajā stāvā satieku kriminālizmeklēšanas nodaļas poručiku Blahu, kurš ieradies ar savu operatīvo grupu. Podvinicas iela atrodas viņa pārziņā.

Uzkavējos tur tikai dažus mirkļus. Lūdzu poručiku katrā ziņā koordinēt savu rīcību ar mūsu darbiniekiem.

Gandrīz tūlīt ierodas arī mūsu dienesta ārsts.

—   Oho! — viņš sarauc uzacis, tikko mani ieraudzījis.

—   Kas tie par izsaukuma vārdiem? — es jautāju mazliet aizkaitināts. — Jūsu uzmundrinošās zāles ir lieliskas. Taču šķiet, ka to iedarbība sāk iet uz beigām. Kā to varētu paildzināt?

—   Nekādi, — atcērt ārsts un nikni atmet ar roku. — Jūs esat galīgi traks! Acīm redzot, esmu jums parakstījis zāles, kas izraisījušas jūsu galvā vieglprātīgu optimismu, domu, ka tā varētu dzert gadiem un nekas ļauns nenotiktu. Nekā tamlīdzīga! Jūs man teicāt, ka jums šonakt gaidāms svarīgs darbs. Sīs zāles ir dzīvībai bīstamas.

—  Jūs pārspīlējat.

—   Bīstams, kad es jums saku! Vairāk nedabūsiet.

—   Paklausieties, — es viņu aizturu, — jūs droši vien esat iedevis man mazāk. Devai vajadzēja būt stiprākai. Man pašlaik jāatrisina vienādojums, kura abas puses nekādi negrib saskanēt. Ja mani spēki ies uz beigām …

—   Lieciet mani mierā ar saviem vienādojumiem!

Ārsts pamet mani stāvam un steidzas augšā. Ar viņu

nav ko runāt. Es patiešām jūtu, ka sakopot domas man nākas arvien grūtāk.

Līdz rītam vairs nav tālu. Man jāielūkojas Falfara laboratorijā, pēc tam jāatgriežas ceturtajā stāvā un kaut kas jāpaveic. Ārsta apsolītā reakcija var izjaukt manus plānus.

Vītņu kāpnes ved pagraba dziļumā garām pirmajam stāvam. Spīd spuldzītes. Pagraba atvērtajās durvīs stāv postenis. Ar koka dēļiem vairākos nodalījumos sadalītais pagrabs arī ir vienmērīgi apgaismots. Aizmugurē pa kādām durvīm laužas ārā tik spoža, balta gaisma, ka griestu spuldzīte, šķiet, gailē kā tikko nopūsts sērkociņš.

Tur dēļi apsisti ar linoleju, tāpēc kaktā izveidojusies it kā hermētiski noslēgta kabīne. Tā ir Hugo Falfara tumšā kamera. Kabīnes durvis bijis jāuzlauž. Pie griestiem piestiprināts spēcīgs apgaismes ķermenis. Apgaismojumu dod ari lampa ar reflektoru, kas novietota uz grozāmas čūskveida kājas, kura pieskrūvēta pie galda malas; galda virsa ir smalka un pulēta.

Trīs eksperti dod man ceļu. Viens no viņiem paskaidro:

—   Varat ienāk bez bažām.

Ieraugu Karličeku. Ar rokas mājienu paaicinu viņu sev klāt. — Man ir aizdomas, Karliček, ka jums te nav ko darīt.

—   Esmu nesapratnē, — atbild Karličeks, — pie kā man ķerties vis-pirms.

—   Es jums pateikšu. Uzziniet, kur atrodas piecdesmit astotais iecirknis.

Karličeks vieglprātīgi pasmīkņā.

—   Piecdesmit astotais? Tepat aiz stūra. Domāju, ka jūs to zināt. Māja, kurā mums tas gods uzturēties, atrodas šajā rajonā.

Policists par to nekā nav teicis. Lai gan, taisnība, viņam arī nav bijis izdevības to pieminēt. Krodziņš, par kuru viņš stāstīja, tātad atrodas tepat kaut kur tuvumā. Saukt ļaudis pie kārtibas citā iecirknī, turklāt vēl pēc pusnakts, nav iecirkņa priekšnieka pienākums. Drīzāk tas ir nakts patruļu pienākums.

—   Labi, — saku. — Uzziniet, kur dzīvo piecdesmit astotā iecirkņa priekšnieks, un atvediet šurp viņa sievu.

—   Tiks izdarīts, — Karličeks kļūst domīgs. — Taču mums jājautā priekšniecībai, ja negribam jautāt tam, kas tur augšā.

—   Bez šaubām. Kādu brīdi vēl tas viss turpināsies. Labāk steidzieties.

Es ieeju Falfara spoži apgaismotajā kabīnē.

Divas nelielas kastes, pieslietas pie dibensienas, ļoti atgādina kastes, kurās tiek pārvadāta munīcija vai citi bīstami priekšmeti. Tās atšķiras ar krustiski uzlakotām svītrām: uz vienas zaļš krusts, uz otras — oranžs. Tie atstāj brīdinošu, ļaunu vēstošu iespaidu. Vāki aizvērti un nostiprināti ar lieliem grozāmiem āķiem, kas izskatās kā jautājuma zīmes.

Visas pārējās lietas, kas šeit atrodas, nekādu draudīgu iespaidu neatstāj, bez šaubām, ja vien kaut kur nav paslēpta mīna ar laika degli. Ekspertu komisija apgalvo, ka ne. Taču kas var zināt, kādam nolūkam šie priekšmeti kalpo melnmatainajam Falfaram. Man vel labi atmiņā, kas notika ar Srameku, kad tas pagrieza termosa vāciņu.

Un arī augšā dzīvoklī katra, pēc izskata spriežot, visnevainīgākā lietiņa pilnīgi negaidīti var eksplodēt. Un šis sprādziens būtu paredzēts tieši man. Es esmu tas ienaidnieks, no kura melnmatainais Falfars visvairāk ieinteresēts tikt vaļā.

Galda atvilktne ir atvērta. Tā ir tukša.

Virs galda, virs kastēm — visur, kur vien acs veras, — pie sienām piestiprināti plaukti; tie karājas cits virs cita divās trijās rindās, un tos neredz tikai pie tās sienas, kur durvis. Plaukti piekrauti ar pudelēm, burciņām, metāla bundžiņām un kārbiņām, uz kurām uzrakstītas ķīmiskās formulas, skaitļi vai gluži vienkārši nosaukumi. Te atrodas arī kolbas un menzūras ķīmiskiem mēģinājumiem.

