Luiss Normans

Sicīliešu speciālists

Normans Luiss

Sicīliešu speciālists

PIRMĀ DAĻA

1

1943. gadā, trīs nedējas pēc sabiedroto ienākšanas Sicīlijā no angļu—kanādiešu armijas, kas virzījās uz salas iekšieni, dezertēja, iepriekš nogalinot savu komandieri, kāda skaitliski neliela marokāņu nodaļa. Sagrābuši četras apvidus mašīnas, marokāņi aizbēga no kaujas lauka un devās Rietumsicīlijas virzienā, pa ceļam laupīdami un slepkavodami. Kad pie Kampamāro viņiem aptrūka benzīna, viņi pārvērta šo ciemu par savu apmetni un bāzi turpmākajiem sirojumiem. Svārķeļus atsējuši līdz ceļgaliem, ar bizītēs sapītiem matiem un dunčiem zobos viņi negaidot izdrāzās no tumsas un uzbruka vientuļām lauku sētām, laupīja, dedzināja, cirta nost galvas tiem, kas pretojās, un izvaroja gan vīriešus, gan sievietes, gan bērnus; pēc tam zvaigādami un ūjinādami atgriezās ar laupījumu Kampamāro, spīdinot gredzenus, ko bija zemniekiem norāvuši vai nogriezuši ar visu pirkstu. Dažreiz viņi atvilka sev līdzi meiteni vai zēnu, reizēm pat divus, un, kad pēc viņu izpriecām nomocītie, asiņojošie upuri aizrāpoja prom, rībināja bungas un dejoja visu nakti.

Trešajā marokāņu iebrukuma dienā septiņpadsmit gadus vecais Marko Ričone, kas kopā ar māti un jaunāko māsu bija slēpies eļļas pagrabā, izbēga no ciema un devās pāri kalniem uz Sanstefāno pie vistuvāk dzīvojošā Godājamās Sabiedrības locekļa Taljaferri.

Taljaferri, mazs, saulē izkaltis zemnieciņš, kas ilgus gadus bija pavadījis Amerikā, aizsūtīja pēc saviem trim padotajiem, un viņi visi kopā izstrādāja plānu. Viņi saprata, ka, lai pieveiktu marokāņus ar ieročiem, viņiem ir par maz cīnītāju, turklāt nevarēja zināt, vai par šādu rīcību viņi vēl nesaņemtu sodu, kad ierastos sabiedroto armijas galvenie spēki; tāpēc no šīs likstas viņi nolēma iz-

S

kļūt ar vecas, pārbaudītas metodes palīdzību, Marko Ričone pastāstīja, ka mauri cieš badu: maize visa apēsta, gaļas nav, jo no mājlopiem palikušas vienīgi cūkas, kuru gaļu musulmaņi nedrīkst lietot, pārējos lopus zemnieki nokāvuši un apēduši paši. Pa Sanstefāno sētām viņi sameklēja deviņas vistas, nokāva tās un iešļircināja tajās arsēnu, un Ričone apņēmās nogādāt šīs vistas uz Kampa-māro. Viņam iedeva divriteni, un, piekāris vistas pie stūres, viņš pa kalnu taku atgriezās savā ciemā. Tikko viņš parādījās ielas galā, marokāņi, ķiukstēdami kā suņi, metās viņam virsū, sasēja viņam kopā īkšķus un aizvilka uz būdu, kur viņu izvaroja vispirms vecākais seržants, tad vecuma un padotības kārtībā visi pārējie, kam vien bija vēlēšanās. Pēc tam mauri izcepa vistas uz iesma uti apēda. Nepagāja ne stunda, kad inde sāka iedarboties — tā iespiedās audos, nervos, asinīs, kaulos, līdz sasniedza iebrucēju vispēdējās biezo, cieto matu šķipsnas vispēdējo šūniņu. Mauriem šķita, ka viņu iekšas aizdegušās, un viņi metās uz visām pusēm gaudodami, plēsdami sev miesu ar nagiem, vemdami žulti un asinis. Agonija bija lēna; viens no mauriem aizrāpoja pusjūdzi no ciema un tur, iekodies ar zobiem zemē, tikai pēc astoņām stundām izlaida garu.

Pret vakarpusi viss bija beidzies — vienpadsmit iebrucēji bija kļuvuši par vienpadsmit līķiem. Tie radīja jaunu problēmu, jo bija paklīdusi vēsts, ka sabiedroto karaspēka priekšējās nodaļas vairs neesot tālu. Un attapīgais Ričone atkal atrada izeju: nezin kur sadabūjis vāciešu pamestu mašīnpistoli, viņš sašāva marokāņus caurus kā sietus, iepriekš nolikdams tos zemē tādos stāvokļos, it kā tie būtu krituši kaujā, cīnīdamies ar ieroci rokā.

Attapība Kampamāro ciemā tika vērtēta pat augstāk nekā drosme, un Ričone cieminieku acīs kļuva par varoni. Mācītājs dons Emīlio Kardona pirms mises sagaidīja viņu uz baznicas kāpnēm, lai visu ļaužu priekšā apskautu. Muižnieks dons Karlo Manja lika saprast, ka labprāt atdotu viņam savu meitu par sievu; tiesa, viņa gan nebija īsti gudra, toties bagātākā līgava visā apvidū. Un pat izmeklētais veco vīru pulciņš, kas ciema krodziņā pilnīgā klusumā augām dienām spēlēja kārtis, nevienu nepieņemdams, aicināja Ričoni piebiedroties. Pagāja vairāk rfe'kā nedēļa, iekāms pirmie sabiedroto armijas tanki iebrauca Kampamāro, un pa to laiku marokāņu līķi, kas gulēja zemē turpat, kur bija atstāti, jau krietni bija cietuši no

karstās saules un maitasputniem. Sabiedrotie par visu šo notikumu neizrādīja nekādu interesi, tāpēc naktī marokāņus aizvilka un apraka, lai vismaz apkārtējie lauki gūtu no viņiem kādu labumu.

Ar šo epizodi Kampamāro ciema līdzdalība pasaules karā beidzās, taču Marko Ričones nopelni ciema glābšanā nepalika neievēroti. Tādas spējas bija pārāk reti sastopamas, lai ļautu tām iet zudumā. Musolīni uzbrukumi bija novārdzinājuši un izretinājuši Godājamās Sabiedrības rindas, un šo kādreiz tik baismīgo spēku tagad saturēja kopā sirmgalvji, kuru skaits arvien samazinājās. Daudzi no viņiem uzskatīja; ka stingros biedru uzņemšanas noteikumus vajag nedaudz mīkstināt, lai organizācijā ieplūstu jaunas asinis.

Pēc mēneša kādā Sanstefāno mājā ar aizslēģotiem logiem notika reta un iespaidīga ceremonija — Taljaferri un viņa trīs padotie uzņēma Ričoni organizācijā. Ģērbušies stīvos, melnos svinību uzvalkos kā uz kāzām, visi pieci ieņēma vietas pie galda; tad ar virtuves nazi, kam vajadzēja kalpot par rituāla zobenu, viņi cits pēc cita iegrieza sev īkšķī, līdz parādījās asinis. Pieci asins pilieni nopakšķēja uri saplūda kopā uz papīra lapas, kas bija aprakstīta ar zīmēm no svētā Cipriāna grāmatas, — tumšo-rugājos kalnu ciematos tā kalpoja par burvestību rokasgrāmatu. Pēc tam Taljaferri sadedzināja papīru virs sveces liesmas — un ceremonija bija galā. Neviens nerunāja ne vārda. Pieci vīri piecēlās un apskāva cits citu.

Marko Ričonem šī mēmā aina iespiedās dziļi sirdī. Kopš šī brīža visas vecās saites bija pārcirstas un viņš bija dzelžaini saistījies ar jaunām. Ne likumiem, ne baznīcas baušļiem vairs nebija pār viņu varas, jo nerunīgie vīri, kas bija ņēmuši viņu savā paspārnē, noteica paši savus likumus un viņiem bija pašiem savas grēku atlaides. No viņa tika prasīta vienīgi bezierunu pakļaušanās organizācijas bargajiem noteikumiem un vecākajiem biedriem — tie varēja būt kā prinči, tā avju gani, jo bagātībai un sabiedriskajam stāvoklim še bija maza nozīme; pūlī viņus varēja atšķirt pēc rāmā acu skatiena un tās baismīgās aukstasinības, kas ceļas no sava spēka un nekļūdīguma apziņas.

2

Ārpusē — varena, lieliska pilsēta, ietinusies oranžā dūmakā, neskaitāmu kupolu vainagota; iekšpusē, viesnīcas vestibilā, palmu nobrūnējušās lapas, kas kvēlo īstā tuksneša speltē. Marko bija aizsūtīts ar gandrīz bezcerīgu uzdevumu — kaut kur sadabūt martīni, jo visā pilsētā nepārdeva nekā cita kā vien lētu vīnu un pretīgu vīna kokteili ar olas dzeltenumu. Bredlijs bija palicis divatā ar neapmierināto Lokatelli.

— To iedomājoties, es katrreiz nosvīstu, — Lokatelli sacīja. — Viņš taču ir vēl pavisam puišelis. Divdesmit divi gadi.

N un ti scorda āi те.. .* Sai dziesmiņā skanēja nostalģija, kas pēc kara beigām bija pārņēmusi viņus visus. — Mūsu priekšstati par vecumu te neder, — Bredlijs atbildēja, pārstājis dungot. — Puikas šeit nobriest ātri. Tiklīdz pusaudža gadi ir aiz muguras, viņi kļūst par pieaugušiem vī-īiešiem ar visiem pieaugušu vīriešu pienākumiem. Tev Marko varbūt izskatās pēc puišeļa, bet patiesībā viņš jau ir nopietns precēts vīrs.

— Cik gadu tad ir viņa sievai?

— Četrpadsmit. Un kāda tam nozīme? Tā šeit ir parasts.

— Sis ir lielākais uzdevums, kāds mums jebkad bijis.

— Un kāds jebkad būs.

— Ja kaut kas saies dēlī, mēs paliksim bez darba.

— Nesaies dēlī. So cilvēku mums ir ieteicis dons K., un ar to man pietiek. Dons K. ir gudrāks par visiem, ko es jebkad esmu saticis. Mūsu jaunais draugs darīs, ko viņam pavēlēs. Un darīs ļoti sekmīgi.

Ar plašu vēzienu Bredlijs it kā savāca kopā pārējos Lokatelli iebildumus un pastūma tos sānis. Viņš apzinājās, ka viņa dzīslās rit remdenas asinis, ka viņa prāts nespēj šķilt ideju dzirkstis, tikai vilkt smagu aprēķinu vezumu, tāpēc centās šos trūkumus kompensēt: no itāliešiem viņš bija pārņēmis veselu sēriju izteiksmīgu žestu, ko pavadīja attiecīgi izsaucieni. Pašlaik viņš gluži nereizē pamirkšķināja ar acīm, kamēr drūmais, askētiskais Lokatelli, kura rokas neizdarīja nevienu lieku kustību, mocījās 1

Neaizmirsti mani (itāliski).

ar baiļpilnām pārdomām un murmināja kaut ko brīdinošu.

— Mēs glābsim Eiropu, — Bredlijs sacīja, — un šis neievērojama izskata jaunais cilvēks mums palīdzēs. Diženus darbus darīdams, viņš pats kļūs dižens.

— Ne darīsim, ne glābsim, — Lokatelli atņurdēja. — Ejot dona K. pavadā, mūsu darbības vienīgais rezultāts būs kāds bariņš mocekļu nāvē mirušo. Ja sataisīsim mēslus, mums no šejienes būs jāpazūd. Pavisam.

Uz viņu noraudzīdamies, Bredlijs pašūpoja galvu. Ar saviem uzkumpušajiem pleciem Lokatelli viņam atgādināja tupošu maitasputnu. Viņš Bredliju tā kaitināja, ka tas tikko spēja valdīties. Sis cilvēks, kurš agrāk viņu darbā bija nenovērtējams, tagad bija kļuvis par traucēkli — kaut vai tāpēc vien, ka aplipināja ar savu pesimismu citus. Agrākos laikos, vēl pirms Pīrlhārboras, viņš bija piedalījies Centrālās Informācijas pārvaldes dibināšanā un pēc tam ar tādu pašu entuziasmu darbojies tās filiālē — apbrīnotajā un apsmietajā Stratēģiskās Izlūkošanas pārvaldē, kuras līdzstrādniekus Vestpointas absolventi jau tad bija iesaukuši par «Donevena dragūniem». Jebkurā pasākumā Lokatelli bija meties ar baironisku dedzību; neviens uzdevums, kas bija saistīts ar Norvēģijas vai okupētās Francijas robežu šķērsošanu, viņam nebija licies pārāk riskants un neizpildāms. Bet viņa vislielākā veiksme bija 1943. gada slepenā vizīte pie Musolīni un vienošanās, kuras rezultātā diktators gandrīz bija palicis Itālijas valdības galvas postenī, — Musolīni bija gatavs sadarboties ar uzvarētājiem un turēt savu tautu tādā paklausībā, kādu sabiedrotie nekad nespētu panākt. Diemžēl Cērčila kaušļu ierašanās visu izjauca, un kopš tā laika ar Lokatelli sāka iet uz leju. Pēc Stratēģiskās Izlūkošanas pārvaldes reorganizācijas viņu bija saņēmusi mantojumā CIP — līdz ar citiem veciem krāmiem, kā Bredlijs klusībā domāja. Lai gan šim Lokatelli vēl nebija ne četrdesmit, viņš jau izskatījās pēc veča — krunkaina piere, pazemīgs, apdzisis skatiens.

Pacēlis acis, Bredlijs ieraudzīja Marko, kas, klusi soļodams savos amerikāņu virsnieku zābakos, tuvojās viņiem caur palmu rindām. — Kokteiļi jau ir klāt, — Bredlijs teica. — Lūdzu, pacenties neizrādīt, ka tu viņam neuzticies. Uz āru viņš neko neizpauž, bet patiesībā ir ļoti jūtīgs. Nu, vai izdevās? — viņš uzsauca Marko.

— Dabūju, — tas atbildēja. — Un piekodināju, lai patiešām būtu sausais. — Viņš uzmanīgi gāja pa spoži novaskoto grīdu, nenolaizdams acis no paplātes ar abām glāzēm, un viņa seja bija tik stinga un neizteiksmīga kā pēc pasūtījuma uzņemtā izlaiduma vai kāzu fotogrāfijā.

— īsts sausais martīni! Neticami! — Bredlijs iesaucās. — Kā tev tā paveicās?

— Bārmenis ir mans novadnieks. No Kaltanisetas, — Marko atbildēja un pasmaidīja. Pirmo reizi viņi ieraudzīja šā cilvēka smaidu, kaut gan pazīstami bija jau veselu nedēļu.

Štāba automobilī viņi aizbrauca piecu jūdžu attālumā no pilsētas un pieturēja pamestās kaļķakmens lauztuvēs kāda kalna nogāzē. Tas bija vientuļš, kristāltīras pusdienlaika spozmes pieliets nostūris, kur smaržoja pēc tuksneša un vērmelēm un saules atspīdumi no baltajiem akmeņiem žilbināja acis. Taciņa aizvijās ap klinti, un no ceļa viņi nebija redzami. Sur tur zāle mirka kaļķainos dubļos, un Bredlijs ievēroja, ka Marko šīm vietām met līkumu, lai nenotraipītu zābakus. Lokatelli bija palicis iepakaļ.

— Vai viss notiek tā, kā tu biji paredzējis? — Bredlijs jautāja.

— Viss ir tā, kā vajag. Pirmajā maijā Kollo būs lielais mītiņš, — Marko atbildēja. — Kremona esot apsolījis uzstāties, tātad ieradīsies visi vietējie partijas vadoņi. Tieši tas ir vajadzīgs.

— Ļoti labi. Bet mums tomēr ir jāzina visas šī pasākuma detaļas. Ar noslēpumainību un atrunām mēs šoreiz nebūsim mierā. Mums nepietiek ar to, ka zinām — tāds un tāds cilvēks tiks novākts; mums jāzina, kā jūs to darīsiet.

Bredlijs juta, ka Marko ir apmulsis. Kā kautrīga sieviete, kam liek sīki izstāstīt, kā viņa gulējusi ar vīrieti.

— Viņi pazudīs, — Marko atbildēja. — Viņu vienkārši vairs nebūs. — Sis mierīgais, savaldīgais jauneklis, karņ teatrāli žesti nebija raksturīgi, šoreiz atļāvās vienu - izteiksmīgu kiķstību — it kā ar neredzamu spalvu pavilktu svītru lapas lejasdaļā.

— Tas nav nekāds paskaidrojums, — Bredlijs iebilda.

Lokatelli savieba grūtsirdīgu seju, gatavodamies klausīties to, ko viņam nepavisam negribējās dzirdēt.

— Viņiem uzbruks bandīti, — Marko turpināja.

n

L

— Bandīti? Ko tu saki! Vai patiešām mums atkal būs darīšana ar mūsu veco draugu Atīlio Mesīnu?

— Atīlio banda ir vienīgā, kam ir pa spēkam veikt šādu operāciju.

— Hm... var jau būt. Bet tas ir labi jāapdomā. Vai tad viņš ir ar mieru izdarīt mums šo pakalpojumu?

— Viņam tiks dota pavēle, un viņš to izpildīs.

Vai sicīlieša klusajā, rāmajā balsī neieskanējās lepnums? Bredlijs jutās pavisam savādi. Ja šo apgalvojumu būtu izteicis kāds cits, tas liktos tik muļķīgs, ka viņam pat smiekli nenāktu. Taču Marko vārdos skanēja dzelžaina pārliecība.

— Un kas dos pavēli?

— Kāds cilvēks ...

— Kuru sauc par donu K.

Marko neatbildēja, un Bredlijs nožēloja, ka bijis netaktisks.

— Nu kā tev patīk, Džon? Vai nav lieliski? Visas mūsu problēmas atrisinās Atīlio. Ko tu par to saki?

Lokatelli bija novērsies. — Es labāk neizteikšos, — viņš attrauca.

Akmens kaklā, Bredlijs nodomāja. Reizēm viņam likās, ka priekšniecība tīšuprāt uzkrāvusi viņam šo nastu. Varbūt, baidīdamies no drosmīga riska, no enerģiskām, vērienīgām metodēm, tā pielikusi viņam Lokatelli kā slepenu uzraugu?

Marko apstājās un noberzēja zābaka sānu pret zāles ceru. Pēc tam vēl norāva lapu, lai notīrītu no spoži nospodrinātās ādas pēdējos kaļķu graudiņus.

— Vienā rāvienā iznīcināt Sicīlijas KP, uzlaižot tai virsū bandītus! Vienkārši un ģeniāli! — jūsmoja Bredlijs.

— Jebkurā citā zemē tā būtu tīrā fantāzija.

— Arī šeit tā ir tīrā fantāzija, — Lokatelli piezīmēja.

— Paredzēts likvidēt tikai vadoņus. Pavisam nedaudzus — tos, kuru ietekme uz zemniekiem ir visbīstamākā, — Marko sacīja.

— -Toties kādu skandālu tas izraisīs! — teica Lokatelli.

— Tas gan, — Bredlijs piekrita. — Baidos, ka tur tev, Džon, būs taisnība. Vai tu aptver, Marko, kas tas būs par traci?

— Ļaužu dusmas vērsīsies pret bandītiem, kaut gan viņi būs tikai pavēles izpildītāji, — Marko atbildēja.

— Bet to jau neviens nezinās.

— Vai tu gribi sacīt, ka patiesība tā arī neatklāsies? — Lokatelli jautāja.

— Par to es esmu pārliecināts, — Marko atteica.

— Un kāpēc tu esi tik pārliecināts?

— Ir līdzekļi, kā to panākt.

— Sī noslēpumainība man nepatīk, — Bredlijs viņam aizrādīja.

— Patiesību zināsim tikai mēs un bandīti, un arī viņi tiks novākti. Kad banda būs savu darbu padarījusi un nebūs mums vairs vajadzīga, to likvidēs.

Tiks novākti. Likvidēs. Izteicienus, ko Bredlijs līdz šim bija lietojis domās, viņš tagad dzirdēja, izrunātus skaļi. Cik dīvainā pasaulē mēs dzīvojam, viņš nodomāja. Šiem pieklājīgajiem apzīmējumiem laikam ir aizsargfunkcija... Tiem jāpasargā mūsu iztēle no īstenības.

Lokateili tagad soļoja viņam blakus un sausā, kl ukstošā vēderrunātāja balsī nebeidza paust savu neapmierinātību.

— ...Un vai tev ne mirkli nav ienācis prātā, ko ģenerālis par to teiks?

— Ģenerālis? — Bredlijs nepacietīgi attrauca. — Vai tad nezini, ka Nelsons turēja tālskati pie aklās acs? Ģenerālis! Ja jau mēs esam atraduši tiltu, Džon, tad kāpēc neiet upei pāri? — Viņš nenovērsa skatienu no trim kroplajām ēnām, kas pusdienas saules staros virzījās viņiem pa priekšu. — Kā sauca to vietu, Marko? To, kur bandīti nobeigs komunistus?

— Kollo. Netālu no Lekarafridi.

— Neesmu dzirdējis. Vai tā ir mūsu pasākumam piemērota?

— Mītiņš notiks laukumā, kas atrodas kalnu pārejas pašā augšā. Tikpat kā kalnu amfiteātrī.

— l abi raksturots, ļoti uzskatāmi, — Bredlijs paslavēja Marko.

— Sapulcē ieradīsies vairāki tūkstoši zemnieku no abām nokalnēm. Vajadzīgajā brīdī visus ceļus var nogriezt, un viņi būs slazdā. Viss laukums ir atklāts ložmetēju un mīnmetēju ugunij.

— Mūsdienās bandīti strādā ar mīnmetējiem, ko?

— Un ar prettanku šautenēm, — Marko atbildēja. — Pēdējā izlaiduma lauka telefoni viņiem ir un raidītāji. Jūsu armija ir apbruņojusi viņus ar visu, kas tik viņiem ir iepaticies, tikai ar kalnu artilēriju vēl ne.

Tēlodams izbrīnu, Bredlijs ieplēta platas acis, — Kas tad viņiem to visu ir iedevis?

— Iepriekšējais ģenerālis, — atteica Marko.

— Ak jā, es biju piemirsis! Tolaik viņiem bija plato-Diskā mīlestība — mūsējie cerēja, ka te nodibināsies separāta valsts. Žēl, ka no tā nekas neiznāca. Apmierini manu ziņkāri, Marko, — kad tā jezga sāksies, ko darīs policija un karabinieri?

— Viņi atradīsies citur.

— Citur! Cik vienkārši! Es nevaru vien beigt tevi apbrīnot, Marko. Vēl viens jautājums — vai nevar atgadīties kaut kas neparedzēts?

— Es jūs nesaprotu, mister Bredlij.

— Cik cilvēku jūs taisāties iznīcināt reizē ar Kremonu?

Augstākais, trīsdesmit. Lielākā dala partijas vadoņu

tad arī būtu likvidēti.

— Izslēgts! — Lokatelli viņus pārtrauca. — Par to nevar būt ne runas!

— Trīsdesmit nav nekas. Simts gan būtu par daudz, —• Bredlijs sacīja.

Drūmu nojautu plosītais Lokatelli negribēja sākt strīdu Marko klātbūtnē un tādēļ soļodams tikai izmisīgi žņaudzīja dūres.

— Veikla ķirurģiska iejaukšanās īstajā laikā un vietā! Nav nemaz tik augsta cena, ja par to var nopirkt brīvību, — Bredlijs prātoja.

— Lai kādā vārdā to nosauktu, slepkavība paliek slepkavība, — atbildēja Lokatelli. — Kremonu šeit godā kā varoni.

— Kādreiz godāja, — atteica Bredlijs. — Partizāni pieder pagātnei. Cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai Jeruzaleme aizmirstu Jēzu Kristu? So tavu bandītu, — viņš pievērsās Marko, — kurus mēs, par nelaimi vai laimi, esam apgādājuši ar ieročiem, skaitā ir vismaz trīsdesmit reižu mazāk par drošības spēkiem. Kā tas nāk, ka viņi vēl darbojas?

— Ir lietas, kuru būtība nav uzreiz izprotama, — Marko atbildēja. — Varbūt viņiem vēl ir par agru pazust.

Tā tik ir zeme, Bredlijs domās noteica, mulsā apbrīnā vērsdamies pie apkārtējās ainavas, pie izrakņātajām kaļķakmens bedrēm un debesīm, kur planēja mūžīgie kraukļi. Pēkšņi viņš sajuta dundura dzēlienu — uz rokas, tieši tanī vietā, kut lobījās āda; zibenīgs sitiens, un no dundura palika tikai slapjums. [1]

Marko turpināja izklāstīt parasto teoriju, ko jebkurš sicīlietis agrāk vai vēlāk izklāsta jebkuram ārzemniekam, kas gatavs viņā klausīties.

— Gadu simteņos mūsu tauta ir daudz pieredzējusi. Un tā ir iemācījusies atrisināt savas problēmas savā īpašā veidā. Ārzemniekiem tas ne vienmēr ir saprotams.

—* Laikam gan ne, Marko. Ārzemnieki to droši vien nekad nesapratīs. Kad mums jādod atbilde attiecībā uz tavu jauko plānu?

— Jo ātrāk, jo labāk. Līdz mītiņam palikušas divas nedēļas, un otrreiz tāda izdevība varbūt vairs negadīsies.

Brediijam ausī iečerkstējās Lokatelli vēderrunātāja balss:

— Ģenerālis vēl nedēļu būs atvaļinājumā. Tu varēsi viņu informēt ne ātrāk kā pēc nedēļas.

— Kāpēc mums viņš jāinformē? — Bredlijs paraustīja plecus. — Viņš dabūs zināt tad, kad viss jau būs cauri.

Marko izkāpa Ģuattro Canti laukumā, un abi amerikāņi noraudzījās, kā viņa glītais, tumšā uzvalkā tērptais augums iejūk un pazūd ļaužu mutulī. Bredlijs nogriezās pa via Maqueda. Benzīna trūkuma dēļ mašīnu ielā bija maz, toties viņi redzēja dažas spilgti krāsotas karietes, un ietves bija pilnas ar ļaudīm, kuru sejās vēl nebija izzudis slimīgais bālums — badošanās gadu zīme; viņi bariem steidzās uz savām iecienītajām kafejnīcām, lai, izstāvējuši rindu pēc tasītes surogāta kafijas, dotos mājās uz diendusu.

Lokatelli atkal sāka viņu grauzt: — Šeit nav Itālija, un

sicīlieši nav itālieši.

— To tu man jau esi teicis, Džon. Kaut kāda starpība vaibūt ir — nu un kas par to? Kāpēc mums būtu jārēķinās ar taviem.aizspriedumiem?

— Dieva dēļ, ko tad mēs zinām par šo cilvēku?

— Pirmkārt, viņu ir sūtījis dons K., un, otrkārt, mūsējie viņu jau ir pārbaudījuši. Katānijā viņš divus gadus strādāja angļiem un pēc tam vēl divus gadus Kaltanisetas bāzē. Es apjautājos par viņu bāzes komandierim, un tas viņu ļoti slavēja. Marko viņiem bijis vienīgais sicīlietis, kas neesot zadzis. Turklāt, cik man zināms, viņš pieder pie Godājamās Sabiedrības.

— Ja tāda eksistē, — Lokatelli sacīja.

— Ja tāda eksistē.

— Un ko tu tagad domā darīt? — Lokatelli jautāja,

— Rīkoties saskaņā ar mūsu plānu.

— Sis plāns ir vislielākā bezprātība, par kādu es jebkad esmu dzirdējis.

— Bet, pēc manām domām, tas ir vienīgais prātīgais atrisinājums. Izklausās nenormāli, bet, visu apsverot, nemaz tik nenormāli nav. Sicīlieši jau tik un tā paši būtu to noorganizējuši.

— Lai tad ari dara paši, kāpēc mums jāiejaucas?

— Mēs kontrolēsim notikumus, lai tie neattīstītos nevēlamā virzienā. Mums par visu jābūt lietas kursā. — Un vēl tāpēc, Bredlijs sevī nodomāja, ka vēsture ir mans aicinājums, es pats gribu to līdzi veidot, turklāt es mīlu šo zemi un jūtu pienākumu to aizsargāt.

— Ziņo ģenerālim un paklausies, ko viņš par to teiks.

— Viņš ir karavīrs, viņam tas būs par sarežģītu. Un nav jau arī laika. Mūsu ģenerālis ir vienkāršs lāga cilvēciņš, lai dievs viņam dod veselību. Kas reiz ir par zaldātu dzimis, zaldāts arī paliek.

Viņi brauca ar gājēja ātrumu, jo nupat bija iegadījies briesmīgs ceļa posms — četrus gadus vecās bumbu bedres bija gan aizbērtas ar granti, bet asfalta segums nebija atjaunots.

— Tavs plāns ir afēra šī vārda visjaunākajā nozīmē.

— Lieliska, varena mēroga afēra.

— Kad es iedomājos, kas ir likts uz spēles, mani krata drebuļi.

Bredlijam gribējās sacīt: mēs ar tevi, mēs abi divi gatavojam lielu, vēl nebijušu pasākumu. Kas mums daļas gar ģenerāļiem un politiķiem? Mēs esam jaunā vara. Mēs būsim noteicēji. Bet viņš sacīja tikai: — Tev vajag iedzert.

Viņi bija iebraukuši Ruggiero Settimo laukumā — vienīgajā pilsētas izpriecu vietā; šeit viņi zināja kādu bāru, kur reizēm varēja dabūt īstu sauso martīni, — šeit un vēl viesnīcā «Saule», nekur citur to nepārdeva. Bija gaidāms, ka tai pusstundā, ko viņi pavadīs pie bāra letes, Lokatelli izvilks no kabatas fotogrāfiju ar autogrāfu — viņš to vienmēr nēsāja līdzi — nelaiķa dučes fotogrāfiju, kurā tas redzams ar ekstravagantu «katliņu» galvā. «Viņš bija mūsu laikmeta cerība,» Lokatelli teiks, pašūpodams galvu. «Oriģinalitātes ziņā viņš bija otrais lielākais politiskais domātājs pēc Platona.» Un Bredlijs aiz pieklājības izliksies esam vienisprātis.

Apturējis mašīnu ietves malā, Bredlijs izslēdza motoru un jautri uzplāja pa Lokatelli kaulaino stilbu.

— Nenokar snīpi, Džon! Var gadīties, ka es pat izkār- , toju tev atvaļinājumu veselības uzlabošanai un tu vari aizlaist uz mājām — ja vēlies, protams, — bet tikai pēc mūsu lielā pasākuma! Tikai tad!

Marko ātri, cik nu ātri biezajā ļaužu straumē bija iespējams, devās uz priekšu pa Viktora Emanuēla prospektu, līdz saniedza alus bāru «Venēcija». Iegājis viņš nostājās pie letes — mazliet savrup no pārējiem apmeklētājiem, kas malkoja grauzdētu riekstu novārījumu, — un viņam pasniedza mazītiņu īstas kafijas tasīti, jo, lai gan bārmenis Marko tikpat kā nepazina, viņš bija jūtīgs pret dažādiem fluīdiem, ko izstaro dažādi cilvēki. Uz vitrīnas bija sarindotas kūciņas no marcipāna un olas dzeltenuma; Marko vienu paņēma un, divos kumosos to apēdis, rūpīgi noslaucīja pirkstu galus papīra salvetē. Bārmenis, visu laiku kavējies tuvumā, palūkojās ar cieņas pilnu, jautājošu skatienu — vai Marko nevēlējās vēl tasīti īstās kafijas? Taču Marko papurināja galvu. Ar šo iztapīgo, jauno cilvēku aiz letes viņam nebija nekas runājams. Bārmenis un tā pļāpīgie klienti viņam gandrīz neeksistēja, kaut gan likās daudz reālāki salīdzinājumā ar šiem ārzemniekiem, Bred-liju un Lokatelli, — tie bija ēnas, spocīgas marionetes tais izrādēs, kas notika viņa iekšējās pasaules dziļumos un kas pārtrūks tai brīdī, kad viņa vairs nebūs.

Kad viņš gāja ārā, pāris apmeklētāju pagrieza galvu un noskatījās viņam pakaļ. Marko steidzās ātrāk nosoļot atlikušos simt metrus, kas šķīra viņu no šķērsieliņas Vico Marotta un viņa jaunās sievas auguma. Asinīm nepacietībā kaistot, viņš nogriezās no galvenās ielas šaurajā šķērsielā, kur viņi ar Terēžu tagad dzīvoja. Šeit tumšos, j mitros pirmajos stāvos mitinājās vislētākās, pagalam novazātās Palermo prostitūtas, otro stāvu aizņēma pusbadā dzīvojoši valsts ierēdņi, un pašā augšā, kur tām nevarēja tikt klāt, vēl arvien plivinājās Musolīni plakātu skrandas. Pagājis garām džipam, kurā nesen izveidotās bandītu apkarošanas nodaļas karabinieri sēdēja kā cāļi ligzdā, kamēr viņu seržants baudīja aizliegtu cigareti, Marko iegāja pa durvīm un uzkāpa savā trešajā stāvā.

Viņš dzirdēja, kā pa priekšnama kailo grīdu atplakšķina Terēzas čībās ieautās kājas. Durvis par pussprīža tiesu ]

pavērās, un tajās piesardzīgi pavīdēja viņas sirdsveida sejiņa; tad viņa noņēma ķēdi un ielaida Marko. Viņa apķērās vīram ap kaklu, un viņš uzspieda savas lūpas viņas lūpām, juzdams zobu saskaršanos, juzdams viņas krūtis un lielo vēderu uri saozdams viņas miesas miklo smaržu. Zem kleitas viņai nekā nebija — kā visām sicīliešu sievām vasarā, kad tās saimnieko pa māju, — un viņš pavilka kleitas malu uz augšu, lai noglāstītu viņas dibena apaļumus, tad pacēla viņu un aiznesa uz pustumšo istabu, kur bija tikai galds un gulta.

Marko noguldīja sievu gultā un viņas spiedzienu pavadījumā — tie vaīēja būt tiklab sāpju, kā baudas izpausme — ar triumfējošu agresivitāti viņu ieguva. «Manam dēlam tas tik liels kā nēģerim,» māte kādreiz bija ar lepnumu stāstījusi draudzenēm. Tādos ciemos kā Kampa-māro un Sanstefāno vēl ievēroja veco paražu — bērnus saderinot, parādit zēna dzimumorgānus meitenes tuviniekiem, lai tie būtu droši, ka jaunais vīrs attaisnos uz viņu liktās cerības. Gan pienākuma, gan iekāres mudināts, Marko palika pie sievas stundu vai pat ilgāk; viņi pagarināja baudu, cik ilgi bija iespējams, pēc tam paguruši un atslābuši kopā ieēda pāris kumosu makaronu — un Marko devās veikt atlikušos dienas darbus. Viņi vienmēr pavadīja siestu šādā veidā un vakaros devās gultā agri, lai, nezaudējot laiku, atkal ķertos pie saviem laulības pienākumiem. Sviedrēt sevi un sievu šais klaušās dienu un nakti bija katra vīrieša godalieta.

Atvirzījies pēdējo reizi, Marko ar satraukumu ievēroja asinis uz palagā.

— Es esmu tev nodarījis pāri.

— Nē.

— Vai tu to droši zini?

— Pilnīgi droši.

—- Man bail, ka bērnam kas nenotiek. Vajadzēs pasaukt dakteri Belometi.

— Es nelaidīšu viņu klāt. Labāk paturēšu kājas uz augšu. Palikšu apakšā spilvenu.

Marko atcerējās, ka tieši tā viņai bija izdevies apturēt kāzu nakts briesmīgo asiņošanu. — Iešu pasaukt dakteri, — viņš sacīja.

— Eš viņu negribu. Pasauc Bruņu. — Bruņa bija vecmāte — bezzobaina, šļupstoša ragana, kas indēja pacientes ar pašbrūvētām zālēm un ko aizspriedumaini vīri aici-

nāja pie savām sievām, lai nebūtu jāaicina ginekologs — vīrietis.

Marko tomēr devās pie Belometi, tādējādi pierādīdams, ka spēj saraut tradīciju pinekļus, ja tas patiesi vajadzīgs.

— Viņai visu laiku ir asiņošanas. Kopš pašas pirmās nakts, — viņš stāstīja ārstam. — Ne vienmēr. Tikai mazdrusciņ.

Belometi bija dzimis Kamarātas kalna nogāzē, arābiskā ciematiņā, kur jaunavas un sievas pēc sešiem vakarā nerādījās laukā no mājas un kur jaunlaulāto guļamistabu logos tika lepni izkārti asiņaini palagi; viņš palūkojās uz Marko ar interesi un cieņu. Laiki bija mainījušies un pa lielākai daļai uz slikto pusi, taču īsti vīrieši reizēm vēl bija sastopami.

— Un viņai uznāk sāpes...

— Vai vēlaties, lai es viņu izmeklēju?

— Jā, dakter. Nedusmojieties, bet es gribētu lūgt — pirms tam nomazgājiet rokas. Es varu dabūt penicilīnu, ja ir vajadzīgs.

— Es ticu liktenim, svaigam gaisam un tīrām saitēm,— sacīja Belometi. — Liela nelaime ir tā, ka jūs visi baidāties no saules stariem. Ja logi vienmēr ir aizslēģoti, istabās savairojas baciļi.

Viņi ir uz pilsētu pārrēlušies zemnieki, domāja Belometi. Savā sirdī viņi allaž ir palikuši zemnieki, kas, lauku ikdienas briesmīgās vienmuļības nomākti, nikni tiecas sevi kaut kādi apliecināt, un gultā tas ir visvienkāršāk izdarāms. Viņš atcerējās kādu zemnieku, kuram nebija palicis cita ēdamā kā vien kukurūzas biezputra; tas bija stūķējis mutē piparu pākstis un košļājis tās tikmēr, kamēr acis viņam bija sākušas asarot. Dažviet ciema avīžu tirgotāji varēja nopelnīt kādu liru vairāk, ja asinis, kas fotogrāfijās tecēja vendetas upuriem, ar zīmuli iekrāsoja sarkanas.

Belometi lika nogulties Terēzai uz sāniem un pievilkt ceļgalus un sāka izmeklēšanu; tikmēr Marko, pagriezies pret viņiem ar muguru, uztraukts klausījās sievas ātrajā elpā. Ja neņēma vērā viņu pašu, tad Belometi bija vienīgais vīrietis, kas bija redzējis un aizskāris viņas kailo augumu. Likās, ka viņai otrreiz tiktu atņemta nevainība; jo vairāk viņš centās sevi pārliecināt, ka ārsts tikai bezkaislīgi un profesionāli dara savu darbu, jo vairāk viņam bija jādomā par Belometi kā vīrieti. Terēzas klasiskais dienvidnieces skaistums — biezie, tumšie mati, izteiksmīgās acis un sulīgās lūpas, tievais viduklis, pilnās krūtis

un apaļie gurni — lika ikvienam vīrietim pagriezt galvu un noraudzīties pakaļ, kad viņi gāja pa ielu, tādēļ grūti bija ticēt, ka viņas kailums un pieskaršanās tam varētu kādu atstāt vienaldzīgu — pat šo daudz pieredzējušo ārstu.

Klusumu aiz Marko muguras ik pa brīdim pārtrauca Te-rēzas kunkstieni, līdz beidzot viņa apslāpēti iekliedzās — Belometi bija iebīdījis un atvēris spoguli. Pēc brīža izmeklēšana bija galā, un ārsts paziņoja, ka Terēzai nekas nedraudot. Marko greizsirdīgās bažas beidzot aprima, jo, pavadīdams Belometi pa gaiteni uz durvīm, viņš to cieši nopētīja un secināja, ka ārsta izskatā nekas nav mainījies.

— Viņai vajag pāris dienu atpūsties, vairāk neko, — Belometi Čukstēja, aiztaisīdams somu. — Sājā grūtniecības posmā jāievēro zināma piesardzība. Negulieties viņai virsū ar visu svaru. Atbalstieties uz elkoņiem. Viņa ir jauna, bet labi attīstījusies. Ja vēlaties, es nākamnedēļ varu atnākt vēl.

Viņš aizgāja, durvīs vēlreiz apstādamies un atgādinādams, ka daba ir vislielākais dziednieks un ka nāve patiesībā ir tikpat dabiska kā dzīvība, tomēr ne Belometi veiktās apskates rezultāti, ne viņa pamācības Marko nepārliecināja. Viņam bija bail aiziet un atstāt Terēžu vienu, bail, ka viņai varbūt sāp, bet viņa neatzīstas, bail, ka atkal sāksies asiņošana. Viņš bija noraizējies — ja sievai atgadītos kas nopietns, viņu tūlīt aplenktu kaimiņu vecenes ar savām briesmīgajām zālēm un briesmīgajām infekcijām.

3

Pēc divām dienām Marko ar Bredliju un Lokatelli devās uz Montelupo — ciemu, kur bija apmetušies bandīti. Marko bija brīdinājis amerikāņus, ka no viņu klātbūtnes nekāda labuma nebūs, taču Brediijs bija palicis pie sava. Šim braucienam Brediijs bija noīrējis fiatu ar Palermo nu-murzīmi; abi amerikāņi bija ģērbušies kā komivojažieri — slikti piegulošos vietējās, tumšpelēkās drānas uzvalkos. Lokatelli arī uzskatīja, ka viņiem nevajadzētu Marko pavadīt, jo nolaupīšanas risks bija pārāk liels. Brauciena laikā viņa garastāvoklis kļuva arvien drūmāks, jo Marko ik pa brīdim rādīja vietas, kur bandīti uz vientuļā kalnu ceļa bija no slēpņa uzbrukuši saviem upuriem, un ceļmalas krustus, kuru pakājē vīta sērojošo radinieku noliktie puķu pušķīši. Bredlijs vadīja mašīnu tāpat kā runāja un kustējās — ar pašpārliecinātu nevērību.

— Kā mēs rīkosimies, ja viņi patiešām mūs sagūstīs? — Lokatelli jautāja.

Bredlijs jau bija ievērojis, ka Lokatelli augošo apdomību un tieksmi uz moralizēšanu pavada augoša gļēvulība. Kādreiz briesmas viņam bija rēgs, ko aizdzen ar smiekliem, tagad tās bija ieguvušas reālus apveidus. Iekrampējies ar rokām sēdekļa malā, Lokatelli šausmās gaidīja gan bruņotu uzbrukumu no ceļmalas krūmiem, gan lidojumu bezdibenī nākamajā ceļa līkumā.

— Tas nenotiks, — Bredlijs atbildēja. — Mēs it nemaz neriskējam.

— Kāpēc ne?

•— Tāpēc, ka šiem zēniem lieliski darbojas izlūkošana un viņi nekad nekļūdās. Viņi ir naidā ar policiju un armiju, bet ne ar mums.

— Bet ir taču bijuši gadījumi, kad viņi nolaupījuši civilpersonas, lai dabūtu izpirkšanas maksu.

— Itāliešus, ne jau amerikāņus. Pagaidām nav bijis neviena gadījuma, kad būtu cietis kāds no sabiedroto virsniekiem.

— Ja mums pavēlēs apstāties, mēs to tūlīt darīsim, — sacīja Marko. — Un nemaz nemēģināsim pretoties vai bēgt. Kad būsim paskaidrojuši, kas mēs esam, viņi palaidīs mūs vaļā.

— Kā jūs domājat, cik viņu šai rajonā ir?

Bredlijs sakopoja uzmanību nākamajam, asajam ceļa likumam. Viņš izbrauca to strauji un vērienīgi, pagriezienā palielinādams ātrumu, tā ka no mašīnas pakaļējiem riteņiem gaisā uzšāvās grants vēdeklis un ietriecās ar tīteņiem apaugušajos suņuburkšķu ceros, aiz kuriem sākās trīsdesmit metru dziļa aiza. Mašīna sasvērās, un ainavu milzīgie trīsstūri pēkšņi palēcās viņu acu priekšā. Lokatelli ieraudzīja virs galvas kaļķakmens klinti un iedomājās, ka tāda pati kaļķakmens krauja atrodas ari zem viņiem pa labi. Viņš sakoda zobus. Biezajos krūmos, kas auga klinšu starpās, varēja slēpties vesela armija.

— Simts vai divi simti, pašlaik varbūt pat mazāk, — Marko viņam atbildēja. — Ir tādi, kas aiziet kalnos tikai pa sestdienām un svētdienām vai arī tad, kad nevar salīgt pie saimnieka.

Lokatelli saviebās. — Vai tu zini, ko es darīšu, kad nokāpšu no kuģa? — viņš jautāja Bredlijam. — Nometīšos ceļos un skūpstīšu dzimto zemi.

— Kad aizbrauksi no šejienes, tev būs garlaicīgi. Tu redzēsi, ka bez visiem šiem uztraukumiem vairs nevari iztikt.

Parādījās Montelupo — daži desmiti pelēcīgu mājeļu klinšu ielokā.

— Re, kur ir, — Bredlijs sacīja. — Vieta tīri romantiska, vai ne? — Viņš palēnināja ātrumu, lai patiksminā-tos par mežonīgi skaisto ainu visapkārt. Lūk, te es jūtos savā elementā, viņš domāja, raudzīdamies uz varenajām kaļķakmens klintīm, kas izskatījās tā, it kā mākslinieka roka tās būtu sagrupējusi citu aiz citas, uz tālajiem šļūdoņiem un mirdzoši baltajiem sniega laukiem, uz retajām priedītēm, ko vējš bija izlocījis fantastiskos līkumos, un strautiem, kas, palēkdamies pār to saknēm, krita bezdibenī, un uz idillisko avju ganu kalna galā, kas pēc pirmās pavēles droši vien atraka akmeņu kaudzē šauteni un pievienojās Mesīnas bandai. Apkaimei piemita pagānisks pirmatnīgums, un Bredlijam te patika itin viss.

No šosejas uz ciemu aizvijās šaurs, grambains zemesceļš, un, uzbraucis pa to pārsimt metrus uz augšu, Bredlijs apstādināja mašīnu vīģes koka ēnā. Marko izkāpa un aizgāja uz tikšanos ar Mesīnu. Turpat tuvumā atradās zemnieku māja bez logiem; kūts durvis bija vaļā, un tajās vīdēja tumši, it kā uzzīmēti cilvēku un kazu apveidi. Netīra ēzeliene pacēla asti un izšļāca uz mašīnas pusi dzeltenu strūklu. Zvīņainajos vīģes zaros cirpstēja kukaiņi.

— Es nesaprotu tikai vienu — kāpēc policija un vairāki tūkstoši kareivju meklē šo cilvēku pa visu salu, ja viņš mierīgi dzīvo savā dzimtajā ciemā, — Lokatelli sacīja.

— Dzīvo kā niere pa taukiem, — atteica Bredlijs. — Tas nekas, ka pagājušā nedēļā bandīti nogalināja četrpadsmit karabinierus, — policijas priekšnieks atnāk un kopā ar viņu barvedi izdzer pudelīti vīna.

— Un ko mēs no tā varam secināt?

— Ka šis cilvēks viņiem ir noderīgs.

— Ja to aprakstītu grāmatā, neviens neticētu, — Lo-kateili nopūtās.

— Jā, bet tādu grāmatu neviens neiespiestu, — atsmēja Bredlijs.

— Padomā tikai, netālu no mums atrodas Mesīnas banda! Nežēlīgākā, kādu vēsture pieredzējusi.

— Un tomēr briesmas tev šeit nedraud vairāk kā Ņujorkas labāko rajonu ielā. Varbūt pat mazāk.

— To nevajadzēja pieļaut, — teica Lokatelli. — Bez tā visa varēja iztikt. — Mašīnā dūkdams ielidoja liels, spīdīgs dundurs, Lokatelli to izdzina un steidzīgi uzskrūvēja augšā loga stiklu.

— Bez kā varēja iztikt?

— Bez šīs nejēdzības. Ja mēs būtu laikus sapratuši, ka jāsadarbojas ar Musolīni, tagad šādu problēmu nebūtu.

— Zinu, zinu. To tu man esi teicis ne reizi vien, — Bredlijs atbildēja. — Bet mēs nesapratām. Tur jau ir tā lieta: mēs nesapratām.

Marko devās uz ciema krodziņu, kur viņu gaidīja kavalieris Santo Floress. Tas bija sirms, miesās izplūdis apmēram sešdesmit gadus vecs vīrs, kas sava lielā svara un slimo plaušu dēļ tik tikko spēja kustēties, — lai kur viņš ietu, divi miesassargi balstīja viņu no abām pusēm, patiesībā vilka līdzi. Viņš bija Godājamās Sabiedrības loceklis un šeit, uz ziemeļaustrumiem no Palermo, pārvaldīja lielu rajonu, kam robežas pat nebija skaidri nosakāmas. Uz Atīlio Mesīnas štābu nu virzījās gausa procesija: miesassargi vilka pa bruģi astmas mokās gārdzošo un svelpjošo Santo Floresu, un viņiem pa pēdām godbijīgi sekoja Marko. Iela bija tukša, logi — aizslēģoti. Pagājuši garām nelielam laukumam, kur Mesīna bija publiski sodījis ziņu pienesējus policijai un tos, kurus apvainoja nabadzīgo ļaužu apspiešanā, viņi nogriezās sānielā — te atradās bandīta mātes māja, kur viņš dzīvoja starplaikos starp sirojumiem.

Šeit Santo Floresu, cilvēku, kuru Itālijas karalis bija apbalvojis ar kavaliera titulu un kurš bija tuvos draugos ar vairākiem hercogiem, kopā ar miesassargiem nekautrīgi iebīdīja šaurā priekštelpā, kamēr Marko aizveda pie Atīlio Mesīnas. Slavenais bandīts izrādījās pavisam citāds, nekā Marko bija iedomājies. Bijā grūti ticēt, ka šis švītīgais jauneklis zaļajā zīda kreklā, ar tuklajiem pirkstiem un spīdīgi saziedētajiem matiem bija nogalinājis tik daudz cilvēku. Viņš ienāca ar zemnieku mēbelēm pieblīvētajā istabā kā aktieris, izplatīdams ap sevi odekolona smaržu. Kara laikā viņš bija kļuvis slavens kā viens no veiksmīgākajiem partizānu vienību komandieriem, bija sakāvis visas pret viņu sūtītās karaspēka vienības, uzstādamies, par lielu prieku tautas balāžu sacerētājiem, mūsdienu Robiņa Huda lomā. Angļi un pēc tam arī amerikāņi bija apgādājuši viņu ar ieročiem murgainā cerībā kaut kādi atdalīt Sicīliju no Itālijas, nodibinot salā separātu marionešu valsti — koloniju vai varbūt ASV štatu — ar Mesīnu priekšgalā. Tagad, kad cerību burbulis bija pārsprādzis, sabiedrotajiem gribējās visu šo būšanu ātrāk aizmirst un slepenajai organizācijai, kas pēc kara bija saņēmusi varas grožus savās rokās, Mesīna tikai traucēja. Bija jau dots norādījums viņu likvidēt, taču pirms aiziešanas nebūtībā viņam vēl vajadzēja izpildīt pēdējo uzdevumu.

Marko pasniedza Mesīnam vēstuli no dona K., kurā, kā viņam bija zināms, Mesīnam tika pavēlēts Kollo mītiņā uzbrukt sarkanajiem. Par to cilvēks, kas bija kļuvis — tā vai citādi — par visu sicīliešu likteņu lēmēju, solīja, ka bandītiem tiks atļauts emigrēt uz Brazīliju.

Neteikdams ne vārda, Mesīna atplēsa aploksni un izņēma vēstuli. Viņš lasīja lēni, kustinādams lūpas, kā jau mazizglītoti zemnieki mēdz darīt. Viņa domas bija lasāmas viņa sejā — sākumā tā pauda drūmu neticību, beigās tajā parādījās apmierināts smīns. Marko ar nicinājumu nodomāja, ka Mesīna nespēj slēpt savas jūtas; bet ko gan citu no bandīta varēja gaidīt.

Mesīna piegāja pie durvīm un pasauca, un pēc mirkļa istabā ienāca viņa brālēns — bandas komandiera vietnieks Anibāle Sardi. Sis cilvēks likās Marko vēl netīkamāks kā Mesīna — ar zebiekstes purnam līdzīgu seju, lielām, melnām, pārāk tuvu kopā novietotām acīm; viņš bija ģērbies amerikāņu virsnieka formā, kas kopā ar spoži nospodrinātajiem, garajiem atloku zābakiem radīja grotesku iespaidu. Bandītu un godavīru savstarpējai nepatikai bija sena vēsture. Godavīri noraudzījās uz bandītiem no augšas — kā uz nedisciplinētiem avantūristiem bez noteikta mērķa, un bandīti savukārt nicināja godavīrus par vīrišķīgas .drosmes trūkumu (bandītu izpratnē) un par paslepenajiem, viltīgajiem cīņas veidiem. Bieži viņi bija sagaidījuši nāvi no godavīru rokas — tāpat kā senāk, kad bada laikos godavīri bija sodījuši muižnieku bandītiskos rokaspuišus, ja tie kļuva pārāk nevaldāmi.

Mesīna un Sardi aizgāja istabas kaktā pie kartes. Mesīna atrada Kollo un parādīja to brālēnam, un kādu brīdi abi sačukstējās. Marko stāvēja un gaidīja. Pret viņu izturējās apvainojoši — saskaņā ar vietējo ieražu viņam vajadzēja piedāvāt krēslu un ieliet glāzi vīna, turklāt vēl atnest otru krēslu platmalei, vienalga, vai tā viņam bija vai nebija. Bet uz labāku uzņemšanu viņš arī nebija cerējis. Mesīnas bandīti bija apvainojuši pat tāda ranga un prestiža vīrus kā Santo Floress, draudējuši tiem, un godavīri bija norijuši visus apvainojumus, neparādīdami ne nazāko dusmu, tikai atzīmēdami sejas, vārdus, notikumu iatku un vietu, savas atmiņas arhīvos pamazām rakstīdami draudīgu rēķinu. Patlaban notiekošo Marko uzlūkoja par tādu kā gara vingrinājumu, vienaldzības treniņu. Vienaldzīga, gandrīz bezpersoniska attieksme, savaldība bija godavīru ierocis; izkoptas līdz pilnībai, šīs īpašības ļāva veikt uzdevumus aukstasinīgi un sekmīgi. Marko stā-■ ēia, rokas bikšu kabatās sabāzis, un skatījās, pārliecināji . з sevi, ka pret šiem vīriem, kuriem viņš bija atnesis pavdi, viņš nejūt itin neko.

Pēc brīža Mesīna tāpat klusējot viņu atlaida — tikai pamādams ar galvu kā uzmācīgam ubagam. Aiz durvīm, krēslā izgāzies, tusnīja Santo Floress, viņam abās pusēs it-"vēja drūmie miesassargi. Pirms gadiem divdesmit arī >rš jebkuru apvainojumu būtu uzņēmis nesatricināmā .mierā bet tagad, miesas un gara spēkiem pagurstot, bija tudusi arī daļa agrākās savaldības: seja viņam bija saram;, un viņš viss drebēja no dusmām.

4

F iā maija priekšvakarā visi gaidāmās drāmas dalībnieki ieņēma savas vietas. Jaunos, košos formas tērpos ieģērbtie bandīti drūmi un apātiski soļoja uz slēpni kaisos Vienkāršie ierindnieki bija pārliecināti, ka bandai ir beigas, un nojauta šīs beigas tuvojamies. Gani, kas bija savervēti ieroču nešanai, atklāti kurnēja; daži no viņiem ijn izvilkti no mājas un atdzīti šurp ar stobru pie muguras. Tsi pirms pārgājiena sākuma Mesīna bija uzzinājis, *3 Serdi jau nodrošinājis sev alibi, — vajadzības gadī-iv.tr- ; kāds Palermo ārsts, plaušu slimību speciālists, ap-stip'inātu, ka pirmajā maijā Sardi uzturējies viņa klīnikā.

Mjērā — pilsētiņā, kas atradās kalnu pakājē netālu no K. io pārejas, — jau bija sapulcējies vairāk nekā tūkstotis

zemnieku no apkārtējiem ciemiem. Visas iebraucamās sētas un pilsētnieku izīrētās istabas bija pilnas, bet tie, kam neizdevās atrast pajumti, par to daudz neskuma un ar visu ģimeni apmetās uz ietves. Nākamajā dienā gaidāmajam mītiņam vajadzēja kļūt par Rietumsicīlijas lielāko politisko demonstrāciju kopš fašistu diktatūras laikiem, tomēr vairums zemnieku bija ieradušies ne jau politikas dēļ, bet gan uz lopu tirgu un izpriecām. Kad vecais, grabošais fiats ar Bredliju, Lokatelli un Marko iebrauca Mjērā, pār pilsētu jau bija nolaidusies miglaina, pļavu smaržas pilna nakts. Lokatelli nebija gribējis braukt līdzi — viņš bija piekritis tikai tad, kad Bredlijs bija nosolījies operācijas plānā izdarīt būtiskus grozījumus. Iesākumā Bredlijs bija centies visādi argumentēt, kā viņš izteicās, «mērķa sasniegšanu ar minimālu upuru skaitu», taču beigās, baidīdamies palikt viens, tomēr piekāpies tautieša prasībām. Viņi bija nolēmuši, ka Kremonu un pārējos provinces partijas vadoņus nevis nogalinās, bet tikai nolaupīs un paturēs gūstā līdz vēlēšanu beigām.

Lokatelli iebildumus pret saistīšanos ar donu K. Bredlijs tomēr atteicās ņemt vērā.

— Es nesaprotu, kamdēļ mums šis cilvēks ir vajadzīgs, — sacīja Lokatelli. — Paskaidro man, lūdzu, — kāpēc viņam būtu mums jāpalīdz?

— Viņš mums ir pateicību parādā, — Bredlijs atbildēja. — Turklāt viņam ir izdevīgi veikt šo pasākumu kopā ar mums.

— Kāpēc?

— Kāpēc? Mēs viens otru sedzam.

— Man nav ne mazākās vēlēšanās kalpot par aizsegu šādai personai.

Viņiem bija pasūtītas vietas Mjēras viesnīcā. Bredlijs un Lokatelli aizgāja paklaiņot pa pilsētu; Marko nošķīrās no viņiem, lai dotos uz satikšanos ar bandītu sūtni. Viņi noskatījās, kā Marko pazūd svētdienīgajā pūlī, kas piepildīja spoži apgaismoto ielu.

— Vai tev ir priekšnojautas? — Bredlijs jautāja.

— Laikam gan nav.

—* Bet man dažreiz ir. Redzu šo to — kā caur tumšu stiklu. Sis jaunais cilvēks manī izraisa savādas nojautas — nevaru īsti pateikt, kādas. Man šķiet, ka viņš ir spējīgs uz daudz lielākiem darbiem nekā mūsu pašreizējā operācija. Kaut kas attiecībā uz viņu man jau ir padomā.

— Viņam nav nekādu principu un nekādas morāles, — teica Lokatelli.

— Tieši otrādi, viņa morāle ir ļoti stingra. Tikai tā atšķiras no mūsējās.

— Man ar viņu ir bijušas dažas interesantas sarunas. Vienīgais, kas viņam rūp, ir viņa ģimenes labklājība. Viss pārējais viņam ir vienaldzīgs — un mēs ar tevi arī. To tu neaizmirsti.

— Man gan tā neliekas.

— Tas ir tipisks sicīliešu domāšanas veids. Viņi rūpējas tikai par savējiem. Citiem cilvēkiem viņu acīs nav nekādas nozīmes.

— Viņš mums var izrādīties loti noderīgs — un ne tikai šajā pasākumā vien, — Bredlijs sacīja. — Tieši tādu puisi es gribētu sev palīgos.

Bandītu sūtnis gaidīja Marko kādā nomales krodziņā. Viņš bija ģērbies visai uzkrītoši — baltā, švītīgā lietusmētelī ar polsterētiem pleciem —, turklāt viņam bija pulkstenis ar kalendāru un pirkstos divi biezi zelta gredzeni, ar kuriem viņš acīmredzami lepojās. Sis deviņpadsmit gadus vecais lauku sārtvaidzis, vārdā Kučinelli, bija dzīvespriecīgākais un nežēlīgākais no visiem bandītiem: viņa rēķinā bija jau astoņpadsmit nogalinātu cilvēku. Ne velti Mesīna bija sūtījis tieši viņu — Mesīna zināja, ka Kučinelli dzīvs karabinieriem rokās nedosies un tātad ari spīdzināšanā neizpaudīs bandas plānus. Marko aizvilka viņu prom no bāra letes, un viņi abi izgāja ārā; tumsu piepildīja Kučinelli muļķīgie smiekli. Viņš pastāstīja Marko, ka banda jau ieņēmusi pozīcijas kalnos virs laukuma, kur notiks mītiņš, un ka uzbrukums sāksies tieši deviņos no rīta. Marko savukārt paziņoja viņam jauno pavēli: Kremonu un tā draugus saņemt dzīvus. Kučinelli piekrītoši noķiķi-nāja, šķirdamies apskāva Marko un uzdāvināja viņam divus amerikāņu cigārus, kurus Marko pieklājīgi paņēma un aizmeta, tikko bandīts bija nozudis aiz stūra.

Pēc tam Marko apciemoja kādu grožu pinēju, kas palīdzēja bandītiem «amatu apvienošanas kārtībā» — tad, kad darba trūkuma dēļ vairs nespēja nopelnīt ģimenei iztiku, iedeva tam aploksnē divdesmittūkstoš liru un pavēlēja, lai viņš kopā ar diviem draugiem dodas uz Ferma-gostu — ciematu desmit jūdzes uz austrumiem no Mjē-ras — un nākamās dienas rītausmā ar tukšam granātām apmētā policijas iecirkni, incidentu pēc iespējas paildzinot. Tādā veidā Marko cerēja izmānīt no pilsētas trīsdesmit divu karabinieru vienību, kas nezin kādēļ te vēl bija palikusi, lai gan bija saņemta augsta ranga pavēle par visu sabiedriskās drošības spēku izvākšanu no pilsētas un tās apkaimes, tādējādi nodrošinot bandītiem pilnīgu rīcības brīvību.

Bredlijs un Lokatelli klīda no vienas ļaužu grupas pie otras, vērodami ģimenes, kas tupēja ap raganīgiem ugunskuriem, vakariņas gaidot; pie leļļu teātra paaugstinājuma sadrūzmējušos bērnus, kas skaļi sajūsminājās par ainu, kurā krustneši nogalina saracēņus; pūli ap ielas dziedoni, kas bija apsolījis, par spīti policijas aizliegumam, apdziedāt Atīlio Mesīnas varoņdarbus.

No nervozēšanas uz Lokatelli zoda un kakla bija parādījušies niezoši izsitumi. Kopš Marko aiziešanas brīža viņš jutās vēl bezpalīdzīgāks, pilnīgi pamests likteņa varā.

— Kā tu domā, uz kurieni tas Ričone aizgāja? -— viņš jautāja Bredlijam.

— Viņš teica, ka iešot satikt draugu. Varbūt vienkārši gribēja uz brīdi tikt no mums vaļā.

•— Šodien viņš šķiet vēl klusāks nekā parasti.

— Tev tikai tā liekas.

— Varbūt sanervozējies par visu šo lietu.

— Tikai ne Marko. Viņam nervi kā no dzelzs. Drīzāk mājās kas gadījies. Viņa sievai kaut kas kait. Kas īsti, to viņš man nestāstīja.

— Brīnums, ka viņš vispār tev par to ieminējās.

— Laikam nebija citas izejas. Viņa negrib iet pie ārsta, izmanto vecmātes pakalpojumus. Marko domā, ka viņa var dabūt kādu infekciju.

— Vai nu ir tik traki?

— Nekā sevišķi laba nav. Vecmāšu pakalpojumi šeit ir apmēram tādā līmenī kā Āfrikā. Lai apturētu asiņošanu, viņas piebāž sievietei maksti ar vārītām zālēm. Ūdens un ziepes ir stingri aizliegti.

— On kāpēc viņš griezās tieši pie tevis?

— Viņš gribēja zināt, vai mums hospitāļos neesot ginekologi.

— Vai mums ir?

— Jā, pa vienam katrā hospitālī — laikam priekš māsām. Es jau sarunāju, ka viņš varēs ar sievu aiziet, kad tiksim atpakaļ.

— Ceru, ka tas būs rit, — Lokatelli sacīja.

— Nu, protams, rīt. Neraizējies, Džon, pāris stundu laikā mūsu pasākums būs nodarīts.

Lokatelli atkal pakasīja kaklu. Kāds no ugunskura gaišuma aizmaldījies mazulis steberēdams atsitās pret viņa kājām un laida vaļā brēcienu; Lokatelli gribēja viņu nomierināt ar šokolādes tāfelīti, parakņājās kabatās, taču nekā neatrada. — Man vēl arvien nav miera, Ronald, — viņš atzinās.

— Zinu, Džon. Tāda jau ir tava daba. Met visas domas pie malas! Saproti, šinī stadijā no mums tikpat nekas ' vairs nav atkarīgs.

— Es domāju, ka mēs esam uz ļoti bīstama, pat necilvēcīga ceļa. Paskaties, cik te daudz bērnu.

— Nu un tad? Nekas viņiem nenotiks.

— Vai tu esi pārliecināts, ka bandīti nelietos mīnmetējus?

— Pilnīgi pārliecināts.

— Mīnmetēju uguni nav iespējams notēmēt, to es labi zinu.

— Par mīnmetējiem nemaz nav runa, — Bredlijs centās viņu pārliecināt. — Mēs taču vienojāmies, kā būs; viņi pāris reižu izšaus gaisā, sacels pūlī paniku un tad drāzīsies iekšā un nogrābs sarkanos. Pulksten deviņos no rīta. Tai laikā notiks mūļu skriešanās sacīkstes un kariešu parāde — un bērni visi būs tur. Tas līdzenums ir divreiz lielāks par futbola laukumu. Atrakcijas un saldumu kioski būs vienā malā un politiskais mītiņš otrā malā. Tie, kas būs nākuši izpriecāties, pat neievēros, kas notiek. Vai tagad esi apmierināts?

— Nē, neesmu vis apmierināts, tāpēc ka šādās situācijās reizēm viss saiet grīstē, — Lokatelli atteica. — Pārāk bieži es esmu redzējis, kā armijniekiem gadās. Es pateikšos dievam, kad tas viss būs galā.

— Šoreiz negadīsies, tāpēc ka šo pasākumu ir plānojušas gudrākas galvas nekā armijniekiem. Desmit minūtēs mūsu mazā operācija būs pabeigta, un mēs varēsim braukt mājās.

— Kaut es spētu tam ticēt, — Lokatelli nopūtās.

Tai naktī viņi gulēja slikti. Smiekli, ālēšanās, leijerkastes skaņas dobji atbalsojās šaurajās ieliņās. Brokastīs viņiem pasniedza kazas piena sūkalās iedrupinātu maizi? Lokatelli to pagaršoja un atstūma šķīvi.

— Kur Marko? — viņš jautāja.

— Uz jumta ar tālskati, — atteica Bredlijs. Brīnišķīgi, ka es varu justies tik mierīgs, viņš nodomāja.

— Kā tev šķiet, uz kurieni policisti tā aizdrāzās?

— To es tev varu pateikt: uz Ferrnagcstu. Šorīt tur noticis uzbrukums karabinieru kazarmām.

— Vai tas ir tālu no šejienes?

— Nē, bet ātrāk par pusdienu viņi atpakaļ nebūs. Viņiem jāiet uz turieni kājām, lai neuzdurtos uz slēpni.

— Redz, kāda sagadīšanās!

— Es gan tā neteiktu, — Bredlijs atbildēja, atļaudamies tiksmu līdzzinātāja smaidu un tūlīt arī pārlaizdams ātru, vērīgu skatienu pustukšajai, nabadzības atturīgajā gaumē ierīkotajai telpai. Attālākajā stūrī sēdēja divi zemnieki biezās vadmalas goda drānās, ar platmalēm galvā un klusēdami ēda kukurūzas biezputru. Virs vāzes ar vaska krizantēmu pacēlās madonnas tēls — viņa spieda pie krūtīm melnīgsnēju bērneli ar pērliķēna ģīmīti, kādus šeit bieži varēja redzēt nomaļu ielās, un ar vienaldzīgām acīm noraudzījās uz ainu sev apkārt. — Viss notiek tā, kā paredzēts, — viņš piebilda. — Barveži jau pirms pusstundas aizgāja uz turieni kopā ar orķestri, bet lielākā daļa tautas vēl gaida tepat laukumā.

— Mītiņš būs daudz lielāks, nekā es biju iedomājies, — Lokatelli sacīja. Viņa roka atkal pieskārās niezošajiem izsitumiem, kas nu bija izplatījušies ari uz pakakli.

— Marko paredz, ka no Mjēras vien ieradīsies kāds tūkstotis un no otras kalnu puses vēl divreiz vairāk.

— Kopā ap trim tūkstošiem. Kā viņi tur augšā visi novietosies?

— Pašauri jau būs, — Bredlijs piekrita.

— Pārāk liels pūlis. Nebūs labi, ka es tev saku.

— Kāpēc?

— Uz viņiem taču šaus. Tu pats teici, ka jāpanāk, lai izceltos panika. Padomā, kas tai biezumā notiks. Bērnus sabradās. Cilvēkus savainos līdz nāvei.

— Cerēsim, ka tā nenotiks.

— Jā, tu cerēsi. Cerēt jau mēs varam.

— Protams, nelaimes gadījumi notiek vienmēr. Ar to mums jārēķinās. Bet zaudējumi jānovērtē attiecībā pret

to milzīgo, pozitīvo efektu, kas ar mūsu mazo profilaktisko iejaukšanos tiks panākts. Atceries, kā nacisti piespieda bēgt ļaužu masas Francijas ceļos. Tā bija veikla izdoma, tāpēc ka pēc tam viņi varēja virzīties uz priekšu bez kaujas. Ļaudis jāatbaida no sarkanajiem, un brāļu kari šai salā norims vismaz uz gadiem desmit.

— Ar teroru neko nevar panākt.

— Diemžēl var gan.

— Ļaudis vajag pārliecināt, nevis iebiedēt. Ja šī operācija izvērtīsies par masu slaktiņu, stāvoklis kļūs vēl daudz sliktāks.

— Pārdesmit lauztu ribu vēl nav nekāds slaktiņš. Nezaudēsim vēriena izjūtu, — Bredlijs viņam aizrādīja.

Pēdējā leijerkaste, kas ēzelīša vilktos rateļos aizripoja gar logu, bija sākusi spēlēt Mamma, sono tanto felice^1. Lokatelli manīja, ka acīs viņam sariešas asaras. Lai kādu neuzticību un nicināšanu viņš juta pret sicīliešiem, viņš tomēr bija aizkustināts. — Vai ir vēl pasaulē otra tāda tauta, kas visus šos gadus būtu dziedājusi serenādes mātēm?

— Pagājušajā mēnesī vēlēšanu pirmajā kārtā viņi visi kā viens nobalsoja par sarkanajiem, — Bredlijs atcirta. Tad, nolicis karoti uz galda, samierinoši uzsmaidīja savam sarunu biedram. Kādreiz viņš bija ārkārtīgi apbrīnojis šo vīru, kas sava spēka apziņā ignorēja jebkādus likumus un allaž rīkojās pēc principa — «kur mežu cērt, tur skaidas lec». Bet gadu gaitā, spēkiem pagurstot, drosme bija viņu atstājusi. Tagad katru problēmu viņš aplūkoja no divām pusēm. Vīrišķībai mazinoties, viņš bija sasirdzis ar līdzcietības kaiti, kas patiesībā nebija nekas cits kā vājuma un paguruma izpausme. Sai pasākumā būtu bijis daudz labāk iztikt bez viņa. Bredlijs nolēma nākamajā tikšanās reizē ar ģenerāli ierosināt — cik iespējams pieklājīgākā veidā—, lai Lokatelli vietā atsūta kādu citu. «Šeit labāk derētu cilvēks ar vienkāršāku dzīves uztveri — kam melns ir melns un balts ir balts. Cilvēks ar biezāku ādu un varbūt pat — piedodiet manu atklātību — varbūt pat mazliet ciniķis. Runājot Lorkas vārdiem, «vīrs ar akmens sirdi».» Ģenerālis reiz bija atzinies, ka apbrīnojot Lorkas daiļradi, tāpēc Bredlijs nolēma izmantot šo citātu.

* Māmiņ, es esmu tik laimīgs (itāli&ki).

— Vai patiešām tu gribi pēdējā brīdi izstāties no spēles, Džon? — viņš rāmi vaicāja. — Vai patiešām tu uzgriezīsi visam muguru un atstāsi mani vienu pašu?

Pēc stundas pilsēta bija tukša; Lokatelli ieklausījās, vai nedzirdēs vēl tālumā leijerkastes skaņas, bet saklausīja tikai zvirbuļu čiepstēšanu. Pār pilsētu, kā vienmēr, pacēlās klinšainie kalni, bet pat ar Bredlija tālskati to nogāzēs nevarēja samanīt nevienu dzīvu dvēseli.

Atbrauca Marko, un Lokatelli pirmais pasteidzās nokāpt pie viņa lejā.

— Tu pēdējā laikā esi tik kluss... Perche stai zilto?[2]Vai tevi kas nomāc?

— Nekas, mister Lokatelli.

— Kā tu domā, vai viss izdosies labi?

— Viss būs okay.

— Vai ļaudis jau sanākuši?

— Lielākā daļa. Mītiņš jau ir sācies.

— Un ko dara mūsu draugi?

— Viņi ir kaujas gatavībā. Vakar vakarā es satikos ar viņu pārstāvi.

— Vai, pēc tavām domām, uz viņiem var paļauties?

Mierīgajā, neko neizteicošajā «līgavaiņa» sejā uz mirkli

pavīdēja nicinošs smīns.

— Tie ir tumši ļautiņi, mister Lokatelli, bet pavēli viņi izpildīs.

Kāpnēs noklaudzēja soļi — viņiem tuvojās Bredlijs; acis viņam mirdzēja, seja bija saspringta. Viņš kaisa priecīgā satraukumā, jauzdams, ka tuvojas viņa «zvaigžņu stunda». Uzsmaidījis nopietnajam Lokatelli, viņš vieglā apskāvienā uzsita Marko pa pleciem.

— Cik ilgā laikā mēs tur nokļūsim, Marko?

— Desmit minūtēs. Ja ceļš būs brīvs, pat ātrāk.

— Nu, tad varbūt braucam, ko? Labāk ierasties kādu minūti par agru nekā par vēlu.

Bredlijs apsēdās pie fiata stūres, un viņi devās ceļā. Kad piecas jūdzes grambaina, līkumaina zemes ceļa bija aiz muguras, viņiem vajadzēja samazināt ātrumu, jo pa priekšu lēnā gaitā virzījās zemnieku ģimenes ar aitām un ēzeļiem. Tā bija svētku diena, kad zemnieki māja sveicienus svešajiem braucējiem un viens otrs pat rādīja viņiem vīna pudeli, uzaicinādams iedzert. Marko paliecās uz priekšu un aizskāra Bredlija elkoni.

— Varbūt apstāsimies šeit pat? No šejienes varēs labi redzēt.

Bredlijs nogrieza mašīnu malā un, pārbraucis pāri seklai ceļmalas ieplakai, apstājās. Viņi izkāpa un uzrāpās nelielā pakalnā, lai paraudzītos apkārt. Apmēram divu jūdžu attālumā slējās greizais Pierītas kalns, kura nogāzē bija paslēpušies bandītu galvenie spēki; plakankalnes viņā malā cauri dūmakai vīdēja zobainā Kurnētas kalna piramīda — tur bandītu 'uzraudzītie gani gatavojās uzbrukt pūlim no aizmugures. Kollo pāreja atradās starp diviem kalniem — milzīgu klintsbluķu ielokā, kuri te bija izsvaidīti kādā aizvēsturiskā dabas katastrofā.

— īsta Mēness ainava, — Bredlijs teica, pārsteigumā un jūsmā plaši iepletis rokas. So ainu viņa redzokļi gan neuztvēra īsti skaidri — visi apveidi bija mazliet izplūduši, ar varavīkšņainu maliņu, un drūmās kalnu grēdas šķita izstarojam spokainu blāzmu. Vēji, kas klīda pār asajām klintsradzēm, bija klusāki par svīres spārnu švīkstoņu debesīs. Pārsimt metru attālumā pa kalniem kāpa-ļāja zemnieku bariņš, acīmredzot atradis īsāku ceļu uz mērķi, un mānīgajā perspektīvā viņu augumi atgādināja ķeburainus Brēgeļa tēlus. Tālumā, Kollo pārejā, varēja saskatīt kaut ko līdzīgu skudru rosībai.

— Jāpiebrauc tuvāk.

— Jūs gribat braukt lejā, mister Bredlij? — Marko balsī skanēja brīdinājums.

— Kāpēc ne? No šejienes taču neko nevar redzēt.

— Diez vai tur mēs atradīsim kādu drošu vietu, kur novietot mašīnu.

— Vajadzētu tomēr pamēģināt.

Viņi iekāpa atpakaļ fiatā un gar Picutas pakāji nobrauca lejā, tad, atstājuši mašīnu zemnieku ratu gūzmā, ienira trokšņainajā, ņudzošajā pūlī. Klusos sicīliešus šai svētku dienā nevarēja ne pazīt. Ļaudis klaigāja, lai pārkliegtu rotaļu taures un svilpītes, mūzikas skaņas un izpriecu telšu iekšāsaucējus, kas aicināja izmēģināt laimi azarta spēlēs un aplūkot cilvēkus ar dažādām kroplībām. Puiši jādelēja ar mūļiem, izlikdamies, ka nevar tos novaldīt. Ugunskuru dūmi jaucās ar ādu, virvju pazoļu un kūts smaku. Bredlijs ievēroja, ka ieradušās pat mātes ar zīdaiņiem; daudziem puikām galvā bija sarkanas papīra

cepures, un viņš sevī nodomāja: diez vai tam ir kāda politiska nozīme?

Beidzot viņi ieraudzīja mītiņu — ļaudis bija sapulcējušies ap milzīgi lielu, plakanu klintsbluķi, kas noderēja par tribīni oratoram. Kremona bija sācis runu. Viņš bija slavens partizānu komandieris, Udīnes apgabalā izcīnījis trīs varonīgas kaujas ar vācu karaspēku, kādā no tām zaudēdams roku; bija kritis gūstā, gestapovieši viņu bija spīdzinājuši Palmanovas moku kambaros, bet viņš bija izbēdzis, lai atkal stātos savas Garibaldija vienības priekšgalā. Nu viņš kopā ar astoņiem biedriem stāvēja zem sarkanā karoga, tukšā piedurkne viņam bija iebāzta svārku kabatā, un ar savu vienīgo roku viņš sparīgi žestikulēja, vērsdamies pie pūļa. Pa gabalu izskatījās, it kā viņš pūlētos aizdzīt uzmācīgu odu. Veterānam bija augsta, smalka balss, bet vārdus tādā attālumā nevarēja izšķirt. Lokatelli stipri nervozēja, gaidīdams operācijas sākumu, no nervo-zēšanas viņam pat vēders bija sācis burkšķēt, un viņš jau baidījās, vai tikai nebūs jāskrien krūmos.

Bija jau ceturksnis uz desmitiem, taču uzbrukums vēl arvien nesākās. Bredlijs ik pēc brīža skatījās pulkstenī, baiļodamies, ka Kremona tūliņ pabeigs runu, nokāps no akmens un pazudīs pūlī.

— Kāpēc viņi kavējas? — viņš čukstus jautāja Marko.

— Man šķiet, viņi nebija ierēķinājuši laiku, kas vajadzīgs, lai nokāptu lejā no kalna.

— Kur tad, pēc tavām domām, mūsu draugi pašlaik atrodas?

— Iespējams, ka viņi jau ir šeit un spraucas cauri pūlim pie Kremonas.

— Kuru katru bridi viņš var beigt. Ko tad?

— Mums vēl ir vismaz stunda laika. Sis runas mēdz būt ļoti garas. Pašlaik viņš vēl tikai stāsta par saviem kara varoņdarbiem. Tas aizņems veselu pusstundu.

Pārliecinājies, ka Lokatelli no savas vietas nevar viņus dzirdēt, Bredlijs apveltīja Marko ar savu cītīgi iestudēto makiavellisko smaidu.

— Tātad, ja neizdosies viņu saņemt dzīvu, viņš jā likvidē, vienalga, kādā veidā. Ceru, ka mūsu draugi saprot?

— Jā, viņi to saprot.

Tai brīdī Marko vēlējās tikai vienu — kaut šī operācija ātrāk .beigtos; citādi tas viss viņam bija vienaldzīgs, bija vajadzīgs tikai, lai viņa organizācijas vadoņi būtu apmierināti ar iznākumu. Viņš nespēja domāt ne par ko citu kā

vienīgi par Terēžu. Iepriekšējā naktī viņai atkal bija uznākušās sāpes. Tagad viņš iedomājās, kā Terēza mokās tumšajā guļamistabā, — sāpes ir kļuvušas asas un pēc noteiktiem laika sprīžiem atkārtojas, kaimiņus viņa aiz kautrības nesauc, bet vecmāte dzīvo tālu, Marko vienmēr bija braucis pēc viņas ar mašīnu. Terēza kliedz briesmīgās bailēs un sāpēs, augļa ūdens noplūst, un viņas dzemde izgrūž asiņainu bērnu. Neapturama asiņošana, asins saindēšanās, beigas.

Kad Bredlijs atkal ierunājās, šķita, ka viņš lasītu Marko domas.

— Cerēsim, ka nekas ļauns nav noticis.

— Cerēsim, mister Bredlij.

— Vai dzirdējāt? — Lokatelli jautāja.

— Ko tad? — atsaucās Bredlijs.

— To blīkšķi. Vai nebija šāviens?

Bredlijs ieklausījās. — Raķetes, uguņošana, — viņš sacīja. — Šādos svētkos nekad neiztiek bez uguņošanas.

Tāpat kā Godājamā Sabiedrība izmantoja un turēja pakļautībā bandītus, tā bandīti savukārt izmantoja un turēja pakļautībā savas apkārtnes nabadzīgos ganus; daudzi no viņiem nebaltās dienās gan paši pa druskai zaga un laupīja, bet parasti gan vēlējās, lai viņiem ļauj mierīgi ganīt savus lopiņus. Uz Kollo operāciju bandīti piespiedu kārtā bija atdzinuši piecdesmit trīs ganus, trīs no tiem pa ceļam bija izbēguši — vienu bandīti sašāva, bet tas, vienalga, bija spējis aizvilkties prom no šauteņu uguns loka. Katram ganam bija izsniegta itāliešu armijas vieglā karabīne, taču patronas viņiem neuzticēja — seši bandīti, kas ganu nodaļu apsargāja, tās nesa paši, turklāt, lai sazinātos ar galvenajiem spēkiem, viņi nesa līdzi arī radioraidītāju, ar kuru viens no viņiem mācēja apieties. Vakarā pirms tumsas iestāšanās gani un viņu konvojs novietojās pira-mīdveidīgā Kurnētas kalna nogāzē. Saskaņā ar plānu nākamajā rītā viņiem pēc radiosignāla no Mesīnas vajadzēja nokāpt pa nogāzi lejā, no aizmugures pienākt klāt gadatirgus pūlim un sagūstīt vai arī vajadzības gadījumā nošaut tos komunistu vadoņus, kuri būtu paglābušies no Mesīnas uzbrukuma.

Bandīti bija ļoti noguruši no garā gājiena pa kalniem, tomēr viņiem visu nakti vajadzēja apsargāt ganus, lai yēl kāds neaizbēgtu. Klīda baumas, ka viņus grib ievilināt slazdos un vadoņi gatavojas viņus pamest, un šo baumu iespaidā drosme un cīņas gars bija krietni sašļukuši. Bandīti saprata, ka bez ganu palīdzības neiztiks, tomēr lidz pašam kaujas sākumam neiedrošinājās izsniegt tiem patronas; pēc negulētās nakts nervi visiem bija saspīlēti, citkārt tik aukstasinīgie vīri visur redzēja ļaunas zīmes, un pat aitas, kas mierīgi plūca zāli, tika noturētas par ienaidniekiem, kas grib pielavīties pa klintīm. Kad izdevās nodibināt radiosakarus ar Mesīnu, bandīti mazliet nomierinājās, taču dažas minūtes pirms operācijas sākuma atgadījās kaut kas neparedzēts. Divi puiši no Mjēras, kas kopā ar pilsētā ieklīdušu prostitūtu kāpa kalnā, klusāku vietiņu meklēdami, uzdūrās bandītu slēpnim; visus trīs tūliņ satvēra un sasēja. Viens no puišiem izrādījās radista brālēns, un radists no viņa uzzināja, ka lejā, pūlī, atrodas arī viņa tēvocis un tante. Bandīts bija pārliecināts, ka gaidāms slaktiņš, un, lai nebūtu tajā jāpiedalās, aizlavījās aiz klints un deva kājām ziņu. Divi citi metās viņu gūstīt, un, izmantodami apjukumu, dezertēja vēl pieci gani; starp bandītiem un ganiem sākās apšaude, kurā nevienu neievainoja. Raidītāju nu vairs nevarēja izmantot, un līdz ar to jebkuri sakari starp abām bandītu vienībām bija pārtrūkuši.

Klusumam ēterā ieilgstot, arī Mesīnas vīru garastāvoklis kļuva arvien drūmāks; bailes un mazdūšība izplatījās līdzīgi progresējošai paralīzei. Sie cilvēki, kuru dabiskās maņas izglītošanās nebija notrulinājusi un kuriem bija saglabājies dzīvnieku instinkts un asā uztvere, spēja gandrīz fiziski sajust nāves tuvumu. Starp atsevišķajām Pi-cutas kalna nogāzēs izsvaidītajām grupām itin kā ar domu pārraidīšanu izplatījās baumas; bandīti bija pārliecināti, ka policija un karabinieri nolēmuši aizmirst savas tradicionālās nesaskaņas un kopīgiem spēkiem viņus iznīcināt. Daži teicās dzirdējuši šāvienus Kurnētas kalna nogāzē un izskaidroja tos kā negaidītu likuma sargu uzbrukumu.

Bandītu galvenie spēki bija sadalīti trīs grupās; katra no tām bija apbruņota ar «Breda» ložmetēju un trīscol-līgo mīnmetēju — lai gan mīnmetējus lietot bija aizliegts, Mesīna katram gadījumam bija paņēmis tos līdzi. Pec deviņiem, kad saspīlējums bija sasniedzis visaugstāko pakāpi un Kurnētas kalna vienība klusēja jau piecpadsmit minūte's, kalna korē novietotais sargpostenis ziņoja, ka bandītiem no aizmugures tuvojas ap trīsdesmit vīru, tie

esot vairs tikai pusjūdzes attālumā. Mesīnas līdzgaitnieku vidū sacēlās īsta panika, lai tos nomierinātu, viņam vajadzēja izvilkt revolveri. Viņš neticēja, ka šo nepazīstamo cilvēku parādīšanās vēstītu par kādām jaunām briesmām, — tie drīzāk bija zemnieki ceļā uz mītiņu nekā civildrēbēs tērpušies policisti, kas dodas nodevīgā uzbrukumā. Taču noskaidrot vairs nebija laika; Kurnēta klusēja, un rūpīgi izstrādātais plāns izrādījās nederīgs. Ja Mesīna tagad pavēlētu saviem vīriem doties lejā, Kremona un pārējie komunistu vadoņi varētu izbēgt, jo aizmugurē neviens tos neaizkavētu. Uzreiz izstrādāt jaunu stratēģiju arī nebija iespējams, turklāt Mesīna nezināja, cik minūtes viņš vēl spēs novaldīt savus padotos. Gaidīšana bandītiem nebija pierasta, viņu spēks bija darbībā. Un Mesīna deva ložmetējniekiem zīmi atklāt uguni.

Džuzepem Kremonam, Sicīlijas Komunistiskās partijas vadītājam, bija labi pazīstamas šīs tālās, klusās skaņas, kuras izdzirdot dažs labs no mītiņa dalībniekiem paraudzījās debesīs, ar acim meklēdams raķetes. Viņš bija pieredzējis daudz kauju un negaidītu uzbrukumu un uzreiz pazina balsta ložmetēju gauso, vienmērīgo tarkšķēšanu. Viņš brīdinoši iekliedzās un savicināja roku kā liels putns, kas pūlas uzlidot; tur, kur lodes bija kādam trāpījušas, pūlis .uztraukti sarosījās, taču pārējie klausītāji joprojām neaptvēra, kas notiek. Astoņu provinču partijas komiteju sekretāri svinīgi sēdēja rindā uz krēsliem Kremonam aizmugurē, un trešā Mesīnas ložmetēju kārta pusi no viņiem nopļāva asiņainā vālā. Viens no sašautajiem uzslējās kājās un metās pie Kremonas, rādīdams savu roku, pie kuras ādas strēmelēs karājās trīs pirksti, — Kremona pagriezās, lai biedru apskautu un mierinātu, un tai pašā mirklī lode caururba viņa rīkli; kādu bridi viņš stāvēja šūpodamies un gārgdams, tad atmuguriski nogāzās uz platformas.

Bredliju, tāpat kā Kremonu, pārsteidza tas, cik lēni ļaudis reaģēja uz notiekošo, — to kustības un kliedzieni pauda ne tik daudz bailes kā neizpratni. Kad pirmie asiņainie upuri sabruka uz zemes, kad ļaudis beidzot aptvēra, ko nozīmē tālie blīkšķi, kas gandrīz noslāpa viņu pašu saceltajā kņadā, viņu pirmais impulss bija nevis bēgt, bet gan saspiesties ciešāk kopā kā lopu baram. Mesīnas ložmetējniekiem likās, ka zemnieku blīvā masa zem viņu

raidītajām lodēm nodreb un saraujas kā kukaiņu dzelta zirga āda. Pēc brīža visi ložmetēji jau spļāva uguni, bet tie bandīti, kuriem bija tikai šautenes, kā apdulluši šāva uz visām pusēm, vairs pat nemērķēdami. Pūlis pajuka; vēl arvien neaptverdama, no kurienes tiek šauts, kāda |aužu daļa šausmās meklēja glābiņu uz Picutas kalna pusi, un galīgi satrakojušies bandīti nu vairs nekavējās laist darbā mīnmetējus. Viņi šāva haotiski un nemākulīgi, mīnas sprāga gan pašā pūļa vidū, gan gluži sāņus, vienas nenodarīja nekāda ļaunuma, citas sēja nāvi.

Bailes ir lipīgas un bīstamas, Bredlijs domāja, tas ir tīģeris, kas jāaptur un jāsavalda ar skatiena spēku. Nebija nekādas nozīmes bēgt vai slēpties, vai pakustināt kaut vaibstu, kad pāri galvai kauca mīnas. Kāds vīrs švītīgā, pēc pilsētnieku modes pašūtā vadmalas uzvalkā grīļodamies nāca uz viņu pusi — sejas vietā tam bija asiņaina maska, kurā varēja atšķirt tikai mutes caurumu. Mūļu pāris tam aiz muguras saslējās pakaļkājās, un vienam no vēdera izgāzās milzīgs zilganu zarnu kamols. Mīnām visapkārt sprāgstot, lielākie bērni, kas vairs nevarēja paslēpties mātēm zem brunčiem, skraidelēja šurp un turp kā truši, ko gūsta ar tīkliem.

Arī Lokatelli nebija padevies bailēm; briesmu brīdī viņam bija atgriezusies agrāko laiku ledainā aukstasinība Viņš stāvēja, apņēmīgi sakniebis lūpas; nekas te vairs nebija līdzams, atlika tikai nezaudēt galvu un izturēt līdz galam. Kad kāda mīna ar apdullinošu troksni sprāga gluži blakus, apbērdama viņu ar akmens smelkni, viņš pat drošinādams saņēma Marko aiz elkoņa, lai gan tas bija gluži nevajadzīgi. Visapkārt sīca un džinkstēja lodes, kas atlēca no klintīm, mīnas skaldīja akmeņus, šķiezdamas uz visām pusēm zibošus skalpeļus un bārdas nažus. Lokatelli slaucīja no sejas sīkos akmens kristāliņus un gaidīja, kad būs iespējams kaut ko darīt, palīdzēt, kad sakropļotos bērnus varēs nogādāt drošā vietā, kad varēs nomierināt šausmu pārņemtos ļaudis un saskaitīt kritušos.

Bredlijs ierāva plaušās pulvera dūmus kopā ar kaļķu putekļiem un, aiz paraduma paceldams pie mutes plaukstu, lai noklepotos, pamanīja, ka pie tās pielipis kaut kas līdzīgs sarkanam gliemim. Riebumā viņš to nokratīja; viņam bija licies, ka tas ir cilvēka lūpas gabals. Tuvumā sprāga mīna, un gaisā uzšāvās asiņainu skrandu jūklis — trāpījums laikam bija tiešs. Viņa uzmanību piesaistīja cilvēka uzvedības neloģiskums; kāda sieviete izmisīgi vaidēja, raudzīdamās uz savu asinīm notraipīto svētku tērpu, un savus ievainojumus, šķiet, nemaz neievēroja.

Kad briesmīgā kaukšana aprima, Brediijs pamanīja, ka Marko un LokateIli ir nozuduši. Viņš jutās gluži mierīgs, tikai mazliet aizelsies, it kā būtu skrējis augšup pa kāpnēm. Tālumā vēl noskanēja daži šāvieni. Cilvēki viņam apkārt kustējās gurdi kā transā. Kaut kur netālu aiz muguras vecišķa balss nebeidza žēloties par sāpēm. Visa Kollo traģēdija bija ilgusi tikai piecpadsmit minūtes.

Sai brīdī bandīti, kas atradās Kurnētas nogāzē, pēc īsas sadursmes ar ganiem metās bēgt, stiepdami līdzi vienu nāvīgi ievainoto. Mesīna savējiem arī pavēlēja atkāpties, tikai viena atsevišķa grupa, ar kuru nebija iespējams nekādi sazināties, vēl arvien, sevi uzmundrinot, raidīja pūlī bezmērķīgas ložu kārtas. Brediijs pēkšņi jutās atslābis, kā iztukšots. Kaut kas bija aizplūdis no viņa projām, atstājot melanholisku pagurumu. Itin kā pēc tuvības ar sievieti, viņš nodomāja.

Bredlija priekšā kā no zemes iznira Marko, tīrīdams no sava tumšā uzvalka putekļus. Viņa seja bija tikpat neizteiksmīga kā parasti.

— Kaut kas laikam sagāja grīstē? — Brediijs viņam jautāja.

— šāva pārāk daudz, — Marko atteica. — Kremona ir beigts, — viņš steigšus piemetināja, nojauzdams, ka pēc šīs ziņas amerikānis vairs tik ļoti neraizēsies par sākotnējā plāna izjukšanu.

Brediijs centās izskatīties tikpat vienaldzīgs kā Marko.

— Un kā ar tiem pārējiem, kas bija viņam līdzi? — viņš vaicāja.

Marko tūlīt atbildēja ar parasto, pieklājīgo formulējumu. — Domāju, ka arī viņi ir padarīti nekaitīgi, mister Bredlij.

— Visi? Sasper jods! Tas Mesīna laikam ir sajucis prātā.

— Normāls viņš nekad nav bijis, — sacīja Marko.

— Bet tagad viņš savā nenormālībā ir palicis gluži viens. Draugu viņam vairs nekur nav.

Intuīcija čukstēja viņam, ka Brediijs ir tīri apmierināts ar šādu operācijas iznākumu. Marko neticēja, ka pēdējā steidzīgā pavēle par bandītu aktivitātes ierobežošanu būtu ņemama nopietni. Viņi bija pārmijuši zīmīgus skatienus un slepeni sapratušies. «Mēs negribam, lai uz mūsu sirdsapziņas būtu slaktiņš...» Brediijs bija sacījis, gandrīz tai pašā elpas vilcienā piemetinādams: «... bet man personiski nekas nebūtu pretī, ja vienu otru kārtīgi pārmācītu.»

Amerikāņa netieši izteiktas vēlmes pilnīgi saskanēja ar Marko priekšniecības nodomiem. Bija pienācis laiks atbrīvoties no bandītiem, un zemniekus jau sen derēja pārmācīt. Tieši Marko ar sava vecā drauga Taljaferri starpniecību bija ieteicis, kā ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Bija skaidrs, ka tādu asinspirti zemnieki nemūžam neaizmirsīs un drīz vien arī noskaidros, kas bijuši tās kūrēji. Bez zemnieku slepenās palīdzības bandīti nemaz nevarēja eksistēt — viņiem bija vajadzīga gan pārtika, gan pajumte, gan informācija par to, kur atrodas karabinieri un citi naidīgie spēki. Tagad arī zemnieki būs pret viņiem, un godavīrus it nekas vairs nekavēs bandītus iznīcināt.

— Kur ir Lokatelli? — Brediijs jautāja.

■— Rau, tur, palīdz ievainotajiem.

— Iesim mēs arī, — viņš aicināja. — Mums jadara šo ļaužu labā viss, ko vien spējam.

5

Divi mēneši aizritēja bez raizēm. Marko, tāpat kā agrāk, strādāja Kaltanisetas bāzes noliktavā, viņa pārziņā bija līgumu slēgšana ar vietējiem iedzīvotājiem. Pateicoties viņam, pēdējās Sicīlijā palikušās sabiedroto armijas daļas tika apgādātas ar vissulīgākajām un gatavākajām vīnogām un lieliskiem tomātiem, turklāt par tik zemām cenām, ka neviens vairumtirdzniecības aģents visā Pa-lermo nespēja solīt zemākas. Pulkvedis palielināja Marko algu un nodeva viņa rīcībā apvidus mašīnu. Marko ēda virsnieku- ēdnīcā, allaž bija kluss, pieklājīgs, taču turējās savrup un nekad neapmeklēja bāru. Ievērojis, ka reizēm viņam piezvana no štāba un tad viņš atstāj darbu un kaut kur aiziet, pulkvedis nosprieda, ka Marko laikam ir svarīgāka persona, nekā varētu likties, un reiz ielūdza viņu uz pusdienām modernajā restorānā «La Palomina», taču Marko pieklājīgā veidā atteicās.

Lai gan dzīve tais laikos nebija viegla, Marko ģimenei klājās labi. Satraucošie simptomi, kas Terēzai bija parādījušies Kollo notikumu laikā, izzuda un vairs neatkārtojās. Kādu nedēļu viņi atturējās no dzimumsatiksmes, pēc tam piesardzība tika aizmirsta — un viņu tuvības reizes bija tikpat dedzīgas kā aizvien. Lai gan Marko nepārtraukti nopūlējās ar Terēzas veselības uzlabošanu — lika viņai dzert homeopātu mikstūras, piegādāja brīnumārstu zāles, vadāja_ viņu uz injekcijām un spieda ieņemt vitamīnus milzīgas devās —, viņai tas it nemaz nekaitēja.

Marko regulāri sūtīja naudu mātei un vecākajam brālim Paolo, kurš pēc kara un diviem angju karagūstekņu nometnē pavadītajiem gadiem tā arī vairs īsti neatkopās. Māsu Kristīņu, kas 1943. gadā bija aizbēgusi ar sabiedroto armijas virsnieku, viņš pēc ilgas meklēšanas atrada Katānijā — izrādījās, ka viņa pelna sev iztiku ar prostitūciju. Marko bija aizsūtījis pie viņas garīdznieku, lai pierunātu viņu mainīt dzīvesveidu, un iedevis simttūkstoš liru pūra naudas, un nu viņa taisījās precēties ar plastmasu fabrikas meistaru. Viņš nemitīgi aicināja māti un brāli pārcelties pie viņa uz Palermo, taču dzīve kalnu ciematā tiem laikam patika labāk — un tie vienmēr atteicās, izgudrodami visādus ieganstus.

Augusta vidū pulkvedis nodeva Marko zīmīti no Bred-lija, kurā tas aicināja viņu uz satikšanos La Favorīta parkā. Marko devās turp bez sevišķas patikas, nojauzdams, ka amerikānim ir kaut kas aiz ādas. Viņi nebija redzējušies kopš jūnija. Bredlijs sagaidīja Marko ar dzelžainu rokasspiedienu un žilbinošu kinoaktiera smaidu un divreiz pateicās par to, ka viņš atnācis. Viņi labu laiku nosēdēja uz graciozā dzelzs kaluma soliņa palmu ēnā, runādami šo un to; Bredlijs nesteidzās atklāt sava aicinājuma īsto iemeslu.

— Kad bērnam jāierodas pasaulē? — viņš apjautājās.

— Pēc diviem mēnešiem.

— Skat, kā! Tu droši vien ļoti uztraucies.

— Protams.

— Vai viņa dzemdēs mājās?

— Santandželo slimnīcā.

— Ļoti laba slimnīca. Stāsta, ka tur esot vismodernākās iekārtas. Tur par viņu rūpēsies, kā nākas.

— Mani iepazīstināja ar galveno ginekologu, — Marko sacīja.

— Lieliski! Pazīšanās tādā reizē ir zelta vērta. Un kādi ir jūsu turpmākie nodomi?

— Kad Terēza atveseļosies, es gribu ņemt atvaļinājumu. Aizbrauksim uz ezeriem. Uz «Sirmioni».

— Tur ir jauki. Sevišķi šinī gadalaikā. Necietīsiet no karstuma. Un «Sirmione» jums arī patiks. Tā nav pārlieku grezna, bet solīda. Es tur bieži esmu bijis.

— Vai no mistera Lokatelli jums nav nekādu ziņu? — jautāja Marko.

— Rakstījis viņš man nav, — Bredlijs atteica. — Tu

Iau zini, viņš aizbrauca atpakaļ uz štatiem. — Viņa seja, ;urā tuvais pusmūžs bija iezīmējis pa mīkstākam vaibstam, piepeši saspringa, savilkās enerģiskos kvadrātos un trīsstūros, kļūdama līdzīga kubista gleznai. Aiz paraduma viņš pameta piesardzīgu skatienu apkārt, taču vieta bija klusa, diez vai te kāds varēja viņus noklausīties. Apmēram divdesmit metru attālumā sirms parka strādnieks zem kāda eksotiska koka, kuram lapkritis bija vasaras vidū, savāca ar spieķīti lapas, tīksmīgi nošņākdamies ikreiz, kad izdevās uzdurt biezo lapu uz spieķīša asā gala. Vēl tālāk zem saulessarga sēdēja aukle pagājušā gadsimta tērpā, ar mežģīņu aubīti, iecietinātām aprocēm un diegu cimdiem rokās, un viņai blakus spēlējās divi bērni.

— Mums ir lielas nepatikšanas, Marko, — Bredlijs beidzot atzinās. — Sakarā ar Kollo notikumiem.

— Nesaprotu, mister Bredlij.

— Pie mums, štatos, kāds tos ir atstāstījis vienam dul-nam senatoram, iesniedzis viņam ziņojumu, kurā viss aprakstīts sīki un smalki. Starp citu, ir norādīts arī īstais upuru skaits.

— Neraugoties uz to, ka šie skaitļi nav atklātībā zināmi pat pie mums?

— Jā, neraugoties uz to. Turklāt minēti šī pasākuma iniciatoru uzvārdi — vismaz mans jau nu noteikti.

— Kurš būtu varējis tādas ziņas sniegt? Vai jūs jau turat kādu aizdomās, mister Bredlij?

— Jā, bet pierādījumu man vēl nav, tāpēc es viņu nenosaukšu. Tu droši vien nojaut, kuru es domāju.

— Par Kollo operāciju zināja tikai pieci cilvēki. Un viens no tiem bija misters Lokatelli. Misters Lokatelli bija ļoti nemierā ar visu, kas tur notika.

— Viņš par to ļoti uztraucās. Un arī dzert bija sācis vairāk, nekā vajadzētu. Bet lai nu paliek — kā jau teicu, pierādījumu man nav. Galvenā nelaime ir tā, ka var sacelties briesmīgs skandāls. Avīžnieki vēl neko nav uzoduši, bet, kad uzodīs, mūsu pretiniekiem būs lielisks ierocis vēlēšanu cīņā. Lai nomelnotu pašreizējo valdību un prezi-

dentu, viņi izmantos itin visu. Var gadīties, ka uz šejieni

pat atsūta Kongresa komisiju.

— Ar kādu uzdevumu?

— Noskaidrot faktus. Nopratināt aculieciniekus.

— Pie mums aculieciniekus nav nemaz tik viegli atrast.

— O, tas ir jauki! — Bredlija mute savilkās atzinīgā smaidā un tūlīt atkal sakniebās, it kā būtu pārtrūkusigu-mija. — Bet kā ar bandītiem, kas to visu paveica? Kāpēc viņi līdz šim nav likvidēti? Ja par viņu līdzdalību kļūs zināms, mums beigas.

Virs viņu galvām šūpodamās laidās lejup brūna lapa, un vecais dārznieks, kā divkaujai sagatavojies, jau gaidīja to ar savu aso spieķi. Senlaicīgā izskata aukle uz soliņa snauda, savilkušies čokurā.

•— Zināmu objektīvu iemeslu dēļ ieplānotie pasākumi vēl nav realizēti, — Marko atbildēja. Viņa runas veidu bija ietekmējušas daudzās oficiālās vēstules, ko viņam darbā vajadzēja sacerēt. — Tomēr domājam, ka jautājums tiks atrisināts tuvākajās dienās.

— Paldies dievam. Pēdējā laikā avīzes par viņiem maz raksta. Grūti spriest, kāds ir patiesais stāvoklis.

— Abi barveži — Mesīna un Sardi — ir atšķirti no bandas. Bet bez vadības tā ir tikpat kā ķermenis bez galvas. To var padarīt nekaitīgu jebkurā mirklī, — Marko atbildēja.

— Tas gan ir labi, — Bredlijs atvieglots sacīja. — Un kā ar pašiem vadoņiem? Vai viņu likvidēšana būs tik vienkārša?

— Mēs domājam, ka tā nesagādās grūtības. Sardi ir gatavs nodot Mesīnu pirmajā izdevīgajā mirklī.

— Kam nodot?

— Policijai.

— Bet vai policisti nav ar Mesīnu draugos?

— Tikai pulkveži un ģenerāļi. Vienkāršie policisti viņu ienīst. Pārāk daudzus no tiem viņš ir nogalinājis.

— Nu redzi, Marko, es atkal nesaprotu. Dzīvoju starp taviem tautiešiem jau vairākus gadus, bet dažās lietās vēl esmu tīrais nejēga. Tātad lielie dūži uzskata, ka viņš ir noderīgs, bet sīkajiem gariņiem ir pašiem savas domas. Starp citu, kad pienāks brīdis bandītus likvidēt, kas izdarīs melno darbu? Vai Godājamā Sabiedrība?

— Nesaprotu, mister Bredlij.

— Nu «draugi», ja tev tā labāk patīk. Tu taču arī piederi pie «draugiem», vai ne?

— Es cenšos būt draugs tiem, kas man ir draugi.

— Labi, nepūt man miglu acīs! — Bredlijs teica un iesmējās. — Lai tas paliek. Galvenais — nu es zinu, ka mums šo bandītu dēļ nav jābaiļojas, lai notiktu kas notikdams.

— Bandītu dēļ nevienam vairs nebūs jābaiļojas.

— Vai donam K. ir zināms, kā jūs esat nolēmuši šo jautājumu atrisināt?

•— Donam K.? Kā jūs teicāt, mister Bredlij?

— Es runāju par donu Klaudio Vilalbu. Vai tu šo vārdu nekad neesi dzirdējis?

— Dzirdēts ir. Bet vairāk es arī nekā nezinu.

— Izbeidz, Marko! Kāpēc mums vajag vienam otru muļķot? It kā tu nezinātu, ka mums ar donu K. bija nodibināts kontakts vēl pirms ienākšanas Sicīlijā. Varbūt tu gribi teikt, ka šī ziņa tevi ļoti pārsteidz?

Marko raudzījās uz Bredliju ar tādu pašu stingu, neizteiksmīgu skatienu, ar kādu uz dievlūdzējiem noraugās Monreāles baznīcas milzīgie mozaīkas tēli. So tēloto vienaldzību, vaibstu nekustīgumu sicīlieši uzskata par nosvērta rakstura pazīmi un ļoti augstu vērtē, bet patiesībā tā ir saistīta ar kādu tīri austrumniecisku īpašību, kura nebūt nav laba un kurai ar nosvērtu raksturu šo vārdu eiropeiskā izpratnē nav nekā kopīga. Bredlijam reizēm likās, ka, tāpat kā vaibstus, šiem cilvēkiem izdodas sastindzināt arī savas domas.

Vienu mirkli viņu sagrāba dusmas. Marko taču saprot, ka es visu zinu, tad kādēļ šī māžošanās? Vai tad reizēm nevarētu parunāt skaidru valodu?

— Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka šī noslēpumainība var aiziet par tālu? — viņš jautāja. — Es saprotu, ka tā ir vietējā tradīcija, un kā tradīciju es to cienu un apbrīnoju, bet, kad divi cilvēki — sacīsim tieši — dara kopīgu darbu, tā var radīt pārpratumus, sagādāt nevajadzīgas grūtības. — Vai teikt viņam? Bredlijs sev domās jautāja. Jā, kāpēc gan ne. — Mēs zinām, kas ir dons K., un zinām, kas tu esi. Zinām arī, ka tieši dons K. bija tas, kurš atsūtīja tevi mums palīgā, un ka viņš uzskata tevi par gudru puisi. Un, ja tā ir, vai tad mēs beidzot nevarētu runāt atklāti? Tas būtu krietni vienkāršāk.