No plauktiņa, kas atrodas virs galda, ekspertu brīdināts, izvelku pamatīgu bieza papīra kaudzi; papīra formāts — viena astotdaļa. Un no blakus nodalījuma vēl biezāku jaunu, sārtu sērijas C-L banknošu kaudzi.

Mani aprēķini, cik miljonu sadedzis un cik palicis pāri, cietuši pilnīgu neveiksmi. Tīrais papīrs nepārprotami ir tādas pašas šķirnes kā tas, uz kura drukātas banknotes. Pelni, kurus mēs 297,3. kilometrā tik rūpīgi savācām, bijuši sajaukti ar tīrā papīra pelniem, turklāt tādā proporcijā, lai sadegušais apdrukātā papīra daudzums šķistu ticams. Pats Falfars to apliecina savā vēstulē.

Pašlaik šī personiskā laboratorija izskatās pamesta, it kā Falfars būtu atstājis mums to par laupījumu. Acīm redzami steidzies, lai pagūtu vēl laikus aizlaisties. Parasts slēpnis parastā pagrabā. Nekādu sensacionālu atklājumu kā Rāta villā. Pamestas pozīcijas, kuru likteni īpašnieks, šķiet, paredzējis: agri vai vēlu tās nonāks mūsu rokās.

Augšā uz plaukta guļ kāds neliels albums; tas ir vienīgais priekšmets, kurš liecina, ka šeit mitinājies foto- amatieris, ja vien tas nav paredzēts citiem mērķiem. Albuma lapas ir gludas un piesātinātas ar īpašu emulsiju, par kuru eksperti pagaidām ir neziņā. Starp lapām novietotas vairākas folijas, samērā plānas, taču cietas kā skārds. Katras folijas vidū perforēts E burts. Tas ir neliels šablons, tieši tāds, kāds nepieciešams sērijas C-L burtu viltošanai.

—  Tas izdedzināts fotoķīmiskā ce]ā, — saka kāds no ekspertiem.

Uz divām folijām ap burtu E redzama iztriepta, sažuvusi sarkanā krāsa.

Tagad kļūst saprotams, kam domāts galda aizmugurē zem paša zemākā plauktiņa nobīdītais priekšmets.

Tas ir spogulis palielas skolas burtnīcas lielumā. Stūros tam ar Kanādas balzamu [3] pielīmētas četras stikla prizmas; katra no tām ir desmit centimetrus augsta. Prizmu augšgalos tādā pašā veidā piestiprināta bieza slīpēta stikla plāksne. Paņemot ierīci rokā, izslīd neliels priekšmets, kurš atradies uz spoguļa. Tā ir pulksteņmeistara lupa.

Pret spoguli jāpavērš reflektora gaisma tā, lai tā atspoguļotos uz augšu pret stiklu. Pie stikla piespiež sērijas C-L banknoti. Kad tā pietiekoši apgaismota, pavirzot banknotei virsū uzlikto necaurspīdīgo foliju, ar lupas palīdzību iespējams precīzi novietot perforēto E uz jau iespiestā L. Lietojot šo šablonu, nav grūti «papildināt» burtu L, piekrāsojot tam svītriņu; nepieciešam stikai mazliet iemaņu.

—   Interesanti, vai ne? — jautā viens no ekspertiem.

Lūdzu, lai abi speciālisti apstrādā savu atradumu uz

visrūpīgāko un, ja tas nepieciešams, lai pieaicina vēl citus speciālistus. Mani šis atklājums sevišķi nepārsteidz, varbūt es to neprotu novērtēt. Daudz vairāk mani nodarbina jautājums, kādēļ kavējas kontrolposteņu ziņojumi.

Kur palikusi mašīna P-37035?

Iespējams, ka tā kaut kur paslēpta. Vai nu kādas mājas pagalmā, viesnīcas garāžā, vai kaut kur citur. Taču tiek pārmeklētas arī šādas vietas.

Atkal atgriežos augšstāvā.

Uzkāpšana līdz ceturtajam stāvam man liek aizel- sties. Acīm redzot, tā ir pazīme, ka zāļu iedarbība beidzas, tā teikt, ar labu nakti, biedri.

Ārsts, noliecies pie mirušā, uzlūko mani ar drūmu skatienu.

—   Izdarot sekciju, mēs neko jaunu neuzzināsim, — viņš noburkšķ, — vienīgi izņemot lodi, mēs varētu uzzināt ieroča marku. Tā skārusi mazās smadzeņu puslodes un iestrēgusi galvaskausā. Slepkavība notikusi vakar vakarā. Noziedznieks izšāvis no apmēram metru liela attāluma. Pašnāvība izslēgta. Tiesa, iespējams nelaimes gadījums.

Trepinskis ziņo, ka neviens no mājas iedzīvotājiem noslepkavoto vīrieti nepazīst, neviens panu Falfaru vakar nav redzējis un šāviena troksni nav dzirdējis.

—   Trešajā stāvā — zem šī dzīvokļa — neviena nav mājās. Visi aizbraukuši uz laukiem. Un otrajā stāvā šāvienu diez vai varēja dzirdēt.

Slepkavības ierocis nekur nav atrodams.

Aiz logiem jau manāma gaismiņa.

Policists sēž dibenistabā. Viņš gaida mani. Starp citu, viņš tur nav viens pats. Istabā strādā operatīvā grupa.

Jūtos visai nelāgi. Uz pieres izspiedušies sviedri, un kājas viegli grīļojas. Mani pārņem vājums. Apsēžos krēslā un skatos, ko dara ārsts.

Asistentam palīdzot, ārsts novelk nogalinātajam svārkus. Viņam jāpārbauda, vai uz ķermeņa nav palikušas sitienu pēdas vai ievainojumi. Nevīžīgi atrautā odere var nozīmēt daudz ko.

Taču man tā nozīmē tikai pēdu slēpšanas mēģinājumu. Vai tad rūpnīcas firmas zīme nevar būt tāds pats satriecošs pierādījums kā, piemēram, laulības gredzens?

Varu derēt, uz ko vien tīk, ka tur bijusi firmas zīme. Bet tad taču jābūt kaut kādam svarīgam iemeslam, kas licis to noraut?

Uz šo jautājumu saņemu pilnīgi negaidītu atbildi, kura vienlaikus mani gan nomierina, gan satrauc no jauna.

Žaketi pašlaik tur rokā Trepinskis. Kopā ar poručiku Blahu viņi apskata to no visām pusēm. Ārsts atpogā mirušajam kreklu. Uz tā kaut kas redzams.

Nometos no krēsla ceļos, lai palūkotos tuvāk. Nē, es nekļūdos. Nelaiķa kreklam uz pleciem mazliet saburzītas svītras. Krokas redzamas arī uz krūtīm un uz muguras.

—   Kas ir? — drūmi jautā ārsts.

Es neatbildu. Aplūkoju jostu. Bikses, kuras mirušajam kājās, šūtas tā, lai tās varētu nēsāt bez bikšturiem. Taču raksturīgie nospiedumi uz zefīra auduma krekla liecina, ka mirušais nēsājis bikšturus. Taču pašlaik no tiem nav ne vēsts.

Pamāju Trepinskim. Abi kopā izejam koridorā.

—   Vai Falfara drēbju skapī ir vēl citi uzvalki? — es jautāju.

—  Jā, vairāki.

Noslauku ar kabatas lakatiņu pieri. Mājā ir smacīgi. Man grūti elpot.

—   Salīdziniet šos uzvalkus ar to, kuru nupat novilka mirušajam. Paskatieties, vai visiem ir vienas un tās pašas firmas zīmes. Parasti pasūtītāji nelabprāt maina drēbniekus. Uzvalks ar noplēsto firmas zīmi noteikti piederējis Falfaram. Jums tas jāizdara tā, lai neviens nenojaustu jūsu rīcības mērķi.

Bikšturu nospiedumi modina manī drausmīgas aizdomas, ka slepkava pēc padarītā nozieguma uzvilcis upurim savu uzvalku, bet pats apģērbis nogalinātā drānas; ja augumi apmēram vienādi, tad šāda pārģērbšanās nesagādā nekādu grūtību. Apmaiņas iemesls šķiet pilnīgi skaidrs: drēbes, ko nēsājis nogalinātais pirms nāves, nav bijušas civiltērps, jo apmainīt vienu civil- uzvalku pret otru nebūtu nekādas jēgas.

Ārsts steigšus dodas prom. Viņa augums pazib mums garām.

—   Dakter, — saucu viņam nopakaļus, — lai mirušais pagaidām paliek tepat!

—   Kā vēlaties! — atskatījies pāri plecam, viņš atsaucas. — Sanitāri gaida lejā.

Viņš neuzkavējas pat ne mirkli. Negrib vairs ar mani ielaisties nekādās darīšanās. Es patiešām būtu paprasījis viņam zāles, kas mani vēlreiz uzmundrinātu, kaut arī pēc tam nāktos ciest visļaunākās sekas.

Mana domu skaidrība pamazām zūd. Jūtos kā sapnī. Taču Falfara vārdi, ka cīņā ar viņu cietīšu sakāvi, nepiepildīsies. Ko teica Karličeks? Ka mani var sašķaidīt gabalu gabalos mīna, kurai jāsprāgst noteiktā laikā. Melnmatainais Falfars iedrošinājies spert neprātīgi pārdrošu soli. Tagad viņa mati vairs nav melni. Viņš pielietojis kādu ķīmisku līdzekli, un mali no tā kļuvuši mazliet gaišāki. Pirms gada viņš tos turpretī bija nokrāsojis dēmoniski melnus.

Viņš neparedzēja, ka šoreiz apstākļi nebūs viņam labvēlīgi. Nenojauta, ka satiks mani daudzu atjautīgu cilvēku vidū, ka nonāks pašā notikumu virpuli. Droši vien domāja, ka satiks mani vai nu dzīvoklī, vai kancelejā vienu pašu, ka aizraušos ar vēstules lasīšanu un viņš pa to laiku nemanīts varēs nolikt savu elles mašīnu. Un pēc tam mierīgi doties prom. Ļaus man izlasīt līdz galam, lai es uzzinātu, cik nožēlojami bijuši visi mani pūliņi cīņā pret viņu, un drīz pēc izlasīšanas vai vēl labāk tūlīt pēc tam uzlidotu ar visu vēstuli gaisā.

Taču viņa plāns ir izgāzies, un tāpēc pašlaik viņš vislabprātāk laistos lapās. Tagad sēž un gaida, un gudro, kā tikt cauri ar veselu ādu. Jeb varbūt šis cilvēks ir tik apmāts, ka vēl arvien nespēj atteikties no sava nodoma? Tas ir ārprātīgais. Kas notiks, kad viņš sapratīs, ka atrodas lamatās? Mīna viņam noteikti ir līdz. Viņš jau bāza roku somā, lai sameklētu tur kvīšu grāmatiņu.

Mājas iedzīvotāji viņu pazīst. Protams, formas tērps, pavirši uzmetot acis, maina cilvēka izskatu. Tāpat ari nevienam nevar ienākt prātā, ka pans Falfars ieradīsies mājās, tērpies iecirkņa priekšnieka formā. Viņa matiem ir cita nokrāsa. Seju neuzkrītoši aizsedza ar kabatas lakatiņu, izlikdamies, ka vējš sapūtis acīs putekļus. Piemēram, vecais pans Kostlers no pirmā stāva. Ja viņam būtu jautāts, vai viņš pazīst panu Falfaru, lūkotos nepazīstamajā labu laiku, lai sazīmētu. Falfars atjēgtos daudz ātrāk nekā Kostlers. Un viss uzietu gaisā. Tā būtu vienīgā izeja, kas melnmatainajam Falfaram vēl atlikusi.

Latents ārprātīgais, kurš vienlaikus izturas un rīkojas kā saprātīgs cilvēks, ir briesmīga dabas ļaunprātība.

Es apturu Loubalu.

— Izraugieties man divus spēcīgus un veiklus vīrus, — es saku. — Pats pateikšu, kas viņiem būs jādara.

Gaidu Karličeku. Es nedomāju konfrontēt policista sievu ar cilvēku viņa formas tērpā: notiktu tas pats, kas ar veco Kostleru. Nē. Tā sieviete pazītu savu vīru mirušajā vīrietī.

—   Pasauciet sanitārus, — pavēlu. — Lai nones līķi lejā koridorā.

Pēkšņi man pretī nostājas vecākais leitnants Skala.

Es atbalstos pret margām. Nejūtos labi.

—  Mehāniķis Rihta pazina Rāta villā savus ražojumus, — ziņo Skala. — Šis cilvēks par katru cenu centies izvairīties no īpašuma nacionalizācijas un ar daudz lielāku prieku izpildījis dažādus tumšus pasūtījumus nekā strādājis sabiedrisku darbu. Nācās diezgan grūti izdabūt no viņa to, kas mums vajadzīgs. Tagad šīm ziņām, bez šaubām, vairs nav būtiskas nozīmes.