Marko mulsi pasmaidīja. — Jūs maldāties,.mister Bredlij, ticiet man. Pie mums ļaudīm patīk pārspīlēt. Bieži vien sapļāpā paši nezin ko. Es katru dienu astoņas stundas strādāju bāzē — jautājiet, kam gribat. Man nav laika noņemties ar tādām lietām, kas uz mani tieši neattiecas. Tiesa, man ir daži paziņas — draugi, kā jūs izteicāties, *— bet tas arī ir viss. Draugiem es cenšos palīdzēt, tas ir gluži dabiski.

Bredlijs smīnēdams klausījās, kā Marko ar visādām atrunām auž sev apkārt parasto dūmu aizsegu. Austrumu mantojums. Nepūlieties panākt, lai viņi pasaka skaidru «jā» vai «nē» — tikpat nekas neiznāks.

— Protams, protams, — viņš atteica. — Labi, Marko. Dari, kā zini.

Kad Taljaferri bija paziņojis donam K. Marko ierosināto bandas likvidēšanas plānu, arhibīskapa villā Mon-reālē tika noturēta sapulce, kurā piedalījās vienpadsmit Godājamās Sabiedrības «ģimeņu» vecākie; ienākot ikviens no viņiem pieliecās noskūpstīt dona K. gredzenu. Tai laikā donam K. bija mazliet pāri piecdesmit gadiem; viņa parupjie, izplūdušie sejas vaibsti pauda gurdumu, taču acis raudzījās valdonīgi un skadri. Viņš mēdza ģērbties nevīžīgi, vienmēr staigāja mājas čībās un mazliet oda pēc kūts; viņa valoda bija rupja, un, ja saruna viņu garlaikoja, viņš vienkārši izlikās, it kā būtu aizmidzis; toties viņš spēja turēt gandrīz hipnotiskā varā Sicīlijas likumīgos valdniekus — hercogus, baronus un visādus citus augstmaņus, pat pašu arhibīskapu. Viņu apvija neskaitāmas leģendas; viena no tām, piemēram, vēstīja, ka tad, kad sabiedroto karaspēks ieradies pie Sicīlijas krastiem, viņš nocēlis telefona klausuli, palūdzis savienot viņu ar Romu, ar hitleriešu feldmaršalu, un norādījis tam, lai izvāc no salas savu karaspēku. Ja ņem vērā, ka vācieši tik tiešām neizprotamā kārtā pēkšņi bija atstājuši Sicīliju, ka sabiedrotie to bija ieņēmuši bez neviena šāviena un pēc tam bērtin apbēruši donu K. ar apbalvojumiem un godazīmēm, varēja pieņemt, ka leģendā ir daļa patiesības. Karam beidzoties, dons K. bija darījis zināmu, ka viņš izvirza sev par mērķi nodibināt Sicīlijā mieru un kārtību; kalnos tai laikā saimniekoja trīsdesmit divas kriminālnoziedznieku bandas, austrumu piekrastē vēl šad tad uzliesmoja sadursme ar separātistu armijas daļām, kuras sabiedrotie slepeni apgādāja ar ieročiem, un arodbiedrības atkal bija sākušas darboties, ar saviem aicinājumiem uz šķiru cīņu dzīdamas izmisumā lielos zemes īpašniekus.

Arī Marko bija pavēlēts ierasties Monreālē — ja gadi* jumā vajadzētu precizēt plāna detaļas, taču viņš visu apspriedes laiku nokvernēja šķūnī kopā ar «ģimeņu» vecāko miesassargiem, kuri visi kā viens izcēlās ar mazrunīgumu. Kad reizēm viņi pārmija dažus vārdus, tad, pieminot donu K-, tika lietots cieņas pilns apzīmējums «mums zināmā svarīgā persona». Sapulce bija sākusies septiņos no rīta; ap pusdienlaiku Taljaferri iznāca ārā, uzsita savam aizbilstamajam uz pleca un pamāja — par zīmi, ka viss kārtībā. Pēc tam viņi abi Taljaferri mašīnā aizbrauca atpakaļ uz pilsētu.

Marko plānā, kas visiem bija iepaticies ar savu vienkāršību un praktiskumu, bija paredzēts, ka bez vadoņiem palikušie bandīti vispirms jāizmāna no kalniem, kur tie jutās kā savās mājās, — līdzenumā tie nebija raduši uzturēties, tur tos viegli varēja ievilināt slazdos un nobeigt. Donam K. šis plāns jo vairāk patika tāpēc, ka radās iespēja par tā izpildītāju nozīmēt vienīgo no godavīriem, kas tīkoja gāzt viņu no troņa, — Benedetto Džentīli. Savu darba gaitu sākumā Džentīle bija ganījis kazas un aiz mīlestības pret šiem lopiņiem vēl arvien dzīvoja kā vienkāršs kazu gans, mitinādamies būdās, kas bija saceltas gar ceļiem, pa kuriem pārvietojās viņa nepārredzamie ganāmpulki. Džentīlem jau sen bija zobs uz bandītiem, kas zaga viņa kazas, tāpēc viņš itin labprāt uzņēmās svarīgā uzdevuma izpildi, līdz ar to — kā uzskatīja dons K. — parakstīdams sev nāvesspriedumu; ja kaut viena nogalinātā bandīta ģimene uzzinātu, kāda bijusi viņa loma, viņš neizbēgtu no asinsatriebības. Džentīle bija varens, taču pat viņš nespētu paglābties, ja viņam dzītu pēdas vairāki desmiti vīru, kas uz ilgu laiku, varbūt pat uz gadiem, atlikuši visu pārējo, lai tikai piedzīvotu vendetas dienu.

Saskaņā ar Marko plānu policijas iecirkņu priekšniekiem tika dots norādījums izvest visus policijas spēkus no Monreāles un koncentrēt kalnos netālu no Trapani. Tur uzturējās bandīti, gaidīdami ziņu no Mesīnas un Sardi, kuri it kā bija devušies nokārtot formalitātes, lai kopā ar padotajiem varētu netraucēti aizceļot uz Dienvidameriku, Bandā iesūtītais policijas aģents, kā parasti, informēja to par policijas daļu pārvietošanos un nodomiem. Dažas stundas pēc policistu ierašanās Trapani kalnos banda saņēma vēstuli ar viltotu Mesīnas parakstu; tajā bandītiem tika pavēlēts nelielās grupās, ar divu dienu starplaiku ierasties Monreālē pie Džentīles, kurš gādās par viņu uzņemšanu un dos norādījumus tālākajam ceļam.

Šāda pavēle bandītiem nebūt nelikās neparasta. Savos bezgalīgajos klaiņojumos viņi arvien devās grupās pa trim četriem, lai nepievērstu uzmanību, un, ja viņiem gadījās nakšņot zem jumta, tas allaž bija kāda godavīra mājas jumts. Pirmo četru bandītu ierašanās pārsteidza Džentīli nesagatavotu — tie bija veikuši ceļu no savas apmetnes līdz Monreālei divreiz īsākā laikā, nekā viņš bija paredzējis. Viņus vajadzēja draudzīgi uzņemt, gādāt, lai viņi jūtas labi un mierīgi, lai nepamostas viņu mūžīgais aizdomīgums, lai klejotāju instinkts nebrīdina viņus par briesmām; tikai pēc tam viņus varēja pacienāt ar saindētu vīnu, sasiet un nodot policijai. Tas viss Džentīlem bija neizdevīgi un ļoti bīstami; kopš tās dienas viņš nostādīja ap savu fermu bruņotus sargus, kas nākamo bandītu grupu apšāva no slēpņa. Vienīgais dzīvs palikušais bandīts aizkļuva līdz Palermo šosejai, un tur vajātāju mašīna viņu sabrauca.

Tikmēr pārējos bandītus bija pārņēmušas neizskaidrojamas baismas — nāves priekšnojauta, kas tik ilgi bija viņus vajājusi, nu pieņēmās spēkā; trešā un ceturtā grupa nolēma doties lejup pa citu ceļu. Un apmaldījās. Bez šķietamā Mesīnas norādījumiem bandīti bezmērķīgi klīda pa ieleju, kur viņiem katrā solī draudēja briesmas. Kādā vispārēja apjukuma un izmisuma brīdī policijas aģents pameta grupu, ieradās pie karabinieriem un uzrādīja savu slepeno policista apliecību, kuru viņš bija nēsājis līdzi taisnajā zarnā. Karabinieru seržants aizgāja piezvanīt uz Palermo priekšniecībai, lai noskaidrotu, kā rīkoties, tad svilpodams atnāca atpakaļ, izvilka pistoli un ar vislielāko aukstasinību divreiz iešāva aģentam galvā.

Nedaudzie brīvībā palikušie bandīti no bailēm galīgi zaudēja prātu un metās uz visām pusēm kā pārbiedētas aitas, kas sadzirdējušas vilku gaudošanu. Dažus noķēra gani, par kuriem viņi agrāk tik bieži bija ņirgājušies; saskaņā ar paražu, kas šai apvidū bija saglabājusies vēl no bronzas laikmeta, viņus sasēja un iemeta dziļās aizās, lai viņu radinieki nevarētu atrast līķus un «mirušā klātbūtnē» zvērēt asinsatriebību. Tai laikā jebkuru svešinieku, kura uzvedība šķita aizdomīga, varēja noturēt par bandītu un ātri un klusi novākt pie malas. Divus vīrus, kas ieradās Monreāles slimnīcā ar šāvienu brūcēm un nevarēja saka-rīgī paskaidrot, kā viņi tās ieguvuši, slepeni pārveda uz Korleoni, uz slavenā profesora — godavīra Di Andže-lisa — klīniku, un tur narkozes iespaidā abi izlaida garu. Pie kāda cita godavīra nakts vidū ieradās skaistais un bezbailīgais Kučinelli un ar mašīnpistoli rokā ļoti laipni palūdza saimnieku iedot viņam naudu, pārtiku un mašīnu, un tūliņ arī tika apgādāts uz vislabāko. Bet viņš nepaguva nobraukt ne desmit jūdžu, kad divdesmit mārciņu dinamīta saārdīja sīksīkos gabaliņos gan mašīnu, gan viņu pašu, tā ka sērojošiem vecākiem palika tikai viena plauksta un pāris asiņainu zābaku, ko ielikt zārkā.

Tiem bandītiem, kuri gāja bojā no nepielūdzamo ienaidnieku rokas, patiesībā bija laimējies, jo četriem vīriem, kurus Džentīle sazāļoja un nodeva policijai, kā arī pārējiem, kurus policijai pašai izdevās notvert, pratināšanu laikā sašķaidīja dzimumorgānus, turklāt, ja policistiem šķita, ka pratināmais izturas augstprātīgi, tam ar karoti atlauza vaļā muti un piebāza pilnu ar izkārnījumiem.

Gandrīz visi bandīti agrāk bija bijuši vienkārši zemnieku puiši, tikai pārāk drošsirdīgi un apņēmīgi, lai paciestu okupācijas postu un pazemojumus. Kalnos viņi bija cīnījušies kā bruņinieki, atjautīgi un pārdroši; tomēr ar laiku pastāvīgā sasprindzinājuma ietekmē viņi bija deģenerējušies un viņu vīrišķība bija pārvērtusies par zvērisku niknumu. Tagad pēc lielākām vai mazākām mokām viņus, vienalga, gaidīja nāve. Pēdējie trīs bandīti, gandrīz mēnesi slēpdamies no vajātājiem nevienā kartē neatzīmētajās Strasetas alās, nogalināja karabinieru kaprāli, kuru viņi bija turējuši pie sevis kā ķīlnieku, ūn apēda viņa ciskas. Par sodu viņi tika sasieti, aplieti ar benzīnu un pēc tam mudināti bēgt; pēc brīža vajātāji viņus panāca un sāka sviest uz viņiem degošus sērkociņus.

Mesīnu, kurš par visu notiekošo nekā nezināja, policijas priekšnieks Mankūzo aizsūtīja uz Kastelvetrāno gaidīt lidmašīnu — tai it kā vajadzēja nogādāt bandītu vadoni uz ārzemēm. Vienu dienu pirms noliktā laika Mankūzo speciāli atbrauca piecdesmit jūdzes no Palermo atvadīties. Viņš bija paņēmis līdzi grozu ar pārtiku un glītu prostitūtu no galvaspilsētas vislabākā publiskā nama; vakarā visi trīs mielojās ar ceptiem strazdiem un Parmas šķiņķi, klāt piedzerdami Orvjētas vīnu. Pēc vakariņām abi vīrieši pa kārtai gulēja ar prostitūtu. No aizkustinājuma šņukstēdams, Mankūzo atzinās Mesīnam, ka mīlot viņu vairāk nekā savu miesīgo dēlu, un gluži melots tas nebija, jo tais divos gados, kamēr tūkstoš policistu viņa vadībā bija kā-paļājuši pa kalniem veltīgā cerībā notvert bandītus, šis Mesīna tiešām bija kļuvis par viņa dzīves sastāvdaļu. Kad Mankūzo divos no rīta aizbrauca, Mesīna bija galīgi pilnā, un vēl pēc stundas, kad Sardi ieradās paveikt darbu, par kuru viņam bija apsolīta tik laba alga, viņa brālēns jau krāca atzveltnes krēslā.

Neraugoties uz visiem solījumiem, Sardi arestēja, un drīz viņš cietumā nomira. Viņa nāve nevienu nepārsteidza, bet, lai šādu iznākumu nodrošinātu, bija vajadzējis krietni pastrādāt. Bandīts bija atklāti paziņojis savu nodomu tiesā visu izstāstīt un tādēļ baidījās, ka viņu var apklusināt pirms laika; no barības, ko viņam ienesa kamerā, viņš neēda ne kumosu, iekāms nebija to pārbaudījis, pabarodams kaķēnu, ko viņam bija atļauts turēt. Ilgi gaidītā izdevība radās, kad paasinājās Sardi plaušu kaite. Ārsts parakstīja viņam kādu pazīstamu patentētu līdzekli. Kad pudelīti atnesa, Sardi to uzmanīgi aplūkoja, tad norāva zīmogu, iedzēra vienu malku un tūlīt pat iekliegdamies nokrita zemē. Pēc pusstundas viņa vairs nebija.

Kad policijas priekšnieks Mankūzo tai pašā dienā iznāca no alus zāles «Venēcija», kur viņš bija izdzēris mazītiņu kafijas tasīti un apēdis divus mandeļu cepumus, viņam uz ielas uznāca sirdslēkme, un viņš nomira ātrās palīdzības mašīnā pa ceļam uz Santandželo slimnīcu. Izmeklētājs, kura uzdevums bija noskaidrot nāves apstākļus, nekādi nevarēja saprast, kāpēc parasto desmit minūšu vietā mašīna bija braukusi uz slimnīcu veselu stundu. Pēc nedēļas karabinieru vienības komandieris pulkvedis Foska, kurš cīņā pret bandītiem bija sadarbojies ar Mankūzo, pakrita ejoša tramvaja priekšā, jo viņu pēkšņi bija ķērusi trieka. Palermo kafejnīcu un bāru apmeklētāji daudz par to runāja, brīnījās, kā tāds jauns un spēkpilns vīrietis var mirt ar trieku, taču drīz šo notikumu aizmirsa. Sai laikā Marko darbavietā biežāk atskanēja telefona zvani un viņš biežāk devās uz pilsētu.

Tomēr pie dzīvības vēl bija palikusi pati galvenā persona — draudīgais Džentīle, kas savā mūžā bija izbraucis no fermas ne vairāk par piecām sešām reizēm. Beidzot viņš tomēr sadomāja aizbraukt uz Mjēru, jo kārdinājums bija pārāk liels — kāda Kollo mītiņā bojā gājuša vīra atraitne pārdeva kazu ganāmpulku. Pēc kara maki visiem bija tukši un cenas turējās zemas, turklāt Džentīle cerēja, ka vēsts par viņa ierašanos atbaidīs visus pārējos pircējus. Džentīle aplūkoja kazas, noteica savu cenu un apsēdās ēnā pie viena no kafejnīcas galdiņiem; kafejnīca atradās tai pašā laukumā, kur pirms dažām nedēļām zemnieki bija pulcējušies zem karogiem, lai dotos uz Kollo. Turpat blakus bērni vizinājās karuselī; tālumā, miglā tīti, pacēlās liktenīgā Picutas kalna apveidi. Un šeit — vismaz simt cilvēku acu priekšā — pie Džentīles pienāca kāds svešinieks, paraudzījās uz fotogrāfiju, ko turēja rokā, un, izvilcis no kabatas lielkalibra revolveri, ar piecām lodēm sašāva Džentīlem galvu un krūtis. Policija nespēja atrast nevienu liecinieku, kas būtu redzējis, kā tas notika, vai vismaz dzirdējis šāvienus, — šo faktu avīzes atzīmēja ar gurdu sarkasmu. Fotoattēlos bija redzams ar segu apklātais ķermenis un asiņu straumītes uz bruģa akmeņiem. Pēc divām dienām tās pašas avīzes rakstīja par Džentīles bērēm: par jūdzi garo mašīnu rindu, ziedu klēpjiem un parlamenta deputāta teikto kapa runu. Pēc tam arī šis notikums pamazām vien aizmirsās. Tais laikos šādas lietas atgadījās apmēram reizi nedēļā.

Pēdu dzēšana, tā saucamā «tīrīšana», noritēja ātri un gludi — pat mēnesis nebija pagājis kopš Marko satikšanās ar Bredliju, kad septembra beigās tā jau tika sekmīgi pabeigta. Par labi veikto uzdevumu dons K. pateicās Marko savā īpatnējā veidā. Kamēr Marko ne domāt nedomāja par jebkādu atzinību vai apbalvojumiem, pie viņa vienu dienu ieradās Taljaferri un nodeva sveicienus un laba vēlējumus «no kādas godājamas personas». Pēc tam viņš ieteica Marko nopirkt pēc iespējas lielāku zemes gabalu Palermo nomalē, kur beidzās dienvidu rajona grausti. Sai teritorijā jau sen Bija pilsētas atkritumu izgāztuve, jo tika uzskatīts, ka neko citu ar to nevar iesākt; taču nedēļu pēc tam, kad Marko par smiekla naudu bija nopircis desmittūkstoš kvadrātmetru nederīgas zemes, pilsētas valde piepeši paziņoja, ka tieši tur tuvākajā laikā paredzēts sākt rūpniecības objektu būvi. Nākamajā dienā Marko pārdeva savu zemi par piecpadsmit reizes augstāku cenu, nekā bija nopircis. Vienu desmito daļu peļņas viņš ziedoja bāreņu patversmei — ne jau tādēļ, lai vēl vairāk izceltos dona K, acīs, bet vieņkārši tādēļ, ka godavīram tā pieklājās.

Tai atzīmētu šo notikumu, Marko sarīkoja sev un Terē-zai ekskursiju uz jūrmalas pilsētiņu Mondello, jau iepriekš pasūtīdams galdiņu slavenajā restorānā «Zu Tanu». Sicīlijas kādreizējās greznības piemineklis — pa pusei pils, pa pusei mošeja — lepni slējās augšup no tamarisku krūmiem pakavveidīgā liedaga vienā galā. Ar zirgu pajūgu «Zu Tanu» bija sasniedzams no Palermo vienā stundā; agrākajos laikos uz šejieni bija braukuši grāfi un hercogi ar savām kurtizānēm, lai, iestiprinājušies ar omāriem un iekvēlinājuši asinis ar šampanieti, nodotos mīlai daudzajās chambres privees. Tagad ar plīšu, marmora eņģelīšiem un apsūbējušiem zeltījumiem rotātajās telpās valdīja stingri diskrēta atmosfēra. Katrs apmeklētāju pāris sēdēja dziļā nišā pie sava galdiņa, kur tam bija ierādīta vieta, sarunājās klusi, ar citiem nebiedrojās un redzēja tikai to, ko vajadzēja redzēt. Šurp bieži brauca Godājamās Sabiedrības locekļi, kad viņiem sagribējās romantisku piedzīvojumu.

īpašs «Zu Tanu» programmas numurs bija peldmājiņas, kas šeit stāvēja vēl no tiem laikiem, kad jūras peldes tikko bija nākušas modē. Tolaik tām priekšā bija jūguši zirgus; kad zirgs bija ievilcis grezni iekārtoto mājiņu pāris pēdu dziļumā, viesis nokāpa dažus pakāpienus zemāk un, neviena nenovērots, apmērcēja rokas un kājas jūras ūdenī. Kopš divdesmito gadu sākuma zirgus vairs neizmantoja, taču dažas izļodzījušās peldmājiņas vēl bija palikušas — par lielu prieku mīlniekiem, kas izīrēja tās vienam vienīgam gluži noteiktam mērķim.

Romantiskā ceļojumā uz «Zu Tanu» peldmājiņas īrēšana bija gandrīz obligāta; Marko deva viesmīlim zīmi, nepārprotami norādīdams, ko viņi vēlas, taču viņu gaidīja vilšanās: visas labākās peldmājiņas jau bija aizņemtas, un vienīgā palikusī izskatījās diezgan nožēlojama. Tā bija šaura un tumša, ar dīvāniņu, kura atsperes no gadsimtu ilgas, nesaudzīgas darbināšanas bija stipri cietušas. Terēza bija pēdējā grūtniecības mēnesī, vēders viņai bija kā kalns un kustības — smagnējas un lēnas; šī iemesla dēļ un vēl tādēļ, ka Marko paturēja prātā Belo-meti brīdinājumus, dzimumakts varēja notikt tikai neveiklā un necienīgā pozā. Tomēr šīs grūtības, kā arī atrašanās pussabrukušajā peldmājiņā ar tās romantisko gaisotni viņus tikai vēl vairāk uzbudināja, un, kad Terēza, vispirms pamēģinājusi atgulties sāniski, beidzot notupās ar ceļiem uz jocīgā dīvāniņa, viņas kustībās un kliedzienos izpaudās neviltota kaisle.

Pārdomādams šīs dienas notikumus, Marko vēlāk secināja, ka tieši šais peldmājiņā pavadītajās stundās viņa sieva, kurai tik tikko bija apritējuši piecpadsmit gadi, bija atvadījusies no bērnības un kļuvusi par pieaugušu sievieti. It kā starp citu viņš bija ieminējies, ka viņu dzīvē pavisam negaidīti ir noticis kaut kas tāds, kā dēļ viņu pašu un gaidāmā bērna nākotni var uzskatīt par nodrošinātu; drīz viņi varēs izvākties no vecā grausta šaurajā ieliņā un sākt pavisam citādu dzīvi. Un Terēza, neko nevaicādama, bija jau sākusi pārspriest, kāda būs šī dzīve jaunajos apstākļos.

Tāpat kā visus citus zemniekus, kas dzimuši starp Sicīlijas klintīm un tuksnešiem, Marko un Terēžu pastāvīgi nomāca pusneapzināts nemiers, bailes no visādām nelaimēm un vientulības, un no šīm bailēm viņi centās atbrīvoties kā mācēdami. Pagātnes šausmu un tagadnes nedrošības dzīti, zemnieki pirmajā izdevīgajā gadījumā bēga no saviem kalnu ciemiem uz apriņķa pilsētiņu, kur viņiem vairs nebija jābaidās no katra huligāna un rīkļurāvēja, turklāt viņu galamērķis vienmēr bija galvaspilsēta Pa-lermo ar tās ļaužu pilnajām ielām un trīs dažādu veidu kārtības sargiem. Līdzīgi Marko, kas savā būtībā allaž bija palicis zemnieks ar neizdeldējamas verdziskas padevības gēniem asinīs, ikviens vīrietis nemitīgi centās nodrošināties ar draugu sirsnību un atbalstu, centās nodibināt arvien jaunas un jaunas pazīšanās, lai pulcētu ap sevi uzticamus ļaudis un tādus, kuri ir viņam pateicību parādā, nekad neatteicās kļūt draugu bērniem par krusttēvu un savējos izprecināja tā, lai iegūtu vēl vairāk draugu. Līdzīgi Terēzai, kura jau no bērna kājas bija iepazinusi bailes un bija redzējusi, kā jācieš vājiem un neaizsargātiem, ikviena sieviete gribēja izaudzināt savus dēlus par stipriem vīriem, kas kļūtu par advokātiem, mācītājiem vai politiķiem. Nežēlīgajā cīņā uz šīs bada zemes par uzvarētāju kļuva tas, kurš spēja uzcelt ap savu ģimeni cietokšņa valni, aizsargājot to no pārējās pasaules. Tādi vīri bija ne vien stipri, bet arī krietni — ne velti spēks un krietnums sicīliešu dialektā tiek apzīmēts ar vienu un to pašu vārdu. Tādēļ dons K-, kurš bija visstiprākais, tika uzskatīts arī par viskrietnāko; viņa galvu apvija varas dzelžaini spīdošais oreols. Ar vārdiem «vājš» un «nekrietns» šeit arī saprata gandrīz vienu un to pašu. Ja sicīliešu sievietei deva iespēju izvēlēties sev vīru, viņa izvēlējās tā, kā to dara afrikānietes; nevis izskatīgu, bet gan tādu, kas spētu aizsargāt viņas bērnus un viņu pašu. Terēza bija instinktīvi nojautusi Marko akmenscieto zemnieka raksturu un pat tad, ja viņš būtu bijis punduris, būtu precējusi viņu, nevis kādu gļēvu skaistuli, kas nespēj cīnīties par savas ģimenes labklājību.

6

Nākamajā mēnesī ģimenes labklājībai tika likti droši pamati. Viņi pārvācās uz jaunu dzīvokli elegantajā Akva-santas rajonā — ar Taljaferri palīdzību Marko to bija nopircis par divām trešdaļām prasītās cenas. Tas atradās jaunā dzīvojamo namu blokā, kur mājām bija lifti, milzīgi logi un katrā kāpņu laukumiņā spļaujamtrauki — gluži kā svētā ūdens fontāniņi, priekšnamu grīda bija izlikta ar marmoru, netrūka arī peldbaseina un rotaļu laukuma bērniem, un durvju sargs, uzrunādams īrniekus, lietoja vienskaitļa trešo personu — pieklājības formu, kas pēc Musolīni gāšanas atkal bija atļauta. Jaunajā dzīvokli bija par divām istabām vairāk, nekā viņiem bija vajadzīgs, un Marko ar Terēžu norunāja, ka tūlīt pēc bērna piedzimšanas vēlreiz mēģinās pierunāt savas mātes, lai tās pārnāk dzīvot pie viņiem. Marko loloja sevišķi siltas jūtas pret savu sievasmāti, kura vēl arvien dzimtajā ciematā Pjopo darināja mežģīnes. Uzzinājis, ka viņa brālis Paolo grib Kampamāro ciemā pirkt garāžu, Marko aizsūtīja tam dāvanu — divsimttūkstoš liru. Viņš iestājās par biedru trīs klubos un divās labdarības organizācijās. Nopirka jaunu mašīnu — «Lancia Augusta» un brīvo laiku pavadīja, regulēdams tās motoru. Mēneša beigās Santan-dželo slimnīcā piedzima viņu pirmais bērns.

Divas dienas pēc šī notikuma piezvanīja Bredlijs — viņš atkal vēlējās Marko satikt.

■— Vispirms sirsnīgi apsveicu tevi, Marko. Tie tik ir jaunumi! Dēls! Nu lieliski. Ceru, ka abi ir veseli un žirgti?

— Paldies, mister Bredlij, viņi jūtas ļoti labi. Viss ir pilnīgā kārtībā. Dzemdības ilga tikai divas stundas.

— Vareni, tas ir vareni! Kā jūs viņu sauksiet?

— Amedeo.

— Skaists vārds! Amedeo... Tāds neparasts. Man patīk. Lieliski, Marko, lieliski! Man tāds prieks par jums abiem.

Viņi atkal sēdēja La Favorīta parkā, šoreiz kādā aizmirstā nostūrī pie strūklakas, kura vairs nedarbojās; no ūdens, kas aizplūda kaut kur sāņus, gaisā vēdīja tāda kā siltumnīcas smarža.

— Es braucu projām, Marko, tāpēc arī gribēju tevi satikt, — Bredlijs teica. — Nākamnedēļ braucu uz štatiem. Gribēju no tevis atvadīties.

— Bet jūs taču vēl atbrauksiet pie mums, mister Bred-lij?

— Nezinu gan, Marko. Diez vai es atgriezīšos. Man šeit vairs nav ko darīt — šeit dzīve iegājusi parastās sliedēs.

— Man bija ļoti patīkami strādāt ar jums, mister Bred-lij. Tagad jutīšu, ka man jūs trūkst.

— Paldies, Marko. Atļauj tev kaut ko atklāti pajautāt. Kā tev pašam īsti klājas? Dzirdēju, ka bāze esot slēgta. Kā tu tagad izmanto savus daudzpusīgos talantus?

— Ceru drīzumā iekārtoties kādā nekustamu īpašumu pārdošanas sabiedrībā.

— Vai tas tevi apmierinās?

Jautājums tika izteikts diezgan izsmējīgā tonī, un Marko negribēja pieļaut, ka nozākā viņa jauno profesiju.

— Vismaz tā ir pārmaiņa. Iemācīšos daudz ko noderīgu

— Pēdējā laikā šeit ir kļuvis tik mierīgi. Nenotiek vairs nekā interesanta, — Bredlijs turpināja. — Un liela pateicība par to pienākas tev, Marko. Ir pagājuši tie laiki, kad avīzēs to vien lasījām: kāds atkal nolaupīts, Mesīna atkal uzspēris gaisā kādu policijas iecirkni. Tu paveici milzu darbu.

1— Mani nopelni ir gaužām niecīgi.

— Es jau nu gan zinu, kādi tie ir. Un arī par šiem notikumiem es varbūt zinu vairāk, nekā tu domā. Par sanākšanām aiz slēgtām durvīm... kāda cienījama pilsoņa mājā... kura vārdu mēs 1-abāk neminēsim, Marko, labāk neminēsim. Nu un kas par to? Rezultāti ir acīmredzami.

— Reiz jūs stāstījāt, ka jums tur, štatos, draudējušas nepatikšanas. Kāds senators esot sācis interesēties ... Kas tur beidzot sanāca?

— It nekas. Apklusa pats no sevis. Es jau zināju, ka tā būs — ja viss notiks, kā mēs bijām paredzējuši.

— Tas ir patīkami. Jūs droši vien jūtat atvieglojumu, ka viss laimīgi beidzies.

— Atvieglojumu? «Atvieglojums» nav īstais vārds. Jāatzīstas, Marko, tas nudien bija bīstams moments! —

Bredlijs tēlotās šausmās saviebās un atmeta ar roku, it kā būtu apdedzinājis pirkstgalus verdošā ūdenī. Un atkal šis žests — viens no daudzajiem, ko viņš bija pārņēmis no itāliešiem, — bija nevietā, jo tas bija neapoliešu un Sicīlijā izskatījās mazliet dīvaini. — Bet tā jau ir pagātne, — viņš turpināja. — Mums jādomā par nākotni, Marko, un nākotne solās būt aizraujoša. Viegli gan nebūs, ar to rēķinies. Protams, es nerunāju par Sicīliju, tā jau ir noiets ce]a posms. Es runāju par Berlīni, par Latīņameriku. Par Tālajiem Austrumiem •— agrāk vai vēlāk arī tiem’pienāks kārta.

— Lai tur dara ko darīdami, ka tikai mani liek mierā.

— Diez vai tā ir pareiza attieksme, Marko. Vecs vīrs tā varētu runāt, bet jaunam cilvēkam ir aktīvi jāpiedalās notikumos. Uz spēles taču ir likta cilvēces nākotne. Rietumu kultūra un demokrātija ir apdraudēta — vai tevi tas nemaz nebiedē?

— Ja gribat, lai saku jums atklāti, — nē, mister Bred-lij, nebiedē vis. Es esmu pārāk mazs cilvēciņš, lai par to raizētos. Lai par to domā citi.

Negaidot Bredlijs itin kā pēkšņā satraukumā satvēra Marko aiz pleca. Arī šis žests sarunā ar sicīlieti bija nepiemērots, jo sicīlieši — ja neņem vērā īpašus gadījumus — mēdz ieturēt distanci. — Tu ej bojā, Marko! Šeit nav tava īstā vieta!

—- Ļoti žēl, ja jums tā liekas, mister Bredlij. Bet kā nu ir, tā ir.

— Un ko tu teiktu, ja es aicinātu tevi braukt man līdzi uz štatiem?

— Jūs jokojat, mister Bredlij.

— Nebūt ne. Mans priekšlikums ir vairāk nekā nopietns. Es gribētu, lai tu strādā mūsu organizācijā.

— Piedodiet, bet tas ir gluži neiespējami. Šeit ir mana ģimene, visa mana dzīve.

— Nesteidzies ar galīgo lēmumu. Man nemaz nevajag, lai tu tūlīt atbildētu «jā» vai «nē», galvenais — padomā. Materiālā ziņā tu neko daudz neiegūsi, tomēr salīdzinājumā ar šejienes grūtībām dzīve pie mums, štatos, rādās tīri jauka. Tavai sievai pie mums patiks, to nu es skaidri zinm Un, kad paaugsies dēls, varēsi sūtīt viņu labā skolā. Aprunājies ar Terēžu, ko viņa par to saka. Bet varbūt mums visiem trim derētu sanākt kopā?

— Es nudien nesaprotu, mister Bredlij, kā es jums varētu noderēt. Es gan tagad mācos juridiskajā fakultātē, vakara nodaļā, bet paies daudz gadu, iekāms es saņemšu diplomu, ja vispār to saņemšu. Turklāt Savienotajās Valstīs likumdošana ir pavisam citāda — un man būtu jāsāk atkal viss no gala.

—- Mūs interesē tavi īpašie talanti, Marko, — tu taču lieliski zini, par ko es runāju. Nesteidzies, padomā labi. Līdz manai aizbraukšanai vēl ir daudz laika, tā ka pie šīs tēmas mēs vēl varam atgriezties. Pajautā pats sev: vai tiešām tu gribi visu mūžu šajā klusajā pilsētiņā kvernēt pie rakstāmgalda? Vai tad tu negribi atrasties notikumu centrā?

— Es katrā ziņā apdomāšu jūsu priekšlikumu un parunāšu par to ar Terēžu, kaut gan neticu, ka mēs varētu izšķirties par tādu soli, — Marko atteica. — Mums abiem ir mātes, turklāt vēl brāļi un māsas. Mēs nevaram viņus visus atstāt. Nupat es Akvasantā nopirku jaunu dzīvokli. Ir vēl daudz draugu, radinieku, kuriem jāpalīdz... Šķiet, ka es jau tūlīt varu atbildēt: par šādu lēmumu nevar būt ne runas.

— Vienalga, pāris dienu par to vēl padomā, — sacīja Bredlijs. — Es tev vēl šonedēļ piezvanīšu.

Tieši no satikšanās ar Marko Bredlijs devās uz savu veco mītni Izidoro Karini ielā, kur viņa pēctecis Alistērs Fērgusons vienā nedēļā bija visu apgriezis ar kājām gaisā. Kā jau ģenerālis bija solījis, tas bija cilvēks ar cietu raksturu un «reālistisku» attieksmi. Eiropā Fērgusons bija ieradies pirmoreiz, un viss ap viņu un viņā pašā bija jauns un svaigs, arī karaskolā iegūtais možais, jauneklīgais cinisms, ko viņš rādīja atklāti kā labā veikalā pirktu uzvalku. Viņam bija mūsdienīga Ņujorkas štata jaunekļa seja — ar augstiem vaigu kauliem kā mongolim, platām, gaišām uzacīm, smaida krunciņām ap acīm un maigiem, gludiem vaigiem, kuros vēl rotājās zēnisks sārtums. Lai gan pie savrupmājas ieejas pastāvīgi dežurēja itāliešu kareivis un apmeklētājiem pirmajā stāvā pie barjeras bija jāuzrāda caurlaide, Fērgusons bija licis pierīkot savām durvīm sarežģītu atslēgu, un jaunā, visu apbrīnotā automātiskā kartotēka, kura aizņēma trešdaļu kabineta, arī bija aizslēdzama.

- Viņš negrib, — Bredlijs paziņoja. 1— Kā es arī biju gaidījis.

— Kāda iemesla dēļ?

— Iemesls? Viņam jau tagad klājas lieliski. Viņam ir jauna sieva, bērns, pieklājīgi ienākumi, zināms sabiedriskais stāvoklis. Kādēļ lai viņš to visu pamestu un pievērstos dzīvei, kas — teiksim atklāti — nesola ne mazāko drošību?

— Tiešām, kādēļ gan?

— Viņš nav tik naudaskārīgs kā mūsējie. Daudz ko no tā, pēc kā citi tiecas, viņš jau ir sasniedzis,

— Pat vairāk.

— Un, lai cik dīvaini tas izklausītos, sicīlieši nebūt nav piedzīvojumu meklētāji.

Bredlijs pārlaida ar roku Fērgusona jaunajam rakstāmgaldam, kas tikko bija atvests pāri okeānam un izplatīja telpā mākslīgās ādas smaku. Es esmu tikai divreiz vecāks, viņš nodomāja, bet mūs šķir vesels mūžs. Amerikāņi kļūst arvien amerikāniskāki, un, kad šis jauneklis, prasmīgi nomaskējies — kā viņam pašam savā naivumā liksies — neuzkrītošā lētas drēbes, vienkārša piegriezuma itāliešu uzvalkā, izies Palermo ielās, viņa tautība un nodomi katram būs skaidri jau pa gabalu. Nākamajā dienā pēc Fērgusona ierašanās Bredlijs viņu bija pārbaudījis, un pārbaudes rezultāti izrādījās apmierinoši.

«Karabinieri ir noķēruši vienu aizdomīgu tipu,» viņš nevērīgi teica, «un taisās šķaidīt viņam pautus,»

«Patiešām?»

«Jā. Es domāju — varbūt tu gribi paskatīties. Viņi domā, ka desmit sekunžu laikā viņš pateiks visu. Mēs varam no viņiem šo to mācīties. Pasaule nudien nekļūst labāka. Mūs vēl gaida grūts darbs.»

Viņi bija klāt šai procedūrā; aizdomās turētais ātri vien atzinās. Bredlijs gan nebija šādu skatu cienītājs, taču, sasprindzinot gribasspēku, viņam izdevās neko nedzirdēt un nejust. Fērgusons pēc tam izskatījās mazliet bālāks, bet citādi tikpat mierīgs kā vienmēr.

«Laikus iegūta informācija var glābt simtiem un tūkstošiem cilvēku dzīvību,» Bredlijs pamācīja. «Es pats savā darbībā vienmēr esmu turējies pie kristietības principiem. Tikai man šķiet, ka ļaunu nevar apkarot ar labu.»

«Vai tas puisis atveseļosies?» Fērgusons bija uzsvērti nevērīgā tonī apjautājies.

«Droši vien. Lai gan tāds vīrietis kā agrāk viņš vairs nebūs.»

•— Vai šis Ričone mums ir tik vajadzīgs? — Fērgusons Ingad jautāja.

— Būs vajadzīgs — agrāk vai vēlāk. Viņš ir izcils tak-llķis. īsts meistars dažādu operāciju sagatavošanā. Mest-uns likvidēšana bija patiesi augstas klases darbs. Viss bija Izdomāts līdz pēdējam sīkumam.

— Bet vai pie mums viņš savas īpašās spējas varēs r-ekmīgi izmantot? Es gribu sacīt — neierastos apstākļos?

— Tev šķiet, ka mūsu apstākļi sicīlietim liksies neienīsti? Jāsmejas! Viņš jutīsies kā zivs ūdenī.

— Un ko jūs tagad iesāksiet? — Fērgusons jautāja.

— Nezinu. Jāpadomā. Gribētos tomēr viņu dabūt, ja līkai varētu izgudrot, kādā veidā. Dons K. droši vien vālētu palīdzēt.

— Vai viņš to darīs?

— Gan jau darīs — kad es viņu mazliet piežmiegšu.

— Un ko teiks Ričone, kad viņu pret paša gribu aizraus no šejienes projām?

— Tad jau redzēsim. Vēl tas nav noticis.

Kādu brīdi Fērgusons mazliet sastostījās, vēl īsti nepārvaldīdams modernos dienesta izteicienus un meklēdams piemērotāko. — Vai tas bija viņš, kurš... padarīja nekaitīgu Džentīli?

— Viņš pats? Nu, protams, nē. Mums ir darīšana ar smalkāku speciālistu. Viņš gan izdarīja ko citu — to es skaidri zinu: pačukstēja vienam no Mesīnas tuviniekiem, ka viņu slavenā radagabala suņa nāvē ir vainojams tieši Džentīle un neviens cits.

— Neraugoties uz to, ka Džentīle bija Sabiedrībā un lātad teorētiski neaizskarams?

— Parastos apstākļos viņš varbūt patiešām būtu neaizskarams, bet, redzi, zēns bija izaudzis par lielu un sāka Iraucēt. Droši vien sapulcējās un nosprieda, ka viņam japazūd.

Pāris reižu nervozi pabakstīdams ar pirkstu, Fērgusons beidzot nospieda savas automātiskās kartotēkas pogu; atvērās kāda atvilktne, iedūcās elektrisks mehānisms, un dienas gaismā izslīdēja aktu vāku rinda. Konstatējis, ka vāki ir tukši, Fērgusons sadrūma.

—* Kur jūs visas šīs ziņas izrokat?

— Man ir sakari. Aprunājos ar kādu slavenību, kas, slarp citu, pavisam nesen iznācis no Danemoras cietuma.

— Vai tiešām ar Spinu?

— Nu kā tad. Dons K. ielūdza viņu uz vēsturisko Mon-reāles apspriedi, kurā pieņēma lēmumu par Mesīnu.

— Kāpēc viņš mums palīdz? Mēs gan viņu palaidām vaļā, bet ar to arī esam norēķinājušies. Viņš mums nebūt nav pateicību parādā.

— Patlaban nav, bet viņš domā par nākotni.

— Vai es drīkstu zināt ko vairāk?

— Tikai mazliet. Es cenšos turēties pie vecā likuma: jo mazāk par kaut ko runā, jo labāk. Spina droši vien cer, ka mēs viņam kādreiz varētu palīdzēt. Vai tava ziņkārība ir apmierināta?

— Es gribētu viņu satikt, — Fērgusons teica.

Bredlijs papurināja galvu. — Nekas neiznāks. Viņš ir

patīkams, bet ļoti atturīgs cilvēks. Mēs esam veci draugi — dažreiz satiekamies, iedzeram kopā kafiju, papļāpājam, bet vispār viņam labāk patīk turēties savrup.

— Džons Lokatelli arī piedalījās šai operācijā kopā ar jums, vai ne?

— Jā, kādu laiku mēs strādājām kopā.

— Kā jums šķiet, kāpēc viņš tā izdarīja?

— Laikam neizturēja nervi.

— Vai jūs arī domājat, ka ir gļēvulīgi izdarīt pašnāvību?

— Nē. Tā es nekad neesmu domājis, — Bredlijs atteica. — Vienkārši viņš šādam dzīvesveidam bija kļuvis par vecu. Viņa nervi droši vien vairs nevarēja panest tādu slodzi un sasprindzinājumu. Var būt arī, ka šis tas no pieredzētā viņu pārāk satrieca. Ko mēs varam zināt.

— Viņš bija jauks cilvēks. Es ar viņu iepazinos Centrā. Viņš mums lasīja lekciju.

— Jā, viens no labākajiem, — Bredlijs piekrita. — Tikai viņš bija jūtīgs, pārāk jūtīgs mūsu darbam. Varbūt esi dzirdējis par lielo vienošanos ar Musolīni, ko viņš gandrīz panāca. Mēs visi ļoti cienījām un apbrīnojām Lokatelli. Manuprāt, viņam gluži vienkārši neizturēja nervi.

— Viņš bija ideālists līdz pašām beigām, — Fērgusons pateica un tūliņ saviebās. Viens vārds no tās pasaules, no kuras viņš bija atteicies, bija pasprucis viņam pār lūpām. — Tāds .,. lādzīgs, — viņš izlaboja.

— Lokatelli atļāvās tādu greznību kā personiskā sirdsapziņa, — sacīja Bredlijs. — Un tā nu iznāca, ka viņš it kā staigāja ar to gar bezdibeņa malu. Tad jau daudz labāk ir atdot to valstij glabāšanā! — Abi vīri iesmējās.

— Viņš varbūt nespēja pārdzīvot, ka piekrāpa Džen-tīti, — Fērgusons minēja.

— Iespējams, ka tev taisnība. Viņš bija vienkāršs kareivis un vadījās no agrāko laiku priekšstatiem.

— Centrā mums stāstīja par šādiem gadījumiem.

— Par kādiem gadījumiem?

— Nu, piemēram, kā šis gadījums ar Džentīli.

— Vai tad par to vēl arvien runā?

— Tās ir mūsdienu leģendas, — Fērgusons atteica. —• Noklausies tās un aizmirsti, jo īsti nespēj tām ticēt. Un tad pēkšņi nonāc tādā vietā, kur viss izrādās patiesība. Es pastudēju lietas, ko jūs man iedevāt par vendetām. Taisni neticami. Ka četrpadsmit gadus vecu zēnu var nošaut par to, ko viņa tēvs izdarījis vēl pirms viņa piedzimšanas. Kā sicīlieši to spēj?

— Viņi ir citādi nekā mēs.

— Es atrodos šeit tikai tāpēc, ka netiku uz Parīzi.

— Es zinu.

— Bet jums šeit patīk, vai ne?

— Jā.

— Un kas šeit ir tik jauks, ja drīkst vaicat?

— Kas te ir jauks? Nezinu. — Kādiem vārdiem lai izteic šīs neskaidrās izjūtas, kas saplūdušas visas kopā? Kā lai apraksta sirds iepukstēšanos, ieraugot tīro debesu zilgmi virs baltas pilsētas, marmora grifus, raženos eņģeļus, palmu robainos siluetus un melnīgsnējās sejas, pamanot pazemes avota smaržu parkā un Kristu, kas lūkojas pār domīgi smaidoša arhibīskapa plecu? — Viss, ko mēs cienām, ir sācies ne tikai Atēnās, bet arī šeit, — Bredlijs atbildēja, domās piemetinādams: un es palīdzēju to glābt. Es to aizstāvēju. — Tev vajadzētu aizbraukt uz Sirakūzām.

— Ar lielāko prieku! Sai pilsētā man metas nelabi, — atteica Fērgusons.

— Mēs runājām par to, ka sicīlieši ir citādi, — Bredlijs turpināja. — Kristieši viņi nav, bet viņiem ir sava reliģija. Viņi dzīvo saskaņā ar vecajām paražām. Viņiem ir mazāk garīgu saišu ar līdzcilvēkiem nekā mums, bet šīs saites ir stiprākas. Ja sicīlietis ir nostājies tavā pusē, tad būs tev uzticīgs līdz pēdējam. Tieši tādēļ es gribētu iegūt Marko. Gan pienāks reize, kad viņa talanti mums būs kā punkts uz «i».

Diez, kas slēpjas aiz šī smaida, minēja Fērgusons. Dzimtenē viņu bija brīdinājuši, ka Bredlijs ir visādu avantūru cienītājs un dažbrīd šauj pār strīpu. Pagaidām

viņam viss gāja gludi, taču nebūtu brīnums, ja kādu dienu viņš ar briesmīgu blīkšķi izgāztos. Fērgusons juta, ka viņu teju, teju ievilks kādā no tām nežēlīgajām milzu afērām, kas bija Bredlija karjeras pamatā.

— Ja jums tomēr vajadzēs griezties pie dona K., ko viņš, pēc jūsu domām, iesāks?

— Radīs apstākļus, — Bredlijs atbildēja, priecādamies par savu māku izteikties netieši. — Viņš varētu, piemēram, darīt zināmu Džentīles tuviniekiem, kurš organizēja šī cilvēka novākšanu. Protams, es ne mirkli neapgalvoju, ka tas notiks tieši tā, bet, ja notiktu, — kā tev šķiet, vai Marko šeit vairs būtu palikšana?

Fērgusona acis apbrīnā bija iepletušās platas jo platas. Lūk, Makiavelli cienīga spēle! Grandioza krāpšana, trīskārša nodevība, romantiska un auksta kā leduskalna smaile.

— Es sapratu, — teica Fērgusons.

7

Sicīlijai bija pienākuši miera, labklājības un brālīgas mīlestības gadi. Padevīgie, neticami čaklie zemnieki atkal nesūrodamies strādāja divpadsmit, četrpadsmit un pat sešpadsmit stundas dienā; arodbiedrību vadītājus, kas mēģināja iejaukties, vispirms brīdināja, pēc tam, ja tie neatlaidās, klusi un ātri novāca. Godavīri pārraudzīja zemnieku izaudzētās ražas pārdošanu un rūpējās par to, lai aku un akvaduktu ūdens vairāk vai mazāk tiktu katram — atkarībā no tā, cik kurš spēja samaksāt. Dievkalpojumu laikā baznīcas bija stāvgrūdām pilnas. Sīkās zādzības piederēja pagātnei: ja tūriste kafejnīcā uz galda aizmirsa rokassomiņu, tad nākamajā dienā to turpat arī atrada. Tirgotāji vairs nekrāpa pircējus. Pat ielasmeitas vairs nebija tādas kā liesajos pēckara gados. Rīkoja baznīcas gājienus, un svētku laikā jebkurš varēja pamieloties ar makaroniem bez maksas. Visi balsoja par kristīgo demokrātu partiju, un katrs to vien darīja kā rūpējās par savu tuvāko.

Marko un Terēzas ģimenei tas bija mierīgas pārpilnības laiks — tāds laiks, kad vārds «cerība» zaudē jēgu, jo viss cerētais jau gandrīz sasniegts. Gadu pēc Amedeo piedzimšanas pasaulē ieradās meitenīte, ko nosauca par Lu-čiju. No Kampamāro atveda aukli, un, tērpusies vēl arvien modernajā gadsimtu mijas stilā — ar baltiem diegu cimdiem rokās un kruzuļainu saulessargu —, tā ik dienas veda bērnus pastaigāties La Favorīta parkā. Marko un Terēzai nebija izdevies pierunāt mātes atstāt savus kalnu ciematus un pārcelties uz dzīvi pie viņiem, tāpēc katru nedēļas nogali viņi brauca ekskursijās uz Kampamāro vai Pjopo. Viņu mīlestība bija tikpat dedzīga kā agrāk, un Marko nemitējās raizēties par Terēzas veselību. Belomeii regulāri pārbaudīja bērnus un apkaroja neesošas kaites, un pēc Marko pieprasījuma injicēja viņiem vitamīnus, kas šiem sārtvaidžiem nemaz nebija vajadzīgi. Sešu gadu vecumā Amedeo sāka apmeklēt konventa skolas pirmo klasi. Līdzekļi šīs skolas uzturēšanai pa lielākai daļai nāca no viņa tēva kabatas.

Marko strādāja pie sava vecā aizbildņa Taljaferri — ar dona K. palīdzību tas bija atvēris Kavura ielā nekustamu īpašumu tirdzniecības kantori, un ienākumi tam bija ļāvuši jau pēc dažiem gadiem nopirkt veselu celtniecības sabiedrību, lai apbūvētu zemes gabalus, ko bija par smiekla cenu iegādājies pilsētas nomalēs. Sis vīrs rūpējās par saviem draugiem un draugu draugiem. Par viņa nākamo īpašumu kļuva transporta kantoris, kura kravas mašīnas pieveda celtniecības materiālus jaunbūvēm. Tehnisko apkopi veica Paolo garāžā trīsdesmit jūdzes attālajā Kampamāro ciemā, lai gan daudz ērtāk būtu bijis to izdarīt turpat uz vietas — Palermo.

Nekustamu īpašumu tirdzniecības kantora vadīšana bija Marko raksturam īsti piemērots darbs. Vajadzēja būt labās attiecībās ar pilsētas valdi, prast izdarīt pakalpojumus mēram un ietekmīgiem valdes locekļiem, atcerēties ievērojamu personu sievu un bērnu vārdadienas, pasniegt dāvanu tik veikli, lai augsti situēts un tai pašā laikā apzinīgs ierēdnis it nemaz neapvainotos, un, visbeidzot, darījumu noslēgšanas laikā ne par matu neatkāpties no savām pozīcijām. Darbā Marko ik dienas satikās ar Palermo pilsoņiem, kuri ieņēma šādu vai tādu vadošu amatu, un vienmēr atstāja uz viņiem vislabāko iespaidu. Viņš izpelnījās godu locīt ceļus arhibīskapa priekšā un noskūpstīt tā gredzenu. Viņa elegantajā Akvasantas dzīvoklī pusdienoja gan karabinieru, gan sabiedriskās drošības dienesta priekšnieki. Bet visu Marko panākumu vainagojums bija meitas kristības, kad baronu un citu augstdzimušu viesu vidū pēkšņi parādījās divi nevīžīgi ģērbti svešinieki — dons К. un viņa dārznieks, kas strādāja arī par šoferi. Dons K. pakavējās tikai piecas minūtes; nolicis aploksni ar piecdesmittūkstoš lirām, viņš noburkšķēja namatēvam ausī kaut ko nesaprotamu un aizgāja, bet Marko juta, ka no vecā vīra viņa ķermenī ir ieplūdis spēks, un visi klātesošie bija viņa triumfa liecinieki. Tas bija laiks, kad šķita — saules spožums nekad nedzisīs.

Tad Palermo ieradās divi no Savienotajām Valstīm izraidīti brāļi — Džonijs un Pīts La Barbera. Atgriezušies dzimtenē, viņi nodibināja jaunu apvienību, kam avīzes deva nosaukumu La Mafia Nuova — Jaunā mafija. Džo-nijam bija četrdesmit trīs gadi un Pītam četrdesmit; Sicīliju viņi bija atstājuši agrā bērnībā. Aizdodami naudu uz procentiem un spekulēdami Ņujorkas ostā, brāļi bija sarausuši pamatīgu kapitālu, bet viņiem pat prātā nebija nācis, ka vajadzētu arī iegūt ASV pavalstniecību, un tad kāds ierēdnis reiz attapās, ka viņus var gluži vienkārši izraidīt.

Džonijs un Pīts spilgti izcēlās uz Palermo fona. Itāliski viņi prata tikai dažus vārdus, toties bija atveduši līdzi no Amerikas baltus kadiljakus un tieksmi uz ārišķībām, kas saliniekiem bija gluži sveša. Viņi šķieda naudu lepnos restorānos, rīkodami trokšņainus rautus, kuros piedalījās pilsētas visdārgākās kurtizānes un vietējie uzdzīvotāji.

Iesākumā sicīliešiem šķita, ka viņu pienākums ir uzņemt brāļus laipni, taču šī laipnība bija atturīga. Ikviens godavīrs, kam šāda vai tāda iemesla dēļ ir radusies vajadzība šķērsot okeānu, zina, ka otrā krastā viņš tiks viesmīlīgi sagaidīts un, ja viņš izlems palikt, citi saspiedīsies ciešāk, lai atbrīvotu viņam vietu. Tādēļ sicīlieši piecieta Amerikas brāļu plātīgumu.

Trīs mēnešus pēc ierašanās Palermo brāļi La Barberas ārpus pilsētas pie Bokadifalko ceļa nopirka bijušo armijas nometni un, pārvērtuši tās galveno ēku par laboratoriju un iežogojuši visu zemes gabalu ar drāšu pinumu, kuram laida cauri elektrību, sāka pārstrādāt morfiju, ko ieveda no Beirutas, par tīru heroīnu. Pēc tam viņi atpirka no īpašniekiem nelielu firmu, kas nodarbojās ar augļu iepakošanu un eksportu, un vairākus mēnešus katrā uz ASV sūtāmajā citronu kastē tika ielikts vismaz viens plastmasas citrons ar heroīna pildījumu. Kad beidzot kāds taisnprātīgs Ņujorkas ostas strādnieks atrada augļu kastē, ko bija nozadzis, viltoto citronu un paziņoja par to policijai, šādai peļņas sistēmai pienāca gals; narkotiku ražošanā Iegūtos trīs miljonus dolāru brāļi ieguldīja celtniecībā.

Augošās galvaspilsētas ceļu, tiltu, jauno dzīvojamo masīvu, iestāžu ēku un viesnīcu celtniecību vadīja daudzas firmas, un ikvienā no tām daļa kapitāla piederēja kādam Godājamās Sabiedrības loceklim. Tas bija naudasmaku mierīgas piebriešanas laiks, kad sīkie negludumi savstarpējās attiecībās tika slēpti zem laipnas liekulības segas, bet līdz ar brāļu La Barberu parādīšanos visa šī omulība, kam pamatā devīze «dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem», bija pagalam. Salā bija pieņemts ienaidnieku vienreiz brīdināt, taču tos, kas negrieza ceļu brāļiem La Barberām, atteikdamies pārdot savu firmu vai pieņemt viņus par kompanjoniem, bez ceremonijām nošāva no slēpņa, sabrauca vai pat iemeta jūrā. Godavīriem — tradīciju cienītājiem par šausmām brāļiem nevēlamās personas tika nogalinātas ģimenes locekļu klātbūtnē, un pirmo reizi Sicīlijas vēsturē tika nolaupīta sieviete — lai piespiestu viņas vīru padoties. Brāļi La Barberas pulcēja ap sevi vietējos kriminālnoziedzniekus (godavīri tos dēvēja par straccie — pabirām) un, lai šo baru turētu grožos, importēja no Amerikas kvalificētus gangsterus. Pēc gada brāļi jau pārvaldīja Palermo lielāko daļu. Dona K. sūtņus, kas ieradās via Maqueda dzīvoklī pie Džonija La Barberas ar priekšlikumu noregulēt attiecības mierīgā ceļā, sagaidīja tā miesassargi — straccie un nosvieda lejā pa kāpnēm.

Tas notika 1953. gada rudenī; dažas dienas vēlāk, ar kājas spērienu atdarījis durvis un pastūmis malā sekretāri, kas gribēja viņu aizkavēt, Džonijs La Barbera ienāca Tal-jaferri kabinetā, iegāzās krēslā un sacēla zābakus uz rakstāmgalda malas.

Taljaferri patlaban lasīja vēstuli, ko sekretāre bija atnesusi, un nepievērsa ienācējam nekādu uzmanību. Džonijs izņēma resnu cigāru, nogrieza tam galu un iebīdīja cigāru atpakaļ krūšu kabatā. Taljaferri lasīja, piezīmēja šo to uz vēstules malas savā sīkajā, kārtīgajā rokrakstā, tad nolika vēstuli sāņus.

— Tu esi Taljaferri, vai ne? — La Barbera apjautājās. Sim raženajam vīram bija sīka, pīkstīga balstiņa kā pundurim.

Taljaferri pacēla galvu. — Pilnīgi pareizi.

— Es esmu Džonijs La Barbera.

— Zinu. Es jūs jau agrāk esmu redzējis.

— Skat, cik tu labi runā angliski! Kā tā?

— Es divpadsmit gadus esmu nodzīvojis Savienotajās Valstīs. Ko jūs vēlaties?

— Paklau, Taljaferri, mēs viens otram traucējam. Tu sasāli manas cenas un es tavējās. Mums abiem tas ir gaužām neizdevīgi.

— Es nesūdzos, — atteica Taljaferri.

— Patiešām? Man bija radies iespaids, ka pēdējos mēnešos tev vairs neiet diez cik spoži. Iespējams, ka tās ir pļāpas, bet es dzirdēju, ka tavs pieteikums jaunā Sagānas tilta celšanai esot noraidīts.

Taljaferri vērīgi ielūkojās sarunu biedra lielajā, kaulainajā sejā, meklēdams tur gļēvulības vai iedomības zīmes, kas rādītu, no kuras puses doties uzbrukumā šim cietoksnim.

— Tas nenozīmē, ka jūsējo pieņems.

— Kāpēc tad tā?

— Viņi dod priekšroku Rosi firmai.

La Barbera plati pasmīnēja, un vaigos viņam parādījās bedrītes kā bērnam.

— Vai tad šīrīta avīzi neesi lasījis? Nabaga Rosi vairs nav mūsu vidū. Traģiska nāve. Vakar tajā Mondello naktsbārā kāds viņam iešāvis paurī.

— Zēl gan, — sacīja Taljaferri. — Viņš man bija labs draugs.

— Jā, viņš bija lāga zēns. Tikai viena nelaime: pārāk ietiepīgs. Neparko negribēja saprast, ka laiki mainās.

— Šķiet, ka jūs gribējāt kļūt par viņa partneri?

— Es? Kas tev to teica?

— Tādas lietas ātri dabū zināt.

— Iespējams, ka bija mazliet savādāk. Iespējams, ka es viņam tikai kaut ko piedāvāju, tāpat kā tūlīt piedāvāšu tev. Tava bodīte ir galīgi sagrabējusi, un nepaies ne mēnesis, kad to pavisam aiztaisīs ciet, ja tu turpināsi tādā garā. Pēdējās nedēļās tu jau esi atlaidis pusi strādnieku. Krispi būvē darbs esot pārtraukts, jo divi esot nokrituši no sastatnēm.

Taljaferri raudzījās uz savām sažņaugtajām dūrēm. No šīs sarunas viņam bija paaugstinājies asinsspiediens un galvā dunēja. Viņš cieta no pastāvīga sasprindzinājuma, jo nedrīkstēja izplūst dusmās kā citi.

— Ko jūs gribat? — viņš jautāja La Barberam.

— Pusi akciju, — tas atbildēja. — Maksāšu pēc pašreizējā kursa. Ja liksi man gaidīt, dabūsi krietni vien mazāk.

— Nekas neiznāks.

— Padomā. Nesteidzies, padomā labi, — La Barbera sacīja.

— Man nav ko domāt.

— Pašlaik tev vēl ir šis tas pārdodams. Inventāru un iekārtas rakstīsim pēc pašizmaksas. Es būšu pret tevi godīgs, Taljaferri, gribu, lai mēs abi būtu vienādā stāvoklī.

— Es teicu nē.

La Barbera piecēlās.

— Zēl gan, ka tu esi tā noskaņots. Un es jau domāju, ka mēs strādāsim, abi kopā taisīsim naudiņu, Labi, ja pārdomāsi, tu zini, kur mani meklēt.

Taljaferri pavadīja viņu līdz durvīm un kāpņu telpā ieraudzīja divus ņirdzošus tipus — La Barberas kriminālistus, kas bija paņemti līdzi par sargiem. Viens no viņiem uz atvadām vēl pamāja ar roku, un šī pārdrošība, tāpat kā pati La Barberas ierašanās, pārliecināja Taljaferri, ka vairāku paaudžu celtā tradīciju ēka sāk grīļoties un beidzot kaut kas ir jādara.

Viņš uzaicināja Marko pie sevis mājās, lai apspriestos, un Marko izteica kādu priekšlikumu; protams, tā realizēšanai bija vajadzīga dona K. atļauja.

— Viņam tas nepatiks, — sacīja Taljaferri. Abi zināja, ka pret vecumu šefs arvien vairāk sliecas visus konfliktus atrisināt miera ceļā.

Pēc divām dienām agrā rīta stundā līdz pamatiem nodega Taljaferri transporta kantora garāža, kurā atradās pieci automobiļi. Taljaferri piezvanīja Marko.

— Es vēlreiz aprunājos ar kādu godājamu personu par mūsu jauno draugu un saņēmu atļauju.

Marko piezvanīja Džonijam La Barberam, stādīdamies priekšā kā nekustamu īpašumu tirdzniecības firmas «Ga-ribaldi» pārstāvis, — viņš bija uzzinājis, ka Džonijs reiz apjautājies šai firmā par kādu pārdodamu māju.

— Mister La Barbera, mums šeit ir pierakstīts, ka jūs vēlējāties pirkt māju pilsētas centrā. Vai tas jūs vēl interesē?

— Katrā ziņā, ja māja ir piemērota un cen$ nav parpk augsta, — La Barbera nopīkstēja.

— Domāju, ka šoreiz mūsu piedāvājums jums bus pa prātam. Nams ir daudz lielāks nekā tas, par kuru mes

iepriekš runājām, un atrodas pašā centrā — Karačolo laukumā. Trīs stāvos septiņas guļamistabas un trīs viesistabas. Lieliska māja, turklāt vēl ar pagalmu, tā ka, ja jums gadījumā būtu mašīna, jums par tās novietošanu nebūtu jāraizējas. Mājas ar pagalmu mums gadās ļoti reti.

— Jāapskatās, — atteica La Barbera.

Māja tik tiešām bija skaista. Tā bija celta spāņu stilā kādai no pēdējā vicekaraļa mīļākām. Pat Džonijs La Barbera bija sajūsmā par tās cēlajām aprisēm, jo vairāk tāpēc, ka šeit, pašā lielpilsētas vidū, bija diezgan vietas abiem baltajiem kadiljakiem. Bez iebildumiem samaksājis prasīto cenu, viņš pasūtīja mēbeles par vairākiem miljoniem liru un pēc nedēļas kopā ar brāli ievācās jaunajā mītnē.

Pēc trim dienām brāļi paņēma līdzi katrs pa meičai un Džonija mašīnā devās uz Mondello restorānu «Zu Tanu». Džonijs jau iepriekš bija pasūtījis galdiņu — tīšuprāt to pašu, pie kura liktenīgajā vakarā bija sēdējis Rosi. Vakariņās viņi mielojās ar restorāna firmas ēdienu — omāriem, pēc tam, noraidījuši viesmīļa priekšlikumu izmantot slavenās peldmājiņas, brauca taisni mājās — uz Karačolo laukumu.

Kad viņi tur ieradās, bija jau vēla nakts. Džonijs piezvanīja pie kaltajiem dzelzs vārtiem, bet neviens nenāca, un viņš nepacietīgi parāva rokturi. Izrādījās, ka vārti ir vaļā. Kopā ar pārējiem viņš iegāja pagalmā, ieslēdza gaismu un ieraudzīja, ka blakus Pīta baltajam kadiljakam stāv kāda sveša mašīna — «Alfa-Romeo»; lai viņš varētu iebraukt iekšā un novietot savējo, svešo mašīnu vajadzēja pastumt sāņus. La Barbera nikni atrāva «Alfa-Romeo» durvis, un tai pašā mirklī Karačolo laukums piešķīda ar zaļu gaismu un nogranda tāds sprādziens, ka ceturtdaļ-jūdzes attālumā mājām izbira logu stikli un nedaudzie vēlīnie gājēji nokrita ceļos, domādami, ka pienācis pasaules gals. No četriem upuriem tikpat kā nekas nebija palicis pāri; nākamajā dienā dažus atrastos miesas gabalus — kuram tie piederēja, nebija nosakāms — salika četros zārkos. Policijai un apbedīšanas birojam klusi vienojoties, tika pieņemts, ka divos zārkos atrodas bojā gājušo meiču mirstīgās atliekas, un tos izrotāja ar baltām lentēm, kas nozīmēja jaunavību un šķīstību. Vēlāk abu meiču ģimenes saņēma anonīmu dāvanu — katra pa divsimttūk-stoš lirām.

Sis sprādziens tūkstoš deviņi simti piecdesmit trešā gada rudeni atklāja Palermo pilsētā nelielu pilsoņkaru; Alistērs Fērgusons sīki izpētīja notikuma apstākļus un savai priekšniecībai Vašingtona aizsūtīja garu ziņojumu. |)až as dienas velak pec vairak nekā sešu gadu prombūtnes Sicīlijā ieradās Bredlijs. Fērgusons sagaidīja viņu lidostā, un pa ceļam, sentimentālu atmiņu mudināti, viņi Iegriezās viesnīcā «Saule».

— Viss pa vecam, — sacīja Bredlijs. Bet tas nebija tiesa, un viņš uz brīdi saskuma. Vai pagātne vienmēr liekas tik skaista tāpēc, ka tā ir pagātne? Gaužām neliels šķita agrāk tik diženās Palermo centrs, visa pilsēta bija It kā sarukusi. Varbūt viņa paša acis bija vainīgas, ka skatīja pazīstamo daiļumu kā caur neskaidru plēvi?

— Šeit valda īpašs aromāts, — Fērgusons teica. Arī viņš bija pārvērties — tik ļoti, ka Bredlijs viņā tik tikko pazina agrāko naivo entuziastu. Tagad viņš nēsāja sandales lin pirkstā masīvu zelta gredzenu ar kaut kādām — laikam burvju zīmēm un kustējās opija smēķētāja miegainajā, apdomīgajā gaitā. Pasūtījis vīnu un olas dzeltenumu, viņš ielēja dzeltenumu vīnā un rūpīgi samaisīja ar karoti. Tad lūk, kas ir iznācis no ģenerāļa atsūtītā jaunekļa ar cieto raksturu un jauno, reālistisko attieksmi, Bredlijs sev teica, no daudzsološā darbinieka, kuram šeit bija jāaizstāv, kas viņa valstij vēl palicis no sūrā cīņā iegūtās ietekmes. Savās pārdomās Bredlijs ķērās pie salmiņa: varbūt Fērgusons tikai smalki maskējas, lai labāk varētu pildīt savus slepenos pienākumus?

— Jūsu attieksme pret Sicīliju laikam būs mainījusies, ja jau lūdzāt, lai jūs vēl šeit atstāj? — Bredlijs jautāja.

— Redziet, es zināmā mērā esmu pārvērties par iedzimto, — atbildēja Fērgusons, ar pirkstu notīrīdams olas dzeltenuma traipu no lūpas.

Viņa darbošanās bija gluži bezmērķīga, kaut gan pagaidām viņš sekmīgi slēpās aiz regulāriem un daiļrunīgiem ziņojumiem. Viņš vāca tenkas, atklāja paša izdomātas sazvērestības un brīdināja par slepenas informācijas noplūdes briesmām, ko it kā radīja nenozīmīgu politisku darboņu skandalozā uzvedība. Vašingtonā ar viņu bija apmierināti, taču Bredlija ierašanās bija sagādājusi nepatīkamu pārsteigumu. Viņš uzmanīja ciemiņu, gatavs kuru katru brīdi sākt aizstāvēšanos. Kopš Bredlija aizbraukšanas Fērgusons par šo cilvēku bija uzzinājis daudz tāda, kas mudināja turēties no viņa pa gabalu. Par viņu teica: no dullajiem, nelabojams anarhists, kurš tic, ka likteņa smagā roka guļ uz viņa pleca un vada viņu visās gaitās.

— Jā tāda loma jums patīk, nav nemaz slikti, — Bred-lijs noteica. — Iesim, vai ne?

Ar stingu ģīmi, triekdams savu «Alfa-Romeo» kā maniaks, Fērgusons nogādāja Bredliju tā vecajā mītnē. No sarežģītās atslēgu sistēmas vairs nebija ne vēsts, bija palicis vienīgi pāri okeānam atvestais rakstāmgalds, apkrauts ar papīru kalniem. Uz grīdas kaudzēs bija nokrauti ilustrēti žurnāli, sienas rotāja marionešu kolekcija.

— Jūs esat ieradies īstajā brīdī, — Fērgusons sacīja. — Vakar uzsprāga vēl divas mašīnas. Trīspadsmit vai četrpadsmit līķi. Cik vakardien tika nogalināts, es jau vairs neatceros.

— Es nupat skatījos uz šīm fotogrāfijām avīzē. Baigi asiņainas, — teica Bredlijs. — Kas pašlaik ņem virsroku?

— Vecā firma. Kad jūsu draugs Marko novāca La Bar-beras, jaunajiem vairs nepalika nekādu izredžu. Džonijs bija viņu organizācijas smadzenes. Tagad ir palicis tikai aitu bars. It kā atkāpjas ar kauju, bet tas ir tikai laika jautājums. Viņiem nav nekādas stratēģijas.

— Es lasīju jūsu pēdējo ziņojumu. Kāpēc jūs esat pārliecināts, ka La Barberu nama uzspridzināšana ir tieši Marko darbs?

— Kāpēc es esmu pārliecināts? Kā lai to izskaidro? — Fērgusons domīgi jautāja. — Es šeit esmu nodzīvojis gandrīz septiņus gadus. Ar laiku iemācies tīri vai uzminēt reālus faktus. Rodas kaut kāda intuīcija. Šeit, Sicīlijā, patiesība vienmēr ir sajaukta ar baumām, bet pamazām iemanies gluži instinktīvi atšķirt vienu no otra. Jocīgākais ir tas, ka Palermo nav nemaz tik noslēpumaina, kā liekas. Gandrīz visi zina, kur kas ir noticis. Tikai pierādīt gan nekad neko neizdodas. Jāņem talkā sestais prāts. — Aizvēris acis, viņš piesita ar pirkstu sev pie pieres.

— Kā, pēc jūsu domām, viņš uzminēja, ka La Barbera grib pirkt māju?

— Tas bija gluži loģiski. Ikviens šai pilsētā grib tikt pie savas mājas, bet deviņdesmit deviņi procenti mitinās dzīvokļos, kur kaimiņi aiz sienas dzird katru vārdu. Visā Palermo ir labi ja divsimt privātmāju, un gribētāji gaida gadiem ilgi. Piedāvādams skaistu namu ar pagalmu, Marko nemaz nevarēja kļūdīties. Jebkurš uz to uzķertos.

— Kad to tā paskaidro, liekas vienkārši, bet tā ir ģēnija vienkāršībā. Vai esat viņu kādreiz redzējis?

— Sad tad jau pamanu. Es zinu, kur viņš dzīvo — Akvasantā. Varbūt jūs gribat viņu satikt?

— Nekādā gadījumā, — atteica Bredlijs. — Vai atceraties — es jums stāstīju, ka pienāks laiks, kad viņš man būs vajadzīgs? Nu tas laiks ir klāt. Man jāsatiek nevis Marko, bet dons K. Agrāk es tiku diezgan daudz darījis viņa labā un ceru, ka viņš tagad neatteiksies man palīdzēt.

Marko bija pārsteigts, taču sevišķi neuztraucās, kad dons K. ielūdza viņu pie sevis savā lauku mājā Kamarātas kalnu pakājē. Tikai viscienījamākie organizācijas locekļi, tie, kuriem bija uzticēti atbildīgi posteņi, drīkstēja ierasties pie šī dižvīra mājās, bet, kopš dons K. bija pagodinājis ar savu klātbūtni Lūcijas kristības, Marko atļāvās uzskatīt, ka ari viņš pieder pie izredzētajiem.

Šādiem apciemojumiem bija izstrādāta īpaša etiķete. Dons K. pieņēma viesus pagalmā zem vīģes koka. Parasti šis cilvēks bija ļoti mazrunīgs un savu viedokli izteica ar nedaudziem skopiem žestiem: galvas atmešana atpakaļ nozīmēja noliegumu dažādās gradācijās, viegla pirkstu pakustināšana izteica šaubas, ar rādītājpirkstu uz leju pavilkts plakstiņš pauda neticību. Sajās audiencēs dons K, tomēr centās uzturēt sarunu, galvenokārt savā klusajā, neskanīgajā balsī uzdodot bezgala daudz jautājumu. Jautājumi bija banāli kā anketā, un dons K-, kurš audienču laikā malkoja saimnieces atnestu kumelīšu tēju, tos uzdeva vienīgi aiz pieklājības, lai nebūtu jāklusē, jo visas atbildes zināja jau iepriekš. Tika uzskatīts, ka viņš katra godavīra dzīvi pārzina līdz pēdējam sīkumam. Viņš dzīvoja tālu no pilsētas, saules izdedzinātu mēmu lauku vidū, pēc cūku mēsliem smirdošā, mušu apsēstā mājā, bet nekas viņam nepalika nepamanīts, un nebija tāda, kuru viņa vara nespētu sasniegt.

Taljafsrri deva Marko dažus padomus, kā uzvesties.

— Cilvēks vien viņš ir, tāpēc esi goddevīgs, bet nepārcenties. Nekrīti viņa priekšā ceļos, lišķēšana viņam nepatīk. Tagad ir jauni laiki.

Aizbildnis ieteica Marko vēl ko citu. Bija zināms, ka dons K. necieš ārišķību, un Marko šim apmeklējumam bija pārāk eleganti ģērbies. Otrs uzvalks, ko Marko parādīja

Taljaferri, arī nederēja; Taljaferri ieteica pameklēt ko piemērotāku lietotu mantu veikalā. Uzvalkam vajadzēja būt slikti pieguļošam, taču galīgi pēc maisa tas ari nedrīkstēja izskatīties, un bija vēlami daži glīti ielāpi. Pie šāda uzvalka piestāvēja vecais fiats ar grabošiem ventiļiem un sadauzītiem spārniem; jaunā «Lancia Augusta» būtu par lepnu.

Vasarā dons K. cēlās ap pusčetriem no rīta, pirms saullēkta, un viesus pieņēma pirms brokastīm, tāpēc Marko tika ieteikts ierasties ap septiņiem. Divas stundas viņš brauca pa sabiedroto armijas būvēto lielisko šoseju līdz Lerkarafridi, pēc tam pa grambainu zemesceļu sasniedza Kamarātas ciemu un izbrauca tam cauri. Donam K. piederēja vairāki tūkstoši akru dzeltenam pergamentam līdzīgas zemes ielejas galā, Kamarātas kalna pakājē, un šai zemē viņš audzēja kviešus — ar metodēm, kas ar maksimālu darbaspēka patēriņu ļāva iegūt minimālu ražu. Tas bija tāds zemeslodes stūrītis, kur svētkos ēda ēzeļa gaļu, kur tūkstoš astoņi simti piecdesmit otrajā gadā uz sārta bija sadedzināta ragana, kur zemnieki katru labi ģērbtu svešinieku godāja par «jūsu augstību» un, kad, ziemai iestājoties, produkti kļuva dārgāki, dažreiz pārdeva precību gadus sasniegušu meitu tam, kurš solīja vairāk.

Bālajā rīta gaismā dona K. ferma izskatījās līdzīga kleķa būdiņām Atlasa kalnos. Tās mūrus ar mazajiem kvadrātveida lodziņiem sargāja pelēcīga dzeloņainu bumbieru josla. Melnas vecenes, kas uz lēzenā jumta šķiroja kukurūzas vālītes, kā arābietes aizrāva drēbi sejai priekšā, atliekdamas muguru, lai pavērotu Marko. Kaltēto piparu saišķis loga atgādināja asiņainus nažus. Starp kaktusiem, kas nedaudz meta ēnu, Marko ieraudzīja sešas mašīnas, visas gaužām sagrabējušas, — to vidū bija arī dona K. slavenā 1928. gada «Bianki», pavisam oranža no rūsas, durvis tai bija piesietas ar auklu. Viņš saprata, ka notiek kaut kāda sapulce, — mašīnās, ģērbušies tā, lai neizskatītos labāk par sētniekiem vai mežstrādniekiem, ir ieradušies organizācijas vietējo «ģimeņu» vecākie un pašlaik apspriežas ar šefu, kurš ir gribējis zināt viņu viedokli kādā svarīgā jautājumā.

Pie vārtiem viņu sagaidīja kāds cilvēks velveta svārkos un jātnieka biksēs — viens no tiem zemniekiem ar vēja appūstajām, noslēgtajām sejām, kuri darīja donam K. visādus darbus un kā miesassargi pavadīja šefu braucienos uz Palermo vai Monreāli, un par to bija iemantojuši paši

savu māju un dažus akrus akmeņainas zemes. Viņš ieveda Murko kādā telpā — tukšā kā cietuma kamera, ja neņem vēra zemu solu un kaktā krānu, no kura izlietnē pilēja līderis. Ienākdams lauku mājā no putekļainā āra, ikkatrs vispirms mazgāja rokas, tādēļ arī Marko noskaloja rokas zern krāna un noslaucīja tās rupjā audekla gabalā, kas karājās uz naglas. Tad viņš aizgāja un apsēdās uz sola — uz tā otra gala jau nevērīgā pozā zvilnēja pusaudzis, kas bija ienācis viņam līdzi, izplatīdams telpā aitu kūts smaku. Kad Marko paskatījās uz viņa pusi, zēns aši pagrieza Kalvu un blenza sienā, bet, piecēlies, lai paraudzītos ārā pa restoto logu, viņš juta, ka gana vienaldzīgās acis viņam seko.

Pa logu varēja redzēt pagalma stūri, sienu ar nolobījušos apmetumu, salauztu ratu riteni, apputējušus, putnu mēsliem izraibinātus iemauktus un vāju kaķi, kas tipināja ar savām ķepiņām tik piesardzīgi kā bērns, kas pirmo reizi aiztiek klavieru taustiņus. Tad Marko redzeslokā parādījās trīs vīri — viņi gāja domīgi, cieši kopā. To skarbajās, drūmajās sejās — tādas sejas Sicīlijas lauku apvidos mēdz būt tiem, kuri dzīvē izsitušies uz augšu, — tagad kāds īpašs gadījums bija ievilcis asus vaibstus, un, kad viņi pienāca tuvāk, itin kā sakumpuši zem garajiem apmetņiem, kurus laucinieki vēl arvien valkā, Marko vienā no viņiem pazina Džentīles «ģimenes» vecāko un otrā — savu paša aizbildni Taljaferri. Tai mirklī Taljaferri pacēla acis, un viņu skatieni sastapās. Marko pamāja tikko manāmu sveicienu, bet Taljaferri tūliņ novērsās, un visi trīs nozuda aiz stūra.

Marko atkal apsēdās uz sola. Jaunais gans pētīja savas sarkanās rokas un ik pa brīdim noknakšķināja pirkstu kauliņus. Kaut kas bija noticis; Marko to zināja skaidri. Viņš zināja ari, ka organizācijas biedriem nemēdz būt laiki, kad tie ir sliktāk un pēc tam atkal labāk ieredzēti. Šeit laimes zvaigzne vai nu ausa, vai rietēja.

Pagāja pusstunda. Gans — Marko jau baiļojās, ka tas viņam pielikts par sargu, — knakšķināja pirkstu kauliņus un nepārtraukti dīdījās, izplatīdams aitu mēslu smaku; saules staru kūlī riņķoja liela muša, savilkdama ap viņu džinkstošu cilpu; iedziedājās viens no dona K. pundurgaiļiem, un tā dziesma noskanēja kā žēlabains vaids. Aiz loga godavīri nāca un gāja, stumdami savas ēnas vai smagi •vilkdami tās nopakaļ. Sai pusstundā Marko stoiski atvadījās no visām cerībām. Kaut ko viņš bija izdarījis

nepareizi, un nāve, iespējams, jau gaidīja viņu vientuļajā atpakaļceļā uz Palermo.

Beidzot ārpusē uz akmens plātnēm atskanēja ātri soļi,' durvis atsprāga vaļā — un telpā iedrāzās maza auguma vīriņš. Mugurā viņam bija elegantākais uzvalks, kādu Marko jebkad bija redzējis, tikai nez kāpēc likās, ka vīriņš ir sarāvies, uzvalks kļuvis viņam par lielu un plandās ap rokām un stilbiem. Apkārtnes klusumā skanēja tikai viņa enerģiskie soļi un kurpju ašā iečīkstēšanās.

— Salutami gli amici,l — vīriņš teica lauzītā itāliešu valodā, tad pārgāja uz angļu valodu. — Tu esi Ričone, vai ne? Es esmu Spina. Patīkami iepazīties.

Marko apmulsis saņēma pretī pastiepto mazo roku, nesaprazdams, skūpstīt to vai neskūpstīt, un jutās atvieglots, kad vīriņš to atvilka atpakaļ. Spina viņam bija tāla, leģendu apvīta persona: sēdēdams Savienoto Valstu cietuma kamerā stingrā izolācijā, šis cilvēks kopā ar donu K. bija izstrādājis plānu fašistu varas gāšanai Sicīlijā un par balvu ticis apžēlots un izraidīts uz Itāliju. Baumas un nostāsti kopā ar neapstrīdamiem faktiem bija radījuši tēlu, kas šausmināja ar savu visspēcību. Spina Savienotajās Valstīs bijis tas pats, kas dons K. Sicīlijā, cēzars, kas baudījis neaprobežotu varu un, satriekdams pīšļos opozīciju, pārkārtojis «ģimeņu» darbību uz militāriem pamatiem, padarot to daudz efektīgāku. Bija grūti ticēt, ka šis runīgais, smaidīgais, akurātais vīriņš kādā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmā gada aprīļa dienā bija nočukstējis pavēli par sava šefa — briesmīgā Džuzepes Maseria un četrdesmit tā galveno palīgu likvidēšanu, turklāt ar noteikumu, ka nevienu no viņiem nedrīkst nogalināt sievas vai bērnu klātbūtnē, un gandrīz tai pašā elpas vilcienā licis par divdesmittūkstoš dolāriem pasūtīt ziedus gaidāmajām bērēm.

Patiesību sakot, sicīliešti godavīri Spinas varenību nemaz lāgā nevarēja aptvert. Viņi šeit valdīja tikai pār pirmatnīgo zemi ar tās augļiem, bet Spinam Amerikā bija piederējusi vesela grēcīgu izpriecu karaliste; viņiem bija simt vīru, Spinam — desmit tūkstoši. Sicīliešu organizācijas biedri sirdī vienmēr palika zemnieki, turpretī Spina, lai gan pagaidām pārtaucis darbību, savā laikā bija kļuvis slavens kā finansists, politiķis un karavadonis — viss vienā personā. Sī iemesla dēļ sākumā viņš Sicīlijā bija

‘ Sveiciens draugiem (itāliski).

ticis uzņemts visai piesardzīgi, taču drīz vien ar laipnību liu glaimiem bija izkausējis neuzticības ledu. Sicīliešus viņš bija tā apbūris, ka tie viņam jau gandrīz bija piedevuši briljantu gredzenus un milzīgo gangstera limuzīnu. godavīri mierināja sevi ar domu, ka Sicīlija nav tā vērta, lai dižais Spina šeit ilgāku laiku uzturētos. Šejienes dzīvei viņš bija par lepnu. Arī viņa izaicinošais demokrātisms nlcīliešiem nebija saprotams — tas mulsināja viņus, tāpat kā bija mulsinājis Marko, jo laupīja iespēju pienācīgā veidā apliecināt cieņu augstākstāvošai personai, bet sicī-lleša miera un drošības apziņai tas ir gluži nepieciešami, jo tādus pašus cieņas apliecinājumus viņš gaida no ze-inākstāvošiem.

— Mēs ar veco runājām par tevi, Ričone, — Spina Iesāka. — Viņš par tevi teica daudz labu vārdu; man ļoti žēl, ka tev tā iznācis.

Marko atkal bija neveiklā stāvoklī. Vislabāk būtu bijis Uzrunāt šo vareno cilvēku priekšvārdā, pagodinot ar «dona» titulu, bet viņš nekādi nevarēja atcerēties Spinas vārdu un zināja — jo vairāk viņš gudros, jo mazāk cerību, ka viņš to atcerēsies.

— Baidos, mister Spina, ka es īsti nesaprotu, kas pašlaik notiek.

Spinas seja tūliņ savilkās izbrīnā.

— Vai tiešām neviens tev nekā nav paskaidrojis, Ričone? Patlaban notiek īsta veclaiku tiesa — tāda kā dona Vito Ferro laikā vai vēl agrāk. Varu derēt, ka šeit, laukos, vēl tic spokiem. Tiks uzklausīti vairāk nekā divdesmit liecinieki. Iespējams, ka tas vilksies līdz pašam vakaram. Tici vai ne, bet viens vecītis ir atnācis, ģērbies tikai aitādās. — Spina iesmējās, atsegdams dzerokļus, un viņa seja kļuva līdzīga miroņa vieplim. Tumšo acu zīlītes, ko apņēma asinīm pielijušie baltumi, jautri iemirdzējās. — Ienāk večuks aitādās, un neviens ne aci nepamirkšķina.

— Lauku ļaudis reizēm vēl ir ļoti atpalikuši, mister Spina, — Marko atbildēja. Spinas joki viņu satrieca. Vīri, kas valkāja aitādas, ar to pauda savu nicināšanu samaitātajai pilsētai; viņi dzīvoja kalnos, un kā seno likumu glabātājus un aizstāvjus visi viņus cienīja. Bet tiem sicī-liešiem, kas pēc kara bija ieradušies dzimtenē no Amerikas, visiem bija raksturīga Spinas attieksme, gatavība mest izaicinājumu tradīcijām. Spinas ironija laupīja Marko drosmi. Viņam organizācija bija kļuvusi par tēvu, māti, brāli un māsu. Tā bija izstiepusi savu roku un pa-

glābusi viņu no nāves Kampamāro. Tā bija atbrīvojusi viņu no paaudžu mantojuma — verdziskās zemnieka padevības — un piepildījusi visu viņa būtni ar vēsu, nesatricināmu pašapziņu, kas iedvesa cieņu ikkatram, ar ko viņam bija darīšana. Bet tagad vajadzēja iztapt Spinam — un Marko tas dziļi aizvainoja; tomēr arī viņa dvēselē iekrita sīka šaubu un neticības sēkla.

— Un tev tiešām nav ne jausmas, kāpēc tev lika ierasties?

— Ne jausmas, ser.

— Man ir stāstīts, ka tu esi zēns, uz kuru var paļauties. Tev ir aknas. Tu nečinkstēsi arī tad, ja būsi paspēlējis. Tevi izsauca tāpēc, ka tu esi ķezā. Vai zini, kāpēc tie veči grib novilkt tev ādu?

— Nē, ser.

— Tad es tev pastāstīšu. Tu tiec vainots kāda Bene-deto Džentīles nāvē — pirms dažiem gadiem viņš gājis bojā traģiskos apstākļos. Negribu slēpt: ja tevi atzīs par vainīgu, tu jau zini, kas tevi sagaida.

Marko tikko manāmi iekoda lūpā. Bailes, kas, tāpat kā mīlestība, var parādīties daudzos veidos, bija pieskārušās viņam ar saviem aukstajiem pirkstgaliem. Patlaban tās izpaudās kā mokoša nesagatavotība nāvei. Jaunībā, kad vajadzēja pieveikt marokāņus, viņš to nebija jutis; viņa dzīve tolaik šķita kaut kas vienkāršs un bezveidīgs, bez noteikta sākuma un gala. Tagad tā bija cieši saistīta ar sievas un bērnu dzīvi, un, ja viņam kas atgadītos, arī viņu eksistence būtu apdraudēta. Viņš baroja šos maigos ziedus ar savas dzīvības sulām. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai atšķetinātu šīs atkarības saites un pieradinātu Terēžu un bērnus iztikt bez viņa. Viņš vēl nebija gatavs iet.

— Mazliet čābiski ap dūšu, vai ne?

— Es domāju, mister Spina. Tikai domāju.

— Labs ir, nenokar snuķi. Taisnību sakot, es zinu, ka tevi attaisnos. Tiesai bija jānotiek, jo Džentīles komanda to pieprasīja. Tevi attaisnos ar vienpadsmit balsīm pret vienu, tas ir, ja vecais atturēsies.

Nāves baisā ēna atkāpās. Marko vairs nevajadzēja domāt par vientuļo ceļu uz Palermo ar daudzajiem krustiem tā malās, kur upuriem bija uzbrukts no slēpņa. Šovakar Terēza sagaidīs viņu mājās.

— Bet tavs gailis, vienalga, ir spīlēs. Neatkarīgi no tiesas iznākuma Džentīles ļaudis tik un tā grib tevi no-fmiegt, un viņu ir daudz. Vecais ari beidzot grib mieru. I’cc manām domām, tev nav citas izejas kā braukt no še-JIenes prom.

Marko pamāja, gaidīdams, kas būs tālāk.

— Ko tu par to saki?

— Man ir sieva un divi bērni.

— Jūs abi vēl esat jauni. Tavai sievai ārzemēs patiks.

— Pagājušajā mēnesī mēs nopirkām jaunu dzīvokli, mister Spina.

— Negaudies, Ričone! Tu to nopirki pavisam lēti, es zinu. Pārdosi kurā katrā mirklī un vēl labi nopelnīsi.

Satraukumā Marko pēkšņi atcerējās Spinas vārdu.

— Es klausīšu katram jūsu padomam, don Salvatore.

— Tu esi īsts laimes bērns, Ričone, kaut gan pagaidām lo neapjēdz. Nu labi, šeit tu esi ieguvis zināmu stāvokli, bet nekas liels tas vēl nav. Tu sagaidīsi piecdesmit piecus

I gadus un nierakmeņus, pirms kāds no šiem zēniem nobučos tev gredzenu. Un vai šis sīkais dīķis ir tā vērts? Zini, ko es tev teikšu? Sitajā saliņā valda nāvīga garlaicība. Tikai štatos tāds zibeņzeilis kā tu var pa īstam izvērsties. Jau pēc gada tev būs lepna mašīna un varbūt pat divstāvu māja un vasarnīca Longailendā.

Kāpēc Spina? Marko domāja. Kāpēc dona K- lēmumu viņam pavēsta varenais Spina, ja līdz šim tikai viņa aizbildnis Taljaferri vienmēr ir bijis tas, kurš darījis zināmas visas pavēles?

— Kad tam jānotiek, don Salvatore?

— Tavai aizbraukšanai? Labi drīz, Ričone. Kavēties nedrīkst. Dons K. var pierunāt tavus pretiniekus pagaidīt kādu nedēļu, ne ilgāk. Pēc tam pussimt Džentīles puišu ar divpadsmitā kalibra ugunspagalēm un briežu skrotīm metīsies tev pakaļ. Nepagūsi ne lūgšanu noskaitīt.

Spina pasvītroja teikto ar vieglu žestu, salikdams pirkstgalus kopā un ritmiski pakustinādams delnas locītavu. Sis žests izteica visu ko atkarībā no situācijas, bet > šinī gadījumā tas nozīmēja iznīcināšanu. Kalsnā seja at-ņirdzās platā smaidā.

Atriebējus ar bisēm, ar ko baidīja Spina, Marko neņēma nopietni. Drīzāk bija ticams, ka viņš vēl ilgus gadus nodzīvos gaidās un pastāvīgā sasprindzinājumā, līdz kādu dienu jauns, simpātisks Džentīles radinieks pieteiksies darbā ar svešu vārdu vai arī kāds cits Džentīle, kurš pusi mūžg būs ziedojis, lai izpētītu viņa paradumus, salīgs par bārmeni kafejnīcā, kur Marko ik dienas ies dzert kafiju;

bet varbūt tas būs garāžas mehāniķis, kurš pats uz savu roku mazliet paķimerēsies gar Marko mašīnu.

— Uz ilgu laiku, don Salvatore?

— Uz kādiem desmit gadiem. Tavi draugi grib, lai tu paliktu dzīvs. Tavai smukajai sieviņai vēl ir par agru kļūt atraitnei.

— Nedēļas laikā es diezin vai pagūšu pārdot dzīvokli un mēbeles, don Salvatore.

— Kāpēc tā steigties? Taljaferri to nokārtos, un naudu tu saņemsi pa pastu. Vai tas tevi apmierina?

— Jā, don Salvatore.

— Tā jau ir cita runa, Ričone. Pareiza, filozofiska pieeja. Tavi nopelni šeit ir visiem zināmi. Kad tiksi otrā pusē, par tevi parūpēsies. Tevi savedīs kopā ar vajadzīgajiem cilvēkiem un dos iespēju visīsākajā laikā tikt uz augšu.

— Liels paldies, ka jūs par mani tā gādājat, don Salvatore.

— Nav par ko, Ričone, nav par ko. Tavs gadījums mani ieinteresēja, jo tādam zēnam kā tu ir nākotnes izredzes. Man ir nojauta, ka tu vēl darīsi dižus darbus. Aiz okeāna tu varēsi atliekt plecus un ievilkt gaisu plaušās. Vai esi dzirdējis par tādu pilsētu kā Solsberija Masačūsetsas štatā? Droši vien ne. Man tur dzīvo labs draugs — sausā likuma laikos, kad taisījām dzeramos, viņš bija mans kompanjons. Viņš ir lielisks cilvēks, un viņam daudz kas pieder. Uz turieni es tevi sūtīšu, Ričone.

— Vēlreiz atļaujiet jums pateikties, don Salvatore. Nemaz nezinu, ar kādiem vārdiem lai paužu savu bezgalīgo pateicību.

— Nedomā tagad par to, Ričone. Un atmet šos vecmodīgos izteicienus. Starp mums, tautiešiem, tā tam arī jā-bflt. Mums jāturas kopā un citcitam jāpalīdz. Gan jau ari es kādreiz lūgšu tavu palīdzību un ceru, ka tu man neatteiksi.

— Tā man būtu lielākā laime, don Salvatore, ja es spētu būt jums kaut kādi noderīgs, — Marko apliecināja.

— Tagad parunāsim par praktisko pusi. «Principe di Piemontē» atiet no Dženovas uz Ņujorku pirmdien, astotajā. Tas iznāk tieši pēc nedeļas. Man bija nojauta, ka viss tieši tā atrisināsies, tāpēc tev un tavai ģimenei jau ir rezervētas pirmās klases kajītes. Par biļetēm maksā kāda persona, kuras vārdu nenosauksim. Un, lūdzams, aiztaupi man savus pateicības apliecinājumus.

Jā, mums būs laba dzīve — Terēzai, bērniem un man pašam, Marko domāja, bet kā citiem? Kā viņi iztiks? Abas vientuļās mātes, kam vecums vairs nav aiz kalniem? Ko darīs Kristīna, ja vīrs sadomās celt gaismā viņas pagātni, lai viņu pamestu? Paolo ar savu jauno garāžu, transporta kantori un automobiļu apkopes staciju, un progresējošo astmu, kas apgrūtina viņa jau tā slimo sirdi? IJn vesels bars trešās, ceturtās pakāpes un vēl attālāku brālēnu un māsīcu, kuri bija uzradušies, tikko viņam sāka labi klāties, ar savām tiesībām uz viņa mīlestību un palīdzību, uz naudas aizdevumiem, uz ziemsvētku dāvanām, uz padomiem precību un tiesu lietās, — visus šos pienākumus viņš bija uzņēmies labprāt, gandrīz vai ar pateicību. Ko viņi visi iesāks? Kad viņš būs projām, pie kā viņī grūtā brīdī griezīsies pēc palīdzības un atbalsta?

— Nu, ko tu tagad teiksi? — jautāja Spina. — Kāda šķiet nākotne?

OTRĀ DAĻA

1

Ar viņu nodarbojās Endrjfi Kobolds, dzimis Andrea Ko-pola.

— Tu vairs neesi Marko Ričone, — Kobolds teica. — Pacenties aizmirst, ka tev jebkad bijis tāds vārds un uzvārds. Tagad tu esi Marks Ričardss. Tu strādāsi atbildīgu darbu Stīvensa vadītajā apvienībā un dzīvosi smalkā rajonā — Cempleina avēnijā. Nedari tai kaunu.

— Es centīšos, cik spēšu, ser.

— Un negodā mani par seru. Pie mums ir demokrātija.

Kobolds sēdēja, ar puspievērtām acīm viņu vērodams.

Tas bija jauns vīrietis ar pienbaltu ādu kā meitenei un gandrīz pliku pakausi — mati viņam toties jo biezi kuploja ap ausīm. Viņa seja pauda nicīgu labvēlību, un, kad viņš piecēlās, Marks atkal nobrīnījās, ka viņš ir tik maza auguma. Kobolds bija jurists — Vinsenta Stīvensa apvienības juridiskās nodaļas vadītājs, un vairums organizācijas biedru, piešķirdami baumām lielāku nozīmi nekā faktiem, uzskatīja viņu par pirmo pretendentu uz Stīvensa impērijas troni, kura pašlaik atradās tās dibinātājs dons Vinčente di Stefāno. Runāja, ka Koboldam izdevies nobīdīt malā likumīgo troņmantnieku — dona Vinčentes dēlu.

— Ņemsim kaut vai mani, — Kobolds atklātības uzplūdā sacīja. — Kā tev šķiet, no kurienes es esmu cēlies?

Marks zināja, ka Kobolds ir otrās paaudzes amerikānis, no tēva mantojis nelielu kapitālu, kas sarausts, sausā likuma laikā tirgojoties ar alu, un ir absolvējis Harvarda universitātes juridisko fakultāti. Viņš paraustīja plecus.

— Es piedzimu Malberibendā, Elizabetes ielā, — teica Kobolds. — Bet tu jau tikpat nezini, kur tas ir, vai ne?

— Es vēl nedzīvoju štatos pietiekami ilgi, — Marks atbildēja.

— Protams. Malberibenda bija itāliešu geto. Mans tēvs sāka ar naudas maiņas kiosku. Es gribu teikt to, Ričards, ka sava pagatne nevienam nav jāvelk līdzi ka smags vezums. Patlaban ir tūkstoš deviņi simti piecdesmit sestais gads. Sicīliju tu esi pametis, un es ceru, ka iztaisīšu no tevis amerikāni. Starp citu — kā tas nāk, ka tev ir tik laba izruna?

— Es divus gadus nostrādāju pie angļiem par tulku un pēc tam strādāju amerikāņu kara bāzē Kaltanisetā, mister Kobold.

— Tā ir tava stiprā puse, — sacīja Kobolds. — Ja runājam par pārējo, tad, neņem ļaunā, tu izskaties pēc tipiska makaronu rijēja. Ko tu dzer? Es domāju — mājās?

— Dažreiz mēs iedzeram vīnu.

— Tā jau domāju. Vajadzēs tev pierast pie viskija. Un kā ir ar makaroniem?

— Daudz jau mēs tos neēdam, — Marks atbildēja. — Varbūt pāris reižu nedēļā.

— Nekad neēd tos ārpus mājas, citādi tas tevi nodos. Galvenais ir ne ar ko neatšķirties no pārējiem. Un iegaumē — vīrieši ar vīriešiem nebučojas.

Kobolds klusi bungoja ar skaisti manikirētajiem pirkstiem pa rakstāmgalda virsu. Mati, atkāpdamies viņam no pakauša, bagātīgi auga visur citur — uz pirkstiem, roku locītavām. Viņam aizmugurē uz sienas Tulūza-Lotreka gleznas reprodukcijā virpuļoja Mulēnrūža dejotājas.

— Kad jūs ar misis Ričardsu pēdējo reizi esat kaut kur kopā gājuši?

— Apmēram pirms nedēļas, mister Kobold.

— Tam jānotiek regulāri. Šeit neviens nebrīnīsies, redzēdams tevi kopā ar sievu. Tieši otrādi. Pie mums Amerikā ir citāda attieksme pret sievietēm. Tev it ne par ko nav jābaidās, neviens viņai visu ļaužu priekšā dibenā nekniebs. Tev jāiekļaujas šejienes dzīvē. Rajons, kurā atradīsies tava māja, ir pirmklasīgs. Veido draudzīgas attiecības ar kaimiņiem. Svētdienās pļauj mauriņu. Iestājies tenisa klubā. Un šīs drēbes lai es rīt vairs neredzētu. Pasūti dažus uzvalkus, nedēļas nogalēs valkā tvīdu. Apgriez matus. Atvaino, ka man tev tas jāsaka, bet tādi ūsainie Pedro Stīvensa organizācijai neder.

— Nekas, mister Kobold. Es pilnīgi saprotu.

— Labi. Tagad aizlaidīsim uz klubu ārpus pilsētas, iemetīsim pa glāzītei un apspriedīsim smalkākus jautājumus. Ko tu dzersi?

— Viskiju, — Marks atbildēja.

— Nav jau obligāti jāņem viskijs. Var ņemt džinu ar toniku vai varbūt martīni ar vodku. Vai kūku ari pasūtīsi?

— Nē, to ne.

— Kūkas viņš vairs neēd. Lieliski! Mēs ejam uz priekšu milzu soļiem.

Pie viņiem pienāca sirms oficiants ar patricieša seju — dzīva dekorācija šai guļbaļķu ēkā ar Anglijas medību ainām pie sienām.

— Mans draugs dzers iesala viskiju ar ledu, — Kobolds teica. — «Glenu Laivetu» vai «Glenu Grantu», ja jums ir. Man ari to pašu. Šeit ir ļoti jauki, — viņš turpināja. — Kluss. Sevišķi vasarā. Vienmēr pūš vējiņš. Dons Vin-čente ieteiks, lai tevi uzņem par biedru. Kad viņš šeit pirmo reizi ieradās, viņu nelaida iekšā, tāpēc viņš šo klubu nopirka.

Klusi kā ļaundaris oficiants pienāca pa biezo paklāju, nolika dzērienus un pazuda.

— Pēc pāris dienām vai pāris nedēļām tu iepazīsies ar donu Vincenti, bet tikmēr mazliet pastāstīšu tev par mūsu organizāciju. Gribu, lai tu šo to jau zinātu, — Kobolds sacīja. — Tā bija iecerēta kā ģimenes uzņēmums, bet nekas neiznāca. Abi vecākie dēli zaudēja interesi par mūsu darbu un aizbrauca no šejienes. Kas attiecas uz jaunāko — nu, atļauju tev spriest pašam. Tu droši vien jau esi šo to dzirdējis par viņa izdarībām.

— Viņam patīkot meitenes un lieli ātrumi, — Marks atbildēja.

— Apvienībai pieder vairākas fabrikas, banka, abas Solsberijas viesnīcas, visi trīs restorāni un šis klubs. Diemžēl dons Vinčente nedzīvos mūžīgi, bet, ka Viktors varētu vadīt organizāciju viņa vietā, — to es nespēju iedomāties. Kad tu viņu ieraudzīsi, droši vien būsi ar mani vienisprātis. — Kobolds tagad runāja pavisam klusi, kaut arī viņi bija vienīgie apmeklētāji, un viņa sejas gurdi ironiskā izteiksme bija kļuvusi skarbāka. — Mums pieder arī dažas izpriecu vietas, kaut gan šai nozarē mēs naudu vairs neieguldām. Viena otra no tām nodarbojas ar šo to aizliegtu — policija gan piemiedz aci, tomēr... Pēdējā laikā mums ir tendence atteikties no šādām iestādēm, kas darbojas, tā sacīt, uz atļautā un neatļautā robežas, un

Ieguldīt kapitālu citur. Pašlaik dons Vinčente pērk viesnīcas Havanā — nākotnē tā kļūs par izpriecu galvaspilsētu. Bet tu jau droši vien to zini — tu taču esi pieņemts nekustamu īpašumu pirkšanas un pārdošanas nodaļā.

— Tas attiecas uz ārējo tirdzniecību, — Marks atbildēja. — Mana nodaļa kārto darījumus tikai pilsētā un tās apkaimē.

Kobolds ērtāk apsēdās krēslā, sakrustoja kājas un atmeta galvu.

— Dzirdēju, ka tev pirms aizbraukšanas bijusi izdevība tikties ar leģendāro Spinu.

— Biju kopā ar viņu ne vairāk kā stundu.

— Vai tiešām viņš ir tik neparasta personība?

Marks brīdi padomāja. — Jā, ir gan. Viņš nav tāds, kā varētu iedomāties. Man likās, ka viņš ir spēcīgs, rupjš tēvainis. Bet viņš ir maza auguma un ļoti patīkams. Var just, ka ar viņu var labi sadzīvot. Seja viņam ir kā mēr-kaķēnam.

— Savā laikā viņš ir nogalinājis daudz cilvēku, — sacīja Kobolds. — Jaunībā viņš darbojās kopā ar donu Vincenti. Dienvidu Manhetenā viņi turēja spēļu namu itāliešiem. Tas bija vēl pirms tam, kad viņu ceļi šķīrās. Tu jau zini, Spinu notiesāja — par prostitūcijas veicināšanu. Cik man zināms, tad viņš un dons Vinčente ir dzimuši vienā ciemā un kopā emigrējuši. To ciemu laikam sauca Alkamomarīna, ja pareizi atceros. Pēdējie no vecās paaudzes, vai ne? Tiklīdz viņu izlaida no cietuma, tā tūliņ izsūtīja. Stāsta, ka viņš dzīvojot Neapolē.

— Viņš brauc prom no Itālijas. Varbūt jau ir aizbraucis.

— Vai tu to droši zini?

— Vai viņš būtu jokojis? Viņš atnāca uz kuģi mani pavadīt un teica — ja man gadoties būt Havanā, lai viņu apciemojot.

— Viņš tā teica? Tātad viņš tomēr nolēmis apmesties Kubā. Un tev viņš patika? Vai tevi viņš arī apbūra ar savu izslavēto pievilcību?

— Viņš ir cilvēks, kas izraisa simpātijas.

— Vai esi kaut ko dzirdējis par Kastellamāres karu, kas šeit notika trīsdesmitajos gados?

— Esmu gan.

— Pēc viņa pavēles vienā naktī nošāva četrdesmit cilvēkus. Viņš ir slepkava, Ričards. Gluži vienkārši slepkava. Mūsu laikiem bezcerīgi novecojis.

Marks neatbildēja. Šādas asiņainas leģendas viņu nespēja ietekmēt. Spina Sicīlijā bija viņu glābis, bija palīdzējis viņam un viņa ģimenei emigrēt un nogādājis dona Vinčentes drošajā paspārnē. Lai ko šis cilvēks būtu nodarījis saviem ienaidniekiem, Marks zināja, ka vienmēr jutīsies viņam pateicību parādā.

Marks zināja arī to, ka Kastellamāres karā Kobolds bija zaudējis tēvu.

2

Pirmo pusgadu Terēza Solsberijā bija gluži kā apjukusi. Gatavojoties braucienam uz Savienotajām Valstīm, viņa daudz prātoja, kādas varētu būt turienes pilsētas, un iztēlojās tās kā Palermo, tikai ar vēl augstākiem namiem, platākām ielām un laukumiem un vēl draudīgāku mašīnu straumi; tur droši vien bija daudz vairāk visādu pilsētas izpriecu un labumu, un ne miņas no klusuma, vientulības un garlaicības, ko zemnieku izcelsmes ļaudis tā necieš. Taču izrādījās, ka viņas iztēles Solsberijai ar īsto Solsberiju nav nekādas līdzības. Lielākā daļa māju bija no koka — tadas nepatīk itāliešu zemniekiem, kas jūtas labi tikai akmens ēkas drošajā patvērumā; vēl ļaunāk — visās labāko dzīvojamo rajonu ielās šīs mājas atradās atstatu cita no citas, tās atdalīja plaši zālāji. Sicī-lieši baidās no atklātiem laukumiem: gan lielākās, gan mazākās pilsētās viņi tiecas pēc iespējas ciešāk saspiesties daudzdzīvokļu mājās, lai it visur — kāpnēs, koridoros, balkonos un leja uz ielas — būtu kaimiņi. Pastāvīga citu cilvēku klātbūtne un kņada pasargā viņus no atmiņām par agrākos laikos piedzīvotām ļaundarībām, turklāt nemitīgi atgādina, ka dzīves straume visiem plūst vienā virzienā.