Skala droši vien atrodas šeit jau kopš laba laika, tikai es viņu neesmu pamanījis.

—   Izsakieties īsāk, — es lūdzu.

Haliku — šo pusjukušo izgudrotāju — ar Rihtu iepazīstinājis Falfars. Rihtas darbus, ko viņš veicis pēc Ha- lika pasūtījuma, lielāko tiesu apmaksājis pats Falfars. Bet no Halika noplēsts divreiz vairāk. Tā bijusi Falfara komisijas nauda, par kuru Halikam nav bijis ne jausmas. Kā Falfars kārtojis savus finansu darījumus ar Haliku — par to Rihtam nekas nav zināms. Reizēm Falfara un Halika izskats liecinājis par nesaskaņām, kas valda viņu starpā. Rāta villā Rihta nekad agrāk nav bijis. Viņa ražojumus uz turieni nogādājis Haliks ar īrētu automašīnu; reizēm šim nolūkam kalpojusi Falfara mašīna.

Pēc Rihtas izteicieniem, Falfars un Haliks viņam parādā trīsdesmit tūkstošus. Cik viņš vispār nopelnījis, strādādams šiem vīriem, sakās nezinot, uzskaiti neesot vedis. Falfars bijis tas, kurš izvilcis no Halika-visvairāk naudas, Rihta nav ticis ne tuvumā.

—   Rihtu pagaidām lieciet mierā, — saku nepacietīgi. — Vēlāk redzēsim, ko ar viņu darīt.

Jau ataususi diena. Aizmirstais nogurums atkal uzgulstas kā nepārvarams smagums. Man krietni jāpiepūlas, jo citādi redzu visu it kā caur vieglu miglas aiz» karu. Reakcija iestājas ļoti strauji. Cīnos ar to, sasprindzinādams visu savu gribasspēku.

Pienāk divi mūsu darbinieki, lai uzklausītu manu uzdevumu. Taču, iekams esmu sācis runāt, starp viņiem iespiežas kāds daudz sīkāks un vājāks radījums. Tas ir Karličeks.

—       Neveiksme, — viņš drūmi dveš, — policista ģimene atpūšas savā vasaras mājokli kaut kur pie Su- mavas.

—   Kaut velns jūs rāvis! — nopūšos.

—       Taču man ir arī labākas ziņas, — saka Karličeks, — uzzināju tās tur lejā. Bija sanākuši barā un runāja skaļā balsi. Es viņus apklusināju un pats varu jums paziņot šo jaunumu daudz diskrētāk.

—   Tad nevelciet garumā!

Karličeks izstiepj kaklu, lai ielūkotos pa atvērtajām durvīm dzīvoklī.

—   Viņš ir dibenistabā, — norūcu.

Karličeks piebāž man galvu pavisam klāt. Viņš runā čukstus, taču ļoti skaidri un saprotami.

—       Mašīna P-37035 atrasta! Tā atrodas tehniskās apkopes punktā Itāliešu ielā Vinohrados. īpašnieks to aizvedis tur vakar no rīta. Licis nomazgāt un ieeļļot. Bijis jāierodas paka] jau pusdienas laikā. Varu ziņot, ka apkopes punktā gaida divi civilā ģērbušies mūsu darbinieki, lai īpašnieku tūlīt saņemtu ciet.

Jūtu nepatīkamas kolikas vēderā un vājumu locekļos. Šķiet, ka elpa kļūst krampjaina. Man draud gan fizisks, gan garīgs trulums; turklāt moka neizturams nemiers. Daru visu, kas manos spēkos, lai pārvarētu šīs sajūtas.

—   Viņi gaida tur veltīgi, — es izgrūžu.

Karličeks skatās uz mani tā, it kā gribētu ielīst manu visapslēptāko domu dziļumos, pēc tam piekrīt:

—       Protams. Vīrs savu velna ratu tur tikai no mums nobēdzinājis. Pīlīte par vēstuli ir tīrā blēdība. Falfars nevarēja vakarā aizbraukt no piecdesmit astotā iecirkņa ar mašīnu, ja mašīna jau kopš rīta atrodas tehniskās apkopes punktā.

Abi vīri, kuriem līdzās Karličeks izskatās tik niecīgs, joprojām gaida manu pavēli. Viņi to saņem.

Dodos uz dzīvokli. Man nākas grūti pacelt kājas un krietni jāuzmanās, lai neaizķertu ar plecu durvis.

Nogalinātā tur vairs nav. Esmu kļuvis tik truls, ka pat nepamanīju sanitārus, kuri viņu aiznesuši.

Apsēžos krēslā. Man atkal kļūst mazliet labāk. Kājās stāvot, es vairs neizturētu ne piecas minūtes.

Abi vīri ieiet dibenistabā, it ka viņiem tur kaut kas būtu vajadzīgs. Ja policists nāks ārā, viņi tam sekos.

Karličeks dod man uzmudinošu zīmi. — Paaiciniet šurp iecirkņa priekšnieku, — es saku.

Manu skaļi izteikto pavēli blakus istabā noteikti ļoti labi var dzirdēt. Esmu pacenties, lai mana balss skanētu pilnīgi mierīgi.

Paiet kāds mirklis.

Tad atskan satracināts, gandrīz necilvēcisks rēciens, uz kuru mani ļaudis reaģē saspringtā uzmanībā. Paceļu roku par zīmi, ka nav pamata uztraukumam. Blakus istabā tiek grūstītas mēbeles; varbūt tā ir kāju mīdīšanās pa grīdu.

Pēc tam iestājas klusums. Un tas ir viss.

Ienāk policists, vai — pareizāk sakot — viņu iegrūž. Cepures viņam vairs galvā nav. Brūnganie mati krīt uz pieres. Viņš ir saliecies uz priekšu, kaut gan divi spēcīgi vīri no muguras tur noziedznieku aiz elkoņiem un rokām, kas cietsirdīgi saliektas pie pašām lāpstiņām.

«Policista» seja, kas aiz dusmām kļuvusi tumši sarkana, patiesi izskatās baiga. Acis kvēlo, it kā tās gribētu visu sadedzināt. Zobi sakosti un atņirgti.

—   Roku dzelžusl — es pavēlu.

Gaidu, kamēr viņam tos uzliks. Pamanu, ka Falfara mutes kaktiņos satecējušas siekalas.

—   Noņemiet viņam laulības gredzenu un somu!

Es sēžu krēslā, un varētu likties, ka esmu tajā ērti iegrimis. Taču esmu pārliecināts, ka man nebūtu spēka piecelties. Trīs soļu atstatu no manis stāv Hugo Falfars. Divi vīri tur viņu kā dzelzs knaiblēs. Falfars izskatās tā, it kā gribētu mesties man virsū. Bezcerīgos mēģinājumos saraut roku dzelžus viņš saplosa roku locītavas.

Sis cilvēks neieredz mani līdz nāvei.

Visapkārt valda kapa klusums. Neviens nekustas. Lielākajai daļai klātesošo šī aina sagādājusi pamatīgu pārsteigumu.

Tas ir Karličeks, kurš man pasniedz gredzenu un somu. Pirms tam viņš uzmet īsu skatienu gredzena iekšpusei. Pamāj man ar galvu. Iegravētie iniciāļi un da- datums saskan ar mūsu noskaidrotajiem datiem. Hugo

Falfars novilcis gredzenu nogalinātajam iecirkņa priekšniekam un uzvilcis to rokā pats sev.

Nesāku aplūkot gredzenu. Atveru somu. Sasprindzinājis gribasspēku, rīkojos noteikti un mērķtiecīgi.

Izņemu no somas divus biezus sainīšus; vienā no tiem atrodas piecdolāru naudaszīmes, otrā — lielākas banknotes.

Vai tu redz, ko!

Hugo Falfars sapircies dolārus par viltotajām sērijas C-L kronām! Nacionālās bankas zaudējumi tātad šīs summas apmēros tiks segti…

Taču tagad negribu par to domāt. Banknotes paņem savā pārziņā Loubals.

Somā atrodas vel kāds priekšmets. Skārda zāļu kārbiņa, kas aizlīmēta ar platu leikoplasta strēmeli. Tās sānos rēgojas pielodēta misiņa stieplīte, kurai gala smalks, izrobots ritenītis, ļoti līdzīgs tam, kuru mēs atradām sagrautajā Halika dzīvoklī. Kārbiņa sver apmēram kilogramu, taču var būt, ka tā man liekas smagāka, nekā patiesībā ir.

Neapšaubāmi turu savās rokās mīnu, kurai pēc zināma laika jāeksplodē. Kad paceju acis, man šķiet, ka saskatu Falfara jaunajās acīs izsmieklu.

Bet Falfars ierunājas. Pavisam citā balsi nekā līdz šim. Viņš sēc ar sadistisku prieku:

— Beigas! Jūs esat paspēlējis! Jūs, cilvēku ķērāj! Tagad jūs stāvat tāpat kā Srameks dažas sekundes pirms sprādziena. Glābjas, kas var!

Izgrūdis pēdējos vārdus, viņš izvalba acis un tik smagi nokrīt zemē, ka abi spēcīgie vīri nespēj viņu noturēt.

Neviens no mums nekad nedrīkst krist panikā. Taču kuram gan ir vēlēšanās tikt sarautam gabalos?

Seit pavēlu es. Tas nozīmē — ja neatradīšu izeju no šīs situācijas, ja nedošu vajadzīgo pavēli, tad visu šo drosmīgo cilvēku pienākums būs mierīgi gaidīt eksploziju.

Taču es šajā brīdī no visiem klātesošajiem esmu vismazāk spējīgs rīkoties, un man ir drausmīga sajūta, ka dzīvība manī pamazām izdziest.

Taču šī sajūta jāpārvar. Ar piepūli, kuru pats uzskatu par pārcilvēcisku, sakopoju spēkus enerģiskai komandai:

—  Atvērt logu!

Izrunājot šos vārdus, galva, šķiet, sašķīst gabalos. Neredzu, bet drīzāk kā pa miglu atceros, ka Falfara dzīvokļa logi iziet uz lielu dārzu, kura sēta ir tālu aizmugurē, un vēl tālāk plešas neapbūvēts klajums.

Logu ātri atver kāds, uz kuru, dodot komandu, esmu nejauši paskatījies.

—       Ņemiet, — saku vienam no Falfara apsargiem, — un izmetiet ārā pa logu, cik tālu vien iespējams! Ātri!

Sis vīrs ir tā pārsteigts, ka atbild: «Tiks izdarīts!»

Bez vilcināšanās viņš paņem kārbiņu man no ceļiem un ar diviem lēcieniem atrodas pie loga. Atkāpjas soli, lai varētu labāk atvēzēties. Man šķiet, ka viss notiek bezgala lēni. Krampjaini turos pie krēsla rokturiem, lai saglabātu mieru. No ārsta iedotajām zālēm man nervi galīgi čupā.

—  Atkāpieties! — sauc mūsu mīnmetis.

Beidzot kārbiņa ar elles mašīnu, spēcīgas rokas mesta, izlido pa logu. Uz mirkli to apspīd saules stars — saule tikko uzlēkusi, un tā nespodri uzzibsnī.

Visi stāv nekustēdamies, elpu aizturējuši.

īstā laikā. Sprādziena vēl arvien nav. Viena minūte. Divas…

—       Paejiet nost no loga! — dzirdu Trepinska salto balsi.

Lec priecīga, mirdzoša saule, it kā pēc drūmās nakts pavēstīdama cerību pilna miera iestāšanos. Garām slīdošie mākoņi sastājas lielos, zeltaini baltos pulkos un aprimsi.

Es degu kā ugunīs. Sasodītajam ārstam bijusi taisnība, biedējot mani ar zāļu reakciju. Mani krata drebuļi, moka slāpes, dauzās sirds, neciešami sāp galva, un viss ķermenis kā paralizēts.

Falfars tup uz ceļiem manā priekšā. Viņš saknupis tik zemu, ka piere gandrīz skar grīdu.

Viņš man ir bezgala pretīgs.

Ar skatienu sameklēju Loubalu.

—       Arestēt! — es pavēlu, un man ir tāda sajūta, it kā šos vārdus teiktu kāds cits. — Visstingrākā izolācija!

Nepārtraukta apsardze! Gaidīt tālākos rīkojumus! Pagaidām pārņemiet vadību!

Atliecu galvu pret krēsla atzveltni un pieveru acis.

Vai es gaidu sprādzienu? Nē. Es vairs par to nedomāju. Tukšajā klajumā tas nekādu ļaunumu nevar nodarīt. Viss ir kārtībā.

Taču sprādziens vispār nenotika. Kā man pēc tam stāstīja, visvairāk par to brīnījies pats Hugo Falfars.

13

Pēc trim dienām jūtos atkal vesels cilvēks. Par ārsta zālēm nekad vairs mūžā negribu ne dzirdēt.

Lieku atvest Falfaru.