Pusgadu Terēza nosēdēja mājās vientulībā; viņa meklēja mierinājumu bērnu audzināšanā un arvien lielākā ziņkārē vēroja un vērtēja jauno pasauli sev apkārt. Pamazām ar viņu notika pārmaiņa. Viņai bija dotības uz valodām, pat labākas nekā Markam, — neparasti laba atmiņa, izcilas atdarināšanas spējas un vārda nozīmes izjūta. Viņa runāja angliski, kur vien varēja — ar pārdevējām veikalos, ar preču piegādātājiem, ar mājstrādnieci, ar Marku un beidzot, kad bija pavisam droša par savām

valodas zināšanām, ar kaimiņiem. Pēc gada viņa jau pii-lligi bija apguvusi angļu valodu, turklāt viņai bija īsta Solsberijas izruna, bez stieptajiem patskaņiem vārdu bei-{ās, kuri bieži nodod itāliešu imigrantus. Agrāk tipiska auna siciliete, kas uz ielas izgāja gandrīz vienīgi tādēļ, ai dotos uz misi, viņa tagad pavadīja laiku ārpus mājas, cik bieži vien bija iespējams, — klaiņoja pa universālveikaliem, aplūkoja skatlogus vai arī sēdēja pie kaimiņienēm, dzerdama rīta kafiju vai pēcpusdienā spēlēdama bridžu. Bērnus tikmēr uzraudzīja aukle, ko izsauca pa telefonu; Amedeo bija pārdēvēts par Mārtiņu un Lūcija — par Lū-siju. Terēza iestājās svētā Vincenta un Jēzus Bērna labdarības biedrībās; Marks nopirka viņai folksvāgenu, uri nepilna mēneša laikā viņa iemācijās to vadīt.

Jauno draugu sabiedrība veicināja viņas garīgo attīstību un paplašināja interešu loku. Kad Sicīlijā jaunas sievas sanāca kopā, viņas runāja gandrīz vienīgi par bērniem vai par savām intīmajām attiecībām ar vīriem, kuru atstāstu izpušķoja ar nevaldāmas fantāzijas radītiem papildinājumiem. Šeit sievietes nemēdza stāstīt par savu personisko dzīvi. Sekss tika pieminēts starp citu — kā, piemēram, televīzijas daudzsēriju filma, un tas nelikās svarīgāks par keramiku, adīšanu vai republikāņu politiku.

Marks juta Terēzā atraisāmies jaunu enerģiju, iekšēju nemieru, jaunu, gandrīz vai nesievišķīgu zinātkāri, un tai pašā laikā mainījās arī viņas izskats — viņa novājēja, krūtis un gurni zaudēja mīksto apaļīgumu, viņa bija kļuvusi kustīgāka un, kā Markam šķita, pat mazliet paaugusies.

Viņu seksuālās dzīves allaž darbīgais vulkāns bija nedaudz atdzisis. Sicīlijas dzīvesveida noteiktais negrozāmais rituāls šeit vairs netika piekopts — gluži vienkārši tāpēc, ka Solsberijā nebija pieņemts iet mājās uz diendusu. Vīriešiem, kuri ieņēma tādu stāvokli kā Marks — un Marks bija Stīvensa apvienības nekustamu īpašumu nodaļas vadītāja vietnieks .—, diendusu aizvietoja ilgstošas sarunas pie pusdiengalda ar kolēģiem un darījumu partneriem. Bet, ja nekāda tikšanās nebija paredzēta, Marks pusdienas pārtraukumā gāja mājās un gulēja ar Terēžu. Vienīgi šajos tuvības brīžos viņi vēl sarunājās Itāliski, jo angļu valodā nevarēja atrast īstos vārdus.

Viņa bija iesākusi valkāt biksītes. Pirmoreiz to atklādams, Marks bija ārkārtīgi sašutis; Sicīlijā vienīgās siesi

vietes, kas tās valkāja, bija aklāto namu prostitūtas, un biksītēm bija erotiska stimulanta loma. Bet drīz viņš nomierinājās, un sievas izģērbšana sagādāja viņam arvien lielāku patiku. Daži šejieniešu ieradumi nemaz nebija peļami.

Pirmais un galvenais uzdevums visiem itāliešu imigrantiem ir — pēc iespējas ātrāk kļūt par īstiem amerikāņiem. Solsberijas apkaimē itālieši bija ieradušies aptuveni pirms gadsimta ceturkšņa; nostūmuši malā vietējos holandiešu un vācu izcelsmes iedzīvotājus, viņi pulcējās zem tolaik visspēcīgā jaunā Vinčentes di Stefāno tēvišķīgā spārna.

Kobolds stāstīja Markam par šīs nacionālās kopienas pirmsākumiem.

— Viņš valdīja pār visu. Politiskos darboņus viņš izrīkoja, kā gribēja. Un vienmēr palīdzēja tautiešiem. Ja šeit ieradās kāds no Neapoles vai Sicīlijas, tas tūliņ dabūja darbu. Ja atbraucējam bija laimējies piedzimt kaut kur Kastellamāres apkaimē, viņš dabūja labu darbu. Bet tagad jau tā vairs nav. — Viņi sēdēja ārpilsētas klubā; Kobolds tikko bija iznācis no somu pirts, un viņam bija iztaisīts manikīrs. — Kā garšo viskijs? — viņš jautāja.

— Nav nekādas vainas, — atteica Marks.

Kobolds tīksmīgi pasmaržoja savu glāzi. — Tas nav vis vienkāršs vīns. Vecs bordo. To tu arī drīksti dzert.

— Kas tad notika? — Marks apvaicājās.

— Kas notika? Pēc mana prāta, viņiem pārāk ilgi bija klājies labi. Palasi vēsturi. Neviena impērija nav mūžīga. Dēlus tēva darbs neinteresēja. Dons Vinčente aizsūtīja viņus mācīties uz Prinstonas universitāti, un, tikko viņi beidza, tā pacēla cepuri un — sveiki. Kā mēdz sacīt, bērni bija kļuvuši smalkāki par vecākiem. Agrāk dons Vinčente bija mums gluži kā capo dei capi\ ja tāds šai zemē vispār jebkad ir eksistējis. Savienotajās Valstīs nebija neviena ietekmīga cilvēka, kurš nesūtītu viņam vārdadienās apsveikumus. Protams, iebraucējus no Itālijas pie mums vēl arvien uzņem laipni, bet atbalsta sistēmas vairs nav. Ģenerālis ir palicis bez armijas. — Kobolds garšodams lēni iemalkoja vīnu. — Es pats esmu dzīva ilustrācija tam, ko tikko stāstīju, — viņš turpināja. [3]

— Mans tēvs dzina kandžu, lai varētu sūtīt mani augstskolā, un es tagad dzeru «Mouton Rothschild». Vai vari Iedomāties mani ar pistoli rokā?

—* Un kāda tev rādās organizācijas nākotne?

— Nākotne? Nu, ja jau tu gribi zināt manas domas — visai neskaidra. Kubas projekts tomēr vieš zināmas cerības, jo tur mēs pārejam likumīgas darbības sfērā. Bet attiecībā uz mūsu nākotni šeit man nav pamata optimismam. Kādu laiku mēs vēl pēc inerces eksistēsim, bet, cik ilgi, — neņemos spriest. Šeit darbs tika organizēts konkrētu personu tiešā vadībā, balstoties uz šo personu autoritāti, un vajadzības gadījumā šīs autoritātes nostiprināšanai pielietoja spēku, bet tas vairs nav iespējams, Jo to, kas palīdzēja nostiprināt autoritātes, kjūst arvien mazāk. — Kobolds nolika glāzi un iesmējās. — Mark, mēs esam pazīstami jau veselu gadu, un tagad es pastāstīšu tev kaut ko tādu, kas tevi uzjautrinās. Kad tu pie mums parādījies, es nekādi nevarēju saprast, kāpēc vecajam tu esi bijis tik ļoti vajadzīgs, ko viņš tevī atradis. Es tevī nesaskatīju neko vairāk par rūdītu gangsteri. Domāju — vai tiešām šo zēnu Amerikā ir trūkums un jāieved no Itālijas?

Kobolds atkal iesmējās, un Marks smējās līdzi.

— Es šeit ierados tikai tāpēc, — Marks teica, — ka Salvatore Spina tā gribēja.

Kobolds kļuva nopietns, un viņa seja kluba nespodrajā gaismā pēkšņi izskatījās bāla un skumja.

— Kas pats par sevi jau ir aizdomīgi, — viņš sacīja.

— Tu droši vien nemaz tik daudz par Spinu nezini. Velna vecis, pilns ar blēdībām un intrigām. Man vienmēr nāk prātā, ka reiz, kad sāku par viņu interesēties, es uzdūros uz kaut kādu Bredliju. Vai nu Spina strādā Bredlija labā, vai Bredlijs Spinas labā. Tā arī neizpētīju.

— Bredliju es pazīstu — šad tad satiku viņu, kad dzīvoju Palermo, — atbildēja Marks. — Viņš bija armijas virsnieks. Netiku gan dzirdējis, ka viņam būtu kādi sakari ar Spinu, bet ej nu sazini. Viņš satikās ar visādiem dīvainiem tipiem.

•— Nez kāpēc man ir nojauta, ka viņš drīz šeit parā.-dīsies, — Kobolds sacīja. — Un, spriežot pēc tā, ko esmu uzzinājis no saviem aģentiem, viņš var atnest nelaimi. Starp eitu, Spina arī. Atceries, Mark: ja Spina tev ir palīdzējis, tad agrāk vai vēlāk liks atmaksāt parādu.

3

Gadu un divus mēnešus pēc ierašanās Savienotajās Valstīs Marks saņēma ielūgumu no dona Vinčentes. Vecais vīrs dzīvoja divu jūdžu attālumā no pilsētas lielā, laika zoba sagrauztā mājā, kas bija paslēpusies tās īpašniekam piederoša meža un parka vidū. Māju dons Vinčente bija daļēji pārbūvējis, lai tā atgādinātu Orsīni pili, kas viņam bija ļoti iepatikusies, kad viņš jaunības gados bija apmeklējis Itāliju.

Marks brauca pa līkumotu aleju caur nekoptiem rododendru krūmiem, līdz milzīgā, dzeltenpelēkā ķieģeļu ēka aizšķērsoja viņam ceļu. Par pili pārbūvētais spārns lepojās ar mūru izrobojumiem un šaujamlūkām, vārtu arkā bija iebūvētas lielgabalu ambrazūras, un pāri tukšām vīna pudelēm piesvaidītajam grāvim veda ķēžu tilts. Tai pašā reizē, kad dons Vinčente bija ciemojies dzimtenē, viņam bija tikusi rādīta zirgā sēdošā Marka Aurēlija statuja, un kāds lišķis tūliņ bija saskatījis lielu līdzību starp viņu un imperatoru, neaizmirsdams piebilst, ka varenības un sabiedriskā stāvokļa ziņā viņi jau tā esot līdzinieki. Dons Vinčente bija paturējis to prātā un, mājā atgriezies, pasūtīja vietējam akmeņkalim, kurš parasti nodarbojās ar kapu plākšņu izgatavošanu, vairākas antīkā stilā veidotas skulptūras, kam vajadzēja attēlot dona Vinčentes ģimeni un pašu donu Vinčenti. Sīs skulptūras bija novietotas vārtu priekšas laukumiņā: dons Vinčente bagātīgās drānās, ar lauru vainagu galvā sēdēja neticami resna zirga mugurā un drūmi noraudzījās uz Marku, kamēr viņa laulātā draudzene donna Karlota, tēlodama imperatora sievas lomu, ar augstprātīgu smaidu sejā zvilnēja uz sūnām apauguša akmens dīvāna. Vecāko dēlu Mario un Klaudio senatoru togās tērptie tēli bija uzstādīti vēlāk. Rūpju bērns Viktors tai laikā vēl nebija piedzimis.

Kāds pusmūža vīrs — laikam dārznieks — ieveda Marku iekšā. Viss šeit likās tik pazīstams un atgādināja jebkura vecākās paaudzes turīga sicīlieša māju: ar putekļiem klātas svēto skulptūras, katrā istabā pa gleznai, kas attēloja kādu bībeles notikumu, un visam pāri — tikko jaušama salkana smaka, ko dvašoja sienas, — ģimenes kapličā vīstošu puķu, vīraka un ķiploku smārds. Dons Vinčente sagaidīja Marku viesistabā, kas bija bāztin piebāzta ar se-

Iintnigārn mēbelēm. Viņam bija skumīga seja ar lielu, līku degunu un mazām, apsarkušām actiņām; sarkanā, krunkaina kakla āda kā tītara pasekste gumzā nokarājās pār vaļējo krekla apkaklīti — ģērbies viņš bija gandrīz tikpat llcvīžigi kā dons K. Jaunībā viņš bija izskatījies pēc otrās vnl trešās paaudzes amerikāņa, taču ar gadiem bija pieņēmies svarā, un viņa kādreiz tik dzīvīgās, kalsenās sejas vaibsti bija kļuvuši vispirms smagnēji, tad gaļīgi un rupji, un Marks pārsteigts ievēroja, ka, atgūdams sava tipa īsto Izskatu, šis vīrs pat bija ataudzējis mazajiem pirkstiņiem gurus nagus, kā tas Sicīlijā kādreiz bija modē.

Dons Vinčente izturējās vienkārši un laipni. Kad Marko pieliecās, lai noskūpstītu mājastēva gredzenu, viņš juta uz sava pleca nokrītam savītušu ķepu un pēc tam saņēma nkūpstu uz vaiga. Viņiem aizmugurē, kā tornis paceldamies no inkrustēta, ar zeltītu bronzu rotāta pjedestāla, drūmi tikšķēja no Itālijas atvests senatnīgs pulkstenis ar vēzēkli un spilgti izkrāsotu ciparnīcu; blakus savā būrīti čivināja kanārijputniņš, šķiezdams uz paklāja sēkliņas un Kiuiltis.

— Cik ilgi tu jau esi pie mums, Ričards?

— Mazliet ilgāk par gadu, don Vinčente.

— Zēl, ka mēs nesatikāmies agrāk. Es biju aizņemts. Ka tevi šeit sagaidīja?

— Ļoti labi, don Vinčente. Grēks būtu žēloties.

— Es par tevi esmu daudz dzirdējis. Tu labi strādājot. Vai tu vēl joprojām dzīvo Cemplena ielā? Patīkams rajons. Ja es jau nedzīvotu šeit, tad labprāt tur apmestos. Kādas tev attiecības ar kaimiņiem?

— Lieliskas. Viņi ir jauki cilvēki.

— Tas ir labi, Ričards. Solsberija nav lielpilsēta, kur cils citu nepazīst. Šeit ir svarīgi, lai tu ļaudīm iepatiktos. Vai esi jau iestājies kādā biedrībā?

— «Kivani» un «Kristofora Kolumba biedrībā», un nupat mani uzņēma tenisa klubā.

Dons Vinčente sarauca uz augšu gludos ādas izciļņus, ko kādreiz bija rotājušas uzacis, un kļuva līdzīgs domīgam papagailim.

— Brīnos, kā tev tas izdevies, Ričards. Viņi ir tik izvēlīgi.

— Jus taču mani ieteicat, don Vinčente.

— Tu saki? Varbūt tas patiešām ir palīdzējis. Ļoti labi, ka esi- uzņemts. Tas nozīmē, ka tu, tā sacīt, dzersi no viena avota ar šīs apkaimes lielākajiem zvēriem*. Vēl vaja-

dzētu, lai tevi ievēl par maršalu svētā Roko dienas gājienam.

— Gājienu vairs nerīko, don Vinčente.

— Vai tiešām? Zēl. Jauni laiki, jauni tikumi. Man stāstīja, ka tava sieva strādājot labdarības biedrībā. Ari tas nav peļami. Lai viņa kādreiz izsaka vēlēšanos kļūt par aizbildni. Pašlaik viņa varbūt vēl ir par jaunu, bet tad, kad kļūs vecāka.

Uz sliekšņa parādījās jauneklis jātnieka biksēs un nokremšļojās, lai pievērstu sev uzmanību. Tas bija Viktors — dona Vinčentes grūti audzināmais; par spīti ādas slimībai, kas izķēmoja viņa vaibstus, mazajam zodam un gļēvajai, īdzīgajai sejas izteiksmei, viņā uzreiz varēja pazīt sava tēva dēlu.

— Mans autiņš atkal čupā, tēt. Vai drīkstu paņemt tavējo?

— Kā tad, ka drīksti. Tu taču zini. Bet, ja es ar kādu runāju, tad nedrāzies iekšā un mūs netraucē. Traks uz mašīnām, — dons Vinčente piezīmēja, kad Viktors bija izgājis. — Viņš domā, ka es nezinu — pagājšnakt viņš savu mašīnu iestūrēja kokā. Sadauzīja gabalu gabalos. — Un dons Vinčente labvēlīgi nosmējās. Tad viņa familiaritāte un tēvišķīgums pēkšņi pagaisa — un Marks atkal sajuta attālumu, kas viņus šķīra. — Es gribētu tev ko pajautāt, Ričards. Vai tu bieži satiecies ar Koboldu?

— Tikai ja iznāk darīšanas, don Vinčente. Citādi viņš ir diezgan atturīgs.

— Jā, viņš vienmēr ir bijis savdabis. Un tomēr — kaut kāds priekšstats par viņu tev taču ir izveidojies?

— Viņš ir gudrs cilvēks, don Vinčente. Par to nav ne mazāko šaubu. Un izglītots, to uzreiz var redzēt.

— Ar to tu vēl neko neesi pateicis, — dons Vinčente aizrādīja skarbākā tonī.

— Mūsu lietai viņš ir uzticams. — Tie, kas bija izpētījuši šefa dabu un untumus un vēl arvien ar tiem rēķinājās, bija Marku brīdinājuši, ka pie dona Vinčentes vēlams ierasties ar labām ziņām. Vecajam patika dzirdēt, ka padotie viņam uzcītīgi kalpo.

— Es aizsūtīju viņu uz ārzemēm atbildīgā uzdevumā. Vai tev tas ir zināms?

— Man stāstīja, ka viņš pašlaik esot Kubā.

— Pareizi. Havanā. Man tur ir liels komerciāls pasākums, un Koboldam ir uzdots attiecīgi noskaņot vietējos varasvīrus. Ar to viņš ari teicami tiek galā. — Ķanārij-

putniņš savā būrīti varen sarosījās un apšķieda viņus abus nr sēkliņām. — Neatceros neviena gadījuma, kad es ar Kobolda darbu būtu bijis neapmierināts. Tikai redz kas nur nelaimi: viņš pats izrādījies carogna'. Gājis ziņot uz Narkomānijas apkarošanas biroju. Havanā taisa lielus llnrīj umus ar narkotikām, un viņš nosūdzējis.

— Es tam neticu, don Vinčente!

— Turi muti un klausies! Tava ticēšana vai neticēšana nevienu neinteresē, klausies, ko tev saka! Es pats nekad neesmu nodarbojies ar narkotikām un netaisos to darīt, liet, ja mani draugi to dara, tad nevienam tur savs deguns nav jābāž. Kobolds ir nodevis manu draugu. Tu pats saproti, ko tas nozīmē. — Saule parādījās no mākoņa un caur vitrāžas logu iespīdināja telpā spožu staru kūli; tā gaismā dona Vinčentes seja pēkšņi izskatījās vaska dzēliena un veca. — Par laimi, pretējā nometnē mums arī ir savi cilvēki. Starp citu, viens no viņiem tevi pazīst — vēl no Palermo laikiem. Neatceros, kāds viņam bija uzvārds.

— Bredlijs? — Marks minēja.

— Jā, laikam. Viņš teica, ka jūs esot kopā strādājuši. Drīzumā viņš atnākšot ciemos. Tā ir vērtīga pazīšanās, Ričards. Ja kāds nodod manu draugu, es jūtos tā, it kā viņš būtu nodevis mani. Starp citu, cilvēks, ko šis carogna Ir nodevis, ir arī tavs draugs.

Spina, Marks nodomāja. Viss saskan. Kad Marks satikās ar Koboldu ārpilsētas klubā, lai kopīgi paēstu pusdienas vai pie glāzītes apspriestu kāda zemes gabala pirkšanas vai pārdošanas juridisko pusi, sarunās neizbēgami uzpeldēja viena tēma: Spina, tā pārcelšanās uz Havanu, darījumi ar narkotikām, iespējamie nākotnes centieni. Pūlēdamies iekarot Marka simpātijas vai vismaz neitralizēt viņu kā Spinas piekritēju, Kobolds bieži bija stāstījis par savām aizdomām attiecībā uz Spinu. Dona Vinčentes veselība kļuva arvien sliktāka, un saskaņā ar Sicīlijas dzelzs likumiem viņam jau sen būtu vajadzējis aiziet. Turpretī Spina, lai gan tikai dažus gadus jaunāks par donu Vin-čenti, bija samērā mundrs un spēkpilns, un, tā kā donam Vinčentem nebija stipra un gudra dēla, kas būtu cienīgs mantot viņa varu, Spina droši vien uzskatīja, ka uz vadoņa posteni viņam ir likumīgas tiesības. Taču no Savienotajām Valstīm Spina bija izraidīts, tāpēc mudināja donu Vincenti pārvietot kapitālu un darbības centru uz Havanu,

1 Maita (itāliski).

lai tur pēc kāda laika bez grūtībām pārņemtu varu savās rokās. Marks nepiekrita Kobolda viedoklim par organizācijas tagadni un drūmo nākotni, un tas, ka Kobolds ar oficiālu varas iestāžu palīdzību bija gribējis atriebties un pēc tam realizēt savus paša godkārīgos plānus, neapšaubāmi bija nepiedodams noziegums.

— Esmu dzirdējis, ka tu, Ričards, esot liels meistars visādu pasākumu rīkošanā, tāpēc gribu lūgt tavu palīdzību.

— Katrā laikā, don Vinčente.

— Nodevēji man riebj, un es zinu, ka tev arī. Ik svētdienu viņš pusdienoja pie mana galda. Tā lielā māja Ridžvejā — kurš viņam to uzdāvināja uz kāzām? Es izturējos pret viņu labāk nekā pret paša dēlu, prasi, kam gribi. Viņš zina visus manus plānus. Visīstākais ca-rogna. — No satraukuma dona Vinčentes garā deguna galā bija parādījusies dreboša pile. Viņš izvilka kabatla-katu un skaļi nošņaucās. — Es būtu tev ļoti pateicīgs, Ričards, ja tu aizbrauktu uz Havanu un nokārtotu šo lietu manā vietā.

— Nokārtot — tas nozīmē ...

— Tas nozīmē — nokārtot. Lai mistera Kobolda vārds man nekad mūžā vairs nebūtu jādzird.

Marks zināja, ka šim lūgumam — īstenībā pavēlei — ir jāpiekrīt tai pašā acumirklī. Pat domās viņš nedrīkstēja šaubīties, tas nozīmētu nāves briesmas, jo pat vissīkāko vilcināšanos vecais tūlīt nojaustu.

— Kad man jābrauc, don Vinčente?

— Tikko izdomāsim, kā to nodarīt, tūliņ brauksi. Naudu es došu, pārējais tavā ziņā. Es zinu, ka tev pašam nav sicario^1 pieredzes, tāpēc būs jāiesaista vēl citi. Un tas nebūs viegli, es tev saku, var gadīties, ka šī būs vissarežģītākā operācija, kādu tu līdz šim esi vadījis. Kobolds ir daudz gudrāks par Džentīli.

Džentīle, Marks nodomāja; viņš zina par Džentīli. Sēž te provincē savā alā un nebāž degunu laukā, bet zina visu. Viņa sajūsma par donu Vinčenti auga augumā.

— Kobolds nav muļķis, acīmredzot nojauš, kas viņam draud. Dzīvo lepnā viesnīcā un ne soli nesper bez miesassargiem. Man tikko ziņoja, kāds ir stāvoklis. Miesassargi, divi gabali, guļ pie viņa numurā. Kad viņš ieiet atejā, tie gaida aiz durvīm. Vari noalgot kaut visus Kubas bandī- [4] (us, viņam klāt tu netiksi. Jā, gandrīz aizmirsu — Hava-nas policijas priekšnieks ir viņa sirdsdraugs.

— Tam, kurš ar to nodarbosies ...

— Tev, — dons Vinčente iestarpināja.

— ...jānokniebj viņš tādā bridi, kad miesassargu nav klāt.

— Pareizi. Un kad tāds brīdis varētu būt?

— Kad viņš būs kopā ar sievieti.

— Viņš esot liels brunču mednieks, vai ne? — dons Vinčente jautāja.

— Tā stāsta.

— Un pašam mājās tik glīta sieviņa. Ebrejiete.

— Es nezināju, ka viņš ir precējies, don Vinčente.

— Kobolds par viņu nerunā un nerādās ar viņu ļaudīs. Man negribētos iejaukt šai lietā sievietes, bet, ja nu nav citas izejas ...

Dons Vinčente bija slavens ar savu puritānismu, ar nepatiku pret prostitūciju; viņš labāk bija ar mieru ciest zaudējumus nekā savās izpriecu iestādēs pieļaut nepieklājīgus skatus un uzvedumus. Visas sievietes, pat ja tās nebija cēlušās no Sicīlijas, viņa izpratnē pirmkārt bija mātes.

— Varbūt tas nebūs vajadzīgs, don Vinčente. Varbūt tie miesassargi nemaz neatrodas pie viņa visu laiku. Tas ir jāpārbauda. Jāaizbrauc uz turieni un pāris dienu viņu jāpavēro, tikai tad varēs nolemt, ko darīt.

— Vakaros viņu allaž redzēja ar kādu sievišķi pie sāniem, — dons Vinčente noņurdēja. — Man pašam vajadzēja apjēgt, ka uz viņu nevar paļauties.

— Pastāsti man par mūsu veco draugu Koboldu, — Marks sacīja savam padotajam di Santisam. — Kādas sievietes viņam vislabāk patīk?

— Blondīnes, — atbildēja di Santiss. — Vēsas, efektīgas blondīnes. Kā jau katram otrajam makaronu rijējam.

— Skat, kā! Vai tad tu pats neesi makaronu rijējs?

Di Santiss tikko bija beidzis universitāti — viņš bija studējis ekonomiku. Kā otrās paaudzes amerikānim viņam jau bija humora izjūta. — Esmu gan, bet es cenšos pārvarēt savus etniskos trūkumus.

— Un kur šādas skaistules ir sastopamas?

— Jebkurā vietā. Te ir pijns ar meičām, kas patik tādiem kā Kobolds — tādiem,* kuri valkā kurpes ar paaugstinātu papēdi. Kopš televīzija izputināja Holivudu un Ka-lifornija arī vairs nav tik pievilcīga. Pašlaik Dvaita ielā darbojas veseli divpadsmit naktsklubi.

Izrādījās, ka tā arī ir. So naktsklubu stili un repertuāri bija visdažādākie — no «Flamingo», kur sestdienu vakaros tika rādītas visas trīsdesmit divas «Kamasutras» pozas un puskailas meičas grozījās gar galdiņiem, gatavas sēsties klēpī jebkuram cerīga izskata apmeklētājam un piespiest viņa galvu pie savām krūtīm, līdz «Bavārijas pilij», kur blūzu dziedātāja — smalkas, maigas balstiņas īpašniece — izģērbties gan izģērbās, tomēr biksītes nenovilka.

Linda Votsa no Sautbendas, Indiānas štatā, vispār bija kārtīga meitene, agrāk čakli strādājusi par sekretāri; diemžēl, sev par nelaimi, viņai bija gadījies uzvarēt pilsētas skaistuma konkursā. Pēc tam viņai bija licies, ka nebūtu slikti kļūt par fotomodeli, un nu, visbeidzot, viņa uzstājās naktsklubos. Ne lāgā dziedāt, ne dejot viņa neprata, taču kustējās graciozi un, galvenais, bija brīnum-daiļa savā jaunības svaigumā — ar zeltainiem matiem un maigu sejas ādu.

Kad pēc uzstāšanās viņa atgriezās ģērbtuvē, Marks viņu jau gaidīja. «Bavārijas pils» kādreiz bija piederējusi donam Vinčentem, un, kaut gan viņš to bija pārdevis citam tāpat kā visus pārējos īpašumus Dvaita ielā, viņa vārds te vēl kaut ko nozīmēja.

— Esmu dzirdējis, ka jums neklājas diez cik labi, Linda. Ko jūs teiktu par iespēju īsā laikā nopelnīt desmit

tūkstošus?

— Desmit tūkstošus! Kas tad man būs jādara, banka jāaplaupa, vai?

Viņai bija griezīgi, netīkami smiekli — viens no pašaizsardzības līdzekļiem, lai radītu dzīves vētrās rūdītas, nocietinātas sievietes iespaidu. Sī paša iemesla dēļ viņas seja pamazām zaudēja maigo izteiksmi, tajā jau bija parādījušies asi vaibsti. Toties viņai bija zilas acis un gaišdzeltenu, zīdainu matu vilnis — daiļumi, kas dienvidnieka acīs nekad nezaudē savu vērtību.

— Jums vajadzēs pakavēt laiku manam draugam.

— Jūs būsiet kaut ko pārpratis. Es pelnu sev iztiku ar dziedāšanu, vismaz pagaidām.

— Bet jūsu līgums jau beidzas, vai ne?

— Nākamnedēļ. Es izgāzos ar blīkšķi — kaut kas tāds te sen nebija redzēts.

— Nenonieciniet sevi. Vienkārši jūs bijāt par labu šim fiķim. — Marks tā tiešām domāja.

— Paldies, ka jūs tā sakāt, vismaz palika priecīgāk ap sirdi. Bet mani tik un tā atkal gaida bezdarbnieka pabalsts. Kādu summu jūs minējāt?

— Desmit tūkstošus.

— Es jau domāju, ka būšu pārklausījusies. Kas tad ir par nelaimi ar jūsu draugu — spitālīgs, vai?

— Manuprāt, viņam nav nekādas vainas.

— Man reiz stāstīja par kādu naftas šeihu — lai uzbudinātos, viņš sievietes klātbūtnē esot lauzis vistām kājas. Vai mani arī gaida kaut kas tamlīdzīgs?

— Mans draugs ir jauns, glīts, labi audzināts, bagāts. Cik man zināms, viņam nav nekādu noviržu. Un jums viņa sabiedrībā būs jāpavada divas trīs dienas, ne vairāk.

— Un naktis arī, protams.

— Varbūt. Nezinu. Ja viņš to vēlēsies, tad jā. Un, kad būsiet uzdevumu izpildījusi, jums tas viss jāaizmirst.

Pēc šiem vārdiem Lindas uzspēlētais rotajīgums pagaisa, kā nebijis. Seja kļuva gudra un domīga, pie deguna un mutes ievilkās sīkas grumbiņas; pēkšņi viņa vairs nemaz nelikās vieglprātīga. — Kāpēc? — viņa toni zemākā, stingrā balsī jautāja.

Marks negribīgi izdzēra savu viskiju ar ledu, ko Linda bija likusi viņam atnest, kaut viņš bija atteicies. Lindas seja tagad bija nosvērta, vīrišķīga. Iepriekšējā — jauki muļķīgā izteiksme Markam bija labāk patikusi.

— Tāpēc, ka jums par to labi samaksās, un nauda jums ir vajadzīga.

— Ne jau to es jautāju. Es gribu zināt kaut ko vairāk. Kā es varu piekrist jūsu priekšlikumam, ja patiesībā nemaz nezinu, par ko ir runa?

— Sai pilsētā es varu atrast vismaz simt meiteņu, kas būs ar mieru gulēt ar manu draugu arī par daudz mazāku summu, — atbildēja Marks. — Jūsu vienīgā atšķirība ir tā, ka jūs esat gudra. Es esmu izpētījis jūsu biogrāfiju un pārliecinājies, ka jums galviņa strādā. Tādēļ jums arī piesola desmit tūkstošus. Neko daudz es jums nevaru stāstīt — tikai to, ka nekā nelikumīga nebūs. Jūs nekļūsiet par likuma pārkāpēju.

— Jauns, glīts un bagāts, jūs sakāt? Un kur tas viss notiks? Tepat?

— Nē, dienvidos, kādā kūrortā. Tad, kad beigsies jūsu līgums. Mans draugs šai kūrortā patlaban atpūšas. Jūs

aizbrauksiet uz turieni un pavadīsiet dažas dienas kopā ar manu draugu, un pēc tam varēsiet braukt mājās.

— Jūs domājat — uz Solsberiju?

— Nē, atpakaļ uz savu dzimto pilsētu. Tas pieder pie norunas.

— Un man tur būs jāpaliek?

— Jā. Kamēr nebūsiet saņēmusi citus norādījumus.

— Es nekā nesaprotu. Jums tomēr būs jāpastāsta man kaut kas vairāk.

— Nekā vairāk nav ko stāstīt. Mans draugs ir vientuļš. Viņam patīk sievietes, sevišķi jūsu tips. Tur, kur viņš pašlaik atrodas, tādu sieviešu nav, tāpēc mēs sūtām jūs. Pareizāk sakot — aizvedam jūs viņam, jo jūs brauksiet manā pavadībā.

— Citiem vārdiem — aizvedat viņam dārgu dāvanu. — Sai frāzē viņa ielika visu rūgtumu, uz kādu bija spējīga. — Jūs esat itālietis, vai ne?

— Kāpēc jūs tā domājat?

— To uzreiz var redzēt. Vienīgi izruna jums ir kā amerikānim. Šai pilsētā viss pieder itāliešiem. Starp citu, es ļoti labi zinu, ka šī iestāde arī pieder vienam no viņiem.

— Reiz piederēja, — Marks atteica. — Bet kāds tam sakars ar mūsu sarunu?

— Man ir nojauta, ka arī jūs strādājat šā cilvēka labā.

— Nav svarīgi, kas es esmu un kā labā strādāju. Nejauši dabūju zināt, ka jūs neesat apmierināta ar savu pašreizējo nodarbošanos, un mans priekšlikums dod jums iespēju tikt no tās vaļā. Vai jūsu tuvinieki zina, ko jūs šeit, Solsberijā, darāt?

— Ko jūs iedomājaties! — Linda iesaucās. — Mani vecāki ir kārtīgi presbiteriāņi. Tēvs ir baznīcas ķesteris.

— Jums jāatgriežas mājās, — Marks sacīja. — Jūs esat skaista meitene. Brauciet atpakaļ uz Sautbendu, appreciet kādu ierēdni, audziniet bērnus. Es runāju nopietni; šī dzīve jums nav piemērota. Atgriezīsieties dzimtajā pilsētā, un visi zinās tikai to, ka jums ļoti veicies un ka esat sapelnījusi daudz naudas. Patiesība jums nevienam nav jāstāsta, šo gadījumu jūs varēsiet mierīgi aizmirst.

— Man jāpadomā, — Linda sacīja. — Es visu apdomāšu un tad pateikšu atbildi.

— Neņemiet ļaunā, bet ilgi domāt nav laika. Kāpēc gan jūs nevarētu izlemt tūlīt?

Sai saspringtajā šaubīšanās brīdī viņas seja it kā novecoja; zem acīm parādījās rieviņu tīkls, kam, jādomā, bija lemts drīz iegult tur uz visiem laikiem.

— Nezinu, vai man vajag jums to teikt... Man ir bailes.

— No kā?

— No visas šīs padarīšanas. Tā ir stipri aizdomīga.

Marks uzlika abas rokas viņai uz pleca.

— Paklau, mazulīt! Tu pirmīt teici, ka es izskatos pēc Itālieša, vai ne?

— Jā.

— Pieņemsim, ka es arī esmu itālietis. Un ko tu par mums esi dzirdējusi?

— Visu ko, ļoti daudz. Pat pārāk daudz, — viņa atteica.

— Lai kas tev būtu par mums stāstīts, vienam gan vari ticēt: skaistām meitenēm itālieši nekad nedara pāri. Pavaicā savām draudzenēm. Turklāt man ir tāds iespaids, ka mums abiem ļoti labi saskanēs.

— Man taču jābrauc pie kāda cita.

— Ari es tur būšu. Dzīvošu turpat blakus, gādāšu par tevi, kamēr tev pienāks laiks braukt mājās.

Linda pamāja ar galvu it kā pateikdamās, un sīkās krunciņas viņas sejā izlīdzinājās.

— Saproti, es baidos, — viņa sacīja. — Baidos palikt viena.

4

Divas dienas vēlāk, pirms došanās ceļā, Markam radās sarežģīta situācija paša mājās.

Jau veselai nedēļai uz priekšu viņiem bija saplānoti visādi pasākumi, un Terēza, kura nekad agrāk nebija Iebildusi pret Marka gājieniem un braucieniem, šoreiz likās nepatīkami pārsteigta.

— Vai tu mani nevarēji brīdināt mazliet agrāk? — viņa pārmeta.

— Es pats tikai šodien to uzzināju.

— Un kāpēc uz Kubu?

— Tāpēc, ka apvienība grib pirkt Havanā jaunus īpašumus.

— Tu taču neproti runāt spāniski.

— Spāniski man nebūs ļārunā, man būs tikai jānovērtē objekti.

— Cik ilgi tu būsi projām?

— Kādu nedēļu. Varbūt mazāk.

— Labi, es visu atlikšu, un ņem mūs līdzi. Bērniem derētu pašaujoties.

— Piedod, bet tas nav iespējams,

— Kāpēc ne?

Pirmo reizi viņu kopdzīves laikā Terēza uzdrīkstējās pretoties vīra absolūtajai autoritātei; dzimtenē, Sicīlijā, Marks tūliņ būtu uzgriezis viņai muguru un aizgājis prom, atstādams jautājumu neatbildētu, un tai pašā dienā vēlāk vai arī vakarā gultā Terēza būtu pielabinājusies kā mācēdama, lai izpirktu savu vainu. Bet nu viņš iecietīgi atbildēja:

— Tāpēc, ka neiznāks laika sagatavoties.

— Trīs biļešu pasūtīšana nebūt neaizņems tev daudz laika.

— Es dodos uz turieni strādāt, — Marks sacīja rāmi, bet cik spēdams noteikti, lai izbeigtu šo sarunu. — Es visu laiku braukāšu no vienas vietas uz otru.

— Kamēr tu strādā, mēs varētu padzīvot kādā pludmales viesnīcā.

— Ari tas nav iespējams.

Terēzas nepaklausībā Marks vainoja sieviešu klubu, tā patstāvīgās, emancipētās locekles, kuras visas bija beigušas Vasara koledžu. Fotogrāfijas liecināja, ka sievas izskats nav mainījies, taču Marks it kā vairs neredzēja viņas skaistumu, tāpat kā nejūt smaržas, kas lietotas pārāk bieži. Marks neuzskatīja, ka sievietei katrā ziņā jābūt muļķei, tomēr viņam šķita, ka īpaša, sievišķīga gudrība tai piestāv labāk nekā augsti attīstīta loģiska domāšana. Terēzas pašreizējās draudzenes pārāk daudz domāja un pārāk maz juta, lai patiktu tādam vīrietim kā Marks.

— Ja bērniem vajagjūru un sauli,kāpēc gan jūsnevarētu aizbraukt uz Maiami? Tur vismaz būs tīrs un bērni dabūs tādu ēdienu, pie kāda viņi pieraduši.

— Man apnicis vienai braukt uz Maiami, — Terēza atcirta. — Kāpēc tu savos ceļojumos nekad nevari paņemt mūs līdzi?

— Tāpēc, ka vietas, uz kurām es dodos, nav piemērotas ģimenes atpūtai. Kubā pašlaik notiek revolūcija, cilvēkus nošauj uz ielas gaišā dienas laikā. Es taču nevaru vest uz turieni sievu un bērnus. Iespējams, ka man būs jābrauc

Vēlreiz, un, ja revolūcija tad būs beigusies, es jūs pa-i,lemšu līdzi. To es apsolu, — Marks sacīja.

Tomēr viņam neizdevās Terēžu pārliecināt, viņa bija nopīkusi un visu dienu nerunāja ar vīru ne vārda. Šoreiz viņš pielabinājās sievai, nevis sieva viņam, kā tas agrāk retajos ģimenes strīdos allaž bija noticis.

Lidojumam uz Ņujorku Marks bija atstājis Lindai biļeti pie kontroliera, un, kad viņš iekāpa lidmašīnā, Linda jau sēdēja savā vietā. Miarks neskatījās uz viņas pusi. tiārām gāja stjuarte ar žurnālu klēpi, un viņš paņēma «Newsweek» un izpleta to sev priekšā. Kad pēc laiciņa viņš pameta skatienu atpakaļ, Linda kaut ko aizrautīgi blastīja savam kaimiņam; vīrietis bija pieliecies viņai tuvu klāt, uzmanīgs un ieinteresēts. Markam šķita, ka baltais llnauduma kostīms viņai piestāv daudz labāk nekā brokāta kleita, ko viņa bija valkājusi «Bavārijas pilī». Linda nebija iebildusi pret to, ka ceļojuma laikā viņi turēsies katrs par sevi. Lidojumā no Ņujorkas lidostas «La Guardia» uz Maiami viņi arī sēdēja atsevišķi. Šoreiz Linda atradās Markam priekšā, otrajā rindā. Viņa likās bezrūpīga un apmierināta ar dzīvi, vienu pēc otra pasūtīja divus kokteiļus, tad, piespiedusi zvana pogu, izsauca stjuartu un kaut ko viņam skaidroja, papildinādama teikto ar maigām roku kustībām kā Bāli salas dejotāja. Vēlāk, visu vīriešu skatienu pavadīta, uzdvesdama smaržu mākoni, viņa cēli aizpeldēja uz dāmu istabu un uzturējās tur krietni ilgi.

Kad viņi nolaidās Maiami, Markam tomēr vajadzēja palīdzēt viņai tikt galā ar muitas formalitātēm.

— Kas tā tāda? — Linda jautāja par tūristu kartīti.

— Tā vajadzīga, lai tevi laistu uz Kubu.

— Tu man neteici, ka mēs brauksim uz ārzemēm.

— Kas nu Kuba par ārzemēm. Tās pašas Savienotās Valstis, tikai tropos. Tur visi runā angliski.

— Nav nemaz slikti, — Linda atteica. — Reiz es redzēju filmu par Kubu — ar Alisi Feju, ja nemaldos. Es jau sen sapņoju nokļūt Havanā.

No desmittūkstoš pēdu augstuma Kuba atgādināja zaļu, mirdzīgu rotu. Izdrāzusies cauri mākoņu mutulim un novakares gaisa straumēm, lidmašīna nolaidās «Rancho Boyeros» lidlaukā. Gaiss bija silts kā piens, cauri palmām

spīdēja zaļganas debesis, un visapkārt trokšņoja tūristi salmu platmalēs. Tagad Marks un Linda gāja cieši blakus, un, ievērojis atklāti jūsmīgos, gandrīz vai nekaunīgos skatienus, ar kādiem viņa ceļabiedrēm pavadīja tuklie, nevainojami izgludinātos kreklos tērptie virieši — tie negribīgi grieza viņiem ceļu un nolūkojās Lindai pakaļ spīdošām acīm —, Marks juta sevī pamostamies īpašnieku un vēl ciešāk saņēma Lindas elkoni. Limuzīns aizvizināja viņus uz Havanas centru; iekārtojis Lindu solīdajā «Lin-kolna» viesnīcā, Marks devās uz «Sevīlju» — bija zināms, ka tur apmeties Kobolds.

Viņš pieteicās reģistratūrā un dabūja numuru ceturtajā stāvā, ar skatu uz šauru, mašīnām pilnu ieliņu. Viesnīca bija trokšņaina, ar kailām flīžu grīdām; kaut kur ik pēc brīža aizcirtās kādas durvis, un no koridoriem vēl nebija izvēdinājusies dienas tveice. Marks nomazgājās dušā, pārģērbās vieglākās drēbēs un tad mēģināja sazvanīt Ko-boldu, taču telefoniste atbildēja, ka nevarot viņu atrast. Marks nokāpa lejā, izlikdamies, ka nav apmierināts ar savu istabu, un viņam parādīja viesnīcas plānu. Kobolds bija apmeties pēdējā — astotajā stāvā, divistabu numurā; guļamistaba atradās stūrī, un tai bija divi logi.

Nākamo stundu Marks veltīja viesnīcas un tās apkārtnes ātrai izlūkošanai. «Sevilja» bija celta ar agrāko laiku vērienīgumu, kad kvadratūra vēl netika taupīta, ar daudziem iekšējiem pagalmiņiem, plašiem vestibiliem un kāpņu telpām. Lifti kustējās lēni, un tos varēja izmantot tikai ar liftnieka palīdzību. Galvenās durvis izgāja uz vienvirziena ielu, pa kuru plūstošā mašīnu straume nogriezās pa labi uz Marti prospektu. Pa otrām durvīm varēja ieiet no prospekta, cauri veikaliņu rindai. Tā kā pilsētā bija karastāvoklis un ielā dažbrīd atskanēja šāvieni, ieejas apsargāja kareivji ar mašīnpistolēm.

Tabakas izstrādājumu kioskā Marks nopirka angļu valodā iznākošu avīzi un pārlaida tai acis. Tai rītā ielās bija atrasti pieci kritušie. Izgājis pa galvenajām durvīm un soļodams pretēji mašīnu kustības virzienam, Marks drīz nonāca mazā laukumā, kur trauksmes gatavībā stāvēja pusducis policijas mašīnu ar bruņotiem policistiem. Bija skaidrs, ka «Seviljas» apkārtne Kobolda «novākšanai» ir galīgi nepiemērota.

Tāpat viesnīcas dienesta ieeja nemaz nebija piemērota bēgšanai: pagrabā varēja nokļūt vienīgi ar liftu, kas iera-

dAs ik pēc trim minūtēm, vai ari pa kāpņu gala durvīm, kas acīmredzot pastāvīgi bija aizslēgtas.

Marks aizgāja uz bāru, lai visu to apdomātu pie kafijas tases; negaidot viņu pasauca pie telefona. Zvanīja Linda.

— Es taču lūdzu nezvanīt, — viņš aizrādīja.

— Piedod! Man bija tik garlaicīgi. Vai tu jau satiki savu draugu?

— Vēl ne.

— Es nezinu, ko šeit darīt.

— Izej ārā, apskati pilsētu.

— Ko tu! Tas ir neiespējami. Man piesējās pat vestibilā, bija jākāpj augšā uz numuru. Vai es nevaru aiziet pie tevis uz bāru?

— Nē, labāk paliec turpat. Es pagaidīšu savu draugu un, ja pēc stundas viņš vēl neparādīsies, aizbraukšu pie tevis, un mēs abi kopā iesim paēst vakariņas.

Deviņos Kobolda vēl arvien nebija, tādēļ Marks ar taksometru aizbrauca uz «Linkolnu» pēc Lindas un aizveda viņu uz restorānu «El Bohio», kuru laikraksts «Havana Post» raksturoja kā «tipisku». Tūristu pievilināšanai tas bija uzbūvēts kā zemnieku būda, kas apjumta ar palmu lapām; galdiņi atradās dārzā — zem kokiem, kuros mirgoja daudzkrāsainu spuldzīšu virtenes un satraukti čivināja sīki putniņi. Nakts bija uzsūkusi sevī visas saulē izdegušās Havanas krāsas, un pilsēta balsnīja krēslā kā ziloņkaula griezums. Namu gaišie silueti šķita spīdam, It kā akmens plāksnes vēl glabātu sevī pusdienlaika saules epozmi; restorāna kņada noslāpa apkārtnes klusumā.

Elpodami rāmo vakara gaisu, tā maigo skaņu nomierināti, Marks un Linda gluži pārvērtās. Romantiskajai Lindai nodrupa pēdējo gadu vienaldzības maska un cītīgi apgūtā izlikšanās un uzspēle pavisam aizmirsās. Pat Marks, praktiķis pēc dabas, jutās aizkustināts. Viņš ievēroja, ka Lindas balss kļuvusi maiga un plūstoša, ka vairs neatskan skarbie, netīkamie smiekli, ko viņa bija izmantojusi kā vairogu. Viņa atkal bija tikai sekretāre atvaļinājumā, bezrūpīga un atklāta, kurai nav ko zaudēt.

Caur vīteņaugu režģi viņi varēja redzēt Morro kanālu — tanī peldēja spokains burukuģis ar čīkstošiem mastiem, gluži kā dekorācija, un nakts skatuves strādnieki to lēni bīdīja atklātā jūrā. Kuģa priekšgalā nekustīgi stāvēja trīs zvejnieki ar lākturiem garos kātos.

— Cik skaisti, — Linda sacīja.

— Jā, Havana ir jauka pilsēta, sevišķi, kad vietējie uz dažām stundām pārstāj šaut cits uz citu.

*— Te ir brīnišķīgi. Es labprāt paliktu šeit un nemaz nebrauktu mājās. Un kā tu?

Liek manīt, ka ir dabūjama, Marks nodomāja; par to viņš nemaz nebija šaubījies. Lai ievirzītu sarunu atpakaļ lietišķā gultnē, viņš izvilka no kabatas aploksni ar desmit simtdolāru zīmēm un pastūma to pāri galdam Lindai. — Gandrīz aizmirsu, — viņš teica. — Te ir avanss.

— Ne tagad, — viņa iebilda.

— Noruna paliek noruna. Ņem.

Linda vēlreiz papurināja galvu, tāpēc Marks paņēma viņas somiņu, atvēra to un ielika aploksni iekšā.

— Kādēļ tev bija man tas jāatgādina?

— Tu runā tā, it kā būtu gaidāmas kaut kādas šausmas.

— Ir jau ari.

— Paklau, Linda, lūdzu, neuztver to kā personisku apvainojumu, bet es zinu, kas notiek naktsklubos. Tu taču vairs neesi tik naiva. Tu nevari tāda būt.

— Vai tu domā, ka es arī agrāk esmu pelnījusi naudu šādā veidā?

— Varbūt ne, bet es tomēr nesaprotu, kas tevi tā uztrauc.

— Visā šinī lietā jūtams kaut kāds baismīgs, auksts aprēķins. Kā tev šķiet, vai es tagad vēl varētu atteikties?

— Nē. Tagad vairs ne, — Marks atbildēja. — Ir jau par vēlu laisties lapās.

— Cik dienas man būs jāpavada ar šo tavu tā saucamo draugu?

— Divas, trīs. Kā jau runājām.

— Mazāk nevar?

— Nezinu. Varbūt iznāks mazāk, varbūt vairāk. Vēl jau nemaz nav zināms, vai tu viņam patiksi.

— Tu gribi teikt — var gadīties, ka es viņam nepatikšu un viņš nemaz negribēs ar mani gulēt?

Marks paraustīja plecus.

— Un, ja viņš negribēs, kas notiks tālāk?

— Tādā gadījumā pasākums tiek atcelts, bet avanss paliek tev.

— Ceru, ka tā ari notiks, — Linda teica.

— Diez vai. Manam draugam ir laba gaume. Varu derēt, ka viņš iegrābsies tevī līdz ausīm.

— Tu esi precējies, vai ne?

— Esmu.

— Mīli savu sievu?

— Jā.

— Kada viņa ir gultā? Itālietes taču ir ļoti temperamentīgas, vai ne?

— Tā jau saka. Man personiski nav iemesla sūdzēties

— Es tev nepatīku, — Linda secināja.

— Tu maldies.

— Es gribu sacīt — neesmu tev seksuāli pievilcīga

— Kāpēc tu tā domā?

— Pretējā gadījumā tu nebūtu tā izteicies par savu •ievu.

— Parasti es runāju patiesību. Tur es nekā nevaru darīt, man tāda daba.

— Žēl, ka tev ar viņu tik labas attiecības. No mana egoistiskā viedokļa, protams. Vai tu varētu izpildīt kādu manu vēlēšanos?

— Atkarībā no tā, kādu. Tiesa gan, pašreizējos apstākļos man tavas vēlēšanās ir jāizpiida.

— Neuztraucies, tas nebūs nekas sevišķs. Es tikai gribētu — pēc tam, kad viss būs beidzies, — vēl pāris dienu šeit padzīvot. Varbūt ne tieši pilsētā, bet kaut kur krastmalā, kur mēs varētu peldēties un sauļoties, un aizmirst visu pasauli. Ja es tev patīku, tad tev tas nevarētu būt pārāk grūti.

— Apsolīt neko nevaru, — teica Marks. — Bet es par to padomāšu.

— Šeit ir tik jauki, — Linda sacīja. — Bet mani gaida Sautbenda, un tur visiem priekiem būs gals.

Sešus kvartālus līdz «Linkolna» viesnīcai viņi nogāja kājām — gar pelēkajiem, nakts ēnu izraibotajiem vecpilsētas mūriem. Linda priecājās par ģimenēm, ko caur pirmā stāva režģotajiem logiem varēja redzēt cienīgi vakarējam viesistabās, par palmām laukumos un par karietēm, ko skeletiem līdzīgi kleperi rāva uz priekšu tā, ka zem riteņiem šķīda dzirksteles. Marks vēroja daudzās dzeltenās militārās policijas mašīnas, kuras ielu krustojumos taustīja ar prožektoriem nakts tumsu.

Viena kvartāla attālumā no «Linkolna» viņi ieraudzīja ļaužu grupiņu; ļaudis bija sastājušies ielas malā kaut kam apkārt un klusēdami skatījās. Marks pieskārās Lindas rokai. — Mazliet pagaidi. t

Nokļuvis līdz vidum, viņš ieraudzīja notekā guļam jaunu vīrieti — ar nedabiski, neveikli izplestām rokām un kājām, galvu uz ietves malas. Vaigi bija apkaltuši ar asinīm, kas sūcās no tukšajiem acu dobujiem.

— Muerto, — kāds klusi pačukstēja Markam. — Ēstu-diante. Policia. Le han sacando los ojos.[5]

Marks atgriezās pie Lindas un steigšus aizveda viņu prom.

— Kas tur bija? — viņa jautāja.

— Policisti nogalinājuši kādu puisi, — Marks atbildēja.

— Šejienieši ir diezgan nežēlīgi.

Viesnīcā viņa sacīja: — Uznāc augšā. — Un pēc tam:

— Neej projām.

Viņš visu laiku bija uzbudināts, apzinādamies, ka Lindas augums viņu gaida, ka tā noslēpums pieder viņam un viņš drīkst to atklāt bez jebkādiem ievadiem un vilcināšanās. Viņš jutās gandrīz kā bērnībā, kad ziemsvētku rītos kopā ar brāļiem un māsām pamodās un ieraudzīja papīrā ietītas dāvanas, un sajūsmas pilnā nepacietībā tina tās va|ā, minēdams, kas gan tur varētu būt. Taču viesnīcas guļamistabā, kur oda pēc dezodoranta un varēja dzirdēt ūdensvadu burbuļošanu, vecmodīgo dienasgaismas spuldžu zilganajā gaismā romantika pagaisa un palika tikai kails pienākums. Viņš centās, cik spēja, taču drīz viss bija beidzies; uzbudinājumam atslābstot, pārējās sajūtas saasinājās. Viņš saoda Lindas elpā viskija smaku, un viņas mutei bija skāņa alus garša.

— Vai tev ar sievu arī ir tāpat? — viņa jautāja.

Viņš atvirzījās no Lindas, piecēlās un piegāja pie loga. Visas zvaigznes bija nokritušas, atstādamas debesis bālas un tukšas, un dilstošā mēness gaismā Havanas līcim bija tēraudpelēka krāsa. Marks sāka ģērbties, domājot par to, kas nākamajā dienā darāms.

5

Agri rītā, pirms astoņiem, no «Seviljas» kafejnīcas Markam piezvanīja Kobolds, un, ātri apģērbies, Marks nogāja lejā. Viņš atrada Koboldu vienu pašu pie letes, par spīti Havanas miklajam, nogurdinošajam klimatam uzcirtušos elegantā linaudekla uzvalkā. Pie tuvākā galdiņa sēdēja, šļaugani izlaidušies kā garlaicības mākti pērtiķi zooloģis-

klijā dārzā, divi kafijas krāsas viri ar zemām pierēm; miesassargi, Marks nodomāja. Viņš apsēdās uz ķebļa Makus Koboldam, un tas uzlūkoja viņu ar dzedru skatienu.

— Kāds patīkams pārsteigums, — Kobolds īgni teica.

— Es tev divas reizes zvanīju, — Marks atbildēja. — Un vakar es vēlu pārnācu mājās.

— Es zinu, — attrauca Kobolds. — Starp citu, vakar redzēju tevi «El Bohio». Jauks restorāns, tikai varbūt drusku bezgaumīgs. Kas tevi atdzinis uz Havanu?

— Apvienība taisās pirkt kādu māju.

— Kādēļ?

— Lai ierīkotu kazino.

— Ak dievs! Vēl vienu! Vēl vienu kazino! — Kobolda •eja kļuva cieta un neticīga. — Un kāpēc sūta tieši tevi?

— To tu vaicā Tedijam Maklīnam. Viņš pārzina ārējo tirdzniecību.

— Spēļu nami šeit jau pieder pagātnei — vismaz pašreizējos apstākļos.

— Ko priekšniecība liek, to es daru.

Aiz letes parādījās drūms nēģeris huzāra tērpā.

— Kafiju? — Kobolds jautāja Markam.

— Jā, paldies.

— Trāigame dos cafes.* Vai maizīti arī gribi?

— Tikai kafiju.

— Y un tostado para mi.[6] [7]

Bārmenis aizgāja, un saule, kas bija gaidījusi kaut kur •iz pelēcīgās namu rindas ielas otrā pusē, piepeši iemeta starp viņiem neciešami spožu staru šķēpu. Marka rokas-pulkstenis noskaitīja desmit sekundes, bet Kobolds vēl arvien sabozies klusēja. — Kur atrodas tā māja, ko tu minēji? — viņš pēkšņi bargā skolmeistara balsī noprasīja.

— Maseo ielā divsimt sešdesmit četri — sešdesmit seši. — Marks bija gatavs atbildēt uz jebkuru jautājumu.

— Tu, protams, domā Malekonu — krastmalu. To šeit Vairs nesauc par Maseo. — Kobolda oma mazliet uzlabotās — viņš bija varējis aizrādīt Markam, ka tas nav pietiekami kompetents, r— Tā māja ir aģentu sarakstos jau gadiem ilgi. Visa krastmala ir pārvērtusies par graustu rajonu. Ja nams atrodas Malekonā, tam vairs nav nekādas vērtības. Cik par to tagad prasa?

— Trīssimt tūkstošus.

— Trīssimt tūkstošus? Par simt tūkstošiem mazāk nekā pagājušā mēnesī. Nākošmēnes tu to varēsi nopirkt par divsimt tūkstošiem — ja tā vispār vēl būs pārdodama. Ja te vispār vēl kaut ko pārdos. Paklausies, ko es tev teikšu, Ričards! Ja apvienība šo namu nopirks, tā būs zemē nosviesta nauda. Es tikai nesaprotu, kāpēc viņi sūtīja tevi, varēja taču vienkārši man piezvanīt.

— Sī māja ir daudz lētāka par visām citām, kas piedāvātas līdz šim, — Marks atteica. — Dons Vinčente droši vien sūtīja mani tāpēc, ka nekustamu īpašumu pirkšana ir tieši mana specialitāte.

Ieradās bārmenis ar kafiju un maizīti un uzmeta viņiem abiem aizdomīgu skatienu.

— Mūsu organizācijas nelaime ir tā, ka labā roka parasti nezina, ko dara kreisā, — sacīja Kobolds. — Es jau teicu donam Vinčentem, esmu teicis viņam desmitiem reižu, ka patlaban nav tāds laiks, kad Havanā var kaut ko pirkt. Es zinu, ka tu neorientējies politikā, Ričards, bet vai tiešām neviens tev nav teicis, ka šai valstī notiek revolūcija? Vai dzirdēji, kā pagājušā naktī šāva?

— Es redzēju kādu puisi — laikam izsviestu no policijas mašīnas. Viņam bija izdurtas acis.

— Tas šeit ir gluži parasti, — Kobolds atteica. — Trai-game mās mantequilla,' — viņš uzsauca bārmenim, tad turpināja: — Ap trijiem naktī ielās bija īsta kauja. Nogalināts daudz studentu — it kā divdesmit, it kā trīsdesmit. Bet viņi, vienalga, ņem virsroku — šie studenti, es gribu sacīt, — to tu liec aiz auss. Pašreizējai valdībai būs jāaiziet. Tāpēc nav jēgas šķiest naudu kaut kādos darījumos. Ja gribam kaut ko panākt, jāpagaida, kamēr nodibināsies jaunā vara. Ko nopirksim tagad, to varam pazaudēt. Nopirksi to māju Malekonā, un to konfiscēs. Darījumi ar jauno valdību būs pavisam kas cits. Tavs pirkums būs oficiāli atzīts. Tāpēc es saku, ka tu tikai velti tērē laiku.

Šūpodamies kā vi|ņos, ar uzpampušu slīkoņa seju -— likās, ka zuši to būtu skrubinājuši, — kafejnīcā iesteberēja kāds tūrists, jau no paša rīta piedzēries. Viens no Ko-bolda mulatiem piecēlās, saņēma tūristu aiz rokas un ātri izvadīja pa durvīm.

— Kam tev vajadzīgi šitie gorillas? — Marks jautāja. [8]

— Šeit nekad nevar zināt, kurš ir tavs draugs, kurš Ienaidnieks. Riskēt būtu muļķīgi. Starp citu, šie divi ir policisti un veic dienesta uzdevumu. Vai vari iedomāties kādu citu pilsētu, kur policijas priekšnieks par nelielu samaksu organizētu tev apsardzi?

— Cik man zināms, šeit atrodas arī Spina, — Marks teica. — Kādas ir viņa domas par nākotni?

— Ar Saivu es nesatiekos. Mēs diemžēl strādājam pilnīgi pretējos virzienos. Viņš noņemas ar narkotikām. Pagājušā mēnesī vien esot pārdevis preci par pieciem miljoniem dolāru. Stāsta, ka prezidents esot dabūjis gandrīz miljonu. Tātad Spina atbalsta prezidentu un prezidents Spinu. Tikko jaunie nāks pie varas, Spinam būs jāpazūd. Mūsu bizness ir ar likumu atļauts, un mēs paliksim. Spina

fielna prezidentam naudu ar narkotikām, bet mēs tikmēr abprātīgi ziedojam revolucionāru labā. Un kāpēc gan ne? Mēs liekam uz drošas kārts.

— Izklausās mazliet bīstami.

— Bīstami tas būs vēl nedēļu vai divas, ne vairāk. Pēc mēneša prezidenta pilī pašā augstākajā krēslā sēdēs kāds mūsu ļoti labs draugs.

Kamēr Kobolds runāja, ik pa brīdim papildinādams savus argumentus ar plastisku rokas kustību vai izteiksmīgi saraukdams augšup uzacis, kā to droši vien bija darījis viņa tēvs, Marka domas bija aizņemtas ar viņa iznīcināšanas sarežģītajām tehniskajām problēmām. Miesassargi Izrādījās visai modri un kareivīgi. Kafejnīcā bija ielīgojis vēl viens tūrists, šoreiz tas likās nevis piedzēries, bet gan no daudzajiem iespaidiem īslaicīgi apdullis — Havanai ir šāda ietekme uz iebraucējiem; muļķīgi smaidīdams, viņš vicināja rokā suvenīru — krokodilēna izbāzni. Viņš tuvojās ar vislabākajiem nodomiem, taču miesassargs aizšķērsoja viņam ceļu. Pašaizsardzības tehnika Kubā laikam ūja attīstījusies tādā līmenī, ka spēja novērst jebkuras >riesmas. Marks atcerējās, ka policistu samērā ar pārē-iem iedzīvotājiem šeit ir sešas reizes vairāk nekā Savieno-ajās Valstīs. Viņš zināja, ka neviens bandīts, lai viņš solītu tam cik solīdams, pie šīs lietas neķertos, jo tam būtu pārāk maz izredžu palikt dzīvam.

— Nesaprotu tikai vienu, — Kobolds tikmēr sacīja, — kāds Bredlijam ar visu to sakars. Atceries, mēs par šo cilvēku runājām. Es netieku vaļā no sajūtas, ka viņš daudzējādā ziņā diktē, kas Spinam jādara. Bet kāpēc?

Mani aģenti ziņoja, ka pirms nedējas viņš atkal parādījies Havanā. Kādas ir tavas domas?

— Attiecībā uz Bredliju? Nekādas.

— No šī cilvēka man kļūst pavisam savādi ap dūšu. Ar tevi bija tāpat, kad tu šeit ieradies, — Kobolds atzinās. — Es nevarēju saprast, kas tev šeit štatos darāms. Tagad es zinu, tu esi lietaskoks. Tāds aizdomīgums un noslēpumainība nav manā garā. Labi, nedomāsim vairs par savām neptikšanām. Cik ilgi tu vēl šeit paliksi?

— Domāju, ka ne pārāk ilgi, — Marks atbildēja. — Apskatīšu to namu, novērtēšu un tūliņ braukšu projām.

— Kāpēc tā jāsteidzas? Padzīvo šeit pāris dienu. Es labprāt būšu tavs pavadonis, parādīšu tev daudz tāda, ko tūristi neredz. Domāju, ka tu to pratīsi novērtēt. Havanai ir daudz visādu jaukumu. Piemēram, šī viesnīca. Vai vari nosaukt man kādu citu no pasaules pirmās šķiras viesnīcām, kur tu palūdz izsūtāmajam atvest sev sievieti — un viņš atved tev piecas, lai vari izvēlēties? Nu, vai tas nav sasniegums? Un tās vis nav kaut kādas novazātas ielenes, bet patiešām skaistas sievietes.

— Tev šeit patīk, vai ne?

— Ļoti. Havanu es ieteiktu ikvienam, kuram nav iebildumu pret melnādainajām. Ja uznāk tāda vēlēšanās, saki, ka tev vajadzīga priela. Tā viņas šeit sauc, tas ir pieklājīgāk, nekā sacīt «melnā». — Viņš guldzoši nosmējās, it kā mute viņam būtu pilna ar ēdienu, un piemetināja: — Mēdz gan teikt, ka naktī visi kaķi esot pelēki.

Jābūt taču kādai iespējai, Marks domāja. Piemēram, ja Kobolds vadītu mašīnu, varētu izsaukt to speciālistu no Palermo, kurš ielika sprāgstvielu La Barberu mašīnā, kad tā stāvēja pie viņu mājas.

Kobolds mala tālāk savu majamo. — Un viņām nekad nav rupja āda ar visādām pumpām. Tā ir tik zīdaina, tik maiga, kāda baltajām ļoti reti sastopama. Daudzi domā, ka viņām ir nepatīkama smaka, bet es personiski nekad to neesmu manījis, un es tādās lietās esmu diezgan jūtīgs. Starp citu, atvaino manu ziņkārību — kas tā par eņģe-lisku būtni, ar kuru tu vakar biji restorānā? Viņa taču nav vietējā?

— Tā meitene ir no mūsu pilsētas, vienkārši atbrauca man līdzi. Vai gribi ar viņu iepazīties?

— Labprāt, ja vien tev uz viņu nav monopols, *— Kobolds teica un iesmējās.

— Kas nu par monopolu. Man ar viņu tikpat diez kas nav. Tāds iespaids, ka viņa braukusi līdzi, lai redzētu На-vanu, nevis manis dēļ.

— Kolosāli! No mana viedokļa, protams, — Kobolds sacīja. — Vai mēs visi kopā šovakar nevarētu kaut kur aiziet? Piemēram, uz «El Paradiso»? Tas skaitās labākais naktsklubs pasaulē.

— Es aprunāšos ar viņu.

— Kā tu domā, vai viņa nāks?

— Kāpēc gan ne? Es tev vēlāk piezvanīšu un pateikšu.

— Ļoti labi. Tad es šovakar neko citu neplānoju. Sarunāsim tā: ja tu man nezvani, tad viss ir kārtībā un satiekamies lejā, vestibilā, tieši astoņos.

Tikko Kobolds nošļūca no ķebļa, mulati piecēlās un panācās viņam tuvāk — katrs no savas puses. — Nu, tad Uz redzēšanos, — viņš sacīja un izgāja pa durvīm ar abiem miesassargiem aiz muguras.

Pagaidām vis iet kā pēc notīm, Marks nodomāja. Viņš bija pārsteigts par to, ka šis cilvēks — domājošs, jūtīgs, savā ziņā arī mazliet viltīgs — šis stiprais cilvēks, kurš, cik zināms, jau uzdrīkstējās nerēķināties ar pašu donu Vincenti, — nav mantojis gluži nekā no savu tēvutēvu Instinkta, kas brīdinātu viņu par nāves tuvošanos.

Netālu no krasta, ar skatu uz līci un tomēr zināmā attālumā no tā — tur, kur vairs nejuta jūras mēslu smaku,—

[lacēlās «El Paradiso» — naktsklubs, ko uzskatīja par vis-epnāko visā pasaulē. Parasti milzīgā, apaļā zāle ar Uguņu diadēmu visapkārt bija atvērta pret debesīm, bet vajadzības gadījumā pietika nospiest vienu slēdzi, lai Iedarbotos slavenais mehānisms un divdesmit divi tūkstoši kvadrātpēdu jumta klusi parādītos savā vietā, un lietus apmiglotās īstās zvaigznes nomainītu vēl spožāks debesjums ar tūkstoš mākslīgām zvaigznēm, kas gluži kā fetas mirgoja zilgana anodēta alumīnija rozetēs.

Viņus aizveda pie stūra galdiņa, ko Kobolds jau iepriekš bija pasūtījis. Viņš pats apsēdās kaktā — no turienes visu varēja pārredzēt, turklāt ikvienam, kurš iegribētu viņam tuvoties, vispirms vajadzētu paiet garām abiem miesassargiem, kas, uzcirtušies tumšzila zīda uzvalkos, pie bla-kusgaldiņa sūca daikiri.

Lin'das klātbūtnē Kobolda izturēšanās un pat izskats bija gluži pārvērties. No rīta miklajā «Seviljas» kafejnīcā

viņš Markam bija licies vulgārs, bet patlaban atstāja cienījamu un solīdu iespaidu.

Havanas mānīgais spožums šeit parādījās visā savā burvībā, noskaņodams ikvienu romantiski. Skaisto butafo-risko tropu koku zaros ziedēja īstas orhidejas, pāri galdiņiem stiepās plastmasas liānas, un visapkārt staroja maiga mākslīga mēness gaisma no attapīgi paslēptām spuldzēm. Viss šai naktsklubā bija augstākajā līmenī: ēdieni bija lieliski, apkalpošana ātra, un šampanietis garšoja pēc šampanieša. Divi orķestri atskaņoja gan rokenrolu, gan, sitamajiem instrumentiem apdullinoši dārdot, deju ritmus no Āfrikas džungļiem.

Kobolda izturēšanās pret Lindu bija galanta un cieņas pilna; varēja manīt, ka Lindai viņš patīk, un viņš nemaz neslēpa savu sajūsmu. «El Paradiso» pustumsā Linda izskatījās apburoša: krāšņi mati, kam mākslīgā mēness gaisma piešķīra sudrabainu vizmu, maiga, bērnišķīga sejas izteiksme, skatiens, kurā nebija ne mazākās rūpju ēnas, un nevienas, pat vissīkākās svītriņas vai grumbiņas, kas mazinātu samtainās ādas gludumu.

Savā stūrī juzdamies drošībā, Kobolds dejot negāja, aizbildinoties ar to, ka esot izmežģījis potīti, un tā Lindai bija jādejo ar Marku.

— Nu, kā tev šķiet? — Marks jautāja.

— Simpātisks, — Linda atteica. — Es biju gatavojusies uz ko ļaunāku.

— Endrjū ir lielisks zēns. Es jau teicu, ka tev viņš iepatiksies.

— Un kas būs tālāk?

— Nu, man tāds iespaids, ka tu arī viņam patīc. Tālāk viss attīstīsies dabiskajā gaitā. Starp citu, man nāk virsū briesmīgas galvassāpes. Kad brauksim projām, es droši vien palūgšu, lai viņš izlaiž mani pie «Seviljas» un pavada tevi uz viesnīcu.

— Un pēc tam?

— Tas atkarīgs no apstākļiem. Galvenais, lai nākamajās dienās jūs abi būtu pēc iespējas biežāk kopā. Gan jau tu pati zināsi, kā to panākt.

— Tu gribi, lai es tūliņ liekos ar viņu gultā?

— Es gribu, lai tu domātu ar galvu un attiecīgi rīkotos. Rit no rīta es tev piezvanīšu un ceru dzirdēt, ka viņš vakaru grib pavadīt tavā sabiedrībā. Ja nākamajā vakarā viņš vēl gribēs to pašu — jo labāk.

— Tu gribi, lai es visu laiku būtu kopā ar viņu,

— Tieši tā. Lai jūs abi būtu kopā, cik bieži vien iespējotus.

Iepriekšējo, lēno melodiju nomainīja ātra Latīņamerikas deja; Marks un Linda pēkšņi izrādījās iespiesti deju grīdas stūri un atvirzījās viens no otra, lai būtu vieglāk tu-rPlies ritmā. Caur naktskluba mākslīgajiem džungļiem Marks redzēja mazo, bālo Kobolda sejas ovālu, kas visu laiku bija pavērsts pret viņiem.

— Lūdzu, pasaki man, ko tas viss nozīmē, — Linda uzstāja.

— Tam ir sakars ar kādu darījumu. Man pēc iespējas ļnzina, kur viņš atrodas. Tagad es to zināšu — vismaz tad, kad tu būsi pie viņa.

— Kamēr kaķis prom, peles dzīvos pa miltu maisu, vaī ne?

— Apmēram.

— Un kas tie par kubiešiem, kas viņam līdzi?

— Miesassargi. Kubā patlaban ir nemierīgs laiks, tāpēc Visiem, kuri atbraukuši svarīgās darīšanās, policija nodrošina apsardzi.

— Skaidrs, — Linda noteica. — Un kāpēc tev nav miesassargu?

— Es jau neesmu tik svarīga persona. Gribu tikai nopirkt vecu māju jūras krastā.

— Ja viņš mani izjautā, ko lai stāstu par sevi?

— Cik iespējams — patiesību. Neizgudro nekādus pekstiņus.

— Kas notiktu, ja viņš uzzinātu par mūsu līgumu?

— Tad būtu slikti. Tam būtu ļoti, ļoti nepatīkamas sekas. Pat domāt par tām negribas.

— Man šķiet, ka es no tevis baidos, — sacīja Linda. — Nudien baidos.

— Nav nekāda iemesla baidīties, — Marks atbildēja. Tad lēnāk piemetināja: — Es zinu, ka tu darīsi visu, kā norunājām. Tieši tā, kā norunājām.

— Tu man patīc arvien mazāk.

— Zēl. Tāpēc ka tu man patīc arvien vairāk.

— Varbūt iesim atpakaļ?

— Tikai tad, kad beigsies deja. Un atceries, ka Ko-bolds visu laiku mūs vēro. Neskaties uz viņa pusi. Nomierinies un izturies tā, it kā tev šeit ļoti patiktu.

Nākamajā rītā agri Marks no savas istabas piezvanīja Lindai.

— Nu, kā gāja?

Tīri jauki. Vismaz man tā liekas, — viņa atbildēja.

— Es tikai nupat pamodos.

— Neņem Jaunā, ka man vajadzēja jūs pamest. Man jau melns griezās gar acīm. Bet vispār vakars bija patīkams, vai ne? Es jau zināju, ka jūs ar Endrjū ir vērts iepazīstināt. Kā jūs sapratāties?

— Lieliski! Endrjū bija burvīgs.

— Un ko darām šodien? Vai tev ir kas norunāts?

— Jā, un tas tevi interesēs. Mēs kopā ēdam pusdienas un vakarā laikam atkal iesim uz kādu restorānu ar zvaigžņu griestiem. Vai esi apmierināts?

— Esmu.

— Domāju gan.

— Vai par rītdienu arī ir kas zināms?

— Iedomājies tikai — jā. Rīt braucam atpūsties uz jūrmalu.

— Uz kuru vietu?

— To viņš man neteica.

— Es gribētu tevi šodien satikt, — Marks sacīja.

— Kāpēc ne, ja vēlies. Pēcpusdienā es būšu viesnīcā.

— Es ieiešu pie tevis — tā ap pieciem sešiem. Aprunāsimies par dzīvi. Varbūt iemetīsim kādu lāsīti.

Pieredze Markam bija mācījusi, ka telefona sarunas var noklausīties, satikšanās var novērot un īstu vai izdomātu darījumu gaitu var pārbaudīt. Visam bija jānotiek ticami, tāpēc, paņēmis līdzi darbinieku no vietējā nekustamu īpašumu tirdzniecības kantora, viņš devās uz Ma-lekonu. Aplūkojamo objektu — trīs ēkas, kuras atradās cieši blakus cita citai, — bija cēlis kāds traks miljonārs, kam paša bagātība bija sajaukusi galvu. Tās bija ķēmī-gas pilis jūras malā, atbaidoši krāsotas; to izskatam vajadzēja radīt priecīgu iespaidu, bet tas iedvesa šausmas, jo atklāja sava bijušā īpašnieka neprātu. Marks čakli kāpa-Jāja pa marmora kāpnēm ar zeltītām margām, ielūkojās Zilbārža kambaros, kur oda pēc trūdiem, un šķērsoja izpuvušu grīdu laukumus, lai caur jūras sāls apsarmotajiem logiem paraudzītos ārā. Dzestrs ziemelis dzina no tāluma uz malu saulespuķu krāsas vijņus ar baltām putu galotnēm, un tie sašķīda krastā bāli un gurdi, sajaukdamies ar pilsētas kanalizācijas duļķainajām straumēm. Gandrīz turpat ēku pakājē paisums ar dzeltenīgiem pirkstiem taustos

tljā melnus akmeņus un nēģeri, satupuši gleznainās grupās, kārtoja savas vajadzības.

Ar nopietnu seju Marks pierakstīja visus apskates datus un norunāja, ka viņam tiks piesūtītas iepriekšējo līgumu fotokopijas. Sūtniecība viņam iedeva profesionālo īpašuma novērtētāju sarakstu un aizrādīja, ka nevienam no tiem nevarot uzticēties. «Pērkami visi kā viens,» tirdzniecības sūtnis viņam sacīja.

Viņš piezvanīja uz Solsberiju Maklīnam — ārējās tirdzniecības nodaļas vadītājam — cerībā, ka sarunu noklausīsies.

— Vai vēlaties, lai es turpinu īpašuma novērtēšanu?

— Ja tu domā, ka vajag, tad jā, — Maklīns atbildēja. — Rīkojies, kā uzskati par pareizāku.

— Es runāju ar Endrjū Koboldu. Viņš ir pret.

— Endrjū Kobolds? Ko viņš tur dara?

— Kārto kaut kādus darījumus ar valdību. Man nebija lemts uzzināt, kādus.

— Kobolds ir prātīgs zēns, vai ne?

— Jā, viens no labākajiem darbiniekiem.

— Un tu saki — viņš par mūsu ideju nav sajūsmā?

— Pēc viņa domām, vajag nogaidīt.

— Un ja nu kāds cits noceļ mums to no deguna?

— Endrjū saka, tas nenotikšot. Tās mājas jau esot pārdodamas gadiem ilgi. šeit vispār ir sarežģīta situācija. Varbūt arī tās viesnīcas nevajadzēja pirkt. Es arī domāju, ka mums janogaida.

— Tu tur atrodies uz vietas, Mark. Tu pats labāk sapratīsi, kas darāms.

— šai lietā ir vairāki punkti, kurus mums abiem vajadzētu pārrunāt, pirms kaut ko pasākam.

— Katram gadījumam noskaidro viņu galīgo cenu. Tas var noderēt.

— Un kā ar novērtēšanu, vai turpināt?

— Kāpēc gan ne? Ko tas mums maksā?

— Te viss notiek šausmīgi lēni. Agrāk par ceturtdienu rs netikšu projām. Varbūt ir vajadzīgs, lai es atbraucu Ātrāk?

— Nē, tuvākajās dienās nekā steidzama nav. Labāk pastaigā, paskaties, vai negadīsies vēl kas interesants.

— Labs ir, paskatīšos.

— Un, ja satiksi Endrjū, pasveicini no manis.

— Labi.

•— Vienalga, ko viņš tur darītu, — novēli viņam veiksmi.

6

Uzmeklējis adresi, ko bija norādījis dons Vinčente — desmitās un divdesmit septītās Vedado ielas stūri —, Marks ieraudzīja lielu, vientuļu iestādes ēku blakus Ko-lumba kapsētai. Durvis apsargāja kubiešu kareivis, un otrs kareivis slaistījās priekštelpā ap rakstāmgaldu, pie kura sēdēja kāds civilists, pēc Marka domām, amerikānis. Tas noprasīja Markam viņa apmeklējuma iemeslu un parunāja ar kādu pa telefonu, un tikai tad Marks drīkstēja doties uz liftu. Viņš uzbrauca ceturtajā stāvā, un vēl viens kareivis pavadīja viņu pa koridoru uz kabinetu, kur viņu gaidīja Salvatore Spina.

— Vai esi pārsteigts, Ričards?

— Jā, patiešām, don Salvatore.

— Paskatoties uz tevi, to gan nevar manīt, — sacīja Spina. — Tavā ģīmī nekas neparādās. Vai neviens tev nekad nav teicis, ka tu esi līdzīgs sfinksām?

Marks saņēma mazo, brūno roku un noliecās pār to, ar lūpām īsti nepieskardamies. Kopš viņu pēdējās tikšanās reizes Spina bija novecojis, un šķita, ka viņa saulē izžuvusī āda — jau tagad līdzīga pergamentam — drīz kļūs pavisam nedzīva. Taču melnās mērkaķēna ačeles, kas pētīja Marka stingos vaibstus, bija tikpat možas kā vienmēr.

— Es domāju, ka jūs esat Neapolē, don Salvatore.

Sai frāzei bija diplomātisks raksturs. Pieklājība prasīja

neizrādīt, ka tiklab Stīvensa apvienībā, kā arī citās līdzīgās grupās un organizācijās visā Savienoto Valstu teritorijā nav neviena tāda, kurš nebūtu dzirdējis par Spinas pārcelšanos uz Kubu un tās mērķiem. Ikvienam — pat ar šīm organizācijām nesaistītiem, bet labi informētiem ļaudīm — bija zināms, ka Spina pārņēmis savās rokās starptautisko tirdzniecību ar narkotikām, kuras centrs turpmāk būs Havana. Daži zināja arī to, ka heroīnu un kokaīnu tagad milzīgos daudzumos ved tieši no Vidusjūras valstīm uz Kubu, kur to bez muitas iejaukšanās izkrauj no kuģiem krastā un pēc tam pa drošiem, labi pārbaudītiem ceļiem nogādā Savienotajās Valstīs.

— Pirms pusotra gada es nolēmu apmesties Havanā, — Spina atteica. — Skaista pilsēta. Te ir labs klimats, un man vienmēr ir paticis dzīvot jūras krastā. Paraugies pa logu, Ričards. Vai šis skats vien nav ko vērts?

Marks paklausīgi palūkojās ārā uz Havanu ar tās vēja plosītajām debesīm. Tālumā, selgā, viļņos lēkāja mājup-braucošu zvejnieku laiviņas. Priekšplānā skatienam pavērtis kapsēta — kapakmeņu pilsēta ar daudzām ielām un pat sienu apkārt — desmit tūkstoši kubiešu tur bija glīti iekārtoti nāves arhīvā.

— Ļoti skaists skats, don Salvatore. Un tik kluss visapkārt.

— Šeit ir plašums un gaisma. Tieši tas, kas man patīk, — sacīja Spina. — Havana ir lieliska. Zēl, ka tu esi atbraucis tieši tagad, kad bariņš studentu ceļ nekārtības. Vakar vakarā viņi uzbrukuši prezidenta pilij — to jau tu laikam būsi dzirdējis. Visi, kas tur piedalījušies, nogalināti, un tagad varbūt kādu laiku būs miers. Pašreizējais prezidents ir ar mums ļoti draudzīgās attiecībās, bet, vai ar nākamo varēs kaut ko sarunāt, nav zināms. Cik ilgi tu domā šeit uzturēties?

—- Tik ilgi, cik būs vajadzīgs, don Salvatore.

— Un ilgāk ne? Ko tas nozīmē? Vai tev nepatīk Havana?

— Man štatos ir sieva un divi bērni.

— Protams, zinu jau. Tu esi kārtīgs ģimenes cilvēks, Ričards. Labi, mēs neaizturēsim tevi ilgāk, nekā vajadzīgs. Sacīšu tev tūliņ skaidri un gaiši — es zinu, kāpēc tu esi šeit un kas tev šeit darāms. Tavs uzdevums nav no vieglajiem. Kobolds mums sagādā galvassāpes. Viņš ir gudrs un, ja vajadzīgs, neskopojas ar naudu. Bet tu jau zini visu šo lietu, vai ne?

— Dons Vinčente man stāstīja.

— Viņš ir ’ncaragnutu, kā mēs Sicīlijā mēdzām teikt. Cilvēks, kurš lauzis zvērestu. Šādā gadījumā ir tikai viens līdzeklis, Ričards. Livarisi la peira di la scarpa. Izņemt akmeni no kurpes. Tu saproti, ko es gribu sacīt?

— Ļoti labi saprotu, don Salvatore. Citas izejas nav.

— Cik dienas tu jau šeit esi?

— Divas.

— Tātad vēl neesi paspējis kārtīgi izpētīt apstākļus.

— Skaidrs ir tikai viens: Kobolds jūt, ka viņam draud briesmas. Viņu visur pavada divi kubiešu policisti.

— Man stāstīja, ka tu esot ieradies šeit ar kādu sievieti. Vai viņa arī piedalās?

— Mums ir tādas ziņas, ka Kobolds esot brunču mednieks. Mēs cerējām, ka šī meiča viņam iepatiksies un ar viņas palīdzību mēs kontrolēsim visas viņa gaitas.

— Nu un vai ir iepatikusies?

— šķiet, ka jā, don Saivatore. šodien Koboldam ar viņu ir divas satikšanās un rit vēl viena.

— Vislabākais būtu, ja viņš neņemtu līdzi policistus.

— Pēc pāris stundām mēs to zināsim, don Saivatore.

— Pretējā gadījumā es nemaz nezinu, kā lai mēs to izdarām. Mums vajadzīgs sicario — kubietis, bet, ja Koboldam visu laiku blakus rēgosies policisti, mēs nevienu nedabūsim. Kubietis gribēs mašīnpistoli, bet baidīsies netīšām trāpīt policistam. Pagājušā mēnesī te viens nogalināja policistu — pārējie policisti to zelli noķēra, piesēja pie mašīnas bufera un vilka līdzi visu ceļu no Vedado līdz centram, līdz iecirknim. Uz viņa kauliem bija palicis tik maz gaļas, ka tur pat sunim nebūtu ko grauzt.

Marks saprata, ka Spina ir šausmās par šo gadījumu. Viņš vispār bija pazīstams ar zināmu klīrīgumu, necieta asiņainus skatus un nevajadzīgu varmācību. Pat tolaik, kad pēc viņa pavēles tika aizraidīti viņsaulē vecais vadonis Maseria un tā līdzgaitnieki, viņam vislabāk bija paticis dzirdēt, ka pretinieks akurāti nogalināts ar vienu šāvienu galvā.

— Tu mums esi speciālists, Ričards. Kā šo problēmu lai atrisina?

— Ja varētu dabūt viņu prom no tiem gorillām, labs snaiperis viņu varētu nocelt. Bet kur lai tādu ņem?

— Par to nebēdā. Snaiperi mēs dabūsim, te tādu ir, cik uziet. Mums tikai jāgarantē viņam drošība. Man ir kāds draugs, kuram daudz kas iespējams, un viņš man labprāt palīdzētu, bet, ja es viņu iegāzīšu, tad man vakars. Es nevaru riskēt. Tāpēc, pirms es ar viņu runāju, man jāzina, kā mēs tiksim vaļā no miesassargiem.

— Rītdien viņš grib ar šo meiču braukt uz pludmali.

— Nu un tad? Kas mums no tā par labumu? Cik saprotu, tu neesi redzējis, kādas izskatās šejienes pludmales. Ja viņi kur brauks, tad tikai uz Haimanitasu vai jahtklubu. Jahtkluba teritorijai apkārt ir desmit pēdu augsts žogs, lai netiktu iekšā visādi klaidoņi. Haimanitasā ik pa gabalu stāv krasta uzraugs un oficianti peldbiksēs skraida šurpu turpu, lai cienījamie atpūtnieki varētu piedzerties, nekāpjot ārā no ūdens. Nokniebt kādu šais pludmalēs ir apmēram tas pats, kas ieiet pilī un šaut uz prezidentu.

— Man šķiet, viņš uzmeklēs kādu klusāku vietu, don Saivatore. Diez vai viņš brauks uz tādu pludmali, kādu jūs aprakstāt. Manuprāt, Kobolds grib pabūt ar šo meiču

divatā un tāpēc uzmeklēs kādu klusu sturiti — tālāk no ļuužu acim.

— Tā ir prātīga doma. Ja kāds jūras malā grib pamīlēties, viņš taču nebrauks uz Haimanitasu vai jahtklubu.

— Vai mēs varētu atrast tādu snaiperi, kas spētu trāpīt Koboldam, kad viņš būs kopā ar šo sievieti?

Spinas možajā ģīmītī atspoguļojās sašutuma pilns izbrīns.

— Atkarībā no tā, ko tu ar to gribi teikt. Vai tu domā — kad viņi mīlēsies?

Kaut gan Spina vairākus gadus bija nosēdējis Dane-moras cietumā par prostitūcijas organizēšanu, vispār sievietes viņa acīs bija maigas un saudzējamas būtnes, un viņš negribēja, lai kādai no tām liktu ciest.

— Nē, es domāju — kad viņi būs tāpat vien blakus, varbūt mazliet atstatu viens no otra.

— Ak tā. Nu, kā jau teicu, riskēt es negribu. Tāpēc, ja mēs kādu salīgsim, tam jābūt īstam virtuozam. Man ir zināms viens tāds tips, kurš spēj trāpīt pūlī vajadzīgajam cilvēkam no divsimt jardu attāluma, turklāt tieši galvā.

— Vai viņš ir šeit pat, Kubā, don Saivatore?

— Patiesību sakot, viņš atrodas Pinosas salas cietumā — mūža ieslodzījumā — par vairākām slepkavībām un ļaunprātīgu dedzināšanu. Bet es varētu viņu uz kādu dienu aizņemties.

— Tātad, pēc jūsu domām, ir iespējams, ka viņu izlaidīs no cietuma, lai viņš mums palīdzētu?

— Viss ir iespējams, ja tikai ir attiecīgās pazīšanās un labi daudz naudas, ko samaksāt. Tas zellis ir kaut kāds psihopāts, maniaks. Kad viņam galvā sāk džinkstēt, viņam vajag kādu nogalināt. Un stāsta, ka viņš nekad nenošaujot garām. Pagājušo reizi viņu izlaida nokniebt kādu meksikāņu varasvīru, kas Nogalesā gribēja slēgt kazino. Fēniksas puiši tur bija ieguldījuši veselu lērumu naudas. Sie uzzināja, ka meksikānis ir traks uz zirgiem, un sarīkoja rodeo viņam par godu. Pats galvenais bija dabūt viņu prom no visiem pārējiem, un tā nu šie viņu piedzirdīja, uzsēdināja uz zirga un palaida arēnā. Un, ko tu domā, tas kubiešu plānprātiņš trāpīja viņam galvā ar pirmo šāvienu — no simt piecdesmit jardu attāluma. Turklāt zirgs nemitīgi dīdījās. Kā tev tas patīk?

— Izklausās taisni neticami.

— Ko, tu netici, ka viņš spēja nokniebt meksikāni no simt piecdesmit jardu attāluma?

— Neticams man šķiet tas, ka civilizētā valstī slepkavu var izlaist no cietuma, lai tas izdarītu vēl vienu slepkavību.

— Kurš tev teica, ka Kuba ir civilizēta valsts? Pagājušā reizē, kad vajadzēja novākt meksikāni, par to zelli prasīja divdesmit tūkstošus. Es domāju, ka mēs viņu dabūsim par mazāku maksu. Bet tev par to galva nav jā-iauza, izdevumus segšu es.

— Ja jūs domājat, ka to var noorganizēt, mūsu problēma šķiet atrisināta.

— Es aprunāšos ar savu ministrijas draugu un, tiklīdz kaut kas noskaidrosies, tev tūlīt paziņošu. Kur tu būsi atrodams?

— Vakarā būšu viesnīcā. Tagad es gribu satikt to meiču, varbūt ir kādi jaunumi.

— Tu droši vien būsi pārsteigts, uzzinot, ka viņa vienīgā īstā kaislība ir fotomāksla, — Linda sacīja. — Viņš grib mani fotografēt, tāpēc arī mēs brauksim uz jūrmalu.

— Kas tad tās būs par fotogrāfijām?

— Droši vien akti. — Viņa saviebās.

Marks uz desmit minūtēm bija ieskrējis «Linkolnā», un viņi sēdēja terases kafejnīcā, dzerdami augju kokteili ar zemeņu un putukrējuma aromātu, no kura pēc tam mutē palika šķērma garša. Kā jau dzimis sicīlietis Marks augstu vērtēja labas manieres un cieņas pilnu izturēšanos, tādēļ nevarēja neievērot pārvērtību, kas bija notikusi ar Lindu jaunajos apstākļos. Pat vienatnē ar viņu Linda tagad izturējās kā īsta dāma. Bija grūti iedomāties, ka šī vēsā, blondā patriciete spēj gorīties stulbeņu bara priekšā un izģērbties mūzikas pavadījumā. Kas tur par brīnumu, ja Kobolds ir gluži kā apmāts, Marks nodomāja.

— Nez kāpēc viņš nepalika pie tevis pa nakti? — viņš vaicāja Lindai.

— Varbūt tāpēc, ka viņam bija līdzi miesassargi.

— Jā, ja visur ņem līdzi miesassargus, tad nekas prātīgs nevar sanākt.

— Vai šīs attiecības veidojas tā, kā tu biji iecerējis? — Linda jautāja.

— Gan jau veidosies, ja labi pacentīsimies, — Marks atbildēja. — Kādas bija kopīgās pusdienas?

— Patīkamas. Mēs bijām ostas restorānā. Tur iet ēst ari īsti zvejnieki, ne tikai tūristi vien.

— Un miesassargi atkal sēdēja pie blakus galdiņa?

— Kā tad. Šoreiz spīdīgos krēmkrāsas uzvalkos.

— Par ko jūs runājāt?

— Par šo un to. Viņš ir lielisks sarunu biedrs, ar humora izjūtu. Neuzbāzīgs, taktisks; viņa sabiedrībā ir ļoti pfitīkami.

— Neaizmirsti, ka tu strādā manā labā, — Marks piezīmēja.

— Nē, nē. To man ne mirkli neizdodas aizmirst.

— Tas ir tāpat kā ar apdrošināšanu vai nekustamu Īpašumu pārdošanu. Personīgā attieksme pret klientu ne-drikst traucēt darbu.

— Es to pilnīgi saprotu. Lai tev būtu mierīgs prāts, es vēl piebildīšu, ka tu man vēl arvien patīc labāk nekā Endrjū.

— Cik patīkams kompliments, — Marks atsaucās. — Ceru, ka teiktais ir arī patiesība.

— Protams, patiesība. Tu taču nebūsi aizmirsis, ko es tev lūdzu, — par tām pāris atpūtas dienām jūrmalā?

— Neesmu vēl par to domājis, bet katrā ziņā padomāšu. Vai tie miesassargi...

— Tu nāci runāt tikai par darbu, vai ne? Turpini vien.

— Kad viņš atbrauca tev pakaļ, vai viņi jau bija mašīnā?

— Jā. Viens sēdēja priekšā, otrs pie mums aizmugurē.

— Vai mašīna pieder viņam pašam?

— Nē. Tā ir «Herca» firmas mašīna, īrēta, ar šoferi. Kadiljaks.

— Vai viņš sacīja tev, ko darīs tagad — pēcpusdienā?

— Cik nopratu, viņam ir tikšanās ar kādu politisku darbinieku. Viņš atbraukšot pēc manis astoņos. Mēs ēdīsim vakariņas «Sansusī» un rītdien brauksim uz jūrmalu un fotografēsimies.

— Vai nezini, uz kuru vietu?

— Nav ne jausmas. Viņš tika? teica; aizbrauksim, atpūtīsimies un, ja vējš norims, varēsim arī peldēties.

•— Rīt no rīta es tev droši vien piezvanīšu, — Marks sacīja.

Viņš piezvanīja Spinam. — Vai var runāt?

— 'No kurienes tu zvani?

•— No automāta blakus «Linkolnam».

— Vispār tur gan nenoklausās, bet nekad nevar zināt, — teica Spina. — Runā uzmanīgi. Vispirms es gribētu pastāstīt savus jaunumus. To cilvēku, kas mums vajadzīgs, var dabūt.

— Ļoti labi. Man ari ir jaunumi. Mūsu draugs rīt brauc uz jūrmalu, lai fotografētu savu dāmu.

— Grib fotografēt viņu kailu?

— Domāju, ka jā.

— Tā ir vērtīga informācija. Tad krastam patiešām jābūt galīgi tukšam. Tādam kā pie Santafē vai Barakoa. Piecdesmit jūdžu rādiusā no Havanas tās ir vienīgās vietas, kur kaut kas tāds iespējams. Vai tev ir karte?

— Dabūšu.

— Viņš noteikti izvēlēsies kādu no šīm vietām. Varbūt tev derētu tūliņ aizbraukt turp un apskatīt apkārtni. Pagudro, kā varētu darīt, ja izrādītos, ka esam uzminējuši.

— Labi, — Marks atteica.

— Un, kad atbrauksi, tūliņ atnāc pie manis.

Marks piezvanīja Koboldam, un tas aiztaupīja viņam minēšanu.

— Es tūlīt eju projām, citādi būtu parādījis tev kartē labākās vietas, — Kobolds sacīja. — Piekraste ir pilna ar medūzām, tāpēc, ja gribi tikai izpeldēties, brauc uz kādu no klubiem. Tepat lejā, reģistratūrā, tevi uzņems biedros.

— Gribētos tikt projām no skaļruņiem. Kur varētu pilnīgi izģērbties.

— Tādu vietu es zinu — aiz «Miramaras» kluba teritorijas. Saki šoferim, lai brauc uz rietumu pusi. Uz austru-miem nekā laba nav. Barakoa ari nav slikta, bet aiz rifiem ir haizivis un barakudas, tāpēc tālu nepeldi. Droši vien gribi īrēt mašīnu?

— Jā, «Hercā».

— Tālu prom no tās neej, citādi piecu minūšu laikā tevi atstās bez riteņiem.

Nobraucis pusjūdzi pa zemesceļu, Marks apstādināja mašīnu vēja pluinītas palmas paēnā, no kurienes lejup uz liedagu stiepās daudzas ar smiltīm aizpūstas mašīnu riteņu sliedes. Viņš izslēdza motoru un uz brītiņu atlaidās sēdeklī, un tūlīt visapkārt no savām aliņām izlīda mazi,

sārti krabji. Marks vēroja kravas mašīnas, kas reizēm

parādījās uz tālās šosejas: vidēji katrās trīs četrās minūtes pa mašīnai. Virs «Miramaras» kluba zemu riņķoja lidmašīna, vilkdama plakātu ar «Kristāla» alus reklāmu; tad tā aizlidoja, un tās atstātā rēkoņa pamazām noslāpa

Eret smiltīm un ūdeni. Netālu no automašīnas pacēlās Oda, sameistarota no izskalotiem koka gabaliem un apjumta ar palmu lapām; tās ārpusē bija nokrauti kādi divi desmiti konusveida gliemežnīcu. Marks bija redzējis

fiiekrastē vēl citas tādas pašas būdas — tajās laikam mi-Inājās nēģeru klaidoņi, kam īstu māju nemaz nebija. Viņš Izkāpa no mašīnas un nogāja lejā pie ūdens; mirdzošs pai-•uma uzplūds bija apslēpis koraļļus, un medūzas gulēja rindiņā ūdens malā kā no formām izņemtas želejas. Garām lidojošs pelikāns pēkšņi ienira pēc zivs, uzsizdams gaisā tumšu, putainu šalti, un tikai pēc metriem divdesmit atkal iznira virspusē. Apmēram pusceļā no krasta līdz apvāršņa līnijai kāds motorkuģītis iepeldēja pa tuvākajiem koraļļu rifa vārtiem, lai dotos uz «Miramaras» klubu. Marks pavicināja roku, bet uz kuģīša klāja neviens nemāja pretī, un viņš secināja, ka no tāda attāluma viņu nevar Ievērot.

Apmēram pēc pusstundas gar klinšu stūri iznira nēģeris — molusku vācējs ar pilnām rokām gliemežnīcu, ko Viņš bija sazvejojis seklumā pie rifa. Netālu no būdas viņš nolika gliemežnīcas zemē, un Markam radās iespēja noskatīties, kā no tām dabū ārā gaļu. Parasti šim nolūkam

fliemežnīcai ar mačeti nocirta galu, bet šeit, krastmalas lubu apkaimē, tā bija vērtīga, jo to varēja nospodrināt un pārdot kā suvenīru. Nēģeris pacēla gliemežnīcu augstu virs galvas, tad no visa spēka svieda zemē — mitrajās smiltīs. Pēc divdesmit vai trīsdesmit triecieniem apdullinātais, mirstošais molusks beidzot izslīdēja ārā. Nēģeris bija gara auguma, ar milzīgi lielām plaukstām un kāju pēdām; viņa matus saule un sāļais ūdens bija nokodinājuši dīvainā hennas tonī. Savu darbu viņš pārvērta par īstu baleta izrādi — lēkāja un dejoja smiltīs un reizē ar katru sviedienu skaļi, uzmudinoši iesaucās, atmezdams galvu atpakaļ. Marka klātbūtni viņš šķita nemanām. Marks vēroja molusku vācēja izdarības ar nicināšanu: viņa acīs tas bija radījums, kas izniris no svešas pasaules tumšajām ēnām, puscilvēciska būtne, gandrīz zaudējusi prātu no nabadzības un vientulības.

Viņš pagaidīja, kamēr saule, atdūrusies pret liesmojošo

rietumu debesmalu, mazliet atlēca atpakaj un nogrima aiz tās; tad viņš brauca atpakaļ uz Havanu un Spinas kantori pie Kolumba kapsētas.

— To zelli mēs varam dabūt. Viss jau ir norunāts, — Spina viņam teica. — Noteikumi paliek tādi paši kā tai reizē ar meksikāni; divdesmit tūkstoši dienā, piecdesmit par nedēļu. Rītdien viņš ar pirmo reisu ieradīsies no Nue-vageronas.

— Vai kāds sargs ari brauc viņam līdzi?

— Par to man nekas nav sacīts.

— Don Salvatore, bet kā viņi var būt droši, ka dabūs viņu atpakaļ aiz restēm, ja jau viņš ir izlaists ārā?

— Mans draugs teica, ka viņam esot dēliņš, un to paturot par ķīlnieku, kamēr viņš atgriežoties.

— Ārprāts!

— Tas ir ārprāts, pilnīgi piekrītu. Bet, lai nu kā, snaiperis mums būs. Jautājums ir tikai — kā mēs varēsim viņu izmantot? Vai ir kādas jaunas idejas? Vai iespējamā izbraukuma vietu noskaidroji?

— Visdrīzāk tā varētu būt šaipusē no Barakoa.

— Tā arī domāju.

— Ja viņš meklēs vientulību, tad visticamāk tieši tur.

— Vai tur tiešām ir tik vientulīgi? Tu pārbaudiji?

— Var sastapt tikai klaidoņus.

— Un kā ir ar satiksmi uz ceļa?

— Sad tad pabrauc garām kāda laucinieku kravas mašīna, bet reti. Visa apkārtne izskatās tā, it kā pāri būtu gājusi viesuļvētra.

— Un policistu tur nav?

— Nevienu neredzēju.

— Viņiem nav tik tālu jābrauc, lai meklētu darbu, Ha-vanā tā ir atliku likām.

— Tur ir tik klusi. Tikai divdesmit jūdzes no pilsētas, bet liekas, ka būtu nokļuvis citā pasaulē.

— Ideāla vieta, — Spina sacīja. — Pat par daudz ideāla. — Viņš pasmaidīja gandrīz vai skumīgi, it kā atcerēdamies kaut ko no savas dzīves. — Bet tas nekad nav tik viegli. Gludi un skaisti izpūst kādam dzīvību ir visgrūtākā lieta pasaulē. Kaut kas vienmēr saiet dēlī.

— Var gadīties, ka viņi rīt pārdomā un nemaz nebrauc uz jūrmalu, don Salvatore. Varbūt rit sacelsies vētra.

— Protams, ja šinī sezonā vēl gaidāma vētra, tad tā būs tieši rīt. Bet katram gadījumam visu izplānosim — ja nu vētra tomēr nesaceļas.

7

Bonačea Leons bija visnecilākā cilvēciskā būtne, kādu Markam jebkad bija gadījies sastapt. Ap vienpadsmitiem viņi bija ieradušies Marianao un novietojuši mašīnu restorāna stāvvietā netālu no krustojuma ar avenida del Oolfo, tā ka neviena mašīna, kas devās rietumu virzienā, nevarēja pabraukt viņiem garām nepamanīta. Viņi sēdēja zem saulsarga ar kokakolas emblēmu, metrus piecdesmit no šosejas — zilganas svītras ar palmām abās pusēs. Sis bija viens no daudzajiem Havanas apkaimes restorāniem, ko vakaros apmeklēja galvenokārt baltie vīrieši ar savām tumšādainajām mīļākām; klientus te apkalpoja tieši mašīnā — katrai bija atsevišķa stāvvieta, ko lauru un bambusu dzīvžoga loks aizsedza no ļaužu acīm. Patlaban, pusdienlaikā, Marks un Bonačea šeit bija vienīgie. Visa apkārtne svelmainajos saules staros šķita gluži kā izmirusi, pat ceļš bija tukšs. Viņu šoferis, Kanzassitijas bandīts, ko Spina bija izgādājis kopā ar mašīnu, sēdēja pie stūres un sūca limonādi. Viņš atgādināja īstu gangsteri trīsdesmito gadu filmā — runāja caur sakostiem zobiem un nekad nešķīrās no savas platmales. Visiem trim bija oficiāli noformētas dienesta apliecības, kas garantēja rīcības brīvību, turklāt Bonačeam vēl speciāla apsardzes dienesta darbinieka apliecība, ko bija parakstījis iekšlietu ministra sekretārs.

Bonačea ēda šniceli ar tik koncentrētu sejas izteiksmi, it kā klausītos nopietnu mūziku. Viņš bija no tiem mazajiem, izkāmējušiem dienvidniekiem, kuri vienā jaukā dienā mēdz kļūt korpulenti un ievērojami. Viņš sēdēja sakumpis, domīgi gremodams; krekla priekša vaļīgi nokarājās pār iekritušajām krūtīm. Ada viņam bija vaska bāla kā tuberkulozes kandidātam — likās, ja iegrieztu, asinis no tās netecētu. Šaurās mandeļveida acis zem kailās, izvelbtās pieres, tāpat arī gludā, nekad neskūtā augšlūpa ar dažām pagarām spalvām mutes kaktiņos liecināja, ka šā vīra senčos ir bijis kāds ķīniešu imigrants. Par gaidāmo uzdevumu viņam nekas vēl nebija teikts, lai gan viņš cietumā bija apguvis angļu valodu un labprat stāstīja par saviem panākumiem gleznošanas nozarē.

— Vai jums patīk darboties ar otu un krāsām, mister? — viņš apvaicājās Markam.

— Kā nu ne, patīk, — galvu nepagriezdams, Marks atbildēja.

— Un pie kā jūs strādājat?

— Nu, krāsoju sienas, sētu... kas gadās, velns parāvis.

— Bet es gleznoju, — sacīja Bonačea. Viņš izņēma no kabatas un pasniedza Markam veselu sauju avīžu izgriezumu ar aprakstiem par viņa gleznu personālizstādi Nuevageronas cietumā. Marks uzmeta acis un atdeva tos atpakaļ. Pat pieskarties šiem papīriem, ko bija turējis rokā Bonačea, viņam bija pretīgi. Viņš mazliet atbīdīja sāņus savu krēslu, lai nebūtu jāsēž tik tuvu blakus, taču pēc dažām sekundēm, alkdams tuvināties, Bonačea atkal pievirzījās viņam klāt.

Neko daudz par šo cilvēku Spina nebija uzzinājis — tikai to, ka viņš strādājis par ganu Altagrasiā, Kamagve-jas provincē, un sešpadsmit gadu vecumā iesaukts zemessargos — šis armijas papildspēks kubiešu diktatoram bija vajadzīgs, lai izrēķinātos ar saviem iekšzemes ienaidniekiem. Atgriezdamies vilcienā mājup no kārtējās slepkavošanas, Bonačea bija nošāvis kādu zemnieku — tas bija braucis ratos pa šoseju paralēli dzelzceļam — un par to notiesāts uz mūža ieslodzījumu cietumā. Sarunā ar psihiatru viņš atzinies, ka nekāda iemesla nogalināt zemnieku nav bijis, taču slepkavības brīdī viņš jutis stipru seksuālu uzbudinājumu. Tiesas prāvas laikā dažu personu uzmanību bija piesaistījis fakts, ka Bonačea bija spējis trāpīt cilvēkam deniņos no vilciena, kas gājis ar ātrumu aptuveni četrdesmit jūdzes stundā.