Bez šaubām, viņš vairs nav ģērbies formas tērpā. Kļuvis mierīgāks, izturas gandrīz ciniski. Viņa skatiens ir lielīgs, gandrīz vai lepns, un tāda cilvēka sejas izteiksme, par kuru nekad nevarētu pateikt, ka uz viņa sirdsapziņas gulstas ne viena vien slepkavība. Ne mazāko mulsuma pēdu, kaut arī mēs esam daudzi. Pulkvedis, Loubals, Trepinskis, Skala, prokuratūras pārstāvis, protokolists, sardze …

Viņš labprāt atzīstas, ka rakstījis vēstuli. Neslēpj arī nodomu nogalināt mani ar savu mīnu. Piebilst tikai, ka nešaubīdamies būtu devies uz viņpasauli kopā ar mani. Un ar to it kā pierāda savu pārākumu.

Viņš stāsta:

— Tādēļ ievilināju savā dzīvoklī iecirkņa priekšnieku. Iemesls bija visai naivs. Tādus varētu izdomāt desmitiem. Man viņa žēl, taču mana īpašā taktika prasīja šo upuri. Attaisnojumu tam jūs atradīsiet manā vēstulē. Tur viss ir pārliecinoši izskaidrots. Atzīstos tikai tādēļ, ka jūs tikpat man visu pierādītu. Aiztaupīšu jums šīs pūles.

Vai viņš ir jucis jeb tikai izliekas par jukušu?

Viņam bija līdz vesela bagātība dolāros. Tā kā slep- kavam bija mugurā drošības iestāžu darbinieka formas tērps, viņš būtu varējis nakti apturēt jebkuru piemērotu automašīnu, likt šoferim dzīties pakaļ neesošam noziedzniekam, bet šoferi pēc tam izdevīgā brīdī novākt pie malas. Mašīnu izmantot, lai tiktu līdz robežai. Hugo Falfars cerēja, ka formas tērps atvieglos viņa plānu realizēšanu.

Tagad viņš tikai parausta plecus.

—   Citu mašīnu neviens neturētu aizdomās, — viņš paskaidro mierīgā padevībā. — Mana mašīna tika meklēta. Tāpēc es to atstāju tehniskās apkopes punktā un no visas sirds uzjautrinājos par jūsu pūlēm to atrast. Jūs meklējāt mani, un es ierados pie jums. Jums taču jāpiekrīt, ka mans plāns bija lielisks. Diemžēl tas izgāzās, un man tagad beigas. Likumus diktē spēks, un jūs pašlaik esat stiprāki. Neuzskatu, ka būtu izdarījis kaut ko tik briesmīgu. Esmu tikai aizsūtījis dažus cilvēciņus uz viņpasauli, neko vairāk neesmu darījis. Līdz pat pēdējam brīdim neviens no viņiem nezināja, kas tos gaida. Bez šaubām, tas viņiem nāca tikai par labu. Nekādu nāves baiļu. Neviens no viņiem necieta nekādu moku.

—  Jūs nevarētu minēt sev par attaisnojumu neko, — es saku, — kas jūs parādītu vēl sliktākā gaismā.

Falfars atkal parausta plecus.

—   Jā. Es nogalināju ar vēsu prātu. Acīm redzot, mums ir ļoti dažādi uzskati par cilvēka dzīvības vērtību. Esmu pārliecināts, ka dzīvību pa īstam var novērtēt tikai tāds, kurš izprot mirkļa jēgu. Rūpes par svešām dzīvībām man šķiet galīgi absurdas.

Man arvien vairāk sāk likties, ka Hugo Falfars simulē īpaši izsmalcinātu ārprāta paveidu.

—   Tas ir abstraktās domāšanas rezultāts, — viņš turpina, un es nolemju, ka jāļauj šim cilvēkam izteikties, tā viņš ātrāk sapīsies pats savos izdomājumos. — Es nekad nebūtu iekritis, ja pēdējās dienās mani nebūtu pievīlušas manas smadzenes. Pie tā vainojama pārāk lielā piepūle. Piemēram, jums domātā spridzināmā ierīce. Attapu, ka esmu kļūdījies un piepildījis to ar maisījumu, kuru pirms tam eksperimentējot biju sadalījis, lai neitralizētu. Tas radīja bailes.

—  Vai jums patiešām bija no kaut kā bail?

—   Ak jā! — iecietīgi atzīstas Hugo Falfars. — Bailes bieži kalpo par dzenuli izcili drosmīgiem vai ģeniā- iiem atklājumiem. Smadzenes, kas tiek dzītas šādā veidā, strādā divreiz labāk.

Viņš saka, ka pirmoreiz sajutis bailes, kad. Jozefs Trojans pārsūtījis savus divdesmit četrus tūkstošus.

—   Viņš negribēja vairs gaidīt, kamēr pārdrukāšu viņa daļu. Viņam šķita, ka sēriju visi jau aizmirsuši, un kļuva pavisam drošs, kad naudu pieņēma pastā. Pārmeta man, ka esmu viņu tik tālu novedis. Ka es gribu šo naudu pievākt. Es patiešām nesteidzos ar pārdrukāšanu. Viņi taču šo naudu nebija pelnījuši. Protams, Trojana rīcība varēja izsaukt lielus sarežģījumus. Pēc mana paskaidrojuma viņš to saprata arī pats. Banknotes viņi man negribēja uzticēt, lai tās nezaudētu. Taču bez manis tās bija tikai nevērtīgi papīrīši. Bet uzticēt naudu man nozīmēja riskēt, ka es to pārdrukāšu sev. Redziet, kungi, kāds izveidojās apburts loks. Taču tas vēl nebija viss. Es viņus pabaidīju un devu visiem lielisku padomu. Poste restante. Atslēdziņas paslēpt tukšā gurķu bundžā, kur glabājas negrauzdēta kafija. Tur neviens nemeklēs viņu miljonus. Bundžu drošības pēc glabāt pie Halika. Jā, un vēl. Trojanova jau sen nevarēja ciest savu vīru, un man tas bija ļoti izdevīgi. Noteikti Trojans viņa divdesmit četru tūkstošu dēļ bija izsekots. Tas bija slimības saēsts diabētiķis un ilgi jūsu pratināšanu nebūtu izturējis. Tad Haliks pēc mana ierosinājuma dabūja no sava institūta tetāna kultūru.

Hugo Falfars pašapmierināti pasmaida.

—   Kafijas bundžai, kura glabājās Halika dzīvoklī, bija arī vēl cits uzdevums. Manā dzīvoklī Haliks un Trojanova vairs nevarēja satikties. To viņi labi saprata. Jūs noteikti būtu viņu izsekojuši un ieradušies pie manis. Halikam ar Trojanovu jāiepazīstas par jaunu, es teicu, lai neiejauktu Haliku. Ja vīrs nomirst mīklainā nāvē, tad parasti aizdomas vienmēr krīt uz sievas mīļāko. Nolēmu, ka turpmāk satiksimies pie Halika, un paprasīju, lai Haliks man iedod otru sava dzīvokļa atslēgu. Tajā dienā es viņus tur gaidīju, bet atslēgas jau iepriekš biju izņēmis no bundžas. Sīs atslēgas viņi man uzticēja, tāpēc ka es viņus, taisnību sakot, biju glābis, biju devis labu padomu un palīdzējis, bet galvenokārt tāpēc, ka viņu rijība vairs nebija apslāpējama, tiklīdz viņi ieraudzīja nodrukāto naudu. Atslēdziņa nav nekas, kad ir runa par simts tūkstošiem. Tā ir psihoze. Cilvēkam jāņem tā vērā.

Hugo Falfars pabāza savu mīnu zem paklāja stūra, apsolīja pārītim, ka jau nākošajā naktī viņi saņems lielāku pārdrukāto banknošu skaitu, un aizgāja.

Attiecības ar viņa mī|āko Jitku Serakovu ari sagādāja Falfaram rūpes.

—   Viņa pieprasīja pāris miljonu un tikai tad apsolīja likt mani mierā, — viņš paskaidroja. — Taču sievieti nevar apklusināt pat ar tūkstoš miljoniem. Viņa nodos jūs pat negribēdama. Jitka i bija paradums miegā runāt. Viņai rādījās mirušie. To varēja izdzirdēt arī kāds cits, un tas man lika pārdomāt. Galu galā es šo sievieti mīlēju, viņa mani pilnīgi apmierināja. Taču, tikko iestājās tumsa, viņa man iedvesa bailes. Man vajadzēja no šīs sajūtas atbrīvoties, paši piekritīsiet. Taču drīzāk es to izdarīju tikai aiz bailēm.

Jitkai Serakovai tika pasniegta tās pašas slavenās šķirnes kafija, ar ko savā laikā 2316. vilcienā tika pacienāts Vrana. Kad sieviete zaudēja samaņu, melmatai- nais Falfars ievilka viņu savā automašīnā un tur noindēja ar velnarutku šķīdumu.

Viņš stāsta par visu to mierīgi, tikai mazliet par sīku. Jebkuru ļaunumu uzskata par.dabas likumu.

—   Es zināju, uz kurieni viņu vest, pats par sevi saprotams. Taču mani piemeklēja neveiksme. Man tas bija skaidrs uzreiz, kad cauri birzītei aiz mājas pamanīju, ka no tālienes kāds brauc šurp. Atstāju meiču zemē guļam, pats ielēcu mašīnā un, iededzis tuvās ugunis, braucu prom pa liepu aleju. Tālāk! Tikai prom! So apkārtni es zināju. Apturēju mašīnu jau tālu aiz Rāta villas uz šosejas. Jūs nevarējāt mani tur pamanīt, es jau laikus biju pabraucis jums nost no ceļa. Pēc tam kājām atgriezos, jo gribēju redzēt, kas notiek. Jūs atradāt pie Halika atslēgas, kuras biju devis viņam uztaisīt.

—   Jā, — es atbildu.

—   Nožēlojama bilance. Pēc tam biju priecīgs, ka varēju nozust pa apkārtceļu. Taču pie kastīšu atslēgām netiku klāt.

—   Kāpēc jūs tās paslēpāt tur?

Hugo Falfars, drūms kā pats velns, palūkojas uz mani pārsteigts, it kā šo jautājumu pēkšņi būtu uzdevis pats sev. Taču, kad beidzot izdzirdu atbildi, viņš atkal atguvis savu pašpārliecināto izskatu.

—   Man tā patika!

Viņš spītīgi zibina acis. Sī cilvēka garīgais līdzsvars, šķiet, mazliet sašķobījies.

Man gribētos par to labāk pārliecināties, tādēj uzdodu tālākos jautājumus.

—       Vai jūs pieļāvāt domu, ka Haliks un Trojanova — vai vismaz viens no viņiem — var palikt pēc sprādziena dzīvi?

—   Nē, tas nevarēja notikt.

—       Un tomēr varēja. Tā taču gadījās arī, kad eksplodēja pasta vagons.

Hugo Falfars lēni berzē pieri, it kā gribēdams sakārtot domas.

—   Ak jūs domājat to Lenku?!

—        Es domāju, ka ne Haliks, ne Trojanova, uzzinājuši par izmeklēšanu, par jums neklusētu, it sevišķi vēl savā nāves stundā.

Hugo Falfara drūmums kļūst draudigs.

—        Lūdzu, — viņš aizskarts saka, — nedomājiet, ka esmu dumjāks par jums. Un man vienmēr teorija saskanēja ar praksi. Rāta villā mani gluži vienkārši pārsteidza liktenis. Biju spiests atstāt tur pēdas. Smadzenes var būt nekļūdīgas, taču dažas likumsakarības tās nespēj ietekmēt. Ja jūs būtu ieradušies stundu vēlāk, jūs neko nebūtu atraduši. Viena vienīga manas dzīves stunda visu izlēma.

Hugo Falfars pēkšņi apklust, ii kā ar pūlēm pārvarēdams savu sarūgtinājumu. Bet es nekavējos ar nākošo jautājumu:

—       Kāpēc pēc iecirkņa priekšnieka nogalināšanas jūs atstājāt savā dzīvoklī degam gaismu?

—       Nu, tas ir sīkums, — attrauc Falfars drūmā augstprātībā. — Nekļūstiet smieklīgs!

—       Ja jūs nebūtu atstājis gaismu, — es saku apdomīgi, un tas gluži neatbilst patiesībai, — mēs būtu jūs

gaidījuši ārā pie mājas. Jums būtu bijušas lielākas cerības realizēt savu plānu.

Falfars nezina, vai tā ir taisnība. Acīm redzot, domās pārliek, kāda loma viņa liktenī varējusi būt vienai vienīgai elektrības slēdža pagriešanai. Būtībā nekāda. Taču mani vārdi viņu jūtami samulsinājuši.

—  Vai jūs zināt, — es taujāju, — kas toreiz īsti notika pasta vagonā?

—   Kas tad tur notika?

—   To jums pastāstīs podporučiks Lenks. Kamēr viņš gulēja bez samaņas, nevarēja neko liecināt, tāpat kā nevarēja mieloties ar jūsu saindēto šokolādi. Un, kad varēja, tad ar konfektēm jau bijāt nokavējis, jo viņš jau visu bija izstāstījis. Jūsu mēģinājums laupīt viņam dzīvību izrādījās velts.