Marks izdzēra pasūtīto alus kausu, un viņa ķermenis tūliņ pārklājās ar sviedriem. No gaidīšanas viņam bija saspringuši vēdera muskuļi, it kā viņš gatavotos kādai fiziskai piepūlei, arī elpot bija grūti. Viņš raudzījās uz zilo, karstajā gaisā trīsuļojošo šosejas lenti, kamēr sviedri no plakstiņiem ieritēja acīs un apmigloja skatienu. Bonačea paraustīja viņu aiz piedurknes. Tagad viņš bija izvilcis un rādīja ģimenes fotogrāfijas: savu biezlūpaino sievu — mulati un puisēnu ar spožām acīm un sīki cirtainiem matiem, matroža uzvalciņā. Tas bija dēls, ko turēja kā ķīlnieku. Bonačea bija laulājies Nuevageronas draudzes baznīcā, un ceremoniju ar savu klātbūtni bija pagodinājis pats cietuma priekšnieka vietnieks. «Viņš dzīvo kā labākajā viesnīcā,» Spina bija sacījis. «Sieva viņu apciemo, un viņš var ar šo gulēt, kad vien iepatīkas. Viņš ir vērtīgs īpašums.»

Bonačea pasūtīja vēl vienu sviestmaizi ar šniceli, pacēla augšējo maizes šķēli, lai paostītu gaļu, un tad ņēmās atkal košļāt. Pēc tam iebāza mutē tievu, no tabakas nodzeltējušu pirkstu, parakņājās zobos, izvilka tādu kā cīpslas gabaliņu, ieinteresēts labu brīdi to aplūkoja un tikai tad aizsvieda. Gribot negribot Markam visu to vajadzēja noskatīties, un viņam kaklā sakāpa tāds nelabums, ka piemirsās pat satraukuma izraisītās spazmas. Agrāko laiku Sicīlijā cilvēks, kas spiests šādā veidā pelnīt sev iztiku, būtu vismaz uzvedies atturīgi un nepļāpātu. Nekādu lielo cieņu bende tik un tā nevar gaidīt, bet šis te iedvesa Markam īstu riebumu. Bonačeas mute ar verdzisko smaidiņu bija gluži šķība, jo viņš košļāja milzīgu kumosu; pēkšņi viņa ādamābols noraustījās — kumoss bija norīts, un kādu mirkli viņš ar muti tvēra gaisu, pirms atkal deva zīmi viesmīlim.

Marks pievērsās apkārtējai ainavai; ikkatra zemes pēda izelpoja versmi. Visas spilgtās krāsas karstumā šķita kā apputējušas, un dzeltenīgā lagūna, kas stiepās no jūras līdz restorānam, trīsuļodama dubultojās. Aizbrauca reklāmas auto, aicinādams lietot pretsāpju līdzekli «Mejorat»; no pretējās puses parādījās itāliešu markas automašīna ar garīdznieku, un, kad tā aizdrāzās garām, melnā sutana it kā atstāja putekļainajā gaisā traipu. Pēc tam atkal nekur nevarēja manīt ne mazāko dzīvības zīmi, tikai kāda kaulaina govs nekustīgi stāvēja dumbrājā ar baltu dzērvi uz muguras.

Mašīnā sēdošais gangsteris deva klusu signālu, un, palūkojies Havanas virzienā, Marks ieraudzīja īrētu šokolādes krāsas kadiljaku, kas spožs un atsperīgs traucās šurp pa putekļaino ceļu. Marks piecēlās un paslēpās aiz bam-busniedru aizkara — šoseja bija redzama tam cauri —, bet Kanzassitijas darbonis tikmēr atlaidās priekšējā sēdeklī un izlikās guļam. Kobolda kadiljaks tuvojās, samazināja ātrumu, tad, grantij nočirkstot, iegriezās stāvvietā. Viens no miesassargiem sēdēja priekšā pie šofera, Kobolds — pakaļējā sēdeklī starp otru miesassargu un Lindu, kura bija baltā tērpā. Pirmais miesassargs izkāpa un iegāja restorānā, un atgriezās ar vairākām kartona kastītēm un zilu plastmasas maisiņu. To visu viņš salika lielā somā, un mašīna aizbrauca tālāk rietumu virzienā. Marks un Bonačea pagaidīja, kamēr kadiljaks vairs nebija redzams, tad iekāpa mašīnā un lēnā gaitā sekoja. Pēc piecām jūdzēm viņi to atkal ieraudzīja — tieši tur,

kur Marks bija cerējis. Viņi nogriezās un iebrauca pundur-palmu biezoknī. Bonačea izņēma no bagāžnieka šauteni brūnā audekla pārvalkā, kādos parasti nēsā spiningus; pametuši gangsteri mašīnā vienu, Marks un Bonačea nokāpa liedagā.

Iepriekšējā gada viesuļvētra bija savākusi un sajaukusi kopā dažādu krāsu smiltis. Ar gliemežvākiem rotātas palmas stāvēja pūstoša jūras ūdens lāmās, un šur tur kā mataini negludumi tīrā sejā no smiltīm spraucās ārā bam-busniedru cekuli. Bonačea ar savu spininga pārvalku lieliski iederējās apkārtējā ainavā — dīkdienis, kas staigā, meklēdams labākas asaru vietas. Marks deva viņam zīmi, lai iet lēnāk, un pats aizsoļoja pa priekšu; vienam viņam būtu vieglāk attaisnoties, ja aiz kādas kāpas pēkšņi uzskrietu virsū Kobolda kompānijai. («Tā jau domāju, ka es tevi šeit satikšu, Endrjū! Nē, nē, es jūs netraucēšu. Vai tu nezini kādu labu vietiņu, kur var izpeldēties pa pliko?»)

Par laimi, Marks ieraudzīja viņus pirmais — no pazemas kāpas, kas bija izveidojusies pundurpalmu aizvēja pusē. Aina bija rosmes pilna. Zem liela saulsarga bija uzrīkots saliekamais galds ar vairākiem krēsliem, un Linda, šoferim palīdzot, ņēma ārā no somas uzkodas. Ko-bolds ar miesassargiem bija aizgājis līdz ūdenim un skatījās, kā divas zvejnieku grupas, vilkdamas aiz divām virvēm, palēnām dabū krastā tīklu.

Kobolds sāka fotografēt zvejniekus — gan grupās, gan sejas tuvplānā, pēc tam veselu filmu izlietoja, uzņemdams zivis, kas spārdījās tīklā. Kad loms beidzot bija izvilkts, viņš fotografēja lielākās zivis, pēc tam atkal zvejniekus ar zivīm rokās. Viens no miesassargiem par kaut ko apspriedās ar zvejniekiem, pēc tam Kobolds dažas zivis izmeklēja sev, un nauda pārgāja no rokas rokā. Tad viņi ķērās pie nākamā darba — savāca krastā izskalotus koka gabalus un sakūra ugunskuru zivju cepšanai. Zem saulsarga tikmēr tika atkorķētas pudeles, un dažas glāzes jau bija iztukšotas. Kobolda pavadoņi uzcienāja zvejniekus, un tie ēda un dzēra. Neviens nekur nesteidzās. Kobolds ik pēc brīža pacēla fotoaparātu. Linda pozēja kopā ar zvejniekiem, un, kamēr viņš attupics meklēja labāku ra-kursu, viņa smējās cauri matu zeltainajam tīklam ar seju pret sauli, un viņai aiz muguras, atiezuši baltus zobus, smaidīja divpadsmit tumšādaini kubiešu Sindbadi.

Marks un Bonačea bija pieplakuši pie zemes pundurpalmu raibajā ēnā, un moskītu mākoņi kā dūmi cēlās no

pūstošajām lāmām un sūca viņu asinis. Bonačea bija i/lirķējis no zobiem gaļas gabaliņu un košļāja, ap viņa ļimti badīgi riņķoja mušas. Lejā, liedagā, Kobolds bija nlgājis sāņus no pārējiem un aptupies, lai savā paša ēnā Ieliktu fotoaparātā jaunu filmu. Marks dzirdēja, ka šautenes metāls noskrapst pret pārvalka stīvo audumu, un sajuta Bonačeas riebīgi glāsmainos pirkstus uz sava delma.

— Ahora?' — Bonačea nočukstēja.

— Nē. Dieva dēļ, gaidiet taču, kamēr es teikšu. Vai būs liels troksnis?

— Drusciņ. No mucho.[9] [10]

Situāciju labākajā gadījumā var nosaukt par apmierinošu, Marks domāja. Nostrādāt šo operāciju tīri, klasiskajā stilā, nebija nekādas iespējas. īstam profesionālim bija jārīkojas tā, lai noslēpums — sensācija rīta laikrak-slos — nekad netiktu atklāts un šai valstī, kur ik dienas desmitiem cilvēku tika nogalināti vai ievainoti, viena cilvēka nāve drīz aizmirstos. Ja gadītos liecinieki, tie jālikvidē, lai neviena dzīva dvēsele nevarētu pastāstīt, ko redzējusi. Bet šoreiz tas bija neaizsniedzams ideāls. Liedagā bija pārāk daudz cilvēku: zvejnieki, kuri acīmredzot nemaz netaisījās uz iešanu, šoferis un vēl abi miesassargi — tiklīdz atskanētu šāviens, tie mestos kā suņi uz to pusi, kur sajustu smirdam pulveri. Un, pats ļaunākais, tur atradās sieviete, kura Markam nebija vienaldzīga un kuru senais likums jau tā pavēlēja saudzēt.

Viņš vēroja, gaidīdams īsto brīdi. Lai cik nepiemēroti bija apstākļi, labāka iespēja par šo izbraukumu vairs nevarēja rasties. Tropu pusdienlaika karstumā visas krāsas bija kļuvušas pelēkas, liedagā spīdēja tikai sarkanais saul-aargs un Lindas oranžais peldkostīms. Rosība palēnām aprima. Savākuši lomu, daži zvejnieki beidzot devās protam — zosu gājienā, lielu gabalu cits aiz cita, bez ēnas soļoja uz savu neredzamo ciematu. Palikušie gulēja, saspiedušies šaurajā, naža asmenim līdzīgajā ēnā, ko meta krastā izvilktā laiva. Pabradājusi pa ūdeni, Linda atnāca alpakaļ un apgūlās zem saulsarga ar seju lejup, un Kobolds nolaidās smiltīs viņai blakus.

Šoferis un miesassargi zvilnēja krēslos, viens bija aizmidzis — viņa galva bija noslīgusi, rokas karājās gar sā-

niem, pirkstu kauliņi skāra zemi. Kad Linda bija iznākusi no ūdens, jūras putni nolaidās no stiklainajām debesim un notupās mazajās peļķītēs, ko paisums bija atstājis smiltīs. Parādījās reklāmas lidmašīna un, miegaini dūk dama, apmeta vēl vienu loku virs «Miramaras», tad atkal pazuda tālē — aiz biezā klusuma aizkara.

Nomodā esošais miesassargs piecēlās un lēni aizsoļoja uz kuplo bambusniedru saaudzi, nelielas klints virsotnē, kas acīmredzot iezīmēja visaugstāko jūras ūdens līmeni septembra vētru laikā. Viņš iegāja niedrēs un, pārējiem neredzams, atpogāja bikšu priekšu. Pēc tam viņa uzma nību piesaistīja kāds akmens vai gliemežnīca; viņš pacēla to, aplūkoja un aizsvieda. Vēl kādu brīdi viņš rušināja smiltis un cilāja akmeņus, dažus lika kabatā, citus svieda prom, tad iznāca no niedrēm un devās atpakaļ.

Bonačea bija nometies četrrāpus un, klusi švīkstinādams smiltis, meklēja izdevīgāko stāvokli. Uzvilkšanas mehānisms noklikstēja — Bonačea atvilka aizslēgu.

<— Ahora? — viņš atkal nočukstēja.

— Nē. Pagaidiet, es teicu!

Iestājās klusums, bezgalīgi gara pauze, kuras laikā Markam krūtīs savilkās kamols un auga augumā, un tad tālais Kobolds pēkšņi piecēlās sēdus, uzslējās kājās un pasniedza roku Lindai. Piecēlās arī miesassargs un gribēja viņus pavadīt, taču Kobolds ar mājienu viņu atturēja. Roku rokā viņi brida pa smiltīm uz bambusniedrēm, un viņu bālie pilsētnieku augumi pret smilšu briesmīgo baltumu izskatījās tuiņši. Kobolda siluets aizsedza Lindu; kaklā pakārtais fotoaparāts lēkāja uz viņa spalvainajām krūtīm. Viņš brida pa smiltīm kā pa ūdeni, airēdamies ar rokām.

Kobolds un Linda iegāja bambusniedru audzē — viņiem likās, ka viņus neviens neredz. Tagad, Marks nodomāja. Mute viņam bija pilna ar siekalām, ko viņš nespēja norīt. Nepiemērots laiks, nepiemēroti apstākļi. Pavēle tiks izpildīta tā, kā to nekad nedrīkstētu izpildīt, — pārkāpjot nerakstītos likumus. Viņš pacēla roku, lai dotu zīmi Bo-načeam. Linda bija noģērbusi peldkostīmu. Kādu brīdi Kobolds turēja viņu apskautu, tad atkāpās un pacēla pie acīm fotoaparātu.

Bonačea Markam blakus elsa kā suns. Viņa sejā bija bezprātīga izteiksme. Piepeši Marks sajuta viņa sviedru aso, dzīvniecisko smaku.

— Ahora?

— Jā. Ahora!

Šāviena troksnis nebija skaļāks par nožagošanos, nicīgu nospurkšķēšanos, bet tam cauri kā čūskas tnēle pazibēja aizlidojošās lodes spindzoņa. Likās neticami, ka šim paukšķim varētu būt kādas nopietnas sekas, taču kar-utajā dūmakā jau tā neskaidrais tupošā Kobolda apveids vienā mirklī it kā sašķīda. Tālā Linda nokrita uz ceļiem un iekliedzās smalkā kaijas balsī. Kāds putns ūdens malā palēcās uz augšu un tūlīt nolaidās atpakaļ tai pašā vietā. No laivas ēnas iznira viens no zvejniekiem un, aizsedzis acis pret sauli, skatījās uz niedrēm. Miesassargs iekliedzās, pamāja ar roku uz to pusi un tvēra pēc pistoles.

Marks un Bonačea pagriezās un pieliekušies skrēja le-

tup. Un tūlīt ari ieraudzīja molusku zvejnieku, ko Marks ūja iepriekšējā dienā sastapis. Viņš skrēja pretī, un viņa melnā āda pusdienlaika spožajā saulē izskatījās pelēka kā spitālīgajam. Viņš bija gājis gar krastu, nesdams gliemežnīcas un mazu astoņkāji, kas nokarājās no āķa; ziņkārībā un cerībā pārdot astoņkāji viņš bija mainījis virzienu un palēkdamies skrēja tieši pie Marka un Bonačeas. Viņš pazina Marku, un viņa mute savilkās muļķīgā smaidā.

Ņirgdams un siekalodamies Bonačea pacēla šauteni, un nēģera baltzobainais smaids izbailēs sastinga. Viņš nometa gliemežnīcas un astoņkāji un pacēla rokas, sargādams seju, un tūlīt arī tās nolaida, jo Bonačea bija nospiedis šautenes mēlīti un šautene atkal bija nožagoju-sies. Lode ieurbās nēģerim zem deguna, atstājot tikko manāmu caurumiņu, un, asinis un kaulu drumslas šķiezdama, iznāca ārā caur pakausi. Pēdējā izmisīgajā nervu un muskuļu konvulsijā nēģeris palēcās augšup un sabruka uz zemes. Bonačea noslaucīja muti un iebāza šauteni pārvalkā. Tikko Marks un Bonačea bija izskrējuši uz ceļa, šoferis viņus uzreiz ieraudzīja un, izspļāvis cigāra galu, iedarbināja motoru.

Almandaresas priekšpilsētā jau parādījās Havanas taksometri, un pie pirmās telefona automāta būdas Marks lika šoferim apturēt.

—- Aizvediet šo cilvēku uz lidostu, — viņš teica. — Uz vietējām līnijām.

Marks iegāja telefona būdā un uzgrieza Spinas numuru.

•— Jūs droši vien gaidāt manu zvanu.

— Kā gāja? — jautāja Spina.

— Normāli.

— Vai tas, kas bija nodomāts, izdevās?

— Šķiet, ka jā. Man nebija iespējams pārbaudīt, bet no tās vietas, kur es atrados, likās, ka viss kārtībā. Ja vien tas vīrs ir tāds meistars, kā par viņu stāsta.

— Vai tas tika nodarīts tīri? Tu taču saproti, ko es domāju?

— Ne tik tīri, kā varētu vēlēties. Bija nelieli sarežģījumi.

— Zēl gan. Vai tas mums draud ar nepatikšanām?

— Nē. Šo sarežģījumu varēja nebūt, un tas ir viss.

— Kur tu liki meistaru?

— Meistars ir lidostā. Šovakar lidos mājās.

— Atpakaļ, no kurienes nācis, uz saviem personiskajiem komfortablajiem apartamentiem! Tā tik ir valsts, vai ne? Tā tik ir valsts! Un kas būs ar tavu sievišķi?

— Ja viss notiks tā, kā paredzēts, viņa jau rītdien varēs doties ceļā.

— Var gadīties, ka iznāk aizkavēšanās, — Spina teica.

— Iespējams, ka formas pēc viņu nopratinās. Var iznākt aizkavēšanās. Vai tu brauksi kopā ar viņu?

— Jā, es domāju, ka tā būs labāk, — sacīja Marks.

— Drošs paliek drošs, lai viņa neiekuļas kādā ķezā.

— Tas ir prātīgi. Neaizmirsti, ka ir ļoti svarīgi pareizi nokārtot šo jautājumu. Bet tu jau pats zini. Ko viņa tagad runās, tam nav liela nozīme, jo neviens viņā tikpat neklausīsies, un pierakstīto var izlabot. Pats galvenais — ko viņa teiks pēc tam. Mani tas neskar, es baidos par tevi. Tev var iznākt lielas nepatikšanas.

— Paldies, ka brīdinājāt. Es centīšos to nokārtot.

— Pacenties gan. Ieskaidro viņai, lai nepalaiž mēli. Paklau, vai tu pirms aizbraukšanas ienāksi pie manis?

— Vēl nezinu. Gribētos, bet jāredz, kā te viss notiks. Es jūtu, ka tuvākajā laikā būšu stipri aizņemts.

— Nu, ja mēs vairs neredzamies — laimīgu ceļu, un, kad atkal būsi Havanā, katrā ziņā atnāc. Mēs šeit darām lielus darbus un darīsim vēl lielākus, tā ka es ceru, ka tu drīz atgriezīsies.

— Es arī tā ceru.

— Un pasveicini visus manus vecos draugus. Saki, ka es labprāt aizbrauktu ciemos, bet nevaru — viņi jau zina.

[Marks aizbrauca ar taksometru uz «Sevilju». Neviens vit,iam nebija zvanījis. Viņš iegāja bārā un pirmoreiz mūžā pasūtīja dubultporciju konjaka. Tad uzkāpa augšā, (tavā istabā, izģērbās, aizvēra žalūzijas un likās gultā. Viņš nogulēja gultā vairāk nekā stundu, brīnīdamies, kāpēc tik dīvaini jūtas, cenzdamies apspiest neparasto nemieru, grauzošo neapmierinātību, ko juta pirmo reizi un ко jebkurš cits cilvēks tūlīt būtu pazinis, jo tie bija sirdsapziņas pārmetumi. Visas sava līdzšinējā mūža dienas Marks bija aizvadījis kā konformists, apmierināts, ka var dzīvot pēc sava klana likumiem, par kuru stingru ievērošanu jutās atbildīgs. Un tagad viņš pats bija pārkāpis šos likumus. Viņš atcerējās, ka pat Spina bija sašutis par priekšlikumu nogalināt Koboldu sievietes klātbūtnē.

Atskanēja telefona zvans, un pirmajā brīdī viņš nolēma ļ neatbildēt. Beidzot tomēr pacēla klausuli, labi zinādams, ka zvanītāja ir Linda.

— Es esmu Mirafloresas slimnīcā. Ir notics kaut kas šausmīgs. — Iestājās klusums. Varbūt līnija bija bojāta, bet varbūt viņai bija grūti runāt.

— Es nekā nedzirdu, — Marks teica. — Kas ir noticis? Stāsti!

— Endrjū ir briesmīgi ievainots. Uz viņu šāva. Man šķiet, ka viņš mirst. Atnāca policisti, bet es nekā nesaprotu, ko viņi runā. Viņš guļ gultā, un neviens viņam neko nepalīdz, pat necenšas palīdzēt.

— Vai ārsts bija?

— Atnāca, paskatījās un aizgāja. Tas ir briesmīgi. Viņi nekā nedara, lai Endrjū glābtu.

— Es tūlīt braucu, — sacīja Marks.

Mirafloresas slimnīca atradās pilsētas otrā‘malā — pie lidostas; kamēr Marks apģērbās, sadabūja taksometru un tika līdz turienei, pagāja vairāk nekā pusstunda. Viņš atrada Lindu uzņemšanas telpā. Uz nestuvēm, kas bija uzceltas uz stumjama slimnīcas galda, gulēja ar palagu pārklāts ķermenis, tā galvgalī mūķene murmināja lūgšanas. Telpā kodīgi smirdēja ēteris, un cauri tam varēja manīt vāju lopkautuves smaku. Kāds kroplis netīrā halātā slaucīja uz liekšķeres cigarešu galus un asiņainas vates pikas.

Pienāca Linda kopā ar medicīnas māsu, kura tūliņ aizgāja, atstādama viņus divatā.

— Viņš ir miris, — Linda teica. — Man vajadzēja parakstīt kaut kādu dokumentu. — Marks bija pārsteigts par

viņas vēso, vienaldzīgo balsi, kas nekādi nesaderējās ar saraudāto seju. — \*iņus interesēja tikai, lai es parakstu to papīru. Endrjū labā viņi nedarīja it nekā. Tikai paskatījās uz viņu, un tas bija viss.

— Varbūt viņi vairs nekā nevarēja darīt. Vai viņš nāca pie samaņas?

— Domāju, ka ne. Viņš pat nekustējās. Visu laiku klusi gulēja, tikai pēdējā brīdī baismīgi iegārdzās.

— Tad jau viņš neko nejuta. Tā droši vien bija tikai nervu reakcija, — Marks viņu mierināja.

— Kaut nu tā būtu bijis, — sacīja Linda. — Viņam bija briesmīgs ievainojums. — Neslēptās bēdās viņa pavērsa pret Marku savu izmocīto seju ar asaru celiņiem; tajā bija kāda jauna izteiksme. — Es zināju, ka viņš nomirs.

Mūķene ielika rožukroni brunču kabatā un, paņēmusi no grīdas lielu iepirkumu grozu, pilnu ar veļas pulvera un tualetes papīra pakām un cepumiem, aizšļūca projām.

Kobolda augums zem palaga bija neliels. Šķita, ka tur gulētu bērns.

— Policisti aizgāja tikai pirms dažām minūtēm. Teica, ka vēl gribot ar mani aprunāties. Viņi paņēma līdzi manu tūristes karti, un rītdien man jāiet uz kaut kādu iestādi.

— Pastāsti — kas īsti notika?

— Mēs bijām krastmalā, un uz Endrjū šāva.

— Kas šāva?

— Es neredzēju. Mēs sarunājāmies, un pēkšņi viņš nokrita zemē. Gulēja smiltīs, un puse sejas viņam vairs nebija. Tas ari viss.

— Vai jūs bijāt vieni?

Linda paraudzījās uz viņu ar neizpratnes pilnu, aizdomīgu skatienu.

— Kāpēc tu mani izjautā? Varbūt esmu sajukusi, bet man ir tāda nojauta, ka tu jau visu zini. Nē, mēs nebijām vieni. Tur bija arī abi miesassargi un šoferis. Viņi aizgāja kopā ar policistiem.

— Tev vajag kaut ko iedzert — un man ari, — Marks sacīja. — Aiziesim, kur var apsēsties un aprunāties.

Tuvākajā bārā, kur kubiešu strādnieki spēlēja domino, papagailis klaigāja spāniski un uz letes gulēja kaķis, Marks pasūtīja divus konjakus.

— Iespējams, ka viņu nošāva revolucionāri, — viņš teica.

Šie vārdi it kā atmodināja Lindu. Viņas vaibsti sa-

Fprlnga, un viņa cieši paraudzījās Markam acīs. — Vai li uzskati mani par galīgu muļķi?

— Es teicu — iespējams. Pašlaik Kubā iet bojā daudz Cilvēku. Šorīt avīzē bija policijas paziņojums, ka izbraukt Ai pus Havanas robežām esot bīstami.

— Kādēļ revolucionāriem būtu vajadzējis nogalināt l udrjū? Tad jau drīzāk viņi būtu šāvuši uz tiem_ kubiešiem, kas bija mums līdzi. Endrjū ar to nebija nekāda sa-luira.

— Var gadīties, ka tu maldies.

— Bet tagad pasaki — kāda bija tava loma visā_ šai lietā un kāda mana? Kāpēc tu atvedi mani šurp? Kāpēc lliaksāji, lai es izsekotu Endrjū?

— Es jau tev paskaidroju.

j — Paskaidroji gan, bet nepārliecināji. Es zinu, ka esmu "dumja, bet tik dumja jau nu arī ne.

— Es tev pastāstīju visu, ko varēju stāstīt. Tev pašai, būs labāk, ja mazāk zināsi.

— Rītdien mani atkal pratinās. Tur būšot kāds kapteinis, kurš runā angliski, viņš noteikti uzdos man daudz jautājumu. Viņš jautās, kāpēc es esmu šeit ieradusies.

— Atbildi, ka tu ieradies pavadīt atvaļinājumu.

•— Kopā ar tevi?

— Protams. Kāpēc gan ne? Ja viņš jautās, tad tā saki. — Vai teikt, ka jūs ar Endrjū bijāt pazīstami?

— Jā. Ja viņš jautās.

— Un vai es drīkstu stāstīt, ka mēs visi kopā bijām uz naktsklubu?

— Stāsti visu. Nav vajadzības neko slēpt.

— Arī mūsu līgumu?

— Nē, to gan nepiemini.

— Tā jau domāju, — sacīja Linda.

— Es jau pašā sākumā teicu — tev maksā par to, lai tu domātu, — atbildēja Marks.

— Jā, bet tagad es gribu zināt patiesību.

— Lūdzu — ja tik ļoti vēlies. Endrjū bija iejaukts lielajā politikā. Viņš gribēja slepeni vienoties ar pretējo pusi un par to samaksāja ar dzīvibu. Tas bija neizbēgami.

— Un kāds tev ar to sakars?

— Mēs strādājām vienā firmā. Saviem nolūkiem viņš l/mantoja firmas naudu. Mums vajadzēja redzēt, kur tā paliek, ar kādiem cilvēkiem viņš satiekas.

— Vai tu to noskaidroji?

— Nepaspēju.

— Es gribu tev kaut ko pateikt. — Linda pagriežas pret Marku. — Endrjū man iepatikās. Viņš bija ļoti jauks cilvēks. Un tagad viņš ir miris. Neviena cita man nekad nav bijis tik ļoti žēl. Ja es būtu no raudātājām, tad tagad visas acis izraudātu.

— Viņš bija lāga zēns, tikai pārāk neapdomīgs, — Marks sacīja, — uzņēmās par daudz lielu risku. — Viņš apskāva Lindu ap pleciem un noglāstīja viņas vaigu. Ienāca avīžu pārdevējs ar pēcpusdienas «El Soh, un, nopircis vienu avīzi, Marks pārlaida acis virsrakstiem, kas vēstīja par aizritējušās dienas nāves ražu.

— Vai drīz mēs tiksim ārā no šīs drausmīgās pilsētas? — Linda vaicāja. — Vai rīt mēs varēsim braukt?

— Droši vien, — Marks atbildēja. — Ja policija tevi neaizturēs, varēsim izlidot rītvakar.

8

Spina no pieredzes zināja — ja grib piekukuļot kādu Latīņamerikas varasvīru, svarīgākais ir atrast īsto starpnieku, ar kura palīdzību kukulis jānodod. Havanā tas bija vienkārši, un visi zināja, kā to dara. Vajadzēja iet taisnā ceļā uz pilsētas valdes nodokļu pārvaldi, iemaksāt avansu par gada ienākuma nodokli un vienlaicīgi pieteikties uz pieņemšanu pie tā ministra sekretāra, kura priekšnieku gribēja uzpirkt. Tādus avansus mēdza iemaksāt tikai ku-kuļdevēji, tāpēc pārpratumu nebija. Spina ar apbrīnu vēroja, kā sīkais, pelēkais ierēdnis ielika viņa doto aploksni ar piecdesmit simtdolāru zīmēm bērnu krājkasītē un aizgāja ar to blakusistabā, kur tūliņ atskanēja īss tinkšķis — ierēdnis bija nocēlis telefona klausuli.

Iznācis no valdes, Spina ar taksometru aizbrauca uz Iekšlietu ministriju; tur viņu jau gaidīja ministra sekretārs — tipisks latīņamerikāņu darbonis, kura personību trīs ASV juridiskajā koledžā pavadītie gadi nebija spējuši ietekmēt. Sekretāram mugurā bija nevainojami izgludinātais kubiešu krekls ar daudzām nevajadzīgām ielocītēm un podziņām un uz tuklās rokas pirksta biezs laulības gredzens; kad viņš pasmaidīja, mutes kaktiņos nospīdēja zelta zobi.

— Mūsu intereses pilnīgi saskan, — sekretārs teica.

— Mēs nebūt negribam radīt iespaidu, ka pie mums atbraukušo ārzemnieku dzīvība un manta netiek pienācīgi mugāta.

Spina no sirds nicināja šo cilvēku" un, samaksājis tam, uzskatīja, ka viņam ir pilnīgas tiesības diktēt tam noteikumus.

— Presē pēc iespējas ātrāk jāparādās sīkam ziņojumam. Pēc tam šo lietu var aizmirst uz visiem laikiem, — viņš sacīja. — Bet pirms iespiešanas es gribētu šo ziņojumu izlasīt.

Sievišķīgajai kosmētiskā krēma smaržai, kas valdīja kabinetā, piejaucās kafijas aromāts — oficiants no tuvējās kafejnīcas ienesa paplāti ar divām tasītēm. Spina atteicas no cukura; kad sekretārs pielika tasīti pie lūpām, viņa nāsis nodrebēja kā trusim, kas saodis svaigus salātus.

— Mūsu jaunie nemiernieki saprot, ka viņiem nav nekādu izredžu, un tāpēc savā izmisumā izdara šādus noziegumus, — sekretārs sacīja. — Šoreiz vainīgais ir pilnīgi atzinies; tiek apsūdzētas vēl vairākas personas.

Spina ironiski pasmaidīja.

— Jūs nu gan strādājat ātri! Vai ierocis arī jau ir atrasts?

— Šķiet, ka pagaidām vēl ne.

— Gādājiet, lai tiktu atrasts, — Spina pavēlēja. — Ja Iespējams, jau rīt. Un ievietojiet avīzēs ballistikas speciālista slēdzienu.

— Pirmajā lappusē?

— Nē, nē, pāris rindu kaut kur pašās beigās. Šai lietai drīz jāapklust.

— Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi, — atsaucās sekretārs. — Atstājiet to manā ziņā. Es visu nokārtošu tā, kā vajadzīgs. — Viņš runāja mierīgā, pārliecinošā drēbniek-meistara tonī, it kā apspriestu ar pasūtītāju uzvalka piegriezumu. Šis sekretārs bija vīrs ar dzelzs nerviem. Kubiešiem, kuri drūmā rezignācijā vēroja savas valsts pārvaldītāju izdarības, bija zināms, ka tikai viena gada laikā no sabiedriskajiem fondiem viņa kabatā ieslīdējuši piecdesmit tūkstoši dolāru, bet viņa priekšnieks, ministrs, piesavinājies veselu ceturtdaļmiljonu. — Kā jums šķiet, vai jūsu sūtnis būs apmierināts? — viņš jautāja.

— Kāpēc lai viņš nebūtu apmierināts? Viņš, jādomā, nevar vien nobrīnīties par tādu operativitāti!

Sekretārs piecēlās, lai paspiestu Spinam roku.

— Ticiet man, mister Spina, es esmu ļoti pateicīgs. Tas

bija ļoti laipni no jūsu puses. — Tad viņa glaimīgā balss piepeši pārvērtās, tajā ieskanējās svinīgas skumjas. — Piedodiet, gandrīz aizmirsu. Ko darīsim ar aizgājēja līķi? Vai jūs vēlaties, lai to apbedī Kubā? Tādā gadījuma mēs gaidām jūsu vēstniecības norādījumus.

— Apbedīt viņu Kubā? — Spina bija no tiesas pārsteigts. — Ko jūs! Viņš bija ievērojams cilvēks un ir pelnījis visgreznākās bēres, kādas viņa pilsēta var sarīkot. Mēs speciāli noīrēsim lidmašīnu, lai pārvestu viņu mājās. Aiz viņa zārka ies tūkstošiem Solsberijas iedzīvotāju, sekretāra kungs.

Bredlijs bija norunājis satikties ar Alistēru Fēr'gusonu Centrālā parka kafcjnicā. Saules rīts atkal pārplūdināja ar savu spozmi Havanas ielas, laukumus un parkus, un visapkārt straumēm plūda iedzīvotāji, dodamies savos ikdienas darbos, kas šai ziloņkaula un kanēļa krāsas pilsētā šķita kā rotaļas.

— Kā klājas? Pamazām aprodat ar jaunajiem apstākļiem, vai ne? — Bredlijs jautāja.

Fērgusons pacēla glāzi ar putaino ananasu dzērienu, kas bija nolikta viņam priekšā, paostīja un nolika atpakaļ.

— Jādomā, ka apradīšu, — viņš vilcinādamies atteica.

— Te ir pārāk daudz neparasta.

— Palermo jūs sākumā jutāties tāpat, — sacīja Bredlijs. — Laikam būsiet aizmirsis. Vēlāk neparko vairs negribējāt no turienes šķirties. Nebēdājiet, es vienmēr būšu tepat tuvumā un jums palīdzēšu. Es iebraucu Havanā vismaz reizi mēnesī.

Fērgusons savieba grūtsirdīgu seju, un Bredlijs uzsita viņam uz pleca. Viņam likās, ka šeit, Kubā, Fērgusons beidzot varēs attaisnot uz viņu liktās cerības. Sicīlijā viņam nebija radusies iespēja kaut kādi izcelties, apliecināt to gara stingrību un noteiktību, par ko viņš bija izpelnījies pasniedzēju uzslavas mācību laikā. Un pašlaik no visām vietām tieši Kuba bija tā, kur darbinieks vislabāk varēja pierādīt savas spējas.

— Jūsu svētlaimīgais miers gan diemžēl ir beidzies, taču es ceru, ka ari šeit jums iepatiksies, — Bredlijs teica.

— Sī pilsēta ir samaitāta, bet interesanta, un tajā katrs var atrast izpriecas savā gaumē. — Viņš apklusa un uzlūkoja Fērgusonu ar slaveno caururbjošo sicīliešu skatienu, tikai viņam tas neizdevās sevišķi izteiksmīgs. Tad

Iebilda: — Turklāt pašlaik Kuba ir viens no mūsdienu politiskās cīņas centriem.

— Nemaz neizskatās, — atteica Fērgusons, raudzīda-lies uz izģindušajiem nēģeriem, kuri meklēja zem krēs-lem cigarešu galus. Netālu uz skaistiem metālkaluma so-iņiem gulēja klaidoņi. Telefona klausulē pie kases kāds ija iespraudis neļķes ziedu.

— Tā ir sešdesmito gadu Berlīne, — Bredlijs turpināja. Rietumu pasaules intereses šeit ir liktas uz spēles tāpat

kā Berlīnē, un mūsu valsts intereses ir īpaši apdraudētas, (.uba nav vis četrtūkstoš jūdžu tālu, Kuba ir tepat durvju priekšā.

! Fērgusons palūkojās uz viņu mazliet neticīgi. Runādams Bredlijs bija notiesājis veselu šķīvi milzīgi lielu ikrevešu, kuras viņš lobīja neticami veikli un ātri. Satvēris ļdivos pirkstos kārtējo trekno, sārto kreveti, viņš gandrīz [Vai dusmīgi papurināja to Fērgusonam zem deguna.

— Pašreizējā situācija Kubā apdraud visu, kas mums dārgs, kaut gan neviens vēl neaptver, cik šie_ draudi ir feāli. Vakar man parādīja mūsu pašu informācijas dienesta ziņojumu, kurā teikts, ka sarkanie cieš pilnīgu sakāvi. Bet patiesībā sakāvi ciešam mēs. Es saku «mēs», tāpēc ka šis karš mums ir tikpat nozīmīgs kā kubiešiem.

Viņš iebāza kreveti mutē un košļāja to ātri, gandrīz vai nikni. Piepeši viņa skatiens apmiglojās, viņš tvēra žaketes krūšu kabatā un, izvilcis mazu mikrofonu, iemurkšķēja tajā kaut ko nesaprotamu. Iepriekšēja diena, kad viņu saruna bija pārtrūkusi līdzīgā veidā, Bredlijs bija paskaidrojis: «Es uzticu savas domas šim mazajam aparātam, ko visur nēsāju līdzi. Es rakstu grāmatu — jau vairākus gadus. Šī grāmata būs mēģinājums — es atkārtoju, mēģinājums — ne tik daudz sakopot gadsimtu gudrības kā aprādīt to pielietojumu mūsdienu apstākļos, lai tās kļūtu par ieroci cilvēces glābšanai.» Vēlāk viņš bija parādījis Fēr-ļgusonam koferi ar vairākiem tūkstošiem glīti pārrakstītu manuskripta lappušu. «Šeit ir atrisinājums, Alistēr. Jā, ā, es nebūt nejokoju — še guļ atbildes uz visiem jautā-umiem. Ja dievs būs lēmis, nākošgad mana grāmata tiks zdota, un pēc tam pasaulē daudz kas mainīsies.»

Fērgusons atcerējās agrāk dzirdētās baumas par to, ka Bredlijam esot lieluma mānija, ka viņš uzskatot sevi par pasaules glābēju. Reiz kāds Bredlija kolēģis bija mēģinājis runāt par to ar priekšniecību, taču bija dabūjis asu rājienu un vēlāk ticis pazemināts amatā. Kas tur esot

slikts, ja cilvēks tic saviem spēkiem? Katram esot tādas tiesības. Par darbinieku esot jāspriež pēc viņa veikuma un tikai pēc tā. Un Bredlijs bija teicams darbinieks. Viņš vienmēr bija strādājis aktīvi un ar izdomu un nekad nebija atļāvies kaut kādu blakusapstākļu vai apsvērumu dēļ novirzīties no spraustā mērķa. Tā viņš palika neaizsniedzams saviem nelabvēļiem, sevišķi tādiem, kuri ieņēma tik zemu stāvokli organizācijā kā Fērgusons. Priekšniecības gandrīz aizmirsts, Fērgusons bija klusi un mierīgi veģetējis Sicīlijā — līdz tam brīdim, kad bija iesniedzis lūgumu atļaut precēties ar kādu vietējo meiteni. Lūgums tika nekavējoties noraidīts, un kopš tā laika Fērgusonam bija sajūta, ka viņu tik tikko cieš, ka pietiktu ar vienu nepareizu soli, lai viņa karjerai būtu beigas.

Fērgusonu iztraucēja no pārdomām Bredlija balss.

— Sīs tikšanās mērķis, — Bredlijs teica, — ir apgaismot jums kādu nesenu notikumu, kurš ir svarīgāks, nekā pirmajā brīdī liekas. Pirms divām dienām jūras krastā netālu no Havanas tika nogalināts kāds cilvēks ar uzvārdu Kobolds. Jūs lasījāt par to avīzēs, vai ne?

— Jā, man ir šie materiāli.

— Jūsu hipotēzes?

— Tā kā avīzes raksta, ka viņu nogalinājuši sarkanie, tad es, dabiski, pieņemu, ka valdībai viņš kaut kāda iemesla dēļ ir bijis nevēlams un tāpēc ticis novākts.

— Jūs maldāties. Viņu novāca pavisam citi ļaudis, un es jums paskaidrošu, kā tas notika.

Bredlijs ērtāk iegrozījās krēslā, nolobīja vēl vienu kre-veti un iemeta galvu, spīles un čaulu zem galda gaidošā suņa mutē. Garām pagāja divas žilbinoši daiļas mulates, ķiķinādamas sava starpā un izlikdamās, ka nevienu neredz. Fērgusons noskatījās viņām pakaļ un sevī nopūtās.

— Šeit ir Spina, — sacīja Bredlijs.

— To es esmu dzirdējis.

— Viņš pārvalda tirdzniecību ar narkotikām, kuras apgrozījums sasniedz simtiem miljonu dolāru, turklāt ir ņēmis savās rokās vietējo prostitūciju; viņš to pārkārto uz racionāliem pamatiem. Kobolds vadīja to grupu, kas nodarbojās ar viesnīcām un spēļu namiem. Konflikts sākās tad, kad Kobolds, būdams pārliecināts, ka sarkanie uzvarēs, nolēma mesties ar viņiem uz vienu roku. Vai zināt, ko viņš izdarīja? Uzdāvināja viņiem ieročus par veselu miljonu dolāru. Kaut kur Orientēs provincē sarkanie ieņēma ostu un turēja tikmēr, kamēr pienāca visa ieroču krava. Pēc tam sakās viņu daudzās uzvaras. Desmit tūk-ttloši mašīnpistoļu šādos apstākļos var ievērojami mainīt ppēku samēru.

— Es dzirdēju, ka viņi esot sasnieguši Eskambreju.

— Pateicoties mūsu draugam Koboldam. Viņš gribēja pārdot savas valsts intereses, lai viņam atļautu saimniekot šai pilsētā, kā iepatīkas. Nedomājiet, ka Spina ir labāks. Vienīgā atšķirība ir tā, ka viņš zina — tikko šeit Ienāks dumpinieki, viņam būs jālasās ārā, jo jaunā valdība necietīs narkomāniju. Tā radās antagonisms starp šiem diviem cilvēkiem. — Bredlijs mīklaini pasmaidīja, lai sarunas biedrs manītu, ka tūlīt tiks pavēstīts kas sevišķs. Pēdējā laikā viņa pārpūlētie sejas muskuļi sāka zaudēt elastīgumu, tāpēc viņam uzreiz neizdevās izdzēst smaidu no sejas un ar lūpām apslēpt uz priekšu izvirzītos zobus. — Grūtības radīja tas, — viņš turpināja, — ka šos cilvēkus vieno zināmas primitīvas uzticības saites. Spina bija ieinteresēts novākt Koboldu no skatuves, bet agrak viņš bija strādājis kopā ar Kobolda šefu — Vinsentu Stī-vensu; viņi vēl tagad ir draugi. Tādēļ vienīgais veids, kā izrakt Koboldam bedri, bija pārliecināt viņa šefu, ka viņš ir nodevējs. Nemaz nesapratām, kā to izdarīt, bet tad kāds iedomājās iestāstīt Spinam, ka Kobolds nosūdzējis viņu Narkomānijas apkarošanas birojā. Sim nolūkam mums vajadzēja sagatavot veselu operāciju — pārtvert vienu no vieglajām lidmašīnām, ar ko viņš ved savus pul-verīšus uz Floridu, un nedomājiet, ka tas bija vienkārši — vajadzēja novērot vai visus štata skrejceļus. Kad lidmašīna bija aizturēta, Spinam pateica, ka par viņa biznesu Kobolds birojā izstāstījis visu līdz pēdējam sīkumam. Pēc divām vai trim dienām Havanā ieradās ievērojama persona — sprieduma izpildītājs. Uzminiet, kurš!

— Vai man būtu jāpazīst sprieduma izpildītāji?

— So jūs pazīstat.

— Jūs domājat Ričoni?

— Tagad viņš ir Ričardss, Marks Ričardss. Mūsu vecais draugs no Palermo. Tas bija viņš.

— Ričone! Tad jau viņš patiešām ir izrādījies noderīgs, kā jūs paredzējāt.

— Es biju par to pārliecināts. Bet tas viss vēl ir sīkums. Kādā dienā Ričardss paveiks kaut ko patiešām lielu un ieies vēsturē. Ticiet man, Alistēr, es to jūtu — šeit. — Bredlijs cienīgi paplikšķināja sev pa diafragmu. — So operāciju es vērtēju tikai kā iesildīšanos. Tai sekos nopietnāki pasākumi — tādi, kam patiešām būs izšķiroša loma miera un drošības garantēšanā uz mūsu planētas,

— Un Ričone tik tiešām nogalināja Koboldu?

— Ne jau nu pats ar savām rokām, protams. Ar to viņš nenodarbojas. Bet man šķiet, ka viņš to visu organizēja. Divas dienas pēc tam, kad Ričardss ieradās Kubā, Ko-bolds mīklainos apstākļos mira no šaujamieroča radīta ievainojuma. Iespējams, ka Ričardss satikās ar Spinu un viņi abi kopā nolēma, kā to izdarīt.

Fērgusons juta, ka vairs ne par ko nebrīnās. Kopš ierašanās Kubā dzīve bija zaudējusi kādu dimensiju. Ja neticamus nostāstus saklausās pārāk daudz, tie vairs nespēj pārsteigt. Jau pirmajās dienās viņa galva bija piebāzta pilna ar briesmīgiem atgadījumiem, kurus viņš beidzot klausījās tā, kā bērns klausās nežēlīgu pasaku, — apzinādamies, ka tā viņu neskar; pēc divām Havanā pavadītām nedēļām viena cilvēka nāve vairs nelikās nekas sevišķs.

— Tagad redzēsim, vai Kobolda aiziešana uzlabos militāro situāciju Kubā vai neuzlabos.

— Varbūt jau ir par vēlu.

— Nevar zināt! Stīvenss un pārējie viņa komandas locekļi turpina ieguldīt šeit savus miljonus. Tie ir vareni, enerģiski ļaudis, un diez vai tā būs, ka viņi sēdēs un mierīgi noskatīsies, kā viņu nauda izkūp skurstenī. Jums ir jāsaprot, ka es, tāpat kā jūs, neciešu Spinu un visu to, ko viņš pārstāv, bet pašlaik viņš mums ir ne mazāk vērts kā vesela bumbvedēju eskadriļa.

— Bet vai kubieši atļaus viņiem šeit palikt — pēc tam, kad sacelšanās būs apspiesta?

— Un kā jūs domājat? Ne muitā, ne Iekšlietu ministrijā nav neviena kaut cik svarīga ierēdņa, kurš no narkotiku tirdzniecības nesaņemtu savu tiesu. Tuvākajā nākotnē Spi-nas varenība vēl pieaugs. Vinsents Stīvenss jau ir stipri vārgs, un, kad viņš aizies atpūtā vai nomirs, Spina vai nu pilnīgi pārņems viņa Havanas īpašumus savā ziņā, vai arī vienosies par kaut kādu sadarbību ar viņa nekam nederīgo dēlu. Kā vienā, tā otrā gadījumā rezultāts būs tas pats, jo šis puika tik un tā darīs, ko Spina viņam pavēlēs. Un tas nozīmē, ka mūsu draugs kļūs — pēc prezidenta — par otro ietekmīgāko cilvēku visā valstī.

— Un FIB to pieļaus?

— Ko viņi daudz var darīt. Spina ir praktiski neaizsniedzams. Man stāstīja, ka viņa ļaudis dažu stundu laikā uzbūvējot Floridā skrejceļu — pietiekami labu, lai uz tā

nolaistos «Beechcroft» vai «Cessna». Lidmašīnas izlido no Kubas ar narkotiku kravu, un nelīdz nekādi radari. Sados apstākļos likuma aizstāvji ir bezspēcīgi. Iedomājieties, ko jūs darītu viņu vietā! Pat ja viņi divkāršotu vai trīskāršotu savus spēkus Floridā, tas būtu iespējams, tikai pavājinot robežu apsardzi. Drīz vien narkotikas plūstu iekšā no Meksikas vai Kanādas, un beigu beigās stāvoklis būtu tāds pats kā iepriekš.

— Laikam gan, — Fērgusons piekrita. — Tad jau iznāk, ka kubiešiem jādzīvo kopā ar Spinu un jāmācās viņu paciest.

— Jā, ja tikai dumpinieki neņems virsroku... Tādā gadījumā mēs visi varam atvadīties no Kubas — un Spina arī.

— Vakardien viņu aviācija pie Eskambrejas bombardēja dzelzceļa šķirotavas un tiltus. Cik tālu tā Eskambreja ir no šejienes?

— Pavisam netālu. Dumpiniekiem pietiktu uzvarēt vienā lielā kaujā, lai visa aizsardzība sabruktu. Armija ir dezertējusi, kaut gan avīzēs par to neraksta. Tagad mūs no viņiem šķir tikai piecdesmit veci Sermana tanki. Ja viņi izlauzīsies cauri, tad pēc pāris stundām būs šeit, un tas nozīmē, ka Kuba, kādu mēs to pazīstam, vairs neeksistēs, — Amerikas durvju priekšā būs mums naidīga valsts. — Piepeši Bredlija seja izskatījās sagurusi. Zem acīm nokarājās maisiņi, mutes kaktiņos bija ievilkušās divas skumjas rievas. — Kobolds dabūja, ko bija pelnījis, — viņš noteica.

9

Piesardzības dēļ viņi lidmašīnā atkal sēdēja atsevišķi — tāpat kā turpbraucot. Aidlvaildā iekšzemes līniju kasē Marks nopirka biļeti uz Indianapoli un pasniedza to Lindai. Bija pulkstenis četri pēcpusdienā, kad ceļotāju straume apsīkst, tāpēc ļaužu lidostā bija maz. Markam bija žēl no viņas šķirties. Netālu viņš atrada lidostas aukstā spožuma aizēnotu krēslainu bāru un, pārliecinājies, ka tas ir tukšs, aicināja Lindu uz brīdi ieiet. Viņi pasēdēja un izdzēra pa kokteilim, tad Marks noskūpstīja Lindu un pagriezās uz iešanu, un tai mirklī notika tā liktenīgā sagadīšanās, kāda

notiek reizi simt gados. Bārā ienāca vīrietis un sieviete. Vīrieti Marks nepazina, bet sievieti kaut kur bija redzējis. Kādā sekundes desmitdaļā viņu skatieni satikās, tad abi novērsās, un Marks izgāja ārā, lai dotos uz savu lidmašīnu.

Septiņos viņš ieradās mājās un apskāva Terēžu.

— Es jau domāju, ka tu vairs nepārbrauksi, — viņa teica. — Kāpēc nezvanīji?

— Katru vakaru pūlējos piezvanīt, bet velti. Tur ļoti slikti strādā telefona sakari.

— Es par tevi šausmīgi uztraucos. Vai dzirdēji, kas noticis ar Endrjū Koboldu?

— Jā. Tas ir briesmīgi, — viņš atbildēja. — Kad tas gadījās, es biju turpat netālu. Iepriekšējā dienā mēs ar viņu vēl satikāmies.

— Viņa sieva ir galīgi satriekta. Runā, ka apvienība nolēmusi rīkot īstas itāliešu bēres. Bet viņa par to negrib ne dzirdēt.

— Es viņu saprotu, — teica Marks. — Nabaga Endrjū ir miris un augšā vairs necelsies, un kam vajadzīga tāda izšķērdība? Tad jau prātīgāk ir atdot šo naudu labdarības biedrībai. Kur ir bērni?

— Aizmiguši. Lai viņi agrāk liktos gulēt, es apsolīju rītdien aizvest viņus uz cirku, — Terēza sacīja. — Iesim arī mēs labi drīz gulēt.

— Es jau vairs nevaru nociesties, — viņš atbildēja.

Viņi mīlinājās uz dīvāna, tad uz grīdas. Pirmo pieredzi

zēna gados Marks bija ieguvis no prostitūtām, kas klaiņoja pa kalnu ciematiem, un Terēza zināja, ka laucinie-ciska rupjība un tiešums viņu uzbudina visvairāk, tāpēc atdarināja to, cik labi mācēdama, turklāt prasmīgi izmantoja paņēmienus, ko zemnieku meitenes saņem pūrā no savām mātēm.

— Kur tu to darīji Havanā?

— Nekur.

— Dimmi. Dimmi.[11] Atzīsties.

— Es jau tev teicu.

— Kāda tam nozīme... man vienalga, ar ko tu tur esi nodarbojies.

Nākamajā rītā pie brokastgalda Marks konstatēja, ka ģimenes atmosfēra ir galīgi pārmainījusies. Sicīliešu zem-iilckmeitene bija kļuvusi par pašpārliecinātu un apņēmīgu Jaunu amerikānieti ar saviem personiskajiem uzskatiem.

— Vakarnakt man negribējās par to runāt, bet pilsētā klīst dīvainas baumas, — viņa sacīja.

— Kādas baumas?

— Par Endrjū Koboldu. Aizbraukdams viņš atstājis testamentu.

— Kas nu tur sevišķs.

— Un atrakstījis sievai ļoti savādu vēstuli. Viņa to saņēmusi tai pašā dienā, kad viņš nošauts. Pēc Hannas domām, šī vēstule liecina — viņš zinājis, ka viņa dzīvībai draud briesmas.

— Pašlaik Kubā nav tāda cilvēka, kura dzīvībai nedraudētu briesmas. Tur iet bojā ļoti daudzi.

— Vai tev nelikās, ka viņš ir par kaut ko satraukts?

— Nē, ja nu vienīgi par darba lietām.

— Viena avīze raksta vienu un otra — pavisam ko citu. Labi būtu, ja beidzot tas viss noskaidrotos. Vēstule tagad ir pie prokurora.

— Es šaubos, vai viņš jebkad uzzinās, kā viss patiesībā noticis. Un diez vai ir vērts pūlēties, — Marks teica. — Kubieši ir īpaša tauta, viņiem ir citādi priekšstati par likumiem un kārtību nekā mums. Labi vēl, ka es tev nepaļāvos un nepaņēmu jūs visus līdzi.

— Tas patiešām bija labi.

īsajā klusuma brīdī, kas sekoja sarunai, Marks raudzījās ārā pa logu uz indīgi zaļo zālāju, sakuplojušu pēc rudens lietiem. Sis logs viņam allaž bija licies par lielu. Pašlaik pagalmu no ceļa vēl daļēji šķīra koki, bet viņš zināja, ka pēc mēneša, kad lapas būs nobirušas, viņš atkal jutīsies kā uz ielas. Viņš labprāt būtu apjozis māju ar augstu ķieģeļu mūri. Kubas notikumi bija iedragājuši viņa pašpaļāvību, viņš jutās gaužām neaizsargāts, kā izlikts apskatei ļaužu acīs. Cik labi anglim, kurš var sacīt — «mans nams ir mana pils». Marks ar ilgām atcerējās Kampamāro akmens cietoksni, kur mājas bija sabūvētas cita pie citas, tā ka to aizmugures veidoja vienlaidu akmens sienu ar sīkiem lodziņiem pašā augšā, caur kuriem nevarēja ielīst neviens ļaundaris. Savā Solsberijas mājā Marks jutās bezspēcīgs.

— Man ir jaunumi, — Terēza sacīja.

Marks ar nepatiku atgriezās tagadnē.

— Kādi?

— Man piedāvāja iestaties tikko nodibinātājā Pilsoņu Aizsardzības komitejā.

— Kas tā par komiteju? Ceru, ka tai nav sakara ar politiku?

— Komiteja ir izveidojusies pie Kristofora Kolumba biedrības, — Terēza atbildēja. — Tajā ietilpst mūsu pilsētas itāliešu izcelsmes iedzīvotāji.

— Un no kā tad jūs gribat pilsoņus aizsargāt?

— No kukuļdošanas sistēmas un šantāžām. Mēs gribam pierādīt, ka itāliešu tautības pārstāvji ir tādi paši godīgi cilvēki kā visi pārējie.

— Vai tas ir vajadzīgs?

— Jā, ir gan vajadzīgs! Kāda firma mums ievāca ziņas, un mēs esam noskaidrojuši, ka itāliešiem, kuru īpatsvars pilsētas iedzīvotāju skaitā ir aptuveni desmit procenti, pieder vairāk nekā puse pilsētas uzņēmumu.

— Viņi tos ieguvuši ar savu darbu, — Marks atbildēja. Sis sarunas pavērsiens atgādināja viņam donu Vincenti. Viņš paraudzījās pulkstenī — pēc nepilnas pusstundas vajadzēja ziņot par paveikto.

— Ne jau nu visi! — Terēza nepadevās. — Daži vienkārši izsvieda ārā likumīgos īpašniekus un paši iekārtojās viņu vietā.

— Tālā pagātnē tā varbūt arī ir noticis, — Marks piekrita. — Bet kopš tā laika daudz kas ir mainījies.

— Mēs piesakām karu striptīza klubiem un spēļu namiem Dvaita ielā. Mūs atbalsta Makklarens — «Exami-ner» galvenais redaktors. Vienlaicīgi ar mums viņš sāks kampaņu savā laikrakstā.

— Pameklējiet labāk kādu citu. — Marks pasmīnēja. — Makklarens ir stulbenis. Jums no viņa nebūs nekādas jēgas. Nedomā, ka es neizturos labvēlīgi pret jūsu pasākumu, bet Makklarens vienkārši nav īstais.

— Lai ko par viņu teiktu, viņš tomēr ir godīgs. Komitejai bija ar viņu tikšanās, un nākampirmdien viņš sāk savu sēriju ar aprakstu par Vinsentu Stīvensu — mūsu pilsētas tā saucamo labdari.

Marka nemiers auga augumā. Kaut varētu tagad uz labi ilgu laiku paslēpties aiz biezas sienas, kur netraucētu telefona zvani, kur visi viņu liktu mierā un tuvumā būtu tikai daži vecie draugi, atnākuši no pagātnes.

— Man šķiet, ka tu dari nepareizi, — viņš sacīja.

— Kā tā?

— Sis apraksts neapšaubāmi būs uzbrukums donam Vinčentem, bet neaizmirsti, ka savu algas čeku es saņemu no viņa.

— Un tāpēc viņš ir ideāls?

— Kad mēs ieradāmies svešā pilsētā, kur nevienu nepazinām, viņš bija tas, kurš par mums gādāja. Bez dona Vinčentes palīdzības es pat oficianta vietu nebūtu dabūjis. Gluži dabiski, ka es viņam par to esmu pateicīgs. Vai mēs, tavuprāt, varēsim sūtīt Mārtiņu augstskolā, ja man vajadzēs strādāt par taksometra šoferi?

Marks brīnījās par to, kā Terēza ir pārvērtusies — neapmierināta, balsī ieskanas dusmas —, un šajā saspringtajā brīdī viņam radās nojausma, kāda viņa kļūs tuvākajā nākotnē. Vīrietīga uzņēmība un aktivitāte, kas kā sērga bija pielipusi viņai no izglītotajām sievietēm, ar kurām viņa satikās, pamazām kļuva par viņas būtību. No rīta guļamistabā, kad Terēza ģērbās slīpajos rudens saules staros, Marks bija ar nepatiku ievērojis, ka sieva kļūst kalsna.

— Savu kapitālu viņš sarausa, sausā likuma laikos spekulējot ar alkoholu, — varbūt teiksi, ka tā nav taisnība?

— Protams, ka taisnība, — Marks atbildēja. — Viņš bija nabadzīgs zēns, kam gribējās tikt dzīvē uz augšu, un viņš cīnījās par sevi, kā nu prata. Bet tas viss jau ir tāla pagātne. Ceru, ka jūsu draugs Makklarens būs tik godprātīgs un pieminēs arī to, ka dons Vinčente veselu ceturtdaļmiljonu ziedoja slimnīcas jaunā korpusa celtniecībai.

— Tā ir miglas pūšana acīs, vai tiešām tu nesaproti! Viņš salaupa desmit miljonus, tad atgrūž ceturtdaļmiljonu atpakaļ, lai aizbāztu ļaudīm muti. Sī pilsēta ir samaitāta no augšas līdz pašiem pamatiem, un viņš ir tā cēlonis.

— Nelaime ir tā, ka šī ir atklāta pilsēta, jo iedzīvotāji paši tā vēlas. Tas mērs, kurš bija pirms Grubčeka, gribēja to iztīrīt no visādiem salašņām, tāpēc viņu nometa. Ja tev nepatīk, kas šeit notiek, vaino tos, kuri iecēla amatā Grubčeku, un nevaino donu Vinčenti. Grubčeku ievēlēja ar tādu balsu vairākumu, kāds te vēl nebija pieredzēts.

— Grubčeks un tas policijas kapteinis, kā viņu sauc, ir Stīvensa uzpirkti.

— Viņus jebkurš var uzpirkt.

— Pagājušā rudenī, kad tas briesmīgais Stīvensa dēls sabrauca cilvēku, tētiņš sarunāja ar policiju, un viņu palaida vaļā. Kā tu to nosauksi?

— Jebkurš normāls tēvs sava dēla labā darīs visu iespēj amo.

— Pēc manām domām, normālam tēvam gan tā nevajadzētu rīkoties, — Terēza atcirta. — «Examiner» taisās pieprasīt, lai lietu izskata vēlreiz, un, ņemot vērā, kādu troksni tas sacels, ir domājams, ka šoreiz Stīvensa dēliņš tik viegli netiks cauri.

Marks skatījās uz viņu gluži apstulbis. Šādi noskaņota, Terēza bija gatava cīnīties pati ar savu vīru. Izrādījās, ka viņa pārgājusi pretinieku pusē. Nevajadzēja braukt šurp, viņš domāja. Gan jau arī mājās būtu kaut kā izdzīvojuši. Sliktākajā gadījumā varējām pārcelties uz Romu.

— Paklau, izdari kaut ko man par prieku! — viņš lūdza. — Izbeidz šīs runas.

— Tev ir dīvains noskaņojums.

— Varbūt.

— Kas noticis?

Angliski viņš to nevarēja izteikt un itāliski arī ne — šo sajūtu, ka viņš sapinies iznīcības tīklā, sava likteņa priekšnojausmu.

— Sono seccato.[12]

Sim izteicienam viņa varēja piešķirt tādu nozīmi, kādu pati vēlējās. Marks pats neizprata savu nemieru un tādēļ nevarēja izskaidrot to Terēzai. Viņš mainīja sarunas tēmu.

— Es saņēmu vēstuli no Paolo. Viņam neveicas. Jaunā Palermo šoseja iet tieši garām ciemam, un viņu grib piespiest, lai viņš pārdod garāžu citam. Astma viņu mocot arvien vairāk. Laikam no aģentūras viņam arī būs jāšķiras. — Šādos brīžos Marks labprāt runāja un domāja par Sicīliju, kur viņam vairs nebija vietas. — Mana brālēna Rosi zemē atraduši vara rūdu. Man vajadzēja tagad būt tur un viņu apsveikt... Kaltanisetā atkal vēlēšanas. Viens no kandidātiem ir mātes attāls radinieks — brālēna znots ... Par Mesīnu uzņemta filma.

— Par bandītu?

— Jā, par to pašu. Visi esot pamatīgi izsmējušies... Sartstefāno ceļ viesnīcu tūristiem. Tai nabadzības kaktā — vai vari iedomāties?

— Vai par tavu māsu Paolo neko neraksta? — Terēza jautāja.

— Viņas vīrs aizbraucis darbā uz Vāciju. Viņa palikusi viena pati ar trim maziem bērniem.

— To viņam nevajadzēja darīt.

— Bet ko citu? Fabrika esot slēgta, un puse pilsētas pārtiekot no bezdarbnieku pabalsta. Man vajadzētu būt pie viņiem. Brālim trūkst manas palīdzības, kaut arī viņš neatzīstas. Mani tuvinieki nav uzbāzīgi, negrib traucēt mani ar savām nepatikšanām. Bet es nojaušu, ka tur viss iet uz postu.

— Tu vismaz saņem vēstules. Manējie pat neraksta, — sacīja Terēza. — Pēdējo vēstuli no mammas es saņēmu pirms pusgada. Viņa esot sastrīdējusies ar veikalnieku, un tas vairs nepalīdzot viņai rakstīt. Varbūt viņa ir saslimusi, un es nekā nezinu.

— Vajadzētu braukt atpakaj. — Sos vārdus izrunājot, Markam kamols sakāpa kaklā.

— Atpakaļ? Uz Sicīliju?

Vai tiešām viņas sejā bija pavīdējušas bailes?

— Nūja. Mūsu vecāki un radi nevar bez mums iztikt. Mēs nevaram dzīvot bez viņiem, un viņi nevar dzīvot bez mums. Mēs šeit esam vientuļi. — Viņš izmisīgi pūlējās atrast kādu ieganstu, lai Terēza nenojaustu viņa ilgas pēc dzimtenes un savādās, neizskaidrojamās bailes. — Pilsētā parādījusies pusaudžu banda. Mārtiņu vajadzēs sūtīt internātskolā — padomā, cik tas būs nepatīkami. Bet citas izejas nav — viņu piekaus par to vien, ka viņš ir katolis.

— Kā nolemsi, tā darīsim, — Terēza atbildēja. — Bet, ja braucam, tad jābrauc tūlīt, nav nozīmes vilkt garumā.

— Daudzi no mūsējiem aizbrauc mājās, — Marks turpināja. — Vismaz puse. Padzīvo šeit četrus piecus gadus, iekrāj mazliet naudu un brauc atpakaļ.

— Atsevišķi cilvēki, ne jau veselas ģimenes. Ģimenei tas nav tik vienkārši. Vēl pēc gada mēs nekur vairs nevarēsim aizbraukt.

Viņa grib palikt, Marks nodomāja. Viņa jau kļuvusi par amerikānieti.

Pat rīta gaismā dona Vinčentes mežā paslēpusies māja šķita drūma un draudīga. Viņa sievai donnai Karlotai, kura bija kritusi par upuri reliģiskam fanātismam un patoloģiskam skopumam, nebija pastāvīgas kalpones. Aizkari bija noņemti mazgāšanai un nebija piekārti atpakaļ, logu rūtis bija gluži pelēkas no netīrumiem un ceļš viss nobiris ar oktobra vēja nolauztiem zariem. Viens no mā-

cltājiem, kuri pastāvīgi uzturējās pie dormas Karlotas, klusēdams ielaida Marku, tad, sutanai plīvojot, nozuda gaiteņu dziļumos. Dons Vinčente gaidīja viņu ar senlaici-gām mēbelēm piebāztā istabā, kas dienasgaismā izskatījās sevišķi nomācoša. Dona Vinčentes galva brīnīdamās pastiepās uz augšu no lielas, baltas džempera apkakles — šķita, ka Marks būtu pārsteidzis viņu negaidot; šis džemperis — sievas dāvana — viņam galīgi nepiestāvēja un padarīja viņu vecāku, nekā viņš patiesībā bija. Viņš lēni šļūca pa istabu un, saceldams putekļu mākoņus, pārvietoja mēbeles, lai atbrīvotu vietu, kur viņi abi varētu ērti apsēsties.

Marks parādīja donam Vinčentem izgriezumu no Hava-nas «Post», un namatēvs to pamatīgi izpētīja, mādams ar galvu un tikko dzirdami klakšķinādams zobu protēzes.

— Es lasīju mūsu avīzē, — viņš teica. — Nekrologs bija ļoti labi uzrakstīts. Ar cieņu, bet atturīgi, bez nodrāztām frāzēm, nu īsti atraitnei par sirds uztaisīšanu. Tātad vainīgie jau noķerti, ko?

— Havanā policija strādā ātri, — Marks atbildēja. — Viņus tiesās kara tribunāls. Par sazvērestību un slepkavību.

— Šorīt pa radio dzirdēju, ka vienā no arestēto mājām zem grīdas atrasts ierocis, ar kuru izdarīta slepkavība. Vai tu to tur iebāzi?

Marks noliedzoši papurināja galvu.

— Tad tas būs bijis Salvatore. Es pazīstu viņa rokrakstu. — Dons Vinčente atzinīgi pakustināja pirkstus. Pēc tam viņa balss tonis kļuva citāds — par zīmi, ka lieta izbeigta. Marks arī nebija gaidijis nekādu pateicību, godavīriem tā nebija pierasta. Vecā kaluma sicīlieši, tāpat kā arābi, pateicās dievam, bet nekad cilvēkiem.

— Man ir nepatikšanas ar Makklarenu, tu jau būsi dzir- . dējis, — dons Vinčente sacīja, īdzīgi sarosīdamies, it kā viņam būtu iekodusi blusa.

— Terēza man stāstīja, — atteica Marks.

— Viņš taisās rakstīt par mani avīzē. Man vienalga — lai raksta, ko grib.

— Terēza minēja, ka viņš it kā taisoties no jauna celt gaismā Viktora avārijas lietu, — Marks sacīja, zinādams, ka šis jautājums uztrauc veco visvairāk.

— Tieši par to es gribēju runāt, — atbildēja dons Vinčente. — Lai muld par mani, cik patīk, ja tikai puiku liek mierā. Tā avārija nebija nejauša, to man sarīkoja viens

zellis, ar kuru es pirms pāris gadiem sagāju naidā, un nav taisnīgi, ka Viktoram manis dēļ jācieš. Viks nav slikts zēns, vajag tikai atrast viņam pareizu pieeju, un es nepieļaušu, ka visādi avīžnieki bojā viņam nervus. Palīdzi man, Mark, aizej pie Makklarena un ieskaidro viņam, kāds ir stāvoklis. Man gribētos, lai tu to izdari, tāpēc ka tu esi diplomāts un tev nav vajadzīgs izdauzīt cilvēkam visus zobus, lai viņam kaut ko iestāstītu. — Vecais pieliecās un viegli apskāva Marka plecus.

— Vai jūs gribat, lai es eju tūlīt, don Vinčente?

— Sim aprakstam — vai kā viņu tur sauc — jāparādās nākamnedēļ, tā ka mums vairs nav daudz laika.

— Es nekavējoties runāšu ar viņu, don Vinčente, — Marks apsolīja.

— Pārāk nebaidi viņu. To taču var nokārtot mierīgā ceļā, un tā vienmēr ir labāk. Manis pēc lai raksta, ko grib, tikai Viktoru gan lai neaiztiek.

— Domāju, ka varēšu ar viņu vienoties, don Vinčente.

Marks aizbrauca uz «Examiner» redakciju — tā atradās agrāk rosīgā, tagad panīkušā pilsētas rajonā starp evaņģēlistu baznīciņu un alkoholisko dzērienu veikalu. Mak-klarens bija reliģiozs, reizēm lasīja baznīciņā sprediķus un reiz pat bija uzstājies televīzijā Frīmontas meiteņu skolas kora pavadījumā, aicinādams atgriezties pie ticības elles ugunīm un mūžīgajām mokām. Gaidāmo pilsoņtiesību aizstāvēšanas kampaņu viņš īstenībā bija sācis ar divējiem mērķiem — ne vien lai dziedētu sabiedrības vātis, bet arī lai palielinātu <rExaminer» lasītāju skaitu. Tas bija gara auguma vājš vīrietis ar izbalējušām acīm un vecīgu, čērkstošu balsi. Stīvi izslējies, viņš grīļīgi panācās uz

К iekšu, it kā kāju vietā viņam būtu protēzes, un paspieda arkam roku.

— Mēs neesam pazīstami. Mans uzvārds ir Ričardss, es strādāju Vinsenta Stīvensa organizācijā, — Marks sacīja. — Ja jums būtu brītiņš laika, es gribētu parunāties ar jums par to aprakstu, ko jūs nākamnedēļ publicēsiet savā avīzē par misteru Stīvensu.

— Sēdieties, mister Ričards. Jūs droši vien gribat ņemt ai pakaļ savus sludinājumus. — Makklarena lielās, sarkanās rokas ar uzpampušajām pirkstu locītavām tikko mānāmi drebēja. Ievērojis Marka skatienu, viņš paslēpa tās шп galda.

— Cik man zināms, par to nav ne runas. Misters Stī-venss nemēdz tā rīkoties. Mans uzdevums ir tikai darīt jums zināmu, ka viņš no savas puses labprāt palīdzētu, ja jums nav iebildumu. Viņš vēlas, lai apraksts iznāktu pilnīgāks un viņa biogrāfijas notikumi tiktu pareizi apgaismoti.

— Diez vai tas būs iespējams, mister Ričards. — Mak-klarena ūdeņainajās acīs iedegās un tūliņ arī apdzisa izaicinoša dzirksts. — «Examiner» ir drosmīgs un principiāls laikraksts un tāds arī paliks. Vai tiešām jūs domājat, ka piespiedīsiet mani, nu, teiksim, izsvītrot to, ķas jums nepatīk?

No kabineta sausās baznīcas smakas Markam ieniezējās degunā, un viņš negaidot nošķaudījās.

— Man šķiet, ka es mistera Stīvensa vārdā varu apliecināt, ka tādas domas viņam nav nākušas ne prātā. Tieši otrādi! Viņa agrā jaunība gan Sicīlijā, gan šeit Amerikā ir bagāta ar notikumiem, kuri nevar būt jums zināmi un kurus viņš jums labprāt pastāstītu. Viņš labprāt satiktos ar kādu no jūsu korespondentiem — tas varētu būt ari jūs pats, ja jūs tā vēlētos, — un dalītos ar to atmiņās par jebkuru savas dzīves posmu, kas jūs interesētu. Kad zēna gados viņš ieradies mūsu zemē, viņš liktenīgas nejaušības dēļ nokļuvis visai bīstamu cilvēku sabiedrībā — tādu cilvēku, kuru vārdi ir plaši pazīstami.

— Kā nu ne! Marandzāno un Sulca sabiedrībā, — atteica Makklarens. — Starp Pirmo un Otro pasaules karu viņi bija mūsu valsts negods.

— Kā jau zināms, misteram Stīvensam laimējās izrauties no šīs vides. Kaut gan misteram Stīvensam, par laimi, nav nekāda sakara ar tālaika noziedznieku pasaules ļaundarībām, viņam tomēr bija iespējams vērot daudzu lielu operāciju sagatavošanu. Domāju, ka šie piedzīvojumi, ja tos pirmo reizi publicētu jūsu laikrakstā, būtu aizraujoša lasāmviela jūsu abonentiem.

— Pilnīgi iespējams, mister Ričards, — Makklarens atbildēja. — Ja mēs varētu piedāvāt lasītājiem svaigu materiālu par šo tēmu, pēc tā noteikti būtu pieprasījums. — Viņa lielajā, savītušajā sejā bija koncentrēta izteiksme: varēja redzēt, ka viņš domās aprēķina. — Tāds materiāls būtu ļoti vērtīgs.

— Turklāt īsts, — Marks papildināja. — Nevis kaut kādi nostāsti, bet tīra patiesība par to, kas notika aiz kulisēm. Misteram Stīvensam ir saglabājušās dažas ļoti inte-rosimtas vēstules no ievērojamiem cilvēkiem, to tekstu jūs ni viņa atļauju varētu publicēt. Kaut nepazīdams preses pasauli, es tomēr uzskatu, ka visas valsts lielākie izdevumi būtu ieinteresēti ar jums sadarboties, lai iegūtu šādu Informāciju.

— Ja tā ir svaiga un autentiska — iespējams, ļoti iespējams. — Likās, ka abas Makklarena acis no saspringuma kķiclē uz deguna pusi. — Un ko misters Stīvenss vēlas uar pirmtiesībām uz šāda materiāla publicēšanu? Domāju, l<a viņam taču ir kāda vēlēšanās?

— Jā, ir gan, taisnību sakot. Viņš cer uz nelielu, pavisam nelielu pretimnākšanu — lai aprakstā nebūtu ne varda par viņa dēlu Viktoru.

— Domāju, ka šādos apstākļos tas ir iespējams. Man pat šķiet — var sacīt, ka šinī aspektā mēs panāksim pilnīgu vienošanos, — atteica Makklarens.

— Misters Stīvenss tik ļoti mīl savu dēlu. Ja kāds pasaka par zēnu kaut vienu labu vārdiņu, tas kļūst viņa draugs uz visu mūžu. Un otrādi.

10

Jau no pusaudža gadiem Viktors daudz laika veltīja Izvarošanas tehnikas un teorijas pētījumiem. Pirmos mēģinājumus viņš bija izdarījis, vēl mācīdamies Frīmontas vidusskolā. Par viņa upuriem vienmēr kļuva mātes kalpones, bet uzbrukumu stratēģija balstījās uz telpu izdevīgo izvietojumu. Kalponei parasti ierādīja bēniņu istabu tnajas spārnā, ko no pārējās mājas daļas šķīra tumšas kāpnes un drūmi gaiteņi, un uz to pusi — ārpus vecāku d/.irdamības robežām — atradās arī Viktora guļamistaba. Piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā Viktors parasti mēdza iebērt meitenei ēdienā stipras miegazāles, lai pēc tam Im z. steigas darītu ar viņas nejūtīgo ķermeni, ko gribēja, lai laikā viņš vēl bija bikls, sevī noslēdzies pusaudzis, kurš pat aizmigušas meitenes priekšā juta mulsumu. Vēlāk, fiziskajiem spēkiem un pašpaļāvībai pieaugot, guļošs upuris kļuva viņam neinteresants, un viņš izstrādāja laimu sistēmu: ierīkojis griestos mazu skaļruni, ar pieliekamajā kambarī novietota magnetofona palīdzību raidīja и/ kalpoņu istabu šaušalīgas skaņas un vaidus. Kad mellene, pēc viņa domām, jau bija pietiekami nobiedēta, viņš

<

pieklauvēja pie durvīm un piedāvāja savu palīdzību. Visas kalpones bija puertorikānietes, nabadzīgu vecāku meitas, dažreiz arī bārenes, kuras kātoju «Palīdzības biedrība» sūtīja darbā pilsētas vistikumīgākajās ģimenēs.

Iepriekšējā kalpone pirms mēneša bija pēkšņi atlūgusies un aizgājusi — saraudātām acīm, bet klusēdama; jaunajai bija piecpadsmit gadu, un viņu sauca Elvīra. Nedēju nodzīvojusi Stīvensu namā, Elvīra kādu nakti pamodās no dīvainām skaņām. Viņa uzrāva segu pār galvu un, sirdij neganti pukstot, dažas minūtes klausījās; tad iestājās klusums — un viņa pietrūkās kājās, lai ieslēgtu don-nas Karlotas doto niecīgo lampiņu. Taču Viktors tai mājas daļā bija izskrūvējis drošinātājus — un gaismas nebija. Piepeši virs galvas atskanēja kaucieni un vaidi. Elvīra pieskrēja pie durvīm, atrāva bultu un izdrāzās gaitenī, un tur viņu gaidīja Viktors.

Sai reizē Viktors, kurš vispār nepanesa alkoholu, bija stipri piedzēries un zaudējis jebkuru sajēgu, un sagādāja meitenei briesmīgas mocības. Beidzot palaista vajā, viņa kaila, gandrīz vai prātu zaudēdama, nostreipuļoja lejā pa kāpnēm, ar rokām aizsegusi savu saplosīto klēpi, no kura caur pirkstiem tecēja asinis. Izdzirdējis Elvīras kliedzienus, atskrēja dons Vinčente un, negribēdams saukt ātro palīdzību, aptina meitenei apkārt segu un pats aizveda viņu uz slimnīcu. Tur viņš apbēra ar simtdolāru zīmēm ikvienu, ar kuru iznāca darīšana.

Nākamajā rītā nedaudz iztraucētajā Stīvensu mājas mierā kā pērkons nogranda policijas priekšnieka Henrija Veismaņa ierašanās: ne vārda neteikdams, viņš pasniedza donam Vinčentem fotogrāfiju paciņu. Veismanis piecpadsmit gadus bija nostrādājis patruļu dienestā un tikai pirms gada, līdz ar jaunā mēra Džordža Grubčeka stāšanos amatā, dabūjis paaugstinājumu. Profesijas īpatnības bija lēnām, bet noteikti pārvērtušas viņa vaibstus — sejas maigais ovāls bija kļuvis kalsns un ciets, ar stūrainu zodu, un daudzās neizbēgamās dusmu lēkmes bija ievilkušas ap muti dziļas rievas.

Savām acīm neticēdams, dons Vinčente raudzījās svaigajos, spīdīgajos attēlos: asiņainās maksts tuvplāni, tik skaidri kā uzzīmēti; saplosīti audi; nagu švīkas uz vēdera un gurniem; kodumu nelīdzenie pusmēneši uz krūtīm. Viņa mute pieplūda ar siekalām, mēle peldēja tajās, un kādu mirkli viņš nevarēja izrunāt ne vārda, jo nespēja tās no-

rīt. — Vai misters Grubčeks varētu palīdzēt? — viņš beidzot jautāja. ’i

Veismanis noliedzoši papurināja galvu. Varēja redzēt, ka viņš jūtas gaužām neērti. Dons Vinčente saoda saldenu viskija smaku, un no tās viņam galīgi apšķebinājās dūša.

— Nez vai. Viens dakteris briesmīgi ārdās. Ja mēs neko nedarīšot, viņš ziņošot štata policijai, — Veismanis atbildēja.

— Ko viņš grib, lai jūs darāt?

Veismanis paraustīja plecus un novērsās.

— Kurš to ir fotografējis?

— Tas pats, kurš parasti. Viņš jau nezināja, ka jūs tur esat iejaukts.

— Vai tu vari dabūt negatīvus?

— Varu gan, bet štata policijas fotogrāfs uztaisīs tieši I tādu pašu sēriju.

— Bija taču noruna, ka viņi nebāzīs degunu mūsu pilsētas darīšanās!

— Attiecībā uz sīkiem likuma pārkāpumiem — jā, bet šis ir smags noziegums, mister Stīvens. Dažos štatos par to var tikt uz elektriskā krēsla. Ja šīs fotogrāfijas ieraudzīs tiesnesis, desmit gadi jūsu dēlam garantēti.

— Paklausies, Veismani, — kurš tev teica, ka to izdarī-I jis mans dēls? Mans dēls nav vainīgs! Tā ir šantāža! —

Savā niknumā dons Vinčente jau gandrīz pats tam ticēja. Viņš zināja — Viktors ir izvarojis nepilngadīgu meiteni, bet neviens nespētu viņu pārliecināt, ka šie briesmīgie ievainojumi ir viņa dēla darbs. Sazvērestība, bet ar kādu mērķi? Paņēmuši no policijas arhīva kādas izvarošanas lietas fotogrāfiju komplektu un tagad izmanto gadījumu, lai viņu šantažētu! Par Veismani dons Vinčente zināja visū — arī to, ka ik nedēļu tas iekasē pa pieciem dolāriem no katras Solsberijas prostitūtas. Šādi tipi viņam riebās visvairāk, kaut gan viņš izmantoja to pakalpojumus.

— Ņem savas fotogrāfijas, Veismani, un taisies, ka tiec! — dons Vinčente uzkliedza. — Ja pret manu dēlu tiks ierosināta lieta un tu šīs fotogrāfijas kādam parādīsi, tad zini — nākamajā dienā būsi tur, no kurienes esi nācis.

Pēc tam viņš piezvanīja mēram.

— Paklau, Džordž, tas idiots Veismanis bija ieradies nie manis ar kaut kādām fotogrāfijām. Vai tu nezini, ko tas nozīmē?

— Man stāstīja. Gadījums ir diezgan nepatīkams, — Grubčeks atbildēja. — Tavs dēls esot nodarījis pāri kādai meitenei.

— Jā, viņam bija domstarpības ar to meiteni, kura pie >piums strādā. Viņa ir no Puertoriko. Tu jau zini, kādi ir mūsdienu jaunieši. Stāsta, ka viņi visi lietojot narkotikas. Ja viņa un viņas ģimene uzskata, ka viņiem ir iemesls būt neapmierinātiem, es esmu gatavs viņus uzklausīt. Varbūt tu aprunāsies ar viņiem, Džordž? Es uzticu to tev. Starp citu, ko darīsim ar Veismani? Man viņš vairs diez ko nepatīk. Varbūt viņam ir laiks atgriezties patruļā. Būtu labi, Džordž, ja tu pēc iespējas drīzāk aizietu pie tās meitenes vecākiem un visu nokārtotu. Runā un rīkojies tā, kā tev pašam šķiet prātīgāk. Pēc tam piezvani un pastāsti, kādi ir rezultāti.

— Labs ir, Vinsent. Tiklīdz būšu kaut ko noskaidrojis, tūliņ zvanīšu.

— Un pasaki Veismanim: ja es vēl dzirdēšu par tām fotogrāfijām, es pats personiski apgriezīšu viņam sprandu.

— Pateikšu. — Grubčekam bija vēl kas prātā. — Kur patlaban atrodas Viktors?

— Aizbrauca pavizināties ar mašīnu. Sis gadījums viņu ir ļoti satraucis. Es teicu, lai izbrauc ārā, svaigā gaisā, un nebojā nervus, — atbildēja dons Vinčente.

— Labāk būs, ja viņš kādu nedēļu pasēdēs mājās, — sacīja Grubčeks. — Sīs meičas tautieši ir stipri sašutuši, un, ej nu sazini, varbūt viņai ir arī brāļi. Puertorikāņi ir diezgan atriebīgi.

Grubčeka tēvs, poļu imigrants, divdesmitajos gados bija vergojis drausmīgajās Čikāgas lopkautuvēs par divdesmit trīs dolāriem nedēļā. Viņa dēlam piederēja šūšanas fabrika ar astoņdesmit strādniekiem, kur arī donam Vinčen-tem bija neliels kapitālieguldījums — nieka divdesmittūk-stoš dolāri. Džordžam Grubčekam piederēja arī vislielākā māja Cemplena avēnijā un trīsdesmit divas pēdas ,gara jahta, kas bija noenkurota Keipkodā, un mēra postenī (līdz perioda beigām vēl bija palikuši gandrīz veseli trīs gadi) viņš ar kukuļdevēju palīdzību, kā arī pienācīgi turot grožos valdes locekli, kurš pārzināja pilsētaš plānošanu, cerēja kļūt par miljonāru. Tas bija cilvēks, kura enerģija pat visvienkāršāko fizisko darbību — kā skriešanu augšup vai lejup pa kāpnēm vai pat apģērbšanos vai noģērbša-nos — pārvērta par atlētisku priekšnesumu. Šobrīd viņu mocīja dilemma. Baumas un paša smalkais instinkts viņu bildināja, ka dona Vinčentes ziedu laiki Solsberijā ir pabijuši. Bija zināms, ka viņš steidzas pārdot savus īpašumus un pārvieto kapitālu uz ārzemēm; Dvaita ielas naktsklubu direktori privātā sarunā bija atzinušies, ka vīni vairs nesaņemot Dona norādījumus. No otras puses, nebija izslēgts, ka līdz nākamajām vēlēšanām viņa Ietekme vēl būs pietiekami liela; Grubčeks saprata, ka liegt hiivu palīdzību Solsberijas visievērojamākam pilsonim būtu pārāk riskanti.

Kasalu ģimeni Grubčeks atrada lielas īres mājas pēdējā ntāvā; vienīgajā istabā, kur dzīvoja vīrs ar sievu un diviem maziem bērniem, nebija nekā cita kā vien divi matrači uz grīdas, trīs krēsli, kumode, plīts un salauztu rotaļlietu kaudze. Kad Grubčeks paskaidroja sava apmeklējuma iemeslu, vīrs steigšus izbīdīja pārējos aiz durvīm un, pavilcis uz vidu izplūkātu atzveltnes krēslu, piedāvāja mēram apsēsties. Grubčeks jutās pārsteigts, ka Kasalu ģimenes galva ir tik jauns; viņam bija svaiga seja bez grumbām, gudrs acu skatiens un neparasti augsta piere, ap kuru kuploja priekšlaikus nosirmojuši mati. Tas nolika pēdējās siltajās atvasaras dienās; putekļainajā, stāvošajā gaisā starp mūriem atbalsojās dziļi lejā skraidelējošo bērnu balsis, ko daudzstāvu namu akustika pārvērta par mežoņu kliedzieniem. Apmēram trešdaļu istabas loga aizsedza brūns aizkars, līdzīgs žāvēšanai uzkārtam zvejnieku tīklam. Oda pēc lētas cepameļļas un netīriem autiņiem.

— Es esmu nācis pie jums, lai aprunātos nevis kā vīrietis ar vīrieti, bet kā tēvs ar tēvu. Man pašam mājās ir pieci gabali, — Grubčeks sacīja, dziļā, sirsnīgā krūšu balsī, kas bija trenēta balss nostādīšanas kursos. Tad iesmējās un piemetināja: — Gaidām arī sesto.

Kasals klausījās ar nopietnu, sapringtu seju. Pagaidām viņš vēl nebija teicis ne vārda. Ik pa brīdim viņš pacēla pie mutes saliektu plaukstu, it kā gribēdams noklepoties,— varēja nojaust, ka viņam ir vāja veselība.

— Tas, ka es, pilsētas mērs, esmu pie jums ieradies, liecina, cik ļoti mūsu iedzīvotāji ir nobažījušies par šo nelaimīgo gadījumu, — es nemaz nerunāju par tām bēdām un šausmām, kādas bija jāpiedzīvo jums — tuviniekiem.

Kasala nopietnās acis raudzījās uz Grubčeku pāri sa» liektās plaukstas pirkstu kauliņiem.

— Piedodiet, es nesadzirdēju jūsu vārdu, — viņš su cīja, nolaizdams roku.

Ak dievs, vai viņš tiešām nesaprot, ko es runāju, Grub-čeks sevī nopukojās.

— Es esmu Grubčeks, Solsberijas mērs. Džordžs Grubčeks, — viņš atkārtoja. — Sauciet mani vienkārši par Džordžu.

— Roberto Kasals. — Jaunais vīrietis pietrūkās kājās, palocījās un atkal apsēdās.

— Pirms mēs apspriežam tālākos jautājumus, es gribētu, lai jūs saprotat, Roberto, ka mans nolūks nebūt nav izdarīt uz jums kaut kādu spiedienu, — Grubčeks turpināja. — Sim notikumam jūs varat pievērst plašas sabiedrības ievērību, par to nav šaubu. No otras puses — diez vai būs gudri tā darīt. Daudz kas ir atkarīgs no jums, un es ticu, ka jūs kā prātīgs vīrs visu labi apdomāsiet un nepieņemsiet pārsteidzīgu lēmumu, kuram varētu būt gluži neparedzētas sekas. Vai ne?

Kasals vilcinādamies pamāja, tad atkal pielika roku pie mutes.

— Tagad mums pirmkārt un galvenokārt jādomā par jūsu meitu. Mums jācenšas aizmirst savas personiskās izjūtas un viņas intereses jāizvirza pirmajā vietā. Kā, jūs teicāt, viņu sauc?

— Elvīra.

— Elvīra! Cik skaists vārds! Man pašam ir trīs meitenes. Un tagad padomājiet, ja šo gadījumu izskatītu tiesā un jūsu meitai būtu jādod liecība — un tas viņai katrā ziņā būtu jādara, — kādas būtu psiholoģiskās sekas? Tas mums jāņem vērā pirmkārt un galvenokārt. Varat nešaubīties, Roberto, ka jaunai meitenei tas būtu briesmīgs pārdzīvojums.

— Es negribu, lai Elvīrai būtu vēl jācieš, — teica Kasals.

— Protams, kurš kārtīgs tēvs gan to gribētu? Varbūt jūs nemaz nezināt, kādi pārbaudījumi viņu gaida tiesā. Visa lielā svešinieku pūļa priekšā — tur būs žurnālisti, daudz ziņkārīgo, visādi samaitāti cilvēki, kuri nāk tāpēc vien, ka viņiem patīk klausīties tādas lietas, — visu ļaužu priekšā viņai būs jāatstāsta, kā tas notika, visos sīkumos, varbūt pat vairākas reizes.

— Ko jūs sakāt, mister Grubčekl

— Diemžēl tas tā ir. Un pēc tam viņai uzdos jautājumus. Vai esat dzirdējis, kā tiesā uzdod jautājumus? Tas cilvēku var morāli satriekt. Daži advokāti lieto iebaidīšanas taktiku — bombardē cietušo ar tādiem jautājumiem, ka viņš sapinas pats savos izteikumos, vārdu sakot — intaisa viņu par meli. Iedomājieties, ka tas jāpiedzīvo annai meitenei no pieklājīgas ģimenes — jāklausās, kā uihlikas priekšā apspriež ikvienu sīkumu šai varmācības aklu, kas ir vai nav ar viņu noticis.

— Kā tā — ir vai nav noticis?

— Tā ir tāda nianse, Roberto, kas nenāk no manis. Jebkurš noziegums ir apšaubāms, kamēr nav nepārprotami pierādīts. Vienkārša juristu pieklājība pret apsūdzēto. Un la mēs nonākam pie jautājuma otras puses. Pat ja Elvīra tiktu pakļauta šiem briesmīgajiem pārdzīvojumiem, nav vēl zināms, vai jūs kaut ko panāksiet. Trīs no katrām čet-rflin apsūdzībām par izvarošanu tiek noraidītas. Par Iemeslu, kā man paskaidroja mani draugi advokāti, ir juridisks pieņēmums, ka jebkura jauna, fiziski spēcīga, vesela sieviete ir spējīga aizsargāt sevi pret parastu vidusmēra vīrieti, ja viņš ir viens. Protams, ja viņa ir saņēmusi sitienu pa galvu vai ir pa pusei nožņaugta, tad ir savā-diik. Visi pārējie gadījumi tiek uzskatīti par apšaubāmiem, un zvērinātie nereti atzīst, ka apsūdzētais nemaz nav vainīgs.

Kasala jauneklīgā seja piepeši it kā novecoja, mutes kaktiņi nošļuka lejup. Grubčeks zināja, ka latīņamerikāņi Ir viegli saraudināmi, un asaras viņu biedēja. Cauri brūnajam aizkaram viņš pretējā mājā pamanīja rosību. Visos trīs redzamajos logos bija parādījies pa melnmatainai, spīdīgai galvai.

— Ko man vajadzētu darīt, mister Grubček, kā jums Met? — Kasals jautaja.

— Ko jums vajadzētu darīt, Roberto? Ticiet man, neko sevišķu. Mēs abi — kā jūs, tā es — taču gribam aiztaupīt saviem līdzcilvēkiem nevajadzīgas ciešanas. To jaunekli, manuprāt, var gan nosodīt, gan zināmā mērā arī nožēlot, |n viņš taču visu mūžu nesīs šo briesmīgo nastu uz savas sirdsapziņas. Bet man vairāk rūp viņa vecāki. Viņa tēvs un māte ir vieni no visbrīnišķīgākiem cilvēkiem, kādus es pazīstu. Mūsu pilsētā viņus ne tikai ciena — viņus mīl. Ja viņu godīgais vārds tiks nomētāts ar dubļiem, tad ne Elvīrai, ne arī kādam citam no tā nebūs nekāda labuma. Iedomājieties sevi mistera Stīvensa vietā. So kaunu viņš nepārdzīvos. Nevainīgie tiek sodīti reizē ar vainīgajiem, to es vienmēr esmu teicis. Es ļoti vēlētos, kaut jūs abi satiktos un sirsnīgi aprunātos. Viņi ir patiešām jauki cilvēki, un es zinu — bet tas, lūdzu, lai paliek starp mums —, ka misters Stīvenss, jaunekļa tēvs, daudz dotu par iespēju kaut daļēji izpirkt sava dēla vainu.

Vai šis tips vispār apjēdza, par ko ir runa? Grubčeks nevarēja saprast. Emociju izvirduma, no kura viņš baidījās, nebija, un neizskatījās arī, ka, sēdēdams viņam pretī, Kasals klusībā rēķinātu, cik no viņa var izspiest. Atliek secināt, ka šis vīrs ir gluži vienkārši muļķis, Grubčeks nodomāja, nudien žēl, aiz muļķības viņš palaidīs garām savu labumu. Puertorikāņa skumjās sastingušajā sejā možas bija vienīgi acis. Kā viņi šeit var dzīvot, domāja Grubčeks. Viņš nebija zinājis, ka pilsētā vēl ir tādi mitekļi. Pa logu plūda iekšā skaņu jūklis — radioaparātu un atskaņotāju mūzika, bērnu bļāvieni lejā, un visapkārt aiz plānajām sienām lielās mājas tukšumos kaut kas rūca un burbuļoja kā izsalkušā vēderā.

— Mūsu pilsētas ir pārāk lielas, — Grubčeks teica. Nožēlojamā apkārtne bija iedvesusi viņam kādu domu. — Vajadzētu kaut ko darīt, lai uzlabotu jūsu dzīves apstākļus. Jūsu bērniem, tāpat kā visiem citiem bērniem, ir tiesības elpot svaigu gaisu, rotaļāties drošībā, starp ziediem un zaļumiem. Paklau, Roberto, runāsim atklāti. Misters Stīvenss grib jums palīdzēt. Es zinu, jūs esat zaudējis darbu slimības dēļ, — rītdien pat viņš jums sameklēs citu, vēl labāku. Un jūsu ģimene dzīvos pieklājīgā mājā — tādā rajonā, kur gaiss nav pilns ar dūmiem un kvēpiem. Nu, ko jūs par to teiksiet? — Viņš uz brīdi apklusa, lai uzņemtu pareizu toni — līdzšinējais bija par jautru —, un situācijai piemērotā, svinīgi nopietnā balsī turpināja: — Un jāpadomā arī par Elvīru. Misters Stīvenss ir ar mieru noguldīt bankā uz viņas vārda ... nu, dažus tūkstošus dolāru — lai būtu iesākums pūram, lai viņas nākotne būtu nodrošināta.

Istabas durvis par sprīža platumu pavērās, un spraugā Grubčeks ieraudzīja Kasala sievu. Viņas skatiens bija tramīgs kā dzīvniekam, jaunajā, maigajā sejā iegulusi rūpju izteiksme. Likās neticami, ka viņai varētu būt pieaugusi meita.

— Lūdzu, ienāciet, kundze, aprunāsimies visi kopā, — Grubčeks viņai uzsauca. — Jūs jau droši vien zināt, kāpēc es esmu šeit. Mēs abi ar Roberto pašlaik pūlamies atrast kādu prātīgu izeju no šīs saspīlētās situācijas, un es būtu jums joti pateicīgs, ja jūs kā Elvīras māte mums palīdzētu.

Misis Kasala ienāca — negribīgi, it kā atbrīvodamās no neredzamām saitēm, kas bija turējušas viņu kāpņu telpā. Viņa aizvēra durvis un atspiedās pret tām ar muguru, kuru katru mirkli gatava bēgt.

— Mani sūtīja misters Stīvenss, tā jaunekļa tēvs, — Grubčeks paskaidroja. — Ja par jūsu meitas ciešanām ir iespējams kaut kādi atlīdzināt — viņš ir gatavs to darīt.

Acis nodūrusi, misis Kasala kaut ko spāniski iečukstēja vīram ausī.

— Ko viņa grib man sacīt? — Grubčeks vaicāja.

— Viņa jautā, vai mistera Stīvensa dēls ir ar mieru precēt Elvīru, — paskaidroja Kasals. No viņa sejas izteiksmes varēja redzēt, ka viņš saprot, cik tas nereāli.

— Diemžēl — un tāds ir mūsu visu viedoklis, kundze, — mistera Stīvensa dēls vēl nav pietiekami nobriedis, lai uzņemtos atbildību par ģimeni, — Grubčeks atbildēja. — Taču misters Stīvenss, kā jau es jūsu vīram paskaidroju, ir gatavs samaksāt ievērojamu summu, turklāt vēl nodrošināt jūsu vīru ar darbu un varbūt pat uzlabot jūsu dzīvokļa apstākļus.

— Bet jūs taču gribēsiet par to kaut ko pretī, mister Grubček? — Kasals jautāja. Viņš piecēlās un, saudzīgi paņēmis sievu aiz elkoņa, izstūma viņu pa durvīm.

— Neko sevišķu, Roberto. Tas jums nesagādās nekādas grūtības. Visu šo traci ir sacēlis kāds ārsts; nudien nesaprotu, kāds velns viņu dīda. Jūs varētu pateikt viņam, lai nebāž degunu jūsu darīšanās. Un vēl — lai Elvīra atsauc savu liecību, ko viņa ir devusi policijai. Tas arī viss. Neko vairāk nevajag. — Grubčeks noplātīja rokas kā burvju mākslinieks un uzsmaidīja Kasalam.

— Piedodiet, mister Grubček, es īsti labi nesaprotu... Ko tas nozīmē — atsaukt liecību? ■— Kasala sejā pamazām parādījās jauna izteiksme, acīs bija satraukums, kura cēloni Grubčekam neizdevās uzminēt.

— Citiem vārdiem, viņai jāaiziet un jāpasaka, ka viņa pati bijusi ar mieru, — Grubčeks paskaidroja, cik iejūtīgi prata. — Nekādu sarežģījumu nebūs, policijā ir pieraduši, kn ļaudis vienu dienu runā vienu, otru — pavisam ko citu. Viņa var teikt, ka sākumā viņi tāpat vienkārši jārējušies, un tad tā sanācis, nu, un savā nevainībā — ja gribat — vii,la nav pretojusies, jo nav zinājusi, ko tas viss nozīmē.

Bet varbūt viņa var teikt, ka izdomājusi šo uzbrukumu tāpēc, ka baidījusies no tēva. Vārdu sakot, kā nu jums tīk. Varbūt varat izgudrot ko labāku.

Kad Kasals piecēlās un paspēra divus soļus viņam pretī, arī Grubčekam kāds instinkts lika pietrūkties kājās. Piepeši viņam gar acīm nošķīda spilgti sarkana gaisma un galvā dimdēdamas aizcirtās mašīnas durvis. Tai pašā brīdī, it kā mīkstas rokas būtu aizspiedušas viņam ausis, visas apkārtējās skaņas pazuda, atstājot viņu džinkstošā tukšumā. Grubčeks atkrita atpakaļ krēslā ar tādu sparu, ka viņa ķermenis palēcās. Visa istaba kopā ar Kasalu, kurš cieši un pētīgi raudzījās viņā, griezās viņa acu priekšā kā karuselī, it kā viņš būtu piedzēries. No viņa drebošās mutes izslīdēja zobs un, mirkli pašūpojies sarkanu siekalu pavedienā, iekrita viņam klēpī. Neķādu domu nebija, tikai bezgalīgs izbrīns. — Par ko? — viņš jautāja. — Par ko?

Pēc nedēļas jauno ārstu, kurš pirmais bija apskatījis Elvīru un pēc tam interesējies par notikumu turpmāko virzību, izsauca pie sevis slimnīcas pārzinis. Viņš tūliņ ķērās vērsim pie ragiem.

— Paklau, Džon, es zinu, kāds ir jūsu viedoklis šai gadījumā ar Elvīru Kasalu, bet es neieteiktu jums celt traci. Jums pašam tas būtu neizdevīgi — jūs varētu apvainot, ka dzenaties pēc lētas popularitātes. Un, ja runājam pilnīgi atklāti, ar to jūs varat kaitēt arī visas slimnīcas interesēm.

Pārzinis bija gaidījis iebildumus, bet jaunais ārsts klusēja. Pārzinim gribējās, lai šī saruna ātrāk būtu galā, viņš tikai īsti nezināja, kā to pabeigt.

— Stīvenss ir visdevīgākais aizbildnis, kāds mūsu slimnīcai jebkad ir bijis un kāds jebkad būs, — viņš beidzot pārspīlēti stingrā tonī teica. — Rentgena kabinetam vēl šogad vajadzīga jauna iekārta, un es cerēju atkal griezties pie viņa.

— Es saprotu, ser.

— Un ne jau tas vien. Man ir aizdomas, ka policija jau tāpat taisās šo lietu izbeigt. Meitenes liecība ir stipri nesakarīga, un esot jau noskaidrojies, ka šis tas neatbilst patiesībai. Manuprāt — ja pie jums atnāk vēlreiz, nu, tad stāstiet, kā ir, bet, ja ne, tad gan, lūdzu, ļaujiet šai lietai noklust un, galvenais, piesargietieš no korespondentiem.

Es zinu, ka šādus gadījumus vislabāk nokārto bez tiesas, un jūsu iejaukšanās var tikai kaitēt ieinteresētajām personām, kuras varbūt cenšas panākt mierīgu vienošanos.

Jaunais ginekologs sakoda zobus, taču pretī nerunāja. Pretošanās pārzinim gan nenozīmētu tūlītēju atlaišanu, liet jāaiziet viņam būtu tik un tā, un, kaut gan šim incidentam, jādomā, nebūtu paliekošu seku, viņa profesionālo karjeru tas nekādā ziņā neveicinātu. Viņš zināja, ka mediķu sabiedrība ir augstprātīga un konservatīva un lāgā neieredz jaunus izlēcējus.

Nekādu domstarpību ar štata policiju beigu beigās nebija. Kādu dienu, pārnācis mājās, kapteinis Vilbers Marts — arī daudzsološs jauns darbinieks — ieraudzīja savu sievu raisām vajā kādu saini; izrādījās, ka tajā atrodas ūdeļādu kažoks. Sūtītāja adreses nebija, un tādējādi, lai gan Marts varēja gluži labi iedomāties, jio kurienes nākusi šī dārgā dāvana, viņam nebija iespējams aizsūtīt to atpakaļ un tā apliecināt savu izslavēto neuzpērkamību. Kasalu ģimene palika ietiepīga savā lepnībā, un pēc tam, kad laikrakstā bija parādījies policijas paziņojums par lietas izbeigšanu, nebija arī vairs nekādas vajadzības šiem nabagiem pieglaimoties.

Dažas dienas vēlāk Viktors saņēma pirmās draudu vēstules — ar kļūdainu, neveikli uzkricelētu tekstu un tādiem kā bērnu zīmējumiem, kuros divi mazi cilvēciņi ar svītriņām roku un kāju vietā sita un dūra ar nazi trešajam. Dons Vinčente uztvēra šīs vēstules pilnīgi nopietni. Draugi, kas bija informēti par Ņujorkas un Ņūdžersijas noziedznieku pasauli, bija viņam stāstījuši par puertori-kāņu bandām, kuras bija nesen parādījušās un savā kauji-nieciskumā un disciplinētībā pārspēja pat pirmās Amerikas sicīliešu organizācijas. Nebija izslēgts, ka Kasali, gribēdami atriebties, ir lūguši šādas bandas palīdzību. Donam Vinčentem nu radās jauns, grūts uzdevums — noturēt dēlu mājās, kamēr briesmas būs garām.

Drošprātīgajam laikrakstam «Examiner», kuru apraksts par donu Vincenti bija uz īsu laiku novedis no ceļa, tagad sabiedrības spiediena rezultātā, abonentu skaitam strauji samazinoties, vajadzēja atkal mainīt savu nostāju. Nu visas pilsētā pastrādātās ļaundarības, ar kurām donam Vinčentem nebija it nekāda sakara, tika piedēvētas viņam. Savos svētdienas sprediķos nesakarīgi piesaukdams

Sodomu un Gomoru, Makklarens katru pirmdienu devās aktīvā uzbrukumā — dzenāja reportierus pa Solsberijas totalizatoriem, kazino un publiskajiem namiem, kur tiem vajadzēja uzmeklēt grēkus nožēlojošas palaistuves un sirdsapziņas mocītus kāršu blēžus, kuri būtu gatavi doties jaunajā krusta karā, sniedzot intervijas, kas atmaskotu pilsētas tēvu morālo seju. «Examiner» cēla gaismā neskaitāmus šantāžas gadījumus, cik iespējams neizpaužot lasītājiem, ka tie notikuši tālā pagātnē. Rakstīja par to, kā mazu uzņēmēju dzīve tikusi padarīta nepanesama, līdz tie bijuši ar mieru pārdot savus īpašumus stiprākajam konkurentam. Kādu garāžu, kuru tās īpašnieks bija atteicies pārdot, bija izpostījis benzīna sūkņa sprādziens; kravas automobiļu nomas punkta īpašnieks, par katru cenu gribēdams palikt neatkarīgs, bija piedzīvojis, ka nedēļas laikā trim mašīnām nokrīt riteņi. Sie šausmu stāsti bija aizraujoša lasāmviela, un abonentu skaits palielinājās par veselu tūkstoti, bet reti kurš ievēroja, ka aprakstītās sensācijas ir vismaz desmit gadus vecas.

So atklājumu iedvesmotas, ielās izgāja «pilsoņu komandas». Pa lielākai daļai tās sastāvēja no pusmūža dāmām, metodistu vai luterāņu draudžu loceklēm, taču bija arī viena jaunāku sieviešu komanda — to vadīja Terēza. «Komandu» dalībnieces piketēja pilsētas apšaubāmās iestādes, izkliedza saukļus, izplatīja divpadsmittūkstoš lapiņas, izsita vienu logu, aplēja ar tinti kādu augstdzimušu dāmu, kura atradās ceļā uz labdarības biedrību, noturēdamas viņu par atklātā nama saimnieci, iesniedza pilsētas valdē petīciju par mēra atcelšanu no amata un beidzot... aizgāja mājās.

Pagāja dažas nedēļas. Jaunais ginekologs jau bija aizmirsis savus nesenos pārdzīvojumus un centīgā darbā apliecināja savas spējas. Grubčeks, kurš vērienīgā dzīvesveida dēļ pastāvīgi bija naudas grūtībās, raizējās par vecās jahtas pārdošanu, jo nākamajai sezonai bija pasūtīta jauna — četrdesmit pēdu gara. Misis Hārta neskaitāmas reizes pielaikoja savu ūdeļādu kažoku, taču neuzdrīkstējās iziet ar to ārpus mājas. Rūpēs par abonentu skaita palielināšanu Makklarens izraka no pīšļiem arvien jaunus skandalozus notikumus. Sai uzbrukumā stipri cietušais dons Vinčente pārdeva savus pēdējos Solsberijas īpašumus. Arī viņa nekustamu īpašumu tirdzniecības sabiedrība

pārgāja citās rokās; Marks palika strādāt turpat — par direktoru, lai gan agrākie kontakti ar pilsētas valdi viņam bija zuduši. Dons Vinčente un donna Karlota joprojām uzskatīja savu dēliņu par labu zēnu. Kasals un viņa sieva kā jau raudulīgi latīņamerikāņi dažbrīd nobirdināja pa rūgtai asarai par savas meitas likteni, kura, atgriezusies no slimnīcas, ģērbās viscaur melnā un nerādījās ļaudīs.

Markam vairs neveicās kā agrāk. Izrādījās, ka māte neraksta tāpēc, ka ir slima, viņai atrasts audzējs; ārsta vēstulē nebija skaidri pateikts, vai pēc neizbēgamās operācijas vēl gaidāma atveseļošanās. Paolo īsā vēstulē paziņoja, ka zaudējis savu aģentūru. Vēstules māsai palika bez atbildes, un, nosūtījis telegrammu ar apmaksātu atbildi Sangregorio pilsētas mēram — šai pilsētā māsa un viņas vīrs dzīvoja —, Marks dabūja zināt, ka viņa aizbēgusi ar kādu komivojažieri, paņemot līdzi arī bērnus. Viņas pašreizējo dzīvesvietu mērs nebija varējis noskaidrot. Tikmēr liela kalnrūpniecības sabiedrība bija izkrāpusi no brālēna Rosi tiesības uz visu viņa zemē atrodošos vara rūdu.

Tuviniekiem manis vajag, bet es atrodos šeit, svešumā, domāja Marks. Katra godavīra pirmais bauslis bija, sevi nežēlojot, pūlēties ģimenes un draugu labā. Savā mūžā vienīgajā presei sniegtajā intervijā dons K., sicīliešu Godājamās Sabiedrības vadonis, nesen bija paziņojis visai pasaulei: «Es dzīvoju, lai kalpotu citiem. Tas ir manas dzīves vienīgais mērķis.» Un viņš bija teicis to, ko domāja. Marks juta līdzi donam Vinčentem tā likstās un raizēs, un dona Vinčentes ģimene viņam aizstāja paša tuviniekus, kuriem viņš gandrīz nekādi vairs nevarēja palīdzēt.

Pēc mēneša Marks saņēma ziņu par mātes nāvi. Izmisīgās bēdas bija jo grūtāk pārciešamas tāpēc, ka nesenie notikumi bija radījuši plaisu starp viņu un Terēžu.

— Vai tu patiešām tici, ka nekādas izvarošanas nav bijis? — viņa jautāja, un viņas seja atkal kļuva vīrietīgi skarba.

— Atkarībā no tā, ko saprot ar vārdu «izvarošana». Man par to klubā bija saruna ar Veismani. Šķiet, ka viņa linii ir Viktoru pamudinājusi, lai gan pēc tam, protams, dabūja krietni vairāk, nekā gribēja.

— Viktors nodarbojas ar to jau gadiem ilgi un vēl ne reizi nav saņēmis sodu.

— Kāpēc tu tā domā?

— To runā visa pilsēta.

— Tas, ko runā visa pilsēta, mani nebūt neietekmē. Sis zēns ir itālietis tāpat kā tu un es. Un liela daļa Solsbe-rijas iedzīvotāju par itāliešiem domā vissliktāko. Tas ir tāpat kā ar to avīžnieku kampaņu. Stīvenss ir itālietis, tāpēc viņu vaino visās nejēdzībās, kas šai pilsētā jebkad pastrādātas.

— Jau uz viņu paskatoties vien, kļūst skaidrs, ka viņš ir psihopāts.

— Tev varbūt kļūst skaidrs, bet man ne. Es Viktoru pazīstu tīri labi. Viņa nelaimes pa lielākai daļai ceļas no tā, ka viņš ģimenē ir jaunākais bērns. Viņš cieš no vecāku pārliekas aizbildniecības, un viņam nav ticības saviem spēkiem. Vajag tikai pret viņu pareizi izturēties — un viss kārtībā.

— Tu jau aizstāvēsi viņu par katru cenu. Kāda tad jēga runāt?

— Es aizstāvu viņu tāpēc, ka viņu ir vērts aizstāvēt.

— Viņš nav labāks par jebkuru parastu bandītu. Vai tu zini, ka viņam ir sakari ar Spinu?

— Ar Spinu?

— Jā, ar Spinu, slaveno narkotiku karali, tavu draugu no Sicīlijas laikiem. Ar to cilvēku, kurš mūs atgādāja šurp. Pagājušajā gadā Viktors brauca uz Naso, lai ar viņu satiktos.

— To es nezināju, — sacīja Marks. — No kā tu to dzirdēji?

— No Hannas Koboldas.

— Tu runā par Kobolda sievu... es gribēju sacīt, atraitni. — Marks bija gluži satriekts. Otrais bauslis, pēc kura savas dzīves laikā bija pienācies vadīties nelaiķim Koboldam, skanēja: klusē, proti glabāt noslēpumu, it īpaši no sievietēm. — Es pat nezināju, ka viņš ir precējies, kamēr tu man to kādu dienu pateici.

— Kobolds nevienam viņu nerādīja, — atbildēja Te-rēza. — Viņa ir ebrejiete. Šeit, Amerikā, dzimušiem itāliešiem dažreiz ir tādi aizspriedumi — pat izglītotiem. Starp citu, viņa gribētu ar tevi aprunāties, kad tev būs laiks.

— Aprunāties — ar mani? Par ko? — Tikai sieviete, kas bija nodzīvojusi ar Marku desmit gadus, varēja saklausīt viņa mierīgajā balsī slēptu nepatiku un bažas.

— Par Endrjū. Viņa meklē firmu, kas būtu ar mieru apgādāt viņu ar privātdetektīvu, lai noskaidrotu Endrjū mives apstākļus, un domā, ka tu varbūt zini, kur viņai labāk griezties.

Terēza vēl nebija atbildējusi, kad Marks jau zināja, ko viņa sacīs. Sī mazā ebrejiete, šī niecība, kam Marka domas pat nebija sejas, bija iznākusi no Kobolda pagātnes ar pārliecību, ka likums un taisnība galu galā uzvarēs, tagad viņa sāks darboties — uzcītīgi, nenogurstoši, gatava paciest visas neveiksmes un pārvarēt visus šķēršļus ceļā uz mērķi. Kāpēc viņa nolēmusi apjautāties par privātdetektīvu firmām tieši viņam? Katrs zina, kuras ir pazīstamākās firmas un kā tās atrast. Hanna Kobolda ar to gluži vienkārši gribēja pateikt, ka tur viņu aizdomās.

— Ar privātdetektīviem man nekad nav bijusi darīšana, — viņš atbildēja. — Manuprāt, viņa tikai velti izšķiedīs naudu, bet, ja nu viņa tā vēlas, tad var izmantot, piemēram, «Pinkertonu». Adrese ir telefonu grāmatā.

11

Kādu laiku Viktors nosēdēja mājās, vairs neapmeklēdams iemīļotās izpriecu vietas, līdz draudu vēstules beidzot vairs nepienāca un apklusa arī noslēpumainie tele-lnna zvani, kuru mērķis, jādomā, bija noteikt viņa atrašanas vietu. Divpadsmitajā decembrī bija viņa divdesmitā dzimšanas diena. Dons Vinčente bija uzdāvinājis viņam ļaunu mašīnu — ķiršbrūnu «Thunderbird» (iepriekšējo Viktors bija sadragājis neilgi pirms gadījuma ar Elvīru), nu pēcpusdienā Viktors kopā ar Džoniju Ventūru, rokgrupas ģitāristu, nolēma aizbraukt uz piecdesmit jūdzes atlido restorānu «-Le Dauphin» Mašapoga ezera krastā.

Pie Stērbridžas pabraukuši garām Masačūsetsas pagriezienam, viņi nogriezās pa šoseju, kas veda uz ezeru. Diena bija brīnum jauka: visapkārt nokopti lauki, un tiem pāri — liras, dzidri zilas debesis; abpus ceļa glītas mājiņas, tik, «kaisti izkrāsotas, it kā tās būtu kāda miljonāru bērna^4 • otnļlietas, ar sidrabainai sūnai līdzīgiem sarmas laukumiem ēnas pusē, kuri it kā gaidīja nakti, kad varēs paplašināt ziemas īpašumus. Restorāns — pamatīga baļķu ekn vietējā stilā, ko gan mazliet bojāja bāldzeltenās ķieģeļu piebūves, — atradās pie lauku ceļa, kas aiz Niprna-

kas rezervāta nozarojās no 197. šosejas. Restorānu bija iecienījuši jaunie mākslinieki — šeit viņi varēja dabūt' bezmaksas maltītes par to, ka izrotāja sienas ar saviem grūti saprotamajiem gleznojumiem.

Viktors un Džonijs, pa ceļam jau divas reizes apstājušies, lai iedzertu, ieradās restorānā ap trijiem, kad pusdienu laiks jau bija garām. Vienā zāles sienā bija ierīkotas nišas ar galdiņiem, gar otru stiepās gara bāra lete. Nišas tomēr bija aizņemtas, tāpēc viņi apsēdās pie viena no priekšējiem galdiem. Iecienītākais ēdiens šinī restorānā bija uz iesma cepta gaļa; pie viņiem pienāca pavārs baltā, augstā cepurē, pieņēma pasūtījumu un nozuda zilā dūmakā telpas galā. Dzērienus viņiem nesa meiča ungāru tautastērpā. Atskaņotājs dārdināja rokmūziku. Viņi dzēra alu, tad ar krievu degvīnu jauktu martīni; Viktors patlaban tukšoja otro kokteiļa glāzi, kad zālē ienāca četri melnīgsnēji neliela auguma vīrieši un apsēdās pie blakus galda. — Tas ir viņš, — aizsedzis muti ar roku, viens no vīriešiem teica saviem biedriem.

Viktors ievēroja vienīgi to, ka šie melnīgsnējie kaut kādi neiederas restorāna kopskatā. Viņi bija pārāk mazi, pārāk klusi un pārāk cieši turējās kopā. Māksliniekus un pārējos jauniešus, kuri uzturējās viņu sabiedrībā un braņca šurp tāpēc, ka ēdieni te bija lēti un tos varēja dabūt uz kredīta, varēja pazīt pēc raksturīgā apģērba un izturēša nās. Sie četri drīzāk atgādināja oficiantus atpūtas dienā kad tiem nav parastās oficiantu pašpaļāvības un augstprātības. Pie viņiem pienāca meiča ungāru tērpā; visu vietā pasūtīja viens — viņš uzrunāja viesmīli ar tādu cieņu, pie kādas tā laikam gan nebija pieradusi, un nervozi smaidīja, it kā atvainodamies par to, ka viņa draugi pārāk ilgi izvēlas. Viņš sēdēja pretī Viktoram; Viktors pagrieza galvu sāņus, bet tad neizturēja un atkal paskatījās uz šo vīrieti, jo juta, ka tas viņu nemitīgi vēro. Vīrietis uzsmaidīja viņam kā senam paziņam.

Viktors pūlējās atcerēties, kur būtu redzējis šo seju ar glītiem, smalkiem vaibstiem, mazām actiņām un pinkainiem matiem, kas nokarājās līdz pat uzacīm, bet tā ari neatcerējās. Džonijam gribējās apspriest futbola spēli, ko viņi abi vasarā bija noskatījušies. Kad tuvojās viesmīle, Viktors pastiepa roku, tā ka garāmejot viņai vajadzēja pieskarties tai ar gurnu. Pašam pret savu gribu viņam at kal bija jāparaugās uz nepazīstamo vīrieti — tas vēl arvien skatījās uz viņu un vēl arvien smaidīja. Vīrietis kaut

ко teica, bet tieši tai brīdī pie blakus galdiņiem sēdošie Ierunājās skaļāk un atskaņotājā iedārdējās jauns rokmūzikas gabals — un Viktors nekā nesadzirdēja. Neizpratnē viņš paliecās pret vīrieti, gaidot, kad troksnis norims.

— Riebeklis, — vīrietis sacīja, joprojām smaidīdams. Vismaz Viktoram likās, ka viņš dzirdējis tādu vārdu.

— Ko jūs teicāt? — Viktors jautāja, cerēdams, ka ir pārklausījies vai arī ka vīrietis ir gluži vienkārši pilnā.

— Riebeklis, — vīrietis atkārtoja. Šoreiz nekādu šaubu nevarēja būt.

Viktors piesarka un zvārodamies uzslējās kājās, apreibis no trim alus kausiem un četriem kokteiļiem. Nu būtu bijusi īstā reize uzlūkot ienaidnieku ar slaveno sicīliešu skatienu, kas Viktora tēvu jaunības dienās bija sargājis labāk par jebkuru šaujamieroci. Taču dona Vinčentes skatiens pauda sava spēka apziņu, ko neviens no viņa dēliem nebija mantojis. Viktors šādos gadījumos ķērās pie draudiem. '

Drīz troksnis norima pat visattālākajos telpas kaktos. Mūzikas atskaņotājs klusēja, visas sejas bija pagriezušas pret viņiem.

— Gadījumā, ja kāds nezinātu — šis ir Viktors .Stī-venss, — vīrietis sacīja. — Tas pats Viktors Stīvenss, par kuru jūs visi esat dzirdējuši. Kad tuvumā nav nevienas, ko izvarot, viņš tāpat vien pagrābstās ar rokām.

— Bet pašlaik izskatās, it kā viņš būtu ar kaut ko neapmierināts! — turpināja vīrieša blakussēdētājs. Viņš atstūma savu glāzi, atspiedās ar rokām pret galda malu un piecēlās kājās.

— Laižamies prom... — Džonijs pačukstēja Viktoram. Parādījās divi vecāko kursu studenti — parasti viņi strādāja virtuvē, bet sestdienu vakaros, kad jautrība restorānā bieži vien sita augstu vilni, darbojās kā ārā sviedēji; viņi pienāca Viktoram klāt un satvēra viņu aiz pleciem.

— Vai jūs dzirdējāt, kā tas tips mani apvainoja? — Viktors iekliedzās.

— Dzirdējām, mister Stīvens, viņu un viņa draugus mēs arī palūgsim atstāt zāli. Bet jūs, lūdzu, tomēr ejiet flin pirmie, tā jums pašiem būs labāk.

— Laidiet vaļā! Man jāsamaksā rēķins.

— Visu, ko jūs esat notērējuši, apmaksās restorāna v«diba. Bet tagad iesim, mister Stīvens! Jo drīzāk iziesiet lin šejienes ārā, jo vairāk jums būs izredžu tikt sveikam nu veselam projām.

Viktors un Džonijs izgāja, iesēdās mašīnā un brauca prom pa ceļu uz šosejas pusi. Džonijs teicās zinot īsāku ceļu, bet pa to viņi galu galā nonāca pie kādām lauku mājām, un vajadzēja braukt atpakaļ; viņi vēl nebija tikuši līdz pagriezienam, kad parādījās mašīna ar četrigm vīriem un aizšķērsoja viņiem ceļu. Ieraudzījis, ka visi četri izlec no mašīnas ar lauzni rokā, Viktors atgrūda vaļā «Thunderbird» durvis, izlēca un metās skriet atpakaļ uz restorānu, un melnīgsnējie vīrieši sekoja viņam pa pēdām. Līdz restorānam bija divas jūdzes; no sākuma Viktors bija labu gabalu priekšā, taču mājās ar alus glāzi televizora priekšā pavadītais mēnesis lika sevi manīt — un viņš saprata, ka neizbēgs. Viņš skrēja, jo cits nekas neatlika, un melnīgsnējie vīri arvien vairāk un vairāk tuvojās. Pa labi viņš ieraudzīja pamestu ābeļdārzu ar veciem, līkumainiem kokiem un izspraucās cauri zemajam dzīvžogam cerībā atrast kādu paslēptuvi. Taču koki bija nīkulīgi un auga tālu cits no cita, un to kailie zari nebija nekāds patvērums.

Kad pirmais no vajātājiem panāca Viktoru, tas metās aiz ābeies un tūlīt atkal izskrēja atpakaļ — neko nedomādams, kā briedis, kam uzklupuši suņi. Drīz viņu aplenca visi četri. Viktors stāvēja ar muguru pret koka stumbru, ar pavērtu muti tverdams gaisu, zods viņam bija notecējis ar siekalām. Vīrieši nesteidzās, kādu brīdi viņi atvilka elpu un smīkņājot raudzījās cits citā, it kā nesaprazdami, ko darīt tālāk.

Diena jau dzisa; apkārtējie lauki izskatījās kā bez dzīvības un bezcerīgi vientuļi. Rāmās ziemas debesis pārvilkās ar mākoņu segu. Kaijas, kas bija atlidojušas uz iekšzemi, lai barotos pie Vebsteras dīķiem, lidoja atpakaļ uz jūru. Puertorikāņu aplenkts, Viktors skatījās caur dzīvžogu uz to pusi, kur spīdēja viņa mašīnas sarkanā uguntiņa, taču Džonijs Ventūra nekur nebija manāms — tas tikmēr aizelsdamies skrēja uz restorānu pēc palīdzības, taču vēl nebija noskrējis ne pusceļu. Visās ieplakās gulēja ēnas, četru tumsnējo vīru sejas pēdējā rieta blāzmā izskatījās dzeltenīgas. Viņi likās tādi kā apmulsuši, gandrīz vai nokaunējušies. Viktora baiļu stindzinātās smadzenes meklēja pielabināšanās, attaisnošanās vārdus, ar kuriem varētu atmaidzināt ienaidnieku sirdis, solījumus, par kuriem varētu nopirkt sprieduma atcelšanu. — Paklau, puiši, man tā gadījās... — Neko vairāk viņš tā ari neizdomāja.

Puertorikāņu vadonis, kurš visu laiku bija smaidījis, bet nu bija nopietns, sarauca pieri un šķita apsveram Viktora teikto. Viņš stāvēja, iepletis kājas, ar abām rokām turēdams savu sitamo, bet pārējie tikmēr nervozi mīņājās.

— Anda,1 — viens no viņiem sacīja. Varēja redzēt, ka viņš deg nepacietībā nodarīt savu darāmo, lai gan kautrīgi grieza galvu sānis. Līdz šim mirklim viņi bija atgādinājuši ielas stūri salasījušos grupu, kurā visi skatās cits uz citu, gaidīdami, kurš pirmais izteiks kādu ierosinājumu.

— Varbūt ņemiet manu mašīnu, puiši, ko? — Viktors no satraukuma aizsmakušā, bezcerīgā balsī piedāvāja.

— Jūs mums esat vajadzīgs, mister Stīvens, nevis jūsu sūda mašīna, — kautrīgais atbildēja, acis nepaceldams.

— Mātalo, — teica kāds cits. — Por quē estamos es-perando?2

Tad, it kā baidīdamies, ka viņus šeit kāds varētu noklausīties, visi kādu brīdi sačukstējās, šūpodami rokās laužņus. Laikam strīdējās par to, kuram pirmajam jāsāk. «Tā pri-mero.» — «No, tā.»3 Tas, kurš vairs nesmaidīja, pirmais pacēla lauzni; sitiens iznāca neveikls, negribīgs, bez spara, kā tēvam, kuram pienākums liek pārmācīt mī|u bērnu. Viktors ar labo roku atvairīja šo sitienu, un tad kautrīgais beidzot saņēmās, atvēzējās un gāza no visa spēka, pārlauzdams Viktoram žokli divās vietās. Nākamajā sekundē sarkano miglu pāršķēla it kā zibens šautra, un viņš saņēma triecienu pa labo vaigukaulu — tas nošņirkstēja kā stikls, visa pasaule sasprāga, un katrā lauskā bija drūmas sejas un sitienam paceltas rokas dubultattēls. Pulss kļuva par lēnu metronomu, kas dunēja ausīs. Viktors tupēja uz ceļiem, atbalstīdamies ar veselo roku, pūlēdamies nenokrist, — caur sāpēm bija pavīdējusi doma: ja viņš nokritīs, tad nemūžam vairs nepiecelsies. Viņš būtu lūdzis dievu, ja būtu zinājis kādu lūgšanu, taču viņš nezināja un tāpēc piesauca māti. No pēdējā sitiena viņam pārlūza vairākas ribas, kaula šķemba iedūrās vienā plaušā, un tā saplaka. Pēc tam viņš vairs nevarēja izdvest ne skaņu, kaut gan viņa mute, pilna ar putainām, gaiši sarkanām asinīm, kas šļācās no caurdurtās plaušas, vēl arvien pūlējās izteikt vārdu mamma. Kā arēnā mirstošam vērsim

* Sākam (spāniski).

* Nobeidz viņu! Ko mēs gaidām? (Spāniski.)

* Tu pirmais. Nē, tu (spāniski).

viņam atslāba urīnpūšļa un taisnās zarnas slēdzējmus-kuļi.

— Paskat, šis apmlzies, — viens no puertorikāņiem noteica. — Carai.[13]

Viktors saļima peļķē, kas bija izplūdusi pa sarmoto zāli, bet četri melnīgsnējie viri klusēdami devās atpakaļ uz savu mašīnu.

Trīs slimnīcā pavadītajos mēnešos Viktors pārdzīvoja vairākus cilvēka mūža posmus — iesākumā bija bezpalīdzīgs zīdainis, tad drebelīgs vecis, kamēr, operāciju rētām sadzīstot un refleksiem atjaunojoties, pamazām atgriezās puslīdz normālā stāvoklī.

Dons Vinčente sūdzēja bēdas Markam.

— Nabaga zēns tikai sēž un guļ, un, kad miegā viņam rādās tie sapņi, viņš katrreiz apčurājas. Viņš pat runāt ne ar vienu negrib.

Dons Vinčente nebija tieši pateicis: «Palīdzi man,» —-taču Marks zināja, ka centīsies izpildīt neizteikto lūgumu, cik labi vien prazdams.

— Kāpēc viņam jādzīvo pie mums? — Terēza jautāja.

— Tāpēc, ka šeit viņam ir labāk. Es pats viņu ielūdzu. Es zināju, ka no manis to gaida. Tas bija pats mazākais, ko es varēju darīt.

— Un cik ilgi viņš paliks?

— Cik ilgi gribēs.

— Bērniem tas ir kaitīgi.

— Nemaz nav kaitīgi, — Marks atbildēja. — Tieši labi. Viktors ar viņiem visu laiku spēlējas. Viņš tiem patīk.

— No viņa skatiena man šermuļi iet pār kauliem!

— Vai tad viņš vainīgs, ka viņam acs sakropļota? Tikai pēc pusgada viņš varēs to aiztaisīt.

— Katrreiz, kad es viņu ieraugu, man jādomā par viņa briesmu darbiem.

— Nekādus briesmu darbus viņš nav darījis. Lieta taču tika izbeigta, vai ne?

— Tāpēc ka dons Vinčente uzpirka visu policiju.

— Kas par niekiem! Trīs no katrām četrām apsūdzībām par izvarošanu tiek noraidītas, jo nekādas izvarošanas nav bijis.

— Vai tu kā tēvs varētu atstāt viņu mājā kopā ar Lū-siju?

— Protams, varētu.

— Es nesaprotu tikai vienu, —• sacīja Terēza. — Tu palīdzi cilvēkam, kuram jūties pateicību parādā, — tas nu būtu skaidrs, bet man rodas tāds iespaids, ka Viktors tev arī patīk. Saki — kas viņā var patikt?

— Viņam ir raksturs, — atteica Marks.

Sī tipiski sicīliskā uzslava izveda Terēžu no pacietības. — Interesanti gan! — viņa iesaucās. — Varbūt tu paskaidrosi, ko tas nozīmē?

— Lūdzu! Viņš nečinkst. Viņš ir uzticams. Pamazām viņš kļūst par īstu vīru.

— Jā, par īstu godavīru, tādu kā tu.

— Vai tas ir slikti?

— Godavīram ir jāciena sievietes.

— Viņš jau arī ciena sievietes.

Terēza atmeta ar roku. Tad pēdējo reizi mēģināja Iebilst:

— Mēs nekad vairs neesam vieni. Visu laiku mājās ir svešs cilvēks.

— Kad Viktors atveseļosies, viņš biežāk izies ārpus mājas un tev viņš būs mazāk jāredz. Bet tikmēr, lūdzu, pacenties, lai viņš pie mums justos labi.

Terēžu kaitināja piesardzības pasākumi, kas pēc Marka rīkojuma tika veikti viņu mājā. Ieradās apsardzes sistēmu firmas darbinieki un ierīkoja signalizāciju, turklāt pēc viņu ieteikuma pirmā stāva sētas puses logiem pierīkoja restes Un virtuves durvīm pieskrūvēja tērauda plāksni un pielika vēl bez parastās atslēgas aizšaujamu bultu. Iestājoties tumsai, zālājus visapkārt mājai apgaismoja spēcīgi prožektori.

— Kaimiņi,.. — Terēza reiz iesāka, gribēdama pro-icstēt.

— Lai iet ellē, — Marks vēsi atcirta.

Viņš iegādājās gaisa pistoli un glabāja to guļamistabā, kumodē. Lai kur Viktors gāja, viņš to pavadīja katrā solī. Viktors ik dienas devās uz slimnīcu — viņam masēja kreisās rokas plaukstu — un uz klīniku pie psihiatra, kurš centās ārstēt viņa atmiņas zudumu un atbrīvot no uzmācīgajām bailēm.

Viktors un Marks satika ļoti labi. Viktors bija pateicīgs par viņam veltītajiem pūliņiem, un atšķirtība no ģimenes nāca viņam tikai par labu. Cenšoties iztapt Terē-zai, viņš grīļīgi rosījās pa dārzu, darīdams jebkuru darbu, ko tā viņam varēja atrast. Viņš nenogurdams spēlējās' ar bērniem — uztaisīja tiem primitīvu trušu būri —, mācīja sunim trikus, stundām ilgi grieza no žurnāliem mašīnu attēlus un līmēja tos burtnīcā. Viņa izskats bija pat zināmā mērā uzlabojies. Seja, ko vairs neizķēmoja impetigo plankumi, bija zaudējusi agrāko bērnišķīgi niķīgo izteiksmi un pēkšņi kļuvusi par vīrieša seju, un tajā pat jautās zināma atturīga cieņa. Sakropļotā acs jau varēja mazliet aizvērties un mute — mazliet pasmaidīt. Valoda Viktoram vēl bija neskaidra pārciestā žokļa lūzuma dēļ, taču ārsti apgalvoja, ka ar laiku tas pāriešot. Arī viņa'izturēšanās bija mainījusies — bija izzudis paradums iekaist dusmās un lamāties, viņš bija kļuvis visai savaldīgs.

Marks ievēroja, ka Viktors vairs neinteresējas par pretējo dzimumu. Turklāt viņam bija parādījusies vajāšanas mānija, un Markam tikai ar pūlēm izdevās viņu pārliecināt, ka ārsts, kurš masēja un vingrināja viņa roku, nav nomaskējies slepkava.

Kādu dienu, klādama Viktora gultu, Terēza atrada zem spilvena ieroci — trīsdesmit astotā kalibra īsstobra policijas revolveri.

— Pēc tā, ko viņš ir piedzīvojis, tas ir gluži dabiski, — Marks paskaidroja. — Protams, viņam ir revolveris.

— Ilgi es to vairs neizturēšu, — Terēza sacīja drebošā, balsī; viņa bija tuvu histērijai. — Viens no mums atstās šo māju — vai nu viņš, vai es.

Marks bargi paraudzījās uz sievu, tad atmaiga.

— Labi, lai notiek pēc tava prāta. Nākamnedēļ Viktors atkal ies uz slimnīcu pārbaudīties. Es nedomāju sviest viņu ārā, bet, ja ārsts piekritīs, es pacentīšos noorganizēt viņam kādu izbraukumu uz pāris nedēļām. Ja viņš gribēs atgriezties pie mums, lai atgriežas, bet tu vismaz pa to laiku būsi atpūtinājusi nervus.

TREŠĀ DAĻA

1

Gaišā, saulainā 1959. gada ziemas dienā sacelšanās dalībnieki ienāca Havanā. Pilsētas ieņemšana noritēja tik mierīgi un viegli, ka tās iedzīvotāji pat īsti neaptvēra, kas noticis. Iepriekšējā dienā pilsēta vēl bija pilna ar satracinātajiem prezidenta policistiem, kas šāva pa labi un pa kreisi, un nu tie bija pazuduši — to vietā bija parādījušies tūkstošiem karavīru formās tērptu maza auguma zemnieku, kuri nepieļāva nekādus ekscesus, ja neņem vērā to, ka paši divdesmit četru stundu laikā izdzēra visu Hava-nas kokakolu. Tikmēr Rancho Botjeros lidostas skrejceļa galā cita pēc citas piebrauca lidmašīnas, kam bija jāno-ģādā aiz robežas prezidents, tā tuvākie draugi un izcilākie valdības, locekļi, un šīm lidmašīnām atļāva pacelties gaisā. Vispārējais noskaņojums bija līksms — ļaudis jutās atviegloti, ka viss tā beidzies. Kafejnīcas un restorāni bija tikpat pilni, un galdiņus naktsklubos vajadzēja pasūtīt dienu iepriekš. Sveši ļaudis ielās spieda cits citam roku un apsveica cits citu ar to, ka palikuši dzīvi. Pasaulē vislabsirdīgākajām un vislādzīgākajām Havanas ielasmeitām, kā vienmēr, bija daudz darba, un svētkiem par godu daudzas pat piedāvāja savus pakalpojumus par velti. Tūristi kuģos un lidmašīnās straumēm plūda uz Havanu un, neviena nekavēti, notrieca naudu spēļu namos. Katru nakti vismaz sirrit tūristu piežūpojās līdz nesamaņai; jaunās kārtības sargu vienības viņus visus savāca, padzirdināja nr melnu kafiju un ar cieņu nogādāja viesnīcā. Kareivji — nllālii provinču zemnieki — bija sajūsmā par galvaspilsētas gludajām, skaistajām mozaīkas ietvēm, tik piemērotām bumbiņu spēlei, un aicināja tūristus un havaniešus tai pievienoties.

Jaunās varas pārstāvju laipnība un iecietība nepārsteidza Salvatori Spinu; viņš nešaubījās, ka aiz Smaidiem un rokasspiedieniem slēpjas noteiktība un mērķa apzināšanās. Viņš labāk par citiem spēja uzminēt, no kurienes pūš vējš, un beigu beigās saprata arī to, ka revolūcijas uzvara ir neizbēgama; viņš tikai bija domājis, ka vecā valdība noturēsies ilgāk, — tās krišana pārsteidza viņu nesagatavotu.

Taču arī šoreiz viņam gluži neticami veicās — kā vienmēr. Vienu dienu pirms Havanas ieņemšanas ostā ienāca tvaikonis «Golfo Di Policastro» no Neapoles, atvezdams Spinam lielāko heroīna kravu, kas jebkad bija sasniegusi Jaunās Pasaules krastus. Spina bija nopircis deviņdesmit procentus no visas Turcijas tāgada opija ražas un, apiedams savu franču starpnieku un tā laboratoriju Marseļā, pārstrādājis opiju vecā autobusu garāžā Palermo nomalē. Kapteiņa pirmajam palīgam uzticētie septiņi vienkāršie, stiprie koferi ar divsimt piecdesmit kilogramiem heroīna nozīmēja, ka vismaz pieci miljoni amerikāņu uz īsu laiku aizmirsīs bēdas, sāpes, izsalkumu, kaislības, vientulību un bailes, samaksādami par šo mānīgo mierinājumu simt trīsdesmit miljonu dolāru.

Agri rītā, kad Spina plecu pie pleca ar muitas priekšnieku uzkāpa uz «Golfo Di Policastro» klāja, Havanas austrumu nomalēs vēl sprakšķēja šāvieni — tur panikā atkāpās pēdējo valdības karaspēka daļu kareivji, šaudami uz visu, kas kustēja, lai pēc tam nomestu ieročus un ar gadījuma mašīnām bēgtu katrs uz savu dzimto novadu. Ar kapteiņa palīgu, kurš iznāca viņam attāls radinieks, Spina izdzēra tasīti kafijas, pateicās, savāca septiņus koferus un ar muitas priekšnieka un dažu matrožu palīdzību aiznesa tos uz savu balto kadiljaku.

Sājā maigi siltajā dienvidjūru rītā, kad darbīgi klaudzēja vinčas, kaijas brēkdamas plēsās ap kuģa atkritumiem, baznīcu zvani zvanīja un šāvienu troksnis nāca arvien tuvāk, Spinam beidzās vesels laikmets. Gara acīm viņš jau redzēja muitas priekšnieku kā Pinosas salas gūstekni. Iepriekšējā vakarā viņš bija piezvanījis cietuma priekšniekam un sarunājis, ka Bonačea Leonu pārvietos' uz politisko ieslodzīto korpusu un viņa dokumentus samainīs ar kāda cita dokumentiem, kuru turēja ieslodzījumā bez tiesas sprieduma, ar visaptverošu apsūdzības formulējumu «valdībai bīstams» — valdībai, kuras dienas jau bija skaitītas. Par to cietuma priekšniekam bija apsolīta

nauda un laipna uzņemšana Maiami, taču Spinas sestais prāts viņam teica, ka šis vīrs, kurš bija slavens ar savu nežēlīgo izturēšanos pret ieslodzītajiem, tik tālu nemaz netiks.

Nedēļas gāja, dzīve ritēja tālāk. Allaž līksmības kārā llavana līksmojās dienu un nakti. Spina līdz ar visiem citiem staigāja pa ielām un vicināja karodziņu, ja viņam lo iespieda rokā, un vienmēr bija gatavs apstāties un ap-akaut jebkuru jaunu bārdaini karavīra formā, kurš nāca pretī. Nekas cits-viņam arī neatlika, viņš varēja tikai atpūsties un gaidīt, jo jaunā valdība, kas sākumā bija likusies tik bezrūpīga, apbrīnojami operatīvi noorganizēja kontroli jūras un gaisa ostās; heroīna nosūtīšanu uz Savienotajām Valstīm vajadzēja atlikt līdz tam laikam, kad būs izgudrotas metodes cīņai ar jaunās varas pasākumiem. Gandrīz visi Spinas palīgi bija cietumā, daudzi jau bija eagaidījuši nāvi sausajā grāvī pie Kabanjas cietokšņa Iekšējās sienas, kur viņi pēdējā brīdī, atvadoties no šīs

tiasaules, varēja pievērst skatienu milzīgajam, ar prožek-oriem apgaismotajam Kristus tēlam virs cietokšņa fasādes.

Veselu mēnesi septiņi,koferi ar heroīnu nogulēja Spinas kantora seifā. Citvalstu pilsoņi atšķirībā no kubiešiem nekādām kontrolēm pagaidām vēl netika pakļauti, taču Spina nojauta, ka agrāk vai vēlāk stāvoklis pasliktināsies: banku seifus atvērs, sāksies kratīšanas, un painteresēsies arī, kas tie par bagātiem ārzemniekiem, kas uzturas valstī bez jebkāda redzama ienākumu avota. Lai novērstu no ievis uzmanību, Spina atvēra krokodilādu eksporta kantori, kas it kā piegādāja tās kā(ļ#i fiktīvai firmai Savienotajās Valstīs.

Kādu vakaru, raudzīdamies pa logu uz Kolumba kaplētu, Spina beidzot iedomājās, kur visdrošāk varētu pa-llēpt heroīnu. Viņa priekšā bija vesela pilsēta ar trīspadsmit ielām un septiņpadsmit šķērsielām — varens miroņu rezervāts, kur tie, kam bija piederējusi bagātība un vara, atdusējās greznās kapličās — bieži vien tās bija aizgājēju lielisko namu samazinātas kopijas. Mirušo kults Havanā bija gandrīz tikpat attīstīts kā senajā Ēģiptē. Daudzas kapličas greznoja dārgas importa mēbeles un televizori, un dažās pat bija elektriskie lifti un gaisa kondicionēšanas Ierīces. Sī kapsēta nebūt nebija tukša un klusa, kādas parasti ir kapsētās citās pasaules daļās; havanieši bieži apmeklēja savu tuvinieku kapus, un nedēļas nogalēs un svēt-

kos spoži apgaismotās alejas bija pilnas ar jaudim, kas, nolikuši ziedus, pulcējās jautrās grupās un turpināja vakara pastaigu.

Nākamajā dienā Spina iegriezās kapsētā un, iepazinies ar to pamatīgāk, konstatēja, ka, lai gan lielākā daļa kapliču ir labā stāvoklī, dažas izskatās galīgi nolaistas un nevienam nevajadzīgas. Kapsētas uzraugs apliecināja,'ka patiešām ir tādas kapličas, kuras jau gadu desmitiem ilgi neviens nav apmeklējis. Taču katra no šīm kapličām — tā viņš paskaidroja — esot kāda personiskais īpašums, par kuru samaksāts, tāpēc tās nedrīkstot aiztikt, kaut gan tā's bojājot skatu. Protams, ja šādai kapličai rodoties cits īpašnieks, kas to uzturot kārtībā, administrācija esot ļoti apmierināta, tāpēc viņš labprāt norādīšot aģentu, kurš nodarbojas ar kapa vietu pirkšanu un pārdošanu. Drīz vien kādā provinces pilsētiņā Spina uzgāja pa pusei paralizētu večiņu, kura bija mantojusi kapliču no kāda attāla radinieka — viņa pat neatcerējās uzvārdu — un ļoti priecājās, ka radusies izdevība to pārdot. Darījums tika noslēgts nekavējoties. Spina dabūja atslēgu, un pēc dažām dienām viņa īpašuma tiesības tika apstiprinātas ar ierakstu kapsētas grāmatā, kur viņš parakstījās kā Artūro de Baeza. Kapličā atradis astoņu pieaugušo un vienpadsmit bērnu zārki; par nelielu samaksu kapsētas strādnieki izvilka tos ārā un pārnesa uz kopējo kapu. Naudu nežēlodams, Spina lika izremontēt kapliču no iekšpuses un ārpuses, un, kad remonts bija pabeigts, tajā ienesa trīs zārkus ar vara plāksnītēm, uz kurām bija iegravēti Luīzas, Simona un Pedro de Baezas vārdi, kā arī vairākas «mēbeļu» kastes — tajās atradās heroīns. Spina pavadīja kapličā vairākas stundas, pārvietodams heroīnu no kastēm zārkos, un, kad tas bija padarīts, iebīdīja zārkus nišās.

Gadu ritējums, kas pusmūža amerikāni Vinsentu Stī-vensu bija pārvērtis par vecu sicīlieti, nebija saudzējis arī viņa balsi, un Spina tālsarunā savu veco draugu tik tikko pazina. Jaunībā iegūtā Malberibendas izruna bija pazudusi bez vēsts; šķita, ka vājā, čerkstošā balstiņa, ko līnijas traucējumu dēļ tik tikko varēja sadzirdēt, tūliņ, tūliņ pāries uz sicīliešu dialektu.

— Man nelaime ar Viktoru. Decembrī viņu smagi piekāva.

— Ak dievs, Vin! Es to nemaz nezināju. Kā tas gadījās?

— Viņam iznāca saraušanās" ar kādu puertorikāņu Itnndu. Viņi sita Viktoru ar laužņiem. Nabaga zēns divus mēnešus nogulēja slimnīcā. Vēl tagad viņam žoklī ir dzelzs stieple.

— Madonna troia! Tu saki — tie bijuši puertorikāņi?

— Jā. Zvēru pie savas māsas, kura nomira nevainīga...

Spina pacietīgi noklausījās garum garo atriebības zvērestu. — Ko mēs varam darīt, Vin? Ko mēs varam darīti — viņš sacīja. — Viņiem tagad ir pašiem sava organizācija. Ja celsi troksni, viņi nodedzinās tev māju.

Dzīvespriecīgais Spina pēkšņi jutās vecs, un viņu pārņēma skumjas. Kādreiz būtu licies gluži neticami, ka pienāks laiks, kad Amerikas austrumu piekrastes varenākā mafijas vadoņa dēlu kaut kāda salašņu banda varēs piekaut līdz nāvei, un neviens pat pirkstu nepakustinās, lai viņu aizstāvētu vai atriebtu.

— Vai tagad zēns ir pie tevis mājās? — Spina jautāja.

— Viņš pašlaik dzīvo pie Marka Ričardsa, — dona Vin-čentes vecīgā balss tikko dzirdami atsaucās caur tālsarunas trokšņiem. — Pie Ričones, tu taču atceries — pie tā puiša, ko tu man atsūtīji. Vai zini, kāpēc? Tu neticēsi, kad es tev pastāstīšu. Kāds — es neizteikšos, kas, — ir samaksājis puertorikāņiem, lai Viktoru nogalina, un, kad Izrādījās, ka Viktors tomēr palicis dzīvs, mums atsūtīja vēstuli — šie gaidot, kad viņš iznāks no slimnīcas. Mēs domājām, ka pilsētā — Ričardsu mājā — Viktoram būs drošāk nekā pie mums meža vidū.

— Ārprāts, Vin! Nemaz nevaru to aptvert. Vai tiešām esam nonākuši tik tālu, ka visādi imigranti drīkst izdarīties ar mums, kā patīk?

— Tu jau zini, Saiva, es sevi pratīšu aizstāvēt, bet es nevaru pieļaut, ka Viktoram atkal draud briesmas. Ne jau seja vien viņam ir sakropļota — viņam satriektas smadzenes. Viņš runā tā, it kā būtu astoņdesmit gadus vecs. Ārsti saka, viņam galvā esot sakrājies šķidrums. Viņš pat kājās lāgā neturas. Pirmās divas nedēļas kopējas sēdēja pie viņa nakti un dienu un visu laiku ar adatu kaut ko laida vēnā, un degunā viņam bija sabāztas caurulītes. Kad viņam noņēma pārsējus un mani ielaida paskatīties, es domāju — dakteri būs kaut ko sajaukuši. «Vai tad tas ir mans dēls?» es šiem vaicāju. Un Viktors tikai buldurē kaut ko nesaprotamu. Es raudāju kā izkults.

— Jā, tas tev ir bijis briesmīgs pārdzīvojums. Es vēlētos, kaut varētu tev kaut kādi palīdzēt, Vin.

— Patiesību sakot, es tik tiešām ceru uz tavu palīdzību. Pašlaik Viktors dzīvo pie Ričardsiem, bet es jūtu, ka tur atmosfēra vairs nav diez cik labvēlīga. Pats Ričardss ir puisis uz goda, bet sieva diezgan untumaina, un Viktors šai neesot īsti pa prātam.

«— Vai negribi uz pāris mēnešiem atsūtīt viņu pie manis? Lai Ričardss brauc līdzi. Viks te varētu sauļoties, ne par ko nedomāt, vārdu sakot — veseļoties vienā mierā. Un no puertorikāņiem šeit nav jābaidās, vietējie viņus necieš.

— Es jau zināju, ka tu man to piedāvāsi, Saiva. Laikam mums patiešām vajadzēs izmantot tavu viesmīlību — tiklīdz Viktors būs spējīgs pie tevis aizbraukt, vai ne? Tikai uz kādiem pāris mēnešiem. Lai risks būtu mazāks.

— Viktors ir gudrs zēns, — Spina sacīja. — Diez vai tu pats zini, cik tev gudrs dēls. Lai brauc šurp, es par to ļoti priecāšos.

Viktors ieradās pēc trim dienām Marka Ričardsa pavadībā, un Spina aizveda viņu uz kādu attālu rančo, kas piederēja vienam no viņa kubiešu draugiem. Viktors gulēja līdz pusdienai, trenējās šaušanā ar pistoli — par mērķi viņam noderēja klijāni, kas, barības paliekas meklēdami, lidinājās ap mājām, — un vakaros gāja uz kino vai gaiļu cīņām, bet, saimniekiem par brīnumu, pat aci neuzmeta skaistajām meičām, kas vienas pašas, bez pavadoņiem bija sastopamas tuvējā ciema bārā un citās sabiedriskās vietās. Maigā, vienmērīgā klimata apstākļos Viktors sāka strauji atveseļoties. Pēc dažām rančo pavadītām dienām viņš iepazinās ar kādu garāžas īpašnieku, un tas atļāva viņam veikt dažādus sīkus klientu mašīnu apkopes darbus.

Marks apmetās viesnīcā «Sevilja», un tai pašā dienā Spina ielūdza viņu ciemos savā kantorī ar skatu uz kapsētu. Kad Marks saņēma Spinas roku savējā, aiz uzbudinājuma viņam it kā strāva izskrēja cauri līdz pat elkonim. — Don Salvatore...

— Atmet to «donu», Mark, — Spina viņu pārtrauca un apskāva ap pleciem. — Tas ir labi, ka tik drīz atkal atbrauci. Kā ir ar Viku?

— Viņš būs okei, — Marks atbildēja.

— Par to es nešaubos. Un vai zini, ko vēl tev teikšu? To kāvienu viņš bija pelnījis, un tā viņam būs laba skola. Es arī dabūju tādu pašu kāvienu, kad biju viņa gados. Vienpadsmit lūzumi, un tas nāca man tikai par labu. Tu nutāsi — kāpēc? Tāpēc, ka es kļuvu pa daļai filozofs, un ilozofiska attieksme pret dzīvi ir ļoti noderīga. — Spinas »rūni iedegusī seja savilkās smaidā; viņš ar lepnumu atcerējās, kā viņu nomaļā vietā bija izsvieduši no mašīnas, domādami, ka viņš jau miris. Rētas bija sadzijušas un sāpes jau sen aizmirsušās, taču pēc šī gadījuma viņā uz visu mūžu bija radies negants pretestības gars. — Kā tev Šķiet, vai no Vika iznāks lietaskoks? — viņš apvaicājās.

— Viņš būs okei, — Marks atkal atbildēja.

— Okei, okei! — Spina neapmierināts izmēdīja. — Ru-I nāt vairs neproti, vai? Es gribu zināt, ko tu īsti domā.

Marks paklausīgi pārorientēja domāšanu uz itāliešu valodu, lai novērtētu Viktora rakstura īpašības, un tad iztulkoja secinājumus angliski. — Galva viņam strādā tikpat labi kā tēvam, un dienās no viņa var iznākt labs organizators. Viņš ir uzticams, un uz viņu var paļauties. Lielība viņam ir izkūpējusi, bet savaldības vēl trūkst. Tā 5 viņam vēl jāmācās.

— Tieši tas mani interesēja. Es esmu par viņu tādās pašās domās. Viņš mums var noderēt, — Spina atteica. Tad turpināja: — Bet es dzirdēju, tava sieva esot iebildusi, ka viņš uzturas jūsu mājā? Kas Terēzai lēcies? Dons Vinčente saka — izskatoties, ka tu ar viņu vairs netiec galā.

— Dažos jautājumos mums ir nesaskaņas, — Marks atzinās.

— Zēl gan. Viņa bija tik jauka meitene. Atceros, kāda viņa bija Dženovā, kad pavadīju jūs uz kuģi. Pieklājīga, kautrīga.

— Tāda viņa ir joprojām, tikai man šķiet, ka mēs vēl neesam šeit īsti iedzīvojušies. Terēza par visu vari grib piemēroties jaunajiem apstākļiem un dažreiz pārcenšas.

— Vainīga ir klimata maiņa, — teica Spina. — Ziemas Solsberijā ir pārāk aukstas. Mūsējās saķer visādas sieviešu ullmības. Ar donnu Karlotu bija tas pats. Viņa šausmīgi bojāja donam Vinčentem nervus, kamēr beidzot pievērsās reliģijai.

— Mana sieva darbojas Pilsoņu aizstāvības komitejā — vnl varat iedomāties? Skraida apkārt un rīko demonstrācijas pret pilsētas valdi.

Spinas sīkām krunciņām klātajā sejā atspoguļojās paliesa līdzjūtība. Drauga negods bija viņa paša negods. •— Jums jābrauc no turienes projām, — viņš sacīja.

— Solsberijā man ir darbs, — Marks atteica. — Un māja, kas mums ir daudz par lielu... Un nemaksāti rēķini ...

— Tu varētu iekārtoties daudz labāk — un nemēģini iestāstīt man pretējo. Cik man zināms, dons Vinčente praktiski vairs neko nedara. Kāpēc gan tev būtu jāpaliek Solsberijā? Pārbrauc ar savu ģimeni uz kādu citu vietii, kur Terēza būs laimīgāka un kur tev pašam klāsies labāk.

— Ja radīsies iespēja, es varbūt tā ari izdarīšu.

— Tas ir prātīgi! Tieši to es gribēju dzirdēt. Pašlaik tev šāda iespēja ir radusies. Es piedāvāju tev strādāt pie manis. Man vajadzīga persona di fiduciaк — Spina pienāca Markam klāt un atkal satvēra viņu aiz pleciem. Marks piecēlās, nezinādams, vai ari viņam vajag apskaut Spinu. — Es gribu, lai mēs strādātu abi kopā — tu un es, — Spina turpināja. Tas skanēja kā pavēle.

Marks palūkojās lejup šaurajā, krunkainajā ģīmītī. Viņš juta, cik cieši mazās ķepas ieķērušās viņam plecos, un pasmaidīja, lai slēptu apmulsumu.

— Kad bārdainis būs prom, mums jābūt gataviem ņemt šo pilsētu savās rokās. Un pilsēta ir lieliska! — Spina ar mājienu norādīja uz zilo jūru un baltajiem debesskrāpjiem tālē, un greznajām, bezgaumīgajām kapličām turpat zem loga. Kapsētā bija parādījusies kāda kompānija ar flautām un ģitārām, tā laikam taisījās spēlēt miroņiem serenādes. — Atkal plūdīs lielā nauda! Es gribu, lai tu iesaisti ari Viktoru, — tāpēc jau es ari vēlējos zināt tavas domas par viņu. Varbūt mēs varētu sarunāt ar donu Vincenti, ka tās viesnīcas Viktors ņem savā ziņā. Pēc gada -viņš jau vadītu visus Klibas lielākos spēļu namus.

— Un kāda būtu mana loma? — Marks apvaicājās.

— Man vajadzīgs cilvēks, kam es varu uzticēties. Nevis kaut kāds muskuļains lamzaks, bet domājošs, apķērīgs puisis, kas spētu risināt nopietnas problēmas, kad tādas radīsies. Man šeit ir milzīgs bizness, Mark. Tu jau droši vien zini, ar ko es nodarbojos.

— So to esmu dzirdējis.

Spina augstā, krekstošā balstiņā iesmējās — tas izklausījās pēc vārnas ķērciena tālumā.

— Diplomāts kā vienmēr! Es tirgojos ar narkotikām, un tev tas ir labi zināms un, manuprāt, ir bijis zināms jau no paša sākuma. Mani interesē, kā tu uz to raugies. [14]

— Mani uzskata par vecmodīgu, — Marks atteica.

— Jā, to es ari esmu dzirdējis. Un kas tev nepatīk?

Marks meklēja vārdus, lai attaisnotos par šiem — kā

tagad likās — muļķīgajiem, viņam vien piemītošajiem aizspriedumiem.

— Pie mums, dzimtenē, narkotikas nelietoja. Tas arī viss. — Pieppši viņš juta acumirklīgu vājumu, bailes zaudēt cieņu Spinas acīs. — Es strādāju pie dona Vinčen-tes, — viņš piebilda, — un dons Vinčente saviem ļaudīm neļāva muļķoties. Viņa vārdi mums bija likums.

— Laiki ir mainījušies, — sacīja Spina. — Tagad puse Amerikas pīpē, rij vai šņauc narkotikas. Es tikai apmierinu jau esošo pieprasījumu. Stāvoklis ir tieši tāds pats kā sausā likuma gados. Ja mēs nepiegādāsim ļaudīm, ko viņi kāro, to izdarīs citi. Un vai tiešām tev tik briesmīgi sāp sirds par to, kaš ar šiem muļķiem pēc tam notiks?

Markam pavērās iespēja atgūt zaudētās pozīcijas. Narkomāni viņam bija tikpat vienaldzīgi kā marsieši, ja tādi vispār ir. — It nemaz, — viņš nešaubīdamies atteica.

— Mūsu tautieši dzimtenē ir pārāk gudri, lai indētu sevi ar visādiem draņķiem. Bet, ja šejienes cūkām draņķis garšo, — vai mums par to jāuztraucas? Es jau neradīju šo narkotiku biznesu — tas pastāvēja pirms manis.

— Laikam jums ir taisnība, — atbildēja Marks. Narkomāni viņa uztverē bija muļķi, un muļķi viņam bija tikpat pretīgi kā citiem likuma pārkāpēji. Lai cik bargs bija sods, viņi bija to pelnījuši.

— Tātad — kāds ir tavs lēmums?

— Tas nozīmētu ļoti lielas pārmaiņas manā dzīvē. Ļaujiet man dažas dienas padomāt.

Spina piekrītoši pamāja, taču Marks juta, ka sarunu biedra griba tur viņu kā dzelzu lokā. No vecīgā mafijas vadoņa staroja dīvains, pavēlošs spēks — gluži kā no klaiņojošajiem iluzionistiem, kuri Trijkungu dienas karnevālā ieradās Kaltanisetas ciemos, lai apmānītu zemniekiem acis ar saviem trikiem. Sie rupjie, nemācītie skrandaiņi turēja pūli savā varā, prata iedvest ļaudīm cerību, lika ieraudzīt eņģeļus un svētos, kas izgaisa, rītam austot.

— Nesteidzies, apdomā visu pamatīgi, — Spina teica. — Pašlaik man ir maz darba un es varu iztikt viens pats, bet var gadīties, ka drīz tu man būsi vajadzīgs, un tad man jāzina, vai varu ar tevi rēķināties.

Marks pamāja ar galvu. Tāpat jau bija skaidrs: kad Spina aicinās, viņam būs jāiet.

2

Atvadījies no Spinas, Marks devās uz jaundibināto Valsts Rekonstrukcijas ministriju, uz tikšanos ar ierēdni, kas pārzināja ārzemju pilsoņu īpašumu konfiskāciju, Marks gribēja noskaidrot dona Vinčentes viesnīcu turpmāko likteni. Nacionalizācija pagaidām vēl nebija visaptveroša, un Havanā palikušie svešzemju kapitālisti darīja, ko varēja, lai ar iesniegumiem, līgumiem un visādiem argumentiem aitālinātu galīgās katastrofas dienu, cerēdami, ka, gadījumā ja jaunais režīms sabruktu, neatsavinātos īpašumus varētu viegli un bez jebkādiem juridiskiem sarežģījumiem dabūt atpakaļ. Tāpat kā citi ārzemju kapitāla pārstāvji, Marks ķērās pie katra cerības salmiņa — zaudēt jau vairs neko nevarēja. Dažas dienas viņam bija brīvas, un šai laikā viņš bija nolēmis parūpēties par sava vecā darbadevēja interesēm.

Tikko viņš bija aizgājis, Spina aizslēdza savu kantori un ar taksometru aizbrauca līdz Prado viņam galam, lai no turienes kājām dotos tālāk pa Calle Animas, ielu, kura viņam bija vismīļākā visā pasaulē. Viņš gāja lēni, ar baudu elpodams silto, smaržīgo gaisu un klausīdamies neskaitāmo putnu čivināšanā, — lielpilsētas mūžīgais troksnis tiem neļāva iemigt. Havanieši, kas bija iznākuši vakara pastaigā, viņam atgādināja muzikālas izrādes masu skatu dalībniekus — šķita, ka tie tūlīt sāks korī dziedāt vai aizvirpuļos dejā. Spina gāja vienā solī ar skaistu sieviešu bariņu; tās apsprieda aizvadītās dienas notikumus, izteiksmīgi žestikulēdamas, uzvēdīdamas viņam savas miesas smaržu. Par ietves mozaīku viegliem spārniem lidinājās vēdekļi, un, kad ķēdēs iekārtās laternas vējā sašūpojās, ēnu smalkie raksti ieņirbējās kā koka lapotne.

Spina devās uz «Buena Sombra», pilsētas ievērojamāko maison de rendezvous>; tam bija pienākuši grūti laiki, un viņš to par smiekla naudu bija nopircis. Tirdzniecībā ar narkotikām viņu interesēja vienīgi peļņa — viņa sirds allaž tiecās pēc tādām nodarbībām, kam bija kāds sakars ar daiļo dzimumu. Viņam patika sieviešu sabiedrība; parasti tās ļāvās viņa jūsmai — un simpātijas bija abpusējas. Visvienkāršākais veids, kā iegūt savā varā iespējami vairāk sieviešu, bija darbs organizētajā prostitūcijā; nekādu 1

Satikšanās nams (franciski),

lielo peļņu, pēc viņa domām, šī nozare nenesa, toties solīja bezgala daudz prieku.

Havanā šādu darbību varēja izvērst sevišķi plaši. Daiļu un trūcīgu sieviešu te bija pārpārēm, noieta tirgus dzīvajai precei — neierobežots, taču fā organizācija bija primitīva. Havanas meitu mājas bija tik atbaidošas, ka ārzemju tūristam vajadzēja būt līdz nemaņai piedzērušam, lai viņu kāds spētu ievilkt tur iekšā. Ar milzīgo tūristu pieplūdumu saistītās iespējas nepavisam netika izmantotas, un Spinas ģēnijs bija nolēmis pievērsties tieši šai jomai. Sešos atklātajos namps, kuru vadību viņš bija uzņēmies, no sienām tika noplēstas flīzes, tika padarīta klusāka klozetpodu šņākoņa un ierīkoti mājīgi, krēslaini amerikāņu bāri ar laipnām meičām, kas sagaidīja viesus, sēdēdamas uz augstiem ķebļiem un sūkdamas caur salmiņiem krāsainu ūdeni; par šādas iestādes apmeklēšanu viesim bija jāsamaksā piecreiz dārgāk.

Speciālu aģentu ievāktās ziņas pārliecināja Spinu par šīs nozares milzīgajām potencēm. Ļaudis, kas pārzināja tirdzniecību ar dzīvo preci, apgalvoja, ka katra otrā ha-vaniete esot gatava vajadzības gadījumā pārdot sevi par pieciem dolāriem, un neviens to neuzskatot par ko sevišķu. Spina bija gluži satriekts, uzzinot, ka pat cienījamas ģimenes mātes mēdz šādi piepelnīties, kad vīri palikuši bez darba un nauda izsīkusi; par pārdevējām, apkopējām un veļas mazgātājām vispār nevarēja būt nekādu šaubu — pieci dolāri bija kārdinājums, kuram tās nespēja turēties pretī.

Tāpēc brīvajā laikā, kad cits cilvēks būtu noņēmies ar kādu mierīgu vaļasprieku, piemēram, ar galdnieka darbiem vai orhideju audzēšanu, Spina ķērās pie sava dzīvā materiāla organizēšanas: viņš sastādīja vienotu katalogu, no kura starpnieki, kas par komisijas procentiem strādāja visās viesnīcās, varēja smelties ziņas — adreses, telefona numurus, fizisko dotumu aprakstus, kā arī dabūt fotogrāfijas. Deviņdesmit procenti no šīm sievietēm bija krāsainās — Spina tās mīlīgi dēvēja par «karamelēm» —, taču daži klienti deva priekšroku baltajām un bija gatavi par to maksāt, un tieši šo klientu apkalpošanai Spina bija nopircis «Buena Sombra». Sī iestāde, ko vadīja izglītota, vecīga aristokrāte, piedāvāja baltās meitenes no nabadzībā nonākušām vidusšķiras ģimenēm; pašlaik tā pārdzīvoja krīzi, jo laiki bija mainījušies, — jaunajai valdībai neuzticēdamies, daudzi bagātnieki atstāja valsti.

Tās ieeja nebija grezna — šauras durvis starp apravu veikalu un banku. Spina nospieda zvana pogu, un.kpl pone — sprigana mulatu meitenīte ar milzīgi lielām acīm — ielaida viņu. Meitene devās Spinu pieteikt, bet tas pasauca viņu atpakaļ.

— Ei tu, lielace, panāc šurp! Vai tu proti angliski? J<ā tevi sauc?

— Dinjora, ser. Ar ko varu pakalpot?

— Skat, kā! «Ar ko varu pakalpot!» Labi, labi. Cik tev gadu?

— Trīspadsmit, ser.

Spina ar diviem pirkstiem izvilka no sava smalkā kubiešu krekla krūškabatas piecu dolāru zīmi un pasniedza to meitenei; viņam par lielu prieku tā pakniksēja.

— Tevi ir labi apmācījuši, Dinjora. Tagad ej pasaki kundzei, ka es esmu ieradies.

Šeit viss brēktin brēc pēc ģenerāltīrīšanas, viņš nodomāja. Nams bija drūms un vecmodīgs, ar bezgaldaudziem apdzeltējušiem spoguļiem un nodriskātām eļļas gleznām; tas lokā ietvēra nelielu pagalmiņu. Spinas uzmanību piesaistīja strūklakas čalošana pagalmiņa vidū, un, aplūkojis baseinu, kurā lēnīgi peldēja zelta zivtiņas, viņš nodomāja, ka arī tās izskatās vecas un izbalējušas. Te bija par daudz ģerboņu un par maz dzīvības, gaismas un mūzikas. Sen-jora — veca ragana ar dzeltenu parūku un biezu pūdera kārtu uz krunkainā ģīmja — klīda baumas, ka viņa esot kāda ģenerāļa mazmeita, — bija pārvērtusi viesistabu, kurai vajadzēja radīt apmeklētājos līksmu noskaņu un vairot to pašpaļāvību, par drūmu alu, pieblīvētu ar salauztām mēbelēm. Tiesa, paša ļaunākā vairs nebija — senjoras divpadsmit runču. Spina necieta kaķus, pat gludie, labi barotie amerikāņu ģimeņu mīluļi bija viņam netīkami, bet Kubas šķirne — vāji, garkājaini, ar smailiem, plēsīgiem purniem un noplukušu spalvu — viņam taisni neciešami riebās. Jau pirmoreiz satiekoties ar nama saimnieci, viņš bija nepārprotami izteicis savu viedokli.

«Lai te vairs nebūtu nekādu kaķu, senjora.»

«Viņi ir mana ģimene, senjor Spina! Kā gan es varēšu no viņiem šķirties?»

Spina piespieda pie deguna kabatlakatiņu. «Ja nesaprotat, man vajadzēs pateikt jums skaidri un gaiši. Te smird! Varat turēt putnus. Nopērciet sev suni, ja vēlaties. Bet, ja gribat dzīvot kopā ar kaķiem, tad pārvācieties ar tiem kur citur.»

«Saprotu, serijor Spina.»

Vecā dāma bija apvainojusies, bet tur nu neko nevarēja līdzēt. Viņa bija pazīstama kā godīga un laba veikalniece, taču vajadzēja norādīt viņai īsto vietu.

«Es ņemu savus vārdus atpakaļ, senjora, — jasvien viss notiks tā, kā es to vēlos. Izsviediet kaķus ārā uz ielas, kur tiem arī ir īstā vieta, tad samaksājiet kādam, lai kārtīgi iztīra šo māju, un atveriet visus logus. Pēc pāris dienām iegriezīšos paskatīties, kā jums veicas.»

Šoreiz neviena kaķa vairs nemanīja, un Spina bija gatavs vecajai piedot un pastāstīt par saviem nodomiem.

— Laiki mainās, — viņš iesāka, kad abi bija sasveicinājušies un apsēdušies pie kafijas tases. — Un mums jāmainās tiem līdzi. Jūsu ienākumi šomēnes atkal ir samazinājušies. Steidzami kaut kas .jādara, lai pievilktu vairāk klientu..

— Nams nedrīkst zaudēt savu reputāciju, — senjora atbildēja. — Mūsu apmeklētāji ir visai konservatīvi ļaudis. Pārāk straujas izmaiņas var radīt neapmierinātību.

Spina paošņāja gaisu.

— Pēc kā te smird?

— Tas ir gaisa atsvaidzinātājs, senjor Spina. Saskaņā ar jūsu norādījumiem es liku iztīrīt visas telpas. Mēs lietojām aerosolu, lai novērstu nevēlamās smakas.

— Man likās, ka vēl arvien smird pēc kaķiem, — viņš sacīja. — Atgriezīsimies pie klientūras jautājuma. Senjora, jums jāsaprot, ka vecā aristokrātija izmirst. Cik apmeklētāju jums bija, piemēram, šodien?

— Pirmdiena nemēdz būt sevišķi ienesīga. Tomēr šodien mūs pagodināja marķīzs de Santa Anna. — Augstmaņa vārdu izrunājot, senjora noklusināja balsi līdz godbijīgam čukstam.

— Un cik ilgi marķīzs šeit atradās?

— Viņa gaišība uzkavējās pie mums gandrīz visu pēcpusdienu.

— Vai drīkstu zināt, cik tas viņam maksāja?

— Redziet, pie mums nav noteiktas maksas, — vecā piesardzīgi skaidroja Spinam. — Viesis atstāj tik, cik uzskata par vajadzīgu. — Pacēlusi Spinas kafijas tasi, viņa nogludināja zem tās paklāto smalko batista salvetīti.

— Tur jau tā nelaime sākas. Un cik viņa gaišība uzskatīja par vajadzīgu šoreiz atstāt?

— Divdesmit piecus dolārus.

— Jā, agrākajos laikos tā bija liela nauda. Mūsdienas tas nav nekas, — Spina sacīja. — Kubā ierodas bagāti tūristi no visas pasaules. Pa to laiku, kamēr jūsu meiča nodarbojās ar marķīzu, viņa būtu varējusi apkalpot trīs vai četrus iebraucējus. — Spina ļoti centās runāt apdomīgi, lai neaizvainotu veco dāmu. Turklāt viņš nepārtraukti smaidīja; viņš bija cilvēks, kas vienmēr smaida, pat tad, kad pavēsta otram ko nepatīkamu.

Senjoras roka gurdi, apvaldīti pakustējās, it kā gainīdama prom dūmus; viņas seja zem smalko grumbu tīkla palika stinga — tā nenodeva riebumu, ko viņā izraisīja Spinas vulgārie aprēķini.

— Es gan ļoti šaubos, vai tā jaunā dāma, kuras sabiedrībā marķīzs uzturējās, būtu bijusi ar mieru vienas pēcpusdienas laikā apkalpot, kā jūs izsakāties, trīs vai četrus iebraucējus.

— Atvainojiet, senjora, bet es te kaut ko nesaprotu. — Ar šādu situāciju Spinam agrāk nebija iznācis sastapties, un viņš tik tikko valdīja smieklus. — Galu galā — vai šis ir atklātais nams vai nav?

— Visām mūsu meitenēm piemīt stils un elegance, un augstas kārtas viesi to prot novērtēt, — senjora atbildēja.

— Vai varat parādīt man to, kura patīk marķīzam?

— Katrā ziņā. — No fotogrāfiju kaudzītes, kuru viesi izmantoja kā katalogu, senjora izvilka vienu uzņēmumu un pasniedza Spinam.

Attēlā redzamā seja Spinam nez kādēļ šķita pazīstama.

— Vai esmu viņu kādreiz saticis?

— Nē, senjor Spina.

Tā bija ļoti gaiša, retušēta fotogrāfija — jau gadus divdesmit tādas vairs nebija modē. Blāzmainā dūmakā tītais sejas ovāls varēja piederēt kādai trīsdesmito gadu kinoaktrisei — Džīnai Hārlovai, piemēram.

— Ļoti krietna meitene, — senjora teica. — Ar traģisku likteni. Viņas vīru nogalināja revolucionāri. Pielika pie sienas un nošāva. Cik daudzas gan tā ir zaudējušas dzīves draugus! Viņa pilnīgi pārvalda angļu valodu.

— Vai citādu fotogrāfiju jums nav? — Spina apvaicājās. — Vai tad jūsu viesi nevēlas redzēt, kā šīs dāmas izskatās Ievas kostīmā?

Senjoras mute — nedzīva sprauga ķirzakādas maskā — .mazliet nodrebēja, taču viņa neko neteica.

— Es gribētu ar šo meiču parunāt, — sacīja Spina. Sf leja no pagātnes bija viņu ieinteresējusi. — Sakiet, lai atnāk! Varbūt mēs varam kopā palasīt dzejoļus.

— Es piezvanīšu un pajautāšu, vai viņa ir brīva, — senjora atbildēja. — Var gadīties, ka šis laiks viņai nav piemērots. Ja viņa varēs, tad būs šeit pēc pusstundas.

— Skaidrs. Tagad aprunāsimies par nākotni. Kā jau

teicu, šeit notiks lielas pārmaiņas. Es taisos noplēst šo Iestādi līdz pamatiem un uzcelt no jauna. Vecajai «Buena Sombra» ir jāiegūst jauna seja — kā pēc plastiskās operācijas. Būs bārs ar skaistām meitenēm, deju zāle, skanēs mūzika — tiks darīts viss, lai viesim būtu patīkami šeit Iegriezties. Marķīzu tas varbūt nesajūsminās, toties tūristi no ekskursiju kuģiem plūdīs šurp platā straumē. Es gribu iepazīties ar visām jūsu meičām un pats personiski pārliecināties, vai viņas man noderēs — tādos apstākļos, kādus es šeit vēlos radīt. Ja es viņas paturēšu, tad viņām kaut ko vajadzēs ielāgot — un proti: viņas šeit strādā. Tā ir viņu profesija, ar to viņas pelna iztiku, un viņām jāstrādā tāpat kā visiem citiem. 1

Senjora klausījās ar nodurtām acīm, raudzīdamās uz saviem stīvajiem, artrīta savilktajiem pirkstiem.

— Vai man jūsu jaņnajos apstākļos šeit vēl būs vieta, senjor Spina?

— Es jau jums teicu. Iespējams, ka varēsim sadarboties, un, ja tā būs, — ļoti jauki. Ja ne — nu, ko tur lai saka...

Viņa klusēdama padevīgi pamāja ar galvu. Viena vienīga asara izripoja no acs kaktiņa un tūlīt pazuda, iesūcās grumbainajā vaigā.

— Ja jūs paliksiet, jums būs jāmācās turēties malā,^— Spina turpināja. — Varbūt mēs jums iekārtosim kabinetu augšstāvā. Sīs vecās grabažas jums būs jāizvāc.

Satikšanās ar Mariju de Moru, «Buena Sombra» pirmo dāmu, izvērtās gaužām neveiksmīga. Piecdesmit piecus gadus vecais Spina vēl jutās možs un spēkpilns, taču viņam arvien vairāk kārojās jaunu meiteņu — tikai tās spēja viņu īsti iekvēlināt. Marija izskatījās daudz vecāka nekā fotogrāfijā, slaida un stalta, ar skumjām acīm un smalkiem, it kā sastingušiem sejas vaibstiem — šķita, ka viņu nodarbina domas, kam nav nekāda sakara ar apkārtni. Kad Spina viņu ieraudzīja, viņa uzbudinājums uzreiz atslāba. Viņš saņēma Mariju aiz elkoņa — tas bija stīvsrkā ieģipsēts — un viegli pastūma norādītās istabas virzienā; senjora aiz muguras tikmēr smaidīja savu šaušalīgo smaidu un bubināja kaut ko uzmundrinošu.

Istaba, kurā viņi iegāja, atgādināja Spinam labākās guļamistabas Jaunorleānas ceturtās šķiras viesnīcās: gulta ar izvirpotām bumbām stūros", masīvas, līkkājainas mēbeles, drūmas štoras un savāda smaka, ko aerosola vārgā smarža nespēja nomākt; Spinam šķita, ka viņa deguns vēl arvien saož kaķus. Marija ar klēpī saliktām rokām sēdēja uz gultas malas, un viņas skatiens klīda tālumā. Kad istabā dejojošā solī ienāca Dirijora, savas mazās, stingrās krūtis izaicinoši izriezusi, — viņa bija atnesusi kafiju un safrāna kūkas, — Spina nevarēja noturēties, neiekniebis viņai vaigā un neuzplikšķinājis pa dibentiņu.

Spina visiem spēkiem pūlējās uzsākt ar Mariju draudzīgu sarunu.

— Tu esi izskatīga meitene, Marija. Skaisti mati, skaistas acis. Cik tev gadu?

— Divdesmit seši.

— Senjora stāstīja, ka tu esot zaudējusi vīru.

— Viņu nogalināja revolucionāri.

— Skumji. Tev pēc tam droši vien sākās grūtas dienas. Vai ģimene tev arī ir?

— Tikai māte.

Viņa visu laiku skatījās sāņus un uz Spinas jautājumiem atbildēja strupi, gandrīz vai nikni.

— Paklau, Marij! — Spina atsāka. — Es esmu šīs iestādes īpašnieks, bet tu vari uzskatīt mani gluži vienkārši par apmeklētāju, kurš ieraudzījis tavu fotogrāfiju un tevi izvēlējies. Tādēļ sāc, izturies pret mani kā pret parastu apmeklētāju.

Viņas bēdās sastingušais profils palika nekustīgs; nekas neliecināja, ka viņa būtu dzirdējusi. Spinam šķita, ka, ja viņš saņemtu viņas roku un pastieptu uz priekšu, tā paliktu gaisā karājamies.

— Senjora man teica, šis tev esot jau otrais izsaukums šodien, — Spina ieminējās un uzlika plaukstu Marijai uz ceļgala.

— Es nāku šurp ļoti reti, — viņa tūliņ atbildēja kā aizsargādamās. — Cilvēks, ar kuru es šodien satikos, ir mans sens draugs. Mēs nolēmām satikties šeit, jo tā ir ērtāk. — Viņa runāja caur zobiem, tik tikko kustinādama lūpas.

— Paklau, cienītā dāma! Es esmu klients, kurš grib ar tevi gulēt. Es ceļoju ar kuģi, tas tikko ir ienācis ostā, un draugs man iedeva šo adresi. Es strādāju tēraudkausēša-nas fabrikā, man mājās ir sieva un bērni. Agrāk es nekad neesmu grēkojis, bet tagad gribu pamēģināt, kamēr vēl nav par vēlu. Man vajadzīga maigas, atsaucīgas sievietes sapratne un pretimnākšana. Pat tad, ja es riebjos tev kā rūgta nāve, pacenties to neizrādīt.

— Vai jūs gribat, lai es izģērbjos? — viņa vaicāja.

— Jā, velns parāvis, vai arī pamudini mani, lai es pats tevi izģērbju! Bet pašlaik tu tikai pataisi mani nervozu. Tev jau ir tāds izskats, ka bail pieskarties, — liekas, tūliņ dabūšu pļauku.

Viņa piecēlās un, pagriezusi sāņus savu ziloņkaula ka-ļtnejai līdzīgo seju, ar stīviem, neveikliem rāvieniem novilka kleitu un apakšsvārkus. Kad bija palicis tikai krūšturis Un biksītes, viņas augums viscaur saspringa kā peldētājam pirms lēciena aukstā ūdenī.

Pēc desmit minūtēm Spina bija atpakaļ viesistabā.

— Vai viņa jums nepatika, senjor Spina? — vecā jautāja.

— Nē, — viņš atcirta, — patiešām nezinu, kuram gan viņa varētu patikt! Ja nu vienīgi marķīzam.

— Dieva dēļ, pasakiet, kas jūs neapmierināja!

— Istaba tik drausmīgi smirdēja pēc kaķiem, ka man nāca vēmiens.

— Nudien nesaprotu... Es taču liku to pamatīgi iztīrīt. i — Kāds runcis bija atstājis savu autogrāfu uz visām ļčetrām gultas kājām. Bez tam jūsu Marija ir augstdzimusi! ļdāma, un dāmas man šeit nav vajadzīgas. Ir vajadzīga

griba strādāt un laipna izturēšanās pret apmeklētāju —-pat tad, ja garastāvoklis nav sevišķi labs.

— Es izsaukšu citu meiteni, senjor Spina. Ļoti jauku tneiteni, daudz jaunāku par Mariju. Pēc desmit minūtēm

iņa būs klāt.

— Nepūlieties! Šodien man pilnīgi pietiek ar vienu. Otru tādu pašu es nevēlos ieraudzīt, — Spina atbildēja.

— Tas būs pavisam kas cits! Kaut kas tāds, ko jūs visu inūžu atcerēsieties. Vai jūs vēl dzīvojat «Seviljā»? Es aizsūtīšu viņu pie jums uz viesnīcu.

— Varbūt citreiz.

Viņai no šejienes jāaiziet, Spina domāja, un es tikpat labi varu to viņai pateikt tūliņ. Kamēr Spina apsvēra, ai kādiem vārdiem senjorai to pavēstīt, pustumsā starp mēbelēm kaut kas sakustējās un viņam klēpī ielēca liels, pelēks kaķis. Spina uzšāvās kājās, aiz šausmām iekliegdamies. Uz mirkli kaķis palika karājoties, ar nagiem ieķēries viņam drēbēs, tad nokrita zemē, un viņš to aizspēri līdz pretējai sienai.

— Pietiks, senjora, — Spina sacīja, Jaudams savam niknumam izpausties rāmā, draudīgā smaidā. — Man šķiet, viss ir skaidrs.

Vecā saprata, ka tās ir beigas, un nicināšanai, ko viņa juta pret šo amerikāni, tagad pievienojās naids. Viņa gribēja pavadīt Spinu, bet tas pastūma viņu sānis; krēslā atslīgusi, viņa noskatījās, kā pie durvīm tas aši, zaglīgi pārlaiž roku kalponītes Dinjoras augumam, un viņas galvā nobrieda atriebības plāns.

Arā izgājušu, Spinu apņēma Havanas nakts gaiss, maigs kā piens. Mozaīkas ietve bija piemētāta ar cigāru galiem, nami staroja tumsā kā izgriezti no ziloņkaula, un virs tiem plaiksnīja daudzkrāsainas dzērienu un cigarešu reklāmas. Lielā pilsēta bija gatava Jauties sapņu varai; ubagi bija sastinguši savās vietās kā sargposteņi, sakautā loterijas biļešu pārdevēju armija vilkās mājup, turēdama neizpārdoto biļešu žūkšņus virs galvas kā karogus, un klaidoņi jau bija aizmiguši uz apavu tīrītāju pamestajiem krēsliem.

Pats būdams labs organizators, Spina augstu vērtēja kārtību un laika izjūtu, kas piemīt civilizētajai pasaulei. Havana dāvāja viņam savus priekus kā smaržīgus augļus grozā. Dumpinieki bija ieradušies, lai sajauktu to izmeklēto sakārtojumu, taču Spina cieši ticēja: lai kādu haosu viņi radītu, tas būs īslaicīgs, un beidzot viņi, vienalga, tiks sakauti. Tagad vajadzēja rīkoties gudri: nogaidīt, klausīt varasvīriem un izrādīt vislielāko gatavību sadarboties, un neiekulties nekādās nepatikšanās. Gan saldā dzīve sāksies no jauna, un tad Kuba piederēs ne jau tiem, kas būs lējuši savas asinis, lai atgrieztu atpakaļ vecos laikus, — tā piederēs sindikātiem, ko vadīs viņš, Spina. Pēc Spinas domām, īslaicīgā atmosfēras elektrizēšanās nemaz nenāca par ļaunu: tā jau bija nobaidījusi sīkos Floridas gangsterus, un tie bija gatavi pārdot savus uzņēmumus llelkalibra darboņiem, tādiem kā viņš, kuri jutās par sevi droši.

Viņš redzēja gaismu tuneļa galā. Neilgā izbraukumā uz Turciju viņš nesen bija vienojies par šīs valsts opija ražas lielākās daļas uzpirkšanu nākamajos trīs gados un gribēja paplašināt savas darbības sfēru līdz Tālajiem Austrumiem — viņa sakarnieki jau bija uzsākuši sarunas ar Lao-las un ziemeļu Birmas cilšu vecākajiem. Klusajai pārliecībai, ka agrāk vai vēlāk dona Vinčentes viesnīcu un ipēļu namu impērija nonāks viņa rokās, tagad jau bija reālāks pamats — ar Viktoru notikusī nelaime. Spina zināja, ka Viktors viņu dievina, un no dona Vinčentes izteikumiem sprieda, ka tagad puisis vēl labprātāk pakļausies viņa vadībai.

Spinu iepriecināja arī tas, ka viņš bija noslēdzis — kā ašam likās — klusu savienību ar Marku Ričardsu. Spina ija nojautis Marka vēlēšanos kalpot stiprai, apbrīnas ērtai personībai, un tikpat liela bija Spinas vēlēšanās egūt sev tādu nelokāmi uzticīgu darbinieku kā Marks, fiņš cerēja, ka organizācijā, kuru viņš nodibinās, Marks izņemsies visas sīkās ikdienas rūpes, atstājot viņam, Spi-īam, brīvas rokas lielu nākotnes plānu īstenošanai. Ja rasos sarežģījumi ar ASV valdību, varētu saukt talkā noslē-lumaino Bredliju. Spina vēl arvien nebija ticis skaidrībā, tas šis Bredlijs īsti ir, un, lai gan viņš neticēja bieži dzir-lētajām baumām, ka Bredliju uzklausot pats prezidents, >ar šī cilvēka reālo ietekmīgumu viņam nebija ne mazāko aubu. Spina apzinājās arī to, ka reiz pienāks diena, kad Jredlijs piesūtīs rēķinu par saviem pakalpojumiem.

Pēdējie avīžpuikas ielu stūros pārdeva vakara laikrakstu lēdējos izlaidumus. Spina nopirka «Havana Post» un, rirsrakstiem pat aci neuzmetis, iebāza to kabatā, un tāpēc rī neuzzināja, ka šai dienā jaunā valdība bija pieteikusi aru prostitūcijai. Viņš brīdi apstājās, lai paspiestu roku iviem maza auguma līkkājainiem kareivjiem, — kokako-as pilni tie atgriezās no kāda sarīkojuma. Milicijas mei-eņu vienība, kuru Spina bija ievērojis dienā apmācību aikā — meičas maršēja turp, atpakaļ, ar šauteni plecā, auteni kaujas gatavībā, krūtis viņām lēkāja, ogļmelns eržaņts izkliedza pavēles —, tagad kāpa autobusā, lai rauktu uz mājām. Tā bija vēl viena zīme, ka pienākuši itādi — drūmāki laiki. Taču viņš cerēja, ka tie paies.

Spina dzīvoja tais pašās «Seviljas» istabās, kurās agrāk bija dzīvojis Kobolds. Atgrūdis vaļā viesnīcas lielās stikla durvis, viņš uzreiz ievēroja, ka aizritējušās dienas laika stāvoklis atkal bija nedaudz pasliktinājies. Milzīgā eļļas glezna, kas attēloja kuģi ar nosaukumu «Maria Celeste» un fonā — Morro pili, bija noņemta, un tās vietā bija pakārts lozungs, kas aicināja likvidēt analfabētismu; jau kopš iepriekšējā vakara viesnīcas spēļu zāle bija ar starpsienu pārdalīta divās daļās un vienā no tām bija novietoti galdi un tāfele, lai viesnīcas darbinieki varētu apgūt matemātiku. Skaista meitene pasniedza Spinam skrejlapiņu, kas aicināja viņu piedalīties kafijas novākšanas talkā, solot par to vienīgi sabiedrības atzinību; Spina pasmaidīja un palocījās.

Ēšanā un dzeršanā Spina ievēroja mērenību, taču bija paradis pirms gulētiešanas izdzert glāzīti konjaka. Viņš devās uz bāru un pasūtīja Remy Martin. Bārā drūzmējās bārdaini virsnieki ar ķēdītēs kaklā pakārtām sudraba lodēm; tie bija laipni ļaudis, Spina, kā vienmēr, ar viņiem sarokojās un izmaksāja katram, kurš vēlējās ar viņu sadzert. Tad viņš devās uz savu numuru.

Bija pāri pusnaktij, un Spina jau gatavojās piezvanīt, lai viņam atsūta kādu glītu veļasmazgātāju, kad atskanēja klauvējiens un durvīs parādījās apkalpotājs ar Dinjoru. Tā it nemaz nelikās kautrīga. Lielisks skuķēns, Spina nodomāja, tik mīlīgs un žiperīgs! Viņu pārņēma tēvišķas jūtas, taču ne flgi. Spāniski viņš zināja labi ja desmit vārdus, taču no tā, ko viņš saprata, un no Dinjoras izteiksmīgās mīmikas kļuva skaidrs, ka senjora atsūtījusi meiteni viņam kā dāvanu. Ak tu vecā viltniece, viņš sevī noteica, tas tev neko nelīdzēs.

Taču, kad pēc neilga brītiņa istabā iesoļoja sabiedriskās kārtības un tikumības sargu vienība, Spina saprata, ka senjora viņu tomēr pārtrumpojusi. Jauniņa inspektore pavēlēja Dinjorai apģērbties un aizveda viņu, lai uz gadu ievietotu labošanas iestādē. Spinam pusstundas laikā bija jāsakravā mantas, un divi policisti viņu pavadīja uz lidostu.

Jebkurā, pat viskritiskākajā situācijā Spina allaž rīkojās aukstasinīgi un mērķtiecīgi un arī šoreiz nekrita izmisumā. Viņš nosprieda, ka vienīgais cilvēks, kurš spēj viņu glābt, ir Bredlijs, un piezvanīja uz numuru, ko tas kādreiz bija iedevis, taču atbildēja Fērgusons — strupi paziņoja viņam, ka Bredlijs esot izbraucis no Kubas.

— Es būšu Naso lidostā, — Spina sacīja. — Palūdziet, i lai viņš man piezvana uz ...

Fērgusons nolika klausuli

Visu nakti Spina nosēdēja lidostas uzgaidāmā zālē abu policistu sabiedrībā. No rīta viņi visi kopā draudzīgi pabrokastoja, turklāt policisti, priecādamies par izdevību sarunā ar amerikāni pamācīties angļu valodu, centīgi pierakstīja vārdus un izteicienus. Pulksten deviņos lidmašīna ar Spinu devās ceļā.

Tā bija sakāve, taču Spina nezaudēja dūšu. Ja agrāk viņš bija mierīgi dzīvojis jaunā režīma paspārnē, gaidīdams, kad citi to gāzīs, tad tagad bija gatavs pats personiski piedalīties apvērsumā. Jau daudzus gadus viņam Vienā no Naso bankām bija noguldīti pieci miljoni — ga-"ījumam, ja rastos kādas neparedzētas grūtības.

Pavadījis pāris dienu Bahamu salās, Spina pārcēlās uz Antigvu — klusu un mierīgu saliņu, uzticīgu amerikāņu tūristam un tā dolāram. Pēc nedēļas uz šejieni atbrauca arī Viktors.

Viņi apmetās «Galeonu līča» viesnīcā; Spinam tā solīja patīkamu atpūtu, jo te viņš varēja justies gandrīz tāpat Kā savā mīļotajā Kubā. Spēļu zālē viss notika pēc Kubas

tiarauga — tas ir, darbojās vesela sistēma, ar kuras pa-īdzību tika «aptīrīti» spēlētāji: te bija gan iezīmētas kārtis, ko dalīja sievietes pie kāršu galdiem, gan ar dzīvsudrabu pildīti metamie kauliņi, gan «tehniķi», kas vadīja dažādo mehānismu darbību pēc sava prāta, gan prostitūtas, kas uzdevās par piedzīvojumu kārām bagātnieku meitām, ī «mierinātāji» — zaudējuma psiholoģijas speciālisti, fiuri tā prata apvārdot upuri, ka tas aizbrauca atpakaļ uz ļsavu mazpilsētiņu galīgi apmulsis, tomēr smaidīdams. iSpina — rūdīts spēlmanis, kam visi krāpšanas paņēmieni ļliija zināmi caur un cauri, paspēlēja lielas naudas summas ļtikpat ātri un viegli kā lētticīgs baņķieris, kas pierunāts [«mazliet uzdzīvot», un jautrās meičas, kuru uzdevums bija ļiipbrīnot varonīgos zaudētājus un pamudināt viņus uz [tālākām pārgalvībām, priecājās, ka var viegli tīt viņu ap [pirkstu.

Nedēļas aizritēja jaukā bezrūpībā. Lai būtu «formā», Spina pārtika no austerēm un jēlām olām ar konjaku, gandrīz katru nakti pavadīja ar prostitūtu un azartspēlēm ik dienas notrieca pa tūkstotim dolāru. Veselības nostiprināšanai viņš regulāri peldējās siltajā jūrā un ļāva labdarīgajai saulei brūnināt savu krunkaino, vecas mežābele» mizai līdzīgo ādu. Viņš noīrēja jahtu ar simt sešdesmit tonnu tilpumu — tās komanda, deviņi holandiešu jūrnieki, nekad netika redzēta skaidrā — un turēja to Angļu līci. Katru otro vakaru viņš rīkoja dzīres kazino meičām, kurām tobrīd nebija jāstrādā, uzaicinādams arī jebkuru no «krasta puķītēm», kas bija iekritusi viņam acīs. Daiļam meitenes Viktoram bija pieejamas tādā izvēlē, kas būtu apmierinājusi pat turku pašā, taču viņš palika vienai dzīgs.

— Kas tev noticis, Viktor? — Spina uztraucās. — Tu taču esi vīrietis, vai ne?

— Es vēl arvien jūtu tādu kā nogurumu. Paies vēl pāris nedēļas, un viss būs kārtībā.

Tik tiešām — Viktora stāvoklis uzlabojās acīmredzami, Nervozitāte un uzmācīgās bailes ar katru dienu mazinājās. Viņš vairs nesūdzējās par to, ka, viņam kādā telpa ienākot, ļaudis piebiksta cits citam un skatās uz viņu. Tik šķēšana galvā, kuru viņš tik ilgi bija klausījies, beidzot bija apklususi, un attēli nedubultojās. Runa bija kļuvusi skaidrāka, rokas vairs netrīcēja, un tikai tad, kad viņš bija noguris, varēja manīt, ka viņš vēl joprojām mazliet klibo.

Vientuļais Spina ļoti pieķērās Viktoram; puisis viņam patika, un šī patika balstījās ne tik daudz uz novērojumiem kā uz intuīciju. Spina uzskatīja, ka intuīcija viņu nekad neviļ, — viņam pietika atrasties kāda cilvēka sabiedrībā piecas minūtes, lai noskaidrotu, vai šis cilvēks viņam ir pieņemams vai nepieņemams. Vārdos viņš nevarētu izteikt, kas tieši viņam Viktorā patīk, — neskaidrs, dzīvniecisks instinkts ļāva viņam aiz ārējā vājuma nojaust spēku, dzelžainu apņēmību un spēju uzticami kalpot.

— Ko tev šodien gribētos darīt, Vik? — Spina mēdzu apvaicāties.

Atbilde parasti bija viena un tā pati:

— Ejam spēlēt, Saiva?

— Pie velna, nē! Tai blēžu būdā viss jau iepriekš nolemts. Apnicis atdāvināt viņiem savu naudu.

— Nu, tad varbūt pabrauksimies ar jahtu?

Tādas bija izpriecas Viktora gaumē. Viņi pamodināja kapteini, lika tam izdabūt komandu laukā no «Admirāļa» Viesnīcas bāra un tad devās izbraukumā gar krastu. Jahtu ļbieži pavadīja delfīnu bars, un, sēdēdami atpūtas krēslos ahtas pakaļgalā, viņi šāva delfīnus ar Viktoram piede-ošo trīsdesmit astotā kalibra policijas pistoli. Spina bija likts šāvējs, un viņam reti izdevās trāpāt, bet pēc Viktora āvieniem ūdens parasti tūlīt krāsojās sarkans, un bara atrauktā lēkāšana liecināja, 'ka lode ir sasniegusi mērķi.

1 Viktors arvien vairāk atlaba, un viņā pamodās darboša* lās dziņa.

— Man apnicis dzīvot uz tava rēķina, Saiva. Varbūt es rarētu pastrādāt kopā ar tevi? Sāksim spēlēt kārtis, parīsim stulbeņiem kabatas!

— Tas, kas šeit notiek, nieks vien ir, — Spina viņam tbildēja. — Sīka bodīte. Puiši raujas melnās miesās, lai ledēļā nopelnītu pāris tūkstošus. Tev jādomā miljonos, ^cieties, Vik! Gan pienāks mūsu laiks.

— Jā, bet man jau gribētos kaut ko darīt. Pēdējās dietās es jūtos taisni lieliski.

— Nesteidzies, — sacīja Spina. — Atpūties vien. Es jau ev teicu — tikko stāvoklis Kubā mainīsies, mēs abi kopā :ersimies pie darba. Un šķiet, ka mums būs vēl trešais lartneris — mūsu vecais draugs Marks Ričardss.

— Tu joko!

— It nemaz ne, Vikiņ. Tas ir pat ļoti iespējams. Es lesen ar viņu par to runāju. Šādi tādi sīkumi vēl jāno-tārto, bet man radās iespaids, ka viņš piekritīs. Nu, ko tu )ar to saki?

— Kolosāli! Marks ir prīmā čalis. Visforšākais no Viļiem.

— Ja ir kāds, uz ko var paļauties grūtā brīdī, tad tas Г viņš.

— Zini, Marks nemēdz velti dzisināt muti. Viņš daudz ierunā, bet, ja ko dara, tad dara. Pie tam pamatīgi.

— Vēl pamatīgāk, nekā tu domā, Vikiņ, vēl pamatīgāk, a notiks tā, kā es esmu ieplānojis, tad pēc viena vai di-riem mēnešiem mēs ar tevi un Marku būsim atpakaļ Kubā in tur mazliet patīrīsim gaisu.

— Tiklīdz bārdaiņa vairs nebūs, vai ne?

— 'Tiklīdz bārdaiņa vairs nebūs, mēs ar pirmo lidmašīnu metīsimies uz Havanu. Un vari man ticēt, Vikiņ, —

to pilsētu mēs tā pārvērtīsim, ka nevarēs ne pazīt. Tas, ko tu šeit redzi, ir priekš kaķiem. Pagaidi vien, lai tikai mes ķeramies pie darba, — salīdzinājumā ar Havanu Lasve-gasa vispār būs tukša vieta.

— Nezinu, vai es varēšu tev kaut kādi noderēt, Saiva,

bet es pūlēšos, cik spēšu.

— Zinu! Abi kopā mēs būsim pamatīgs spēks. Bet pagaidām tev vēl ir jāatpūšas, lai līdz tam laikam mēs skaidri zinātu, ka tu esi pilnīgi izveseļojies.

— Es jau tagad esmu vesels, — Viktors apgalvoja. — Nekad neesmu juties labāk.

— Ticēšu tikai tad, kad atkal ieraudzīšu, ka tu čamdi skuķus, — Spina atteica. — Kā tu domā, varbūt pēcpusdienā pabraukāsim ar jahtu, ko?

— Skaidra lieta. Pabraukāsimies, pašaudīsim delfīnus.

Sai braucienā notika neliels starpgadījums. Kopš neilga laika Spina bija pasācis izbraukumos ņemt līdzi ne vien sviestmaizes, bet arī kādu glītu, gaišbrūnu meiču, kura agrāk bija strādājusi par stjuarti un pirms gada tikusi līdz pasaules skaistuma karalienes konkursa pusfinālam. Viens no holandiešu jūrniekiem — jauns zēns no Leidenes, otrais mehāniķis — bija platoniski iemīlējies šai, pēc viņa domām, balto vergu tirgotāju gūsteknē un veselu nedēļu nostaigāja pilns kā mārks.

Jahta patlaban devās atklātā jūrā; Spina savā atpūtas krēslā priecājās par skatu uz Angļu līci un izklaidīgi glāstīja brūnās skaistules augumu — tā tikko bija atnesusi viņam citronu dzērienu. Piepeši atskanēja smagi soļi — un kāpņu galā parādījās iemīlējies mehāniķis.

— Ei tu, vecais ķēms! — tas iebļāvās, šķiezdams siekalas un vicinādams pa gaisu alus pudeli. — Rokas nost no meitenes!

Spina atrāva skatienu no līča un nedaudz pagrieza galvu, lai vērotu holandieti, kas līgodamies tuvojās. Meiča gribēja aizšmaukt, taču viņš to cieši sagrāba aiz rokas.

— Saimniek, vai dzirdēji, ko es teicu?

Holandietis tuvojās, atvēzējis pudeli virs galvas, bet Spina tikai mierīgi sēdēja, ziņkāri viņu uzlūkodams. Kad starp abiem bija palicis pāris metru, Spinam priekšā aizstājās Viktors. Holandietis gribēja sist, taču apmulsa. Viktors stāvēja, rokas kabatās sabāzis, un klusēdams skatījās uz jūrnieku, līdz tas atkāpās.

— Vienu otru no tēva paņēmieniem tu tomēr esi apguvis, — Spina vēlāk, it kā starp citu, teica.

Vēja un viļņu dēļ nekādas delfīnu medības neiznāca, taču beidzot viņiem tomēr gadījās dzīvs mērķis — no mākoņainajām debesīm iznira paliels balts putns un notupās -ļ uz masta. Pistole tai brīdī bija pie Spinas — viņš pacēla ļto, notēmēja, piemiedzis kreiso aci, un izšāva, taču trāpīja j spārnā. Putns iekrita no masta ūdenī un tur kumurojās, izpletis ievainoto spārnu; tad Spina pasniedza pistoli Viktoram, un tas no divdesmit jardu attāluma nogaljnāja Iputnu ar precīzu šāvienu krūtīs. Gaisā uzlidoja dūnu [šķipsniņa, un putna slaidais, gulbim līdzīgais augums sašļuka, pārvērtās par slapju spalvu kamolu. Spina iesmē-ļjās no prieka.

Tās pašas dienas pēcpusdienā, atmodies no snaudas, |Spina nokāpa lejā no klāja meklēt Viktoru un atrada viņu ieaizslēgtā kajītē kopā ar skaistuma karalieni — tā tūliņ [iespruka skapī. Spina bija (.sajūsmā. Nu viņš vairs it ne-laz nešaubījās, ka Viktors ir tikpat vesels kā agrāk.

Nākamajā rītā no Kubas ieradās sengaidītais Bredlija sūtnis, un pēc ilgas sarunas tika noslēgts patiesi apbrīnojams darījums.

— Dzimtene būs jums pateicīga, mister Spina, — Fēr-gusons sacīja. — Kāda, pēc jūsu domām, ir minētās preces vērtība?

— Jūs gribat teikt — Kubā, kur tā pašlaik atrodas? Kas to lai zina! Statos — ap desmit miljoniem dolāru, pat ja to laistu tirgū visu uzreiz.

— Un pusi no šīs summas — tas ir, piecus miljonus dolāru — jūs būtu ar mieru ziedot Kubas glābšanas fondam.

— Jā, protams, tikai tad, ja misters Bredlijs garantē avu solījumu izpildi. Kubas glābšanā es esmu ieinteresēts

ne jnazāk kā viņš. Par šo naudu jūsu draugi varētu iegādāties dažas reaktīvās lidmašīnas.

— Cerēsim, ka tas būs iespējams, — atteica Fērgusons.

— Man vajadzīga Bredlija palīdzība, lai dabūtu šo preci ārā no Kubas. Tur, kur tā pašlaik guļ, es ar to neko nevaru iesākt.

— Nešaubos, ka misters Bredlijs spēs jums palīdzēt. — Spinas platajam smaidam Fērgusons atbildēja ar klusu pussmaidu, kas viņam bija kļuvis ierasts, — Bredlijam

vienmēr likās, ka tāda sejas izteiksme varētu būt zīdainim, kas cieš no zarnu gāzēm. Lūk, ļaunuma cēlonis, Fērgu-sons domāja. Sis grumbainais, sirsnībā starojošais vīrs, kas izdaudzināts par savu drosmi, atsaucību un devību, par laipnību un pieklājību attiecībās ar padotajiem, par stoicismu, ar kādu tas pacieta visus likteņa sitienus.

Fērgusons tagad bija kļuvis par hinajanas jeb «šaurā ceļa» budisma piekritēju; viņš bija meklējis glābiņu reliģijā, jo vairs nespēja samierināties ar krāpšanām un nodevību, ko ik dienas pieredzēja savā profesijā. Viņš ēda tikai augu barību, gulēja uz dēļa un aiz cieņas pret katru dzīvu radījumu pat neļāva savam kalpam izsmidzināt dzīvoklī aerosolu, kas iznīcina mušas. Viņam bija kluss nodoms pēc dažiem mēnešiem pamest darbu izlūkdienestā un doties svētceļojumā pa Tālo Austrumu valstīm — Birmu, Laosu, Ccilonu, kur ticība vēl bija saglabājusies tīrā veidā. Taču pirms tam viņš bija nolēmis kaut ko paveikt cilvēces labā; tā kā viņš bija skolots slepenības un diplomātijas metodēs, tad savu nolūku īstenošanai nezināja cita ceļa kā vien šo metožu pielietošanu. Ar jebkurām viltībām un mahinācijām, kas šais apstākļos būtu nepieciešamas, izmantojot jebkuru divkosīgu paņēmienu, Fērgusons bija nolēmis izjaukt savienību starp savu šefu un Spinu.

Spina gan īsti neizprata, kas šis Fērgusons tāds ir, taču viens bija skaidrs: pēc sava labuma šis cilvēks necenšas. No visa viņš atteicās — gan no ēdieniem un dzērieniem, gan no uzstājīgā ielūguma palikt uz pāris dienām m izbaudīt «Galeonu līča» viesnīcas jaukumus.

— Sievišķi riņķo ap šo viesnīcu kā mušas, — Spina virām stāstīja. — Viņas ir kā trakas uz puišiem, kuri vada spēlites. Ja gribēsiet papriecāties, mūsu firma segs visus izdevumus. Vienalga, kāda jums iepatīkas — balta vai brūna —, pametiet tik ar pirkstu un nosauciet manu vārdu, un viss būs kārtībā.

— Es labprāt izmantotu jūsu viesmīlību, bet laika Ir pārāk maz, — Fērgusons atbildēja. Bezgalīgā pacietība, ko sludināja viņa reliģija, nepieļāva nekādas nelabvēlīgas jūtas pret līdzcilvēkiem un nicināšanu jau nu nepavisam. Tādi kā Bredlijs un Spina, kuru ļaunās dharmas sagūstītajām dvēselēm bija lemts atdzimt tikai gliemjos vai notekgrāvja žurkās, Fērgusonā izraisīja vienīgi līdzjūtību. — Citā reizē es ļoti priecātos, — viņš pieklājīgi piemetināja.

— Bet lai tā būtu! Esmu pārliecināts, ka drīz jūs mūs atkal apciemosiet, — teica Spina.

— Ļoti ceru, mister Spina.

— Tātad uzskatu, ka mēs esam vienojušies.

— Katrā ziņā. Par mūsu sarunas iznākumu es pd'stās-tīšu misteram Bredlijam un nešaubos, ka viņš darīs visu nepieciešamo, lai mūsu plāns izdotos. Ja būs jāvienojas vēl par kādiem sīkākiem jautājumiem, mēs sazināsimies.

— Man bija ļoti patīkami ar jums iepazīties, Fērgu* son, — Spina sacīja. — Un ziniet: ja jums kādreiz iegri-bēsies jautri pavadīt vakaru — šeit jūs vienmēr būsiet gaidīts viesis.

4

— Taisni neticami, ka mums tas tik labi izdevās, — Bredlijs sacīja.

— Labāk nemaz nevarēja izdoties, — atteica Fērgusons. — Vai nevēlaties ko iedzert? Varu piedāvāt svaigu ananasu sulu.

— Paldies, labprāt.

— Jūs droši vien vairs neturaties uz kājām.

— Tieši otrādi — esmu gluži apdullis no ilgās sēdēšanas lidmašīnās. Ir jauki atkal būt Havanā. Man šeit to mēr patīk.

Fērgusons ielēja no krūzes ananasu sulu un pasniedza glāzi Bredlijam. Tas jau pacēla glāzi pie lūpām, taču. ieraudzījis sulā peldam mazu mušiņu, nolika atpakaļ uz galda.

— Jums šeit ir daudz mušu.

— Jā, šinī gadalaikā tās kļūst mazliet apnicīgas. Es mācos ar tām sadzīvot. Ar moskītiem arī tīrais negals — vakaros sanāk iekšā veseli mākoņi.

— Pilns dzīvoklis ar mušām. Tas nav higiēniski, — Bredlijs teica. — Vai zarnu slimības vēl neesat dabūjis?

— Sad tad jau gadās, — Fērgusons atbildēja, viegli iesmiedamies. — Bet par to es daudz neuztraucos.

— Kas attiecas uz jūsu jaunajām ziņām — tās ir labākās, ko es kopš ilgiem gadiem esmu saņēmis, — sacīja Bredlijs. — Nakts bija tumša un gara, taču rīts jau aust. Un kāds jums likās dižais Spina, kad redzējāt viņu pats ">”sm acīm? Atceros, ka jūs jau agrāk gribējāt ar viņu iepazīties.

— Gluži parasts, — Fērgusons atteica. — Es vienmēr biju domājis, ka tāda mēroga slepkava arī izskatās pēc slepkavas, bet viņš ir gluži parasts vīrelis, turklāt vēl miesas kārību gūstā.

Bredlijs uzmeta viņam uzjautrinātu skatienu.

— Vecītis ir sieviešu cienītājs, vai ne? Neraugoties uz saviem solīdajiem gadiem. Bet mums ir svarīgāks kas cits — tas, ka viņš mēdz turēt vārdu. Ja viņš ir apsolījis, ka dos mums piecus miljonus, tad tā arī būs. Kolīdz mēs izpildīsim savas saistības, tūliņ saņemsim naudu.

— Vai jums neliekas dīvaini, ka uz noziedznieka solījumiem var vairāk paļauties nekā uz vidusmēra godīga pilsoņa solījumiem?

— Tā tas bieži mēdz būt. Spina un viņam līdzīgie ir sarežģīti cilvēki. Bet, lai nu kā, tiktāl viss ir gājis labi. Sīs operācijas pabeigšanu es gribu uzticēt jums. Nelaime tā, ka rītdien man jābūt atpakaļ Gvatemalā — uz tikšanos ar maniem azartspēļu brašuļiem. Ceru, ka spēsiet sekmīgi novest šo lietu līdz galam; es šeit visu jau esmu nokārtojis, tā ka jums nebūs pārāk daudz darba. Visi dokumenti jau sagatavoti, jums-atliek tikai aiznest tos uz muitu. Kad dabūsiet muitas atļauju, ejiet uz Kolumba kapsētu, sameklējiet uzraugu — starp citu, viņš ir mans paziņa — un iedodiet viņam pilnvaru un kapličas atslēgu. Visu pārējo izdarīs viņš, un viņš arī nogādās zārkus lidostā.

— Vai tad man nav jābūt klāt, kad tos iecels lidmašīnā?

— Tas nav vajadzīgs. Jo vienkāršāk viss notiks, jo labāk. Atdodiet tikai sargam vēstuli un atslēgu — un savu uzdevumu būsiet izpildījis.

— Vai mēs varam būt pilnīgi pārliecināti, ka muita šo kravu tik viegli izlaidīs cauri?

— Kāpēc ne? Nav taču nekā aizdomīga. Līķus sūta vai katru dienu — gan uz vienu, gan uz otru pusi. Pie mums štatos dzīvo apmēram divi miljoni kubiešu ģimeņu. Šiem ļaudīm ir īpaša attieksme pret mirušajiem — ja ģimene ir apmetusies kādā vietā uz pastāvīgu dzīvi un zina, ka Kubā vairs neatgriezīsies, tad, gluži dabiski, arī tēva un mātes mirstīgās atliekas ir jāatved un jānovieto kaut kur blakus. Un tie, kas no štatiem brauc atpakaļ uz Kubu, dara tāpat. Muitnieki jau nu neies lauzt vaļā vecus zārkus.

— Šķiet, ka mūsu palīdzība par šiem pieciem miljoniem nemaz tik liela nebūs.

— Jums taisnība, taču Spinam nav izvēles, — Bredlijs atbildēja. — Mēs esam vienīgie. Turklāt viņš zina, ka mes viņu nepiekrāpsim.

Bredlijs gribēja vēl šo to piebilst, lai pārliecinātu Fēr-' gusonu par operācijas vienkāršību un drošību, taču tai brīdī pamanīja pie kājas kaut ko sakustamies. Viņš ieskatījās vērīgāk: tas bija milzu tarakāns. Pacēlis kurpē ieauto kāju, viņš uzmanīgi tuvināja to tarakānam, cerēdams sa.-spiest kukaini tā, lai uz grīdas nepaliktu traips. Tarakāns nokrakšķēja, taču nebija beigts un ar izmisīgu dzīvības spēku metās bēgt, atstādams uz grīdas sārtu sliedi. Bred-lija kurpe vēlreiz nolaidās, un kukainis sašķīda. Blakus “ie krēsla kājām parādījās vēl viens tarakāns — vēl mil-īgāks, un Bredlijs metās tam pakaļ.

— Lūdzu, nedariet tā, Ronald, — Fērgusons aizrādīja. Bredlijs iesmējās kā atvainodamies, tad apsēdās un sa-

nieba lūpas; tarakāns tikmēr paskrēja viņam garām un pazuda zem kušetes.

— Piedodiet, — Bredlijs sacīja. — Es pavisam aizmirsu. Jūs esat budists, vai ne?

— Pilnīgi pareizi.

— Redziet, budistu es vienmēr iedomājos kaut kādā pašā tērpā, ar skūtu galvu. Jūs nemaz tā neizskatāties, Mistēr. Es redzu, ka jūs pat vairs nevalkājat sandales.

- Es nejūtu vajadzību reklamēt savu dvēšeles stāvokli, — Fērgusons atbildēja. Viņš bija domās norājis sevi par pēkšņo dusmu uzliesmojumu, viņa seja atkal bija rāma, un tajā rotājās tas pats vieglais pussmaids, kas Jredlijam vienmēr šķita tik muļķīgs. _

— Budists būdams, jūs pat tarakānu nedrīkstat noga-ināt, vai ne?

— Nē, to nedrīkst, — Fērgusons atteica ar atbruņojošu ārliecību. — Tāpēc ka šajā tarakānā var būt iemiesoju-ies, piemēram, mana vectēva dvēsele.

Bredlijs apspieda vēlēšanos atbildēt ar joku. Sis cilvēks iņa priekšā bija pati nopietnība.

— Kad jūs nupat to izdarījāt, man sametās nelabi, — ērgusons turpināja. — Man tas šķita kā iepriekšnolemtas ārtības izjaukšana. It kā jūs brīnišķīgi smalkā mehā-ismā būtu iemetis uzgriežņu atslēgu.

— Tas bija ļoti muļķīgi. Es nemaz neapdomāju, ko aru, — sacīja Bredlijs. — Mēs visi tiecamies pēc viena

un tā paša tālā ideāla, tikai katrs savādāk. Citu cilvēku reliģiskā pārliecība mani allaž ļoti interesē. Pat vairāk: tā mani saviļņo, ja ir patiesa. Ari tad, ja tā nav manējā. Attiecībā uz jums, Alistēr, man tomēr ir iebildumi: kopš esat pievērsies jaunajai ticībai, jūs ēdat kā cālis. Jums vairs nemaz nav gaļas uz kauliem.

Fērgusons pamāja, uztverdams to kā komplimentu.

— Mans svars ir atbilstošs manam augumam, varbūt tikai nedaudz mazāks, nekā vajag. Badošanās attīra smadzenes.

— Un novērš domas no miesas kārībām, vai ne?

— Zināmā mērā — jā. Un tas tikai nāk par labu.

— Nu, piedodiet man to tarakānu. Tātad jūs tagad esat pārliecināts budists, Alistēr, un nedrīkstat iznīcināt nevienu dzīvību. Zināt, tas izklausās taisni fantastiski. Kādreiz taču par jums runāja — tagad grūti tam ticēt, bet tā nudien bija — kā par vienu no spēcīgākajiem, rūdītākajiem jaunajiem darbiniekiem. Kad uzzināju, ka jūs interesējaties par šitām austrumu padarīšanām, tad domāju, ka jūs gribat nodarboties ar karatē vai ko tamlīdzīgu.

— Pašaizsardzības metožu apgūšana patiesi palīdzēja man pievērsties Austrumu filozofijai. Sākumā es kādu laiku nodarbojos ar džudo un zobenu cīņu, bet mana interese drīz novirzījās pa citu ceļu. Man tas šķiet dabiski.

— Sakiet — vai jums nesagādā grūtības pretruna starp jūsu personisko pārliecību un jūsu darba raksturu?

Fērgusons apdomāja šo jautājumu un atbildēja ļoti nopietni:

— Patlaban vairs ne. Agrāk varbūt sagādāja grūtības. Jāatzīst, ka šī problēma man kādu laiku bija visai mokoša.

— Bet tagad jūs beidzot esat panācis dvēseles līdzsvaru, vai ne?

— Laikam gan. Cik nu tas vispār iespējams.

— Kā jums tas izdevās, Alistēr?

— Tas ir pārāk sarežģīts un pārāk personiskas dabas jautājums, lai to tā varētu paskaidrot. Netīrumi ir visur, un ne vienmēr var izvairīties no saskarsmes ar tiem. Galvenais ir — neapgānīt dvēseli.

Bredlijs iesmējās.

— Nemaz īsti nesaprotu, kā man jūsu vārdi būtu jāuzņem. Es ļoti raizētos, ja jūsu jauniegūtā reliģiskā pārliecība mazinātu jūsu apņēmību profesijas pienākumu izpildē, — šādā gadījumā vienīgais atrisinājums varētu būt aiziešana no darba. Mūsu profesija prasa ziedošanos un tādu ticību, kas tuva reliģiskai. Ticību ticībā, kā es reizēm mēdzu sacīt.

— Es tam piekrītu, — teica Fērgusons. \

— Kam piekrītat — ka jums jāiet prom no darba?

— Jā.

— Tādā gadījumā — vai varat man apliecināt, ka esat. gatavs bez mazākās šaubīšanās novest līdz galam mūsu pasākumu?

Fērgusons saminstinājās; viņš juta, ka Bredlijs viņu vēro.

— Vai jūs to varat, Alistēr?

Meli viņu pazeminās, tie atsviedīs viņu tālu atpakaļ garajā ceļā, kas caur iemiesošanos daudzās dzīvās būtnēs ved uz atbrīvošanos un mūžīgo svētlaimi, taču nodomātā mērķa labad viņš bija gatavs izciest šo sodu.

— Domāju, ka jā, — viņš atbildēja.

— Līdz galam?

— Jā.

— Tas ir labi, man uzreiz palika vieglāk ap sirdi. Jūs mani nomierinājāt.

5

Spina piezvanīja Markam un, saklausījis viņa atturīgajā balsī šaubas, visiem spēkiem pūlējās tās izkliedēt.

— Paklau, Mark, zēns uzvedas prātīgi, nemaz vairs neklibo, piecērt skuķiem. Es aizvedu viņu pie ārsta uz pārbaudi, un ārsts apliecināja, ka viss pilnīgā kārtībā. Vikam vajag sākt. Viņam vajadzīga darbošanās, kāds pienākums, lai viņš justu, ka viņa dzīvei ir jēga. Protams, viens pats viņš to vēl nevar uzņemties. Vajadzīga droša roka, kas viņu vadītu. Es brauktu pats, bet — tu jau zini. Ja mēs to izdarītu un draugi saņemtu naudu, tad lieta būtu nokārtota. Tad viņi nopirktu visu, kas vajadzīgs.

— Un kas jādara man? — Marks apvaicājās.

— Es gribētu, lai tu viņu sagaidi Maiami lidostā. Viņš pateiks, uz kurieni jums pēc tam būs jābrauc. Vari nešaubīties — viss ies kā pa sviestu. Par to ir gādāts. No tā brīža, kad prece dosies ceļā, līdz brīdim, kad tu to saņemsi, viss ir sarunāts un nokārtots. Pēc tam atbildību

uzņemsies tu. Uz kurieni prece jānogādā, to es tev vēl nevaru pateikt, jo nezinu. Viks iedos tev telefona nu* muru, un, kad būsiet gatavi doties ceļā, tu piezvanīsi. Jebkāda neizdošanās ir izslēgta — ja nu vienīgi atgadās kas sevišķs, bet tāda iespēja ir viena no miljona.

— Vai naudu saņemu es? — Marka balss bija rāma un neizteiksmīga.

— Nē taču! Mūsu kopīgais paziņa dabūs šo naudu caur banku. Preces saņēmēji to nokārtos. Tev ne par ko nav jāraizējas. Atdod un brauc mājās. Pavisam vienkārši.

— Labi... Es viņu gaidīšu lidostā, — Marks noteica. — Vai ir vēl kas?

— Nē, šķiet, ka vairāk nekā nav. Varbūt vēl tikai neliels brīdinājums: Viks tagad gan ir kļuvis daudz mierīgāks, tāpēc es esmu pārliecināts, ka nekādu sarežģījumu nebūs, tomēr katram gadījumam pārbaudi, vai viņš nav paķēris līdzi šaujamo. Tu jau zini, kādi tie puikas ir. Pašlaik viņam ir viens lielgabals, tas viņam gan būs jāatstāj mājās, bet piesardzības jau nekad nav par dāudz. Uzmanies — viņš var nopirkt kādu spēlīti pa ceļam, Maiami vai kur citur, kamēr tu neesi klāt. Nekad neko nevar zināt.

— Nebēdājieties, — atbildēja Marks. — Es viņu neizlaidīšu no acīm.

— Kad pieķēru tevi ar to brūno skuķēnu, es sev teicu: «Tagad viss kārtībā.» Nu man ir skaidrs, ka tu atkal esi uz pekām, — Spina sacīja.

— Kad būšu atgriezies, gribētos viņu vēlreiz satikt. — Viktoram šķita, ka viņš darīs gudri, stiprinādams Spinas ticību savām atgūtajām spējām. — Cerams, ka viņa nebūs nekur aizklīdusi.

— Kur nu šī paliks! Sēdēs šeit un tevi gaidīs. Tikko būsi atpakaļ, tai pašā dienā pabraukāsimies ar jahtu. Kamēr tevis šeit nebūs, es patrenēšos šaušanā ar tavu pistoli.

— Galvenais — vajag to pareizi turēt, — Viktors teica, klusībā kautri lepodamies ar to, ka dod padomus dižajam Spinam. — Ar «policijas speciālo» var darīt brīnumus, ja tikai to pareizi tur rokā. Tai it kā jāsaaug ar roku. Mērķēt vajag tā, it kā rādītu ar pirkstu.

— Jā, es esmu vērojis, kā tu to turi. Tā it kā iegulst tev rokā, — sacīja Spina.

Viņi bija ceļā uz lidostu. Ar astoņdesmit jūdžu ātrumu stundā drāzdamies cauri kādam pielūžņotam ciematiņam, kam no visām pusēm mācās virsū džungļi, viņi ar mašīnas spārnu aizķēra kādu suni, — tas pat izlidoja cauri dzīvžogam. Viktors visu laiku turējās, ieķēries ar rokām lēdekļa malās.

Spina nojauta, ka sarunā ar Viktoru viņam ir izdevies Uzņemt pareizo toni, un viņa mironīgais smaids kļuva vēl mazliet platāks.

— Mašīna arī ir tikpat kā pistole, vai ne, Vik? Braucējam un mašīnai ir jāsaplūst kopā. It kā abi būtu viens vesels.

Paremā gluži negaidīti gadījās sastrēgums, un viņus plenča maskām līdzīgas nēģeru sejas. Pēc tam viņi sarauca vistu, un priekšējais stikls nošķīda ar asinīm, pina ieslēdza tīrītājus un samazināja ātrumu.

— Mēs tik un tā nokļūsim tur par agru, — viņš teica. Viktors juta, ka muskuļi atslābst un sažņaugtās dūres

itlaižas. Kopš piecām minūtēm viņa deniņi bija sākuši julsēt.

— Mums jāaprunājas, — Spina sacīja. — Marks ir edzīvojies nepatikšanās. Var gadīties, ka viņš to vēl ne-:ina, bet var gadīties arī, ka zina. Tev viņam kaut kas āpastāsta — vakar pa telefonu es nevarēju to pateikt. 3asaki viņam: man ir kļuvis zināms, ka viņu drīz izsauks sakarā ar Kobolda lietu. Viņš sapratīs, par ko ir runa. Kāda sieviete it kā esot viņu nodevusi.

— Jūs runājat par Endrjū Koboldu, vai ne?

— Nu protams, par Endrjū Koboldu. Par kuru gan citu. Par to zelli, kurš strādāja pie tava tēva. Runā, ka Viņu jau sen gribējuši novākt.

1 — Es visu laiku domāju, ka Koboldu novāca Marks.

— Tev nekas nav jādomā, — Spina atcirta. — Nekādu personisko spriedumu šai lietā tev nedrīkst būt. Tev jāzina vienīgi tas, ka FIB ir sācis darboties. Taisni brīnums,

Лко viņi visu laiku gaidīja. Varbūt gribēja Marku kaut kādi ļizmantot. Pasaki viņam manā vārdā, ka prātīgākais, ko wiņš var darīt, ir — laisties prom. Pasaki: tas ir vēl viens ■emesls, kāpēc mums vajag nostrādāt šo Kubas pasākumu. «Kuba jau nu viņu neizdos. Un vēl: iegaumē — ko Marks ■teiks, tas tev jādara. Viņš ir tavs šefs.

I — Skaidrs, Saiva.

I Spina pa logu paraudzījās debesīs. Caur lapām un te-ļlefon’a vadiem bija redzama saulē spīdoša lidmašīna, kas ■ bija atlidojusi no Maiami puses un, atstādama aiz sevis

pelēku dūmu grīsti, laidās lejup. Viņš mazliet nogaidīja, tad atkal pievērsās Viktoram.

•— Vai ir jautājumi?

— Tikai viens. Kāpēc mums tik tālu jābrauc šiem zārkiem pakaļ — uz Sedžbeju? Kāpēc tos uzreiz nevarēja atvest ar lidmašīnu tepat uz Biskeinu vai Fortloderdeilu, lai mums nebūtu stundām ilgi jākratās autobusā? Manuprāt, tas būs ļoti muļķīgi — vilkties ar tiem cauri visam štatam.

— Tam ir savi iemesli, — atteica Spina. — Tie, kas strādā ar narkotikām, pēdējā laikā jau baidās paši no savas ēnas. Atceries gadījumu pagājušajā rudenī, kad federālie^1 bija izsekojuši to kuģi, kas brauca no Francijas?

— Tas notika ar Ņūdžersijas sindikātu, vai ne?

— Mums tagad arī ir darīšana ar Ņūdžersijas sindikātu. Floridā viņiem ir filiāle. Trīs no viņu puišiem dabūja no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem, tāpēc nav brīnums, ka viņi ir kļuvuši piesardzīgi. Jūsu uzdevums ir noīrēt katafalku, ar ko aizvest zārkus līdz Fortpīrsai, tad piezvanīt viņiem un darīt to, ko viņi pavēlēs. Iespējams, ka jums divas vai trīs reizes liks mainīt maršrutu. Es domāju, ka tieši tā arī būs. Gan jau viņiem būs izstrādāta sistēma, kā izvairīties no iekrišanas, ja tu gadījumā izdarītu kādu muļķību.

— Nekādu muļķību nebūs, — sacīja Viktors.

— Es arī tā ceru, Vikiņ. Mēs visi tā ceram.

Spina nospieda akseleratoru. Antigvas zaļums palika aiz muguras, un priekšā parādījās brūna tuksneša strēle, kuras vidū mirdzošā «Pan American» lidmašīna gaidīja savus pasažierus.

6

Maiami lidostā Markam pateica, ka dons Vinčente lūdzis viņam piezvanīt.

— Paldies dievam, ka Terēza zināja, kur tevi meklēt. Saņemies, Marko, man ir sliktas ziņas. Šodien nogalināts tavs brālis. Man kāds cilvēks nupat piezvanīja no Pa-lermo.

' Federālais narkomānijas apkarošanas birojs (red. piez.).

— Paolo.,, Jūs teicāt — Paolo nogalināts?

— Tā ir.

Telefona automāta lietošanas noteikumi, kas atradās tieši Marka acu priekšā, piepeši kļuva par nesakarīgu Vārdu kaleidoskopu, kura vidū izcēlās viens vienīgs itāliešu vārds: timballo^15. Timballo, viņš izlasīja. Kāpēc tim-pāni? Vārds izgaisa, tā vietā atkal parādījās haotiski angļu teikumi. Sīkais dons Vinčente kaut ko vervelēja lezgalīgā tālumā. Marks piespieda klausuli pie auss.

— Don Vinčente, es nekā nesaprotu. Kas īsti noticis?

— Es teicu, mašīnā bija ielikta bumba, un tā uzsprāga {aisā.

— Un Paolo uzsprāga gaisā kopā ar mašīnu?

, — Jā, uzsprāga gaisā kopā ar mašīnu, — dons Vinčente atbildēja, sevišķi skaļi un skaidri izrunādams katru vārdu, in viņa svinīgi nopietnajā balsī uz mirkli ieskanējās neiecietība. — Sprāgstvielas lādiņš bijis ļoti liels, mašīnas jabali izsvaidīti uz visām pusēm simt metru attālumā.

— Varbūt tā ir kļūda. Tai apvidū vēl dzīvo vismaz liecpadsmit, divdesmit Ričones. Varbūt viņi gribēja noga-ināt kādu citu.

— Nu nē. Viņiem bija vajadzīgs tieši tavs brālis, kuram piederēja garāža. Viņu nogalināja šorīt, ja gribi zināt īrecīzi — dažas minūtes pēc septiņiem. Tavs brālītis ir lagalam, un tur nu nekā nevar darīt.

Kādu mirkli neticība Marka apziņā cīnījās pretī traģēdijai. Tad neticība sabruka.

— Viņš taču bija tik kluss, mierīgs cilvēks... Nekad neiepinās nekādās lietās, — Marks sacīja.

— Viņš nē. Toties kāds cits bija iepinies. Viņi gaidīja Ilgi.

—- Vai viņš mirdams kaut ko teica? Vai mācītājs bija atnācis?

— Es tev jau trešo reizi atkārtoju: mašīna un Paolo bija izsvaidīti pa visu ielu. Viņš ir miris, Mark, un tur ■neko nevar līdzēt. Ar to tev ir jāsamierinās.

Marks juta uzplūstam skaudras zaudējuma sāpes. It iā viņam būtu nogriezta kāja vai roka un tās vietā būtu fcalikusi asiņojoša rēta, kas vienmēr atgādinās nežēlīgo bārestību. — Vismaz nemocījās, — viņš nomurmināja, it ļkā sevi mierinādams.

— Ko tu teici?

— Paolo bija tik labs. Es teicu — viņš vismaz nemocījās.

— Skaidrs, ka viņš nemocījās. Ja tevi vienā mirklī uzsper gaisā — kas nu tur par mokām.

— Piedodiet, don Vinčente. Es pats nezinu, ko runāju. Saprotiet — kad tētis nomira, Paolo mums visiem bija tēva vietā. Man laikam būtu vieglāk ap sirdi, ja es būtu varējis no viņa atvadīties.

— Zinu, Mark. Paklau, man ir kāds priekšlikums. Es sazinājos ar turieni; tu varētu aizbraukt uz bērēm, ja gribētu, — es to nokārtotu.

— Man jābrauc — lai notiek kas notikdams.

— Nekam nav jānotiek, un nekas nenotiks. Es aprunājos ar kādu cilvēku, un viņš teica, ka tā lieta var iet. Bēres atliks līdz tavai atbraukšanai. Tu atbrauksi uz vienu dienu un tūliņ dosies atpakaļ. Tas būs pamiers — viņi izliksies tevi neredzam. Tevi kāds sagaidīs un būs ar tevi kopā visu laiku, kamēr tu tur uzturēsies. Bet, ja tu aizkavēsies ilgāk par divdesmit Četrām stundām, tevi atsūtīs atpakaļ zārkā.

— Es braukšu tūlīt — ar pirmo lidmašīnu. Paldies jums, don Vinčente.

— Nav par ko pateikties. Tu esi manas ģimenes loceklis, Marko, un tavas bēdas ir manas bēdas. Palīdzu tev kā spēdams. Es tūlīt zvanīšu uz Palermo, lai viņi zina, ka tu ieradīsies. Kā tu domā — cik ilgā laikā tu varētu tur tikt?

— Nezinu. Atkarībā no tā, kā veiksies ar pārsēšanos. Septiņpadsmit astoņpadsmit stundas jau paies, ne mazāk.

— Viņi tevi gaidīs, — dons Vinčente solīja.

Pēc stundas Marks sagaidīja Viktoru, kas ieradās ar Antigvas lidmašīnu; viņi aizgāja uz lidostas restorānu un apsēdās kādā tukšā stūrī. Viktora rokasspiediens bija ciešs un gaita — mundra, taču centīgā optimisma izteiksme viņa sejā reizēm it kā dubultojās un aiz tās pavīdēja izmisuma spokainā ēna.

— Es tā priecājos, ka mēs atkal satiekamies, Mark, goda vārds!

— Es arī ļoti priecājos. Tu izskaties vareni.

— Tā es arī jūtos! — Viktors teica un plati pasmaidīja. Viņš bija iemācījies smaidīt, lai slēptu nervozitāti un sa-ulsumu, taču smaids iznāca nedabisks, it kā mazliet eprātīgs.

— Vai Antigvā bija labi?

— Kolosāli! Saule, jūra, visādi dzērieni, dāmas — ko ikai sirds kāro.

— Jā, esmu dzirdējis, ka tur esot jauki, — Marks at-ildēja. — Tu esi skaisti iededzis.

Viktora āda patiešām bija lieliskā bronzas krāsā, taču azās, bālās rētas pret tumsnējo iedegumu bija kļuvušas vēl redzamākas.

— Visu laiku brīvā dabā. Ja var tā dzīvot, tad visas epatikšanas aizmirstas. Dzīvo tikai savam priekam!

— Nav slikti, ja tā var, — Marks sacīja. — Un kā klā-as Salvam?

— Lustējas dienu un nakti. Vai zini, es tev teikšu — am vecītim gan ir iekšā! — Smaidi plaiksnīja Viktora ejā, taču tais īsajos mirkļos, kad viņš nesmaidīja, vtā zskatījās drūma un nomākta.

— Tur nu tev taisnība. — Marks jau bija pilnīgi sa-aldījies, kā imperators sēdēja aukstasinības tronī. Vies-īle bavāriešu tērpā atnāca ar pasūtītajiem dzērieniem, un iņš tai laipni pamāja.

— Kā iet Terēzai un bērniem? — Viktors jautāja.

— Labi.

— Tev ir lieliski sīkie. Jautri kā divi šuneļi. Bija tra-oti jauki pie tevis padzīvot, Mark. Goda vārds.

— Mēs priecājāmies, ka tu dzīvo pie mums, Vik. Tagad ērni par tevi vien runā.

Iestājās klusums. Viktoram virs galvas karājās pulkste-is, tā minūšu rādītājs pārlēca uz 13.45. Četrpadsmitos trīsdesmit Markam bija jāiet.

— Un tā nu mēs atkal esam abi kopā un gatavi ķerties ie darba, — Viktors sacīja. — Vai zini, Mark, tas patie-ām ir kolosāli, ka es strādāšu kopā ar tevi! Tāda sajūta, a vismaz reizi mūžā no manis būs kāds labums. Kad ēs sākam?

Marks iebēra kafijas tasē karotīti cukura un kādu brīdi о maisīja.

— Neņem ļaunā, Vik, bet plāni ir nedaudz mainīju-ies, — viņš beidzot teica. — Mums jāaprunājas.

Viktors it kā atskurba, un viņa seja kļuva skadrāka.

— Ak dievs! Kas noticis, Mark?

— Es tikko dabūju zināt, ka nogalināts mans brālis Paolo.

— Ko? Paolo nogalināts? Nevar būt!

— Diemžēl tā ir gan. Nogalināts Sicīlijā. Tavs tēvs man nupat zvanīja. Rītdien būs bēres, un man ir jābrauc.

Gluži satriekts, Viktors raudzījās Markam sejā, taču tā bija tikpat mierīga kā vienmēr.

— Ak dievs, Mark, es to nespēju aptvert! Tavs brālis ir miris, un tu sēdi te un runā ar mani, it kā nekas nebūtu noticis. Vai viņš patiešām nogalināts?

— Viņam mašīnā bija ielikta bumba. Man jāstāsta tev vairāk, nekā vajadzētu, citādi tu nekā nesapratīsi. Sicīlijā es sanīdos ar dažiem ļaudīm, un viņi desmit gadus gaidīja, lai atriebtos — kā jau tas mēdz būt. Man viņi nevarēja tikt klāt, tāpēc nogalināja manu brāli. Un tāpēc man ir jābrauc. Man ļoti negribas pamest tevi vienu, bet tu taču saproti, kā ir iznācis. Rītdien vajadzētu aprakt mani, nevis Paolo, un es nevaru pieļaut, ka manis tur nebūs, kad viņu guldīs kapā.

— Nu protams, Mark. Ja tu zinātu, kā es tev jūtu līdzi. Paolo ir bijis brīnišķīgs cilvēks. Terēza runāja par viņu vienā runāšanā. Man šķiet, viņa tāpat mīlēja Paolo kā jūs visi.

— Viņš mums bija ļoti tuvs, — Marks sacīja. — Vairāk tēvs nekā brālis. Tu jau zini — viņš divus gadus nodzīvoja pie angļiem karagūstekņu nometnē, un, kad viņu atlaida mājās, no viņa bija palikuši tikai kauli un āda. Mūs audzinādams, viņš pat neapprecējās. Nebija jau arī tik daudz ēdamā, lai viņš varētu uzturēt vēl sievu un bērnus.

— Terēza man stāstīja. Viņa dievināja Paolo.

— Mēs visi viņu dievinājām. Viņš bija sevišķs cilvēks, — Marks atteica.

Brāļa tēls, ko Marka atmiņa bija glabājusi mazliet neskaidru, izplūdušu lēnīgas labdarības miglā, tagad bija ieguvis asākas līnijas. Šo dzīves laikā neievērojamo cilvēku nāve piepeši bija pacēlusi citiem pāri. Marks zināja — Kampamāro ciema ļaudis vendetas upuri allaž pieminēs ar godbijību, tāpat kā piemin tos, kas pastrādājuši briesmīgus noziegumus vai darījuši neparasti labus darbus. Un īslaicīgā līdzjūtībā sacīs: quella benedetta anima — svētītā dvēsele! Upura seja, lai cik muļķīga bijusi, ļaužu atmiņā iegūs cieņas pilnu, svinīgu izteiksmi kā svētajiem, kas uzgleznoti uz katakombu sienām.

— Lai Romā es paspētu uz Palermo reisu, man tūlīt —

nPc pusstundas jābrauc, — Marks sacīja. — Saiva man teica, ka viss jau esot izplānots. Vai tu zini, kas jādara?

— Nekas sevišķs. Ir norunāts, ka mēs aizbrauksim uz Sedžbeju un apbedīšanas birojā paņemsim preci — tā atvesta no Kubas trīs zārkos. Tur nav nekā sarežģīta. Autobuss no šejienes uz Sedžbeju iet ik pēc divām stundām. Vujag tikai noīrēt katafalku un aizvest zārkus prom. Man Ir iedots telefona numurs — kad būsim gatavi izbraukt no Sedžbejas, man jāpiezvana.

— Un cik ilgs laiks ir mūsu rīcībā? Mani interesē — vai mēs varam šo braucienu atlikt, kamēr es atgriezīšos no Sicīlijas?

— Saiva teica, ka prece esot jānogādā saņēmējiem trīs dienās.

— Tas ir labi. Es esmu izpētījis lidmašīnu sarakstus un, Ja viss ies gludi, pēc divām dienām varu būt atpakaļ.

— Un ko lai es tagad daru, Mark? — Viktors apvaicājās.

— Noīrē lidostas viesnīcā numuru, dzīvo tur un gaidi mani. — Marks paraudzījās augšup uz pulksteni. — Tagad Ir pirmdiena, pulkstenis divi. Ja es trešdien četros nebūšu atpakaļ, tev vajadzēs to visu paveikt vienam pašam. Kā lev šķiet, vai spēsi?

— Es to izdarīšu, Mark, neraizējies. Viss būs kārtībā.

— Zinu. Es gan gribētu būt šeit un tev palīdzēt, tāpēc katrā ziņā centīšos tikt laikus atpakaļ, bet, ja nu man tas neizdodas, — esmu pārliecināts, ka mēs ar Saivu varam uz tevi paļauties.

Pēc brīža skaļrunis paziņoja, ka sākas pasažieru iekāpšana lidmašīnā, ar kuru Markam bija jābrauc. Pie barjeras Marks un Viktors paspieda viens otram roku un apskāvās.

— Uz drīzu redzēšanos, — Marks sacīja. — Ja es gadījumā netieku atpakaļ, tad atceries — dari visu prātīgi un, lai notiek kas notikdams, neuztraucies. Galva tev ir laba, tāpēc — domā ar galvu.

7

Garajā lidojumā no Ņujorkas uz Romu pāri Atlantijai Marks pieņēma lēmumu. Sā brauciena laikā viņš centīsies Izmantot jebkuru iespēju kaut kādi nokārtot savu atgrie-sanos dzimtenē. Pie dona Vinčentes darba vairs nebija, tāpēc dzīve Jaunanglijā šķita zaudējam perspektīvu. Viņam nebija ne īpaša talanta, ne patikas nodarboties ar sīkām mahinācijām nekustamu īpašumu tirdzniecības jomā, turklāt viņš juta, ka jaunā dzīvesveida ietekmē pamazām izirst viņa ģimene. Dons Vinčente gan bija ieminējies par saviem Kubas plāniem — vērodams, kā Marks uz to reaģēs, — taču Marka sākotnējais entuziasms bija noplacis.

«Pat ja mēs gribētu palikt Solsberijā, Marko, — šeit mums nav nākotnes. Grubčeku vairs otrreiz neievēlēs, un, tikko viņš būs projām, tas kretīns Veismanis atkal grūdīs mums sprunguļus riteņos. Jau tagad no viņiem visiem nav nekādas jēgas. Jāskatās patiesībai acīs: ja visādi imigrantu salašņas var izdarīties ar mums, kā patīk, tas nozīmē, ka laiki mainījušies. Vārdu sakot, es gribēju tev jautāt: vai tev pašam jau ir kaut kādi nodomi?»

«Šķiet, ka vēl nav.»

«Tādā gadījumā tev vajadzētu vismaz padomāt par šo Kubas plānu. Mēs zinām, ka tas ir simtprocentīgi drošs — mūsu cilvēks Kubā par to galvo. Es runāju par Bredliju. Tu taču viņu pazīsti vēl labāk nekā es. Pirms pāris gadiem es viņam palīdzēju, un kopš tā laika mēs turamies kopā. Starp citu — viņš bija tas, kurš pateica man par Koboldu.»

«Bredlijs man uzdzen drebuļus,» Marks sacīja. «Viņš man ir instinktīvi pretīgs.»

«Man arī viņš uzdzen drebuļus, bet ņem vērā, ka viņš mums var noderēt. Jaunā valdība nupat vēl tikai saņem grožus savās rokās, un patlaban ir īstais brīdis to gāzt. Kubā man ir ieguldīti trīsdesmit miljoni, un šķiet, ka vismaz daļu no tiem es dabūšu atpakaļ.»

«Jūs tos visus dabūsiet atpakaļ. Kubā jums ir daudz draugu, kas jums palīdz. Vairumu no tiem jūs pat nepazīstat.»

«Tad kāpēc tu nevarētu strādāt kopā ar mums? Visa vecā komanda atkal būtu kopā!» Enerģijas un cerību uzplūdā dona Vinčentes citkārt vaska dzeltenie vaigi sa-sārta, mazās, apsarkušās ačeles iemirdzējās. «Nu, ko tu par to saki, Marko? Kādas ir tavas domas?»

«Man jāaprunājas ar sievu, don Vinčente. Bērni, skolas — tas nebūs tik vienkārši. Un diezin vai Terēza gribēs atkal mainīt dzīvesvietu. Ja viņa piekristu, nebūtu slikti.

Bet jūs jau zināt, kādas tās sievietes ir — pieķērušās savām mājām.»

«Tomēr padomā gan, Marko. Ja nolemsi strādāt pie mums, tad zini, ka mēs tevi gaidām.»

Romā izrādījās, ka lidmašīnu saraksts ir grozīts, turklāt Palermo reiss tika atlikts uz trim stundām, un tā Marks ieradās Sicīlijā tikai otrdien, desmitos no rīta.

Viss bija pārmainījies. Pēc daudzajiem prombūtnes gadiem svešādas šķita ne vien dzimtās -ainavas, ko tagad izroboja milzīgas celtnes, — izrādījās, ka pat savu novadnieku izskats Markam bija aizmirsies; vīrieši šķita gaužām maza auguma, tie tekalēja kā krabji pa lidostas spoži mirdzošajām telpām, un sieviešu sejas, agrāk tik skaidras un mierīgas, tagad likās tukšas un apātiskas.

Viņu sagaidīja sīks, eleganti ģērbies vīriņš — tumši iededzis, ar melnu cigāru plāno lūpu kaktiņā. Viņš sagrāba Marka roku un sparīgi to pakratīja, un zem viņa saulesbrillēm salēcās gaismas aplīši.

— Apsveicu ar ierašanos! Mani sauc Džo Foska.

— Loti priecājos, Džo.

— Cik patīkami, ka atkal varēšu parunāt angliski, — Džo sacīja.

— Vai jūs esat bijis štatos? — Marks pieklājīgi apvaicājās.

— Vai zināt Ņujorkā austrumu sešdesmit devīto ielu? Tur es nodzīvoju astoņus gadus. Pēc tam man Bruklinā bija itāliešu totalizators. Mani izdzina ārā reizē ar Spinu. Mēs abi kopā atbraucām šurp. Tagad atkal nīkstu savā Kastelnuovo. — Viņš savieba seju. — Iztikai jau sanāk.

Lidostas automašīnu stāvvietā gaidīja sarkana «Alfa-Romeo». Viņi iekāpa, un Foska iedarbināja motoru.

— Kurp tagad? — Marks jautāja.

— Man jāaizved jūs uz Kampamāro, jāpaliek tur kopā nr jums, kamēr bēru ceremonija beigsies, un tad jāatved jūs uz šejieni atpaka],

— Es gribētu aizbraukt uz Pjopo pie sievasmātes, — Marks iebilda. — Turklāt man ir radinieki Kaltanisetā un Sanstefāno — tos es arī gribētu apciemot.

— Nekā nebija, — atteica Foska. — Jūsu gaitām visu lnikņ sekos un, tiklīdz sadomāsiet kaut ko darīt uz savu galvu, jūs tūlīt nokniebs.

— Каш jūs kalpojat? Kādam ar uzvārdu Džentīle, vai varbūt esat šīs ģimenes draugs?

— Es nevienam nekalpoju. Būdams labvēlīgi noskaņots, es jums palīdzu, tāpat kā, ceru, jūs kādreiz palīdzēsiet man. Es tikai negribētu nokļūt krustugunīs, ja jus gadījumā sadomātu izstrādāt kādu joku.

— Varbūt jūs varētu aizvest mani pie dona K-? Tas būs pavisam neliels līkums.

— Viņš jau divas dienas guļ gultā — vakar viņam atkal bija sirdslēkme. Viņš nevarēs jūs pieņemt.

— Vai jūs pazīstat Taljaferri?

— Pazinu. Pagājušā gada jūnijā nomira. Jums laikam pārtrūkuši sakari. Tā iet, kad aizbrauc projām.

— Un kā ir ar Krespi? Es domāju to kristīgo demokrātu kandidātu, ko ievēlēja no Kaltanisetas. Viņš ir mans brālēns.

— Nu, ta jau ir cita runa. Stāsta, ka viņu drīz iecelšot par ministru. Bet viņš jau pa lielākai daļai uzturas Romā.

— Man vajadzīgs melns uzvalks, — Marks sacīja.

— Labi. Pilsētā nopirksim.

Viņi iegriezās lēto veikaliņu ielā aiz Jaunās Marijas baznīcas un apstājās pie gatavu apģērbu pārdotavas. Gatavus uzvalkus Palermo pirka tikai vienkāršie strādnieki, un šo uzvalku piegriezums bija tāds, ka piešķīra valkātājam pieticīgu, gandrīz vai pazemīgu izskatu. Taču sēru uzvalki izcēlās ar zināmu eleganci. Tas bija saprotami — svinīgākais notikums nabaga ļaužu dzīvē taču ir kāda tuvinieka aiziešana. Žakete, kuru Marks uzlaikoja, — ar cieši pieguļošu jostasvietu, platiem atlokiem un polsterētiem pleciem — būtu darījusi godu pat admirālim. Palūkojies uz savu attēlu plankumainajā spogulī, Marks secināja, ka sēras viņam piestāv. Aizmugurē Foska bārstīja slavinājumus. Kāds maza auguma klusējošs vīrietis, kas tūlīt pēc viņiem bija ienācis veikalā, aplūkoja lētās kaklasaites uz grozāmā turētāja, taču pārdevēju nemaz nelikās redzam, lai gan tas piegāja viņam klāt. Kad Marks un Foska bija atstājuši veikalu, viņš kādu brīdi vēl pakavējās, tad sekoja tiem.

Augošais nemiers lika Markam koncentrēties. Viņš atcerējās kādu telefona numuru savā piezīmju grāmatiņā.

— Vai piezvanīt es drīkstu?

— Lūdzu! Ja tikai tas notiek manā klātbūtnē.

Viņi iegriezās tuvākajā bārā, Marks nopirka žetonu, iegāja telefona kabīnē un uzgrieza Palermo numuru. Atbildēja kāda sieviete.

— C’ē l’avvocato Crespi?1

— Vuol’ parlare con l’Honorevole?[16] [17] — sievietes balss bija nosodoša.

— L’Honorevole. Si. Scusi tanta. Mi sono dimenticato,[18] [19]

Pēc tam klausulē atskanēja nepacietīga vīrieša balss:

— Pronto. Chi parla?*

— Džovanni, tas esmu es, Marko. Tavs brālēns Ričone. Katram gadījumam runāšu angliski, varbūt mūs noklausās.

— Marko! Kā es priecājos, dzirdot tavu balsi! Ilgi neesam satikušies, vai ne? Veselus desmit gadus. Kad mēs redzēsimies?

Markam nemaz negribējās ticēt, ka viņa sarunas biedrs pirms desmit gadiem bijis izstīdzējis, stostīgs seminārists, kas bija sadūšojies pamest teoloģiju un pievērsties tiesību zinātnēm.

— Paklau, Džovanni, es esmu atbraucis uz pavisam neilgu laiku, un apstākļi ir diezgan sarežģīti. Es gribētu tevi satikt. Tu jau zini — Paolo ir miris. Vai bērēs tu ieradīsies? Tādā gadījumā mēs varētu satikties tur. Man vajadzīga tava palīdzība.

— Es pat nezinu, ko teikt, Marko. Vārdos nav izsakāms, kā tas mani satrieca. Es lasīju par Paolo avīzē; man bezgala žēl, ka nevarēšu no viņa pēdējo reizi atvadīties. Viņš bija lielisks cilvēks, un viņa nāve man ir personiska traģēdija. Un bēres tieši šodien! Tu jau būsi dzirdējis — Kaltanisetas iedzīvotāji mani ievēlēja par savu deputātu, mana dzīve tagad vairs nepieder man pašam. Taisnību sakot, tev ir laimējies, ka mani sazvanīji. Vakardien atbraucu no Romas un rīt atkal braukšu atpakaļ, un pirms tam man vēl jāuzstājas trīs sapulcēs.

— Tad jau tu būsi ļoti aizņemts. Nu skaidrs. Mums droši vien nebūs laika satikties.

— Lai cik bēdīgi, bet tā patiešām ir. Mani jau gaida taksometrs, citādi es lūgtu tevi atbraukt šurp.

— Nekas, nekas. Es saprotu. Tev daudz darīšanu.

— Cik žēl, es tik ļoti gribēju satikt tevi, Marko! Paklau, bet varbūt atpakaļceļā tu varētu mazliet uzkavēties Romā? Es labprāt tevi uzņemtu un parādītu pilsētu.

— Es esmu atbraucis tikai uz vienu dienu. Šovakar man jālido atpakaļ.

— Kā mums gan neveicas, Marko! Bet ko lai daral Katrā ziņā mana adrese tev ir. Romā tev jāgriežas deputātu palātā. Atliek tikai cerēt, ka drīz satiksimies. Tevis dēļ es jebkurā laikā esmu gatavs darīt visu iespējamo. Ņem vērā — visu iespējamo.

Kad viņi atkal sēdēja mašīnā, Foska teica, it kā lasīdams Viņa domas:

— Šķiet, ka jūsu akcijas ir stipri kritušās. Jūtu līdzi. Es pats esmu to piedzīvojis. Kad atbraucu no štatiem, neviens pat nospļauties uz manu pusi negribēja. Un man taču nebija piedevām vēl jācīnās ar Džentīles kompāniju.

Tagad viņi brauca cauri nomalei; tālumā aiz melni sudrabotiem jaunu rūpnīcu korpusiem pacēlās Ročella. Pie luksofora viņu «Alfa-Romeo» motora rēkoņa pieklusa, un to nomainīja griezīga sirēnas gaudošana.

— Es šo to uzzināju par jūsu gadījumu, un tas mani ieinteresēja, — sacīja Foska. — Cik saprotu, jums bija daudz atbalstītāju, tikai jums neizdevās izcīnīt šo cīņu līdz galam. Tikko jūs aizmukāt, visa organizācija sagruva kā kāršu namiņš. Tie divi puiši, kas strādāja ar jums Kaltanisetā, — Sardi un Lobrano, ja nemaldos, tādi patīkami zēni — nenoturējās pat mēnesi. Aizgāja pie Pētera. Matta bija tik gudrs, ka pārsviedās Džentīles pusē. Pret Džordāno safabricēja lietu, un viņam piesprieda piecus gadus. Dons K. bija spiests pieslieties Džentīlem, jo citādi viņš mums, visiem jaunatnācējiem, nespētu pretoties.

— Vai jūs pazināt manu brāli? — Marks viņam jautāja.

— Pāris reižu ņēmu pie viņa benzīnu, bet viņu pašu neatceros redzējis. Ja jau jūs bijāt aizbraucis, tad viņam agrāk vai vēlāk, vienalga, bija jāmirst. Tas ir pats par sevi saprotams. Viņš laikam nebija saistīts ne ar vienu grupējumu. Viņam varēja tikt klāt, kad vien gribēja.

— Un kas dabūja viņa garāžu?

— Kāds no Džentīles galvu griezējiem. Drīz uzzināsiet, bet kas jums no tā par labumu? To nostūri, uz kuru mēs braucam, civilizācija vēl nav sasniegusi. Tur dzīvo pagātnē.

Pagriezienā Marks atskatījās: no tālienes Palermo atgādināja sadrupušu zobu rindu apvāršņa žoklī. Visas lielās

pārmaiņas bija skārušas tikai pilsētas — aiz pilsētu robežām mainījās vienīgi gadalaiki. Saules izdedzinātie lauki bija pelēki un graudaini kā veca kinolente. Sīkajos zemes ielāpiņos starp akmeņu grēdām vērši vilka arklus. Un zemnieki, kas raudzījās uz mašīnu no savām būdām, šķita kā apstulbuši no necilvēcīgā darba.

— Tagad pie mums ir pavisam klusi, — Foska turpināja. — Bet tad, kad es atbraucu no štatiem, šeit bija izcēlies pilsoņu karš, un tas ilga piecus gadus. Jaunajiem gāja grūti. Lielākā daļa no mums turējās pie Džonija La Barberas, bet pēc tam, kad abi brāļi" uzsprāga gaisā, mūsējos sāka likvidēt citu pēc cita, ne lūgšanu neļāva noskaitīt. Nezinu, kurš novāca La Barberas, bet katrā ziņā viņš ieviesa pie mums jaunu modi. Tagad, ja kādu vajag novākt, tas vienmēr uzlido gaisā ar mašīnu.

Neizturams rūgtums sakāpa Markam kaklā. Viņš norija siekalas. — Ātra nāve, bez mokām, — viņš noteica.

Kampamāro tik tikko varēja pazīt. Par pēckara gadu spekulācijā un sīkās blēdībās sarausto naudu cieminieki bija ieviesuši šeit tik daudz bezgaumības, cik vien varējuši atļauties. Ciema vidū bija uzsākta laukuma ierīkošana, «lai būtu kā pilsētā», taču darbi bija pamesti pusceļā, tranšeju bedrēm līdzīgie neaizbērtie grāvji liecināja, ka paredzētās caurules tā arī nav ieliktas; klajumu rotāja četri cementa soli, baseins, pilns ar zaļām gļotām, un publiskā ateja, kur vēl joprojām nebija ievilkts ūdensvads. Krēslainajā krodziņā, kur ciema veči, Marku pagodinādami, bija aicinājuši viņu spēlēt kārtis, tagad dārdēja mūzikas automāts un zem pepsikolas reklāmas uz ķebļiem tupēja jauna paaudze, ko Marks nepazina. Vecie vīri, starp tiem arī mācītājs un dons Karlo Manja, bija padzīti no šejienes — mūža galu tie gaidīja vientulībā, prom no ļaužu acīm. Muižnieka pamuļķā meita, kas Markam reiz bija tikusi piedāvāta, tagad bija apprecējusies un laidusi pasaulē daudz debīlu bērnu, bet daiļās jaunavas, ko Marks bija sapņojis iegūt, bija pārvērtušās par tumšās drānās tērptām sievām. Ciema mājas visas bija atjauninātas ar izdedžu blokiem un izskatījās vienādas, un Marks vairs nevarēja pazīt to, kurā mauri viņu bija ievilkuši, lai pazemotu un mocītu, un vairs nezināja arī, kuram kāpostlau-^ kam tie bija novēlējuši savus auglīgos trūdus. Tikai kalni bija jādi paši, kādus viņš tos atcerējās, — līdzīgi mirdzošām'akmenssāls kaudzēm zem bāli zilām debesīm.

Paolo bija uzbūvējis savu garāžu blakus mājai, un sprādziens, kas bija noticis brīdī, kad viņš bija iesēdies mašīnā un ieslēdzis aizdedzi (kāds bija viņu izsaucis pa telefonu), bija nodarījis briesmīgus postījumus. Starp abiem sadegušajiem benzīna sūkņiem atradās bezveidīga izlocījušos metāla gabalu kaudze, tai virsū bija uzlikti divi riteņi, radiators, buferis un numurzīme, ko kaimiņi pēc sprādziena bija atraduši savos pagalmos un uz jumtiem. Kaudzes pakājē bija piesliets liels dzelteno kallu vainags. Māja bija melni nokvēpusi un lidojošo metāla šķembu sitienu izrobota. Vienīgais pirmā stāva logs bija aizslēģots, balkons izrotāts ar palmu zariem un kreppapīru; no platām, melnām atlasa lentēm uz sienas bija izveidots krusts, uz kura ar baltu bija uzrakstīts Paolo vārds, — radās iespaids, ka nāve šo māju ir aizzīmogojusi.

— Dons K. ļāva sarīkot tik lepnas bēres, cik nu vien

iespējams, — Foska sacīja. — Mēs dabūjām tīkkoka zārku. To vairs netaisīs vaļā, mēs to aiznaglojām. Jūs jau droši vien zināt, kāpēc.

Marks zināja. Šādiem traģiskiem gadījumiem, kad no nelaimīgā nekas nebija palicis pāri, kāda Palermo firma pārdeva speciālus manekenus; manekenu ielika zārkā, tērptu nelaiķa vislabākajā uzvalkā, un seju apklāja ar nelaiķa pēdējo gadu palielinātu fotogrāfiju. Zārku tad bērēs parasti neatvēra.

— Ir sadabūts ap tūkstoš kallu un trīs raudātājas, — turpināja Foska. — Ar raudātājām tagadējos laikos nav tik vienkārši. Uz tik tālu nomali viņas brauc tikai tad, ja aizved ar vieglo mašīnu un apsola pusdienas ar trim ēdieniem. Izbraukājāmies krustām šķērsām, kamēr viņas dabūjām.

Marks izkāpa no mašīnas un palūkojās apkārt. Māju logos melnēja nekustīgi sieviešu stāvi; priekšā, ciema galā, gaidīja vecs katafalks un tam blakus — zārka nesēji un trīs profesionāles, ko Foska bija nolīdzis, lai tās vaimanātu un plēstu sev drēbes. Šādu dramatisku izrādi lauciniekam gadījās redzēt labi ja vienu divas reizes mūžā, un tradīcija prasīja, lai tās ceremonija tiktu ievērota jo precīzi,— daudzās darbojošās personas izpildīja katra savu lomu, un galvenajā lomā šoreiz bija Marks. Viņš zināja — visiem bēriniekiem ir jāizturas tā, it kā nelaiķis būtu miris dabiskā nāvē. Tikai savas pēdējās deklamācijas beigās viena no profesionālajām raudātājām paziņos, ka viņš nogalināts aiz asinsatriebības.

Ciema ievērojamākie vīri barā panācās uz priekšu, lai paspiestu Marka roku un nomurminātu līdzjūtības vārdus. Traģēdija bija padarījusi viņu par izcilu personu. Pirmais viņu piesavinājās sīks mācītājs ar putna knābim līdzīgu degunu, mācītājam sekoja jauns skolotājs — inteliģents, acīmredzot cēlu centienu pārpilns, tad cementa fabrikas īpašnieks, tad kāds organizācijas biedrs ar sejas vaibstiem kā totēma skulptūrai un visbeidzot vairāki tirgotāji, kas šeit pārstāvēja vidusšķiru. Vienu mirkli Markam likās, ka viņiem aiz muguras pavīdētu tā vīrieša seja, kurš bija sekojis viņiem apģērbu veikalā.

Viņi iegāja mājā un noteiktā kārtībā sastājās ap postamentu, uz kura pacēlās zārks ar vainagu kalnu. Pat māja šķita Markam kā sveša; šo istabu brālis bija piebūvējis klāt un visus savus ietaupījumus izlietojis, lai pieblīvētu to ar lētām, spīdošām mēbelēm. Starp diviem nosūbējušiem spoguļiem karājās Paolo jaunības dienu fotogrāfija. Apvītušās kallas pildīja telpu ar neciešami stipru smaržu, tā jaucās ar putekļaino dvaku, kas nāca no bērinieku goda drēbēm, — gadiem ilgi tās gulēja lādēs un tika uzvilktas vienīgi šādos retos gadījumos.

Mācītājs noblēja lūgšanu latīņu valodā, un tad profesionālo raudātāju vadone Marija la Skadūta — epileptiķe ar bakurētainu vīrieša seju — sāka savu priekšnesumu. Viņai bija dobja, rejoša balss, tās dēļ viņa jau bija ieguvusi popularitāti kā tautasdziesmu izpildītāja Palermo televīzijā. Neviens ne vārda nesaprata, jo patiesībā viņa skandēja senu tautasdziesmu, kuras tekstam nebija nekāda sakara ne ar Paolo dzīvi, ne ar viņa neparasto nāvi. Vecos vārdus viņa izrunāja nepareizi, sakropļoja tiktāl, ka tie gandrīz zaudēja jēgu, taču uz viņas buldurēšanu un iekaucieniem, uz viņas balss modulācijām apkārt-stāvošie atsaucās ar katru nervu šķiedru.

Kad pienāca brīdis paziņot, ka Paolo noslepkavots, klausītāji jau bija tuvu histērijai. La Skadūta bija paguvusi aizmirst vainīgā vārdu, un tuvākais bērinieks viņai to pačukstēja priekšā. Tad viņa atmeta galvu un iegaudojās:

— Giuseppe Gentile! Era lui chi ha mandatu i si-cariut}

* Džuzepe Dženfflel Tas bija viņš, kurš uzsūtīja slepkavu! (Itāliski.)

, Apkārt atskanēja šausmu un izbija kliedzieni. Viena no la Skadūtas palīdzēm griezīgi iekaucās un, tēlodama ģīboni, noslīga aizmugurē stāvošā godavīra rokās, bet otra kunkstēdama piesardzīgi pārlaida ar nagiem sev pār vaigu, un uz tā parādījās neliela asins pilīte. Sīkais mācītājs pastiepa roku augšup un mierinoši apskāva Marka plecus, un nocitēja pantu no Ekleziasta grāmatas par samierināšanos. Tad visi palēnām izgāja ārā.

Vecais katafalks jau bija piebraukts pie durvīm, nesēji iecēla tajā zārku un jumtu apkrāva ar vainagiem. Šoferis — frakā un tumšās brillēs, ar melnu velūra platmali uz ceļgaliem — iedarbināja motoru un piebrauca klāt svētā Roko ordeņa brāju vecīgajam vadonim — tas gaidīja ar bungām rokās. Viņš allaž gāja procesijas priekšgalā, viņam sekoja mācītājs un ministranti, kas nesa svētā Roko karogu, un zēni, kas slacīja svētīto ūdeni.

Pēc mācītāja mājiena bungas iedārdējās, katafalks uz putekļainā ceļa rāvās vispirms atpakaļ, tad uz priekšu, un raudātājas sāka vaimanāt un locīties. Marks gāja viens, viņam sekoja Foska un Kampamāro ievērojamie ļaudis rindās pa seši. Pašā aizmugurē soļoja gara, izstiepusies cementa rūpnīcas strādnieku ierinda — godavīri viņiem bija pavēlējuši ierasties — un vēl daži pusgraudnieki un kazu gani.

Marka skatiens visu laiku bija pievērsts zārkam ar sarkano samta pārsegu, no kura nokarājās melna aukla ar pušķi galā. Viņa brāļa jau zārkā nebija — uz kapsētu veda tikai lelli Paolo goda uzvalkā un jaunā zīda veļā un Paolo sejas neskaidru attēlu, palielinātu no grupas fotogrāfijas, kas bija uzņemta pirms septiņiem gadiem kādā izbraukumā. Visi to zināja, bet uzskatīja par nesvarīgu, tāpēc ka saskaņā ar tautas ticējumiem, kam šādās reizēs bija sevišķa ietekme, mirušā cilvēka dvēsele bija šeit, saistīta melnajā auklas pušķī, un tikai līdz ar apbedīšanu tai bija lemts atbrīvoties. Pēc neilga brīža bija jāiestājas ceremonijas dramatiskajai kulminācijai: pirms

zārka nolaišanas bedrē Markam vajadzēja klusējot, bez liekiem žestiem saņemt auklas pušķi savā rokā — tādējādi viņš visu ļaužu priekšā būtu apņēmies izpildīt vendetas pienākumu, apņēmies atriebt sava brāļa nāvi. Sai ziņā kafijas automātu un pepsikolas ēra Kampamāro vēl nebija iestājusies.

Svētā Roko bungām rībot, viņi nesaskanīgi soļoja pa putekļiem uz mazo akmens baznīciņu ciema galā. Uz visiem jumtiem drūzmējās sievietes un bērni, baznīcas zvans zvanīja, skumji gaudoja neredzamās cementa fabrikas sirēna, lin profesionālās raudātājas skaļi vaimanāja un plēsa sev drēbes. Svētsvinīgais brīdis tuvojās. Iepriekšējā gadā otrpus kalnu pārejas, Bompensjērā, kāds četrpadsmit gadus ļlrecs zēns, ļaužu mudināts, bija paņēmis rokā liktenīgo iušķi un pēc pusgada ticis ar īsstobra medniekbisi nošauts no slēpņa.

Pie kapsētas vārtiem mašīna iečīkstēdamās apstājās, nesēji izcēla zārku, procesija pārkārtojās un pa šauro,

Ēuimaino celiņu starp kapavietām virzījās tālāk. Bedres alā Marks piepeši atradās bērinieku ielenkumā. Zārku • visu pārklāju nolika zemē; melnā aukla ar pušķi gulēja Uz tā, izlocījusies kā čūska. Visi gaidīja. Iestājās pilnīgs klusums, ko pārtrauca tikai tālas sieviešu un bērnu balsis, — viņi bija nokāpuši no jumtiem un nāca pa ceļu uz kapsētu. Visi skatījās uz Marku un gaidīja. Klusēdami pieprasīja, lai viņš, atbraucis uz brāļa bērēm, izpildītu savu pienākumu. Garīdznieks ar grāmatu rokā, acīm iekritušajos dobuļos spīdot, nešaubījās, ka Markam tas jādara. Tāpat domāja Foska, godavīrs un visi ciema sīkie varas pārstāvji un tirgotāji. Jaunais, izglītotais skolotājs, kas šimbrīžam bija atlicis malā savus progresīvos ideālus, cerēja, ka pagātnes tradīcijas netiks pamestas novārtā. La Skadūta un abas viņas palīdzes bija centušās ko spēdamas un uzskatīja, ka Markam jārīkojas tāpat. Cementa fabrikas strādnieku, kazu ganu un algādžu skatieni pieprasīja cieņu pret senču tikumiem, kuru garā viņi visi bija audzināti. Marks juta viņu gribas nospiedošo smagumu, viņu klusās pārliecības iedarbīgumu. Viņš sakopoja spēkus, lai noturētos pret šīm masu suģestijas strāvām, taču ata-

Eistiskā dziņa sažņaugt dūrē melno pušķi un pacelt to ugšup tā, lai visi redzētu, bija tik stipra, ka viņam drebēja rokas. Viņš aizvēra acis un domāja par sievu un bērniem.

Lielā, pārsteiguma pilnā klusumā mācītājs atvēra grāmatu un sāka lasīt.

Visas sejas, tik cerīgi pievērstas Markam, tagad bija Uzgriezušās, un viņš saprata, ka dzimtene viņam zudusi Uz visiem laikiem.

8

Migla, kas pusotru diennakti turēja savā varā Aidlvaildu, izjauca lidmašīnu kustības grafikus visās pasaules lielākajās gaisa ostās. Atgriezties Maiami četros pēcpusdienā Marks varēja tikai tādā gadījumā, ja vairāki reisi notiktu precīzi paredzētajā laikā, taču «Alitalia» firmas lidmašīna no Ņujorkas ieradās Romā ar piecu stundu nokavēšanos un atpakaļceļā nolaidās nevis Ņujorkā, bet Bostonā. Kad Marks beidzot izkļuva no lidmašīnas un sasniedza tuvāko telefona automāta kabīni tranzītpasažieru zālē, bija jau par vēlu — pirms divdesmit minūtēm Viktors bija izrakstījies no viesnīcas un patlaban brauca ar taksometru uz autobusu staciju.

Ceļā Viktoram divas reizes vajadzēja pārsēsties uz citu autobusu; Sedžbejā viņš ieradās ap septiņiem, un viņa pašsajūta vairs nebija nekāda labā. Pēdējās Maiami pavadītajās stundās viņš bija ļoti nervozējis, gaidīdams Marku, un tagad nervu vājums, par kuru viņš Spinam un Markam bija sargājies ieminēties, izpaudās kā mokošas galvassāpes. Viņš aizgāja uz stacijas tualetes telpu, nomazgājās aukstā ūdenī, iegriezās bārā, lai iemestu mēriņu viskija, un tad, saņēmis dūšu, devās uz pilsētu. Bija jauks pavasara vakars, dienasgaisma palēnām dzisa, pārvērzdamās par gaišzaļu blāzmu debesmalā; tālumā gar izliekto krasta līniju mirgoja pilsētas ugunis un pēdējā motorlaiva, atgriezdamās tumšajā ostā, vilka uz ūdens virsmas baltus līčločus.

Viktors ar taksometru aizbrauca uz apbedīšanas biroju, kas atradās pašā līča malā; tā īpašnieku sauca Edvins Ekss. Sis apbedīšanas birojs Sedžbejā bija vienīgais, tāpēc Viktors cerēja, ka, atgriezies no Romas, Marks uzmeklēs t;i numuru telefonu grāmatā, piezvanīs un pateiks Eksani, cikos ieradīsies. Taču Ekss izgaisināja viņa cerības.

— Diezin vai jūsu draugs varēs mūs sazvanīt. Vakar-dien pie mums bija vētra, un daudzas vietējās līnijas ir bojātas.

— Un kad tās salabos? Varbūt jau šovakar? — Viktors jautāja.

— Šaubos gan. Drīzāk rīt. Mūsu sakaru sistēma šeit, Sedžbejā, ir ļoti primitīva. Ārpus pilsētas tā nez kāpēc darbojas teicami.

Ekss bija liela auguma dzīvespriecīgs, pļāpīgs vīrs ar īeparasti šaudīgām ačelēm sarkanajā sejā; pats viņš kus-ējās smagnēji un apdomīgi kā zvejnieks stulmu zābakos — par iemeslu tam varbūt bija pastāvīgais jūras tu-mms. Viņam patika runāt par savu profesiju.

— Šais telpās kādreiz atradās zivju saldētava, — viņš >askaidroja. — Kad kļuva zināms, ka to pārdod, es pir-nais biju klāt un to nopirku. Ar zveju šeit neviens vairs īenodarbojas. Pa lielākai daļai mēs apkalpojam pilsētu, )et ir arī daudz pārsūtījumu.

Viktors mocījās neziņā, ko darīt tālāk. Vēl mazliet pabaidīt Marku vai ķerties pie darba vienam pašam? Eksam ievarēja būt ne jausmas par zārku īsto saturu, taču nez (āpēc viņš Viktoram nepatika. Sis cilvēks, kas pelnīja savu dienišķo maizi, nodarbodamies ar līķiem, modināja pretīgumu.

— Mums ir ļoti izdevīgi sakari ar Bahamu salām, — Ekss iededzies stāstīja. — Bieži gadās, ka cilvēks aizbrauc papriecāties un noliek karoti, kaut gan, ja būtu mierīgi dzīvojis mājās, ar viņu nekas nenotiktu. Mēs esam iecienīti, tāpēc ka apkalpojam daudz lētāk nekā lielpilsētu firmas. Kas attiecas uz pārsūtījumiem, tad parasti mēs sūtījām no šejienes uz Kubu, bet tagad straume laikam sāk plūst atpakaļ. Šogad šis ir jau otrais gadījums. Pārmaiņu zīme, tā sacīt. Ļoti daudz kubiešu taču brauc šurp. Mums par laimi, apbedīšana viņiem nav parasta. Es gribu sacīt — laime, ka mums nav jāķēpājas ar zārkiem, kas ilgu laiku nogulējuši zemē un jau pa pusei sapuvuši.

Viņi izgāja no kantora ārā, un Ekss aizveda Viktoru uz blakus esošo, ar krītu nobalsināto ēku — varēja manīt, ka remonts izdarīts nesen.

— Lai ļoti cienījamais misters Baeza neņem ļaunā, bet | man tomēr jāteic, ka kubieši neprot rūpēties par savu mi-j rušo piemiņu, — Ekss turpināja. — Parasti notiek tā, ka ļlradinieki uz vairākiem gadiem noīrē kapliču, un, kad viņi ■nomas naudu vairs nemaksā, zārku gluži vienkārši izvelk

ārā un iegāž fosa comun — kopējā kapā. Amerikāņiem tas liktos necienīgi. Turklāt tas ir pretrunā ar kristietības principiem. Nu, vai man nav taisnība?

— Taisnība, — Viktors atteica.

— Zārkus taisa no vislētākā materiāla, un ļoti bieži tie Ir par majti. — Eksa neizteiksmīgajā sejā pēkšņi atspoguļojās, patiesas šausmas. — Kā viņi šādās situācijās tiek galā, to es jums labāk nestāstīšu... Tā, te nu mēs esam.

Viņš atdarīja augstas, lakotas koka durvis, tad atbīdīja stikla šķērssienu un ieslēdza spožu apgaismojumu. Viktors ieraudzīja, ka atrodas telpā, ko varētu noturēt par nesen ierīkota universālveikala preču noliktavu. Visapkārt stāvēja lieli, balti emaljēti skapji, kādos uzglabā saldētus pārtikas produktus. Šais skapjos atradās zārki. Gaisā vēdīja tikko jaušama dezodoranta smarža.

— Laikam tai stūrī mēs atradīsim, ko meklējam, — Ekss teica. — Kā tad, re, kur ir. Trīs zārki no Kubas, sūtītāja uzvārds, ja pareizi atceros, — Fērgusons. Tūliņ es tos dabūšu ārā. Vai transporta jautājumu jau esat nokārtojis?

— Es gribētu noīrēt jūsu mašīnu, ja tas ir iespējams.

— Protams, kāpēc gan ne? Uz kurieni vedīsim?

— Uz Fortpīrsu. Misters Baeza grib apmesties tur uz dzīvi. Viņa vēlēšanās ir, lai vecāku mirstīgās atliekas tiktu apbedītas vietējā kapsētā.

— Saprotu, saprotu. Fortpīrsa ir jauka vieta. Daudzi kubieši tur pašlaik iepērk zemes gabalus. Man gan turienes gaiss ir par mitru, bet mūsu kubiešu draugiem tas laikam nekaitē, viņi ir pieraduši. Kubā jau arī ir mitrs klimats.

— Es braukšu zārkiem līdzi, ja jums nav iebildumu.

— Protams! Tas būs ļoti patīkams brauciens. Mašīnā sēdot, var redzēt daudz vairāk nekā pa vilciena logu, un mūsu apkārtne ir ļoti interesanta. Jūs brauksiet no rīta, vai ne?

Viktors bija izlēmis.

— Es gribētu izbraukt šovakar.

— Diez vai tas būs iespējams, — Ekss atteica un, šaudīgajām ačelēm nozibsnijot, uzmeta Viktoram ašu skatienu; Viktoram šķita, ka šai skatienā pavīdējusi ziņkārība.

— Saprotiet, man nav daudz laika, — Viktors sacīja.

— Nemaz nezinu, kā mēs tik vēlu atradīsim šoferi. Līdz Fortpīrsai ir pamatīgs gabals. Var gadīties, ka šoferis noprasa divkāršu maksu — ja vispār kādu izdosies sarunāt. — Ekss palūkojās augšup, it kā cerēdams ieraudzīt-gājputnu baru, — viņš bija apmulsis; šķita, ka viņš ir norūpējies par savas iestādes labo slavu. — Ļaudis, kuru pakalpojumus esmu spiests izmantot, izturas visai neatkarīgi, — viņš teica. — Sis darbs nevienu nevilina.

— Esmu gatavs maksāt divreiz vairāk, ja vēlaties — pat trīsreiz vairāk. Galvenais ir — doties ceļā, — sacīja Viktors.

Viņu skatieni sastapās; Viktors vēroja Eksa sejas izteiksmi, vai tā atkal nepauž ziņkārību.

— Ko lai saku jūsu draugam, ja viņš piezvanīs? — Ekss apvaicājās.

— Pasakiet, ka esmu jau izbraucis.

— Vai teikt, lai viņš uzmeklē jūs Fortpīrsā?

— Jā, varētu.

— Varbūt atstāsiet viņam telefona numuru?

— Viņš zinās, kur es atrodos.

— Skaidrs, — Ekss atteica. — Es gan domāju, ka jūs tikpat labi būtu varējis braukt agri no rīta. Pārnakšņotu pie manis — ja jums nav iebildumu pret pieticīgām vakariņām un guļasvietu. Man gluži vienkārši žēl jūsu naudas.

Viktoram galvā dunēja, un viņš tikai ar pūlēm spēja apvaldīt nepacietību.

— Paldies, mister Eks, zināt, man rītdien ļoti daudz darba. Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs kaut kur sameklētu šoferi.

— Nu labi, pamēģināsim, — sacīja Ekss. — Ja nevienu no savējiem nedabūšu, tepat blakus ir automašīnu nomas kantoris, varbūt viņi mums palīdzēs. Pagaidiet brītiņu, es •iziešu un uzzināšu.

Viņš aizgāja, un Viktors nu varēja pamatīgāk aplūkot zārkus. Viņš pārbaudīja skrūvju galviņas zārku vākos — tās nebija aiztiktas, neviena sīka, spoža skrambiņa neliecināja, ka nesen tām būtu pieskāries skrūvgriezis.

Ekss bija projām krietnu brīdi, un, jo ilgāk viņš nenāca, ļo vairāk pieauga Viktora nervu saspīlējums. Pēc minūtēm divdesmit Ekss atgriezās — smagiem soļiem, šķielēdams pa labi un pa kreisi kā zvejnieks, kas brien pa plūstošām nmiltīm.

— Mums tomēr veicas! Dabūju jums kārtīgu, uzticamu loferi. Es jau agrāk — līdzīgos gadījumos esmu viņu izmantojis. Tīrā laime, ka satiku viņu mājās. Tūlīt atnāks, likšu sekretārei noformēt dokumentus, jums bus japa-rikstās.

Šoferis atgādināja Viktoram siu cilts indiāni, kādus tos rīda filmās. Tas bija kalsens, stiegrains vīrietis ar vairākās paaudzēs pārmantotu badacietēja izskatu — asiem valgu'kauliem un lielu degunu kārnajā sejā, cīpslainiem žokļiem un kaklu.

L

— Cik ilgi mums būs jābrauc? — Viktors viņam jautāja.

— Līdz Fortpīrsai, mister? Atkarībā no tā, kuru ceļu

izvēlēsieties — Pirmo ceļu vai lielo šoseju.

— Lielo šoseju.

— Parasti gan izvēlas Pirmo ceļu. Iznāk smuks brauciens gar jūras krastu.

— Tumsā tikpat neko nevar redzēt.

— Šonakt spīdēs pilns mēness. Jūrā būs daudz zvejas laivu uguņu. Tādas pilsētiņas kā, piemēram, Jupitera un Stjuarta naktī ir ļoti skaistas. Turklāt mēs brauksim cauri Palmbīčai.

— Vienalga, brauc pa lielo šoseju.

— Ja pa lielo šoseju, tad būsim galā pēc trīsarpus stundām.

— Ak dievs, pēc trīsarpus stundām! Cik tālu tad tas ir?

— Apmēram simt četrdesmit jūdzes.

— Un, lai nobrauktu simt četrdesmit jūdzes, tev būs vajadzīgas trīsarpus stundas?

— Obligāti. Šitā vecā kaste ir galīgi sagrabējusi, vairāk par sešdesmit nevar izspiest. Misters Ekss savu ml-roņvāģu remontam naudu netērē, laiku pa laikam pārkrāso — un viss. Turklāt no šejienes līdz Kitsholovai ir slikts ceļš. Uz lielās šosejas mēs tiekam ārā tikai pie Kits-holovas.

— Nu tad laižam.

— Kā vēlaties. — Šofera balsī skanēja neapmierina tība, skumīgā seja tikko jaušami sapīka.

Dunoņa Viktora galvā bija pastiprinājusies, un, grozi damies neērtajā sēdeklī, viņš juta sāpes tais vietās, kur smagie stieņi bija dragājuši un šķaidījuši viņam kaulus «Laikam pēkšņā klimata maiņa nenāk man par labu,» viņ-i nodomāja. Viņi jau brauca cauri pilsētas nabadzīgajām nomalēm; vecu koka nameļu priekšā sēdēja vāji, malārij.i slimniekiem līdzīgi vīrieši apakškreklos, un, kad šoferis ap stādināja mašīnu, lai ar kādu no tiem sasveicinātos, kļuvu dzirdama varžu kurkšana un sienāžu sisināšana netālajā purvienēs.

Ceļu klāja šķidri dubļi.

— Vai ir daudz lijis? — Viktors jautāja.

— Tāds gadalaiks, mister.

— Kur te ir kāds telefona automāts, kas darbojas?

— Šeit vēl nav salabojuši.

Nolicis klausuli blakus telefona aparātam, Viktors gāja uz durvīm. Tikmēr stikla pērlīšu aizkars pašķīrās un parā-dījās sieviete, kas bija apkalpojusi viņu pie letes.

— Lūdzu, neaizņemiet tik ilgi telefonu! Citi apmeklētāji arī grib zvanīt, — viņa sacīja.

Viktors atmeta ar roku un devās uz mašīnu. Šoferis ar aizvērtām acīm bija saļimis pie stūres, it kā pa šo laiku viņu būtu ķērusi sirdstrieka. Viktors sagrāba viņu aiz pleca un sapurināja.

— Ei, kā tevi sauc?

Šoferis atvēra acis, bet šķita, ka viņš vēl nav īsti atmodies un neapjēdz, kas notiek.

— Kā tevi sauc, es prasul

— Edijs.

— Edijs, un uzvārds?

— Kam jums tas vajadzīgs, mister?

— Es nupat runāju ar draugu, un viņš teica, ka tevi pazīstot.

— Mani sauc Edijs Morēno. — Šofera balsī skanēja atturīgs lepnums. — «Morēno» spāniski nozīmē «tumšais».

— Nu skaidrs. Un tu dzīvo Sedžbejā, vai ne?

— Sedžbejā es strādāju. Es dzīvoju Ņūriverinletā. Vai zināt tādu pilsētiņu?

— Nē.

— Tā jau domāju. Tā ir ļoti maza. Agrāk es dzīvoju Saimondramā. Vai zināt, man gan liekas, ka jūsu draugs būs kļūdījies. — Šoferis blēdīgi pasmīnēja un, galvu atgāzis, paraudzījās pāri plecam uz Viktoru.

— Iešu, pateikšu to viņam. Viņš gribēja ar tevi parunāties, — Viktors atbildēja.

Pie telefona kabīnes, rokas sānos iespraudusi, stāvēja kāda sieviete; Viktors uzmeta viņai niknu skatienu, un viņa pakāpās sāņus. — Tikai, lūdzu, ne pārāk ilgi! — viņa iečinkstējās.

— Šoferi sauc Edijs Morēno, — Viktors sacīja klausulē. — Viņš dzīvo Ņūriverinletā, agrāk dzīvojis Saimondramā. Vecums — ap trīsdesmit pieciem gadiem, svars — apmēram simt četrdesmit mārciņas^20. Iespējams, ka cēlies no indiāņiem.

— Labi, draugs. Mēs viņu pārbaudīsim, bet tas prasīs laiku. Pēc stundas piezvani man vēlreiz, tikai uz citu numuru. Pieraksti: Koperveila astoņi astoņi pieci trīs. Brauc

simt septīto ce|u, bet pirms Koperveilas katrā ziņā ’ezvani. Var gadīties, ka mēs tev dodam citu maršrutu.

— Skaidrs, piezvanīšu.

— Vēl kas. Pastāsti man par Ričardsu. Kāds ir viņa rds?

— /Marks. Draugi viņu sauc par Marko.

— Cik vecs viņš ir, kāds izskatās?

— Apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs. Pamaza uguma, kalsnējs. Mati tumši, deniņos iesirmi. Deguns isris, ar asu galu. Viņš mazliet atgādina Džordžu Rāftu, āds tas bija savās pirmajās filmās. — Tagad viņi pārauda mani, Viktors nodomāja. Laikam tomēr īsti neuz-cas.

— Vai tu gadījumā nezini, kur viņš ir dzimis?

— Kaut kur netālu no Kaltanisetas. Ko vēl pastāstīt?

— Nu jau pietiks. Tev laiks braukt.

Viktors izgāja no bāra un iesēdās mašīnā, šoferis iedar-ināja motoru, un mašīna grabēdama rāvās uz priekšu. ~ēc brīža pēdējās Sedžbejas nomaļu būdas pazuda aiz umšajiem ceļmalas kokiem.

— Lēnāk! — Viktors sacīja šoferim.

— Man likās — jūs steidzaties.

— Nevaru ciest to kratīšanos. Man jau kļūst nelabi.

— Kā vēlaties.

— Brauc vēl lēnāk. Tā ap četrdesmit.

— Nu, vai zināt, mister, tādā tempā mēs vilksimies līdz ortpīrsai visu nakti.

Vai tev nav vienalga? Jo ilgāk brauksim, jo vairāk audas tu par to saņemsi.

— Jūs maldāties. Man maksā par braucienu, nevis par gumu. Un man mājās ir sieva, — šoferis īgni burkšķēja, aukdains lūpas kā vecis. — Viņai nepatīk, ka es naktīs raukāju apkārt.

Kā šis apvidus saucas?

— Evergleida^21. Tur tālumā sākas Lielais Ciprešu purvs, ai mēs to vēl nevaram redzēt.

— Šeit ir diezgan vientulīgi, vai ne, Edij? Neredz ne-nas mašīnas.

— Ir jau pārāk vēls. Pievakarē ķīmiskās rūpnīcas darbi-oki pa šo ceļu brauc mājās uz Klārksvilu un Stenkrīku. ēdējie ir aizbraukuši jau pirms pāris stundām.

Piepeši Viktors juta, ka kreiso plaukstu sarauj krampji; tā bija viņa slimā plauksta, kuras dzīslas un skrimšļi bija stipri cietuši, kad viņš ar roku bija atvairījis pirmo laužņa sitienu. Viņš iztaisnoja savilkto īkšķi pret durvju rokturi. No nekustīgās sēdēšanas kājas bija sākušas kņudēt. Vik-oram negribējās domāt par šiem simptomiem — ārsts bija apgalvojis, ka tie, tāpat kā galvassāpes, esot ne vien ķermeņa, bet arī smadzeņu bojājumu izpausme, — un viņš centās atcerēties Spinas lidmašīnas skaisto un pretimnākošo stjuarti, kāda tā bija izskatījusies kaila; tās iegūšanai viņam pašā pēdējā mirklī bija pietrūcis spēka. Aizmirsties atmiņās tomēr nekādi neizdevās, viņš pat nespēja atsaukt atmiņā meičas krāšņumus.

— Cik ilgi vēl ir līdz Kitsholovai? — viņš jautāja.

— Tādā tempā — četrdesmit minūtes.

— Brauc lēnāk. Man nav labi ap dūšu.

— Atsperes vainīgas. Netur šitādu smagumu. Kravas kaste sver vismaz pāris tonnas. Mēs varam uz brītiņu pieturēt, ja gribat.

— Nē, nē, nevajag, — Viktors izdvesa. Koku indīgi zaļie plankumi, nemitīgi parādīdamies un pazuzdami starmešu gaismas aplī, viņu it kā hipnotizēja. Galva reiba, un kaklā neatturami kāpa nelabums.

Šoferis viņam sāka likties arvien aizdomīgāks.

— Vai tu daudz braukā apkārt, Edij?

— Protams. Tas ir mans darbs.

— Pie kā tu strādā? Pie mistera Eksa?

— Nē, viņš tikai reizēm sarunā ar mani kādu braucienu. Pa lielākai daļai es strādāju Sedžbejas kokmateriālu firmā. Tūrisma sezonas laikā — «Hercā».

— Vai tev ir karte? Iedod paskatīties. Tu šo rajonu droši vien labi pazīsti, Edij. Uz kurieni tev biežāk iznāk braukt?

— Uz Neiplzu, Arkādiju, Kenelpointu, Puntagordu. Tā das vietas gandrīz nav, uz kurieni es nebūtu braucis.

— Kokmateriālu firmas uzdevumā? ... — Viktors pētīja kartes līniju sīko tīklojumu. — Vai tu zini, piemēram, kur atrodas Istokpogas ezers?

— Protams, zinu.

— Nu, kā tu uz turieni brauksi?

— Pa 98. ceļu. Tas ir uz ziemeļiem, aiz Okičobi ezera

— Pilnīgi pareizi, Edij. Es jau sāku ticēt, ka tu patic šām vienmēr esi uz riteņiem.

— Nosauciet man jebkuru apdzīvotu vietu Floridā, un es jums pateikšu, kā uz turieni aizbraukt.

Piepeši Viktora uzmanību piesaistīja mazs, četrstūrains atspīdums, kas parādījās uz priekšējā stikla un tūlīt arī nozuda. Viņš atskatījās. Netālu aiz pagrieziena pazibēja kādas mašīnas ugunis.

— Palielini ātrumu! — viņš uzsauca Edijam.

Spidometra rādītājs lēnām aizslīdēja līdz sešdesmit

pieci.

— Vairāk nevari?

— Tas ir lielākais, ko var izspiest.

Ugunis atpalika, taču ne pārāk.

— Tā, tagad lēnāk. Uz trīsdesmit.

Aizmugurē braucošā mašīna arī samazināja ātrumu, tad pēc brīža nogriezās pa kreisi.

— Uz kurieni tie aizbrauca? — Viktors apvaicājās.

— Laikam uz Džeksonpondu. Daži no fabrikas tur dzīvo.

— Man radās iespaids, ka šī mašīna mums sekoja. Vai tu arī tā domā?

— Nē. Kāda tai vajadzība mums sekot?

— Bet kāpēc tad tā piemērojās mūsu ātrumam?

— Varbūt negribēja no mums atpalikt. Varbūt akumulators bija tukšs un viņi brauca mūsu gaismā.

— Jā, var jau būt... Arī tāds variants ir iespējams. Kāds brauc ar pustukšu akumulatoru un baidās paliki mežā viens. Paklau, man jāpiezvana tam vīram, kuram mēs vedam sitos miroņus, — jāpaziņo, ka nokavēsimies. Kur ir tuvākā telefona būda?

— Viena ir tai vietā, kur agrāk bija benzīna stacija Kad tā nodega, telefonu varbūt aizvāca projām.

Pēc minūtēm piecām Edijs apstādināja mašīnu pie nodegušās benzīna stacijas. Zāle starp apkvēpušajiem sūkņiem bija Viktoram līdz ceļiem, un palikusī ēkas skeleta daļa bija tā apaugusi ar tīteņiem, ka izskatījās pēc gad-limtu vecām drupām.

Telefons tomēr darbojās. Viktors paraudzījās pulk-itenī — bez piecām deviņi. Viņš pagaidīja līdz deviņiem, tad iemeta automātā desmit centus un uzgrieza Kopervei las numuru, taču tas neatbildēja.

— Aizņemts, — viņš paziņoja šoferim. — Būs jāgaida.

— Hanimailā ir vēl viens automāts.

— Sis vismaz strādā. Labāk pagaidīsim.

— Tā jau mēs nokļūsim Fortpirsā tikai pēc pusnakts, — Edijs kurnēja.

Viktors paspēra ar kāju pārogļojušos koka gabalu. — Kas tad te īsti notika?

— Cālis bija bankrotējis un atvedis no Maiami dedzināšanas meistaru. Kamēr no Sedžbejas atbrauca ugunsdzēsēji, vairs nebija ko dzēst.

— Kā to dedzināšanas meistaru sauca? — Viktors jautāja.

— Fosters. Benedikts Fosters.

— Kā tu visu tik labi zini, Edij? Kā tu vari būt tik labi informēts?

--Es lasu avīzes gluži tāpat kā visi citi, — Edijs atteica.

— Un tev ir lieliska atmiņa, vai ne?

Viktors no jauna uzgrieza Koperveilu, un šoreiz atsaucās telefoniste — kad abonents nocelšot klausuli, vajagot iemest četrdesmit centus.

Vīrieša balss bija tā pati iepriekšējā.

— Klausies, draugs, uzmanīgi. Es gribu zināt, kur tu atrodies, tikai nenosauc vietu. Pasaki man — cik jūdzes pa to ceļu tu aptuveni esi nobraucis, kopš man zvanīji?

— Apmēram trīsdesmit.

— Apmēram trīsdesmit, ja? Paklau, vai tev ir pie rokas karte?

— Jā.

— Kādas piecas jūdzes pirms tās pilsētas, uz kurieni tu dodies, ceļš sazarojas, viens ceļš aiziet pa kreisi. Pa to tev jānogriežas.

— Labi. Kas vēl?

— Tagad par to tipu, kas tev ir līdzi. Mēs apjautājāmies abās vietās, kuras tu nosauci, un neviens tādu nepazīst. Kāda velna pēc tu ar viņu vispār sapinies? Mēs taču domājām, ka jūs ar Ričardsu brauksiet vieni paši.

— Citādi nebija iespējams. Tad jau sapratīsiet.

— Vai esi drošs, ka jums neviens neseko?

— Ceru, ka neseko, bet tāda iespēja pastāv.

— Tas ir nekavējoties jānoskaidro.

— Bet kā?

— Gluži vienkārši — nobrauc mala un kādu brītiņu pavēro. Ja izrādītos, ka no šofera vajag tikt vaļā, — vai tu varētu atbraukt viens pats?

— Domāju, ka jā.

- Nu tad pārbaudi viņu un, ja liekas aizdomīgs, atstāj Jaut kur pa ceļam.

- Tiks izdarīts.

- Un pēc stundas piezvani vēlreiz. Hendersona astoņi |etri trīs viens. Pastāstīsi, kā veicas. Varbūt mēs kādu zsūtīsim tev pretī.

Mēness aiz kokiem bija pacēlies augstāk debesīs, un tā ļrājajā gaismā priekšmeti kabīnes iekšienē pamazām kļuva liedzami. Ar ātru, paslepenu kustību Viktors izvilka no sa-'as somas un iebāza makstī zem krekla 25. kalibra be-ļ etu, ko viņš, Spinam nezinot, bija nopircis Antigvā.

( — Vai gribat, lai braucu ātrāk? — Edijs apvaicājās.

— Nē, nav vajadzīgs. Man jau tā ir nelaba dūša. Pa-& [riezienos šitā grabaža tā zvalstās, ka izkrata man visas г ckšas.

— Jūs esat noguris, mister. Varbūt jums derētu norausties.

— Ko nu, man miegs nav ne prātā, Edij. Mani nodar-)ina visādas domas. Es domāju par tevi. Tu esi indiānis, rai ne?

— Mans vecais bija indiānis, — Edijs atbildēja, aiz rraduma vainīgi pasmīnēdams. — Seminols. No vietējiem udiāņiem.

— Seminoli! Par tiem es esmu dzirdējis. Tie ir purvu ndiāņi, vai ne? Reiz es biju vienā tūristiem domātā semi-lolu apmetnē. Par piecdesmit centiem tur varēja nofoto-rafēt indiānieti, kas zīda bērnu. Vai tavs vecais arī dzīvo lūriverinletā vai varbūt Saimondramā?

- Saimondramā. Pirms dažiem gadiem tur dzīvoja vai-fikas indiāņu ģimenes. Bērnu dēļ mums no turienes bija Haizbrauc. Mūsu jaunākajai meitenītei mēdz būt krampju Ikmes, un tur tās nevarēja ārstēt, tāpēc mēs pārcēlāmies г Ņūriverinletu. No turienes mēs viņu divas reizes ne-6ļā vadājam uz Beskeimu.

—- Un kā viņai tagad ar veselību?

— Tīri labi. Pēdējos gados viņas kaiti ir iemācījušies Irstot.

— Krampju lēkmes, tu saki? Smags gadījums.

— Dakteris teica — piecus gadus no savas dzīves mums ļļlziodņ viņai. Jāsagādā viņai visi apstākļi. Līdz pagāju-hjiim gadam viņa pat negāja skolā. Visa nauda aiziet viņa-arstešanai. Viņas veselība mums ir pirmajā vietā... — Edija balss kļuva gaudulīga. Laikam ir redzējis pistoli, Viktors nodomāja.

— Jā, tas patiešām ir bēdīgi, Edij. Šķiet, ka tu nudien esi īsts paraugtēvs. Ģimene jau katram ir visdārgākais. No tās nevienam negribas šķirties, vai ne? Bet kaut kas man tevī un tavā bēdu stāstā nepatīk, Edij, un, lai man būtu mierīgs prāts, esi tik jauks, ieslēdz gaismu un parādi man savu šofera apliecību.

Edijs ieslēdza apgaismojumu, izņēma no krekla krūška-batas apliecību un pasniedza Viktoram. Viktors ielūkojās tajā.

— Sī fotogrāfija tev ir izdevusies, Edij, bet te rakstīts, ka tu dzīvo Jihodžankšenā. Kāpēc tā?

Edijs pastiepa apakšžokli uz priekšu, un viņa pieglaimīgais smaidiņš pārvērtās par stīvu grimasi.

— Tai laikā, kad izņēmu apliecību, es tur pāris mēnešus dzīvoju, un tas ir viss.

— Un, kad pārcēlies uz Ņūriverinletu, nemaz neparūpējies par to, lai tev izlabo ierakstu. Tā bieži gadās. Tagad tava ģimenīte dzīvo Ņūriverinletā, ja pareizi saprotu?

— Pareizi.

— Bet tu man teici, ka tev jātiek atpakaļ pie sievas uz Sedžbeju. Tu visu tā putro, Edij, nekas tev nesaskan — nemaz nezinu, ko īsti domāt.

— To es tīšām teicu, mister. Man gribējās ātrāk tiki atpakaļ, tāpēc es pateicu pirmo, kas iešāvās prātā.

— Saprotams, Edij. Es tev ticu. Vēl tikai vienu pastāsii man, Edij, apmierini manu ziņkārību: cik tev par to maksā?

— Par to, ka es aizvedu jūs uz Fortpīrsu?

— Jā, par to, ka tu mani aizved. Nosauksim to tā.

— Septiņdesmit piecus dolārus. Mazāk par vidējo. P.n nakts darbu misters Ekss nepiemaksā.

— Tad jau, ņemot vērā tavas ģimenes vajadzības, tev katrs dolārs ir no svara, vai ne?

— Protams.

— Mēs pabraucām garām dažiem zemesceļiem, kas aiziet pa labi. Uz kurieni tie ved?

— Varbūt lejā uz kādu upi, nezinu. Šeit ir daudz visādu ūdeņu.

— Pa nākamo nogriezies. — Viktors pabaza roku zem krekla un satvēra pistoli, neizvilkdams to no maksts.

Ko tas nozīmē? — jautāja Edijs.

tev Heku.

Šoferis iegrieza mašīnu zemesceļā, un pagrieziena brīdī Viktors pastiepās uz priekšu un izslēdza prožektorus. Piepešās tumsas pārsteigts, Morēno asi nobremzēja, pēc tam strauji sagrieza stūri — mašīna pa dubļiem bija noslīdējusi uz ceļa malu. Tas bija šaurs lejupejošs ceļš ar biezām palmpaparžu saaudzēm abās pusēs. Morēno samazināja ātrumu.

— Stop! — Viktors nokomandēja.

Mašīna gabaliņu paslīdēja un apstājās.

— Kāp ārā.

Morēno izlikās nedzirdam. Ar labo roku viņš joprojām turēja stūri, bet ar kreiso grasījās atvērt dokumentu nodalījumu. Kad Viktors izvilka pistoli un piegrūda tās l^lobru viņam pie muguras, viņš lēni pacēla abas rokas; kā [dievcilvēks, pār kuru nākusi iedvesma, Viktors nodomāja. Hisniedzies uz priekšu, Viktors atvēra dokumentu nodalī-iiiuu un izvilka vecu armijas automātisko koltu.

— Kam tev tāds vajadzīgs? — viņš jautāja. — Gatavojies uz šaušanu, vai?

— Es esmu piedzīvojis jau divus uzbrukumus. Jābūt

)likušam, lai tagadējos laikos braukātu apkārt bez šaujamā.

Viktors pavicināja viņa priekšā bērētu.

- — Ejam atpakaļ uz šoseju, Edij! Man ir nojauta, ka c dzēsim kaut ko interesantu.

Morēno izkāpa, un Viktors norādīja, lai viņš iet pa «riekšu. Mēness gaismā viņa augums izskatījās pavisam elks — kā zēnam, ar mazu galviņu un šauriem, slīpiem īleciem. Kad viņi nokļuva atpakaļ šosejas malā — no šīs /Ietas mašīna bija nobraukusi apmēram piecdesmit mētais —, Viktors lika Morēno paslēpties aiz zema krūmāja.

— Neuztraucies, Edij! Tikai necel augšā galvu, tin /Iss būs kārtībā.

l — Es tomēr gribētu zināt, mister, ko tas nozīmē.

— Visam savs laiks, visam savs laiks, Edij! Mēs te drusciņ pasēdēsim un paskatīsimies, vai nenotiks kaut kas lllils, kas apstiprinās manas aizvien pieaugošās aizdomas.

IVc brīža caur apkārtējā biezokņa naksnīgajām ska-uniu yiktors sadzirdēja riepu švīkstēšanu uz asfalta. Vēl (lažas sekundes — un viņiem garām Kitsholovas virzienā Iciil aizbrauca kāds buiks ar izslēgtām ugunīm. Izpūtējam klusi rūcot, pelēkā mašīna aizslīdēja koku raibajā ēnā un drīz vien vairs nebija redzama.

— Vēl viens ar tukšu akumulatoru, Edij? — Viktors sacīja. — Labs ir, tagad iesim, abi kopā pastaigāsimies pa mežu.

Elpodami purvāja biezo, stipro smārdu, papēžiem dziļi grimstot mitrajā, sūnām klātajā zemē, viņi gāja atpakaļ — Morēno pa priekšu, Viktors aizmugurē. Pār cipresēm bija uzausis kaparkrāsas mēness, tas apspīdēja vaļēja ūdens lāmas starp koku stumbriem. Virs tām kā skrandaina sega peldēja bālgani miglas vāli. Viktors visu laiku turēja pistoli paceltu Edijam pie muguras; deniņos viņam dunēja. Purva kukaiņi klusītēm sīca viņiem pie kājām — skaņa bija tāda, it kā kaut kur tālumā izplūstu tvaiks, — un daži iztrūkušies zivju gārņi biezoknī savicināja spārnus, tad atkal nomierinājās.

— Nomaļa vieta, — Viktors ierunājās. — Te var veselu mēnesi nostaigāt un nevienu nesastapt.

— Tur priekšā ir māja, — sacīja Morēno.

Uz pakalna ūdens klajuma otrā pusē spokaini rēgojās senlaicīga ēka ar portālu, un, nokāpuši lejā pa stāvu nogāzi, viņi devās turp. Skaistās dzelzs kāpnītes bija grumbuļainas, rūsas saēstas, tās veda uz koka lieveni, no kura bija palikuši tikai sirmi prauli. Augstā un platā durvju aile bija tukša, nosūbējušajos logu rāmjos nebija rūšu. Kaut kur ēnu melnumā guldzoši iesmējās pūce.

— Kādreiz tā ir bijusi māja, — Viktors teica. — Bet ne es, ne tu tad vēl nebijām dzimuši. — Viņš aizturēja elpu un ieklausījās. Tumsa klusi svilpa un ūjināja naktsdzīv-nieku balsis, un pavisam tuvu blakus krūmos kaut kas nočabēja. Viktors jutās neomulīgi. Viņam bija bail no rāpuļiem.

— Re, kur piesieta laiva, — rādīja Morēno. Aiz bailēm viņam bija mainījies balss tembrs, tā bija kļuvusi augstāka. Viņš elpoja ātri, aizelsdamies un ar pirkstu galiem notrauca sviedrus no savas dziļām grumbām izvagotās sejas. — Šeit laikam medī aligatorus.

— Vairs nemedī, vismaz Evergleidā ne. Pat es to zinu, — Viktors atbildēja. — Pa šiem džungļiem ložņa tikai tūristi. Vasarā, ne jau tagad, martā. — Viņš uz brītiņu pameta Morēno, lai paraudzītos uz laivu, tad atnāca atpakaļ. — Tava laiva ir caura un pilna ar ūdeni. Man šķiet, ka visapkārt vairāku jūdžu attālumā nav neviena»

dzīvas dvēseles. Mēs te esam gluži vieni, Edij. Kā tu dornā, kāpēc tas buiks velkas mums pakaļ?

— Kāpēc lai tas vilktos mums paka], mister? T^ieva dēļ, vai tad tie nevarētu būt kādi puiši ar savām dāmām, kas meklē vietu, kur apstāties?

— Pa tumsu, bez ugunīm?

Morēno paraustīja plecus.

- Vai gribi zināt, kā man tas viss rādās? Man šķiet, |tā ir tā pati mašīna, kas pirmīt nogriezās uz Džekson-ļpondu. Kad mēs nozudām, tā izbrauca atpakaļ uz šosejas. [Mēness spīd — var iztikt arī bez starmešiem. Kad mēs [apstājāmies un es gāju zvanīt, šī mašīna arī apstājās. Tā [bija turpat blakus, pārsimt jardu attālumā, tikai mēs to (neredzējām.

— Ja arī šī mašīna mums seko, mister, tad es par to Ineko nezinu.

- Lūk, tas mums ir nopietni jāapspriež, Edij. Tas mums ļir jānoskaidro. Tūlīt es pārmeklēšu tavas kabatas, tāpēc

turi rokas uz augšu — varbūt atrodu kaut ko pavisam ļ negaidītu.

Morēno pacēla rokas; Viktors piegāja viņam klāt un iztukšoja viņa kabatas — tajās bija daži sīknaudas gabali, atslēgas, lukturītis un notaukots kabatas portfelis.

1 Iededzis lukturīti, Viktors ņēmās pētīt kabatas portfeļa saturu.

— Nekā īpaši interesanta nav, Edij. Divi desmitnieki un [vēl trīs dolāri. Uzaicinājums samaksāt apdrošināšanas [naudu, sūtīts uz tavu īsto adresi Jihodžankšenā. Garāžas [talons. Kvīts — motelis «Flamingo», pieci dolāri deviņ-[desmit pieci centi — un brošūriņa «Vai esi gatavs stāties [dieva vaiga priekšā?». Vai zini ko, Edij? Tavs izskats — [šis noplīsušais krekls, bikses ar ielāpu uz ceļgala, vecās [kurpes —, turklāt vēl tavu kabatu saturs — pat ja neņem [vērā, ko tu man par sevi stāstīji, — tas viss rada iespaidu,

Ka tu dzīvo gaužām nabadzīgi. Tiesa, tu vadā līdz revolveri — bet kurš gan mūsu laikos to nedara? Tātad manā priekšā ir nabaga censonis, kas cauru dienu un pusi nakts līkst pie stūres, lai tikai varētu aizsūtīt savai mīļajai ģi-lenītei Ņūriverinletā kādu dolāru nedēļā vairāk. Atzīstos, idij, tādi cilvēki, kuriem sieva un bērni ir pirmajā vietā, tnanī vienmēr izraisa cieņu. Tas man tevī patīk. Bet, lūk, Edij, te ir viens sīkums, kas tevi atkal parāda gluži citā gaismā: kas tā Endija tāda ir? Es te atradu kādas jaunas, daiļas dāmas fotogrāfiju, un šī dāma laikam tevi pazīst.

«Manam burvīgajam Edijam. Pateicībā par skaistajām Rēno dienām — Endija.» Skaistās Rēno dienas, paskat tikai! Kas tad tev bija darāms tik tālu no mājām — Rēno, Nevadas štatā? Tu man par to nekā neesi stāstījis.

— Es tur strādāju par šveicaru vienā naktslokālā.

— Uz fotogrāfijas ir datums — tas viss noticis pirms dažiem mēnešiem. Tātad tu esi strādājis kādā Rēno naktslokālā par šveicaru, tu saki? Tādā gadījumā mans priekšstats par tavu personību stipri mainās. Kāpēc tu man nepastāstīji par savu Rēno braucienu?

— Zināt, man bija bail.

— No kā tad tev bija jābaidās, Edij? Un kāpēc tu tik smagi elpo? Nevar jau tā — pīpēt vienu paciņu pēc otras, tas tev jāatmet. No kā tad tu īsti baidījies, Edij?

— Baidījos, kā jūs to uzņemsiet. Vai es drīkstu nolaist rokas?

— Nē, pastāvi vien tāpat. Parunāsim par šo tavu skuķi. Ielene, tas jau ir redzams. Un mugurā viņai laikam ūdeļādu apmetnis. «Manam burvīgajam Edijam.» Varu derēt, ka tu tur uzdzīvoji par visu naudu. Edijs frakā, ar daiļu dāmu pie rokas. Tavs vecais tētiņš Saimondramā var lepoties ar tādu dēlu!

Negaidot Viktors iegrūda pistoles stobru Edijam cirkšņos. Tas iegaudojās kā suns.

— Paklau, Edij, dodu tev trīs sekundes laika — ja nerunāsi, sašaušu tavus dārgumus lupatās! Vispirms — kas tu tāds esi — privātdetektīvs, vai, par kādiem raksta romānos? Vai tu esi kādreiz dzirdējis par mafiju, Edij? Ļautiņi gan stāsta, ka tādas īstenībā nemaz neesot, bet varbūt tieši patlaban tev ar šo organizāciju ir darīšana.— Viņš atbīdīja drošinātāju. — Jautājums numur viens, Edij. Kam tu kalpo — vai Narkomānijas apkarošanas birojam?

— Aizvāciet savu pistoli, un es jums pastāstīšu visu, ko jūs vēlaties.

Viktors pacēla pistoli augstāk. — Nu?

— Tā varētu sacīt. Pa daļai. Es sāku strādāt pie viņiem tāpēc, ka trūka naudas. Reizēm viņi man pasviež kādu uzdevumu. No Maiami bija atbraukuši divi īstie aģenti, lai jūs sagaidītu, bet viņi šodien .cieta automašīnas katastrofā. Divi citi jau ir ceļā uz šejieni no Melbenas — tāpēc jau Ekss gribēja, lai jūs paliekat pie viņa pa nakti. Kad jūs pateicāt viņam, ka gribat tūliņ braukt projām,

viņam vajadzēja iesaistīt mani, tāpēc ka neviena cita ar privātdetektīva tiesībām tobrīd nebija.

— Tātad Ekss ari ir ar viņiem uz vienu roku.

— Viņam nekas cits neatlika. Biroja darbinieki viņam tā pavēlēja. Aģenti viņa kantorī kvern jau divas nedēļas. Sis sūtījums nezin kādēļ bija Kubā aizkavējies, pienāca tikai pirms divām dienām. Aģentiem no Kubas paziņoja, kad tas devies ceļā.

— Paziņoja no Kubas? Redz, kā. Tad jau viņi visu preci izņēma ārā un zārkos sabāza kaļķu maisus — vai ne?

Morēno pamazām nomierinājās un savaldījās, un bija gatavs visu sīki paskaidrot.

— Nē. Viens gribēja tā darīt, bet citi iedomājās, ka i tas nebūs gudri. Viņi cerēja, ka, jums sekodami, viņi noskaidros, kam šī manta jāsaņem, un baidījās, ka jūs pa ceļam varētu apstāties un pārbaudīt. Nolēma, ka nav nekādas nozīmes ņemt heroīnu ārā. Viena mašīna mums visu laiku seko, un pa visiem ceļiem, kas ved no šejienes uz Maiami, braukā patruļas. Šitādu katafalku var ievērot jau pa gabalu. Man nepatīkami jums to sacīt, mister, bet izbēgt jums neizdosies.

Viktors raudzījās viņā, apsvērdams iespējamos variantus. Morēno runas veidā un stājā tagad varēja nojaust augstprātību, atgūtu pašcieņu. Šķita — viņu sevišķi neuztrauc paša kļūmīgais stāvoklis, viņš drīzāk likās atvieglots, ka beigusies gaidīšana.

— Drīz vien tanī mašīnā sēdošie sapratīs, ka ir jūs 1 pazaudējuši, paziņos, lai nobloķē ceļu uz Kitsholovu, un

tad griezīsies atpakaļ un pārķemmēs visu apkārtni.

Viktoru arvien vairāk pārņēma sajūta, ka viņš ir iekritis, bezcerīgi sagūstīts. Reiz jau viņu bija sagūstījuši un piekāvuši gandrīz līdz nāvei, un nu tas varēja notikt atkal; kad viņš to atskārta, slimīgās, bezprātīgās bailes, no kurām psihiatri tā arī nebija varējuši viņu īsti izārstēt, uzmācās no jauna. Nolādēts, kāpēc Marka nebija šeit, kad viņš Viktoram patiešām bija vajadzīgs? Lejā kaut kas Mikustējās — divi milzīgi sapārojušies krupji ar visām as-loņām kājām aizļēpoja gar viņa zābaku purngaliem. Viktors aiz riebuma nodrebinājās.

— Diez vai purvu čūskas naktīs arī rāpo apkārt? — viņš gluži nereizē pajautāja Edijam.

— Rāpo gan. Mokasīnčūskas un rombu klaburčūskas. Maus draugs pagājušā gadā nomira no čūskas koduma,

tagad tās briesmīgi savairojušās. Protams, slimnīcās ir serumi, bet viss atkarīgs no tā, cik ātri līdz slimnīcai nokļūst. — Morēno balsī skanēja jautrība, it kā drauga nāve būtu amizants notikums.

— Vai tad tas gadījās šeit?

— Jā, šinī rajonā. Varbūt piecas vai desmit jūdzes no šejienes.

— Tātad tepat vien. Un kā šo vietu sauc?

— Gūsfleta.

— Mokasīnčūskas un rombu klaburčūskas, tu saki. Ak dievs! Nav brīnums, ka šeit neviens vairs nedzīvo.

Bezcerības sajūta atdzīvināja visus vecos simptomus. Tie bija signāli, kas brīdināja — bojājumi vēl nav sadziedēti, palikuši sašķaidīti nervi, nosprostoti asinsvadi un daudzās ķermeņa daļās možu, darbīgu šūnu vietā — inerta rētaudu masa. Es jutos labi tikmēr, kamēr man nebija ne par ko jāuztraucas, Viktors nodomāja. Esmu sakropļots uz visu mūžu.

— Kur uz to pusi ir tuvākā pilsēta? — viņš vaicāja, norādīdams ar roku uz tropu purva lāmām, kas spīguļoja starp kokiem un šai pilnmēness naktī šķita viegli fosfo-rescējam.

— Tuvākā pilsēta? Laikam tā būs Koperslova. Taisnā līnijā — desmit jūdzes. Ja esat sadomājis doties uz to pusi, tad neaizmirstiet, ka tur ir tikai purvs, pilns ar aligatoriem. Dzīvs jūs no turienes laukā netiksiet.

— Diez cik vilinoši neizklausās, vai ne, Edij? Vai zini, aligatorus es līdz šim esmu redzējis tikai zooloģiskajā dārzā, un man nav ne mazākās vēlēšanās ieraudzīt tos brīvā dabā.

— Es esmu bijis Brazīlijā, — Morēno sacīja. — Vai esat dzirdējis par tādu apvidu — Matugrosu? Matugrosu vēl ir nieks salīdzinājumā ar to, kas jūs gaida šeit. Lai nokļūtu no šejienes līdz Koperslovai, jums vajadzīgs buldozers, citādi jūs šiem džungļiem nemaz netiksiet cauri. Un pat tad, ja tiksiet cauri, jūs otrā pusē tik un tā saņems ciet. Paklausieties, mister, vai tomēr nebūtu labāk pado ties? Lai kā jūs pūlētos izbēgt, jūs agrāk vai vēlāk, vien alga, saķers, un tad nu gan ietupinās uz ilgu laiku. Pašreizējā stāvoklī jūs vēl varat cerēt, ka labprātīgu atzīšanos ņems vērā. Minimālais sods par jūsu nodarījumu ir no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem, bet, ja padosieties, pusi jums atlaidīs, par to es galvoju.

— No astoņiem līdz piecpadsmit gadiem, tu saki? — Viktors pārjautāja, t- Tas ir ilgs laiks, Edij. Ļoti ilgs laiks.

— Jūs taču vēl esat pavisam jauns. Nebūsiet vēl ne pusmūžā, kad tiksiet laukā. Ja gribat, lai sodu mīkstina, nevajag sagādāt ļaudīm lieku darbu. Bet, ja pretosieties, — tad viņi gan jums parādīs! Sai mašīnā atrodas lielākā heroīna krava, kādu jebkad ir mēģināts iesūtīt Savienotajās Valstīs. Ja patrāpīsies bargs tiesnesis — jūsu dziesma nodziedāta. Tupēsiet aiz restēm tikmēr, kamēr visi zobi izpūs.

Viktors piespieda kreiso roku pie vēdera — ik pa brīdim viņam uznāca asas graizes. Viņš zināja, ka tuvojas caureja, vispēkšņākā un nevaldāmākā no visām viņa psihosomatiskā stāvokļa izpausmēm. Sajūta bija tāda, it kā viņa zarnas kāds būtu sagrābis un žņaugdams grieztu apkārt. Edijs Morēno — tā attēls dubultojās Viktora acīs — ziņkāri viņu vēroja. Edija īdzīgā, pamuļķīgā seja tagad bija gudra un saspringta. Cauri sāpēm Viktora apziņā pavīdēja doma: ja Edijs tagad metīsies virsū un es izšaušu, tad varu arī netrāpīt. Uz automātiku nevar paļauties. Viņš gan ir maza auguma, bet sīksts un izveicīgs. Un zina visus paņēmienus, bet es esmu slims.

— Kur, tu teici, būs tā tiesa?

— Par tiesu es nekā neteicu. Jūs droši vien aizvedīs uz Talahasiju un tiesās par štata likumu pārkāpšanu.

— Un minimālais sods ir no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem?

— No pieciem līdz astoņiem, ja pieteiksieties labprātīgi-

— Itāliešus šeit laikam ne visai ieredz, tapat kā nēģerus vai indiāņus. Kāda ir indiāņu dzīve te, dienvidos, lidij? Nekāda saldā jau laikam nav, ko?

— Jāprot godīgi sadzīvot ar cilvēkiem, tad arī pret tevi izturēsies labi, lai kas tu būtu — itālietis, indiānis Vai vēl kas cits. Ja jau esi noķerts un piespiests pie sienas, tnd vismaz nespārdies pretī. Un tu esi noķerts, vecīt, par to nav šaubu. Vienīgā izeja tev ir — padoties. Labprātīgi atzīsties, nosēdi dažus gadiņus — un būsi atkal brīvs Cilvēks.

Piepeši uguns, kas bija plosījusies Viktora zarnās, ap-fliiia, un, sāpēm atkāpjoties, viņa domas atkal noskaidrotie; Viņš atliecās, pistoles stobru vēl arvien turēdams pret Morēno krūtīm, un līksmi pasmaidīja.

— Man ienāca prātā labāks variants, Edij. Nupat izgudroju, ka tomēr nepadošos.

— Varu tev atbildēt vienīgi to, ka izdarīsi lielu kļūdu

— Tu taču pats teici, ka mūsu kravas kastē atrodas lielākais daudzums heroīna, kāds jebkad štatos ievests. Un lai es ļautu tam aiziet postā? Kāpēc? Sie purvi taču kontrabandas slēpšanai kā radīti. Novietosim zārciņus kādā labā vietā zem koka, apsegsim ar papardēm — un viss kārtibāl

—* Vienalga, atradīs, lai kur tu tos noslēptu, — Morēno

atbildēja. Viņš bija ievērojis ar Viktoru notikušo pārmaiņu, un viņa balss skanēja nedroši.

— Kāpēc tu tā domā?

— Tas ir gluži vienkārši. Pa mūsu mašīnas pēdām viņi nonāks šeit un meklēs. Tie zārki taču ir briesmīgi smagi. Viņi zinās, ka nekur tālu mēs tos neesam aizstiepuši.

— Jā, Edij, tu runā pareizi. Tikai nekādas pēdas nepaliks. Mēs abi tās aizslaucīsim ciet, ka nebūs ko redzēt. Un mašīna arī pazudīs. Tagad ej, sēdies atpakaļ mašīnā — tikai neaizmirsti, es tevi visu laiku turu uz grauda, — un dari, kas tev jādara, lai dabūtu zārkus ārā.

Morēno apgriezās un devās augšup pa nokalni. Apsēdies kabīnē, viņš iedarbināja motoru un nospieda slēdzi, kas atvēra kravas kastes durvis un lika izslīdēt pirmajam zārkam. Pēc piecām minūtēm visi zārki jau bija ārā no mašīnas, un viņi ievilka tos melnā dateļplūmju biezoknī ceļa malā, kur tumsu kā adatas dūrieniem izraiboja nakts spī-dulīši. Krūmu zari un vīteņaugi tūliņ sakļāvās, katru spraugu aizsedza liela, sirdsveidīga lapa.

— Neviens šos zārkus nemūžam neatradīs, Edij, kamēr mēs paši neparādīsim, kur tie atrodas.

— Un ko tu tagad darīsi? — Edijs apvaicājās.

Vajag, lai viņš cerētu, ka viņam ir izredzes palikt dzīvam, citādi viņš metīsies man virsū, Viktors domāja. Es viņu nedrīkstu saniknot. Uz saviem spēkiem Viktors vairs nevarēja paļauties — ausīs viņam nemitīgi zvanīja, attēli atkal dubultojās, un viņš baidījās, ka kuru katru mirkli var no jauna uzbrukt vēdergraizes.

— Nogremdēšu šito mašīnu, — viņš atbildēja.

— Kur?

— Purvā ... Kur gan citur.

— Upes gultne ir tālu prom no šejienes. Odens šeit ir tikai divas vai trīs pēdas dziļš. Kas tur var sanākt?

— Divas trīs pēdas ūdens un zem tā vēl divas trīs pēdas dūņu. Šis vecais vāģis ir smags kā lokomotīve. Nogrims uz galvošanu. Visiem pierādījumiem ir jāpazūd, un, kas attiecas uz tevi, Edij, — tev tagad vajadzēs pieņemt loti svarīgu lēmumu. Pirmīt es tev teicu, ka laiva ir salauzta. Tā nebija taisnība. Šo laivu var izsmelt, un tā peldēs. Gribu piedāvāt tev iespēju glābt savu dzīvību. Tu pārzini šo apkārtni. Ja esi ar mieru man pievienoties — brauc līdzi. Uzvedies prātīgi, un tas tev labi atmaksāsies, šī prece ir lielākās dienvidaustrumu štatu organizācijas īpašums, un, ja es apliecināšu, ka tu palīdzēji to glābt, viņi tev parādā nepaliks. Kaut arī tu laiku pa laikam dodies uz Rēno uzdzīvot, domāju, ka tev nekas nebūtu pretī saņemt no maniem draugiem par palīdzību kādus simt tūkstošus.

— Kāpēc lai es tev ticētu? Tagad tu runā vienu, bet, kad izkāpsim no laivas, varbūt runāsi pavisam ko citu,

— Tev jātic man, Edij, tāpēc ka citas izejas tev nav. Es visu laiku turu tevi uz grauda. Mans mērķis ir tikt no

I šejienes projām, un, ja tu mēģināsi mani aizkavēt, tas tev  maksās dzīvību. Es tev piedāvāju izdevīgu vienošanos, patiesībā tev vairs nemaz nebūtu ko gudrot. Padomā pats — pat tad, ja ar tavu palīdzību mani noķertu un aizstieptu uz to Talahasijas tiesu, galu galā tu tik un tā būtu zaudētājs, jo tev būtu jāuzstājas kā lieciniekam un mūsējie tevi ātri vien novāktu.

— Bet kāda vajadzība tev būs pēc manis, kad būsim ļnokļuvuši galā — nu tur, kur tu vēlies nokļūt? Aiz kāda [iemesla tu atstāsi mani dzīvu?

— Aiz labsirdības, — Viktors atbildēja. — Es arī rei-ļzēm esmu labsirdīgs tāpat kā visi citi. Un tu man esi Iepaticies, Edij. Tu esi gudrs puisis, proti nezaudēt galvu.

[ Ja viss labi beigtos, mēs pat varētu kļūt draugi. Kāpēc lai es tevi nogalinātu?

— Tu teici — simt tūkstoši?

— Pilnīgi pareizi.

— Man būtu jāaizbrauc prom no šejienes, kamēr visa Rī jezga norimst. Kā tu domā, uz kurieni es varētu aizbraukt?

— Uz Meksiku, Edij. Varbūt tā čiepiņa ūdeļu apmetnī arī brauktu tev līdzi. Stāsta, ka visforšākais kūrorts esot Akapulko.

— Jā, esmu dzirdējis.

— Bet tagad mums kaut kas jādara, lai šeit nepaliktu pēdas. Varbūt vispirms aizslaucīsim riteņu sliedes, ko?

Paņēmis pistoli kreisajā rokā, Viktors nolauza divus nokaltušus zarus un vienu iedeva Edijam. Pēc neilga brīža viņi jau bija izlidzinājuši seklās grambas, kas bija radušās, mašīnai bremzējot valgajās smiltīs.

Viktors atliecās, aizsvieda savu zaru un paraudzījās lejup uz ceļa galu — pašā ūdens malā, starp miglas apsarmotiem purva miršu krūmiem.

— Diezgan stāvs, vai ne? — viņš teica Edijam. — Tie ļaudis, kas dzīvoja tai mājā, — kā tu domā, kā viņi varēja nobraukt lejā un atkal uzbraukt te augšā?

— Ar mūļu pajūgiem, — Morēno atbildēja. — Tais laikos visi turēja mūļus. Labs mūļu pajūgs var uzvilkt ratus augšā līdz pašai mājai.

— Tu nu gan zini visu, Edij. Kad vajadzēs braukt, kur mēs ņemsim airus?

— Noplēsīsim mājai dažus dēļus, mazliet apstrādāsim — un airi gatavi.

— Un kā būs ar to mangrovju un ciprešu biežņu, vai mēs tiksim tai cauri?

— Ja ceļu zina, var tikt. Nemaz nav tik grūti.

— Citiem vārdiem, tu pārspīlēji, Edij.

— Iespējams. Jāturas platākajās straumēs, un tas ir viss. Gluži loģiski.

— Lai nu kā, šķiet, ka mēs esam gatavi doties savā lielajā ceļojumā, — Viktors sacīja. — Atliek tikai nogremdēt vāģi. Es domāju, mēs iesēdīsimies, iedarbināsim to un izlēksim ārā.

— Mēs to varam tāpat nogrūst lejā — kāda starpība? — Morēno iebilda.

— Starpība? Es gribu būt drošs, ka vāģis patiešām nogrimst. Tam jādrāžas iekšā ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā. Ieslēdz otro ātrumu, gāzi uz maksimumu, atlaid sajūgu un lec.

— Un ko tu tikmēr darīsi?

— Es arī būšu mašīnā. Mēs visu laiku būsim kopā. Durvis atstāsim vaļā un, tikko mašīna sāks kustēties, lēksim ārā.

— Varbūt tu varētu nolaist to pistoli? Ja es tev uzticos, tad arī tev man jāuzticas.

— Jā, Edij, bet tikai tad, kad jau būsim laivā. Tad būsim draugi, abi vienlīdzīgi, kā jau tam jābūt. Kad tiksim

Koperslovā, tad tikai mums sāksies dzīvīte, Edij! Var gadīties, ka tevi pat uzņem organizācijā,

Morēno vilcinājās, nojauzdams pretimstāvētājā kaut kādu nedabisku, drudžainu saspringumu; šis cilvēks atgādināja viņam psihiski slimu. Viņš raudzījās pistoles stobra caurumā — tagad tas bija pievērsts viņa labajai acij — un minēja, kāpēc neprātīgie smaidi Viktora sejā mijas ar zobu griešanu un niknām grimasēm.

— Lec iekšā un sākam, Edij!

Morēno apsēdās vadītāja vietā un iedarbināja motoru, un Viktors apsēdās viņam blakus.

— Vai tev durvis vaļā, Edij?

— Vajā.

— Nu tad piedod gāzi.

Mašīna ierūcās. Viktors pastiepa labo kāju ārā pa durvīm, sagatavojies lēcienam. Pistoles stobru viņš turēja pie Morēno deniņiem.

— Nu laižam, Edij!

Mašīna rāvās uz priekšu. Viktors izšāva, un pistole viņa rokā salēcās kā mazs, sagūstīts zvēriņš. Pēkšņais grūdiens bija sašūpojis Viktora roku — viņš ieraudzīja, ka Morēno vaigā pie auss parādījies mazs, tumšs plankums —, un pēdējā mirklī, pirms izdzisa griba un apziņa, Morēno vēl palaida vaļā stūri un noslīga uz durvju pusi; tikmēr Viktors atspērās un lēca, smagi nokrita uz zemes un vēlās lejup pa nogāzi, un, pēdīgi nostājies uz kājām, paguva ieraudzīt, kā mašīna iedrāžas purvā. Uz abām pusēm no tās gaisā uzšjācās plati ūdens spārni — likās, ka purvā nolaistos pelēka dūja. Virs kabīnes jumta sagriezās putains virpulis, un pēc mirkļa ūdens virsma sāka burbuļot Burbuļi cēlās labu brīdi, tad norima. Uzpeldēja un pārplīsa pēdējais sīkais burbulītis, un apklusušās koku vardes atkal atsāka savu dziesmu. Viktors izslējās, pabāza pistoli zem krekla un metās biezokņa tumsā. Viņu bija sagrābušas aklas bailes — šķita, ka uz viņu kāds skatītos, un, par spīti veselajam saprātam, viņam likās, ka Morēno kaut kādā neizskaidrojamā veidā palicis dzīvs.

Viņš nogaidīja minūtes desmit, tad, sperdams piesardzīgus soļus pa lapaino zemi, lavīdamies no krūma uz krūmu un mezdams līkumus ap baltas mēness gaismas pielietajiem laukumiņiem, devās uz dumbrāja malu. Tur nonācis, viņš stāvēja un skatījās caur krūmu zariem uz ūdens virsmu, nespēdams aizgainīt uzmācīgo iedomu, ka

kuru katru bridi Morēno iznirs no ūdens un, zaudējis tikai mazliet asiņu un spēka, gurdi izvilksies krastā. Varbūt lode tikai izsita viņam dažus zobus, Viktors domāja. Viņš ir mazs, bet sīksts. Varbūt viņš paguva izlēkt no mašīnas un tagad kaut kur paslēpies gaida, kad iešu projām.

Viktors ausījās, gaidīdams kustību vai skaņu, kas nodotu Morēno slepeno klātbūtni, tad salīcis metās skriet uz pamesto māju. Sānsienā bija caurums, un Viktors ielīda pa to iekšā. Pirmās divas istabas purvs bija iekarojis sev — laterniņas gaisma apspīdēja vīteņaugus, piepes un sikspārņus, kas karājās pie kailajām sijām. Pārkāpis trešās istabas slieksni, Viktors satrūkās — tā bija tīra. No loga uz grīdas krita garens mēnessgaismas četrstūris, un tā malā viņš ieraudzīja šūpuļkrēslu ar salauztu atzveltni. Vienā kaktā bija piesliets zivju murds. Tad viņa skatiens atdūrās pret bufeti — durvis tai stāvēja vaļā, un tanī bija redzama tukša viskija pudele un dažas skārda kārbas, laikam miltu, cukura un sāls glabāšanai. Izpostītā kamīna vietā bija nolikti četri ķieģeļi, starp tiem melnēja ogles. Ķieģeļi bija vēl silti, un istaba tikko jaušami smaržoja pēc tabakas dūmiem. Viktoram atkal uzmācās sajūta, ka viņu kāds vēro, un šoreiz tā bija tik stipra, ka viņš atkāpās pie sienas un izvilka pistoli. Kaut kur iečīkstējās dēlis, šī skaņa atbalsojās visā mājā, un zem loga kaut kas no-čabēja. Viktors uz pirkstgaliem aizzagās līdz logam un palūkojās ārā, bet ieraudzīja tikai mēness apspīdētu lapotni un purva stūri. Te kāds dzīvo, viņš nodomāja. Kāds klaidonis. Varbūt viņš visu redzējis un tagad paslēpies. Jāiet prom no šejienes.

Bet vispirms vajadzēja kaut kur sadabūt airi. Viktors izlauza no vecās bufetes plauktu — tas likās vispiemērotākais materiāls. Bet kā lai es to apstrādāju? — viņš domāja. Ko varētu izmantot naža vietā? Varbūt tomēr vajadzēja ņemt indiāni līdzi, gan jau Koperslovas tuvumā es pagūtu viņu nomiegt. Tagad jāsteidzas. Cauri vīteņiem apaugušajām istabām Viktors atkal izgāja mēness gaismā. Viņš soļoja arvien ātrāk, tad, purva dubļiem šļakstot, metās skriet uz laivas pusi. Bailes bija pārrāvušas pēdējo aizsprostu, Viktors vairs nespēja tās atturēt. Iztēle saplūda ar īstenību, no aizmugures mācās virsū baigas skaņas un ķēmi; taču visdrausmīgākais no tiem, kuri dzinās viņam pakaļ, bija reizē primitīvs un pārdabisks, visu ļaunumu ļaunums — pati nāve.

9

Marks bija sacījis Terēzai, ka aizbrauc uz trim vai četrām dienām, bet, kad viņš pārradās mājās ātrāk, sieva neizrādīja ne prieku, ne pārsteigumu un viņa nomāktību nemaz nelikās manām.

— Es domāju, ka tu vēl esi Maiami. Kas Stīvensam bija vajadzīgs?

— Viņš gribēja man paziņot, ka Paolo ir miris, — Marks atbildēja, pavērsis seju sāņus.

Vienaldzības maska, ko Terēza valkāja kā labi pieguļošu tērpu, uz mirkli noslīdēja. Pret Paolo viņa vienmēr bija lolojusi siltas jūtas.

— Madonna! Kas ar viņu notika?

— Viņš gājis bojā automašīnas katastrofā. Es biju aizbraucis uz bērēm.

Terēza kaut ko klusi nomurmināja ar nobālušām lūpām, bet velti viņš gaidīja itālietēm raksturīgo neticības un dusmu izvirdumu, sašutumu par nāves uzvaru.

— Kur viņu apbedīja? — viņa vaicāja klusā, smalkā balstiņā.

— Kampamāro. Blakus tēvam un mātei.

— Lai viņam vieglas smiltis.

Neko vairāk Terēza arī nejautāja. Likās, viņai nebija vēlēšanās sīkāk uzzināt par Marka ciemošanos dzimtenē, un viņu neinteresēja, kā dzīvo draugi.

— Es zvanīju no Maiami, bet neviens nenāca pie telefona, — sacīja Marks.

— Es bieži biju ārpus mājas, — Terēza atbildēja.

Piepeši Marks atcerējās, ka bērniem ir skolas brīvdienas un ka viņi aizbraukuši pie draugiem.

— Vai Viktors nezvanīja?

— Kamēr es biju mājās, nē.

— Viņam vajadzēja piezvanīt pirmdien. Es par viņu raizējos.

— Ja viņš dzirdētu, ka es esmu pie telefona, viņš droši vien noliktu klausuli. Starp citu, viens tāds zvans bija.

Markam gribējās tikt pāri Terēzas šķietamās vienaldzības sienai, piespiest viņu saprast, cik nozīmīgs viņam bijis šis brauciens uz Sicīliju un kādās krustcelēs viņš patlaban atrodas.

— Mani ar turieni nekas vairs nesaista. Māte un Paoio ir miruši, un māsu es diez vai kādreiz vairs ieraudzīšu vai saņemšu no viņas kādu ziņu. Stāvoklis jānovērtē reāli. Krespi gluži nepārprotami kratījās no manis vaļā... Un ar pārējiem draugiem tas pats. Neviens pat necentās mani satikt — viņiem es vairs neeksistēju. Man tur vairs nav ko darīt.

Terēza aizgāja uz virtuvi, un, viņai sekodams, Marks ieraudzīja, ka viņa stāv pie jaunās mazgājamās mašīnas un izklaidīgi groza slēdžus.

— Es bieži esmu domājis, ka vajadzētu reiz saņemties un nokārtot pavalstniecības dokumentus. Manuprāt, nav nozīmes vilkt garumā. Līdz šim es visu laiku klusībā cerēju, ka varbūt mēs kādu dienu vēl atgriezīsimies. Bet tagad šķiet, ka nebūtu vairs nekādas jēgas to darīt.

— Dokumentus jau sen vajadzēja nokārtot.

— Nebiju pārliecināts, ka mēs šeit paliksim, bet tagad tas ir pilnīgi skaidrs. — Viņš vēlreiz mēģināja Terēžu ieinteresēt, lai beigtos viņas apātiskā klusuciešana. — Man piedāvā darbu Kubā. Mēs varētu aizbraukt no šejienes pavisam un jaunā vietā sākt jaunu dzīvi. Kā tu uz to skaties?

Negaidot vienaldzības siena sagruva. Terēza pagrieza galvu — viņas seja bija dusmu izķēmota un izskatījās divdesmit gadus vecāka.

— Dieva dēļ, nepiemini man Kubu!

Marks padevās.

— Jūtu, ka šovakar mums neko prātīgu neizdosies sarunāt. Es esmu noguris un acīmredzot tu arī. Apspriedīsim to visu rīt.

Kad Marks nākamajā dienā pārnāca mājās no darba, Terēzas seja bija stinga un neizteiksmīga.

— Vai Viktors nav zvanījis? — viņš apvaicājās.

— Nē. Šodien te bija viens slepenais, gribēja tevi satikt.

— No policijas?

— Nē, privātdetektīvs.

— Vai tu palūdzi viņu, lai parāda apliecību?

— Vai tad vajadzēja? Viņš bija ļoti pieklājīgs. Stādījās priekšā kā misters Smits. Viņu atsūtījusi kāda Bostonas firma.

— Privātdetektīvam obligāti jāuzrāda sava dienesta apliecība, — Marks sacīja. — Kā gan tu citādi vari zināt, kas viņš ir? Sie tipi mēdz būt diezgan uzbāzīgi. Un atce-

ries, ka tev nebūt nav jārunā ar viņu vai jālaiž viņš iekšā, jo tu to nevēlies. Vai viņš tev pateica, kas viņu interesē?

— Kaut kas sakarā ar Kubu. Es ļoti priecāšos, ja man šo vārdu kādreiz vairs nevajadzēs dzirdēt. Viņš atstāja savu vizītkarti un lūdza, lai tu viņam piezvanot.

— Kādēļ lai es viņam zvanītu? Ja viņš atnāk vēlreiz, iedod viņam manu darba telefona numuru, un, ja es nebūšu aizņemts, tad aprunāšos ar viņu. Vai ir vēl kādi jaunumi?

— Ir gan, — Terēza atbildēja. — Es satiku Harmu.

— Kādu Hannu?

— Hannu Koboldu.

— Pareizi, es biju aizmirsis. Viņa lūdza palīdzību kādai privātdetektīvu firmai, vai ne? Varbūt šā tipa ierašanās ir kaut kādi ar to saistīta?

— Laikam gan. Ja jau runa ir par Kubu, — atteica Terēza. — Hanna privātdetektīviem jau iztērējusi pusi mantojuma, ko Endrjū viņai atstāja.

— Šķiet, ka neko daudz viņa par šo naudu nav ieguvusi.

— Līdz šim patiešām nebija nekādu rezultātu, bet pēdējo dienu laikā ir izdevies šo to noskaidrot. Viņa nekad nebija ticējusi, ka Endrjū gājis bojā tādā veidā, kā par to ziņoja, un tagad izrādās, ka viņai taisnība.

— Tātad tie, kas viņu nogalināja, nebija revolucionāri?

— Nē, viņu nogalināja kāds amerikānis vai arī kāds cits — šī amerikāņa nolīgts cilvēks. Firma aizsūtīja uz Kubu savu izmeklētāju, un viņš tur nostrādāja trīs mēnešus. Kubieši viņam ļoti palīdzēja, un daudz kas atklājās. Tā bijusi tipiska gangsteru bandas organizēta slepkavība.

— Ar ko tad, pēc tavām domām, gangsteru bandas organizēta slepkavība atšķiras no citām slepkavībām?

— Ar to, cik gludi tā tiek nostrādāta. Bandīti zina, kā noslēpt pēdas. Aizdomas pēc iespējas tiek noveltas uz tādu nevainīgu cilvēku. Lieciniekus nogalina. Šinī gadī-umā viņi nogalināja zvejnieku, jo tas bija visu redzējis. Revolucionāri jau nu gan nenogalinātu nabadzīgu zvejnieku.

Marks ievēroja Terēzas augošo uzbudinājumu, neparasti aso balsi. Viņš juta, ka tiek vajāts, ka viņu dzen pretī apslēptam slazdam. — Kā tu to visu tik labi zini? — viņš apvaicājās.

— Sicīlijā arī bija daudz tādu notikumu. Kad es biju maza meitene, godavīri mūsu ciemā nogalināja astoņpa-

dsmit vīrus. Manu tēvoci arī nogalināja, un gluži nevainīgam cilvēkam par to piesprieda desmit gadus.

— To tu man neesi stāstījusi.

— Es protu turēt mēli aiz zobiem tāpat kā tu. Tēvoci nogalināja tāpēc, ka viņš tiesājās kāda zemes gabala dēļ, un godīgu cilvēku, kas nevienam nebija pāri darījis, iesēdināja Pročidas cietumā. Tā bija Sicīlijā un tā ir arī šeit, tikai Godājamā Sabiedrība šeit saucas citādi. Tik daudz cilvēku smok cietumos par noziegumiem, ko tie nav izdarījuši! Kā tas students, kura dzīvoklī atradās revolveris, ar kuru nošauts Kobolds. Tikai godavīri ir uz kaut ko tādu spējīgi.

— Tu esi sieviete un tāpēc visu redzi tikai no vienas puses, — Marks sacīja. — Ir daudz tāda, ko tu nespēj saprast.

— Jā, to jau es esmu bieži dzirdējusi, — Terēza atcirta. Viņas vaigi kvēloja tādā kā niknuma pacilātībā. — Bet, ja es klusēju, tad tas nenozīmē, ka es neapjēdzu, kas notiek. Tu gan gribēji, lai es noticētu oficiālajai versijai par Endrjū nogalināšanu, bet es neesmu tāda muļķe. Endrjū nogalināja tāpēc, ka viņš traucēja Kubas narkotiku tirgoņiem.

— Nu, lai būtu kā būdams, beigts viņš ir tik un tā, un šīs izmeklēšanas viņu no miroņiem neuzcels. Tā sieviete, viņa sieva, pat nebija tava draudzene. Kāpēc tu par to visu tik ļoti uztraucies?

— Es uztraucos tāpēc, ka tas skar arī mani un manus bērnus.

— Dīvaini gan — kādā veidā? — Marks jautāja, sevī valdīdamies. Nojausma par to, kas tūlīt sekos, jau tuvojās viņam kā auksta ēna.

— Endrjū noslepkavošanas brīdī viņam blakus bija kāda meiča, kuru sauc par Lindu Votsu. — Terēza tagad izskatījās skarba un ļauna. Nekad agrāk Marks viņu tādu nebija redzējis.

— Nu un tad?

— Kubas policija uzskata, ka šī meiča izmantota par pievil inātā ju.

Marku pārņēma atsvešinātība — kā vienmēr kritiskos brīžos. Viņš it kā vairs nejuta pats sevi — likās, ka viņš uz visu notiekošo skatītos no malas, ar kādas trešās personas acīm.

— Viņa strādājusi tepat Solsberijā, striptīza klubā. Prostitūta. — Pēdējo vārdu Terēza izrunāja lēnāk, ne-

droši, it kā tas viņai būtu svešs. — Viņa ieradās Kubā trīs dienas pirms Endrjū nāves un nākamajā dienā aizbrauca.

— Kas tur sevišķs? Ja Kobolds vēlējās paņemt līdzi kādu sievieti, tad neviens viņam to nevarēja aizliegt.

— Viņa nebūt nebija Kobolda mīļākā. Par katru mirkli, ko viņa pavadīja Havanā, Kubas policijai viss ir zināms, un viņa ne reizi netika gulējusi ar Koboldu. Viesnīcā viņa uzdevusi savu Bostonas adresi, un detektīvi jau esot atraduši viņas draudzeni, ar kuru viņa dzīvojusi kopā pirms pārbraukšanas uz Solsberiju. Pēc Havanas notikumiem viņa trīs mēnešus kaut kur slēpusies un tad ieradusies Bostonā, lai savāktu palikušās mantas. Draudzenei viņa pastāstījusi, ka aizbraukusi kādam vīrietim līdzi uz Kubu un tur piedzīvojusi kaut ko ļoti nepatīkamu. Viņa ir pārmainījusi vārdu un uzvārdu, un visu laiku viņu neizdevās atrast, bet tagad tas esot tikai dažu dienu jautājums. — Pēc šīs ātri nobērtās runas Terēzai vajadzēja ievilkt elpu; viņa gaidīja, ko Marks atbildēs.

— Es vēl arvien nesaprotu, kādā veidā tas varētu skart tevi, — viņš teica.

— Mani tas skar tāpēc, ka tu esi mans vīrs. Un tu aizvedi Lindu Votsu uz Havanu.

Liegties šķita pazemojoši un arī veltīgi — akurātā Bostonas firma visus faktus droši vien bija pārbaudījusi sīki un smalki. Marks klusēdams raudzījās Terēzas sejā — tās izteiksme liecināja, ka, par spīti pārejošam sašutumam, viņa jūt atvieglojumu, atbrīvojoties no ilgi glabātā noslēpuma.

— Varu tev pateikt visu. Ir noskaidrots, ka jūs abi kopā esat braukuši uz Kubu un kopā atgriezušies. Firmas darbinieki parādījuši Hannai fotogrāfiju, kurā jūs ar Koboldu esat redzami kādā naktsklubā. Un atgriešanās dienā tu esi redzēts Aidlvaildā — tu esi šo meiču apskāvis. Starp citu, šī informācija nāk no cita avota. To man pastāstīja kāda persona, kura uzskata, ka man par daudz labi klājas, un tāpēc es šo jaunumu no viņas tūlīt uzzināju — vēl tad, kad Hanna nebija sākusi izmeklēšanu.

Marks izlikās, ka cenšas racionāli atrisināt šo problēmu.

— Tas, par ko tu nupat runāji, nekādi nepalīdz mums Izskaidrot Endrjū Kobolda nāvi, — viņš iecietīgi aizrādīja. — Slepkavības brīdī kopā ar viņu esot bijusi kāda meitene. Pieņemsim, ka tas ir jauns fakts, bet ko tas dod? Kāds pamats uzskatīt, ka šī meitene tikusi izmantota pievilināšanai? Ja šādas aizdomas policijai radušās tāpēc, ka

viņa aizbēgusi un pārmainījusi vārdu un uzvārdu, tad tas vēl neko nenozīmē. Tādas meičas kā viņa pastāvīgi iekuļas nepatikšanās, un viņām ir simt un viens iemesls, kura dēļ ir vēlams uz kādu laiku pazust no skatuves.

— Pievilināšanas teorija pieder policijai, nevis man. Kubas policija apgalvo, ka Koboldu nogalinājis amerikānis vai arī amerikāņa uzdevumā kāds cits un ka meiča palīdzējusi atvilināt Koboldu uz slepkavības vietu. Kā tas viss īsti noticis — to mēs noskaidrosim tad, kad šo meiču atradīs, un tas nebūšot ilgi jāgaida.

— Vai tu esi kādam to stāstījusi? Varbūt ir vēl kāds cilvēks, kas par to zina?

— Nē, — viņa atbildēja. — Es izturos tā, kā krietnai sicīliešu sievai pieklājas. Pēdējo reizi.

Marks izbrīnīts vērās Terēzā, it kā būtu ieraudzījis viņu ar jaunām acīm. — Grūti ticēt, ka tu esi tā pati, kuru es reiz apprecēju, — viņš teica. Vienu mirkli sieva bija uzmetusi viņam aukstu, svešādu skatienu, kuru viņš bija novērojis jau šad tad agrāk. Viņš saprata, ka tādas nenovērtējamas īpašības kā klusuciešana un padevība bijušas jaunības daļa, tagadējai Terēzai tās nepiemita. Pēdējo gadu laikā viss bija pārmainījies — strauji un nenovēršami. Bērni, kādreizējie sicīlieši, vairs ne ar ko neatšķīrās no jaunajiem amerikāņiem — bija pārlieku patstāvīgi un turējās savrup. Vienotā ģimene bija izirusi. Sicīlijā mēs turējāmies kopā, Marks domāja, visi kopā cīnījāmies ar ienaidniekiem, lai nelaistu tos pār mājas slieksni.

Bija pienācis laiks atzīties.

— Lai ko es esmu darījis, es to esmu darījis mūsu visu labā, un citādi rīkoties man nebija iespējams.

— Visu mūžu tu esi kalpojis Godājamai Sabiedrībai,— Terēza atbildēja un apklusa, iztrūkusies pati no savas pārdrošības, it kā baidīdamās, ka Marks viņai iesitīs.

Marks raudzījās viņas svešādajā, nepazīstamajā sejā un neticīgi šūpoja galvu.

— Godavīri ir līdzīgi briesmoņiem — briesmoņiem ar desmit galvām un divdesmit rokām, — viņa turpināja. — Nevienam no jums nav savas patstāvīgas dzīves. Tu nekad neesi bijis brīvs kā citi cilvēki. Vispirms tu kalpoji donam K., tad Vinčentem di Stefāno. Kurš būs nākamais? Vienmēr tu tikai izpildi citu pavēles. Pat domāt tev neatjauj pašam.

Marks brīnījās — no kurienes viņa to visu zina, kur viņa sasmēlusies šīs bīstamās, pēc paražas sievietei aiz-

liegtās zināšanas? Bet varbūt visas sievas zināja, varbūt izlikšanās māku tās bija tikpat labi apguvušas kā vīrieši — prasmi glabāt noslēpumus?

— Es esmu nolēmusi no tevis aiziet, — viņa sacīja.

— Ne jau nu tūlīt, neesmu vēl visu kārtīgi apdomājusi, bet tad, kad abi vienosimies, kā to nokārtot. Laulības šķiršana man nav nepieciešama, bet, ja tu to vēlēsies, es darīšu visu, kas jādara, lai tu kļūtu brīvs. Man vajadzētu sameklēt kādu darbu. Avīzē bija sludinājums, ka sociālās nodrošināšanas sistēmā vajadzīgi strādnieki. Varbūt es varētu strādāt slimnīcā par sanitāri.

Marks neticēja savām ausīm. Un tā runāja katoliete, ģimenes māte! — Bet bērni? — viņš mēģināja iebilst.

— Vai par bērniem tu esi domājusi?

— Gan jau mēs kaut ko izgudrosim, — viņa atteica.

— Steigties nav nozīmes. Mārtiņu varētu iekārtot kādā labā internātskolā, ja līdzekļi tev to atļauj. Bet Lūsijai ari konventa skola būs laba diezgan.

— Mēs nekad nebijām domājuši, ka sūtīsim bērnus mācīties kaut kur projām.

— Mēs nekad nebijām domājuši, ka mūsu dzīve tā ievirzīsies. Tikko Hannas Koboldas nolīgtie ļaudis savu darbu būs beiguši, viņa nodos lietu apgabala prokuroram. Vajag, lai bērni šai laikā atrastos kur citur, kur viņi nelasītu mūsu vietējās avīzes un kur skolasbiedri par viņiem ne-ņirgātos.

— Es varu panākt, lai mans vārds netiktu minēts — neatkarīgi no tā, kādu virzienu tas viss ņems, — Marks teica.

— Šaubos. Ja ari Solsberijā nezina, kas tu īstenībā esi, tad tomēr visi zina, ka tu esi saistīts ar di Stefāno. Tieši tādu izdevību Makklarens visu laiku gaida. Viņš tevi uzstieps krustā.

Kad Marks jau gāja uz durvīm, Terēza pasauca viņu atpakaļ. Rokā viņai bija aploksne.

— Atvaino, — viņa sacīja. — Sī vēstule ieradās, kamēr tu biji projām. Kāds tavs darbabiedrs atnesa to no kantora. Vakardien es aizmirsu tev to atdot.

! Marks iegāja blakusistabā, atgrieza aploksni un izņēma vēstuli.

«Sveiks, Mark!

Piedod, ka es Tevi traucēju, bet nekas cits man neatliek. Toreiz Tu ļoti pūlējies man šo to iestāstīt un Tev tas gandrīz izdevās, bet es ilgi par to domāju un beidzot nospriedu, ka Tavs izskaidrojums man nav pieņemams. Pagājušajā rudenī uzzināju, ka par mam interesējas, tāpēc nolēmu pārbraukt uz citu pilsētu. Tagad manai dzīvei ir jauns saturs — esmu iestājusies kādā reliģiskā kopienā, un nesen kāds godīgs cilvēks mani bildināja.

Pirms neilga laika dabūju zināt, ka atkal tiek uzdoti jautājumi. Mīļo Mark, šī varbūt ir mana pēdējā iespēja kļūt dzīvē laimīgai. Ļoti lūdzu Tevi — ja iespējams, pasargā mani no visa tā, kas varētu atgadīties. Ja tas nebūs iespējams un notiks ļaunākais, zini, ka es Tev vēl arvien uzticos un vienmēr būšu Tavā pusē.

L.»

Viņš iebāza vēstuli kabatā, tad nopētīja aploksni — neizskatījās, ka tā būtu tikusi atvērta. Vai tiešām Terēza nebija vēstuli izlasījusi? Jebkura cita viņas vietā to būtu darījusi, viņš nodomāja.

10

Joprojām uzturēdamies Havanā, Bredlijs ne mirkli nedeva miera Baltajam namam — viņš visiem spēkiem centās panākt, lai pats prezidents uzklausītu kādu viņa izstrādātu plānu. Beigu beigās ASV valdības slepenā dienesta darbiniekam Hovardam Springfīldam — runāja, ka viņš esot viens no prezidenta padomdevējiem, — tika dots uzdevums aizbraukt pie Bredlija un visu noskaidrot.

Bredlijs pa telefonu uzaicināja savu viesi satikties pludmales klubā «Miramara».

— Uz turieni jūs nogādās jebkurš taksometrs. Varēsim izpeldēties, ja gribēsiet, un tad mierīgi par visu aprunāsimies.

«Miramara» — dona Vinčentes pēdējais pirkums Havanā — nesen bija pārgājusi valsts īpašumā. Springfīlds bija radis pavadīt laiku mazpilsētu golfa klubos un vecpuišu biedrībās, tādēļ viņu ļoti pārsteidza šīs iestādes greznība — marmors, pulētais tīkkoks, gleznas un lielo cukurrūpnieku — bijušo «Miramaras» prezidentu — bistes; no saviem augstumiem tās rāmi vēroja kluba jauno publiku — pa lielākai daļai tā sastāvēja no nēģeriem.

Springfllds nomas punktā paņēma peldbikses un dvieli un atstāja Bredlijam uz galda zīmīti — lai meklē viņu lejā, liedagā. Paisums atkāpdamies bija nosējis rupjgrau-dainās, cukura baltumā vizošās smiltis ar sīkām medūzi-ņām. Jūra bija gluda kā spogulis, vietvietām ietinusies vieglā dūmakā, it kā šim spogulim kāds būtu uzpūtis dvašu. Pie krasta ūdens bija zaļgans, pilns dejojošu saules zaķīšu, bet tālāk, cļziļumā, likās tumšs un blīvs; no apvāršņa malas kāpa negaisa mākoņi, līdzīgi zilganai nobrāzuma švīkai. Virs ūdens laidelējās pelikāni — tik zemu, ka spārnu galiņi saskārās ar to atspulgu ūdenī.

Springfīlds iegāja dziļāk un laidās peldus, un tūlīt sajuta neparastu ādas kņudēšanu — ūdens virsējā slānī viņam apkārt riņķoja sīku, sidrabainu zivtiņu bari. Sajūta nebija patīkama, un siltais ūdens neveldzēja. Viņš izbrida malā un apgūlās smiltīs. No kluba ēkas iznāca bērnu grupa ar audzinātāju un ar savām čalām un smiekliem piepildīja pludmali. Raudzīdamies plānā, kas bija izklāts uz zemes un nostiprināts ar četriem akmeņiem, bērni ķērās pie pamatu likšanas milzīgai smilšu pilij. Peldkostīmā tērptā audzinātāja — slaida, ar pakausī savītu gaišu matu mezglu (no lejas augšup raugoties, viņa Springfīldam' likās vēl slaidāka) — bija uz brītiņu atgājusi no viņiem nost un, plunčādama ar kājām ūdeni, sacēla mirdzošas šaltis.

Smiltis iečirkstējās; kad Springfīlds pagrieza galvu, viņam blakus ar kluba dvieli ap vidu stāvēja Bredlijs.

— Sveiks, Hovard! — tas uzsauca.

— Sveicināti, mister Bredlij.

— Ļoti priecājos, ka esat ieradies, — Bredlijs turpināja. — Vai jums izdevās noorganizēt manu satikšanos ar prezidentu?

— Nē, neizdevās.

— Cik man zināms, viņš pagājušo nedēļu bija Palmbīčā.

— Pašlaik viņš uzturas Skvoailendā.

— Vai tur viņš varētu mani pieņemt, kā jūs domājat?

— Man ļoti žēl, bet viņš ir aizbraucis uz turieni atpūsties. Drīzumā viņš tiksies ar Redpatu, un tad jau, man šķiet, viņi pārrunās tos jautājumus, kas jūs interesē. — Pirms trim gadiem Springfīlds bija strādājis Centrālās Izlūkošanas pārvaldē, un par Bredliju kā priekšnieku viņam bija saglabājušās visai nepatīkamas atmiņas. Pat tagad, kad šim cilvēkam vairs nebija pār viņu varas,

ingflldam tā vien gribējās godbijīgi uzrunāt viņu par

«seru», turklāt viņam likās neērti gulēt smiltīs, kamēr Bredlijs viņam blakus stāv kājās.

— Cik nepatīkami. Es biju sapratis, ka prezidents mani pieņems. Misters Redpats ļoti gribēja, lai es pats izklāstu savus apsvērumus prezidentam, jo man taču stāvoklis ir vislabāk zināms.

Springfīlds centās savaldīties, lai nepateiktu kaut ko nepārprotami rupju un tādējādi nenodotu, ka jūtas nedrošs.

— Prezidents lūdza, lai es atbraucu šurp, — viņš sacīja. — Man ir līdzi viņa parakstīts dokuments, kas pilnvaro mani uzklausīt jūsu viedokli jebkurā slepenā jautājumā.

— Ak jums ir dokuments ar prezidenta parakstu? — Bredlija balss skanēja tik augstprātīgi, it kā Springfīlds būtu puika, kam prezidents būtu iedevis kādu parakstītu papīra strēmeli un to pašu aiz tīrās pārskatīšanās.

Sai mirklī Springfīlda deguns ieniezējās, un viņam sagribējās šķaudīt. Agrāk viņam Bredlija klātbūtnē vienmēr tā bija gadījies. Jau nez kuro reizi Springfīlds centās sev iegalvot, ka šis cilvēks ir smieklīgs, un tomēr, viņu nicinādams, nespēja apspiest sevī bailes.

—- Jā, tieši tā es teicu, — viņš atbildēja. Viņš bija apņēmies palikt mierīgs.

— Jūs esat pietiekami ilgi strādājis izlūkošanā, lai saprastu: ir lietas, ko var uzticēt tikai pašam prezidentam. Es jau atteicos runāt ar vārākām augsti stāvošām personām.

— Arī ar mani jūs varat atteikties runāt, — sacīja Springfīlds. — Mani lūdza satikties ar jums un apspriest problēmas, kuras jūs nodarbina. Ja nevēlaties — lūdzu, tā ir jūsu darīšana.

Bredlijs bija notupies blakus austrumnieku pozā, viņa līkie, spēcīgie kāju pirksti stingri balstījās pret zemi. Springfīlds juta viņa skatienu un sastingušo smīnu, kurā bija sarūgtinājums un nicināšana.

— Jūs arī piederat pie tiem lieliskajiem, uzticamajiem jaunekļiem, kas pastāvīgi uzturas kopā ar mūsu jauno prezidentu, vai ne, Hovard? Kā raksta dzejnieks, «atkal Romas Augusta laiks». Taisni neticami, vai ne?

— Jums tā noteikti liekas, to es varu iedomāties, — atbildēja Springfīlds.

— Kā jums šai smalkajā sabiedrībā klājas? Pastāstiet man! Varbūt jūs jau nodarbojaties ar abstrakto glezniecību?

Deguns Springfīldam kņudēja arvien stiprāk. Viņš labprāt būtu nošķaudījies, bet nebija kabatlakatiņa. Lai ne būtu jāraugās uz Bredliju, viņš pagrieza galvu sāņus. Līcī bija ienākusi laiva ar tumšsarkanu trīsstūrveida buru, un viņš piespieda sevi to vērot.

— Harvardā jūs neesat mācījies, — Bredlijs turpināja. — Bet, ak vai, diemžēl tieši tas šais aprindās tiek augstu vērtēts. Vai jūs šogad ielūdza uz pusdienām Gridairena klubā?

Uz šīm pusdienām Springfīlds nebija ticis ielūgts.

— Ja jums vairāk nekas nav sakāms, varbūt mēs varētu atvadīties, — viņš attrauca.

— Vai jums tiešām patīk mūsu jaunais prezidents — kā cilvēks?

— Labāk neuzdodiet šādus jautājumus, mister Bredlij. Es nedomāju klāstīt savus personiskos uzskatus jūsu klātbūtnē.

— Mēs taču esam nostrādājuši kopā trīs gadus, — Bredlijs teica. — Es cerēju, ka tikšu aplaimots ar lielāku pretimnākšanu.

— Varbūt aiziesim uz ģērbtuvi, un es jums parādīšu to papīru, — sacīja Springfīlds. — Ja lietišķas sarunas jūs neinteresē, varat uzrakstīt uz tā «negribu runāt», tad viss būs skaidrs — un mēs varēsim šķirties. — Vēl mazliet, un es viņu triekšu pie velna, Springfīlds nodomāja.

Viņš pagriezās, lai Bredlija profils pazustu no viņa redzes lauka. Bērni bija pabeiguši savu vareno smilšu pili un gaidīja glītās skolotājas novērtējumu. Viņa stāvēja blakus un apsprieda bērnu veikumu. Daži tika paslavēti, citiem viņa maigi aizrādīja uz kļūdām. Springfīlda bērnībā smilšu pilis cēla, kā pagadās, tagad — pēc plāna. Audzinātāja vietām pielaboja kādu nocietinājumu stūri, vietām pielipināja gliemežnīcu. Beidzot viņa uzmanīgi attina un iesprauda torņa galā mazu Kubas karodziņu. Cik mierīgs skats. Grūti noticēt, ka viņi visi sēž uz pulvera mucas, kā mums stāsta, Springfīlds nodomāja.

Bredlijs pagriezās par deviņdesmit grādiem un, atkal Iekļuvis viņa redzes laukā, samierinoši pavēcināja roķas.

— Patiesībā jau man nekas liels nav runājams, — viņš I sacīja. — Es tikai gribēju šai problēmai, kura, jādomā, | nomāc mūsu mīļoto prezidentu tikpat smagi kā visus citus,

piedāvāt vienkāršu un drošu atrisinājumu. Domāju, ka jus zināt ne sliktāk par mani, kas patlaban notiek Flo-ridā un Gvatemalā.

— Jūs runājat par tiem huligānu un dzērāju bariem, ko jūsu Jaudis vervē, lai izdarītu šeit apvērsumu?

— Jā, bet mani šis plāns nebūt nesajūsmina, lai cik ļoti Redpats to slavētu, — atteica Bredlijs. — Pārāk daudz mūsējo ies bojā. Pat ja viss notiks tā, kā paredzēts, kritušo skaits var sasniegt divus līdz desmit tūkstošus.

— Ja notiks tā, kā paredzēts.

— Pretējā gadījumā zaudējumi var būt arī piecas reizes lielāki. Sī operācija izmaksās simt miljonus dolāru — piecdesmit miljonus nedēļā, ja pieņemam, ka divās nedēļās tā tiks pabeigta. Bet ja nu tā turpinās pusgadu vai pat ilgāk? Un kā tas ietekmēs starptautisko situāciju? Lai kā mēs apgalvosim, ka kubieši karo ar kubiešiem, neviens neticēs, ka mēs neesam to sarīkojuši.

— Un kāds tad ir jūsu piedāvātais vienkāršais un drošais atrisinājums?

— Iesūtīt šeit speciālistu grupu, kas novāks bārdaini.

— Kaut ko tādu jau es gaidīju, — Springfīlds atteica.

— Es šo variantu esmu pamatīgi izstudējis, un tas nebūt nav sarežģīts. Tāda lieta kā apsardzes dienests šeit neeksistē — tur nu jūs varat man ticēt. Tā gluži vienkārši nav. Bārdainis braukā apkārt bez pavadoņiem, un neviens par to neuztraucas. Es uzdevu savam palīgam novērot visas viņa gaitas, un tagad mūsu rīcībā ir precīzs grafiks. Speciālists būs apgādāts ar visām nepieciešamajām ziņām.

— Vai jums jau kāds ir padomā?

— Ir, turklāt augstas klases.

— Skaidrs. Diemžēl vairāki pieņēmumi, kas ir jūsu plāna pamatā, man šķiet maldīgi, — Springfīlds sacīja.

— Un kuri tie būtu?

— Kāpēc jūs domājat, ka, nogalinājuši vienu cilvēku, mēs spēsim gāzt visu valdību?

— Tāpēc, ka tā ir vienvaldība. Mēs ceram, ka ar jebkuru citu, kas nāks bārdaiņa vietā, būs iespējams vienoties. Mums jau ir bijušas sarunas ar vienu no kabineta locekļiem, un viņš apgalvo, ka bārdainis esot tas, kurš neļaujot viņiem rīkoties.

— Jūs kaut ko minējāt par ietekmi uz starptautisko situāciju, — teica Springfīlds. — Vai varat iedomāties, kāda būs Latīņamerikas valstu reakcija uz šādu notikumu? Tās mūs jau tāpat ne acu galā nevar ieredzēt.

— Sai ziņā problēmas neradīsies. Sīs valstis gan varbūt turēs mūs aizdomās, bet skaidri nekad neko nedabūs zināt. Un, galu galā, kādēļ tad pastāv Progresa savienība? Tikko

bārdainis būs likvidēts, ieguldīsim mazliet vairāk naudas tur, kur vajadzīgs, un šīs valstiņas atkal ēdīs mums no rokas.

Springfīlds piecēlās kājās.

— Tātad šis ir tas plāns, par ko jūs gribējāt runāt?

— Jā, vispārīgos vilcienos. Ja prezidents varētu veltīt man kādu stundiņu laika, es labprāt izklāstītu to sīkāk. Kad jūs viņu satiksiet?

— Nezinu, — atbildēja Springfīlds. Bija pienācis viņa triumfa brīdis, un viņš to papilnam izbaudīja. Nekad vēl viņš nebija juties tik mierīgs. — Lai pavēstītu to, ko jūs man nupat teicāt, nav vērts traucēt prezidenta atpūtu. — Ar vienu teikumu viņš nokārtoja visus vecos rēķinus.

Juzdams, ka ir situācijas noteicējs, viņš devās uz kluba ēkas pusi. Negaidītu sakāvi cietušais Bredlijs, kā pazemīgs lūdzējs piemērodamies viņa solim, vēl centās kaut ko paskaidrot, taču Springfīlds viņā gandrīz neklausījās.

Kā es pret viņu izturējos? Springfīlds sev jautāja un pats atbildēja: laikam jau tieši tā, kā būtu izturējies jebkurš cits, — vēsi un noraidoši, taču bez klaja atriebīguma.

Pie kluba ieejas Springfīlds apstājās un smaidīdams pagriezās pret Bredliju.

— Esmu dzirdējis, ka jūs, pārvaldes darbiniekus, vēl arvien saucot par «Donevena dragūniem». Vai zināt, ko es jums teikšu? Laiki mainās, un mums jāmainās tiem lidzi.

Neveiksmes domu pārņemts, Bredlijs aizlidoja uz Gva-f tcmalu un tur inspicēja vienības, kam bija jāpiedalās uzbrukumā Kubai, — emigrantu un algotņu raibu, nekārtīgu baru —, tad vēl drūmākā garastāvoklī devās uz Floridu, lai satiktu savu priekšnieku — Sevišķu operāciju nodajas direktoru Džūliusu Redpatu, kurš patlaban atpūtās savā vasarnīcā Palmbīčā. Viņu saruna notika tās dienas rītā, kad Viktors sāka savu grūto braucienu.

— Beigu beigās es tomēr nolēmu runāt ar prezidentu,— Redpats sacīja. — Jūs bijāt mani pārliecinājis. — Viņš strauji papurināja galvu — vai nu tāpēc, ka gribēja īpaši pasvītrot nule teikto, vai arī aiz nervozitātes. Redpats Idjn hipohondriķis, izģindis un novecojis pastāvīgā sasprindzinājuma ietekmē; pesimisms plūda no viņa kā viļņi no raidītāja. — Un lai jums mans viedoklis reiz būtu skaidrs: es uzskatu, kā vienmēr esmu uzskatījis, ka uz

viņa pretimnākšanu nav ko cerēt. Personisku tikšanos viņš acīmredzot nevēlējās, un tas viss kopā atstāja uz mani gaužām nepatīkamu iespaidu. Vienīgais cilvēks, ko viņš ir gatavs uzklausīt Kubas jautājumā, ir Hovards Spring-fīlds. Jūsu priekšlikums, starp citu, tika noraidīts kā galīgi nepieņemams.

— Vai manu vārdu Springfīlds minēja?

— Nē, bet netieši tomēr uz jums norādīja, turklāt apvainojošā veidā. Kaut ko sacīja par garīgi slimiem, kuriem rādoties spoki. Man ir nepatīkami jums to stāstīt, bet... prezidents smējās.

— Kad uzzināju, ka sūta Springfīldu, es tūlīt sapratu, ka esam paspēlējuši.

Redpats sagumis sēdēja pītā meldru krēslā. Apzinādamies savu gurdo, neveselīgo izskatu, viņš bija centies to maskēt ar košu apģērbu — mugurā viņam bija puķains krekls un kājās spilgti svītrainas īsbikses, bet tas tikai padarīja viņu vēl nožēlojamāku. Jaunībā viņš bija komandējis organizācijas pārdrošākos vīrus, sagatavojis trokšņainus valsts apvērsumus, izcīnījis slepenus karus un mānījis un vazājis aiz deguna tālaika paļāvīgo prezidentu, uzskatīdams, ka spoži faits accompiis^1 attaisnos visu, un tā tas arī vienmēr notika. Sai sažuvušajā, slimīgajā ķermenī vēl arvien mājoja jūras laupītāja gars.

Iedomādamies pašreizējo prezidentu, kuru, ak vai, itin nemaz nevarēja saukt par paļāvīgu, Redpats sajuta paribē klusu, grauzošu sāpi. — Atvainojiet, — viņš sacīja, piecēlās un aizgāja pie bufetes, ielēja no pudeles mērglāzītē baltu mikstūru un viebdamies izdzēra. Tad atkal smagi noslīga krēslā. — Man šķiet, Ronald, no Baltā nama mums vairs nav ko gaidīt — ne atsevišķiem cilvēkiem, ne visai mūsu organizācijai. Nejautājiet man, kā es ieguvu šādu informāciju, bet, tikko es biju aizgājis, prezidents nekavējās apliecināt atklāti naidīgu attieksmi pret mums. Viņš esot teicis: «Tā bija kļūda, ka es paturēju Redpatu. Ar CIP kaut kas jādara. Bobijam Tieslietu ministrijā nav īstā vieta. Ja CIP nolemsim saglabāt,viņu vajadzētu pārcelt uz turieni. Es dažreiz brīnos, kā Aiks^22 [23] varēja paciest šo suņu baru, kas pastāvīgi vaukšķēdams pinās pa kājām. Aizsardzībā ir Maknamara, Valsts Departamentā — Rasks, bet nav neviena, kas nodarbotos ar Redpatu un CIP, un pie šī darba, kungi, es ierosinu ķerties klāt.» Varbūt es kaut ko tik precīzi neatceros, bet gandrīz burtiski tā prezidents esot izteicies.

•— Neko labu tas nesola, vai ne? — sacīja Bredlijs.

— Kad uzzināju, ka prezidents teicis šādus vārdus, tas šķita kapa zvans visām manām cerībām. Bet, kaut gan jūsu vienkāršo plānu Kubas problēmas atrisināšanai viņš noraidīja, man tomēr neliekas, ka viņš būtu noskaņots par labu pašreizējam variantam. Viņš tam gan it kā piekrīt, taču var just, ka nav apmierināts. Saka «jā», bet man šķiet, ka es dzirdu «nē». Noteiktu solījumu no viņa nevar izspiest. Stāvoklis patlaban ir tāds, ka mums visa kā trūkst — gan kareivju, gan naudas, gan ieroču. Sī operācija var izgāzties, un tā būtu viena no lielākajām kļūmēm mūsu valsts vēsturē.

— Vislielākā, — atsaucās Bredlijs.

— Ronald, es gribu, lai jūs atbildētu man, acīs skatīdamies: vai es esmu cilvēks, kas varētu aizrauties ar mānīgām ilūzijām?

— Tā nu gan es neteiktu. Nu, protams, neesat.

— Paldies. Šāds vērtējums vismaz ļauj atgūt ticību saviem spēkiem, un tā man šobrīd ir ļoti vajadzīga. — Redpats nervozi samirkšķināja plakstiņus, tā ka nospīdēja acu baltumi, tad pēkšņi nolauza podā augošajai bugenvi-lejai zariņu un sāka to burzīt pirkstos. — Man ir tāda sajūta, ka valstij draud nāves briesmas. Aizkulisēs darbojas kaut kādi noslēpumaini, demokrātijai naidīgi spēki, pār kuriem mums nav varas.

— Es esmu tieši tādās pašās domās — jūs jau zināt, — Bredlijs teica.

— Jūsu grāmatas nodaļā, ko jūs man rādījāt, tas bija lieliski izklāstīts. Starp citu, kas jauns šajā frontē?

— Grāmata jau ir pie izdevējiem. Ceru, ka viņi nekavēsies laist to klajā.

— Tā iznāks tieši laikā, Ronald. Tā var mūs glābt. Jūs taču saprotat, kas notiks, ja mēs šai Kubas operācijā cietīsim neveiksmi. Mums būs beigas.

— Tieši tāpēc mēs nedrīkstam ciest neveiksmi, un tāpēc jau es arī esmu šeit ieradies. Man ir kļuvis zināms, ka mums atkal trūkstot līdzekļu.

— Mums trūkst visa kā. Kopš jaunā valdība stājusies amatā, mūsu vajadzībām nav asignēts neviens cents. Un' esošie fondi tiek pastāvīgi kontrolēti.

— Varbūt pabraukāt apkārt ar cepuri rokā? — Bredlijs ierosināja.

— Tas jau ir mēģināts un ne reizi vien, — atteica Red-pats. — Ir gluži neiespējami pievērst mūsu draugu uzmanību briesmām, ja tās neapdraud viņus tieši. Daži naftas rūpnieki solīja padomāt. Viens otrs no tiem, kuriem Kubā ir īpašumi, atvēra maku — Stīvenss, piemēram, bet tas mūs neglābj.

— Vai ar pieciem miljoniem dolāru varētu ko līdzēt?

— Pieci miljoni būtu debesu manna!

— Nu tad es laikam zinu, kur mēs tos dabūsim. Vai atceraties Salvatori Spinu?

— Ļoti labi atceros. Mēs satikāmies pirms kādiem pāris gadiem. Tas ir cilvēks, kas paliek atmiņā.

— Viņam Havanā ir milzīgi ieguldījumi. Esmu pārliecināts, ka viņš būtu ar mieru darīt visu, kas viņa spēkos.

— Pieci miljoni, jūs sakāt? Es jau apsveru, kā tos izlietot.

— Mēs varētu, piemēram, nopirkt septiņus bumbvedējus «B-26».

— Jokojat, vai?

— Ja runa ir par tik svarīgām lietām, es nemēdzu jokot, Džūlius.

Piepeši Redpats acīmredzami pārmainījās. Sejas muskuli saspringa, acīs pavīdēja kaut kas pārdrošs, pirātisks; viņa iekritušie vaigi nosārta, un uz katra vaigu kaula parādījās pa sarkanam plankumam — likās, ka tos būtu uztriepis nemākulīgs grimētājs.

— Kur atrodas šie bumbvedēji? — viņš stingrā, turpat vai draudošā tonī noprasīja.

— Iesaldēti Milongas kara lidlaukā — tas ir netālu no Sanhozē.

— Un mēs tos varam dabūt?

— Kāpēc gan ne? Prezidentam un aizsardzības ministram tas būtu ļoti izdevīgi. Jau gadiem ilgi viņi cenšas tos kādam iztirgot, bet pēc bumbvedējiem nav pieprasījuma.

— Viņi taču nevar pārdot mūsu valdības piegādāto kara tehniku bez Valsts departamenta atļaujas, un tas gribēs zināt, kur tā paliek.

— Valsts departamentam nemaz nav jāzina. Veci «B-26» ir visiem, un tie visi izskatās vienādi. Pašlaik mums ir deviņi, vai ne? Kopā būs sešpadsmit.

— Vai jūs tos vispār esat redzējis?

— Pats savām acīm. Septiņi skaisti «B-26». — Bredlijs apmierināts pasmaidīja.

— Un jūs apgalvojat, ka šie ļaudis var tik viegli un vienkārši pārdot valsts īpašumu un naudu iebāzt savā kabatā?

— Pagājšgad viņi pārdeva britu mīnu kuģi un pagaidām pārtiek no šiem līdzekļiem. Ar prezidentu es neesmu pazīstams, toties labi zinu aizsardzības ministru. Viņam pieder četrpadsmit sporta automobiļu, reaktīvā lidmašīna, helikopters un liela jahta. Nauda viņam neturas, ari mūsu piecu miljonu viņam ilgi nepietiks.

— Paldies dievam, ka Latīņamerikas valstsvīri ir tik samaitāti, — Redpats noteica.

Diskrētiem pircējiem piedāvātie septiņi «B-26» stāvēja pagaidu angāros ar caurumainiem jumtiem, kas tikpat kā nesargāja tos no vasaras lietusgāzēm, un kopš iegādes brīža — tātad piecus gadus — ne reizi nebija pacēlušies gaisā. Pirms dažiem mēnešiem Bredlijs bija atbraucis uz šejieni ar ekspertu, lai tos pārbaudītu. Iesākumā īpašnieki par katru lidmašīnu bija prasījuši divsimttūkstoš dolārus, tagad cena bija jau pieaugusi līdz pusmiljonam. «To uzglabāšana mums ir dārgi izmaksājusi,» aizsardzības ministrijas pārstāvis paskaidroja.

Bredlija eksperts tikai grozīja galvu. Rūsa un korozija bija skārusi it visu. Ložmetēji un mērinstrumenti bija nozagti, riteņi sliktā stāvoklī, un trim lidmašīnām nekādi neizdevās dabūt vaļā bumbu nodalījumus.

Aizsardzības ministram nebija iebildumu pret to, ka eventuālais pircējs finansētu lidmašīnu kapitālremontu, ko apņēmās veikt kāda amerikāņu firma, — katras lidmašīnas remonts maksātu trīsdesmit piecus tūkstošus dolāru; viņš pat bija ar mieru uzskatīt šo summu par avansu, kas tiks atskaitīts no bumbvedēju kopējās vērtības. Firma pieņēma pasūtījumu un ķērās pie darba.

Pēc trim mēnešiem remonts bija pabeigts, un Bredlija eksperts apgalvoja, ka bumbvedēji lidošot. Tad Bredlijs uzzināja satriecošo vēsti par Viktora di Stefāno iekrišanu, ko apstiprināja īsa telefonogramma no paša Spinas. Tas nozīmēja, ka naudas bumbvedēju iegādei nebūs.

«

Redpats — viņš vēl uzturējās Maiami — bija pesimiste. ki noskaņots attiecībā uz iespēju sadabūt šo naudu kur citur.

— Laiks par īsu, — viņš sacīja. — Līdz operācijas sākumam atlikušas tikai dažas dienas, un aizkavēt mēs to nespējam.

— Ja nedabūjam šīs lidmašīnas, mums nav nekādu izredžu. Ko vēl jūs man varētu ieteikt?

— Varu jums iedot vēl dažu personu vārdus, pie kurām var griezties pēc palīdzības, bet tas viss jau ir nokavēts. Mums vajadzēja uzmeklēt savus draugus agrāk. Naftas magnāts arī neglabā piecus miljonus zem spilvena, — atbildēja Redpats.

Izmisīgā steigā Bredlijs vēl vienu reizi apbraukāja Tek-sasas naftiniekus, bet šie prātīgie vīri, kas sasveicinoties saspieda viņa roku kā knaiblēs, neņēma Bredliju nopietni, un viņa vienīgais ieguvums bija solījumi un labas gribas apliecinājumi. Viņam atlika cerēt tikai uz sava drauga — aizsardzības ministra — pretimnākšanu, bet, kad viņš ieradās Sanhozē, ministrs gan viņu sirsnīgi apskāva, tomēr lūgumu noraidīja — diemžēl pārdot lidmašīnas uz kredīta nekādi neesot iespējams, viņi vēloties saņemt skaidru naudu.

Tikmēr Redpats aizbrauca uz Gvatemalu, kur gatavošanās Kubas invāzijai jau tuvojās nobeigumam. Bredlijs ieradās pie viņa no Sanhozē, lai ziņotu par savu neveiksmi.

— Es runāju ar Rikardo Astūriasu, — Bredlijs teica, tikko viņi bija sarokojušies. — Bumbvedējus mums nedos.

Redpats nelikās pārsteigts. — Taisnību sakot, man visu laiku bija aizdomas, ka tas tā beigsies, — viņš atbildēja.

— Naudu es nedabūju, un Astūriass ar saviem kompanjoniem gaidīt nevēlas. Paši būdami neuzticami, viņi neuzticas ari citiem.

— Protams. Tas ir gluži dabiski, — atteica Redpats.

— Vai zināt, ka mums par visu notikušo jāpateicas Fērgusonam? Viņš bija uz vienu roku ar mūsu ienaidniekiem. Un es pārāk lēti viņam uzticējos. Mēs esam ienaidnieka aģentu ielenkumā.

— Neticiet nevienam! Zvēresti nav ne plika graša vērti. Bet es dzirdēju, ka Fērgusons esot dabūjis galu visai dīvaina veidā. Kaut kur Tālajos Austrumos. Vai tas tiesa?

— Jā, Laosā, — Bredlijs atbildēja. — Viņš braucis pa upi ar liellaivu, un tai uzbrukuši dumpinieki. Par laimi, viņš ir vienīgais upuris.

Redpatu bija sagrābis bezcerīgs izmisums, līdzīgs drudža lēkmei.

— Nav šaubu, ka šos bumbvedējus viņi mums tik un tā nepārdotu pat tad, ja jums būtu izdevies savākt naudu, — gan jau viņi būtu atraduši iemeslu. Manuprāt, viņi izpilda kāda pavēles — jūs jau zināt, kurš tas ir. Esmu pārliecināts, ka prezidents gatavojas mūs nodot. Kuba tiks upurēta, un mūsu cīņa izrādīsies veltīga, Ronald, visa mūsu cīņa izrādīsies veltīga ...

Viņi sēdēja fermera mājas verandā — māja bija noīrēta speciālo operāciju vadītāja atpūtai. Lejā indiānis aizjāja uz tirgu, vilkdams saitē līdzi spītīgu bullēnu. Tālumā no Santamarias vulkāna gludā konusa izšāvās tieva dūmu strūkliņa un sastinga gaisā kā jautājuma zīme. No pilsētas puses skanēja saraustīti taures signāli — interventu vienībām, kas no šejienes nebija redzamas, notika apmācības.

— Nāvinieku armija, — teica Redpats. — Bez aviācijas palīdzības viņus visus apšaus, tiklīdz viņi būs izcēlušies krastā — ja viņiem vispār izdosies tik tālu tikt. Mēs kļūsim liecinieki viltīgai, zemiskai sabotāžai, aukstasinīgi ieplānotai operācijas sagrāvei, pēc kuras prezidents uzskatīs, ka viņam ir tiesības nelikties vairs ne zinis par Kubu un visu pārējo, kas ar to saistīts.

— Un starptautiskais komunisms svinēs uzvaru, — sacīja Bredlijs.

— Jā, tāpēc ka tam pat Baltajā namā ir atbalstītāji. Ja nemaldos, tā bija jūsu grāmatas centrālā tēze.

— Galvenokārt Baltajā namā! Sākās jau ar Rūzveltu un viņa «jauno kursu».

— Jūsu grāmata liks Amerikas sabiedrībai beidzot atvērt acis. Kad tā iznāks?

— Tā diemžēl neiznāks, — Bredlijs atteica un pasmaidīja. — Starptautiskā komunisma sabiedrotie izrādījušies stiprāki. Manu gara darbu noraidīja.

— Vai tas var būt, Ronald!

— Jā — vēsi un mierīgi, un ļoti diplomātiski noraidīja.

Dažreiz taisni vai jāpabrīnās, cik labi viņi tādas lietas prot. Viņi noturēja manu manuskriptu atvilktnē, cik ilgi drīkstēja, pēc tam gluži vienkārši paziņoja, ka tas netiks virzīts tālāk. f

— Viņi to droši vien parādīja kādai autoritatīvai personai.

— Nu protams. Vienīgais iegansts, ar ko viņi aizbildinājās, — grāmata nemodināšot publikas interesi. Es nemaz nemēģināju kaut ko noskaidrot — viņi taču, vienalga, neatzīsies, kas viņus iespaidojis. Esmu iemācījies raudzīties uz visu reāli, mīļo Džūlius. Man savs liktenis jau zināms, un domāju, ka jums arī. Teksasā es dzirdēju, ka sešdesmit ceturtajā gadā viceprezidentu patriekšot. Viņš bija mūsu pēdējā cerība.

— Mana pārliecība ir, ka gaidāmā sagrāve būs pietiekams iemesls, lai no mums atbrīvotos. Kad sāksies rindu tīrīšana, ne es, ne jūs netiksim cauri sveikā, ja nebūsim gatavi ķerties pie sevišķiem pasākumiem — ne tikai sevis aizsargāšanai vien, bet visas valsts glābšanai.

— Pie sevišķiem pasākumiem? — Bredlijs pārjautāja, pētoši ieskatīdamies Redpata drūmajā sejā.

— Vai man vēl būtu kaut kas jāpaskaidro? Pie pasākumiem, kuri kalpotu sevišķi draudīga stāvokļa novēršanai. Pie pasākumiem, kuri jebkurā citā laikā būtu neiedomājami. Vai jūs jau nojaušat, Ronald, kāpēc es patiesībā esmu atbraucis uz Gvatemalu? Nu nē, protams, jūs to nevarat nojaust.

— Es domāju — jūs atrodaties šeit, lai vadītu uzbrukuma sagatavošanu.

— Esmu ieradies šeit, lai ievāktu ziņas par kādu mīklainu notikumu, par kuru pirms dažiem gadiem visi runāja, — par prezidenta Kastiljo Armasa nogalināšanu, — Redpats atteica. Tad viņš izspīlēja zodu uz priekšu, lai — kā pats domāja — kļūtu līdzīgs Napoleonam, un lepni gaidīja, ka Bredlijs kaut kādi izrādīs pārsteigumu, taču tas nenotika. — Ar vēsu prātu novērtējot šo gadījumu, mēs varam secināt, ka tā bijusi sekmīgākā no jebkad izdarītām šāda veida operācijām, — viņš turpināja. — Tā tika paveikta veikli, tīri, turklāt neizraisot sabiedrības sašutumu. Atradās grēkāzis, to pasludināja par garīgi nepilnvērtīgu un paklusām novāca. Sīs slepkavības īstie mērķi — nav šaubu, ka tie bija politiski, — tā ari nekļuva zināmi. Ja kādu politisku darbinieku grib novākt, tad šis ir paraugs, kā to vislabāk izdarīt. — Viņš uzvaroši pasmaidīja — itin kā pašas nāves līdzzinātājs.

— Atceros, ka es arī biju gatavs noticēt oficiālai versijai, — atbildēja Bredlijs. — Aizdomīgi likās vienīgi tas, ka tajā viss pārāk labi saskanēja.

— Un kā jūs domājat, kas veica šo operāciju? Starp citu, man tas ir zināms.

— Laikam jau kāds no mūsu pašu gangsteru sindikātiem. Tā ir izpildīta sicīliešu gaumē. Manuprāt, ieinteresētās aprindas ielūdza ciemos mafijas speciālistus, samaksāja tiem pienācīgo honorāru, un šie profesionāji nodarīja savu darbu augstā līmenī, — Bredlijs teica un mundri saberzēja plaukstas.

— Jūsu minējumi pilnīgi sakrīt ar maniem secinājumiem. Kā jums šķiet — vai arī mēs no šī gadījuma nevaram sev ko derīgu mācīties? — Redpata griezīgā balss piepeši bija kļuvusi samtaina, un, paraudzījies sarunu biedra gurdajā sejā, Bredlijs sastapa negaidīti asu, pētošu skatienu, kas lika viņa domām neomulīgi sarosīties.

— Es īsti nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, Džūlius, — viņš atbildēja.

— Nudien, kādēļ spēlēt paslēpes? Jautāšu jums skaidri un gaiši: vai esat ar mieru padoties, lai jūs kā aunu aizved uz kautuvi, vai arī esat gatavs cīnīties kopā ar mani, aizstāvot principus, kuri mums vienmēr ir bijuši dārgi? Man ir ļoti svarīgi pārliecināties par jūsu uzticību mūsu kopīgai lietai.

— Šķiet, ka jums nav bijis iemesla to apšaubīt. Turklāt man nav ne mazākās vēlēšanās likt galvu uz bluķa, — atteica Bredlijs.

— Jums ir dažas ļoti noderīgas pazīšanās. Tādas, kādu man nav. Un jūs taču allaž esat uzskatījis, ka agrāk vai vēlāk var rasties ārkārtēja situācija, kad būsim spiesti šīs pazīšanās izmantot. Tagad šāda situācija ir radusies. Ceru, ka jūs mani saprotat?

— Pilnīgi saprotu, — Bredlijs atbildēja. Pašam nemanot, viņš bija piecēlies kājās. Arī Redpats piecēlās, un viņi paspieda viens otram roku.

— Es negribētu būt pārlieku dramatisks, bet man ir tāda brīnumaina nojauta, ka mēs kļūstam par likteņa gribas izpildītājiem, — sacīja Redpats.

Arī Bredlijam bija tāda nojauta. Rīkle viņam aizžņaudzās — kā tad, kad viņš klausījās diženu komponistu mūziku.

— Dzimtene gaida, lai mēs apliecinām savu uzticību tai ar darbiem, — Redpats lepni paziņoja.

Pēc trim dienām rītausmā Kubas gaisa karaspēka virsnieks kapteinis Peress, Havanas kara lidlauka komandieris, saņēma telefonisku pavēli doties uzbrukumā pret inter-ventiem, kas naktī bija ielauzušies Kubas teritoriālajos ūdeņos. Kapteinis — drošsirdīgs, taču pasīva rakstura cilvēks, kurš savu pašreizējo dienesta pakāpi bija sasniedzis, vienīgi pateicoties nokalpotajiem gadiem, — nu atradās sarežģītā stāvoklī. Bija 1961. gada 15. aprīlis. Iepriekšējā dienā bija notikuši mīklaini uzbrukumi visiem svarīgākajiem kara lidlaukiem, kuru rezultātā ceturtā daļa no jaunās valsts jau tā niecīgajiem gaisa spēkiem bija padarīta kaujas nespējīga, arī kapteiņa paša reaktīvā treniņa lidmašīna «T-33», kura nebija sliktāka par jebkuru parastu kaujas lidmašīnu, protams, ja neņem vērā tādus iznīcinātāju tipus kā «Mig», «Mirage» vai «Vampire». Atlika vienīgi vecā angļu «Seci Fury», kura Peresam nepatika, jo salīdzinājumā ar viņa lidmašīnu bija lēna un neveikla. Līdz šim Peress nebija piedalījies nevienā īstā kaujā, un abi pārējie piloti — leitnanti Ferers un Mateoss — bija tikpat nepieredzējuši. Mateoss lidoja ar otru «Sea Ригу» un Ferers — ar «B-26», kas lielākoties sastāvēja no citu lidmašīnu daļām un kam parasto astoņu ložmetēju vietā bija četri.

Visu šo nemierīgo nakti Peress bija pavadījis nomodā. Tagad viņš nolika telefona klausuli, izdzēra pēdējo (četrpadsmito kopš pusnakts) melnas kafijas tasi un pabeidza vēstuli sievai — ar norādījumiem, kā rīkoties ar viņa īpašumu un kādās skolās sūtīt bērnus, — un devās uz savu lidmašīnu.

Bija zināms, ka iebrucēju vienības izcēlušās Kočinosas līča krastā; pēc divdesmit minūtēm visas trīs lidmašīnas jau atradās virs līča. Peress ieraudzīja, ka vairums inter-ventu kuģu noenkurojušies jūdzi no krasta, bet vislielākais transportkuģis «Liberti/», kura klājs bija pilns ar karavīriem, gandrīz piebraucis malā, un no tā uz krasta pusi dodas vairākas desanta liellaivas. No augšas izskatījās, ka desantnieku izcelšanās krastā notiek mierīgi un organizēti; Peress nezināja, ka nervozās steigas radīto juku dēļ tā ir krietni aizkavējusies un ka no Centrālamerikas jau agrāk šurp atvestie izpletņlēcēji aiz pārpratuma sagaidījuši pirmos desantniekus ar ložmetēju kārtām. Pēc tāda ievada viens no bataljoniem, kas atradās uz «Libertij», bija atteicies doties malā.

Peress nometa vienu no savām divsimt mārciņu bumbām, kļūdījās vismaz par divdesmit metriem un pagriezās atpakaļ, jo viņa lidmašīna vairākās vietās bija sašauta. Viņš nolēma, ka vienīgā izeja ir piķēt tieši uz transportkuģi, riskējot ar to, ka vecajai lidmašīnai varētu nolūst ipārni. Galvas asinsvadiem vai pušu plīstot, viņš no tūkstoš divsimt pēdu augstuma ar četrsimt jūdžu ātrumu stundā vadīja savu lidmašīnu tieši uz klāja vidu, kur pa-likā skraidelēja iebrucēju kareivji, un izšāva četras raķe-es. Tās bija trāpījušas — kuģis sasvērās un sāka grimt. Dtrajā uzbrukumā viņš nogremdēja mazāku transportkuģi, cas bija noenkurojies selgā, un ar ložmetēju izkliedēja de-santlaivu virteni.

Mateoss, kurš, pēc Peresa domām, sliktās redzes dēļ nspār nespēja trāpīt nevienā mērķī, lai cik liels tas arī jūtu, nometa piecsimt mārciņu bumbu uz tā kuģa klāja, turš veda visu iebrucēju munīciju un visas sakaru iekārās. Uzliesmoja sprādziens, un pēc īsa brītiņa kuģis jau Jija nogrimis. Vēlāk Mateoss savu veiksmi pieticīgi no-lauca par «lielāko cūkas laimi visā kara aviācijas vēsturē», un, kaut gan Peress klusībā bija ar viņu vienisprātis, Mateosa nejaušā veiksme laupīja interventiem jebkuras Ierības uz operācijas izdošanos. Krastā izceltie desantnieki ban vēl aizsargādamies cīnījās, taču tie, kuri noraudzījās biņos no aizkulisēm, jau zināja cīņas iznākumu. No pre-lidenta ar meliem un viltu vēl izspieda atļauju Kubas bombardēšanai ar kādas Centrālamerikas valsts lidmašīnām, bet vienīgi tādēļ, lai uz salas palikušos kareivjus būtu iespējams evakuēt. Taču arī šis pēdējais, izmisīgais mēģinājums kaut ko glābt beidzās ar neveiksmi — nebija vērota laika joslu atšķirība, un bumbvedēji parādījās virs tūbas krasta tieši vienu stundu agrāk par reaktīvajiem iznicinātājiem, kuriem vajadzēja tos aizsargāt, un tur tiem ļrī pienāca gals.

Četras dienas pēc sakāves Kočinosas līcī pēdējie krastā celtie interventi padevās gūstā un tika aizvesti uz cietumu.

11

•— Mark, te runā Bredlijs! — balss klausulē iesaucās. » Jā, jā, jūsu vecais draugs Rons Bredlijs. Jūsu telefona iUmuru es uzzināju firmā, kurā jūs kādreiz strādājāt. Es Mmu pilsētā, man vajag jūs satikt. Paklau, es tieši nupat Mlsījos- aizšaut uz to garāžu 22. ielā — īpašnieku laikam Huc Harisons, vai ne? Kopš mūsu pēdējās tikšanās es

esmu aizrāvies ar vecām mašīnām, nesen nopirku kordu, un tai garāžā man apsolīja dažas rezerves daļas. Tur mēs arī varētu netraucēti papļāpāt. Vai jums būtu iespējams pēc stundas tur ierasties?

— Jūs jau varētu atbraukt šurp, bet, ja vēlaties satikties garāžā, — labi, man nav iebildumu, — Marks atteica. Bredlijs laikam nekad nekļūs pieaudzis, viņš nodomāja. Kam vajadzīga šī muļķīgā noslēpumainība, teātra spēlēšana? Kāpēc gan nevarētu satikties vienkārši kādā bārā?

Šoreiz viņi sarunājās nevis uz parka soliņa kā Palermo laikos, bet gan uz garāžas piebraucamā ceļa, kuram abās pusēs atradās izgāztuve; no 22. ielas to norobežoja grēda sakrautas, nolietotas mašīnas — tās gaidīja izjaukšanu vai bojāeju zem hidrauliskās preses. Šeit Bredlijs bija apstādinājis arī savu poršu un no šī slēpņa metās virsu Markam, kas jau atradās ceļā uz garāžas kantori; sasveicinoties viņš dzelžaini spieda tam roku.

— Vareni, ka mēs beidzot atkal satiekamies, Mark! Jūs nemaz neesat pārvērties! Varbūt tikai esat kļuvis nedaudz vājāks, bet izskatāties kā vienmēr lieliski.

Bredlija seja bija kļuvusi mazliet tuklāka, un uzacis bija sākušas sirmot, bet citādi arī viņš izskatījās tāpat kā agrāk. Mugurā viņam bija skaistākais tvīda uzvalks, kādu Marks jebkad bija redzējis; ar savām angļu klasiskā griezuma līnijām tas Solsberijā izskatījās kā elegances kalngals. Viņi apsēdās Bredlija mašīnā. Netālu no viņiem darbojās ceļamkrāns — Markam tas atgādināja barību meklējošu kukaini: uzmanīgi aptaustījis kaudzē sagāztos vrakus, tas beidzot satvēra savos dzelzu žokļos kādu upuri. Celtņa vadītājs - - sārlscjains, plikgalvains vīrelis ar asu degunu kā trollim — no savas kabīnes pārlaida viņiem vienaldzīgu skatienu; ik pa brīdim griezīgā tropu putna balsī iedziedājās metālzāģis.

— Kā es priecājos, pēc tik ilga laika jūs atkal redzot, Mark, nudien! Kad atrodos šajā apvidū, es vienmēr iegriežos Solsberijā, cerēdams jūs satikt, bet jūs arvien esat izbraucis. Ja nemaldos, mēs pēdējoreiz satikāmies На-vanā. Šogad es manīju jūsu vārdu laikrakstos, un man loi akmens novēlās no sirds, kad tā slepkavības lieta prot jums tika izbeigta. Kad tas skuķis, Linda, atkal pazuda, es jau uzreiz zināju, ka viņiem nekas nesanāks. Pat tad, ja viņi nebūtu pazaudējuši galveno liecinieci, juridiski viņiem nebija nekādu izredžu. Un ar ko jūs tagad nodarbojaties? Vēl joprojām ar nekustamiem īpašumiem?

— Jā, tikai privāti, kā konsultants, — Marks atteica. — Kad misters di Steīāno izstājās no firmas, arī es aizriju.

— Un kā tad klajas donam Vinčentem? Viņu es ari gadiem ilgi neesmu saticis. Bezgala jauks cilvēks, es vienmēr esmu viņu cienījis un apbrīnojis. Bet pēdējā laikā — tā man stāsta — viņu nepārtraukti vajājot visādas nelaimes. Sevišķi ar viņa dēlu Viktoru. Nabaga dons Vinčente, es no visas sirds jūtu viņam līdzi. Vispirms viņš pazaudē visus Kubas īpašumus, un tagad tāda ķibele ar dēlu. Viens sitiens pēc otra.

Marks gaidīja, ļaudams saspīlējumam kā vienmēr palēnām ārdīt nervu šūnas. Jau no agrākiem laikiem viņš zināja, cik veikli Bredlijam padodas šādas spēlītes.

-— Jā, Viktors dabūja pamatīgi, bet tagad droši vien Ijau būs pavisam vesels, — Marks atbildēja. — Kad pēdējo reizi viņu redzēju, viņš jau bija krietni atlabis.

— Es nerunāju par to gadījumu. Vai tad jūs nezināt? Pagājšnedēļ viņš arestēts Bonitospringsā. Viņu apsūdz federālā narkomānijas apkarošanas biroja darbinieka noslepkavošanā un milzīgas heroīna kravas ievešanā. Šķiet, ka viņam draud elektriskais krēsls.

i — Cik nepatīkami! To es gan nezināju, — sacīja Marks. Par Viktora arestu viņš bija uzzinājis pēc nepilnam divām dienām, taču gribēja dzirdēt oficiālo versiju un kā Bredlijs to izmantos sava mērķa sasniegšanai.

— Notikumi ir tik dramatiski, gandrīz neticami! —-Bredlijs turpināja, izteiksmīgi savēcinādams rokas (šis lēsts lāgā neizdevās, jo mašīnas iekštelpa bija par leuru). — Viktors divos zārkos vedis heroīnu. Kad viņam likuši uz pedam, viņš vel paspējis zārkus noslēpt, nošāvis

«entu un nogremdējis mašīnu purvā. Policija atradusi du prātā jukušu klaidoni, kas tur dzīvojot pamestā Rlljā, un tas esot visu redzējis. Viktors pēc tam divas ne-H|as slapstījies Evergleidas purvos, pārtikdams no jē-lltn zivīm. Kad uzaugusi bārda, viņš iznācis no purva un pieteicies restorānā par viesmīli, un tur viņu arī arestējuši. — Es zināju vienīgi to, ka policija viņu meklē.

— Jums bija ļoti draudzīgas attiecības, vai ne? — Bredlijs jautāja.

— Man bija viņa žēl.

— Stāsta, ka viņš divus mēnešus esot nodzīvojis pie ļlims mājās.

— Pēc tam kad viņu piekāva, mēs ar sievu kādu laiku viņu kopām. Lai ko Viktors būtu nodarījis, daudzējādā ziņā viņš ir lāga zēns.

— Ja izdotos atrast, kur viņš paslēpis heroīnu, tas viņa stāvokli krietni uzlabotu. Jūsējo arī.

— Kāds tam sakars ar mani? Par šo gadījumu man ir zināms tieši tik daudz, cik esmu lasījis avīzēs, un tas, ko jūs man tagad stāstāt.

— Paklau, Mark, varbūt beigsim izlikties? Mēs taču abi esam pieauguši cilvēki, labi pazīstam un cienām viens otru. Laikam gan mans pienākums ir paskaidrot jums visu bez aplinkiem. Jums draud lielas nepatikšanas.

— Tas nu nav nekas jauns.

— Es nerunāju tikai par Kobolda lietu, tā vēl nav lielākā nelaime. Teikšu jums skaidri un gaiši: Federālais narkomānijas apkarošanas birojs gatavojas jūs izraidīt. Sūtīt atpakaļ uz Itāliju.

— Vai gribat mani iebiedēt, Bredlij?

— Es jūs pārāk cienu, lai kaut ko tādu atļautos. Bet viņiem ir pietiekams pamats jūs izraidīt, un to viņi ari darīs. Nemaz nerunājot par Koboldu un Lindu Votsu — jūs esat labs paziņa cilvēkam, kurš ievedis valstī heroīnu desmittūkstoš dolāru vērtībā un nogalinājis slepenā dienesta darbinieku. Turklāt visu laiku, kopš uzturaties Savienotajās Valstīs — ja neņem vērā pēdējos divus mēnešus —, jūs esat strādājis pie kāda, ko «Providence Journal» nesen nosaucis, es citēju, par «vienu no noziedznieku pa saules karaļiem».

Marks nicīgi pašķieba uz leju lūpu kaktiņus.

— Protams, tā ir tikai tāda avīžnieku muldēšana, n< kuras mums ne silts, ne auksts, bet, kad lems par jūsu izsūtīšanu, tam visam būs sava nozīme. Runā, ka jūs eso^1 bijis di Stefāno labā roka. Un patlaban ar to pilnīgi pie tiek. Protams, lai kādu apsūdzību pret jums izvirzītu, pie rādīt viņi neko nepierādīs, bet jūs izsūtīt būs gaužām vien kārši. Es vienmēr brīnos, kāpēc pretēji veselajam sapra tam jūsu tautieši nekad nepapūlas nokārtot pavalstniecība dokumentus. Patlaban Narkomānijas apkarošanas birojau pietiek tikai savākt pierādījumus, ka jūs esat nevēlama pei sona, un tieši ar to viņi nodarbojas. Jūs kritīsiet par uptn sabiedrības sašutumam — kā nemitīgi augošās narkoma nijas veicinātājs. Man ir ļoti nepatīkami jums to sacīt, bi pēc divām nedēļām jūs jau būsiet ceļā. Zināms mierina jums jums var būt tikai tas, ka nebūsiet vienīgais. Somi

nes jau divi ir izsūtīti. Birojs šad tad sarīko tādas kampaņas.

Markam tas bija bezgala smags trieciens; visu šo laiku viņš bija domājis, ka varbūt vēl ir iespējama labāka nākotne, bija gribējis aizbraukt uz kādu pilsētu, kur viņu neviens nepazītu, un, stoiskā pacietībā strādājot, sākt visu no jauna — viņš cerēja, ka beigu beigās pierunās Terēžu atgriezties. Protams, Bredlijs nemeloja, tam nebūtu bijis nekādas jēgas — šis cilvēks taču zināja, ka Markam ir pietiekami labi sakari, lai ātri varētu noskaidrot patiesību.

— Ko tas man maksās? — Marks viņam jautāja.

Bredlijs saviebās. — Man negribētos to nosaukt par

maksu, — viņš teica. — Jūs man esat vecs cīņu biedrs. Profesijas dēļ es savu mūžu esmu nodzīvojis vientuļi un man ir ļoti maz draugu, bet jūs es tomēr uzskatu par vienu no viņiem. Mums abiem ir pienākušas grūtas dienas. Jūsu stāvoklis ir traģisks, bet mans... man liktenis ir lēmis pieredzēt, ka viss mans mūža darbs aiziet postā. Mums vajadzētu padomāt par to, kā mēs varētu viens otram palīdzēt. Tā es to saprotu.

Markam kļuva pilnīgi skaidrs, ka Bredlijs beidzot liek kārtis galdā. Aiz šīs sentimentālās pļāpāšanas slēpās dzīves īstenība, nežēlīga kā vienmēr. Šoreiz Bredlija trumpis bija izraidīšana, un Marks nemaz nešaubījās par to, ka būs spiests izdarīt viņam kādu pakalpojumu. Par atgriešanos Sicīlijā nevarēja būt ne runas — tur Markam pienāktu gals jau pirmās dienas vakarā, un Bredlijs arī to droši vien zināja.

— Netērēsim laiku, — Marks sacīja. — Stāstiet, kas jums vajadzīgs.

— Labi, — Bredlijs piekrita un turpināja: — Vai esat kādreiz dzirdējis par cilvēku, vārdā Armass? Kastiljo Armass?

— Kaut kas uzpeld atmiņā, — Marks atteica. — Vai par viņu pirms dažiem gadiem nerakstīja avīzēs?

— Ja gribam būt precīzi — 1957. gadā. Viņš bija Gva-temalas prezidents un tika nogalināts politisku motīvu dēļ.

— Viņu taču nogalināja kāds nenormālais, viens no pils sargiem — vai tad nē?

— .Tāda bija oficiālā versija. Patiesībā tā bija pavisam citāda slepkavība, augstas klases darbs, un to paveica tās organizācijas biedri, kuru es mēdzu saukt īstajā vārdāa

par mafiju. Piedodiet, ka es atkal šo vārdu lietoju, Mark, es zinu — jums tas kādreiz šķita apvainojošs.

Agrāk Marks būtu atbildējis ar aukstu skatienu. Tagad viņš pasmaidīja.

— Man tikai tas saistās ar dzelteno presi.

— Lietas jāsauc īstajos vārdos — tāds ir mans uzskats. Bet turpināsim. Saskaņā ar mūsu rīcībā esošo informāciju šāvējs bijis kāds kubietis, kurš parasti uzturas cietumā, jo viņam piespriests mūža ieslodzījums. Cietuma priekšnieks ar viņu pelnās, izlaizdams ārā šādiem darbiem.

Pasaule ir maza, Marks nodomāja.

— Man tas šķiet fantastiski — un kā jums? — Bredlijs apvaicājās.

— Ne pārāk. Latīņamerikai tas ir raksturīgi.

— Lidmašīnu, ar kuru viņš lidoja uz Gvatemalu un atpakaļ, vadīja jūsu organizācijas pilots.

— Jūs gribējāt teikt — mafijas pilots? — Marks precizēja.

— Nu, ja jau jums tā labāk patīk, — Bredlijs uzjautrināts nogrudzinājās. — Pēc divpadsmit stundām kubietis atkal sēdējis savā kamerā, — viņš turpināja, augošā sajūsmā valbīdams acis. — Tā bija lieliski noorganizēta operācija. Slepkavībā apvainoja kādu padullu tipu, kas bija iejaukts politikā. Viņu nošāva un klāt pielika dienasgrāmatu, no kuras teksta kļuva skaidrs, aiz kādiem apsvērumiem viņš nogalinājis prezidentu un ka viņš vispār bijis galīgi nenormāls. Visi tam noticēja. Pēc nedēļas satraukums par šo notikumu jau bija pilnīgi norimis.

— Ļaudis tic tam, ko tiem stāsta, — Marks sacīja.

— Protams, pēc tam bija nepieciešama neliela tīrīšana. Ripolitura — tā jūs to saucat, vai ne?

— Ripulitura, — Marks izlaboja. — Ar «u».

— Ripulitura. Atvainojos. So to jau esmu piemirsis. Vārdu sakot, tā bija neliela, bet rūpīgi pārdomāta operācija. Divdesmit vai trīsdesmit cilvēki, kuri zināja pārāk daudz, pazuda. Sai laikā strauji palielinājās automašīnu avāriju skaits un notika vismaz viena neizskaidrojama lidmašīnas katastrofa. Cilvēks, kurš bija to visu izplānojis, bija paredzējis visu līdz pēdējam sīkumam.

— Tas nu gan ir bijis meistars.

— Jā, ļoti talantīgs organizators, — Bredlijs atbildēja. — Vienīgā nelaime, ka mēs nekādi nevaram viņu atrast. Tieši tāpēc es lūdzu jūsu palīdzību.

— Un kas man būs jādara? — jautāja Marks.

— Mēs vēlamies, lai jūs arī mums izplānotu vienu līdzīgu pasākumu. Tieši kādu — to uzzināsiet vēlāk, tas jums būs īsts pārsteigums. Ja gribat, varat vēl divdesmit četras stundas apdomāties.

Sis priekšlikums Marku patiešām pārsteidza, taču visas izjūtas viņam izpaudās pretēji. Kā vienmēr šādās reizēs, viņam atkal šķita, ka viņš vērotu visu no malas.

— Nu, ko jūs par to sakāt?

— Man vairs nav sakaru, — Marks atbildēja. — Pēdējos piecus gadus es nodarbojos tikai ar nekustamu īpašumu pārdošanu.

— Hm... Labi, nerunāsim par braucienu uz Havanu, bet kas ir bijis pirms tam? Mesīna, Sardi, Mankūzo, Džen-tīle un pārējie... Un kurš novāca La Barberas?

— Ko jūs vēlaties, lai es jums atbildu?

— Mark, es varbūt esmu vienīgais anglosakšu izcelsmes cilvēks, kuru Godājamā Sabiedrība pielaidusi sev tik tuvu. Es daudz zināju.

— Man bija uzdevumi, un es tos centos veikt pēc iespējas labāk.

— Citiem vārdiem, izpildījāt savu priekšnieku pavēles, uzskatīdams, ka to darīt ir jūsu pienākums.

— Var teikt arī tā.

— Vai jūs man nepastāstītu, kā tika novākts Mesīna? Sīkumi mani neinteresē, tos es zinu. Mani interesē šā pasākuma stratēģija.

Tālaika notikumi Markam jau bija kļuvuši par tālu pagātni, un viņš par tiem tikpat kā nekad vairs neiedomājās. Nu viņš rauca pieri, gudrodams, kā šo asins izliešanas un nodevības epopeju apkopot dažos vienkāršos teikumos. Tad sāka — lēni un apdomīgi, it kā paskaidrodams matemātikas uzdevuma risinājumu:

— Galvenais bija — dabūt viņu prom no draugiem, uz tādu vietu, kur viņš būtu viens pats. Kalnos viņam bija spēks. Ielejā viņš bija nulle. Kad izvilinājām viņu no kalniem, viņš bija mums rokā.

— Un Džentīle?

— Ar Džentīli tas pats. Kamēr viņš atradās starp savējiem, mēs netikām viņam klāt. Bet viņš bija kā ķerts uz kazām, un, lai viņu pievilinātu, pietika sarīkot kazu pārdošanu ārpus viņa teritorijas. Sī plāna detaļas bija citādas, bet ideja tā pati. Un Kremona arī tika iznīcināts, kad viņš bija ieradies Kollo.

— Bet Armasa nogalināšana, cik saprotu, tika veikta pavisam citādi, — sacīja Bredlijs.

— Tā taču bija politiska slepkavība, vai ne? Skaidrs, ka tai vajadzēja būt citādai. Galvenā problēma šinī gadījumā droši vien bija — kā noslēpt tautai patiesību; mani spriedumi, protams, balstās tikai uz jūsu stāstīto. Un tāpēc bija vajadzīgs kāds, kuram uzvelt vainu.

— Ideāls variants laikam būtu abu šo metožu kombinācija, — teica Bredlijs.

— Jā, tas būtu ideāli.

— Un tieši to es no jums vēlos, — Bredlijs sacīja. — Lai jūs sagatavotu mums šādu operāciju. Lai būtu snaiperis, pilots, ripulitura — viss, kas vajadzīgs. Tas bus īsts meistardarbs, Mark, — norunāts?

— Jūs gribat neiespējamo, — Marks atbildēja, jau zinādams, ka citas izejas nebūs kā tikai piekrist.

— Un par to, — Bredlijs turpināja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis, — par to es jums garantēju, ka Narkomānijas apkarošanas birojs vairs necentīsies jūs izsūtīt. Linda Votsa arī drīkstēs parādīties, un tad beigsies šīs runas, ka jūs esat viņu iemidzinājis mūža miegā. Un, ja vēlēsieties, es palīdzēšu jums iegūt pavalstniecību. Pats galvenais — jūs liks mierā.

— Sai norunā mums jāietilpina vēl kaut kas.

— Kas tad vēl, Mark? Manuprāt, es jau tā esmu ļoti devīgs.

— Viktors di Stefāno. Es negribētu, ka viņam piespriež nāvessodu.

— Tur nu es jums nekā nevaru apsolīt.

— Bet jums tas būs jādara. Sai lietā man vajadzēs iesaistīt Viktora tēvu, un es nevaru iet pie viņa ar tukšām rokām.

— Ko tad viņš grib? No astoņiem līdz piecpadsmit?

— No pieciem līdz astoņiem, ne vairāk, — Marks atbildēja. — Viņš ļoti mīl savu dēlu.

— Būs jāpagudro. Tas ir viss, ko es jums patlaban varu teikt. Jūs jau mani pazīstat, Mark. Man ir šādi tādi sakari, un es pūlēšos, cik spēšu. Kad jūs satiksiet donu Vincenti?

— Centīšos yiņu satikt pēc iespējas drīzāk.

— Labi. Vai zināt ko, Mark? Es neesmu dzērājs, bet domāju, ka šo notikumu mums abiem tomēr vajadzētu al zīmēt. Tik ilgi tas ir gaidīts.

Kas ir ilgi gaidīts?

*— Es ilgi gaidīju to brīdi, kad mēs atkal darīsim kopīgu darbu. Jau toreiz pirms piecpadsmit gadiem Sicīlijā es zināju, ka agrāk vai vēlāk dzīve izvirzīs uzdevumu, kas būs pa spēkam vienīgi jums, tāpēc gādāju par to, lai mēs abi varētu strādāt kopā — mūsu pašu un visas valsts labklājībai. Gaidīt vajadzēja ilgi, bet patlaban šķiet, ka viss nokārtosies tieši tā, kā es biju paredzējis.

Bredlija skatiens un smaids Markam šķita dīvains — it kā šis cilvēks nebūtu pie pilna prāta. Viņam ir novirzes, Marks domāja, varbūt kaut kāda mānija. — Es īsti nesaprotu, kā tas var būt, — jūs gādājāt, lai mēs varētu strādāt kopā?

— Es palūdzu donu K-, lai viņš atsūta jūs uz štatiem, un viņš manu lūgumu izpildīja. Kad mūsējie ieņēma Sicīliju, dons K. ar manu palīdzību kļuva par savas dzimtās pilsētas mēru. Viņš gribēja man par to pateikties.

Markam elpa iestrēga krūtīs. Pa pusei neapzinātas nojausmas saplūda kopā, veidojās par vienu veselu; nekādi īsti secinājumi tie vēl nebija, tikai miglainas atbildes uz neizteiktiem jautājumiem. Pārsteigums bija tik milzīgs, ka labu brīdi viņš nespēja just neko citu. Tad iestājās liels, vienaldzīgs miers kā pēc briesmīga likteņa sitiena; viņš atkal varēja elpot.

— Un tāpēc dons K. nodeva mani Džentīles radiniekiem, — viņš sacīja.

— Kā viņš to panāca, par to man nav ne jausmas, katrā ziņā es būtu kategoriski iebildis pret to, ka jūs nodod ienaidniekiem. Bet mēs abi domājām, ka cilvēkam ar tādām neparastām spējām Jaunajā pasaulē ir lielākas izredzes nekā Vecajā. Tolaik nākotne mums rādījās rožainās krāsās, kaut arī patlaban, taisnību sakot, ir skaidrs, ka nav iznācis tā, kā cerēts. Mūsu sadarbība beidzot ir atjaunota — tieši tagad, kad manam mūža darbam draud bojāeja. Mana vienīgā vēlēšanās allaž ir bijusi kalpot savai dzimtenei un cilvēcei — bet jums jau tas nav saprotams, vai ne?

«Le anime che ti murt,»x Marks sevī nočukstēja, nepakustinādams lūpas. Viņa senči — šie akmenscietie vīri, kas cauri gadu simteņiem bija pratuši pastāvēt pret postu un izmisumu, bija viņam atstājuši mantojumā mācību: neizplūsti dusmās pret ienaidnieku, nešķied spēkus, labāk savaldies un mierīgi apdomājies. Tagad galvenais bija —

} Aptuveni: esi nolādēts (iiāliski).

palikt Savienotajās Valstīs, tad viņš arī varēs nodot Bred-liju slepenajai tiesai, kas sanāks pēc viņa lūguma. Ja tiesa nolems, ka par Paolo dzīvību Bredlijam jāsamaksā ar savējo, tad tā arī notiks. Taču ienaidnieku nedrīkst iepriekš brīdināt, izrādot atklātu naidīgumu.

— Jūs esat cilvēks bez emocijām, — viņš dzirdēja Bred-liju sakām. — Otru tādu es laikam gan neesmu sastapis. Kā jūs spējat palikt tik mierīgs, kaut ko tādu uzzinādams? Vai nu jums patiešām ir dzelzs nervi, vai arī jūs neesat tik jūtīgs kā mēs pārējie. Kā tad īsti ir?

Marks pavērsa pret viņu neizteiksmīgu seju.

.— Es esmu iemācījies raudzīties uz visu filozofiski.

12

Pusdienas di Stefāno namā kļuva par īstu rijības un bēdu orģiju. Vecīgā donna Karlota, kas no trauslas Kas-tellamāres skaistules bija pārvērtusies par ģindeni sieviešu drānās, sēdēja trekniem ēdieniem nokrauta galda galā, un nesen pieņemtā puertorikāņu kalpone nemitīgi gādāja, lai galds nekļūtu tukšāks. Maltīte notika ģimenes lokā. Šķīvis bija nolikts arī klātneesošajam Viktoram, turpretī abi garīdznieki, kuru sikspārņiem līdzīgās ēnas bija aizslīdējušas Markam garām priekštelpā, nebija lūgti piedalīties. Donnas Kārtotās sakritušo, dobuļaino seju klāja bieza pūdera un smiņķa kārta; viņa bija tērpusies par pazeminātu cenu pirktā, kopš piecpadsmit gadiem no modes izgājušā rūsganā kleitā un visu laiku runāja vienā runāšanā, pastarpām kampdama kumosus, nikni košļādama un rīdama ar izvelbtām acīm. Viņas garie, dzīslainie pirksti spīdēja no taukiem, jo ik pa brīdim slepus iezagās šķīvī.

— Jūs redzat, kā mēs esam satriekti, — viņa sacīja. .— Ridotti ali a disperazione![24] Mans nabaga zēns! Svētais moceklis! Ko viņam grib darīt, Marko?

Dons Vinčente sēdēja, sakumpis pār savu dzeltenīgiem rīsiem pilno šķīvi, un viņa acis bija risu krāsā. Katru kumosu viņš norija ar grūtībām, ēda tikai aiz pārliecības, ka tas viņam nāk par labu. Viņš atmeta ar roku, pirksti viņam uz vecumu bija kļuvuši līdzīgi putna nagiem — līki, it kā turētu neredzamas monētas.

— Nekas viņam nenotiks, sieviņ. Viņu izlaidīs ārā. Viss būs labi.

— Tu tikai tā saki, bet nekā nedari. Tu nekā nedari, lai glābtu savu dēlu. — Sai brīdī, kalpone ienesa paplāti ar ceptu piena sivēnu ķiploku mērcē, it kā vēl nepietiktu ar nūdeļu zupu, pildītajiem artišokiem un vistas un teļa gaļu, kas jau atradās uz galda; donna Karlota šķielēja’uz paplāti, vērodama, kā tā tuvojas. — Ņemiet cūkgaftņu, — viņa sacīja Markam. — Un, lūdzu, nekautrējieties, pie mums jūs esat tikpat kā savās mājās! — Paķērusi Marka šķīvi, donna Karlota jau otrreiz piekrāva to ar kaudzi — uzlika uz tā sivēna gurnu un pamatīgu ribu gabalu. Dons Vinčente steigšus novērsa skatienu. Ēšanā viņa sieva nezināja mēra. Uzlikusi uz sava šķīvja sivēna plecu un piebāzusi muti ar maizi, viņa atkal atcerējās savu nelaimi, un viņas acis pieplūda asarām.

— Tas viss bija speciāli sarīkots, speciāli, lai kaitētu manam zēnam! — viņa žēlojās.

— Protams, ka tas bija speciāli sarīkots, — dons Vinčente piekrita. — Lielākā cūcība, kāda jebkad redzēta. Nabaga puika, viņš taču ir galīgi naivs. Jau tad, kad viņam gribēja piesiet to izvarošanu, es nojautu, ka lieta nav tīra. No agrākiem laikiem man ir daudz ienaidnieku, un lūk — kā viņi man atriebjas.

— Ar narkotikām mūsu dēlam gan nav bijis nekādu darīšanu! — donna Karlota turpināja. — Mēs viņu audzinājām tik godīgu... Varbūt jūs nezināt, Marko, bet viņš gribēja kļūt par mācītāju. Tikai viņa tēvs bija pretī... Ma lei noti mangia!\ Kāpēc jūs neko neēdat? Varbūt cūkgaļa jums negaršo? Vistas gaļa ir laba, paņemiet vistiņu.

Izskalojis muti ar malku tumša Sicīlijas vīna, dons Vinčente papurināja galvu.

— Varētu likties, ka visu uzsāka tas idiots Makklarens, liet aiz viņa stāv kāds cits, kurš apgādā viņu ar naudu, un es noskaidrošu, kas tas par putnu.

— Puisītis bija kā zelts! Pat mušai nespēja pāri nodarīt, — gaudās donna Karlota. — Un apvainot viņu, ka viņš šāvis uz cilvēku, nogalinājis cilvēku, tā ir.,, sct'oc-rhezza!2 — No viņas acīm izripoja divas asaras. — Ēdiet Inču, lūdzu, ēdiet, jūs esat tik vājš! [25]

— Kad mūsu pilsētā bija ieradies Trumens, toreizējais mērs — tas vācietis — mūs iepazīstināja, un prezidents paspieda man roku. Es aprunājos ar ļaudīm, un visa pilsēta nobalsoja par demokrātiem. Tagad es domāju — varbūt izdarīju kļūdu. Trumens gan bija kārtīgs cilvēks un Eizenhauers arī, bet tagadējais?... Vai tu aptver, uz kurieni mēs ejam? Kā tu domā, kam viņš ar to visu grib pieglaimoties? Komunistiem, melnajiem un puertorikāņu salašņām!

— Nevaru atminēties — kā to sauca? — donna Karlota vaicāja Markam. — Kad zēnam patīk klausīties dieva vārdu un mācīt to tālāk ļaudīm un viņu nemaz neinteresē, ka citi puikas ārā sit bumbu un blēņojas?

— Aicinājums? — Marks minēja.

— Nu kā tad, aicinājums, vocazione, tieši to es domāju. Marko, jūs esat mūsu labākais draugs! Ja tēvs negrib pakustināt ne mazo pirkstiņu, lai glābtu savu dēlu, tad vismaz jums kaut kas jādara!

— Un vai zini, ko Trumens man teica? Atceros visu kā šodien, vārds vārdā. «Mister di Stefāno,» viņš teica, — tolaik mani vēl nesauca par Stīvensu, — «mister di Stefāno, es augstu vērtēju to milzīgo ieguldījumu, ko itāliešu tautības pārstāvji ir devuši mūsu valsts labklājības un pārticības vairošanā. Esmu dzirdējis, kā par jums atsaucas šīs pilsētas iedzīvotāji, un man patiesi ir prieks ar jums iepazīties un paspiest jums roku.»

— Un tu arī biji pelnījis, ka prezidents tev paspiež roku, — piebilda donna Karlota. — Kurš izvilka Solsberiju no nabadzības? Kurš panāca, ka nevienam ģimenes tēvam vairs nav jāstāv rindā pēc žēlsirdības dāvanām? Kurš ziedoja ceturtdaļmiljonu pilsētas slimnīcai? Kurš divdesmit divām patversmes meitenēm sagādāja pūru?

— Gadījās, ka krūšu kabatā man bija labs cigārs, un viņš paņēma to un ielika savā kabatā, — stāstīja dons Vinčente. — Tas bija cilvēks, kurš mācēja nodibināt draudzību.

— Mēs esam galīgi izputināti, — donna Karlota sūdzējās. — Sarkanie atņēma visu, kas mums Kubā piederēja, un neviens nekā nedarīja, lai viņus aizkavētu. Kurš nākamajos ziemsvētkos sagādās divsimt tītaru, ko dāvināt Solsberijas nabadzīgajām ģimenēm? Makklarens jau nu tas nebūs, varat man ticēt.

— Kur nu tas idiots, — norūca dons Vinčente un viebdamies iedzēra vēl vienu malku stiprā vīna. — Visu viņi tagad slēdz. Trīsdesmit divas mājas Dvaita ielā stāv tukšas, un bezdarbnieku jau ir desmit procenti. Ja kāds grib spēlēt uz naudu, tam jābrauc uz Krenstonu. Mums tagad ir vairākas pusaudžu bandas, kas klaiņo pa ielām, — vai esi dzirdējis? Apstādina cilvēkus un liek atdot naudu un pulksteni. Ja nedosi, tevi pataisīs zili melnu. Lai būtu lielāka dūša, viņi lieto narkotikas. Kā lai to nosauc — par demokrātiju, progresu?

— Solsberija ir kļuvusi par īstiem džungļiem. Visi tā saka, — Marks atbildēja.

— Bet kas tā bija par jauku pilsētu! Klusa, mierīga! Vienīgais darbs policistiem bija izsniegt autostāvvietu talonus. Par to, kas tagad notiek, mēs varam pateikties Makklarenam.

— Quello stronzo![26] — donna Karlota izsaucās. — Viņš domā, ka var taisīt mums uz galvas!

Dons Vinčente ar žestu noraidīja šādu vulgaritāti.

— Nevajag tā teikt, sieviņ! Pietiek, ja tu nosauc viņu par mēslu... Ja gribi zināt, Marko, — Solsberiju agrāk pārvaldīju es. Prezidents Eizenhauers atsūtīja man savu fotogrāfiju ar parakstu. Droši vien bija uzzinājis, cik ļoti es viņam vēlēšanu kampaņas laikā palīdzēju.

Tik tikko valdīdama asaras, donna Karlota pavilka Marku aiz piedurknes.

— Pagaršojiet polpette^2, vismaz man par prieku! Jūs pabrīnīsieties, kad es pastāstīšu, kā mēs tās gatavojam. Tikai gaļa, sīpoli un pētersīļi — un vairāk nekā. No garšvielām mēs esam atteikušies. Lūdzu, paņemiet, man ļoti gribas zināt, kā jums tās patiks!

— Paklau, sieviņ, liec taču cilvēkam mieru, dieva dēļ! — sacīja dons Vinčente. — Ne man gribas ēst, ne viņam. Viņam pārāk daudz nepatikšanu.

— Ak vai, piedodiet, Marko! Man aizmirstas. Varbūt jums negribas par to runāt, bet — kā ir ar Terēžu? Man ir tāda nojauta, ka jūs abi drīz atkal saiesiet kopā. Citādi nemaz nevar būt. Pašreizējos apstākļos mēs nedrīkstam domāt tikai katrs par savu lepnumu. Mums jādomā par bērniem, Marko, par bērniem.

Pēc pusdienām dons Vinčente aizveda Marku uz savu kabinetu, lai viņi varētu netraucēti aprunāties. Televizors, ko namatēvs pats bija samontējis, zibināja ekrānā zaļganus rēgus, un kanārijputniņš, pa šo laiku kļuvis plikgalvis, kā vienmēr, čivināja bez mitas, šķiezdams visapkārt sēkliņas un smiltis. Dons Vinčente pasniedzās, lai izslēgtu televizoru — raidīja reklāmu, un attēls bija ļoti slikts —, un viņa vaibstos, kas parasti neko neatspoguļoja, jo allaž šķita sastinguši vienā un tai pašā skumīgi apātiskajā izteiksmē, Marks šoreiz pamanīja pavīdam nervozitāti.

— Nu, klāj vaļā! Kā tev veicas? — dons Vinčente jautāja.

— Pagaidām labi, — atbildēja Marks. — Lielākais sasniegums bija tas, ka sadzinu rokā Leonu. Izrādās — pēdējā brīdī pirms apvērsuma Salvatore dabūjis viņu ārā no cietuma un ar lidmašīnu aizsūtījis uz Maiami.

— Saiva domā par priekšdienām. Tā viņš vienmēr ir darījis, — sacīja dons Vinčente. — Tāpēc jau arī viņš ir ticis tik augstu.

— Es pateicu Bredlijam, ka viņam vajadzīgo cilvēku es atradīšu, bet tas prasīs laiku. Viņš sarunāja ar federālajiem, ka man tiek dots pagarinājums.

— Šķiet, ka viņš tiešām grib ar mums sadarboties. Es jau zinu, tev viņš nepatīk, bet- pagaidām viss ir gods godam. Vai zini, ka Viktoru pārveda uz Luisbergu? Viņam tagad ir televizors, un viņu baro ar bifštekiem un olām. Man stāstīja, ka ieslodzītie tur caurām dienām sēžot dārzā starp rozēm un pļāpājot. Tagad mums tikai vajag sameklēt Vašingtonā kādu draugu, kas panāktu, lai sodu nosacīti atlaiž.

— Es aizbraucu uz Maiami, cerēdams, ka atradīšu Leonu dažu dienu laikā. Izrādījās, ka kubiešu tur tagad ir tūkstošiem. Pilnīgs haoss! Ja draugi nebūtu palīdzējuši, man neatliktu nekas cits ka braukt mājās. Būtu labi, ja jūs aizsūtītu mūsu Džcksonvilas puišiem Malatestam un Ve-neciāno kādu atzinības dāvanu par viņu milzīgo darbu. Par abiem viņi izprašņāja vismaz tūkstoti bēgļu.

— Ir vērts palīdzēt draugiem, ja zini, ka arī viņi tev palīdzēs... — Te. dona Vinčentes sakāmais pārtrūka, jo istabā grīļīgi iesoļoja gailis un, aizķēries aiz viņa kājas, nogāzās zemē. Tas bija viens no donnas Karlotas mīluļiem; laulības gultas galā izaudzināti, tie visu mūžu pavadīja telpās un slimoja ar rahītu. Dons Vinčente pacēla gaili, pažēloja, saglauda tam spalvas un nostādīja to uz kājām.

— Beidzot mēs atradām viņa vārdu atbrīvošanas komitejas sarakstos — tādas tur tagad ir vairākas. Izrādījās, ka viņš pirms dažiem mēnešiem aizlaidies uz Meksiku. Maiami policija viņu arestējusi, jo viņš turēts aizdomās par mājas aizdedzināšanu, un viņš izbēdzis.

— Tad jau viņš piedevām vēl ari ir dedzināšanas meistars, ko?

—• Nē, gluži vienkārši maniaks, kas dedzina un slepkavo.

— Un Meksikā viņš atkal sēž, ja pareizi saprotu?

— Viņš atrodas kriminālcietuma slimnīcas psihiatriskajā nodaļā. Tiklīdz viņš nokļuvis Meksikā, viņš tur nošāvis kādu bērnu un tiesāts, bet tiesa atzinusi viņu par nepilnvērtīgu. Meksikāņiem ir ļoti humāni likumi.

— Carogna, — noteica dons Vinčente. — Kā dievs tādus pacieš! — Viņš kārtīgi iespļāva mazā vara sņļaujam-trauciņā un noslaucīja lūpas ar plaukstas virspusi. — Un tu domā, ka tev izdosies sarunāt, lai viņu izlaiž ārā?

— Ir jau izdevies. Es aizbraucu uz Mehiko pie mūsu drauga Paskvāles, un Paskvāle sapazīstināja mani ar vienu no cietuma administrācijas darbiniekiem, kuram vajadzīga liela summa labdarīgiem mērķiem. Viņš prasa simt tūkstošus, bet gan jau Bredlijs samaksās.

— Pasaulīt, Marko, tas taču ir lieliski! Un tu to tipu vari kurā katrā laikā dabūt?

— Jā, tikai dažas dienas iepriekš jāpiesaka. Viņš mierīgi dzīvosies pa slimnīcu un pīs groziņus, kamēr mums viņu ievajadzēsies. Un mēs viņu varam uz dažām dienām aizņemties — tāpat kā toreiz, kad braucām uz Kubu. Slimnīcā neviens pat nemanīs, ka viņš nozudis.

— Un kāda ir nākamā problēma? — jautāja dons Vinčente.

— Jāsameklē pilots.

— Kāpēc mēs nevarētu izmantot to pašu, ko toreiz?

— Ja mēs viņu atradīsim.

— Atradīsim! Kamēr tu biji projām, es te ar vienu otru aprunājos. Tas bijis slavenais Harijs Morgans — tas pats, kurš vadīja lidmašīnu, kad Ņūdžersijas sindikāts nolaupīja Gaidošu.

— Un es domāju, ka viņš miris. Dzirdēju, ka viņš esot cietumā pakāries — it kā Panamā, it kā vēl kaut kur citur.

— Dominikas Republikā. Viņu taisījās izdot, tāpēc viņam bija jāpazūd. Es noskaidroju, ka viņš dzīvo turpat, tikai ar citu vārdu.

Marks labi atcerējās Harija Morgana apsūdzības lietu, kas bija saistīta ar slavena politiska emigranta nolaupī-sanu, — to bija notvēruši kādā Manhetenas ielā, iemidzinājuši un aizveduši nezināmā virzienā. Sis notikums bija izraisījis lielu sabiedrības aktīvās daļas sašutumu. Sols-berijā Makklarenam uz sensācijas rēķina bija izdevies palielināt savas avīzes noietu par vairākiem tūkstošiem, un Terēza bija aktīvi darbojusies vienā no Gaidoša glābšanas komitejām — tā tika nodibināta, kad Galdoss jau pusmēnesi mierīgi atdusējās zem smiltīm.

— Tā bija briesmīga sciocchezza, — sacīja dons Vin-čente. — Pirms gadiem divdesmit Rosi būtu vispirms nācis prasīt man atļauju, un es viņam to būtu aizliedzis. Bet tagad jau vairs nav nekādas cieņas. Katrs domā tikai par sevi, nerēķinās ar to, ka var sagādāt draugiem nepatikšanas. Kas tā bija par tīrīšanu pēc Gaidoša operācijas! īsts karš. Vajadzēja novākt neskaitāmus lieciniekus. Zināms, Rosi draugi par to dabūja spēļu namu koncesiju Domini-kas Republikā, bet padomā, cik daudz asiņu tika izliets!

— Stāsta, ka Armasa novākšana esot izdevusies labāk.

— Kas nu tur labāks. Visas šīs būšanas ir pārāk riskantas. Tiesa gan, tā reize ar Gaidošu viņiem šo to bija iemācījusi. Saviem ļaudīm es vienmēr atkārtoju: nesmērējiet rokas ar narkotikām, nejaucieties politikā! Galvenais, kas mums vajadzīgs, — tā ir mierīga dzīve.

— Āmen, — noteica Marko.

— Un ar Morganu ir tā, — dons Vinčente turpināja.

— Koncesija Truhiljositijā^27 tagad pieder Rosi svainim Kardiljo. Morgans dzīvo viņa uzraudzībā, viņš to pieskata un šad tad izmanto gadījuma darbiem, lai puisis vismaz nopelna sev maizes tiesu. Man jāatzīstas tev, Marko, — es šim Kardiljo pavēlēt nevaru. Pirms dažiem gadiem varbūt vēl būtu varējis. — Veco, blāvo acu skatiens bija sāpīgi skumjš. — Mani vairs neciena tā kā agrāk, Marko. Visi zina, ka Kubā es pazaudēju trīsdesmit miljonus, un manam vārdam vairs nav īsta svara. — Viņš gribēja paskaidrot savu stāvokli un izjūtas, taču atcerējās vienīgi kādu sicīliešu dialekta izteicienu un to pārtulkoja:

— Kauli man vairs neturas kopā.

— Sī nauda jums nepazudīs. Nepaies ne gads, kad mēs būsim atpakaļ Kubā.

Dons Vinčente papurināja galvu.

— Neklausies tādas muļķības, Marko. Kubā mēs nekad vairs neatgriezīsimies — vari man ticēt — un gan Rosi,

f;an Kardiljo to ļoti labi zina. Un tāpēc, ja tev šim Bred-ija pasākumam vajadzīgs Morgans, es tev neko lielu nevaru palīdzēt. Tev pašam jābrauc un jārunā ar Kardiljo. Vienīgais, ko es varu darīt — paziņot viņam, ka tu ieradīsies un ka uz tevi var droši paļauties.

— Paldies, don Vinčente. Es nekavējoties braukšu uz turieni.

— Kad atgriezīsies, atnāc pie manis. Man jāzina, par ko jūs ar Kardiljo esat vienojušies. — Dona Vinčentes skatiens bija pievērsies televizora ekrānam, it kā caur tā trīsuļojošo aizsegu viņš pūlētos ielūkoties nākotnē. — Sai lietā es nojaušu kaut ko nelabu, — viņš beidzot sacīja. ■- Saproti, es visu laiku domāju, ka mēs turam Bredliju rezervē, lai vajadzības gadījumā izmantotu, bet nu šķiet, ka ir bijis otrādi. Taisnību sakot, man viņš liekas atbaidošs. Non ё un cristiano.1 Man nepatīk viņa noslēpumi, Marko, nemaz nepatīk.

13

«Atsūtiet mums savu fotogrāfiju, atbrauciet uz Truhiljo-lltiju, apmetieties viesnīcā «Managva» un gaidiet salikšanos.» Šādus norādījumus Marks saņēma, piezvanījis uz dona Vinčentes iedoto Cincinati telefona numuru.

Pēc nedēļas viņš ieradās Dominikas Republikā — dīvaini klusā tropu zemē, kuru trīsdesmit gadus ilgās diktatūras laikā bija pārņēmis baismīgs stingums. Robežas kontrolpunktā viņam pasē iespieda zīmogu un atņēma avīzi un tranzistoru radioaparātu — viņš tos dabūšot, kad brauk-lot projām, — un, kamēr tas notika, viņu nofotografēja neredzams fotoaparāts. No visām sienām uz viņu raudzī-ļls diktators — drukns, biezlūpains vīrietis, kas dažādos attēlos bija redzams gan ģenerāļa formas tērpā ar četrām Būda zīmju rindām, gan kā sportists pie pasaulē lielākās |*htas stūres, gan kā solīdā uzvalkā tērpts valstsvīrs, kas nminā padevīgo senātu. Viņš bija ticis ievēlēts, kopējam lutlsu skaitam pārsniedzot vēlētāju skaitu, un pēc tam l'IJi) aukstasinīgi iznīcinājis trīsdesmit tūkstošus politisko pretinieku; stāstīja, ka tagad viņš ik gadu piesavinoties septiņdesmit piecus procentus nacionālā ienākuma.

' Viņš nav kristietis {itāliski).

Marku ļoti pārsteidza spoži apgaismotās, bet galīgi tukšās galvaspilsētas ielas un taksometra šofera iztapība — atvērdams viņam durvis, tas militāri sveicināja un turklāt vēl palocījās, un atkārtoja to pašu vēlreiz, kad viņi bija sasnieguši «Managvu». Tur izsūtāmo zēnu priekšnieks un visa viņa komanda arī norāva cepuri un dziļi paklanījās. Šai valstī visiem, kas pakalpoja un apkalpoja, bija dots stingrs norādījums pret ārzemju viesiem būt sevišķi pieklājīgiem.

Marks apmetās viesnīcā un gaidīja, un gandrīz veselu diennakti nekas nenotika. Viņš īsināja laiku kā spēdams — uzrakstīja garu vēstuli Terēzai, kurā lūdza sūtīt vairā: ziņu par bērniem, izpeldējās viesnīcas baseinā, kioskā nopirka un izšķirstīja dažus sieviešu un sporta žurnālus — vienīgo angļu valodā dabūjamo lasāmvielu. Ārzemnieki nedrīkstēja izbraukt ārpus pilsētas bez speciālas policijas atļaujas, un taksometra šoferis, kuru viņš palūdza, lai parāda pilsētas ievērojamākās vietas, varēja piedāvāt vienīgi trīs baznīcas un nožēlojamu zooloģisko dārzu. Pēc saules rieta pilsēta it kā pamira.

Par vienīgo trokšņa oāzi pilsētas klusuma tuksnesi kļuva viesnīca — vakarā tās zālē sanāca spēlmaņi, lai sēstos pie kāršu un metamo kauliņu galdiem. Marks sēdēja bārā un gaidīja; tā apmeklētāji pamazām aizplūda uz spēļu zāli, līdz bija palicis tikai viens vienīgs. Samaksājis rēķinu, tas pienāca pie Marka galdiņa, apsēdās un sniedza Markam glīti manikirētu roku.

— Tu esi Ričardss, vai ne? Es esmu Džonijs Kardiljo. Man teica, ka tu atbrauksi.

No senčiem viņš bija mantojis sīku, kalsenu zemnieka seju ar dziļi dobuļos iegrimušām acīm un plānu degunu — šādas sejas veidojot, daba laikam taupīja materiālu; ausis šķita vēlāk pieliktas. Mugurā viņam bija pelēks smalķvilnas uzvalks; apģērba konservatīvisms nodeva viņa izcelšanos.

— Vai tu esi amerikānis vai itālietis, Ričards?

— Sicīlietis.

— No kura Sicīlijas rajona? — Kardiljo uzmanīgi vr roja Marku, it kā turētu viņu aizdomās par lielību.

— No Kampamāro ciema. Tas ir netālu no Kaltanisetn

— Vai tu gadījumā kādreiz neesi bijis Ennā?

— Jā, tā atrodas apmēram piecpadsmit jūdzes no tā» vietas, kur es esmu piedzimis.

Kardiljo sejā parādījās piesardzīga sajūsma, un viņa «maids pletās arvien platāks.

^ — Ko tu neteiksi! Mans vecais ir dzimis Ennā un māte Santakaterīnā — tā ir pie Kaltanisetas ceja.

— Tur dzīvoja mana tēvamāte, viņai bija maizes ceptuve. Viņa nomira deviņdesmit četru gadu vecumā.

— Santakaterīnā? Nē, nudien pasaule ir maza, Ričards! Kas to būtu domājis, ka es šinī elles kaktā satikšu kādu no Kaltanisetas! Tā tik ir sagadīšanās, vai ne, paisano•? Cik ilgi tu domā šeit Truhiljositijā uzturēties?

— Pāris dienu, ne vairāk.

— Žēl gan! Tik reti gadās papļāpāt ar kādu no vecās, labās dzimtenes. Paliec, Ričards! Mums šeit ir ienesīga bodīte. Mēs pat varētu pieņemt tevi par partneri. Agrāk mēs strādājām Haiti. Vai esi bijis Haiti? Tur ir pārāk daudz nēģeru, un naudasmaisiem, kas brauca pie mums ■pēlēt no Kanzassitijas un Sentluisas, tas nepatika. Toties it valsts pieder baltajiem, un visādi krāsainie zina savu Vietu. — Kardiljo nospieda cigaretes galu pelnutraukā, ko rotāja mazs diktatora krūšutēls. — El Benefactorī^2 Viņš pats ir jauktenis. Protams, viņš var nepatikt, daudziem viņš nepatīk, toties valsti viņš tur stingri grožos. Oribot negribot jāatzīst — kopš Kuba ir kritusi, šis zēns Ir mūsu vienīgais vairogs pret komunismu dienvidos no Rlograndes.

Bārā parādījās divi ārzemnieki ar spēlmaņu sejām.

— Ei, vai jūs nezināt, kur te ir kazino? — viens no tiem Uzsauca, un Kardiljo kā aitu gans ar roku mājieniem aizdzina tos uz attālāko durvju pusi.

— Paklau, Ričards, man teica, ka tu vēloties satikt Mor-

|anu, — viņš turpināja, kad viņi atkal bija palikuši vienf. — Protams, šāda iespēja tev būs, citādi jau mēs nebūtu Uvi aicinājuši, bet šai sakarā mums vēl mazliet jāapru-llfljas. Vai tu gribi pievākt viņu pavisam? ,

— Nē, tikai uz kādu nedēļu, pēc tam atsūtīšu viņu jums «Ipakaļ. Pašlaik mēs vēl nemaz noteikti nezinām, vai vi-ņiim iznāks strādāt vai neiznāks.

— Skaidrs. Vārdu sakot, ja iznāks — būtu vēlams, laf viņš pēc tam pazustu uz visiem laikiem.

— Es biju domājis, ka viņš jums reizēm noder.

' Tautieti (itāliski).

* Labdaris (spāniski).

— Agrāk noderēja, bet tie laiki ir pagājuši. Mēs viņu piespiedām padarīt vienu darbiņu Gvatemalā, bet tā arī bija pēdējā reize, viņu vairs neatmaksājas turēt. Būs vien no viņa jāšķiras. Viņš ir lādzīgs, jauks puisis, visiem viņš patīk, bet viņš slepeni dzīvo pie mums jau trīs gadus un no vientulības jau sāk jukt prātā. Ir gatavs izsūdzēt savas bēdas kuram katram pretimnācējam. Vienā jaukā dienā viņš ieradīsies šai pašā bārā, kur mēs tagad sēžam, un pirmajam, kurš viņam iepatiksies, izstāstīs savu dzīvesstāstu. Saproti, Ričards, visi taču viņu uzskata par mirušu. Mēs visvisādi nopūlamies, lai viņš uzvestos mierīgi un neiekultos nepatikšanās, bet agrāk vai vēlāk viņš mums norausies no saites, un tad būs briesmīgs skandāls.

— Tātad jūs gribat tikt no viņa vaļā.

— Jā, un es ceru, ka tu mums palīdzēsi, paisano. Es personiski esmu gatavs atbalstīt tevi, kā vien spēšu, taču būtu ļoti patīkami, ja tu man par to izdarītu šādu mazu pakalpojumu. Vai vari iedomāties, šis eksemplārs taču aizrakstīja uz štatiem vēstuli kādai skuķei — es esmu dzīvs, atbrauc pie manis! Un viņai par godu mums nācās sarīkot automobiļu katastrofu. Kam mums tas vajadzīgs?

— Vai tad paši jūs to nevarat nokārtot? — Marks vaicāja.

— Var iznākt nesmukums. Viens no vietējiem lielajiem dūžiem — gaisa karaspēka ģenerālis — ir ņēmis viņu savā tēvišķīgajā aizgādībā. Ja Morgans nozudīs, viņi uzreiz zinās’, kā darbs tas ir. Mēs negribam, lai mums pievērš uzmanību, tas mums būtu gluži lieki.

— Kad es varētu viņu satikt?

— Ja vēlies — tūlīt pat. Tikai brīdinu: mēs, protams, centīsimies tev palīdzēt, bet, ja viņš nepiekritis, ar varu tu viņu tik un tā nepiespiedīsi. Tev jācenšas viņu kaut kādi ieinteresēt, tā ir vienīgā iespēja.

— Vai viņš ir kārs uz naudu?

— Ne tik kārs kā mēs visi pārējie. Ar naudu viņam nav ko iesākt. Patiesībā viņš taču ir tikpat kā ieslodzīts.

— Bet vai viņš patiešām ir tik labs pilots, kā par viņu stāsta?

— Vieglajā lidmašīnā viņš ir nepārspējams. Spēj nolaisties jebkurā vietā un pacelties no tās ari. Turklāt nebaidās ne no paša velna. Vai zini ko? Viņam vajadzētu būt sicilietiņi. Ja viņš būtu piedzimis un uzaudzis kaut kur Ennas apkaimē, viņu būtu iemācījuši turēt muti.

Morgana māja — drūma betona bloku kaste ar dzeloņstiepļu žogu apkārt un samiegojušos maza auguma sargkareivi pie vārtiem — atradās krastmalā, divas jūdzes no pilsētas. Tālo uguņu blāzmā varēja saskatīt izkāmējušos suņus, kas liedagā rakņājās paisuma izskalotajos mēslos, un sikspārņus, kas līdzīgi pelēkiem zibšņiem šaudījās tumšzilajās vakara debesīs.

— Sveicināti, senjor Lant, — Kardiljo sacīja. Viņš uzcienāja sargkareivi ar cigareti, un tas ielaida viņus pa vārtiem un nospieda zvana pogu. Gandrīz tai pašā mirklī mājas durvis atvērās — un tanīs parādījās cilvēks aviācijas skolas audzēkņa formas tērpā; viņa seja lampas gaismā izskatījās izbrīnīta un laipna.

— Iepazīstieties — Harijs Morgans, — teica Kardiljo. — Harij, šis ir viens no maniem labākajiem draugiem, Marks Ričardss. Vai mēs drīkstam ieiet pie tevis, Harij? Es atvedu Marku šurp tāpēc, ka viņš grib tev kaut ko piedāvāt, un, pēc manām domām, šis piedāvājums tev varētu likties ļoti interesants. Sīkumus es nezinu, bet man Šķiet, ka tā ir tāda iespēja, kāda gadās reizi mūžā. Labi, vairāk es tev nekā nestāstīšu, Harij, gribu vēl tikai pateikt, ka Marks ir kārtīgs zēns, uz viņu tu vari paļauties. Saprati, Harij? Tagad es jūs atstāšu divatā un metīšos atpakaļ uz «Managvu» — mani gaida pokers. Kad būsiet Izrunājušies, piezvani man, Mark, es atbraukšu tev pakaļ.

Marks apsēdās uz Morgana piedāvātā cietā, neērtā krēsla.

— Vai negribat kaut ko iedzert, mister Ričards? — Jautāja Morgans, tad turpināja: — Zēl, ka misters Kardiljo nevarēja palikt. Varu jums piedāvāt rumu ar koka-kolu. Rums šeit ir diezgan labs — bet varbūt es tikai esmu pie tā pieradis. Man ir arī burbons, ja vēlaties, bet tik trūcīgs es neesmu, lai mums šādā karstumā vajadzētu dzert viskiju. Vispār šeit man ir gaisa kondicionēšanas ierīce, bet pirms mēneša tā sabojājās, tagad šie laikam gaida, kad otvedīs rezerves daļas. Nelaime ir tā, ka viss jāieved no Ārzemēm. Un, ja jau mēs runājam par dzērieniem, gribu Jlls brīdināt: nelietojiet ledu. Šeit nav labs ūdens, to vienmēr vajag sterilizēt ar speciālām tabletēm. — Viņš miegaini pasmaidīja. — Un ļaudīm tas parasti aizmirstas.

Markam bija sacīts, ka Morgans esot trīsdesmit gadus vecs, bet viņam varēja dot divdesmit, un kaut kas viņa maigajā, monotonajā balsī Markam atgādināja viņa kād-H’izējo Sicīlijas paziņu -— attālu radinieku, kurš strādāja

par bākas uzraugu un veselu gadu bez pārtraukuma mēdza pavadīt gluži viens uz klints Tirēnu jūras krastā.

— Tad jau tiešām labāk rumu un kokakolu, Harij, ja ledu nedrīkst lietot. Rumam ar kokakolu nebūs nekādas vainas.

Morgans aizgāja pie ledusskapja, bet Marks tikmēr aplūkoja istabu. Tā bija parasta jūrmalas vasarnīcas istaba, kādas jau tās visā pasaulē mēdz būt, — ar pieticīgu iekārtu, ko izīrēt atpūtniekiem — svešiem ļaudīm, kas atbrauc un aizbrauc. Trīs nekrāsota koka krēsli, vienkāršs, mazs galdiņš, tumša keramikas flīžu grīda, ķīniešu zīmējums plastmasas ietvarā — būda ar niedru jumtu —, jaunu, lētu šķīvju grēda virtuves plauktā un dažas bieza stikla glāzes uz kumodes.

— Man kaut kur vajadzēja būt citronam, bet tas laikam ir izsviests ārā ... Ar citronu ir garšīgāk, bet tos mums ved tikai ziemā, reizi mēnesī.

Morgans atgriezās ar dzērieniem. Viņš nāca, piešķiebis galvu, un viņa rāmās acis raudzījās kaut kur Markam ga rām, it kā viņš būtu aklais, kas iemācījies nojaust šķēršļus, tos neredzēdams. Viņš nolika glāzes un sabīdīja kaudzē uz galda nobērtās gliemežnīcas.

— Es tās spodrināju, kad jūs atbraucāt, — viņš pa skaidroja. — Dažreiz ir tik garlaicīgi, ka nezini, kur likties. Gliemežvāki man palīdz nesajukt prātā. — Marks al cerējās, ka bākas uzraugs bija darinājis lieliskas mežģīnes. — Vienīgā nelaime ir tā, ka šejienes piekrastē nav nekādas sugu dažādības, man atliek tikai kolekcionēt dažā das krāsas. Man ir savākts daudz iežu ar seno augu nospiedumiem — vēlāk es jums tos parādīšu. Pirms gadu tūkstošiem šeit bijis mežs, pēc tam okeāna ūdens līmenis cēlies un visu applūdinājis. Galvenais ir — lai būtu par ko domāt.

.— Jūs reti tiekat no šejienes ārā, vai ne, Harij?

— Es esmu kā ērglis ar apgrieztiem spārniem, — Morgans sacīja, skumīgi pasmaidīdams, tad piemetināja — Nu, varbūt ne gluži ērglis... Jūs jau droši vien zināt, kāpēc es šeit uzturos. Ja jūs esat mistera Kardiljo draugs, tad jau man nav nekas jāslēpj. Par cietumnieku mani gan īsti nevarētu saukt, bet kaut kur aizbraukt es drīkstu tikai kopā ar misteru Kardiljo vai ģenerāli Romero, un viņi abi vienmēr ir ļoti aizņemti. Ģenerālis Romero interesējas p.n iežiem, bet viņš slikti runā angliski. Šādos apstākļos ir ja izmanto katra iespēja. Pagājušajā nedēļā misters Kardiljo aizveda mani uz kino, bet šai valstī rāda tikai visvecākās (filmas. Vai jūs esat redzējis «Jaunekli ar tauri»? Tajā

Ispēlē Ķērks Duglass un Lorenss Bokals. Es to esmu noskatījies jau trīs reizes — štatos un šeit. Tā vismaz var nosist laiku.

—- Vai tad jūs nekā nelasāt? «Managvas» kioskā es redzēju «Playboy» un «Esquire».

— Taisnību sakot, no tādas lasāmvielas es izvairos, jo, vientuļi dzīvojot, nav nekādas jēgas lieki uzbudināties.

— Sai ziņā Kardiljo jau nu gan varēja jūs apgādāt. Skuķu šeit netrūkst.

Morgana piere uzreiz saraucās un skatiens kļuva nosodošs.

— Es nevēlētos nekādas attiecības ar meiteni, ar kuru es nebūtu vismaz saderināts. Es neesmu cilvēks bez jebkādas morāles, mister Ričards, ja es tāds būtu, tad, manuprāt, nevarētu labi lidot. Statos man bija meitene, bet viņa gāja bojā autokatastrofā. Mums bija ļoti jauka draudzība, un man ir patīkami apzināties, ka spēju būt uzticīgs viņas piemiņai.

— Un jums itin nevienas nav, Harij? Kas jums mazgā veļu un taisa ēst?

— A, nē, ko nu par to, šai ziņā man nav iemesla žēloties! Pie manis katru dienu atnāk sieviete, vārdā Zozefa, Iztīra māju un izmazgā, kas mazgājams. Viņa labprāt arī jatavotu man ēdienu, ja es viņai to ļautu, diemžēl mana in vietējo iedzīvotāju izpratne par ēdienu stipri atšķiras, ļans sapnis ir vistas zupa ar nūdelēm un zemeņu torte, is es varētu ēst katru dienu līdz mūža galam, bet varbūt lan tikai tā liekas, tāpēc ka es tās nevaru dabūt. Ja es pa-idzu Zozefu nopirkt man tirgū kartupeļus, viņa atnes ba-ites. Izejvielu problēma ir neatrisināma, tāpēc es pār-eku gandrīz tikai no olām. Laikam jau ir grūti atradinā-es no tā, ko esi pieradis ēst kopš bērnības. Pag, es jums aut ko parādīšu.

Viņš atvēra galda atvilktni, izņēma vākus — tajos bija vīžu izgriezumi — un, mazliet pameklējis, pasniedza ienu avīzes izgriezumu Markam. Tā bija viņa paša foto-;rāfija, kurā viņš bija redzams 1950. gadā, piecpadsmit '8du vecumā Vermontas štata Betelas aviācijas skolā — lirmkursnieku vārdā viņš teica runu. Formas tērps varbūt bija as pats, kas viņam tagad bija mugura.

— Nākamā gada beigās es jau lidoju, — Morgans teica. Marks ievēroja, ka Betelas kursants bija valkājis brilles.

— Vai jums vēl tagad ir slikta redze?

— Nē. Slikta redze man nekad nav bijusi.

— Bet jūs taču nēsājat kontaktlēcas, vai ne?

Morgans saviebies pamāja. — Jā, un tā bija mana nelaime. Var teikt, ka tāpēc arī es šeit atrodos. — Zēniskā, optimisma pilnā seja uz mirkli satumsa, un tajā bija lasāms izmisums un bezcerība. — Es biju kā traks uz lidošanu, lidot man vajadzēja, vai tur lūst vai plīst. Bet visām aviācijas sabiedrībām taču ir likums, ka ar redzes defektiem darbā neņem. Man nepieciešama tikai visniecīgākā korekcija, kādai vispār izgatavo kontaktlēcas, bet neviens jau manī neklausījās. Tas bija nudien smieklīgi! Ar gaisa taksometriem Kanādā — tur es drīkstēju lidot, kur jāpaceļas no ūdens un jānolaižas uz ūdens, turklāt no augšas jāpazīst tūkstošiem ezeru. Nekādu navigācijas ierīču nav, bet teorija tādos apstākļos nekā nelīdz.

Ārpusē atskanēja suņu rejas — tie bija saplūkušies laupījuma dēļ; pēc tam sākās pakaļdzīšanās, un smilksti un vaukšķēšana izgaisa tālumā. Atkal iestājās drūms klusums. Kā viņš to var izturēt, Marks domāja. Ar mani jau pēc nedēļas būtu cauri.

— Kā tas gadījās, ka jūs zaudējāt tiesības, Harij?

— Es ievedu no Kubas narkotikas, mister Ričards. Kanādā jau oktobrī visi ūdeņi aizsalst — un ir jātup lejā līdz maijam. Kubā gāja labi — kamēr ieradās sarkanie. Mēs izmantojām «Rancho Boijeros» lidostu, pacēlāmies gaisā kopā ar satiksmes lidmašīnām un tad zem radara ekrāna līmeņa lidojām uz Floridu. Nekādu grūtību nebija, vajadzēja tikai turēties pa gabalu no Kīvestas.

— Vai esat dzirdējis par cilvēku, vārdā Spina? Viņi nodarbojās ar šo biznesu.

— Nē, man jau laikam bija darīšana tikai ar sīkajiem gariņiem. Lidoju turp un atpakaļ kādas trīsdesmit reizes, pēc tam mūs kāds nodeva federālajiem. Tie ļaudis, kuriem es strādāju, laikam nebija skopojušies, jo sods man tiks nosacīti atlaists, bet par neatļautu robežas šķērsošanu man tomēr atņēma tiesības.

— Un štatos jūsu karjerai līdz ar to bija beigas.

— Jā, manai likumīgajai karjerai bija beigas — tiklab štatos, kā visur citur. Pēc tam es sāku strādāt Meksikai pie kāda mistera Viljamsona. Viņa specialitāte bija setu skulptūru izvešana no džungļiem un pārdošana muzejiem un privātiem kolekcionāriem. Kad misters Viljamsons bija atradis kādu templi, indiāņi ar savām mačetēm izcili

tam blakus skrejceļa joslu un izdedzināja tanī celmus, un, tikko krava bija gatava, es lidoju tai pakaļ. Visa māksla bija pieskarties ar riteņiem zemei pašā skrejceļa sākumā, jo tas nekad nebija garāks par trīsdesmit četrdesmit jardiem; ja neizdotos, es skrejceļa viņā galā iedrāztos krūmos, Un pēc tam es sēdēju un domāju, kā varēšu pacelties kopā ar pāris tonnām akmens tēlu, nenoraujot kokiem galotnes. Tā tik bija lidošana, mister Ričards! Varēju izmantot visu savu māku. — Viņš pasmaidīja jūsmīgu bērna smaidu. — Tas tik bija laiks! Tā bija mana azartspēle. Ja meksikāņi nebūtu noķēruši misteru Viljamsonu, es vēl tagad ar to nodarbotos. Viņu iesēdināja uz desmit gadiem.

— Un pēc tam sekoja Gaidoša nolaupīšana?

— Jā, diemžēl. Man nācās pieņemt jebkuru piedāvājumu, turklāt misters Rosi izturējās pret mani ļoti draudzīgi. Jūsu zināšanai — es tiku maldināts. Man teica, ka §is Galdoss esot iejaukts kādā lielā zādzībā, bet mūsējie kaut kāda iemesla dēļ atsakoties viņu izdot. Kā tad es varēju zināt, ka viņu grib noslepkavot?

— Protams, jūs to nevarējāt zināt, Harij. Cik jums par to samaksāja?

— Neatceros.

— Jūs jokojat, vai?

— Nē, patiešām, mister Ričards. Manā izpratnē tā bija pamatīga summa, bet, cik tieši, — to es neatceros. Pēc tam ēs lidoju uz Gvatemalu un, cik man tai reizē samaksāja, ari neatceros. Man nav vajadzīgs daudz naudas. Manu-irāt, galvenais ir just, ka tu dzīvo pilnvērtīgu dzīvi. Man ķiet, šai ziņā mēs visi esam vienādi. Paveikt to, ko esi izņēmies, pēc iespējas labāk — lūk, tam manās acīs ir mrtība. Nauda nav tik svarīga.

— Par šo braucienu, par kuru es esmu nācis runāt, urns piedāvā simt tūkstošus, — Marks iesmiedamies teica.

- Bet, ja jau jūs esat tā noskaņots, tad man to laikam nemaz nevajadzēja minēt, jo tas jums nav nekāds stimuls.

— Mister Ričards! Kam man vajadzīgi simt tūkstoši? Zozefai es maksāju piecpadsmit dolārus nedēļā. Vēl kādi divdesmit varbūt iziet uzturam. Par šo šķūni man īre nav āmaksā. Misters Kardiljo jau teica, ka jūs droši vien grilēsiet, lai es kaut kur lidoju, bet pat tad, ja jūs samaksātu man miljonu, es tik un tā paliktu nabags, jo nevarētu šo naudu nekādi izlietot. Es nojaušu, ka šeit man ir lemts pavadīt visu mūžu.

— Bet ja nu mēs izdarītu tā, ka jūs tiekat no Dominikas projām?

— Tā jau būtu cita runa.

— Tas nebūt nav neiespējami. Jūs pat varētu uzstādīt to kā vienu no saviem noteikumiem. Maniem darba dēvē-jiem ir liela vara. Ja jūs izdarīsiet viņiem šo pakalpojumu, arī viņi centīsies jums atlīdzināt. Kāpēc gan lai viņi nesagādātu jums jaunas pilota tiesības — nu, teiksim, uz Lauta vārda? Tad jūs varētu atgriezties Kanādā.

*— Bet mana seja? — Morgans iebilda, — Tā taču bija visās avīzēs. Jums tas varbūt liksies dīvaini, bet dažā ziņā Kanāda ir ļoti maza.

— Vai esat dzirdējis par plastiskajām operācijām, Harij? Cilvēks ieiet slimnīcā, un, kad pēc nedēļas iznāk laukā, miesīga māte viņu vairs nepazīst. Ja jums šķiet, ka Kanāda ir par tuvu, jūs jau varētu strādāt arī Austrālijā. Vai arī mani draugi varētu jūs iekārtot — es nojaušu, ka tieši tā arī būs, — iekārtot jūs kādā firmā, kas veic regulārus reisus ar kravu pa Dienvidameriku. Ko jūs par to teiktu?

■— Regulāri reisi! Ak dievs! Vai jūs tiešām domājat, ka tas iespējams?

— Tas jums patiktu, vai ne, Harij? Strādāt, piemēram, sabiedrībā «Aeronaves de Brasil»?

— Vai man tas patiktu? Tas ir manas dzīves sapnis!

Redzēdams Morgana sajūsmu, Marks neviļus pasmaidīja. Cerību modināšana bija daļa no veicamā uzdevuma. Gatavojoties aizraidīt kārtējo upuri uz viņpasauli, praktiskiem apsvērumiem allaž pievienojās zināma līdzcietība — lai gan neviens godavīrs to nekad nebūtu atzinis. Saskaņā ar tradīciju likteņa apzīmogotais nedrīkstēja nojaust, ka viņa dienas ir skaitītas, viņam bija jāmirst pēkšņi un lai mīgam, kā, piemēram, bija miris pēc Spinas pavēles nogalinātais Maseria — Koniailendas restorānā, banketā, kas bija sarīkots viņam par godu, smaidošu draugu ielenkumā, salda vīna pilns. Markam, kurš pret daudziem s; viem paziņām juta nepatiku, Morgans šķita ļoti simpātisks, viņš apbrīnoja šā puiša neparasto pacietību un optimismu. Tas nebija čīkstulis, un nelaimes viņu nespēja salauzt. Markam nebija nekā cita, ar ko iepriecināt Mor-ganu, kā tikai solījumi, tādēļ viņš ar tiem neskopojās.

— Vai jūs domājat, ka es vēl kādreiz varēšu atgriezties štatos, mister Ričards?

— Protams, kāpēc gan ne?

— Varbūt pat pēc diviem trim gadiem?

— Nu, ilgākais, pēc pieciem. Ar jaunu vārdu un jaunu seju. Vilbers Dž. Lants no Brazīlijas, Riodežaneiro. Kā tas skan?

— Visi draugi uzskata mani par mirušu. Kā jums šķiet, vai būiu iespējams kaut kādi paziņot viņiem, ka esmu dzīvs? Es zinu, tas būtu jādara ļoti piesardzīgi.

— Ar laiku — varbūt. Tagad vēl ne, tas radītu pārāk daudz sarežģījumu. Nu, bet agrāk vai vēlāk jūs to izdarīsiet. Tikai šis solis ir pamatīgi jāapdomā.

— Tas tik būtu vareni, ja es līdz vasaras sākumam tiktu atpakaļ uz Kanādu! Vasarā Kanāda ir ļoti skaista. Tu lido, un lejā zem tevis tūkstoš jūdžu uz visām pusēm plešas priežu meži, kuros nav neviena cilvēka — tikai lāči un staltbrieži. Tāda sajūta, it kā tas viss piederētu tev. Es taču varu cerēt, ka nākamgad jau lidošu Kanādā, vai ne, mister Ričards?

— Nu protams, Harij, — Marks atbildēja. — Nākamajā jūnijā jūs jau lidosiet pāri mežiem un starp tūkstošiem citu ezeru meklēsiet savējo.

—- Mister Ričards, vai jūs man nevarētu pateikt, kas tas īsti būs par pasākumu, kurā man jāpiedalās?

Marks papurināja galvu. — Nevaru, Harij, tāpēc ka pats nekā īsti nezinu. Man vajadzēja jūs satikt tādēļ, lai noskaidrotu, vai principā esat ar mieru. Patlaban varu pateikt vienīgi to, ka šis jūsu lidojums būs līdzīgs lidoju-ļmam uz Gvatemalu. Vēl jau nav zināms, vai tas vispār notiks, nekas vēl nav īsti nolemts. Sī ir tikai iepriekšēja paruna, kuras mērķis ir noskaidrot, vai mūsu priekšlikums jūs interesē.

— Protams, interesē. Es būtu ar mieru darīt jebko, lai rtikai izkļūtu no šejienes. — Morgans pasmaidīja it kā atvainodamies, viņa balsī bija nemiers. — Tikai, lūdzu, nedomājiet, mister Ričards, ka es gribu bāzt degunu jūsu darīšanās. Kad būsiet izlēmuši, es gribētu zināt tikai lidojuma ilgumu, jo, ja ceļš ir tāls, laikus jāsagādā papildu degvielas tvertnes. Lūdzu, saprotiet mani pareizi — mani Interesē vienīgi šā pasākuma tehniskā puse. Pārējais uz mani neattiecas. Kad būsiet gatavi, pasakiet tikai man, cik jūdžu liels attālums jānolido, — kā to izdarīt, tas lai paliek manā ziņā.

14

Pagāja pusgads; Bredlijs, zinādams, ka Marks ir sameklējis vajadzīgos ļaudis, arī nesēdēja dīkā. Otrajai līdzekļu vākšanas kampaņai Teksasā bija lielāki panākumi nekā pirmajai. Pēc pārrunām ar vīriem, kas vienlīdz labi prata pelnīt naudu un glabāt noslēpumus, Bredlijs nosūtīja uz kādu Truhiljositijas banku ceturtdaļmiljonu, ar kuru Marks drīkstēja rīkoties. «Mums vajadzīga lidmašīna, kas spētu nolidot tūkstoš piecsimt jūdžu attālumu,» viņš rakstīja Markam. «Turklāt pietiekami ietilpīga, lai tajā varētu novietot papildu degvielas tvertnes.» Markam izdevās nopirkt divmotoru «Beechcroft», un drīz vien sajūsminātais Morgans, atkal ticis pie vadības pults, biedēja Dominikas Republikas pilsoņus ar galvu reibinošiem trikiem debesīs.

Atgriezies Solsberijā, Marks paziņoja nekustamu īpašumu tirdzniecības kantorim, ka viņa māja Cemplena avēnijā ir pārdodama, un pats pārvācās uz centra viesnīcu. Nākotnē viņš raudzījās ar piesardzīgu optimismu. Agrāk viņš bija saņēmis no Terēzas tikai vēsi pieklājīgas zīmītes, ar kurām viņa bija apstiprinājusi bērnu uzturnaudas saņemšanu, tagad jau pienāca īsas vēstules — arī Mārtiņš un Lūsija ikreiz bija centīgi pierakstījuši klāt dažas rindiņas. Marks nodarbojās ar savu darījumu slēgšanu Solsberijā; viņš bija nodomājis, kad izraidīšanas briesmas būtu garām, pārcelties uz citurieni — varbūt uz Kaliforniju, kur viņam bija draugi turienes itāliešu — vīnogu audzētāju vidū. Viņš cerēja, ka Terēzas pretestības gars ar laiku aprims un jaunā vietā, kur viņus neviens nepazīs, viņa beidzot atgriezīsies.

Tikmēr Luisbergas cietumā, kas bija slavens ar savu «mafijas korpusu», Viktors, gaidīdams tiesu, ēda sulīgus bifštekus un pieņēmās svarā. Bija skaidrs, ka viņam ir ietekmīgi sakari, tādēļ gan ieslodzītie, gan cietuma personāls izturējās pret viņu ar cieņu; visi uzskatīja, ka viņu katrā ziņā attaisnos — ja tiesas prāva vispār notiks. Līdzīgi tēvam un mātei Viktors dievināja mājdzīvniekus — kamerā viņam bija būris ar baltajām pelītēm un papagailis, kas runāja ar stipru Bruklinas akcentu. Laiku nosizdams, viņš rakstīja cieņas pilnas vēstules Markam un Spi-nam, kurās skaisti veidotos teikumos attēloja visādus sīkus cietuma ikdienas notikumus.

Spina vēl arvien uzturējās Antigvā, gaidīdams, kad varēs atgriezties Kubā un atgūt savu agrāko varenību, taču viņa pārliecība, ka tas patiešām notiks, ar katru dienu mazinājās. Šeit viņu piepeši apciemoja Bredlijs.

— Jūs esat darbīgs cilvēks, — Bredlijs teica, kad viņi bija sasnieguši nomāju vietiņu jūras krastā. — Kā jūs varat izturēt šādu dzīvi?

— Man nav izvēles, — Spina atbildēja. — Laime mani pametusi.

•— Vai jūs vēl arvien cerat atgriezties Kubā?

— Tam nav lemts notikt — kamēr štatos būs pie varas tas zellis, kuram laimējās iesēsties visaugstākajā krēslā.

— Tieši par šo jautājumu es gribēju ar jums parunāt,— Bredlijs sacīja. — Tiek gatavota kāda operācija. Jūs varēsiet aizmirst visas savas nepatikšanas un atgriezties īstā dzīvē.

— Stāstiet!

Bredlijs izklāstīja viņam plānu, kura īstenošanai vajadzēja iezīmēt pavērsienu Amerikas likteņgaitā, iezvanīt taisnības un apgaismības laikmeta sākumu.

— Kā jums izdevās iesaistīt Ričardsu? — Spina apvaicājās.

— Es palīdzēju viņam sakarā ar Kobolda lietu un šo to darīju arī Viktora di Stefāno labā. Viņš šo puisi ir joti iemīļojis. Varbūt viņa piedalīšanas mana pasākumā ir uzskatāma par pateicību.

Spinas mutes kaktiņi savilkās, smaids atsedza mirdzošu porcelāna zobu rindu.

— Vai zināt, Bredlij, jūs man patīkat. Vienmēr esat paticis. Kaut man viss tā izdotos! Un ko jūs darīsiet manā labā?

— Iesākumam — panākšu, ka tiek atcelta pavēle par jūsu izraidīšanu.

— Tagad sakiet — kas man jādara jūsu labā?

— Jāveic ripulitura, — Bredlijs atbildēja.

— Kas jāveic? Žēlīgais dievs, vai tad to vēl arvien sauc «ripulitura»? Vai nebūtu laiks pāriet uz angļu valodu?

— Es runāju par pēdu dzēšanu, kurai pēc tam obligāti jāseko. Kopš misters Maseria šķīrās no šīs pasaules, es vienmēr esmu uzskatījis, ka šajā mākslā jūs esat nepārspējams.

— Ko tad es, šeit sēdēdams, varu izdarīt?

Bredlijs piepeši apstājās, un abi vīri uzlūkoja viens otru? Spina — šis žirgtais rūķis, kura krunkainā āda atgādināja viļņu izskalotos mizas gabalus liedaga smiltīs,— smaidīdams, Bredlijs — iekšēji trīcēdams no uztraukuma, kas sprēgāja viņa nervos kā statiskā elektrība.

—• Es vairākus gadus studēju jūsu biogrāfiju, — Bredlijs sacīja. — Varbūt tas, ko man izdevās noskaidrot, bija tikai leduskalna niecīga daļa, bet katrā ziņā es no tā daudz mācījos.

— Interesanti! Ko tad jūs mācījāties?

— Es sapratu, kā iespējams valdīt pār cilvēkiem. Jūs taču bijāt karalis. Ja runājam par personisku varu, tad varenāks par jums bija vēl tikai Savienoto Valstu prezidents.

Bredlija vārdi atsauca Spinam atmiņā sen pagājušos laikus, un viņa izsmējīgā seja kļuva nopietna.

■— Jā, draugu man bija daudz.

— Kādēļ «bija»? Jums arī tagad ir daudz draugu — katrā Savienoto Valstu pilsētā, un jūs to ļoti labi zināt. Tūkstošiem jūsu slavenās organizācijas biedru būtu laimīgi, ja varētu jums pakalpot. To jūs arī zināt, vai ne? Pametiet tikai ar pirkstu, un viņi atskries klupdami krizdami. Lai kāda tīrīšana būtu nepieciešama, jūsu labā viņi to izdarīs ar vislielāko prieku.

— Iespējams, iespējams. Dažiem zēniem es šad tad esmu palīdzējis. Varbūt atrastos vēl pāris tādu, kas būtu ar mieru nākt man talkā.

Bredlijs juta, ka mērķis jau tikpat kā sasniegts.

— Diez vai jums gribēsies pastāvīgi uzturēties štatos, tomēr, manuprāt, jums būs patīkami apzināties, ka varat atbraukt un aizbraukt, kad pats vēlaties, — viņš sacīja.

— Būtu jauki atkal apciemot vecos- draugus, — teica Spina. — Taisnību sakot, esmu pēc viņiem noilgojies.

Kādā saulainā Sicīlijas rudens rītā, kad dons K., piekrāvis mašīnu pilnu ar saldumiem un rotaļlietām, brauca uz Palermo bāreņu patversmi, viņš pēkšņi sajuta asas sāpes krūtīs, un tūlīt pēc tam viņu pārņēma milzīgs nespēks. Pavēlējis apstādināt mašīnu, dons K. izkāpa un apsēdās ceļmalā, kur viņam virs galvas pret zilajām debesīm karājās tumšsārti vīnogu ķekari. Kad pie viņa noliecās šofe ris, viņš spēja vairs tikai nočukstēt: «Dzīve ir skaista!» Tie bija šā vecīgā vīra, kurš veselus desmit gadus bija slepeni valdījis visā Sicīlijā, pēdējie vārdi. Viņa bēres bija tik grandiozas, ka tās varēja salīdzināt vienīgi ar Gari-baidi bērēm; no Palermo ieradās policijas motorizētā vienība, lai kontrolētu satiksmi.

Par dona K. nāvi Markam pavēstīja dons Vinčente.

— Gaidāmas pārmaiņas. Tieši tāpēc es tev liku atbraukt. Pušķi bērēs paņēma dons Džuzepe.

— Piedodiet, don Vinčente, — bet kāda tam nozīme?

— Nozīme? Visi domāja, ka ievēlēs Roko Džentīli, bet viņu neievēlēja. Ja Džentīle būtu ievēlēts, tu tur nedrīkstētu ne degunu rādīt — viņš tevi uzreiz nomiegtu, bet Džuzepe man ir vecs draugs. Bērnībā mēs kopā spēlējāmies. Ja tu vēl gribi braukt atpakaļ, es to varu nokārtot. Šeit tu laimīgs nebūsi, Marko, un uz Kubu nav ko cerēt. Vai nebūtu labāk, ja tu ar Terēžu un bērniem atgrieztos dzimtenē un jūs visi sāktu mierīgāku dzīvi — nodarbotos, teiksim, ar cūku audzēšanu?

— Un jūs domājat, ka Terēza būtu ar mieru?

— Protams, es jau ar viņu runāju. Bostonā viņai nemaz tik labi neiet, kā viņa bija cerējusi, un dzimtā puse arī velk atpakaļ. Ja vēlies, es parunāšu ar Džuzepi, un viņš palīdzēs tev salīgt mieru ar Džentīles ģimeni. Iespējams, ka tev būs jāsamaksā zināma summa — danaro di sangueк Vecajiem Džentīlēm aug mazbērni. Varbūt kādu no tiem var saderināt ar Amedeo vai Lučiju.

— Ciema ļaudis tur uz mani ļaunu prātu, tāpēc ka es Paolo bērēs nepaņēmu pušķi.

— Aizved bērniem dāvanas. Sapērc visām meitenēm runājošas lelles un visiem puikām admirāļu formas tērpus. Pieaugušajiem aizved ko ēdamu — šķiņķi, sieru, kaut kādus konservus, uzcienā ar vīnu — vai nu man tevi jāmāca. Tu taču pats ļoti labi zini, kā tādas lietas dara. Tici man, viņi ātri vien visu aizmirsīs.

— Kā jūs domājat — vai mēs drīz varētu braukt?

— Savus trīs mēnešus jau vēl būs jāpaciešas. Protams, Džuzepe to visu nokārtos, ja es viņu palūgšu, bet es nevaru viņam pavēlēt, lai jau rītdien viss būtu gatavs. Ja federālie vairs nedraud ar izsūtīšanu — kāpēc jāsteidzas? Tiec galā ar šo Bredlija pasākumu un tad brauc projām.

— Pēc pāris nedēļām viss būs nokārtots. Mums ir sarunāts, ka Leonu varam dabūt divdesmit četru stundu laikā, un Kardiljo atsūtīs Morganu, tiklīdz mēs viņu pieprasīsim. Vai zināt, ka Saiva arī beidzot piedalās? [28]

— Bez viņa jums būtu grūti. Rodas iespaids, ka šī būs lielākā operācija, kāda jebkad piedzīvota. Saivas pieredze jums noderēs.

— Viss jau gatavs, mēs gaidām tikai Bredlija signālu.

•— Un kur — tu teici — ir satikšanās vieta?

— Meksikas piekrastē, kaut kur pie Matamorosas. Tuksnesī robežas tuvumā esot lidlauks.

— Kādas robežas tuvumā?

— ASV robežas.-

— ASV robežas tuvumā, tu saki? Vai tev tas neliekas mazliet savādi?

— Visa šī operācija man šķiet ļoti savāda, — Marks atbildēja.

— Vai tev ir kāda jēga par šā pasākuma būtību? Ko Bredlijs tev ir stāstījis?

— Itin neko.

— Tad jau tu nemaz nezini, kas tas tāds ir, ko jūs ņemsiet pie dziesmas?

— Pēc Bredlija domām, pietiek, ja mēs to uzzinām pašā pēdējā brīdī. Es tikai atbildu par to, lai konveijers strādātu.

— Vai tad jūs nebrauksiet uz Kubu? Es biju domājis, ka jūs brauksiet uz Kubu pēc bārdaiņa.

— Ģeogrāfija nesaskan, — sacīja Marks. — Ja mēs dodamies uz Kubu — kāpēc jāsatiekas Matamorosā? Pietiek uzmest aci kartei.

— Tiesa gan, pietiek uzmest aci kartei.

— Kādēļ gudrot? Drīz satikšu Saivu un visu noskaidrošu, — Marks teica. — Viņš nodarbosies ar tīrīšanu, lai Bredlijs un viņa draugi pēc tam izskatītos nevainīgi kā eņģeļi. Nevar būt, ka viņš tai gatavojas, nekā nezinādams.

— Es par šo Bredliju esmu daudz domājis, — dons Vin-čente sacīja. — Man ir tāda nojauta, ka viņš un tie, kuriem viņš strādā — lai kas tas ari būtu par darbu —, visus šos gadus ir klusībā mūs vērojuši. Man šķiet, ka Sicīlijā viņš vēroja tevi un kopš tā laika, kad tu ieradies šeit, vēro mūs abus. Viņš grib visu par mums izzināt, visus mūsu paņēmienus.

— Jā, viņš ātri izskolojās, — Marks atteica. — Starp citu, tagad, kopš tas pustrakais klaidonis ir pazudis, Viktoru vairs neapsūdzēšot slepkavībā.

Dons Vinčente pamāja; zobi viņam atņirdzās kā vilkam.

— Viņš ātri izskolojās, tāpēc ka mēs iemācījām viņam visu, ko’ paši bijām mācījušies no tēviem un tēvutēviem.

Gandrīz visu. Atceries, pēc Armasa novākšanas Bredlija [ļaudis ošņājās un pētīja, kā īsti mēs to esam darījuši. [Pirms trīsdesmit gadiem tādu Brediiju nemaz nebija. Vai Izini, ko es tev teikšu, Marko? Viņi redzēja, kā mūsējie [valda Sicīlijā gan karaja, gan dučes laikos, un iedomājās, 1 ka arī viņiem šeit varētu izdoties tas pats.

Vecā vīra pārdomas Markam skanēja kā brīdinājums. — Sī varbūt ir pēdējā reize, kad viņi izmanto mūsu palīdzību, — dons Vinčente turpināja. — Varbūt viņi domā, ka ir jau visu iemācījušies. Varu derēt, ka Bredlijs iesaistīja mūs tikai tāpēc, lai garantētu sev pilnīgu drošību, jo zina, ka mēs visu izdarīsim, kā vajag. Pēc šis operācijas viņam būs skaidrs, kā tādas lietas darāmas. Ja viņam va-ļjadzēs kādu novākt, viņš nevienam vairs padomu neprasīs.

15

Viņi satikās viesnīcā «Hamilton» un tūliņ devās uz istabu, ko Marks bija noīrējis. Viņu savienošanās, tāpat kā agrāk, bija dedzīga un strauja, un veldzējoša kā jauna vīna malks vasaras karstumā. Gluži kā Sicīlijas laikos, Terēzai nebija apakšveļas.

— Likās, ka tu atkal esi jaunava, — Marks pēc tam Viņai teica.

— Pagājis taču vesels gads, — viņa atbildēja.

.Viņi atkal manīja viens otra smaržu — bija atgriezušās sas reibinoši asās izjūtas, kas gadu gaitā, ļaužu vidū īvojot, bija notrulinājušās. Bija atgriezies piedzīvojums.

— Ko mēs tagad darīsim? — Terēza jautāja.

— Izņemsim bērnus no skolas un pārbrauksim uz kādu tu vietu, — Marks atbildēja.

— Uz kurieni?

— Varbūt uz Kaliforniju.

— Tevi taču taisās izsūtīt.

— Tagad vairs ne. — Viņš meklēja paskaidrojuma vār-us, kas neatgādinātu pagātni, taču neatrada. — Tas jau

Ir zināms, — viņš beidzot noteica.

* — Kāpēc tieši uz Kaliforniju?

, — Nav jau obligāti jābrauc uz Kaliforniju, varam izvē-Irlics Fēniksu vai Kanzassitiju, vai Čikāgu — kura tev liibak patīk.

— Vārdu sakot — kādu no pilsētām, kurās tev ir sakari, vai ne?

— Kurās man ir draugi vai draugu draugi, — Marks atteica. — Donam Vinčentem ir pazīšanās gandrīz visās lielākajās pilsētās.

— Vai mums tās katrā ziņā jāizmanto? Vai mēs nevarētu iztikt ar saviem spēkiem?

Visā kopdzīves laikā Marks nekad neko nebija sievai paskaidrojis un tagad, kad gribēja to darīt, vairs neprata izklāstīt savus apsvērumus.

— Kad sāc dzīvi svešā vietā, ir vieglāk, ja kāds palīdz.

Sis teikums patiesībā pauda sicīliešu zemnieka bailes,

kas neatstāj viņu visu mūžu, — bailes palikt vienam cīņā ar naidīgo pasauli. Sīs bailes bija tikpat stipras, neatvairāmas ar saprāta argumentiem kā bailes no spokiem, kuras lika Kampamāro, Agridžento un Kaltanisetas zemniekiem vakaros, tumsai iestājoties, pa galvu pa kaklu mesties atpakaļ uz saviem cietokšņiem līdzīgajiem kalnu ciemiem, lai apkārtējo lauku vientulībā kaut kur aci pret aci nesastaptos ar kādu no pagātnes slavenajiem laupītājiem. Bailes katrs sicīlietis mācījās no tēva un mācīja tālāk dēliem; visi tiecās iemantot pēc iespējas vairāk radu un draugu un apvienoties brālībās, lai justos aizsargāti.

— Ja Kalifornija vai Vidējie Rietumi tev nepatīk, mēs varam aizbraukt no šejienes pavisam un dzīvot tur, kur mums visi ir pazīstami, — Marks sacīja.

— Tu domā — Sicīlijā? — Terēzas balsī ieskanējās satraukums.

— Pēc mēnešiem trim tas būtu iespējams, ja mēs gribētu. Varbūt tas arī būtu īstais atrisinājums. Viena lieta ir, ja tevi izsūta, un pavisam cita, ja tu aizbrauc pēc savas paša brīvas gribas.

— Bet tu taču teici, ka esi atmetis domu par atgriešanos Sicīlijā. Teici, ka tev tur vairs neesot draugu.

— Tā man tolaik likās. Mani vajāja visādas neveiksmes, un es biju pesimistiski noskaņots. Biju iekūlies pamatīgās nepatikšanās — tev es par tām nestāstīju —, bet nu jau viss ir garām un viss būs kārtībā. — Viņš apskāva Terēžu. — Uz tās salas mums ir vismaz tūkstotis radinieku. Mums vajag tikai paziņot par ierašanos.

— Man gribas, lai mēs atkal dzīvotu Palermo, daudzstāvu mājā kopā ar piecpadsmit vai divdesmit citām ģimenēm, lai bērni spēlētos parkā un lai mēs abi katru svētdienu brauktu uz Mondello un ēstu omārus kā tolaik.

I— Bērni varētu mācīties turpat pilsētas skolā, — Marks piemetināja. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka bērniem jā-dzīvo pie vecākiem. Dons Vinčente bija kļūdījies, nododams savus dēlus Mario un Klaudio internātskolā: starp tēvu un dēliem vairs nebija garīgas tuvības, un pasauie bija tos samaitājusi.

*— Diez vai mēs varētu dabūt atpakaļ savu īsto uz-\4ārdu? — Terēza vaicāja. — Es vairs negribu būt Ri-čardsa. Sis uzvārds mums bija nelaimīgs. Es gribu atkal saukties Ričone.

— Protams, varētu. Mārtiņš atkal būs Amedeo un Lū-sija — Lūcija. Ja mēs gribēsim braukt.

— Es jau esmu izlēmusi! — Terēza dedzīgi sacīja. Piepeši Marks pamanīja, ka viņa ir pārvērtusies. No viņas sejas bija nozudusi apnicīgā paštaisnas pārgudrības izteiksme, tā atkal bija vaļsirdīga, skaidra — kā portrets, kas pēc nemākulīgas retušas noņemšanas atguvis savu pirm-reizības svaigumu.

— Kā tev klājās Bostonā? Saki taisnību.

— Nožēlojami. Es nevis dzīvoju, bet eksistēju. Vienīgais prieks man bija sestdiena un svētdiena, kad varēju satikties ar bērniem.

— Slimnīcā tu laikam nestrādāji?

— Tas nebija iespējams.

— Vai tad tu neiestājies kursos, kas sagatavo slimnieku kopējas, — kā toreiz gribēji?

— Nekā tamlīdzīga. Tālāk par anketas izpildīšanu es ietiku. Tas, ka esmu sicīliete, viņus laikam noskaņoja lelabvēlīgi, un galu galā man jau nebija arī nekādu izglī-Ibas dokumentu. Izrādās — manas izglītības pietika vie-īgi tam, lai es dzīvotu vienā no Solsberijas lepnākā ra-ma mājām. Bostonā es īrēju mazu dzīvoklīti kopā ar di-'āin oficiantēm — viņas strādāja restorānā «Florence». !s arī tur strādāju.

- Oficiante! Žēlīgais dievs! Un tu vēl sūtīji manus |>asta pārvedumus atpakaļ!

— Tikai pirmajā reizē, pēc tam vairs ne, — Terēza atbildēja. — Bet, lai nu kā, šī kaušanās ar nabadzību ne-ļnāca man par ļaunu. Vismaz radās lielāka sajēga par tlzīvi. Meitenes bija brīnišķīgas — divas māsas no Katā-nijas, — trīs māsas viņām bija palikušas mājās, un viņas pelnīja pūra naudu sev pašām un vēl tārn trim. Un tas ir

pareizi. Arī man tā bija jādzīvo, nevis jānosit laiks ar visādām muļķībām, kā es to darīju Solsberijā.

— Vai tavā darbavietā zina, kas tu tāda esi un kāpēc esi atbraukusi uz Bostonu?

— Kā nu nezinās! Kāds reportieris mani atrada, un mana fotogrāfija bija avīzē.

i— Kretīns... tādus vajadzētu šaut nost.

<— Bet tam nebija nekādas nozīmes. Meitenes par to visu vareni uzjautrinājās, bet īpašnieka mistera Anjelli acīs es tā cēlos, ka viņš piedāvāja man labāku darbu. It kā būtu atklājies, ka es esmu kinoaktrise.

— Avīzēs par mani rakstīja visādas cūcības, — Marks sacīja.

— Ja salīdzina ar pārējiem, tad «Globe» raksti vēl bija tīri normāli, — atbildēja Terēza. — «Examiner» es nemaz nelasīju — jau no pirmajiem teikumiem man sametās nelabi ap dūšu.

— Tu jau droši vien zini — Makklarens apsūdzēja mani, ka es esot nogalinājis Lindu Votsu.

Terēza saspringa.

— Jā, to es dzirdēju.

— Es esot iegremdējis viņas līķi cementā un pēc tam iesviedis upē.

— Es par to centos vispār nedomāt. Es zināju, ka tie ir Makklarena kārtējie apmelojumi.

— Mant gan tas satracināja.

— Mark... Es nekad neesmu tev uzmākusies ar jautājumiem un arī tagad netaisos to darīt, bet pasaki man tikai vienu, lai man prāts būtu mierā: kas tad īsti ar šo Lindu Votsu ir noticis?

— Viņa bija iepazinusies ar kādu vīrieti, reliģiskas sektas vadoni. Kad sacēlās šis troksnis, viņš pieteicās par misionāru, viņi apprecējās un abi kopā aizbrauca. Tagad viņi dzīvo Aļaskā pie eskimosiem vai vēl kur citur.

— Vai tu to vari apzvērēt?

— Pie visa, ko vien tu vēlies.

— Es ticu tāpat, jo tu man nekad neesi melojis. Viņa bija skaista meitene, vai ne? Diez vai viņa bija tik izlaidīga, kā attēloja Makklarens.

— Protams, nebija. Tādi kā Makklarens ir vienmēr gatavi apliet cilvēku ar samazgām. Makklarenam ir kāds skribents, kas agrāk strādājis pornogrāfiskā žurnālā, viņš cep šādus rakstus uz pasūtījumu. Sī meitene taču darīja visu, ko varēja, lai man nebūtu nepatikšanu. — Marks gribēja, lai Terēza saprastu, cik pateicīgs viņš jūtas, taču nevarēja atrast īstos vārdus. Valodā skopajiem amerikāņiem visas uzslavas gradācijas izsacīja viens vienīgs «okei», un šoreiz ar to nelikās diezgan. — Bra una brava figliola,' — viņš teica.

— Vai tu biji viņā iemīlējies? — Terēza jautāja, — viņas balss pēkšņi bija kļuvusi rāma un neizteiksmīga. — Laikam gan jebkurš vīrietis viņā iemīlētos.

Marku tas bezgala pārsteidza, un viņa neviltotais izbrīns izgaisināja Terēzas aizdomas.

— Tā tikai vēl trūka! — viņš sacīja.

— Viņa taču bija skaista, vai ne? Un tu pats teici, ka viņa bija lieliska meitene.

— Pērkama sieviete, — Marks atbildēja. — Varbūt ne savas vainas dēļ, bet tāda viņa bija. Lai iemīlētos ielasmeitā — tur taču ir jābūt galīgi nenormālam.

— Kāpēc?

_ Šoreiz Markam grūtības sagādāja ne vien valodas nabadzība, bet arī savas tautas atšķirīgā mentalitāte, kas angļu valodā nebija izsakāma. Viņa un Terēzas dzīves uzskati balstījās uz daudzām mantotam, negrozāmām dogmām. Viņš ticēja tāpēc, ka ticēja, un, jo senāka, atavistiskāka un nesaprātīgāka bija kāda ticība, jo stingrāk viņš un viņa tautieši pie tās turējās. Prostitūtas miesa vai tādas sievietes miesa, kurai jaunavību atņēmis kāds cits, bija uzskatāma par apgānītu; mīlēt šādu sievieti būtu noziegums pašam pret sevi.

— Kāpēc? — Terēza atkārtoja savu jautājumu.

— L’honore,[29] [30] — Marks sacīja.

Tas bija neapstrīdams arguments. Terēza pamāja — par zīmi, ka pieņem šo paskaidrojumu, — lai gan varbūt tam nepiekrita.

— Eh gtā, l’honore,[31] [32]

Pēkšņi viņa atkal jutās laimīga un droša. Maģiskais vārds l’honore bija viņu aizsargājis, nodrošinājis pret briesmām, ko varētu sevī slēpt svešās sievietes skaistums. Viva l’honorel*

— Kad mēs varētu braukt? Ko lai saku darbā? Man viņi dažas dienas iepriekš jābrīdina, ja eju projām.

Paldies dievam, Marks nodomāja. Viņš bija baidījies, ka Terēza gribēs nekavējoties braukt kopā ar viņu uz Sols-beriju.

— Man arī vēl ir šādas tādas darīšanas, — viņš teica. — Vai zini, prātīgāk būtu, ja tu vēl kādu laiciņu paliktu Bostonā, kamēr būsim īsti sagatavojušies. Solsberijā mēs pat varētu nemaz neatgriezties, mēs varētu izņemt bērnus no skolas un doties uz Fioridu vai uz citu līdzīgu vietu un līdz aizbraukšanai padzīvot tur. Katram gadījumam piesaki, ka aiziesi no darba pēc desmit dienām. Tikmēr es visu būšu nokārtojis. Apbraukāsim skolas, paņemsim sīkos un tad — aiziet!

— Kā bērni priecāsies! Viņi visu laiku par tevi vien runā.

— Vai skolā viņiem nebija nepatikšanas? — Marks jautāja.

— Nē, šinī ziņā mums laimējās. Ja arī kāds kaut ko bija dzirdējis, tad viņiem neko neteica.

— Ceru, ka tu pārāk neskumsi, ja tev nekad mūžā vairs nebūs lemts ieraudzīt Solsberiju?

— It nemaz, — Terēza atbildēja. — Bet kur es tev vajadzības gadījumā varu piezvanīt?

Viņa redzēja, kā pārvēršas vīra seja, nojauta, ka īsu mirkli viņa domas bijušas tālu projām, un viņai atkal uzmācās šaubas.

^— Šorīt uzzināju, ka man būs uz dažām dienām jāaizbrauc,— Marks sacīja. — Tu mani sazvanīt nevarēsi, bet es katrā ziņā centīšos tev piezvanīt.

— Lūdzu, pasaki, uz kurieni tu brauc.

— Nevaru, jo pats nezinu.

— Tātad tu brauc, pats nezinādams, uz kurieni? Un es jau cerēju, ka mēs esam tikuši no tā vaļā uz visiem laikiem.

— Man jāpalīdz draugam. — (Tas bija tik mokoši — atkal izlocīties.) — Es nevaru tev neko paskaidrot. — Viņa skatiens lūdza, lai Terēza nejautā. — Pēc nedēļas es tev izstāstīšu visu, ko vien tu gribēsi zināt. Pēc nedēļas es būšu pats sev noteicējs.

Viņa aizgriezās, lai slēptu asaras.

— Tu sevi māni, bet mani tu piemānīt nevari. Tagad es saprotu, ka citādas dzīves mums nekad nebūs.

16

Marks un Spina satikās Matamorosas lidostā un, zemu, skrejošu mākoņu un slīpa lietus pavadīti, Spinas mašīnā devās cauri tuksnesim dienvidu virzienā.

— Memfisā man izdevās sadabūt kopā Lupo, Di Andže-lisu un Canfarāni, — Marks teica. — Ilgi man vajadzēja ar viņiem ņemties, bet galu galā tomēr sarunājām. Ja jau viņi ir ar mieru pastrādāt, tad, es domāju, piekritīs ari citi.

— Lupo! Jau gadiem ilgi neesmu viņu saticis. Viņš ap-precēja manu brāļameitu, — Spina sacīja. — Skaidrs, ka viņš būs ar mieru, kā gan citādi; bez manas palīdzības viņš vēl tagad būtu pliks un nabags.

— Mums jau ir sadabūts vainīgais un vēl divi rezervē, katram gadījumam, — Marks turpināja.

— Nenormāls?

— Nē, tikai tāds mazliet padulns. Piedalās visādās kampaņās, raksta stulbas vēstules politiķiem, nēsā revolveri. Viņu sameklēja Bredlijs. Bredlijam viņš pāris reižu ir darījis sīkus darbiņus.

— Vai viņš atstās dienasgrāmatu?

— Laikam gan ne. Manuprāt, ir jāizgudro kaut kas jauns. Gvatemalā tāds numurs varēja iet cauri, tā ir maza valstiņa, bet šoreiz vainīgo vajag parādīt tautai. Lai apskata avīzēs viņa fotogrāfijas. Lai pārliecinās, ka viņš ir ķerts. Tad būs mazāk aizdomu.

— Tev pilnīga taisnība.

Spina samazināja ātrumu. Dzeltenās peļķēs gulēja uz sāniem apgāzies autobuss, un viņš brauca tam garām lēni, lai neapšķiestu neveiksmīgos pasažierus ar dubļiem.

— Sis ir liela mēroga pasākums, — viņš teica. — Jāsagatavojas ļoti pamatīgi. Uz mūsu draugiem nedrīkst krist ne vismazākās aizdomas. Mums jāparedz visi iespējamie varianti. Es nekad neesmu spēlējis šahu, bet stāsta, ka labs .spēlētājs jau iepriekš varot iedomāties visus gājienus.

—- Šeit, Meksikā, dažs labs pārāk daudz zinās.

— Jā, tikai stāvoklis ir vēl sliktāks, nekā tu domā. Та vam paziņam no cietuma priekšniecības ir vajadzējis vienu no saviem kolēģiem pieņemt par kompanjonu, jo tas uz odis, kas notiek. Mūsu darba lauks līdz ar to paplašinās. Vismaz diviem slimnīcas plānprātiņiem arī būs jāpazūd. Un vai tu esi domājis par to, kā Leons no Mehiko tiks uz šejieni? Kādam taču vajadzēs viņu atvest. Tas mums atkal rada sarežģījumus. Un ko darīsim ar to puisi, kuru Kar-fliijo atsūtīja līdzi Morganain?

— Ja arī viņu mēs gribam novākt, tad es tam vairs neredzu gala. Turklāt Kardiljo droši vien iebildīs. Puisis taču ir mūsu organizācijā.

— Lai būtu tā, kā vajag, ir jāaizbāž visas spraugas. Man pēc tam šeit vairākas dienas būs ko darīt.

— Var gadīties, ka mūsu draugiem štatos darba pietiks vairākām nedēļām.

— Neaizmirsti, ka tev arī, — Spina piezīmēja.

— Par to nav bijis runas. Ar tīrīšanu es nenodarbošos, — Marks atteica.

— Pašlaik es labāk gribētu būt tavā vietā. Tur, kur jūs strādāsiet, visi būs jūsu pusē. Pat dūži. Bredlijs apgalvo, ka policija izpildot viņa pavēles, un es viņam ticu. Tev visvisādi palīdzēs. Paklau — un tev patiešām nebūs cita darba kā tikai visu organizēt un dot norādījumus?

— Jā, un uzmanīt, lai viss notiek saskaņā ar plānu. Vairāk nekas manā līgumā neietilpst.

— Nez kāpēc tu viņiem esi tādā konsultanta godā? Spina brīnījās. — Dari tikai to, kas pašam patīk. Laikam tava aristokrātiskā izskata dēļ.

Cauri lietum kļuva saskatāma sarkanīga mūra ēka, aiz tās lidlauks. Vēl pirms gada šeit bija nolaidušās un pacēlušās vietējās līnijas «DC-3», bet tad viena no lidmašīnām bija avarējusi — un reisi vairs nenotika. Vējš dzenāja ap bijušo lidostu kokakolas un čehu alus reklāmu skrandas — līdzīgas lūgšanu lapiņām. Tās nojumē, satinusies šallēs un segās, tupēja daži meksikāņi, kas bija pametuši slapjo tuksnesi, kā blusas pamet slīkstošu suni; šķita, ka viņi nekā neredz un nedzird. Kādu gabalu tālāk aiz zaļajiem kaktusu cilindriem Marks pamanīja Morgana <rBeechcroft»■ starp daudzajiem lūžņiem, kas mētājās pamestās lidostas teritorijā, lidmašīnu pirmajā brīdī nemaz nevarēja pamanīt.

— Vai jūs domājat, ka šādos laika apstākļos lidmašīna varēs pacelties gaisā? — Marks jautāja.

— Protams. Redzamība ir pietiekami laba, un tas ir pats galvenais.

— Kaut nu tā būtu. Ko Morgans zina par mūsu pasākumu?

— Viņš zina tikai, uz kurieni jālido. Neko vairāk ari nav jautājis. Viņš visu laiku sēdēs lidmašīnā.

— Viņš ir zēns, kas nekad nekļūs pieaudzis, 1— Marks sacīja. — Diezin vai viņam nāk prātā, kas ar viņu var notikt. Vai Kardiljo teica jums, ka negrib viņu atpakaļ?

— Teica. Vajadzēs man palauzīt galvu, kur lai viņu lieku, — tu jau būsi aizlaidies lapās! — Spinas smiekli atkal atgādināja Markam runājoša papagaiļa ķērcienu,

Morgans sēdēja tukšajā lidostas iekštelpā pie biļešu kases. Viņš pacēla acis no komiksa, kas viņam bija klēpī, — iedziļinājies, tomēr viegli smaidīdams —, tad, pazinis Marku, pielēca kājās un sniedza tam roku.

— Harij! Cik jauki, ka mēs atkal tik drīz satiekamies, — Marks sacīja.

— Man kaut kas vēl jāpaņem mašīnā, — Spina teica,

— Es tūlīt atgriezīšos.

— Nu, Harij, kā būtu, ja mēs abi kopā dotos nelielā

izbraukumā?

Harijs bija sastindzis Marka priekšā miera stājā, apņēmīgs un nepacietības pilns; viņa jaunajai vējjakai bija piestiprinātas trīs uzšuves, ko aviācijas skolu audzēkņiem piešķir par izcilām sekmēm.

— Nezinu, kā lai pateicos jums par visu to, ko manā labā esat darījis, — viņš sacīja. — Es nemaz nespēju .aptvert, ka beidzot atkal būšu brīvs.

— Kas nu tur sevišķs, Harij! Man radās iespēja palīdzēt jums, un jūs savukārt palīdzēsiet man.

— Nevaru sagaidīt, kad dosimies ceļā. Taisnību sakot, laikam mazliet nervozēju arī, — Morgans atzinās. —- Vai drīz startējam?

— Tiklīdz ieradīsies otrs pasažieris.

— Vai tas gadījumā nav kāds, ko es pazīstu?

— Jā, ir gan. Vai atceraties Bonačea Leonu? Jūs viņu vedāt uz Gvatemalu.

Morgana jauneklīgā, priecīgā seja pēkšņi it kā sakri-tās.

— Pārāk labi atceros.

— Kāpēc jūs tā sakāt? Vai jums viņš nepatīk?

— Šaubos, vai šis cilvēks kādam varētu patikt, mister Ričards. Es varu paciest viņa klātbūtni, ja vajag, bet, taisnību sakot, man no viņa šermuļi iet pār kauliem. Viņam līdzīgu tipu es reiz redzēju vienā šausmu filmā. Nevienam nav nekāda prieka atrasties kopā ar nenormālu cilvēku.

— Kādu laiciņu viņš jums būs jāpacieš, Harij. Cik ilgi mēs lidosim?

—• Piecas stundas, mister Ričards, — nu, varbūt pusstundu mazāk vai vairāk. Patlaban pūš trīs balles stiprs dienvidrietumu vējš, tas mūs dzīs uz priekšu, bet drīz tas norims — un mūsu ātrums samazināsies. Bet mums ir ierīkotas degvielas papildtvertnes, tā ka nekādas problēmas nevar rasties. — Morgans runāja aizgūtnēm — kā cilvēks, kas ilgi klusējis. — Šinī rajonā ir vērojama turbu-lence, bet mēs lidosim diezgan zemu —■ jau radaru dēļ vien mums tā jādara. Man gribētos, lai jums tas būtu skaists, gluds lidojums. Sī ir kārtīga lidmašīna, labāk tiek galā ar gaisa virpuļiem nekā «DC-7». Par laika apstākļiem mums nav daudz jāuztraucas. Septembris šinī rajonā ir nepatīkams mēnesis, bet oktobra beigās ļaunākais jau ir garām. Novembris nav slikts, ja tikai nelīst, bet decembris ir patiešām skaists. Zēl, ka mēs nelidojam decembrī. Es kādreiz lidoju pāri šim rajonam, kad vedu tos akmeņus ārā no džungļiem, atcerieties, es jums stāstīju, un skats no augšas ir vienreizējs. Patiešām kolosāla sajūta, ka atkal esmu pie stūres. Šodien gan laikam nekā daudz neredzēsim, bet lidojums būs normāls.

Ārpusē atskanēja riepu čirkstoņa uz slapjas grants, un pēc mirkļa durvīs parādījās Spina. — Atbrauca, — viņš sacīja Markam.

—- Atvainojiet, Harij, — Marks teica un, Spinam seko- j dams, iegāja pasažieru uzgaidāmajā telpā. Tur stāvēja divi vīrieši, pagriezušies pret durvīm ar muguru. Augum mazāko un sīkāko, kurš bija ģērbies karavīra biksēs un rūtainā kreklā, Marks pazina — tas bija Bonačea Leons. Otrs vīrietis bija vecāks — smagnējs, īskājains, zaļā militāra piegriezuma žaketē. Abi bija noliekušies pār papīrā ietītu sainīti — vecākais ar saviem neparasti mazajiem,

smalkajiem pirkstiem nesteigdamies knibināja vaļā aukliņu. Blakus uz sola atradās šautene brūnā pārvalkā.

— Kas ir tas otrs? — Marks jautāja.

— Tas, saproti, ir viņa sirdsdraugs. Viens no konvoj-niekiem man nupat visu apskaidroja. Leons bez viņa nekust ne soli.

— Nesaprotu.

— Nu taču es tev saku:- Leons visur brauc un iet tikai kopā ar draugu. Viņi ir tā kā viens otrā samīlējušies, vai. — Spina savilka seju šķebīgā grimasē.

— Vai draugs arī ir nenormāls?

— Nu protams.-Viņu sūta līdzi kā piedevu, bez maksas.

— Un ko mēs ar viņu darīsim?

— Kā tu ar savu paziņu esi sarunājis?

— Runāts bija, ka viņš atsūtīs Leonu un es gādāšu, lai Leons nokļūst atpakaļ. Nekādi draugi netika pieminēti.

— Tātad mums jau ir trīs konvojnieki un šoferis, kuri gaidīt gaida, kad varēs tikt mājās un pastāstīt kaimiņiem, ko šodien redzējuši, un vēl viens papildu dullais, kuru arī vajag likvidēt — tikai kad un kur? Vai tad Leonam nebija sieva un bērns, ko viņš trakoti mīlēja?

— Tos vajadzēja atstāt Kubā.

— Jā, tagad atceros. Viņš laikam ir liels mīlnieks. Nelaime tā, ka bez sirdsdrauga viņš uz turieni nebrauks, tā ka risks mums iznāk pamatīgs. Un ja nu abi dullie sagudro, ka viņiem nemaz negribas atpakaļ uz Meksiku?

— Diez vai. Viņi baidīsies palikt vieni svešā zemē, kur viņus vajās. Viņiem jau tāpat neklājas slikti. Meksikāni nedara pāri plānprātiņiem. Abi sirdsdraugi brauks taisnā ceļā uz mājām.

— Ko lai dara, būs jāriskē. Pēc tam padomāsim, ko ar viņiem iesākt, — Spina sacīja.

— Gudrot kādu citu variantu jau ir par vēlu.

— Paklau, sargi taisās braukt projām, bet es katram gadījumam gribētu viņus nofotografēt, — Spina teica. — Vai tu nevarētu ar viņiem mazliet papļāpāt? Es tikmēr paknipsētu.

Sargi un šoferis stāvēja ārā pie durvīm, drebinādamies savos vieglajos formas tērpos, un viņiem aizmugurē šalca lielus. Vienam bija milzīgas ūsas kā Pančo Viljam; viņš turēja roku dzelžus, kas bija noņemti Bonačea Leonam nu lā draugam. Marks izvilka no kabatas plakanu pudeli

un iedeva sargiem, lai palaiž apkārt. Vīri pasmaidīja, atklādami mirdzoši baltus zobus. Iedzēris savu malku, katrs rūpīgi noslaucīja pudeles kaklu ar nevainojami izgludinātu kabatlakatiņu, un, kamēr pudele apmeta loku un atgriezās pie Marka, Spina neuzkrītoši grozījās tuvumā ar fotoaparātu pie acs.

— Varbūt mēs varam braukt? — jautāja tas sargs, kurš prata angliski. Visi pacēla platmales un vēlreiz pasmaidīja. — Vienmēr jūsu rīcībā! — sargs sacīja un kopā ar pārējiem sekoja šoferim, kas bija meties lietū, lai iedarbinātu mašīnu.

Spina iebāza fotoaparātu kabatā.

— Rītdien aizsūtīšu negatīvus Paskvālem, — viņš teica. — Cerēsim, ka ir izdevušies. Gaismas bija pamaz.

Viņi atgriezās pie Leona un tā drauga; druknajam beidzot bija izdevies atraisīt aukliņu, un viņš lēni un rūpīgi vēra sainīti vaļā. Tanī bija divas milzīgas meksikāņu sviestmaizes ar tomātiem, saldajiem pipariem un gaļu. Vienu no tām druknais ļoti uzmanīgi, divos pirkstos turēdams, pasniedza Leonam — tas tūdaļ iestūķēja sviestmaizes galu mutē un sāka ātri košļāt. Draugs stāvēja tam blakus, tēvišķīgi smaidīdams, tad pēkšņi ņēmās kustināt gurnus kā turku vēderdejotāja. Viņam bija zilgana, atķērusies apakšlūpa un pūderēti vaigi.

Leons kāri ēda, mute un retie matiņi uz virslūpas bija notriepti ar tomātu sulu. Piepeši viņš sajuta, ka uz viņu skatās; šķelmīgi smīnēdams, viņš pārlauza sviestmaizi uz pusēm un neapkošļāto pusi pastiepa Markam. Viņš acīmredzami priecājās, Marku atkal ieraugot. — Vai gribi mazu gabaliņu? — viņš jautāja.

Marks papurināja galvu.

— Tas ir mans draugs Ernesto, — Leons iepazīstināja. —- Mans vislabākais draugs.

— Encaniado,[33] — druknais teica un palocījās.

•— So arī man vajag nofotografēt, — sacīja Spina. —- Aiziesim pie durvīm, tur būs vairāk gaismas.

Marks pameta ar galvu uz durvjii pusi, un Leons ar draugu devās norādītajā virzienā. Spina knikšķināja fotoaparātu; tad pēkšņi, it kā būtu pagriezts neredzams slēdzis, lietus nostāja un parādījās dūmakā ietinusies saule.

Marks ieraudzīja, ka Morgans, pārklājis galvu un plecus ar vējjaku, pāri peļķēm lēkdams, skrien uz lidmašīnu,

— Mēs laikam varam braukt, — Marks sacīja,

— Jā, laikam gan, — Spina atteica, tad mīlīgā, medainā balsī turpināja: — Paklau, varbūt tu tomēr atbrauksi uz šejieni atpakaļ un maķenīt man palīdzēsi? Gan jau šie tur, Solsberijā, tās pāris dieniņas bez tevis iztiksi

— Piedodiet, bet tas nav iespējams. Man jātiek atpakaļ pie ģimenes. Mēs pošamies uz Delano — man tur dzīvo draugs, vīnogu audzētājs. Ja mēs tūliņ pat nebrauksim, tad nepaspēsim uz pēdējām vīnogām. Bērni visu laiku priecājas, ka varēs tās novākt.

— Vīnogas... Jau četrdesmit gadi pagājuši, kopš es pēdējo reizi novācu vīnogas, — Spina sacīja. — Man arī tas kādreiz ļoti patika. — Tā bija taktiska atkāpšanās. — Tad jau mēs varam satikties vēl agrāk, nekā tu domā. Kalifornija ir jauks novads. Cik ilgi tu tur uzturēsies? Ja šis pasākums noies gludi, es kādu dienu ne saukts, ne aicināts varu ierasties pie tevis ciemos. Katram gadī-jumām uzraksti adresi.

Tikmēr Morgans bija iekāpis lidmašīnā un apsēdies pie vadības pults, svilpodams savu iemīļoto dziesmiņu «Spoku kuģis debesīs». Viņš atkal bija laimīgs.

17

Gulēdams uz vēdera krūmos, Bonačea Leons četras reizes izšāva lejup uz mašīnā sēdošo cilvēku, mirkli pagaidīja, lai pārliecinātos, ka trāpīts labi, tad pielēca kājās un drāzās augšup pa zālaino nokalni, skrējienā pārlēkdams pāri sētai. Marks mēģināja atņemt viņam šauteni, lai iesviestu krūmos, bet Leons, negribēdams no tās šķirties, ar dzīvnieciskā niknumā sašķobītu seju izlocījās no Marka tvēriena un pabēga sāņus, tad metās caur stāvvietas mašīnu rindām uz dzelzceļa tilta balstu pusi, zem kuriem bija novietots viņu fords. Nosviedis šautenes pārvalku zem krūma, Ernesto aizskrēja viņam pakaļ, un Marks viņiem sekoja.

Mašīnu bija simtiem, tās bija piebrauktas cieši cita pie citas, un Leons līkumoja starp tām veikli kā pērtiķis, lēkdams pāri buferiem un motoru pārsegiem. Tālumā uz gājēju pārejas kustējās daži stāvi, bet citādi nekur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Visapkārt valdīja neparasts klusums. Iedzīvotāji Bija sadrīizmējušies ielās, pa kurām brauca prezidenta mašīna ar eskortu, un tādi laukumi kā šis bija atstāti kaķiem un baložiem.

Caur automobiļu rindām Marks ieraudzīja fordu — atšķirībā no pārējiem tā apakšdaļu klāja sakaltušu dubļu kārta; kad viņš pieskrēja tuvāk, varēja saskatīt ari uz priekšējā stikla uzlīmēto «Mēs balsojam par Goldvoterub. Bredlija palīgs Filipss stāvēja uz bufera, viņus gaidīdams. Ieraudzījis Leonu, kas tuvojās ar šauteni, viņš briesmīgi pārbijās, panikā metās Leonam klāt, izrāva tam šauteni un, izmisīgi skraidelēdams, meklēja vietu, kur to nobāzt; beidzot viņš to pa logu iemeta mašīnā. Errtesto bija atpalicis, un Filipss māja ar rokām un kliedza, lai tas skrien ātrāk.

Lejā uz ielas jau gaudoja policijas sirēnas, un aiz žoga"— tai vietā, kur viņi bija stāvējuši, gaidīdami prezidenta mašīnu, — Marks pamanīja kustamies skrejošu cilvēku galvas. Atrikšoja Ernesto, galīgi aizelsies, un iekrita forda pakaļējā sēdeklī blakus Leonam. F'ilipss iedarbināja mašīnu, nogrieza pa kreisi, riepām kaucot, un viņi ar rēkoņu aizdrāzās pa stāvvietas piebraucamo ceļu. Tā gals bija nosprostots ar šķērsām iebrauktu kravas automobili — lai mašīnas nepārpildītu stāvvietu un neizveidotos sastrēgumi; ieraudzījis viņus tuvojamies, kravas automobiļa šoferis iedarbināja motoru un nobrauca malā.

Marks pieskārās Filipsa rokai.

— Lēnāk, draugs! Netrako. Brauc ar normālu ātrumu, tad mums nepievērsīs uzmanību.

Viņiem priekšā dzelzceļa noliktavu teritoriju no Hjūsto-nas ielas puses sāka piepildīt policisti un policijas mašīnas, un pēc brītiņa fordu apstādināja kāds virsnieks — motociklists. Kad Filipss parādīja viņam savu speciālo caurlaidi, viņš apgrieza motociklu apkārt, ieslēdza sirēnu un, braukdams pa priekšu, pavadīja viņus līdz Hjūstonas Ielai un pa to līdz viaduktam, tad pamāja sveicienu un griezās atpakaļ. Šeit mašīnu bija maz — un Filipss palielināja ātrumu. Izbraukuši viaduktu, viņi pa Torntonas ceļu drāzās ārā no pilsētas. Filipss sēdēja pie stūres, viscaur sasprindzis, ar sakostiem zobiem. Ernesto smagā elpošana bija mitējusies, un viņa vaigos atkal bij i ielijis sārtums. Uzmetis apbrīnas pilnu skatienu aizmigušajam Leonam, viņš pirmo reizi ierunājās.

— Era una maravilla— viņš sacīja.

Cejā uz Raitfīldas lidostu, kas atradās Vanzendi apgabalā, viņiem pagāja vesela stunda, kaut gan Filipss brauca ļoti ātri. Bonačea Leons gulēja ciešā miegā. Ernesto dungoja kādu spāņu dziesmiņu, tad pēkšņi izbāza galvu pa logu un apvēmās. Marks iztēlē skatīja laimīgas nākotnes ainas. Pie lidostas vārtiem Filipss uzrādīja savu apliecību, un viņus ielaida. «Beechcroft» bija nobraukta malā pie kāda angāra, taču Morganu nekur nemanīja. Parasti tik darbīgā Raitiīldas lidosta, kur pacēlās un nolaidās daudz pasažieru un kravas lidmašīnu, bija neparasti tukša un klusa. Blakus kādai kravas lidmašīnai stāvēja vesela rinda autokāru ar kastēm — nevarēja saprast, vai te notikusi iekraušana vai izkraušana. Turpat netālu stāvēja pamests elektriskais starteris. No minerālmēslu maisu grēdas stūra parādījās kāds vīrietis formas tērpā un, tīdams ap pirkstu kaklā pakārtās svilpes ķēdīti, nāca viņiem klāt.

— Vai nezināt, kur palicis šīs lidmašīnas pilots? — Marks viņam uzsauca.

— Kā nu ne! Viņš aizgāja uz kantori. Gan jau atgriezīsies! Kādas ir pēdējās ziņas no Dalasas?

— Mēs no Ostinas. Nupat atbraucām.

— Vai zināt, ka prezidents nošauts?

— Kaut ko tamlīdzīgu runāja.

— Sieva arī nošauta. Un laikam vēl daži, kas brauca viņam līdzi mašīnā. Tas šāvējs esot nenormāls. Šāvis uz viņiem ar ložmetēju. Bet to viņš arī bija pelnījis. Mēs jau nu pēc viņa neraudāsim.

— Aizbrauksim uz kantori, paskatīsimies, ko tas ķēms tur dara, — Marks sacīja Filipsarn.

Viņi piebrauca pie lidostas dienesta ieejas, un Marks metās iekšā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija trīs vīri ar alus pudelēm, kuri balstīja cits citu, lai noturētos kājās. No bāra puses skanēja dzērāju smiekli, «urrā» saucieni un nesaskanīga dziedāšana. Marks atrāva vajā durvis. Telpas vidū kāds puisis bija nometis uz grīdas platmali un mīdījās ap to meksikāņu dejas solī; otrs bija apskāvis viņu ap pleciem un pūlējās iespiest viņam rokā glāzi. Kāds vīrietis ar plātu, gaļīgu teksasieša seju brāļojās ar [34] bārmeni. Kāds cits turēja rokā plakātu — prezidenta portretu pretskatā un profilā — ar uzrakstu: «Meklējam noziedznieku! Sis cilvēks ir nodevis savu valsti!»

Marks izskrēja no bāra — piedzērušo smiekli atbalsojās gaiteni kā putnu klaigas džungļos — un ņēmās virināt visas kantora durvis pēc kārtas. Beidzot viņš. ieraudzīja Morganu izlīgojam no vīriešu tualetes telpas. Marks sagrāba viņu aiz pleciem un ielūkojās sejā. Morgana zēniskās acis bija apsarkušas, mute muļķīgi smaidīja.

— Kur tu vazājies? — Marks viņam uzkliedza. — Kā tu drīkstēji atstāt lidmašīnu?

Morganam saļodzījās ceļi, un viņa galva noslīga Markam pie krūtīm. Mutes kaktiņā parādījās un atkal pazuda siekalu burbulītis. No viņa nāca skāba smaka.

— Es visu laiku biju lidmašīnā, kā jau jūs teicāt. Gulēju... Tad pienāca kaut kādi puiši un aicināja uz priekiem iedzert.

— Un tu gāji! Cik glāzes tu esi izdzēris?

— Laikam divas ... Viskiju ar ledu ... Puiši aicināja ... Viens teica, ka pieskatīšot lidmašīnu. — Morgans zvārojās kā plastmasas rotaļlieta, kam apakšdaļā ielikts svina gabaliņš.

— Tu esi galīgi pilns! Bet varbūt tev glāzē ko iebēruši, — Marks sacīja. — Taisāmies ātrāk ārā. — Viņš saņēma Morganu aiz rokas, lai tas nekristu gar zemi, un steigšus izveda no kantora ēkas. — Paklau, Harij, — par ko tu ar tiem puišiem runāji? Ko tu viņiem stāstīji? Vai stāstīji kaut ko par sevi vai par mūsu braucienu?

— Nē. Varbūt es teicu, ka mēs lidojam uz Hjūstonu, bet tas arī viss. Es neatceros. Varbūt kāds man kaut ko jautāja un es tā atbildēju.

— Tad izmuldēji gan! Reģistrācijas žurnālā tu ieraksti Litlroku un pēc tam pastāsti viņiem, ka lido uz ITjūstonu! Vispirms tu atstāj lidmašīnu un tad muldi, ko nevajag. Vai tu domā, ka visi ir tādi stulbeņi kā tu? Skaidrs, ka drīz kāds painteresēsies, kas šeit notika. Skaidrs, ka Hjūs-tonai paziņos par mūsu ierašanos un mūs tur sagaidīs vesela delegācija.

— Tie puiši taču nemaz neklausījās. Prezidents bija nošauts, un viņi līksmojās. It kā tas būtu priecīgākais notikums viņu mūžā. Kāds varbūt man pajautāja, uz kurieni mēs lidojam, — tāpat vien, lai būtu ko runāt, — un es, pieklājīgs būdams, viņam atbildēju,,, Kopīgās iedzeršu* nās tā gadās.

— Kretīn, tu! Hjūstonā mūs jau gaidīs federālie — ja ne Hjūstonā, tad kaut kur citur. — Viena iespēja no četrām, ka tieši tā arī notiks, Marks nodomāja. Viņš apstājās un pagrieza Morganu sev pretī. — Paklau — vai mums pietiktu degvielas, ja mēs lidotu taisnā ceļā uz Matamo* rosu, nenolaižoties Hjūstonā?

Morgana vaibsti saspringa, varēja redzēt, ka viņš sevī apsver: attālums, degvielas daudzums, vēju virzieni...

— Jā, — viņš beidzot atbildēja. — Pietiktu. Ja mēs lidotu nevis gar krastu, bet pāri līcim, tad pietiktu.

Tā ir vienīgā drošā izeja, Marks domāja. Viņam gan bija paredzēts Hjūstonā pamest Morganu un pārējos un ar pirmo lidmašīnu doties uz Ņujorku, bet tagad tas vairs nebija iespējams. Kāda tur starpība, ja es aizlidošu viņiem lidzi uz Matamorosu? — viņš sev jautāja. Mazliet aizkavēšos — piecas sešas stundas, ne vairāk. Rītdien, vienalga, Jau būšu Bostonā.

Brazosas upes delta pletās zem viņiem kā sīkām dzīsliņām izraibots tauriņa spārns. Marks sēdēja iesāņus pa labi no vadības pults pirmajā pasažieru sēdeklī. Morgans, pilnīgi atskurbis, grauza šokolādes tāfelīt! un reizēm pacēla roku, lai paberzētu deniņus tai vietā, kur mati viņam bija blaugznaini un jau kļuva plānāki. Bonačea Leons Markam aiz muguras atkal bija iemidzis; viņa sejas vaib-!, kuros bija iegūlusi svētlaimīga noguruma izteiksme, d tad krampjaini noraustījās. Ernesto klusi dungoja sksikāņu dziesmu — izpūtēju rēkoņā un troksnī, ko sala vibrējošās, vaļīgās iekšējās apdares plāksnes, to tik ;ko varēja dzirdēt; ikreiz, kad lidmašīna iekļuva gaisa drē, viņš pārmeta krustu. Hjūstonā bija palikusi aiz-ugurē, viņiem pretī virzījās tumšais Meksikas līcis. iule, lēkādama aiz nespodrā iluminatora, jau gatavojās •grimt aiz zemes izliekuma — kaut kur Korpuskristi ra-nā, kur tuksneša svelmainie izgarojumi aizsedza ap-rsni kā zila dūmaka. Šķita, ka pagaidām viss kārtībā, id viņi bija lidojuši pāri Hjūstonai, Morgans bija norā-_...jis uz mēraparātiem un pacēlis īkšķi — par zīmi, ka |<legvielas ir diezgan.

Uzdevums bija izpildīts, pasākums beidzies — visi pa-bflkumi Markam nu bija beigušies. Piepeši viņš jutās ga-iztukšots — kā dzejnieks bez iedvesmas. Kāda ho-

slēpumaina viela, ko viņa organisms līdz šim bija izstrādājis t;n kas bija imunizējusi viņu pret bailēm, vairs neiedarbojās. Nebija vairs ne miņas no vēsas pacilātības, ko viņš bija jutis, organizējot mauru un vēlāk Mesīnas bandītu nogalināšanu, un ari vēl tad, kad viņa acu priekšā bija saļimis Kobolds. Dalasā viņš bija darbojies mierīgi, taču vienaldzīgi — kā cilvēks, kuram apnikusi sava profesija. Tā bija pirmā iekšējas pretestības pazīme. Kaut kas viņa iekšienē bija pārtrūcis; viņš. vairs nejutās kā viņš pats.

Spina, kas gaida lidlaukā tuksneša vidū, būs priecīgi pārsteigts, viņu atkal ieraugot. Patiesībā šis cilvēks ir vientuļš, tam vajadzīga kāda radnieciska dvēsele, draugs. Droši vien tas atkal sāks Marku pierunāt, taču Marks pieklājīgi atteiksies.

Nu viņš bija pavisam brīvs, bet jauniegūtajai brīvībai apkārt bija tukšums, it kā dzīve būtu zaudējusi saturu. Divdesmit gadus viņš bija pakļāvies tādai disciplīnai, kas pārspēja jebkuras armijas disciplīnu. Kā trieciennieks viņš, pavēlei atskanot, bija maršējis norādītajā virzienā, neko nejautādams, uzticīgs saviem komandieriem, kuri viņu bija turējuši neizprotamā garīgā atkarībā. Viņš bija atbrīvojies no tās un palicis bez vadības. Domādams par to, viņš saprata: pavērsiens bija iestājies līdz ar satriecošo atklājumu, ka pateicībā par senu pakalpojumu dons K. bija uzdāvinājis viņu Bredlijam, pakļaudams viņa tuviniekus asinsatriebībai, kas bija aizrāvusi nāvē Paolo. Dievība bija sabrukusi pīšļos, taču, zaudēdams ticību neskaidri formulētajam likumu kodeksam, par kuru Marks allaž bija cīnījies, viņš bija zaudējis ticību arī pats sev.

Marks zināja, ka arī Spina ir neapmierināts. Viņi abi bija kļuvuši par algotņiem. Šīsdienas pasākumam nebija it nekāda sakara ar goda likumiem, kuriem viņi bija zvērējuši uzticību, tas bija veikalniecisks darījums, līgums ar visneizdevīgākajiem noteikumiem. Spinas uzdevums bija, izmantojot «novākšanas» speciālistu palīdzību, apklusināt daudzos lieciniekus, uzpirkt policistus, tiesnešus un sabiedriskos darbiniekus, noorganizēt milzīgu farsu, visas tautas krāpšanu. Lai tiek pats ar to galā. Gaidāmā ripu-litura atsauca Markam atmiņā rakstu, ko viņš bija lasījis žurnālā «The Reader’s Digest» par kāda faraona apbedīšanu. Kad valdnieks kopā ar dārglietām bijis ieguldīts slepenajā kapličā, viņa kalps nožņaudzis visus, kas zinājuši

| kapličas atrašanās vietu, un beidzot arī pats ticis no-: žņaugts, Un beidzot ari pats ticis nožņaugts.

Galva Markam noslīga uz krūtīm, viņš iesnaudās un sapnī zvanīja Terēzai. «Es jau esmu ceļā. Arrivo su-bito.[35]»

Viņas balss bija bezgala tāla, klusa un skumjas «Tu noti arrivi mai. Addio.»'2

Viņš uztrūkās protestēdams — likās, ka roka vēl arvien tur apklusušo klausuli. Visi nenostiprinātie priekšmeti lidmašīnas kabīnē vibrēja skaļāk, un Morgans, pagriezies atpakaļ, rādīja uz savu drošības jostu.

Piesprādzējies Marks ieraudzīja iluminatorā vakarīgu mākoņu grēdu ar sārtām virsotnēm. Motori strādāja ar pilnu jaudu — lidmašīna cēlās augšup, tās izpūtēji dārdēja kā ērģeles; virs spārna vērpās izplūstošas eļļas strūkliņas, snaicīdamās savus melnos pirkstus pret Marku. Mirdzošie mākoņu vāli apakšā peldēja gludi un sārti kā meiteņu augumi, bet tad pēkšņi iluminators satumsa un lidmašīna gāzās lejup, lejup mutuļojošā krāterī, kamēr atsitās pret cietu gaisa grīdu. Ernesto drošības josta atsprāga vaļā, viņš ietriecās ar galvu kabīnes griestos un ar pavērtu muti nokrita ejā starp sēdekļiem. Leons raustīdamies vēma, bet Morgans — aukstasinīgs, uzdevumam koncentrējies — lietpratīgi savaldīja lidmašīnu un pa mākoņu spraugu ievadīja to mierīgā gaisa slānī. Lejā plētās maigi lāsmojošai granīta ietvei līdzīgā jūras virsma, un nakts zilgmes pārmāktajā rietumu debesmalā jau varēja saskaut Meksikas krasta bālo svītru.

ļ — Lūk, ta ir lidošana! — Morgans uzvaras priekā Iesaucās, bet neviens viņu nedzirdēja.

I Līgani un skaisti lejup slīdot, viņi tuvojās Matamoro-sai — tā jau mirkšķināja pretī ugunis. Marks bija atsprādzējis drošības jostu un gatavojās doties palīgā Ernestu, un tai brīdī eksplodēja lidmašīnas astē paslēpta ierīce, kas [nebija lielāka par kabatas pulksteni. Tās mehānisms bija (noregulēts tā, lai sprādziens notiktu neilgi pēc izlidošanas no Hjūstonas — degvielas uzņemšanai katram gadījumam bija paredzētas četrdesmit piecas minūtes. Ja viņi būtu izlidojuši no Raitfīldas desmit minūtes agrāk, visa lielā ierīces darinātāju izdoma un meistarība

būtu gājusi zudumā. Sprādzienu Marks dzirdēja kā sausu krakšķi, it. kā viņam pie auss kāds būtu pārlauzis biskvītu. Kad lidmašīna sāka krist, viņš ieķērās sēdekja pa-roceņos, pirmajā mirkli nodomādams, ka tā atkal ir gaisa bedre.

Pelēkā jūra uzbangoja un apņēma viņus,

a Tu vairs nepārbrauksi. Ardievu (itāliski).

SATURS

3

PIRMĀ DAĻA 76

OTRA DAĻA 169

TREŠĀ DAĻA

Норман Льюис

СИЦИЛИЙСКИЙ СПЕЦИАЛИСТ

Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Перевела с английского Тамара Лисека Художник Улдис Сосновскис

и б лг зб та

Normans Lūiss SICIHESU SPECIĀLISTS

Redaktore V. Kumuška Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzls Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore A. Glptere

Nodota salikšanai 30.05.83. Parakstīta iespiešanai 02.09.83. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 16.8 uzsk. Iespiedi.: 17,22

uzsk. krāsu nov.; 19,22 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Pasūt. Ai 877-5. Cena 2 rb|. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 251/31636/D-97I. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II. Pasūt. Ai 101360.

1

2

Kāpēc tu klusē? (ltāliski.)

3

Augstākais par visiem, mafijas karalis (itāliskl).

4

Algots slepkava (ilāliski).

5

Miris. Students. Policija. Viņam izdūruši acis (spāniski).

6

Divas kafijas (spāniski).

7

• Un man vienu grauzdētu maizīti (spāniski).

8

Atnesiet vēl sviestu (spāniski).

9

Tagad? (Spāniski.)

10

' Nedaudz (spāniski).

11

Saki man (itāliskl),

12

Burtiski: «Es esmu izžuvis.» (Itāliski.)

13

Rupjš spāņu lamuvārds.

14

Uzticības persona (itāliski).

15

Timpani (itāliski).

16

Vai tur būtu advokāts Krespi? (Itāliski.)

17

Yai jūs vēlaties runāt ar deputātu?

18

8 Ar deputātu. Jā. Ļoti atvainojos. Es biju aizmirsis.

19

Klausos. Kas runā? (Itāliski.)

20

63,6 kg (tulk. piez.).

21

Evergleida — ap 12 000 km^2 plaša zemiene Floridas pussalas Irnviddaļā, ar plašiem zāļu purviem, pārpurvotiem subtropu mežiem, ngntu floru un faunu. (Tulk. piez.)

22

Paveikti darbi (franciski),

23

Prezidents Eizenhauers.

24

Novesti līdz izmisumam! (Itāliski.)

25

liet jūs taču neēdat! (ftāliski.)

a Mu]ķība (itāliski).

26

Mēsls tāds (itāliski).

* Gaļas bumbiņas (itāliski).

27

No 1961, g, — Santodomingo,

28

Izpirkums par asinīm (itāliski).

29

Viņa bija lieliska meitene (itāliski).

30

Gods (itāliski).

31

8 Ak jā, gods (itāliski).

32

Lai dzīvo gods! (Itāliski)

33

Ļoti priecājos {spāniski).

34

Viņš bija lielisks (spāniski).

35

Drīz pārbraukšu mājās.

Content

Luiss Normans Sicīliešu speciālists

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

SATURS

1