Falfars sarauc pieri. Kļūdas, kuras viņš pieļāvis, nomāc šo cilvēku vairāk nekā slepkavības, ko viņš izdarījis. Tāpat man šķiet, ka viņš vairs nav ne tik pārliecināts par savu eksakto smadzeņu nekļūdīgumu, ne arī par to, ka viņam izdosies mūs apmānīt ar savu aukstasinīgo izlikšanos.

Lieku viņu aizvest.

Tālāko Falfara nopratināšanu veic psihiatri.

Viņi atzīst par iespējamu noziedznieka garīgā stāvokļa sīku izpēti nodot prokuratūras rokās.

Tas viss velkas ilgi. Tikmēr Karličeks priecājas par uzslavu un apbalvojumu, kuru saņēmis par saviem nopelniem sērijas C-L šķietamās bojāejas izmeklēšanā. Sī slava viņam izrādās krietni vien noderīga, lai aizmirstu savu nelaimīgo mīlestību.

Kaut arī šie novērojumi mani nomierina, taču vienlaikus mani neatstāj pārmetumi, ka droši vien esmu izturējies pret viņa jūtām nežēlīgi.

Pec diviem menešiem saņemu slēdzienu par Falfara veselības stāvokli.

Psihiatriem nav izdevies viņa garīgajā struktūrā atklāt novirzes, kuru dēļ Falfars nevarētu atbildēt par savu rīcību.

1952. gada septembrī viņš stājas zvērināto tiesas priekšā.

Hugo Falfars tika notiesāts uz nāvi pakarot. Tā kā apžēlošanas lūgums netika ievērots, spriedums stājās

spēkā.

Līdz pat pēdējam brīdim melnmatainais Falfars aizstāvējās, piesaukdams izkropļoto patiesību, ka viņa ļaundarības nav bijis lielāks noziegums kā karš — visu noziegumu noziegums. Taču pēc manām domām būtu kļūda apgalvot, ka divi pēdējie kari nav atstājuši uz viņa ļaundarībām savu ietekmi.

NO REDAKCIJAS

Eduards Fikcrs pieder pie čehu detektīvžanra klasiķiem. Savu pirmo detektīvromānu «Viņu spēle» sarakstījis 1932. gadā. Jau tad iezīmējas Fikera turpmākajiem darbiem raksturīga Izdoma, dramatisms notikumu attīstībā, loģiskais sižeta risinājums. Pēc tam E. Fikers" sacer virkni «tradicionālu» detektīvromānu un drīz vien gūst iesauku «čehu Edgars Volless».

Četrdesmito gadu sākumā rakstnieks pievēršas «čehu tēmai» (daudzi iepriekšējo romānu varoņi darbojās Anglijā), un krietns skaits šajā laikā sarakstīto darbu nav zaudējuši savu svaigumu un ar interesi lasāmi arī mūsdienās. Lai minam fantastisko detektīvromānu «Tikls», ar sociālu ievirzi uzrakstīto «Neviens nav vainīgs», «Sievieti no pelēkās mājas» un populāro «Cinka ce[u». Pēdējais uzņemts arī filmā ar nosaukumu «Trīspadsmitais apgabals».

* Pēc sociālistiskās Cehoslovakijas nodibināšanas Fikera romānos spēcīgāks k)ūst laikmetīgais strāvojums, lielāku svaru gūst politiskā problemātika. Jauns autora daiļrades uzplaukums vērojams laikā no 1955. g. līdz 1961. g, kad sarakstīti «Zelta četrinieks», «Deviņpadsmitais kilometrs», «Sērija C-L». Viņu pamatoti uzskata par čehu sociālā detektīvromāna pamatlicēju un «Sēriju C-L» — par vienu no labākajiem šī žanra paraugiem čehu literatūrā.

Detektivfantāzija (kā to nosaucis pats autors) «Sērija C-L» vispirms saista ar savu spriego sižetu, kas savijas ap mīklainas dzelzceļa katastrofas izmeklēšanu, un negaidītajiem darbības pavērsieniem, ko rada katastrofā pazudušie divdesmit miljoni. Prasmīgi savērptā intriga ne brīdi neļauj atslābt lasītāja interesei, sniedzot atrisinājumu — kā jau tas pienākas labā detektīvromānā — tikai pašās pēdējās sacerējuma lappusēs.

'lāču autora meistarības «nagla», šķiet, slēpjas ne tik daudz Srejo notikumu ķēdes neatvairāmajā virzībā kā iekšējās darbības līnijas skaudrajā attīstībā, ko veido abu galveno tēlu psiholoģiskā divkauja. Bez šaubām, šeit nenoliedzams nopelns pašiem tēliem. To izveidē Fikers gājis jaunus ceļus, radot savdabīgu pozitīvo varoni — «sociālistisko detektīvu», Prāgas kriminālizmeklēšanas darbinieku Karličeku, un psiholoģiski sarežģītu viņa pretinieku. Piezīmēsim arī, ka pretinieka tēls ir viens no nozīmīgākajiem čehu piedzīvojumu literatūras sasniegumiem, jo ar savā raksturā dziļi slēptā traģisma sociālo cēloņu atklāsmi kardināli atšķiras no citkārt tik izplatītajiem trafaretajiem spiegiem un diversantiem.

Eduards Fikers sarakstījis pavisam ap 80 romānu, darbojies ari kino un teātra dramaturģijā.

Eduards Fikers SĒRIJA C-L Detektīvfantāzija

Redaktore I. Bērzkalne. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore G. Slepkova.

Korektors i. Tirāns. Nodota salikšanai 1975. g. 3. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 4. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 8,5 fiz. iespiedi.; 14,28 uzsk. iespiedi.; 15,56 izdfvn. 1 Metiens 200 000 eks. Maksā 88 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 507/27398 D-606. Salikta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt.

Nr. 1387-n.

Iespiesta no matricēm izdevniecības «Rad- Janska Ukraina» ar Ļeņina ordeni apbalvots Preses kombināta tipogrāfijā Nr. 2 Kijevā, Anri Barbisa ielā 51/2.

Pašūt Nr. 1193.

[1] «zella četrinieks» — viens no e. Fikera kriminālromāniem.

[2] romānā tiek lietoti termini, kuri bija spēkā 1952. gadā: čeks, Nacionālā banka utt. — Autora piezīme.

[3] īpaši sveķi, ko lieto optikā (iulk.).

Content

Fikers Eduards Sērija C-L

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA