Alders-Olsens Jusi

Sieviete būrī

Jusi Alders-Olsens

Sieviete būrī

.

Prologs

Prologs

VIŅA LĪDZ ASINĪM nobrāza pirkstu galus pret gludajām sienām un dauzīja ar dūrēm pa biezajām rūtīm, līdz vairs nejuta rokas. Vismaz desmit reižu viņa bija aiztaustījusies līdz dzelzs durvīm, iebāzusi nagus spraugā un plēsusi, taču durvis nebija izkustināmas un mala bija asa.

Beidzot viņa, apskrambātiem nagiem, smagi elpodama, noslīga uz ledus aukstās grīdas, ieplestām acīm un stipri pukstošu sirdi mirkli blenza aklajā tumsā un tad iekliedzās. Kliedza, līdz ausīs sāka zvanīt un balss aizlūza.

Tad viņa atgāza galvu un atkal sajuta svaigo gaisu, kas plūda no griestiem. Varbūt, ja ieskrietos, viņa varētu uzlēkt tur augšā un kaut ko satvert. Varbūt kaut kas notiktu.

Jā, varbūt tie nezvēri būtu spiesti pie viņas ienākt.

Un, ja viņa izstieptiem pirkstiem mērķētu tiem tieši acīs, tad varbūt varētu padarīt tos aklus. Ja viņa būtu pietiekami veikla un nevilcinātos, tas varbūt izdotos. Un tad viņa varētu izkļūt ārā.

Mirkli viņa sūkāja savus asiņojošos pirkstus, tad nolika plaukstas uz grīdas un atspiedās uz tām.

Viņa akli blenza uz griestiem. Varbūt bija par tālu lēkšanai. Varbūt tur nebija nekā, ko satvert. Bet mēģināt vajadzēja. Ko gan citu?

Viņa novilka jaku un rūpīgi nolika kaktā, lai uz tās nepakluptu. Tad atspērās no grīdas un izstiepa rokas gaisā, cik augstu vien spēja, taču neko neaizsniedza. Izmēģināja to vēl pāris reižu, pirms atkāpās uz galasienu, kur brīdi stāvēja, lai atgūtos. Viņa ieskrējās un no visa spēka lēca augšup tumsā, ar rokām cerībā airējoties pa gaisu. Krītot lejup, viena kāja paslīdēja uz gludās grīdas, un augums nogāzās uz sāniem. Viņa smagi ievaidējās, kad plecs atsitās pret betonu, un iekliedzās, kad galva triecās pret sienu un piešķīla smadzenes pilnas ar gaismas dzirkstelēm.

Viņa ilgi gulēja pavisam nekustīga. Briesmīgi gribējās raudāt, tomēr viņa neraudāja. Ja cietumsargi to dzirdētu, viņi varētu pārprast. Tie nodomātu, ka viņa padodas, bet tā taču nebija. Bija gluži pretēji.

Viņa sargās sevi. Cietumsargiem viņa bija sieviete būri, taču attālumu starp restēm noteica viņa pati. Viņa kavēsies domās, kas pavērs viņai pasauli un turēs vājprātu pa gabalu. Tie nekad neredzēs viņu ar noliektu galvu. Tā viņa nolēma, gulēdama uz grīdas, kamēr plecā truli pulsēja sāpes un pietūkums lēnām aizspieda ciet aci.

Kādu dienu viņa noteikti izkļūs ārā.

1. NODALA

2007

KARLS PASPĒRA SOLI tuvāk spogulim un novilka ar pirkstu pār deniņiem, kur viņu bija skārusi lode. Brūce bija sadzijusi, taču rēta skaidri iezīmējās zem matiem, ja kāds papūlētos ieskatīties ciešāk.

"Kurš gan lai to gribētu?" viņš nodomāja, pētīdams savu seju. Rievas ap muti bija ievilkušās dziļāk, loki zem acīm kļuvuši tumšāki, un skatienā bija lasāma patiesa vienaldzība. Karls Mērks vairs nebija vecais Karls pieredzējušais krimināllietu izmeklētājs, kas dzīvoja un elpoja savam darbam. Vairs nebija garais, elegantais jitlandietis, kuru ieraugot sievietēm iztaisnojās pleci un pavērās lūpas. Un kam gan viņam tas būtu vajadzīgs?

Viņš aizpogāja kreklu, uzvilka jaku, izstrēba pēdējo malku kafijas un skaļi aizcirta durvis aiz sevis, lai pārējie mājas iemītnieki saprastu, ka laiks rausties laukā no cisām. Skatiens atdūrās pret durvju plāksnīti. Laiks būtu to nomainīt. Viga jau sen bija izvākusies. Un, lai gan viņi joprojām nebija šķīrušies, tas vilciens bija aizgājis.

Karls pagriezās un devās uz Hestestīenu. Ja viņš paspēs uz vilcienu pēc divdesmit minūtēm, tad varēs slimnīcā pie Hārdija pavadīt krietnu pusstundu, iekams pienāks laiks doties uz Policijas pārvaldi.

Karls redzēja sarkano baznīcu slejamies virs kailajiem kokiem un centās sev atgādināt, cik ļoti viņam tomēr ir paveicies. Tikai divi centimetri pa labi, un Ankers vēl būtu dzīvs. Tikai vienu centimetru pa kreisi, un viņš pats būtu nogalināts. Neaprēķināmi centimetri, kas bija pasargājuši viņu no ceļa gar pļavām uz aukstajiem kapiem pārsimt metru tālāk.

Karls centās to aptvert, bet tas bija grūti. Viņš neko daudz nezināja par pašu nāvi tikai to, ka tā ir neparedzama kā zibens spēriens. Un bezgala klusa, kad reiz iestājusies.

Toties viņš zināja, cik briesmīgi un bezjēdzīgi ir mirt. To viņš patiesi zināja.

TIKAI PĀRIS NEDĒĻU pēc Policijas skolas izlaiduma Karla atmiņā uz mūžu bija iededzināts pirmais slepkavības upuris. Maza, trausla sieviete, kuru nožņaudzis vīrs; tagad viņa gulēja blāvām acīm un tādu sejas izteiksmi, kas vajāja Kārlu nedēļām ilgi. Pēc tam bija nācis klāt daudz izmeklēšanas lietu. Viņš katru rītu sagatavojās ieraudzīt to visu: asiņainās drēbes, vaska bālās sejas, stindzinošās fotogrāfijas. Katru dienu viņš klausījās cilvēku melos un aizbildinājumos. Katru dienu jauns noziegums ar jaunām niansēm, un tie visi kļuva aizvien vienaldzīgāki. Divdesmit pieci gadi policijā un desmit slepkavību nodaļā bija viņu norūdījuši.

Tā turpinājās līdz dienai, kad jauna lieta piepeši izlauzās cauri viņa bruņām.

KARLS, ANKERS UN Hārdijs bija nosūtīti uz Amageru, kur noplukušā barakā uz bedrainas, nenoasfaltētas ieliņas gulēja līķis un gaidīja iespēju izstāstīt savu stāstu.

Kā jau tas bieži gadījās, kaimiņu uzmanību bija pievērsusi smaka. Tas varēja būt kāds vientuļnieks, kas mierīgi apgūlies paša mēslos un izlaidis garu pēdējā alkohola žvingulī. Tā viņi domāja, līdz pamanīja, ka galvaskausā ar pneimatisko naglotāju līdz pusei iedzīta nagla. Tieši šīs naglas dēļ lietā bija iesaistījusies Kopenhāgenas policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļa.

Todien bija Karla komandas maiņa, pret ko ne viņam, ne abiem viņa palīgiem nebija īpašu iebildumu, lai gan Karls kā allaž kurnēja par darbu nastu un komandas lēnīgumu. Bet kurš gan varēja iedomāties, cik liktenīga izvērtīsies šī lieta? Kurš varēja zināt, ka no brīža, kad viņi ieies līķa smakas piepildītajā istabā, paies tikai piecas minūtes, līdz Ankers gulēs asins peļķē uz grīdas, Hārdijs būs spēris savus pēdējos soļus mūžā, bet Karlam krūtīs apdzisīs uguns, kas ir absolūti nepieciešama izmeklētāja darbam Kopenhāgenas policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļā?

2. NODALA

2002

DZELTENĀ PRESE MĪLĒJA Demokrātu partijas priekšsēdētāja vietnieci Merēti Lingordu. Mīlēja par visu par viņas asajām replikām folketinga tribīnē, par to, ka viņa nerespektēja premjerministru un viņa līdzskrējējus. Par viņas sievišķajiem atribūtiem, šķelmīgajām acīm un pavedinošajām smieklu bedrītēm vaigos. Tā mīlēja Merēti par viņas jaunību un panākumiem, bet visvairāk par augsni, ko viņa sagādāja baumām. Kāpēc tik apdāvināta un skaista sieviete vēl nekad nav publiski parādījusies kopā ar vīrieti?

Merēte Lingorda sasodīti labi palielināja žurnālu noietu. Lesbiete vai ne, viņa bija patiešām laba viela rakstiem.

To visu Merēte ļoti labi zināja.

-     KĀPĒC TU NEGRIBI satikties ar Tāgi Bagesenu? uzstāja viņas sekretāre, kamēr abas laipoja uz Merētes mazo, zilo audi, izvairīdamās no peļķēm, no kurām straumītes tecēja uz stāvvietām Kristiansborgas pagalmā.

-     Es zinu, ka daudzi met uz tevi aci, bet viņš taču ir pilnīgi traks pēc tevis. Cik reižu viņš ir mēģinājis tevi kaut kur uzaicināt? Vai tu vispār esi saskaitījusi zīmītes, ko viņš ir atstājis uz tava galda? Vienu nolika vēl šodien. Dod taču viņam iespēju, Merēte.

-     Kāpēc tu pati viņu nesavāc? Merēte paraudzījās lejup un uzkrāva uz aizmugurējā sēdekļa papīru žūksni. Vai tu vari man pateikt, ko es iesākšu ar Radikālā centra satiksmes lietu pārstāvi, Marianne? Vai tad es esmu apļa krustojums Herningā?

Merēte pacēla acis uz Arsenāla muzeju, pie kura stāvēja vīrietis baltā putekļu mētelī un fotografēja ēku. Vai vīrietis nebija nofotografējis arī viņu? Merēte papurināja galvu. Viņu sāka kaitināt sajūta, ka viņu novēro. Tā taču bija īsta paranoja. Jācenšas atslābt.

-     Bagesens ir trīsdesmit piecus gadus vecs un ļoti izskatīgs. Nūjā, varbūt varētu nomest pāris kilogramu, toties viņam ir vasarnīca Vejbī. Un man šķiet, ka vēl pāris arī Jitlandē. Ko vēl tu gribi?

Merēte paskatījās uz savu sekretāri. Skeptiski papurināja galvu. Jā, viņš ir trīsdesmit piecus gadus vecs un dzīvo kopā ar māti. Tu taču esi galīgi dulla, Marianne. Tu pati vari ņemt viņu ciet. Ņem! Viņš ir tavs!

Merēte izņēma sekretārei no rokām mapju kaudzi un nolika tās uz sēdekļa pie pārējām. Pulkstenis uz automašīnas priekšējā paneļa rādīja 17.30. Viņa jau bija aizkavējusies.

-     Šovakar sēžu zālē pietrūks tavas balss.

-      Nu un tad, Merēte atteica, paraustīdama plecus. Iesaistoties politikā, viņa ar Demokrātu frakcijas vadītāju bija noslēgusi stingru vienošanos, ka laiks pēc sešiem vakarā piederēs viņai, ja vien runa nebūs par ārkārtīgi steidzamu komisijas sēdi vai svarīgu balsošanu. "Nekādu problēmu," frakcijas vadītājs toreiz sacīja, labi apzinādamies, cik daudz vēlētāju balsu Merēte piesaista. Tad jau tai nevajadzētu būt problēmai arī tagad.

-     Klau, Merēte. Pasaki, kurp tu steidzies! Sekretāre pielieca galvu. Kā viņu sauc?

Merēte viņai uzsmaidīja un aizcirta mašīnas durvis. Būtu laiks nomainīt Marianni Kohu.

3. NODALA

2007

SLEPKAVĪBU NODAĻAS VADĪTĀJS Markuss Jakobsens bija nekārtīgs, bet tas viņu nesatrauca. Nekārtība taču bija tikai ārēja parādība. Iekšēji viņš jutās ļoti strukturēts. Viņa asajā prātā lietas bija akurāti sakārtotas. Viņš nekad neaizmirsa detaļas. Pat pēc desmit gadiem tās bija tikpat spilgtas kā vakar.

Ar zināmu sapīkumu sava kabineta haosu viņš uzlūkoja tikai tādās situācijās kā pirms mirkļa kad telpa bija stāvgrūdām pilna ar ļoti acīgiem tuvākajiem līdzstrādniekiem, kam nācās izlavierēt starp apskrambātiem galdiņiem un materiālu kaudzēm.

Jakobsens pacēla savu apdauzīto Šerloka Holmsa krūzi un iedzēra krietnu malku aukstās kafijas, jau kādu desmito reizi šajā rītā iedomājoties par pustukšo cigarešu paciņu jakas kabatā. Nolādēts, tagad taču vairs nevarēja atļauties pat pīppauzi pagalmā. Sasodītie noteikumi!

Paklau! Markuss Jakobsens pievērsa skatienu savam vietniekam Larsam Bjernam, kuru bija lūdzis palikt kabinetā pēc sapulces. Ja mēs nestrādāsim apdomīgi, tā velosipēdista slepkavība Valbī parkā paņems visus mūsu resursus.

Larss Bjerns pamāja ar galvu. Un nelaimīgā kārtā Mērks tieši šobrīd atgriežas un savāc četrus no mūsu labākajiem izmeklētājiem. Darbinieki par viņu sūdzas un kam viņi sūdzas? Viņš norādīja uz sevi, it kā būtu vienīgais, kam jāuzklausa ļaužu žēlabas.

-     Viņš ierodas darbā ar lielu novēlošanos, Bjerns turpināja, brūk virsū saviem cilvēkiem, bāž degunu citu lietās, neatbild uz telefona zvaniem, viņa kabinetā valda haoss, un ir pat tik traki, ka man piezvanīja no Tiesu medicīnas nodaļas un žēlojās par kādu telefonsarunu. Čaļi no Tiesu medicīnas nodaļas, vai tu aptver? Tur tak jānotiek nezin kam. Lai ko viņš būtu pārcietis, mums kaut kas jādara, Markus. Citādi es nezinu, kā nodaļa varēs strādāt.

Markuss sarauca uzacis. Viņš aizdomājās par Kārlu Merku. Patiesībā Karls viņam patika, taču mūžam skeptiskās acis un indīgās piezīmes varēja nokaitināt jebkuru, to viņš saprata. Jā, tev taisnība. Ar viņu laikam spēja sastrādāties tikai Hārdijs un Ankers. Bet tie abi jau arī bija mazliet jocīgi.

-     Neviens to nesaka tieši, bet Karls ir īsta sodība, un tāds viņš vienmēr ir bijis. Viņš nav piemērots šim darbam, mēs esam pārāk atkarīgi cits no cita. Karls bija bezcerīgs kolēģis jau no pirmās dienas. Kāpēc tu viņu vispār savāci no Bellahojas?

Jakobsens cieši ielūkojās Bjernam acīs. Viņš bija un ir izcils izmeklētājs, Lars. Tāpēc!

-    Jā, jā. Es zinu, ka mēs nevaram tā vienkārši izmest viņu uz ielas, un nepavisam jau šajā situācijā, bet mums kaut kas jāizdomā, Markus.

-     Viņš te ir vēl tikai nedēļu pēc slimības atvaļinājuma, mums jādod viņam iespēja. Varbūt mēģināsim viņu pasaudzēt?

-     Ko tu saki!? Pēdējās nedēļās mums ir ienācis vairāk lietu, nekā mēs spējam apstrādāt. Turklāt dažas no tām ir smagas, un tu to zini. Ugunsgrēks Amerikas ielā. Vai tā bija tīša dedzināšana? Laupīšana Tomgorda ielā, kur nogalināja vienu bankas klientu. Izvarošana Tornbī, tā meitene nomira. Nodurtais bandas loceklis Dienvidu ostā. Velosipēdista slepkavība Valbī parkā. Vai man uzskaitīt vēl? Un tad visas vecās lietas. Vairākās no tām mums nav pat versijas. Un te mums ir tāds grupas vadītājs kā Mērks. Kūtrs, īgns, sapīcis, kašķīgs, nejauks pret kolēģiem. Komanda ir uz sabrukuma robežas. Viņš visiem ir kā dadzis acī, Markus. Sūti Kārlu pie velna, un piesaistīsim jaunas asinis. Es zinu, ka tas ir riebīgi, bet tāds ir mans viedoklis.

Slepkavību nodaļas vadītājs pamāja ar galvu. Viņš bija vērojis kolēģus sapulcē pirms brīža. Klusi, nerunīgi un noguruši. Protams, viņiem nepatika, ka viņus nerespektē.

Viņa vietnieks nostājās pie loga un skatījās uz ēkām ielas pretējā pusē. Man šķiet, ka esmu atradis risinājumu. Var jau būt, ka arodbiedrība klups mums krāgā, bet tā nevajadzētu notikt.

-      Nolāpīts, man nav spēka cīkstēties ar arodbiedrību, Lars! Ja tu esi nodomājis pazemināt viņu amatā, viņi mums tūlīt metīsies virsū.

-     Mēs viņu paaugstināsim!

-     Kā tā? Markuss zināja, ka tieši šajā vietā jāuzmanās. Viņa vietnieks bija neticami labs izmeklētājs, milzums pieredzes un atklātu lietu, taču personālvadībā viņam joprojām bija daudz jāapgūst. Pārvaldē nevarēja tā vienkārši kādu paaugstināt vai pazemināt. Tu ierosini, lai mēs viņu paaugstinām? Kā? Un kurš, tavuprāt, atdos viņam savu vietu?

-     Es zinu, ka tu naktī gandrīz neesi gulējis un visu rītu biji aizņemts ar to nolādēto slepkavību Valbī, tāpēc droši vien nesekoji ziņām. Bet vai tad tu neesi dzirdējis, kas priekšpusdienā notika parlamentā?

Markuss Jakobsens papurināja galvu. Tas tiesa kopš velosipēdista slepkavībā iezīmējās jauns pavērsiens, viņš bija līdz ausīm iegrimis darbos. Līdz pat vakardienai viņiem bija laba lieciniece, uzticama lieciniece, un bija skaidri redzams, ka viņai ir vēl daudz ko stāstīt. Viņi bija pārliecināti, ka ir tuvu atrisinājumam. Taču tad lieciniece apklusa. Kādam no viņas tuviniekiem bija piedraudēts, tas bija visticamākais izskaidrojums. Liecinieci pratināja līdz pagurumam, izmeklētāji runāja ar viņas meitām un māti, bet nevienai nebija ko teikt. Viņas gluži vienkārši baidījās. Jā, Markuss nebija neko daudz gulējis. Tāpēc bija tikai uzmetis aci rīta avīžu virsrakstiem.

-     Vai atkal Dānijas partija? viņš jautāja.

-     Tieši tā. Viņu tieslietu pārstāvis ir vēlreiz izvirzījis priekšlikumu saistībā ar policijas reformu, un šoreiz vairākums to atbalstīs. To pieņems, Markus. Piva Vestergorda panāks savu.

-     Tas nevar būt!

-     Viņa tribīnē spēra zibeņus divdesmit minūtes, un valdības partijas, protams, viņu atbalstīja, lai gan konservatīvie droši vien stīvējās.

-     Un?

-     Un kā tu domā? Vestergorda minēja četrus piemērus ļoti nelāgām izbeigtām lietām. Viņasprāt, sabiedrība nevarot samierināties ar to, ka tās paliek neatklātas. Turklāt viņai bija arī vēl daudz citu trumpju.

-     Velns parāvis! Vai viņa domā, ka kriminālpolicija izbeidz lietas prieka pēc?

-     Viņa lika manīt, ka tā varētu notikt zināma veida lietās.

-     Kas par muļķībām! Kādās?

-     Piemēram, lietās, kurās noziegumu upuri bijuši Dānijas partijas vai Liberālās partijas biedri. Mēs runājam par visu valsti.

-     Tā bāba ir garīgi nelīdzsvarota!

Larss Bjerns pašūpoja galvu. Tu tā domā? Tā bija tikai viena argumentu daļa. Vēlāk viņa, protams, pieminēja ari pazudušus bērnus, teroristiskus uzbrukumus politiskām organizācijām un īpaši nežēlīga rakstura lietas.

-    Jā, jā, viņa zvejo balsis.

-     Zvejo gan, citādi viņa būtu ar to tikusi galā ārpus parlamenta sēžu zāles. Bet viņi visi zvejo balsis, jo visas partijas šobrīd risina sarunas Tieslietu ministrijā. Dokumenti zibenīgi nonāks Finanšu komisijā. Ja tu jautātu manu viedokli, es teiktu, ka lēmums tiks pieņemts divu nedēļu laikā.

-     Un kāds tas būs?

-     Kriminālpolicijā jānodibina jauna nodaļa. Viņa pati ierosināja dot tai nosaukumu Q nodaļa. Es nezinu, vai tas bija joks, bet tā tas notiks. Larss skābi pasmīnēja.

-     Un ar kādu mērķi? Aizvien to pašu?

-    Jā, vienīgais mērķis, viņas vārdiem izsakoties, ir izmeklēt īpašās nozīmes lietas.

-     Izmeklēt īpašās nozīmes lietas. Markuss pamāja ar galvu. Jā, izklausās pēc Vestergordas, ļoti tipiski. Un kurš izlems, kādas lietas varētu izpelnīties šādu apzīmējumu? Vai arī to viņa pateica?

Larss Bjerns paraustīja plecus.

-     Nu labi, viņa liek mums darīt to, ko mēs jau tāpat darām. Un tad? Kāds mums ar to sakars?

-     Šī nodaļa ir Valsts policijas pakļautībā, bet, pēc visa spriežot, administratīvi tā ietilps Kopenhāgenas policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

Jakobsenam palika mute vaļā. Tas nevar būt! Ko tu gribi teikt ar vārdu "administratīvi"?

-     Mēs veidojam budžetu un nododam atskaites. Mēs sagādājam biroja darbiniekus un telpas.

-     Es nesaprotu. Vai Kopenhāgenas nodaļai tagad būs jātiek galā arī ar mūžsenām provinces lietām? Tam taču tie iecirkņi nekad nepiekritīs. Viņi pieprasīs savus pārstāvjus nodaļā.

-     Diezin vai. Reģioniem iestāstīs, ka tas atvieglo viņu nastu, nevis sagādā papildu darbu.

-     Tātad zem šī jumta tagad būs arī mobilā vienība bezcerīgiem gadījumiem? Ar maniem darbiniekiem? Nē, nolādēts, tā tas nenotiks!

-     Paklausies, Markus! Runa ir tikai par dažām stundām un pavisam nedaudziem darbiniekiem. Tas ir tīrais sīkums.

-     Neizklausās pēc sīkuma.

-     Tad es pastāstīšu, kā es to iztēlojos, labi?

Nodaļas vadītājs paberzēja pieri. Vai viņam bija izvēle?

-     Markus, tur līdzi nāks nauda. Larss Bjerns ieturēja pauzi, cieši raudzīdamies uz savu šefu. Ne pārāk daudz, bet pietiekami, lai nodarbinātu vienu cilvēku un reizē iepumpētu mūsu nodaļā pāris miljonu. Tāds papildu finansējums nudien nekaitētu.

-     Ak tā. Pāris miljonu? Markuss uzmanīgi pamāja ar galvu. Labi, labi.

-      Ģeniāli, vai ne? Mēs to nodaļu izveidosim zibenīgi, Markus. Viņi domā, ka mēs pretosimies, bet mēs to nedarīsim. Mēs sagatavosim budžeta projektu, kurā izvairīsimies no specifikācijas pa pozīcijām. Un tad uzdosim Karlam Merkam vadīt jauno nodaļu, bet tur nebūs daudz, ko vadīt, jo viņš būs viens pats. Turklāt drošā atstatumā no visiem pārējiem, to es tev apsolu.

-      Karls Mērks vadīs Q nodaļu! Markuss Jakobsens iztēlojās šo ainu. Tāda nodaļa gluži jauki varētu iztikt ar mazāk nekā viena miljona budžetu gadā. Ieskaitot komandējumus, laboratoriju darbu un visu citu. Ja viņi pieprasītu par šo pakalpojumu piecus miljonus gadā, slepkavību izmeklēšanas nodaļā pietiktu naudas vēl pāris izmeklēšanas grupām. Tad varētu pievērsties arī vecākām lietām. Varbūt ne gluži Q nodaļas lietām, bet kaut kam tādā stilā. Visa atslēga ir izplūdušas robežas. Ģeniāli! Pilnīgi ģeniāli.

4. NODALA

2007

HĀRDIJS HENNINGSENS BIJA garākais darbinieks, kāds jebkad strādājis Policijas pārvaldē. Dienesta dokumentos bija teikts: divi metri un septiņi centimetri, bet tas nevarēja būt tiesa. Kad viņi kādu aizturēja, vienmēr runāja Hārdijs, un vainīgajam nācās atgāzt galvu, kamēr viņam nolasīja tiesības. Uz lielāko daļu tas atstāja spēcīgu iespaidu.

Šobrīd Hārdija augums nebija nekāda priekšrocība. Cik Karls varēja spriest, viņa garās, paralizētās kājas nebija īsti izstieptas. Karls bija ierosinājis māsiņai nozāģēt gultas kājgali, bet tik tālu viņas kompetence acīmredzot nesniedzās.

Hārdijs nerunāja. Televizors darbojās visu diennakti, cilvēki palātā nāca un gāja, bet viņš nereaģēja. Viņš vienkārši gulēja Hornbekas Mugurkaula traumu klīnikā un mēģināja dzīvot sakošļāt barību vai mazliet paraustīt plecu, kas bija vienīgā vieta zemāk par kaklu, kuru viņš spēja kontrolēt. Bet citādi vienkārši ļāva māsiņām rosīties ap savu paralizēto, lielo ķermeni. Raudzījās griestos, kad viņas mazgāja viņam kājstarpi, durstīja viņu ar adatām vai iztukšoja izkārnījumu maisiņu. Nē, Hārdijs neko daudz neteica.

Es atkal esmu pārvaldē, Hārdij, Karls sacīja, sakārtodams viņam segu. Kolēģi strādā pie lietas pilnā sparā. Vēl gan nav nekādu versiju, bet viņi noteikti sameklēs tos, kas mūs sašāva.

Hārdija smagie plaksti pat nepakustējās. Viņš neuzmeta skatienu nedz Karlam, nedz TV2 ziņu skaļajai un tukšajai reportāžai par Jaunatnes nama evakuāciju. Viņam acīmredzami viss bija vienaldzīgs. Nebija palikušas pat dusmas. Karls viņu ļoti labi saprata. Lai gan viņš Hārdijam to neizrādīja, arī viņam viss bija pilnīgi vienaldzīgs. Nebija svarīgi, kurš viņus sašāva. Kāda tam nozīme? Ja tas nebija viens, tad bija kāds cits. Tādu draņķu jau netrūka.

Karls strupi pamāja māsiņai, kas ienāca ar jaunu infūzijas sistēmu. Pēdējā reizē, kad viņš apciemoja kolēģi, māsiņa bija lūgusi viņu iziet, kamēr viņa apkops Hārdiju. Tas nebija beidzies labi, un to viņa acīmredzot nebija aizmirsusi.

-    Jūs atkal te? viņa dusmīgi sacīja, ieskatījusies pulkstenī.

-     Man ir ērtāk ienākt, pirms eju uz darbu. Vai tas sagādā problēmas?

Māsiņa atkal ieskatījās pulkstenī. Viņš nu gan uz darbu nesteidzās!

Viņa satvēra Hārdija roku un aplūkoja katetru uz plaukstas virspuses. Tad atvērās palātas durvis un ienāca fizioterapeite. Viņu gaidīja smags darbs.

Karls paplikšķināja pa palagu vietā, kur iezīmējās Hārdija labās rokas aprises. Viņas vēlas, lai es aizeju, tāpēc tagad laidīšos, Hārdij. Rīt atnākšu mazliet agrāk, tad parunāsim. Turies!

Karls izgāja gaitenī, zāļu dvakai vējojot nopakaļ, un atspiedās pret sienu. Krekls lipa pie muguras, un padusēs uz auduma izpletās plankumi. Pēc šaušanas epizodes tā notika bieži.

HĀRDIJS, KARLS UN Ankers, kā ierasts, bija ieradušies nozieguma vietā Amagerā pirms visiem pārējiem un jau stāvēja ģērbušies baltajos kombinezonos, ar maskām, cimdiem un cepurītēm, kā to paredzēja procedūra. Tikai pirms pusstundas vecais vīrs bija atrasts ar naglu galvā. No Policijas pārvaldes nebija tālu jabrauc.

Tajā dienā viņiem bija pietiekami daudz laika līķa apskatei. Nodaļas vadītājs piedalījās kaut kādā strukturālo reformu sapulcē pie policijas priekšnieka, bet nebija nekādu šaubu, ka viņš kopā ar ārstu ieradīsies, cik ātri vien varēs. Nekādas papīru lietas nespēja atturēt Markusu Jakobsenu no slepkavības vietas apskates.

-     Ap māju tehniķiem neizdosies diez ko daudz atrast, Ankers sacīja, iekāpdams dubļos, kas bija mīksti un slideni pēc lietus naktī.

Karls paskatījās apkārt. Izņemot kaimiņa koka tupeļu nospiedumus, ap baraku nebija daudz pēdu; šī bija viena no ēkām, kuras militāristi izpārdeva sešdesmitajos gados. Tolaik barakas droši vien bija labā kārtībā, bet šobrīd māja katrā ziņā bija diezgan noplukuši. Sijas ielikušas, jumta pape šķirbaina, fasādē nebija divu veselu dēļu, un mitrums bija darījis savu. Pat plāksnīte, uz kuras ar melnu flomāsteru uzrakstīts "Georgs Madsens", bija pa pusei sapuvusi. Un pa visām spraugām plūda līķa smaka. Visā visumā īsta cūkkūts.

-     Es parunāšu ar kaimiņu, sacīja Ankers, pagriezdamies pret vīrieti, kas te stāvēja un gaidīja jau pusstundu. Līdz viņa mazās mājiņas verandai bija ne vairāk kā pieci metri. Kad baraku nojauks, skats no viņa mājas noteikti krietni uzlabosies.

Hārdijs labi panesa līķu smaku. Varbūt tāpēc, ka bija garāks un stiprākā smaka viņa degunu nesasniedza, bet varbūt viņam bija krietni sliktāka oža nekā citiem. Šoreiz bija īpaši briesmīgi.

-     Fu, kā te smird! Karls noņurdēja, kad viņi stāvēja gaitenī, vilkdami kājās zilās bahilas.

-     Es atvēršu logu, sacīja Hārdijs un iegāja istabā, kas atradās blakus klaustrofobiju izraisošam gaitenītim.

Karls piegāja pie dzīvojamās istabas durvīm. Caur nolaistajiem aizkariem neieplūda daudz gaismas, bet ar to pietika, lai redzētu kaktā sēdošo stāvu. Tam bija pelēkzaļa āda un lielāko daļu sejas klāja saplaisājušas čulgas. No deguna tecēja smalka, sarkana strūkliņa, krekla pogas bija izspīlējis piepūties rumpis. Acis izskatījās kā veidotas no stearīna.

-     Nagla viņam galvā iedzīta ar Paslode pneimatisko naglotāju, aizmugurē sacīja Hārdijs, uzvilkdams kokvilnas cimdus.

-    Tas stāv uz galda blakusistabā. Tur ir arī elektriskais skrūvgriezis ar uzlādētu akumulatoru. Atceries, ka mums jānoskaidro, cik ilgā laikā tas var izlādēties.

Viņi bija stāvējuši un skatījušies apkārt pavisam īsu bridi, kad pie viņiem ienāca Ankers.

-     Kaimiņš te dzīvo kopš sešpadsmitā janvāra, viņš sacīja,

-    tātad desmit dienas, un kādu laiku nav redzējis veco vīru ārā. Ankers norādīja uz līķi un paskatījās apkārt istabā. Viņš bija apsēdies verandā, lai baudītu globālās klimata pārmaiņas sasilšanu, un tieši tāpēc ievēroja smaku. Šobrīd nabags jūtas diezgan satriekts. Varbūt mums vajadzētu palūgt dakterim uzmest viņam aci pēc līķa apskates?

Visu, kas notika pēc tam, Karls spēja aprakstīt tikai ļoti miglaini, un visi ar to samierinājās. Lielākā daļa domāja, ka arī viņš ir gulējis bez samaņas, bet tā nebija taisnība. Karls atcerējās visu pārāk labi. Viņam vienkārši nebija vēlmes iedziļināties detaļās.

Viņš bija dzirdējis kādu ienākam pa virtuves durvīm, taču nebija reaģējis. Varbūt smakas dēļ, varbūt domāja, ka ieradušies tehniķi.

Pēc dažām sekundēm viņš ar acu kaktiņu pamanīja, ka istabā ieskrien kāds stāvs sarkanrūtotā kreklā. Karls nodomāja, ka jāizvelk pistole, bet to neizdarīja. Reflekss nenostrādāja. Toties viņš sajuta šoku, kad pirmais šāviens trāpīja Hārdijam mugurā un kolēģis nokrita, paraudams viņu zem sevis. Hārdija sašautā auguma milzīgais svars stipri sagrieza Karla mugurkaulu un satrieca ceļgalu.

Tad atskanēja šāvieni, kas trāpīja Ankeram krūtīs un Karlam deniņos. Viņš pavisam skaidri atcerējās, kā gulēja zem drudžaini elsojošā Hārdija un kā drauga asinis izsūcās caur kombinezonu un sajaucās ar viņa asinīm uz grīdas. Kamēr noziedznieku kājas aizsoļoja viņam garām, Karls visu laiku domāja, ka vajadzētu tikt pie pistoles.

Tālāk aiz viņa uz grīdas gulēja Ankers, cenzdamies apgriezties otrādi, kamēr noziedznieki sarunājās mazajā istabiņā aiz gaiteņa. Pagāja tikai dažas sekundes, un viņi atkal ienāca iekšā. Karls dzirdēja, ka Ankers pavēl viņiem apstāties. Vēlāk viņš uzzināja, ka kolēģis bija izvilcis pistoli.

Par atbildi uz Ankera pavēli atskanēja vēl viens šāviens, kas lika grīdai nodrebēt un trāpīja Ankeram tieši sirdī.

Vairāk nekas nenotika. Noziedznieki izskrēja pa virtuves durvīm, bet Karls nekustējās. Viņš gulēja pilnīgi mierīgi. Neizrādīja dzīvības pazīmes pat tad, kad ieradās ārsts. Vēlāk gan ārsts, gan nodaļas vadītājs stāstīja: viņi sākumā nosprieduši, ka Karls ir miris.

Karls ilgi gulēja kā nemaņā, kamēr galvā malās izmisīgas domas. Kolēģi pārbaudīja viņam pulsu un aizveda kopā ar pārējiem. Tikai slimnīcā Karls atvēra acis. Citi teica, ka viņa skatiens esot nedzīvs.

Visi domāja, ka tas ir no šoka, bet tas bija no kauna.

-     VAI ES VARU kā palīdzēt? apjautājās baltā virsvalkā ģērbies vīrietis pāri par trīsdesmit.

Karls atrāvās no sienas. Es tikko biju pie Hārdija Henningsena.

-     Ak pie Hārdija? Vai esat viņa radinieks?

-     Nē, es esmu viņa kolēģis. Hārdija grupas vadītājs slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

-     Ak tā?

-     Kādas ir Hārdija prognozes? Vai viņš atkal staigās?

Jaunais ārsts mazliet atrāvās atpakaļ. Atbilde bija skaidra.

Viņa pacienta stāvoklis nav Karla darīšana. Es diemžēl varu sniegt informāciju tikai radiniekiem. Jūs noteikti to labi zināt.

Karls satvēra ārsta piedurkni. Es biju kopā ar viņu, kad tas notika, jūs saprotat? Mani ari sašāva. Vienu mūsu kolēģi nogalināja. Mēs tur bijām kopā, tāpēc es gribu zināt. Vai viņš staigās? Vai varat man to pateikt?

-     Man žēl. Ārsts nopurināja Karla rokas. Jūs noteikti varat uzzināt par Hārdija Henningsena stāvokli caur savu darbavietu, bet es jums nedrīkstu neko stāstīt. Mums katram jādara savs darbs.

Tikko jaušamā ārsta autoritātes pieskaņa, manierīgā izruna, viegli paceltās uzacis tas viss uz Karla pašaizdegšanās procesu iedarbojās kā benzīns. Viņš būtu varējis iekraut čalim pa muti, taču sagrāba viņu aiz apkakles un pievilka sev pie sejas. Jādara savs darbs! viņš šņāca. Novāc to lielmanīgo ģīmi, pirms tu tā piepūties, draugs! Karls bija tā sažņaudzis ārsta apkakli, ka tas sāka nervozēt. Ja tava meita nepārrodas mājās desmitos, kā solījusi, tad mums ir jāskrien viņu meklēt, un, ja tavu sievu izvaro vai tavs bēšais sūda BMW pazūd no stāvvietas, tad arī tu bļauj pēc mums. Mēs esam klāt katru reizi, kad tev vajag palīdzību, tu saproti, knisli? Es vēlreiz prasu: vai Hārdijs staigās?

Ārsts saraustīti elpoja, kad Karls palaida vaļā viņa apkakli.

-     Es braucu ar mersedesu un neesmu precējies. Baltsvārcis pasmīkņāja. Viņam šķita, ka viņš redz Karlam cauri un zina pareizo stratēģiju. Droši vien bija to apguvis psiholoģijas kursā, kurš kaut kā iespraucies starp anatomijas lekcijām. Viņš bija mācījies, ka humors atbruņo, bet uz Kārlu tas neiedarbojās.

-     Ej pie veselības ministra un iemācies, kas ir augstprātība, mazais sūdabrāli, Karls sacīja, atgrūzdams ārstu. Tu vēl neesi to apguvis.

VIŅI GAIDĪJA KARLA kabinetā gan slepkavību nodaļas vadītājs Markuss Jakobsens, gan Larss Bjerns. Satraucoša zīme, ka daktera sauciens pēc palīdzības jau sadzirdēts ārpus slimnīcas biezajiem mūriem. Karls viņus mirkli nopētīja. Nē, drīzāk izskatījās, ka birokrātu smadzenēs ieklīdusi kāda dulla ideja. Tie abi aizdomīgi saskatījās. Varbūt te vairāk oda pēc palīdzības krīzes situācijā? Vai viņu vēlreiz nosūtīs pie psihologa, lai parunātos par posttraumatiskā stresa izpratni un apkarošanu? Vai vēl kāds speciālists ar caururbjošu skatienu iespiedīsies viņa tumšajos dvēseles kaktiņos, lai atklātu, kas izstāstīts un kas ne? To viņi varēja sev aiztaupīt, jo Karls pats zināja labāk. No viņa problēmas nevarēja atbrīvoties runājot. Tā bija briedusi jau sen, bet epizode Amagerā bija pēdējais piliens.

Viņi visi varēja iet ieskrieties.

-     Redzi, Kari, iesāka nodaļas vadītājs, ar galvu pamādams uz viņa tukšo krēslu. Mēs ar Larsu apspriedām tavu situāciju, un vairāku iemeslu dēļ mums šķiet, ka esam nonākuši krustcelēs.

Tagad tas izklausījās pēc atlaišanas. Karls sāka bungot ar pirkstiem pa galda malu, skatīdamies pāri šefa galvai. Vai viņu atlaidīs? Tas neizdosies tik viegli.

Karls lūkojās uz Tivoli, virs kuras savilkās draudīgi mākoņi. Ja viņu atlaiž, viņš gribētu tikt projām, pirms sāks gāzt lietus. Viņš neskries pie arodorganizācijas vietējā pārstāvja, bet dosies taisnā ceļā uz arodbiedrību Andersena bulvārī. Atlaist labu kolēģi tikai nedēļu pēc tam, kad viņš atgriezies no slimības atvaļinājuma, un divus mēnešus pēc tam, kad viņš ievainots un zaudējis divus labus komandas biedrus, tas neies cauri. Pasaulē vecākajai policistu arodbiedrībai jāparāda, ka tā ir sava vecuma cienīga.

-     Es zinu, ka tas nāk negaidīti, Kari, bet mēs esam nolēmuši sagādāt tev nelielas pārmaiņas, turklāt tā, lai varētu labāk izmantot tavas izcilās izmeklētāja spējas. Mēs gribam paaugstināt tevi amatā un iecelt par jaunās Q nodaļas vadītāju. Tās uzdevums būs izmeklēt nepabeigtas lietas, kas īpaši svarīgas sabiedrībai. Varētu teikt sevišķi nozīmīgas lietas.

"Velns parāvis!" Karls nodomāja, atgāzies krēslā.

-     Tu strādāsi šajā nodaļā viens, bet kurš gan to spētu labāk par tevi?

-Jebkurš! Karls atcirta, skatīdamies sienā.

-    Paklausies, Kari! Tev ir bijis smags periods, un šis darbs ir kā radīts tev, sacīja Larss Bjerns.

"Ko tu, muļķi, par to zini!" Karls nodomāja.

-     Tu strādāsi pilnīgi patstāvīgi. Apspriedušies ar rajonu priekšniekiem, mēs izvēlēsimies vairākas lietas, un tu pats noteiksi prioritātes un darba kārtību. Tev būs savs budžets, un mums vajadzēs tikai atskaiti reizi mēnesī, piebilda Markuss Jakobsens.

Karls sarauca uzacis. Rajonu priekšniekiem? Vai tā tu teici?

-    Jā, darbs aptvers visu valsti. Tāpēc tu vairs nevari palikt kopā ar saviem vecajiem kolēģiem. Mēs pārvaldē esam nodibinājuši jaunu nodaļu, bet tā būs nošķirta no mums. Šobrīd jau iekārto tavu kabinetu.

"Viltīgs gājiens, viņiem vairs nebūs jāklausās sūdzības," Karls nodomāja. Un kur tad būs tas kabinets, ja drīkstu jautāt? Varbūt dabūšu tavējo? viņš skaļi sacīja.

Šefa smaids mazliet saspringa. Kur būs tavs kabinets? Nu, pagaidām tas atrodas pagrabā, bet vēlāk varētu pārcelties kur citur. Vispirms paskatīsimies, kā veiksies. Ja atklāto noziegumu procents būs kaut cik jēdzīgs, tad, kas zina, kā tas var izvērsties.

Karls vēlreiz palūkojās mākoņos. Pagrabā viņi sacīja. Tātad ieplānojuši viņu salauzt. Iedzīs viņu klaustrofobijā, izstums, izolēs un iegrūdis depresijā. It kā būtu kāda atšķirība, vai tas notiek šeit vai lejā. Viņš tik un tā darīja, kā uzskatīja par vajadzīgu, tātad tam nebija nekādas nozīmes.

-     Un kā klājas Hārdijam? šefs pavaicāja pēc pietiekami ilgas pauzes.

Karls pievērsa viņam skatienu. Tā bija pirmā reize, kad Jakobsens pa visu šo laiku par to apjautājās.

5. NODALA

2002

VAKARĀ MERĒTE LINGORDA piederēja pati sev. Ar katru pārtraukto līniju, kura aizzibēja zem mašīnas mājupceļā, viņa atstāja aiz muguras visu, kas neiederējās dzīvē aiz īvēm Maglebijā. Mirklī, kad Merēte nogriezās uz Stevnsas snaudošajiem līdzenumiem un pārbrauca pār Trigeveldes tiltu, viņa jutās pārvērtusies.

UFE, KĀ PARASTI, sēdēja, nolicis krūzi ar auksto tēju uz žurnālu galdiņa malas, televizora gaismas apspīdēts un uzgriezis skaņu pilnā skaļumā. Atstājusi mašīnu garāžā un piegājusi pie sētas durvīm, Merēte viņu skaidri redzēja pa logu pagalma pusē. Vienmēr tas pats Ufe. Kluss un nekustīgs.

Viņa nometa augstpapēžu kurpes saimniecības telpā, novietoja mapi uz krāsniņas, pakāra mēteli gaitenī un nolika dokumentus savā kabinetā. Tad novilka Filippa K. bikškostīmu, nolika to uz krēsla pie veļas mašīnas, paņēma no āķa rītakleitu un iebāza kājas čībās. Tieši tā tam bija jābūt. Viņa nebija no tiem, kam jānomazgā diena dušā, līdzko ienāk pa durvīm.

Tad Merēte parakņājās maisiņā un pašā apakšā atrada Hopjes ledenes. Beidzot, kad ledene atradās uz mēles, paceldama cukura līmeni asinīs, Merēte bija gatava pievērst skatienu dzīvojamai istabai.

Tikai šajā mirklī viņa vienmēr iesaucās: Čau, Ufe, esmu mājās!

Vienmēr tas pats rituāls. Merēte zināja, ka Ufe ir redzējis mašīnas gaismas, kad viņa brauca pār pakalnu, taču nevienam no viņiem nebija vajadzības pēc kontakta, līdz pienāca īstais brīdis.

Viņa apsēdās Ufes priekšā un mēģināja notvert viņa skatienu. Ei, čalīt, tu te skaties ziņas un sapņo par Trini Siku? Ufe savilka seju tā, ka smieklu krunciņas aizsniedzās līdz pat matiem, taču acis neatrāvās no ekrāna.

Tu nu gan esi labais! Merēte satvēra brāļa roku. Tā bija silta un mīksta kā vienmēr. Bet tev taču labāk patīk Lote Mejlhede, vai ne? Domā, es nezinu? Tagad viņa redzēja, ka Ufes lūpas lēnām savelkas smaidā. Kontakts bija nodibināts. Jā, Ufe vēl joprojām bija turpat. Un lieliski zināja, ko šajā dzīvē kāro.

Merēte pagriezās pret ekrānu un noskatījās pēdējos divus ziņu sižetus. Viens stāstīja par Pārtikas padomes priekšlikumu aizliegt rūpnieciski ražotas transtaukskābes, bet otrs par bezcerīgu mārketinga kampaņu, ko Dānijas mājputnu ražotāju apvienība bija sarīkojusi ar valsts atbalstu. Merēte abas lietas pārzināja pārāk labi. Tās bija prasījušas divas naktis darba.

Viņa pagriezās pret Ufi un sabužināja viņam matus tā, ka atklājās garā rēta galvas ādā. Nāc nu, sliņķi, pameklēsim kaut ko ēdamu. Viņa ar brīvo roku paķēra dīvāna spilvenu un viegli sita ar to Ufem pa pakausi, līdz viņš aiz prieka sāka spiegt un atgaiņāties ar rokām un kājām. Tad Merēte palaida vaļā viņa matus, kā kalnu kaza pārlēca pār dīvānu un cauri istabai metās uz kāpnēm. Tas iedarbojās vienmēr. Kliegdams un bļaudams no dzīvesprieka un uzkrājušās enerģijas, Ufe sekoja viņai pa pēdām. Gluži kā divi vilciena vagoni ar dzelzs atsperi starpā viņi uzdārdināja otrajā stāvā, noskrēja lejā, aiznesās līdz garāžai, atgriezās istabā un tad devās uz virtuvi. Pēc brīža viņi pie televizora ēdīs vakariņas, ko pagatavojusi izpalīdze. Vakar viņi skatījās misteru Bīnu. Aizvakar Čaplinu. Tagad viņi atkal skatīsies misteru Bīnu. Ufes un Merētes videokolekcijā bija tikai tas, kas patika Ufem.

Parasti viņš izturēja pusstundu, līdz iemiga. Tad Merēte uzsedza viņam segu un ļāva gulēt uz dīvāna, līdz viņš kaut kad naktī pats aizies uz guļamistabu. Tur Ufe satvēra Merētes roku un mazliet ieņurdējās, pirms atkal aizmiga lielajā divguļamajā gultā viņai blakus. Kad viņš beidzot klusi šņākuļoja ciešā miegā, Merēte ieslēdza gaismu un sāka gatavoties nākamajai dienai.

Tā paies vakars un nakts, jo tā tas patika Ufem viņas jaukajam, nevainīgajam brālītim. Mīļajam, klusajam Ufem.

6. NODALA

2007

UZ DURVĪM GAN bija misiņa plāksnīte ar uzrakstu Q nodaļa, taču durvis bija izņemtas no eņģēm un tagad stāvēja atslietas pret apkures caurulēm, kas stiepās caur garajiem pagraba gaiteņiem. Telpā, kurai vajadzētu kļūt par viņa kabinetu, joprojām dvakoja desmit pustukši krāsas spaiņi. Pie griestiem karājās četras dienasgaismas spuldzes tādas, kas pēc zināma laika izraisa pulsējošas galvassāpes. Taču sienām nebija ne vainas ja neskaita krāsu. Bija grūti izvairīties no salīdzinājumiem ar Austrumeiropas slimnīcām.

Lai dzīvo Markuss Jakobsens, Karls norūca, cenzdamies aptvert situāciju.

Pēdējos simt metros gaitenī viņš nebija redzējis nevienu dzīvu dvēseli. Šajā gaiteņa galā nebija ne cilvēku, ne gaismas, ne gaisa, ne kā cita, kas varētu kliedēt asociācijas ar grāmatu Gulaga arhipelāgs. Šī vieta gluži dabiski uzprasījās pēc salīdzinājuma ar komēdiju Stripes.

Karls skatījās uz abiem pilnīgi jaunajiem datoriem un žūksni vadu, kas tajos sasprausti. Acīmredzot informācijas ceļi bija sadalīti: iekšējais tīkls bija pieslēgts vienam datoram, bet pārējā pasaule otram. Karls paplikšķināja pa otro numuru. Tātad te viņš varēs stundām ilgi sēdēt un pēc sirds patikas sērfot tīklā. Nekādu traucējošu noteikumu par drošu informācijas meklēšanu un centrālo serveru aizsardzību. Tas jau bija kaut kas. Karls palūkojās apkārt, meklēdams, ko varētu izmantot par pelnu trauku, un izkratīja no paciņas vienu Cecil. "Smēķēšana nopietni kaitē jums un apkārtējiem" bija rakstīts uz paciņas. Viņš paskatījās apkārt. Gan jau tās dažas mitrenes, kas te dzīvo, izturēs smaku. Karls aizsmēķēja cigareti un dziļi ievilka dūmu. Bija jau tomēr savs labums no nodaļas priekšnieka goda.

"Mēs nosūtīsim lietas lejā," bija teicis Markuss Jakobsens, bet ne uz galda, ne tukšajos plauktos nebija pat A5 lapas. Laikam viņi bija iedomājušies, ka Karlam mazliet jāiekārtojas, pirms viņš ķersies tām klāt. Bet Karlam bija vienalga, viņš neko nekārtos, līdz neuznāks iedvesma.

Viņš sāniski piestūma krēslu pie rakstāmgalda un uzcēla kājas uz galda stūra. Tā viņš mājās bija nosēdējis lielāko daļu slimības atvaļinājuma. Pirmajās nedēļās vienkārši blenza gaisā. Smēķēja un centās nedomāt par Hārdija smagā, paralizētā auguma svaru un Ankera gārgšanu dažas sekundes pirms nāves. Pēc tam viņš sāka sērfot internetā. Bez mērķa, bez plāna un apdullinoši. To viņš grasījās darīt arī tagad. Karls ieskatījās pulkstenī. Vajadzēja kaut kā nosist tieši piecas stundas, līdz varēs iet uz mājām.

KARLS DZĪVOJA ALLEREDĀ, un tā bija viņa sievas izvēle. Viņi pārcēlās uz turieni dažus gadus pirms tam, kad sieva viņu pameta un ievācās mazdārziņa vasarnīcā Islevā. Viņa bija izpētījusi Zēlandes karti un ātri izrēķinājusi: ja grib dabūt visu, tad vajag biezu naudasmaku vai arī apmesties uz dzīvi Alleredā. Maza, jauka pilsētiņa, piepilsētas vilciens, visapkārt lauki, mežs īsa gājiena attālumā, daudz omulīgu veikaliņu, kino, teātris, sabiedriskā dzīve un turklāt Renneholtas parka kooperatīvs. Sieva bija ekstāzē. Tur viņi par saprātīgu cenu varēja nopirkt betona bloku rindu māju, kurā pietika vietas viņiem abiem un sievas dēlam no pirmās laulības, un piedevām iegūt tiesības lietot tenisa laukumus, peldbaseinu un saietu namu, kā arī rokas stiepiena attālumā labības laukus, purvu un ļoti daudz labu kaimiņu. Sieva bija lasījusi, ka Renneholtā visi savstarpēji draudzējoties. Toreiz Karlam tā nelikās pozitīva iezīme, jo kurš gan tic tādām slavas dziesmām, taču pamazām viņš sāka to novērtēt. Bez Renneholtas draugiem Karls būtu pagalam. Gan pārnestā nozīmē, gan burtiski. Vispirms aizgāja sieva. Tad viņa tomēr nevēlējās iesniegt šķiršanos, bet apmetās vasarnīcā. Pēc tam viņai uzradās vesela virkne ļoti jaunu mīļāko un nelāgs ieradums stāstīt Karlam par viņiem pa telefonu. Pēc tam viņas dēls atteicās dzīvot vasarnīcā kopā ar māti un pārvācās atpakaļ pie Karla vistrakākajā pubertātes periodā. Un visbeidzot nāca apšaude Amagerā, kas iznīcināja visu, pie kā Karls bija turējies: stabilu dzīves saturu un pāris labu kolēģu, kam bija vienalga, ar kuru kāju viņš izkāpis no gultas. Nē, ja nebūtu Renneholtas parka un visu tā iedzīvotāju, tad viņš, godīgi sakot, būtu galīgos mēslos.

NOKĻUVIS MĀJĀS, KARLS atslēja savu riteni pret šķūnīti un secināja, ka abi pārējie iemītnieki arī ir mājās. Viņa īrnieks Mortens Hollands atbilstoši savam paradumam pagrabā bija uzgriezis operu pilnā skaļumā, bet no otrā stāva loga dārdēja padēla smagais roks. Neglītāku skaņu kolāžu šajā pasaulē nebūtu iespējams iedomāties.

Karls iegāja šajā skaņu ellē, pāris reižu piedauzīja ar kāju pa grīdu, un "Rigoleto" pagrabā tūlīt tika ievīstīts vatē. Grūtāk bija ar puiku augšstāvā. Karls trīs lēcienos bija augšā pa kāpnēm un nemaz nepūlējās klauvēt pie durvīm.

-Jesper, velns parāvis…! Tie skaņas viļņi ir izsituši divus logus Pinjevangenā. Tev pašam būs jāmaksā! viņš kliedza, cik skaļi vien spēdams.

Zēns to bija dzirdējis jau iepriekš, tāpēc viņa salīkusi mugura virs tastatūras neizslējās ne par milimetru.

Ei! Karls iebļāva viņam tieši ausī. Pagriez klusāk, vai es pārgriezīšu kabeli!

Tas mazliet līdzēja.

Lejā, virtuvē, Mortens Hollands jau bija uzlicis šķīvjus uz galda. Kāds no kaimiņiem bija nodēvējis viņu par 73. numura surogātmājsaimnieci, bet tā nebija taisnība. Mortens nebija nekāds surogāts, viņš bija vislabākā un īstākā mājsaimniece, kādu Karls jebkad saticis. Iepirkšanās, veļas mazgāšana, ēdiena gatavošana un uzkopšana, operu ārijām vīterojot viņa jutekliskajās lūpās. Turklāt viņš maksāja īri.

-     Vai šodien biji universitātē, Morten? Karls apjautājās, zinādams atbildi. Mortens bija trīsdesmit trīs gadus vecs, un pēdējos trīspadsmit gadus viņš bija cītīgi apguvis visus iespējamos priekšmetus, tikai ne tos, kas attiecās uz trim studiju programmām, kurās viņš pa šo laiku bija pieteicies. Rezultāts bija satriecošas zināšanas par visu, izņemot virzienu, par kuru viņam maksāja stipendiju un ar kuru viņam nākotnē vajadzētu pelnīt iztiku.

Mortens uzgrieza viņam savu drukno, tuklo muguru un blenza katliņā burbuļojošajā masā. Esmu nolēmis, ka gribu studēt valsts tiesības.

Viņš par to jau bija ieminējies, tātad tas bija tikai laika jautājums.

-     Sasodīts, Morten, vai tev vispirms nevajadzēja pabeigt politoloģiju? Karls tomēr pajautāja.

Mortens iebēra katliņā mazliet sāls un apmaisīja. Lielākā daļa studentu politoloģijas kursā balso par valdības partijām, tas nav manā stilā.

-     Ko tad tu par to zini? Tu taču tur vispār neej, Morten.

-      Vakar biju. Izstāstīju grupasbiedriem vienu joku par Karīnu Jensenu.

-    Joku par politiķi, kura sāk no galēji kreisā spārna un nonāk pie liberāļiem? Tas nevarētu būt pārāk grūti.

-     Viņa ir piemērs, ka aiz platās pieres varētu slēpties šaurā pierīte, es sacīju. Bet viņi nesmējās.

Mortens bija īpašs. Pāraugusi, studentiska un androgīna nevainība, kuras sociālie kontakti lielākoties bija nejaušiem lielveikala klientiem izteiktas piezīmes par viņu iepirkumiem. Saruna pie aukstumvitrīnas par to, vai spinātus vajadzētu sautēt saldajā krējumā.

-     Viņi nesmējās, Morten, bet tam var būt vairāki iemesli. Es arī nesmējos, lai gan nebalsoju par valdības partijām. Karls papurināja galvu. Tam nebija jēgas. Kamēr vien Mortens pelnīja labu naudu videonomā, bija gluži vienalga, vai viņš mācās vai ne. Valsts tiesības, tu saki? Izklausās nāvīgi garlaicīgi.

Mortens paraustīja plecus un iegrieza katliņā pāris burkānu. Viņš brīdi klusēja, tas viņam pavisam nebija raksturīgi. Karls zināja, kas tagad sekos.

-      Viga zvanīja, Mortens beidzot sacīja nedaudz bažīgā balsī un pakāpās sāņus. Šādā situācijā viņš parasti piebilda: Don't shoot me, I'm only the piano player.[1]

Šoreiz viņš to nedarīja.

Karls neko neteica. Ja Viga kaut ko vēlējās, viņa varēja piezvanīt, kad viņš ir mājās.

-      Man šķiet, ka viņai vasarnīcā salst, Mortens uzdrīkstējās piebilst, ar karoti maisīdams ēdienu katliņā.

Karls pagriezās pret viņu. No katliņa nāca sasodīti laba smarža. Viņš sen nebija jutis tādu apetīti. Viņai salst? Tad lai iebāž krāsnī kādu no saviem resnajiem mīļākajiem.

-      Par ko jūs tur runājat? atskanēja balss no durvju puses. Gaiteņa sienas Jesperam aiz muguras trīcēja no kakofonijas, kas atkal dārdēja viņa istabā.

Brīnums, ka viņi cits citu vispār dzirdēja.

KAD KARLS TRĪS dienas bija nosēdējis, pārmaiņus blenzdams uz Google un pagraba sienu, un līdz nelabumam pazina attālumu līdz pagaidu tualetei, turklāt jutās izgulējies labāk nekā jebkad, viņš uzkāpa četrsimt piecdesmit divus soļus līdz slepkavību izmeklēšanas nodaļai trešajā stāvā, kur mitinājās viņa vecie kolēģi. Viņš grasījās pieprasīt, lai remontdarbi pagrabā tiktu pabeigti un durvis ieceltas vietā, jo tad tās vismaz varētu aizcirst, ja viņam rastos tāda vēlēšanās. Un vēl viņš gribēja uzmanīgi atgādināt, ka nav saņēmis savas mapes. Ne jau tāpēc, ka būtu kāda steiga, bet viņš negribēja zaudēt darbu, pirms īsti bija to uzsācis.

Laikam jau, ieejot slepkavību nodaļā, viņš bija gaidījis, ka vecie kolēģi ziņkārīgi blenzīs uz viņu. Vai viņš ir uz sabrukuma sliekšņa? Pavisam sanīcis pēc uzturēšanās mūžīgajā tumsā? Karls bija gaidījis ziņkārīgus un varbūt nicīgus skatienus, bet ne to, ka visi ieslīdēs savos kabinetos, saskaņoti aizcērtot durvis.

-     Kas te notiek? Karls pajautāja kādam puisim, kuru nekad iepriekš nebija te redzējis. Viņš izkravāja kartona mantu kastes pirmajā kabinetā.

Puisis sniedza roku. Pēters Vestervigs. Es nāku no centra iecirkņa. Būšu Vigo grupā.

-     Vigo grupā? Vigo Brinka grupā? Karls pārjautāja. Grupas vadītājs? Vigo? Tad jau laikam būs iecelts vakar.

-    Jā. Un jūs būtu? Puisis pats satvēra Karla roku.

Karls to īsi paspieda un skatījās apkārt, neko neatbildēdams. Tur bija vēl divas nepazīstamas sejas. Arī Vigo grupā?

-     Tas pie loga ne.

-    Jaunas mēbeles, kā redzu.

-    Jā, tās tikko uznesa. Vai jūs esat Karls Mērks?

-     Reiz biju, Karls atteica un spēra pēdējos soļus līdz Markusa Jakobsena kabinetam.

Durvis bija vaļā, bet arī aizvērtas durvis nekavētu viņu iebrāzties kabinetā.

-     Nodaļa saņem papildinājumu, Markus? Karls bez ceremonijām jautāja, pārtraukdams apspriedi.

Nodaļas vadītājs izmisīgi paskatījās uz savu vietnieku un vienu no sekretariāta meitenēm. Skaidrs, Karls Mērks ir izkāpis no pazemes. Turpināsim pēc pusstundas, viņš sacīja, savākdams papīrus kaudzītē.

Karls skābi uzsmaidīja Larsam Bjernam, kad tas izgāja pa durvīm. Pretī viņš saņēma līdzīgu skatienu.

Larss Bjerns vienmēr bija pratis viņu aukstās jūtas uzturēt karstas.

-     Kā klājas lejā, Kari? Vai esi sakārtojis lietas pēc prioritātēm?

-     Tā varētu teikt. Katrā ziņā tās, ko esmu saņēmis līdz šim. Karls norādīja uz durvīm. Kas tur notiek?

-     Mjā, jautājums vietā. Priekšnieks sarauca uzacis un sakārtoja Pizas torni, kā darbinieki mēdza dēvēt jaunpienākušo lietu kaudzi uz viņa rakstāmgalda. Daudzo lietu dēļ mēs veidojam vēl vienu izmeklētāju grupu.

-     Lai aizstātu manējo? Karls greizi pasmaidīja.

-    Jā, un vēl divas papildus.

Karls sarauca uzacis. Trīs grupas. Kur, ellē, jūs tam dabūjāt finansējumu?

-     īpašais asignējums. Saistībā ar reformu, tu taču zini.

-     Kā lai es to zinātu?

-     Vai tu kaut ko gribēji, Kari?

-     Jā, bet ar to laikam var pagaidīt. Man vispirms kaut kas jāpārbauda. Es atnākšu vēlāk.

BIJA LABI ZINĀMS, ka Labējo partijā sēž daudz ļaužu no biznesa aprindām, kuri tur izklaidējas un dara, ko biznesa organizācijas viņiem lūdz. Bet, Dievs vien zina, kāpēc šī valsts visslīpētākā partija allaž bija pievilkusi arī policistus un militārpersonas. Karls zināja, ka šobrīd parlamentā labējo rindās sēž vismaz divi tādi. Viens bija nepatīkams tips, kurš izgājis caur policijas sistēmu tikai tāpēc, lai zibenīgi veidotu karjeru, bet otrs bija patīkams vecs vicekriminālkomisārs, kuru Karls pazina no Randersā pavadītā laika. Viņš nebija īpaši konservatīvas dabas, taču vēlēšanu apgabals bija viņa dzimtā puse un par šo darbu noteikti diezgan labi maksāja. Tāpēc Kurts Hansens no Randersas kļuva par Labējo partijas deputātu, Tieslietu komisijas locekli un Karla labāko avotu politiska rakstura informācijai. Kurts nestāstīja visu, taču viņu bija viegli aizraut, ja lieta bija interesanta. Karls nezināja, vai šī lieta tāda ir.

-     Pieņemu, ka vicekomisārs Hansena kungs, viņš sacīja, izdzirdējis balsi klausulē.

Atskanēja dobji, rāmi smiekli. Ak kungs, cik sen neesi zvanījis, Kari. Jauki dzirdēt tavu balsi. Stāsta, ka tevi esot sašāvuši.

-     Nekas īpašs. Man viss kārtībā, Kurt.

-     Diviem taviem kolēģiem tas beidzās slikti. Vai kaut kas ir noskaidrojies?

-     Ir progress.

-      Es patiešām priecājos. Šobrīd mēs strādājam pie likumprojekta, kurā paredzēts divkārt pastiprināt sodus par uzbrukumu valsts darbiniekiem, kas pilda dienesta pienākumus. Tam vajadzētu līdzēt. Mums taču jāatbalsta jūs barikāžu otrā pusē.

-     Tas labi, Kurt. Kā dzirdu, jūs ar īpašu finansējumu esat atbalstījuši ari Kopenhāgenas slepkavību izmeklēšanas nodaļu.

-     Nē, nedomāju vis.

-     Nu, ja ne slepkavību nodaļu, tad kaut ko citu Policijas pārvaldē, tas taču nav nekāds noslēpums?

-     Vai mums ir noslēpumi finansējuma jautājumos? Kurts iesmējās tik sirsnīgi, kā to spēj tikai vīrs ar pamatīgu pensiju.

-     Nu tad kam jūs to piešķīrāt, ja drīkstu jautāt? Vai tas ir Valsts policijas līmenī?

-     Nūjā, tā nodaļa laikam galu galā ir Valsts izmeklēšanas centra pakļautībā, bet, lai vieni un tie paši cilvēki vēlreiz neizmeklētu tās pašas lietas, ir nolemts, ka jāveido patstāvīga vienība, ko administrēs slepkavību izmeklēšanas nodaļa. Tā nodarbosies ar tā sauktajām īpašās nozīmes lietām, bet to jau tu zini.

-     Tu domā Q nodaļu?

-     Vai tā jūs to saucat? Tas ir labs nosaukums.

-     Cik liels ir finansējums?

-     Neprasi man precīzu skaitli, bet tas ir kaut kur no sešiem līdz astoņiem miljoniem gadā turpmākos desmit gadus.

Karls paskatījās apkārt gaišzaļajā pagrabtelpā. Tagad viņš saprata, kāpēc Markuss Jakobsens un Larss Bjerns tik ļoti gribēja izsūtīt viņu uz šo nekurieni. No sešiem līdz astoņiem miljoniem! Tieši slepkavību nodaļas kabatā.

Velns lai parauj, ja tas viņiem nemaksās dārgi!

MARKUSS JAKOBSENS PASKATĪJĀS uz viņu vēl vienu reizi, pirms noņēma savas lasāmbrilles. Ar tādu pašu sejas izteiksmi viņš parasti vēroja nozieguma vietu, kur nebija skaidru pēdu. Tu gribi savu dienesta mašīnu, tu saki? Vai man tev jāatgādina, ka mums Kopenhāgenas policijā nav personisko auto? Tev jāvēršas transporta daļā, kad vajadzēs mašīnu. Tāpat kā visiem pārējiem, Kari.

-     Es nestrādāju Kopenhāgenas policijā. Jūs mani tikai administrējat.

-     Kari, tu labi zini, ka citi sūdzēsies par tādu īpašo attieksmi. Un seši cilvēki tavai nodaļai, tu saki? Vai tu esi jucis?

-     Es vienkārši cenšos izveidot Q nodaļu, lai tā darbotos atbilstoši izvirzītajam mērķim, vai tad tāds nebija mans uzdevums? Paņemt visu Dāniju zem spārna ir plašs darbalauks, to taču tu saproti. Tātad tu man nedosi sešus cilvēkus?

-     Nedošu vis.

-     Četrus? Trīs?

Nodaļas vadītājs papurināja galvu.

-     Tātad visi uzdevumi jāpaveic man vienam?

Jakobsens pamāja.

-     Tad jau tu sapratīsi, ka es nevaru iztikt bez savas dienesta mašīnas. Kas notiks, kad man vajadzēs nokļūt Olborgā vai Nestvedā? Un man ir atbildīgs darbs. Es taču pat nezinu, cik daudz lietu nokļūs uz mana galda, vai ne?

Karls apsēdās iepretim priekšniekam un ielēja sev kafiju Larsa Bjerna atstātajā krūzītē. Man tomēr lejā vajadzēs vienu cilvēku dažādiem uzdevumiem. Vienu, kuram ir vadītāja apliecība un kurš var kārtot lietas. Sūtīt faksus un tamlīdzīgi. Uzkopt telpas. Man ir pārāk daudz, ko darīt, Markus. Mums taču vajadzīgi rezultāti. Folketingam kaut kas jāsaņem par šo naudu. Vai tie bija astoņi miljoni? Tā patiešām ir liela nauda.

7. NODAĻA

2002

DEMOKRĀTU FRAKCIJAS VADĪTĀJA vietniecei neviens plānotājs nebija pietiekami ietilpīgs. Laikā no pulksten septiņiem rītā līdz pieciem vakarā Merētei Lingordai bija četrpadsmit tikšanās ar nevalstiskajām organizācijām. Viņai kā partijas veselības lietu pārstāvei būs jāiepazīstas ar vismaz četrdesmit jaunām sejām, un lielākā daļa gaidīs, ka Merēte pārzina viņu biogrāfiju un nodarbošanos, nākotnes plānus un zinātnisko darbību. Ja Merēte joprojām varētu paļauties uz Marianni, viņai vēl būtu kāda iespēja, taču jaunā sekretāre Sese Norupa nebija tik veikla. Toties viņa bija diskrēta. Aizvadītā mēneša laikā, kopš sekretāre strādāja Merētes birojā, viņa nevienu vienīgu reizi nebija pieminējusi neko privātu. Norupa bija dzimis robots, lai gan viņai mazliet pietrūka RAM atmiņas.

Organizācijas pārstāvji, kas sēdēja Merētes priekšā, jau bija izstaigājuši parlamentā veselu apli. Vispirms pie valdības partijām, pēc tam pie lielākās opozīcijas partijas, un tagad bija pienākusi Merētes Lingordas kārta. Viņi izskatījās diezgan izmisuši, un uz to viņiem bija pilnas tiesības, jo valdība šobrīd raizējās tikai par skandālu Farumā un pilsētas mēra vārdisko uzbrukumu vairākiem ministriem.

Delegācija pūlējās, cik spēja, lai sīki iepazīstinātu Merēti ar nanodaļiņu iespējamo negatīvo ietekmi uz veselību, daļiņu magnētisko vadīšanu organismā, imūnsistēmu, jaunatklātajām atpazīšanas molekulām un placentas pētījumiem. Viņu īpašā tēma bija pēdējā.

-      Mēs pilnībā apzināmies iespējamās ētiskās problēmas, sacīja delegācijas vadītājs. Mēs ari zinām, ka valdības partijas pārstāv to iedzīvotāju grupu, kura nevēlas atļaut vispārēju placentas šūnu savākšanu. Tomēr mēs esam spiesti runāt par šo jautājumu.

Runātājs bija elegants vīrietis ap četrdesmit, kurš jau sen šajā biznesā bija sapelnījis miljonus. Viņš bija dibinājis slaveno medicīnas firmu BasicGen, kas galvenokārt veica fundamentālos pētījumus citām lielām farmācijas kompānijām. Katru reizi, kad viņam iešāvās prātā jauna ideja, viņš ieradās partiju veselības lietu pārstāvju birojos. Pārējo bariņu Merēte nepazina, taču pamanīja, ka aiz runātāja stāv jauns vīrietis un lūkojas uz viņu. Viņš papildināja grupas vadītāja teikto ar dažiem faktiem un varbūt bija ieradies tikai kā novērotājs.

-     Tas ir Daniels Heils, mūsu labākais sadarbības partneris laboratoriju frontē. Uzvārds izklausās anglisks, bet Daniels ir īstens dānis, grupas runasvīrs vēlāk sacīja par jauno vīrieti, kad Merēte sasveicinājās ar katru atsevišķi.

Viņa sniedza vīrietim roku un tūlīt sajuta, cik tā kvēlojoši karsta.

-     Daniels Heils, vai tā? viņa pārjautāja.

Vīrietis pasmaidīja. Merētes skatiens uz mirkli novērsās. Cik neveikli!

Viņa paskatījās uz savu sekretāri, vienu no biroja neitrālajiem pieturas punktiem. Marianne būtu paslēpusi savu greizo smaidu aiz papīriem, ko vienmēr turēja rokā. Šī sekretāre nesmaidīja.

-    Jūs strādājat laboratorijā? Merēte jautāja.

Sarunā iejaucās grupas vadītājs. Viņš sargāja savas dārgās sekundes. Jau šajā mirklī aiz Merētes Lingordas durvīm gaidīja citas organizācijas pārstāvji. Neviens nevarēja zināt, kad radīsies nākamā izdevība. Runa bija par naudu un dārgi ieguldītu laiku.

Danielam pieder vislabākā mazā laboratorija Skandināvijā. Nūjā, maza tā laikam vairs nav, jo jums ir uzceltas jaunas telp.is, viņš sacīja, vērsdamies pie jaunā vīrieša, kurš smaidīdams Iepurināja galvu. Smaids bija pievilcīgs. Mēs vēlētos iesniegt \<> ziņojumu, turpināja vadītājs. Varbūt jūs gribēsiet to kāri i)',i izlasīt, kad jums būs laiks. Nākamo paaudžu dēļ ir ārkārtīgi •.vārīgi, lai problēmu uztvertu ļoti nopietni.

MERĒTE NEBIJA IEDOMĀJUSIES, ka ieraudzīs Dānieļu Heilu parlamenta kafejnīcā un viņš acīmredzami viņu tur gaidīs. Visās (itās nedēļas dienās viņa ēda augšā, savā birojā, bet pēdējā gada l.iikā katru piektdienu bija te sēdējusi kopā ar Sociālistu partiias un Radikālā centra veselības lietu pārstāvēm. Visas trīs bija drosmīgas sievietes, Dānijas partijas biedriem kā vērsim sarkana lupata. Jau tas vien, ka viņas tik atklāti tikās savā kafijas klubiņā, d.iudziem bija kā dadzis acī.

Heils sēdēja pie galdiņa viens ar kafijas tasīti priekšā, uz pašas Kaspera Salto dizaina krēsla maliņas, pa pusei paslēpies aiz kolonnas. Abu skatieni sastapās mirklī, kad Merēte iegāja pa stikla durvīm, un viņa nespēja domāt ne par ko citu, kamēr sēdēja kafejnīcā.

Kad sievietes pēc sarunas piecēlās, viņš pienāca Merētei klāt.

Viņa redzēja, kā apmeklētāji sabāž kopā galvas, un juta, kā viņu savažo Daniela skatiens.

8. NODALA

2007

KARLS JUTĀS DIEZGAN apmierināts. Amatnieki visu ritu bija rosīgi strādājuši pagrabā. Viņš pats stāvēja gaitenī un vārīja kafiju, bet pa to laiku no paciņas bija pazuduši neskaitāmi smēķi. Tagad grīdu tā sauktās Q nodaļas kabinetā sedza paklājs; krāsu spainīši un viss pārējais bija pazudis milzīgos plastmasas maisos, durvis bija ieliktas vietā, pie sienas piekārts plakans televizors, baltā tāfele un ziņojumu dēlis, bet grāmatplaukts piepildīts ar viņa veco juridisko literatūru, lai gan kolēģi bija cerējuši, ka varēs to piesavināties. Karla bikšu kabatā atradās tumšzila Peugeot 607 atslēga. Šo mašīnu tikko bija atdevis Policijas drošības dienests, kas negribēja pieļaut, ka aiz karalienes kroņa automobiļiem viņu miesassargi brauc policijas auto ar saskrāpētu laku. Mašīna bija nobraukusi tikai četrdesmit piecus tūkstošus kilometru un tagad piederēja Q nodaļai. Cik brīnišķīgi tā rotās stāvvietu Magnolievangenā! Tikai divdesmit metrus no viņa guļamistabas loga.

Karlam bija apsolīts, ka pēc pāris dienām viņš saņems palīgu, turklāt viņam bija izdevies piespiest vadību atbrīvot nelielu telpu pagraba gaiteņa otrā pusē. Telpu, kur pēc nekārtībām Jaunatnes namā glabājās īpašo uzdevumu nodaļas izlietotie sejsegi un vairogi, taču tagad tur bija ievietots galds, krēsls, slotu skapis un pieliktas dienasgaismas spuldzes, ko Karls bija izsviedis no sava kabineta. Markuss Jakobsens bija turējis vārdu un norīkojis vienu cilvēku par apkopēju un dažādu uzdevumu izpildītāju, bet par to pieprasījis, lai šis cilvēks uzkoptu arī pārējo pagraba daļu. Karls gatavojās vēlāk izdevīgā brīdī šo kārtību mainīt, un Markuss Jakobsens pilnīgi noteikti ar to rēķinājās. Tā gluži vienkārši bija spēle par to, kurš pieņems lēmumus un noteiks, ar ko un jo īpaši kad iespējams tirgoties. Galu galā tieši Karls taču sēdēja pagraba tumsā, bet pārējie augšā ar skatu uz Tivoli. Dots pret dotu, un tad iestājās līdzsvars.

PULKSTEN VIENOS AR lietu mapēm beidzot ieradās divas sekretāres no administrācijas. Viņas sacīja, ka tie esot galvenie dokumenti un, ja Karls vēlas izsmeļošākus materiālus, viņam tie jāpieprasa caur sekretariātu. Tad jau viņam vismaz būs kāds, ar ko uzturēt sarunu vecajā nodaļā. Viena no viņām, Līsa, bija sirsnīga gaišmate ar seksīgiem, viegli iešķībiem priekšzobiem, un Karls labprāt ar viņu apmainītos ne tikai idejām.

Viņš palūdza sekretāres nolikt dokumentu kaudzes katru savā rakstāmgalda pusē. Vai es redzu koķetu dzirksti tavās acīs, vai ari tu vienmēr izskaties tik satriecoši labi, Līsa? viņš pajautāja gaišmatei.

Tumšmatainā uzmeta savai kolēģei skatienu, kas varētu pat Einšteinam likt justies kā muļķim. Šādu piezīmi viņa noteikti nebija dzirdējusi krietnu laiku.

-     Mīļo Kari, Līsa kā allaž attrauca. Manas dzirkstis ir pataupītas vīram un bērniem. Kad tu to iegaumēsi?

-     Es to iegaumēšu dienā, kad gaisma pazudīs, bet mani un visu pasauli aprīs mūžīgā tumsa, Karls atbildēja. Tas nu gan bija pārspīlējums.

Abas sievietes vēl nebija nokļuvušas līdz kāpnēm, kad tumšmate jau pieliecās kolēģei pie auss, lai paustu savu sašutumu.

KARLS UZREIZ NEPIE VĒRSĀS atnestajām lietām. Viņš saņēmās, tikai lai izskaitītu mapes, un tas jau arī bija sava veida darbs. Tur bija vismaz četrdesmit, bet viņš nevienu neatvēra. "Laika pietiek, vismaz divdesmit gadu līdz pensijai," viņš nodomāja un salika vēl pāris Zirnekļa pasjansu. Kad sakritīs nākamais pasjanss, viņš apsvērs, vai neuzmest aci kaudzītei pa labi.

Kad bija salikti vismaz divdesmit pasjansi, iezvanījās mobilais telefons. Karls paskatījās uz displeju, bet nepazina numuru. 3545-kaut-kas. Tas bija Kopenhāgenas numurs.

-     Jā, viņš sacīja, gaidīdams, ka atskanēs Vigas eksaltētā balss. Viņa allaž prata atrast kādu nesavtīgu dvēseli, kas aizdotu viņai telefonu. "Nu nopērc taču sev mobilo, mammu!" Jespers vienmēr aizrādīja. "Drausmīgi stulbi, ka vienmēr jāzvana kaimiņam, lai dabūtu tevi rokā."

-     Labdien! sacīja balss, kas nekādā ziņā nepiederēja Vigai. Te Birte Martinsena, Mugurkaula traumu klīnikas psiholoģe. Hārdijs Henningsens šorīt mēģināja sevi nosmacēt, iesūcot plaušās glāzi ūdens, ko viņam iedeva sanitāre. Hārdijam nekas nekaiš, taču viņš ir ļoti nomākts un vaicāja pēc jums. Varbūt jūs varētu atbraukt? Domāju, ka tas viņam nāktu par labu.

KARLAM ATĻĀVA PALIKT ar Hārdiju divatā, lai gan psiholoģe acīmredzot ļoti labprāt būtu vēlējusies klausīties sarunā.

-     Vai tev viss ir apriebies, vecīt? Karls sacīja, satverdams Hārdija roku. Tajā bija mazliet dzīvības. Karls to bija manījis arī iepriekš. Šobrīd Hārdija vidējā pirksta un rādītājpirksta augšējās falangas savilkās, it kā gribētu pievilkt Kārlu sev klāt.

-    Jā, Hārdij? Karls sacīja, pieliekdams galvu draugam tuvāk.

-     Nogalini mani, Kari, Hārdijs nočukstēja.

Karls pacēla galvu un ielūkojās Hārdijam acīs. Garajam vīram bija viszilākās acis pasaulē, bet šobrīd tās pildīja sāpes, šaubas un uzstājīgs lūgums.

-     Velns parāvis, Hārdij, viņš čukstēja. To es nevaru. Tev jātiek uz kājām. Jāpieceļas. Tev taču ir puika, kurš gaida tēvu mājās!

-     Viņam ir divdesmit gadu, viņš tiks galā, Hārdijs čukstēja.

Tas bija tas pats vecais Hārdijs. Pie skaidras saprašanas. Viņš to domāja nopietni.

-     Es nevaru, Hārdij, tev jāiztur. Tu atveseļosies.

-     Esmu paralizēts un tāds arī palikšu. Šodien viņi nolasīja spriedumu. Nekādu izredžu atveseļoties.

-     ES VARU IEDOMĀTIES, ka Hārdijs Henningsens lūdza, lai palīdzat viņam aiziet no dzīves, sacīja psiholoģe, it kā pamudinādama uz atklātību. Viņas profesionālais skatiens neprasīja atbildi. Psiholoģe bija pārliecināta par savu taisnību, ne jau pirmo reizi viņa to piedzīvoja.

-     Nē, nelūdza vis.

-     Tiešām? Man gan tā likās.

-     Hārdijs!? Nē, viņam bija cita vajadzība.

-     Es priecātos, ja jūs man atklātu, ko viņš teica.

-     Es to varētu gan. Karls savilka lūpas un palūkojās ārā uz ielu. Tur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kaut kas dīvains.

-     Bet jūs negribat?

-    Jūs nosarktu, to dzirdot. Es nevaru neko tādu sacīt dāmai.

-    Jūs varētu mēģināt.

-     Nedomāju vis.

9. NODALA

2002

MERĒTE BIEŽI BIJA dzirdējusi par mazo restorānu Bankerat ar dīvainajiem izbāztajiem zvēriem Nansena ielā, taču nebija tur bijusi.

Kafejnīcas balsu murdoņā viņu gaidīja siltas acis un glāze ledaini auksta baltvīna, un vakars solījās būt jauks.

Viņa tikko bija paguvusi pastāstīt, ka nākamajā nedēļas nogalē kopā ar brāli brauks uz Berlīni viņi reizi gadā dodas nedēļas nogales izbraukumā un dzīvos netālu no zooloģiskā dārza.

Tad iezvanījās mobilais telefons. Izpalīdze sacīja, ka Ufe jūtas slikti.

Mirkli Merēte sēdēja aizvērtām acīm, lai norītu "rūgtās zāles". Ne jau bieži viņa atļāvās sev vaļību aiziet uz randiņu. Kāpēc viņam tas bija jāizposta?

PAR SPĪTI SLIDENAJIEM ceļiem, Merēte bija mājās nepilnas stundas laikā.

Ufe visu vakaru bija raudājis, un viņu kratīja drebuļi. Tā notika retu reizi, kad Merēte nepārradās mājās parastajā laikā. Ufe nesazinājās ar vārdiem, tāpēc viņu bija grūti izprast; dažkārt pat šķita, ka viņa tur iekšā nemaz nav. Bet tā nebija. Ufe tur bija ļoti lielā mērā.

Diemžēl ari izpalīdze jutās satriekta. Tātad citu reizi Merēte ar viņu nevarēs rēķināties.

Ufe mitējās raudāt tikai tad, kad Merēte uzveda viņu augšstāvā un iedeva viņam iemīļoto beisbola cepurīti. Tomēr nemiers nepazuda. Acis šķita nedrošas. Merēte mēģināja Ufi nomierināt, stāstot par restorāna daudzajiem viesiem un savādajām izbāztajām radībām. Viņa sīki pastāstīja, ko domājusi un piedzīvojusi, un redzēja, kā viņas vārdi brāli nomierina. Tā viņa mēdza darīt, jau kopš viņš bija desmit gadus vecs. Kad Ufe raudāja, asaras nāca dziļi no viņa bezapziņas. Šajos mirkļos pagātne un tagadne viņā savienojās kopā. It kā viņš atcerētos, kas notika viņa dzīvē pirms nelaimes. Toreiz viņš bija pavisam normāls zēns. Nē, ne tā. Ne normāls. Toreiz viņš bija pavisam unikāls zēns ar gaišu, brīnumainām idejām pilnu galvu un lieliskām nākotnes izredzēm. Viņš bija fantastisks zēns, bet tad nāca nelaime.

TURPMĀKAJĀS DIENĀS MERĒTE bija briesmīgi aizņemta. Lai gan domas lielākoties gāja savus ceļus, nebija neviena cita, kas darītu darbu viņas vietā. Uz biroju sešos no rīta un pēc smagas dienas ātri prom pa šoseju, lai nokļūtu mājās sešos vakarā. Nebija daudz laika salikt visu pa plauktiņiem.

Tāpēc tas, ka vienu ritu uz viņas galda atradās liels puķu pušķis, nekādi neuzlaboja viņas koncentrēšanās spējas.

Sekretāre izskatījās aizkaitināta. Viņa nāca no Juristu un ekonomistu asociācijas, un tur cilvēki acīmredzot labāk prata nošķirt privāto dzīvi no darba. Marianne viņas vietā būtu ekstāzē un rūpētos par ziediem tā, it kā tie būtu kroņa dārgumi.

Nē, privātās lietās jaunā sekretāre nebija nekāds lielais atbalsts, bet varbūt tā arī bija labāk.

PĒC TRIM DIENĀM Merēte no Telegrams Online saņēma Valentīna dienas telegrammu. Tā bija pirmā reize viņas dzīvē, kad viņa saņēma Valentīna dienas kartīti, tomēr tas nešķita īpaši patīkami gandrīz divas nedēļas pēc 14. februāra. Priekšpusē bija attēlotas lūpas un teksts Love & Kissesfor Merete, un sekretāre, to pasniegdama, izskatījās nikna.

Telegrammā bija rakstīts: "Man ar tevi jārunā!"

Merēte kādu brīdi sēdēja, grozīdama galvu un skatīdamās uz šīm lūpām.

Tad viņas domas aizslīdēja atpakaļ pie vakara Bankerāt. Lai gan sajūta bija jauka, tas tomēr bija neprāts. Vienkārši vajadzēja pielikt visam punktu, pirms kaut kas sācis veidoties.

Merēte brīdi apdomāja, ko vēlas sacīt, tad savā telefonā sastādīja numuru un gaidīja, līdz ieskanas atbildētājs.

"Sveiks, te Merēte," viņa rāmi sacīja. "Esmu daudz par to domājusi, bet nekas nesanāks. Mans darbs un brālis prasa pārāk daudz laika. Diezin vai tas jebkad būs citādi. Man patiešām ļoti žēl. Piedod!"

Tad viņa paņēma no rakstāmgalda plānotāju un izsvītroja telefona numuru sarakstā.

Šajā brīdī ienāca viņas sekretāre un spēji apstājās pie rakstāmgalda.

Kad Merēte pacēla galvu, sekretāre smaidīja kā vēl nekad.

VIŅŠ BEZ VIRSDRĒBĒM stāvēja un gaidīja ārā uz parlamenta kāpnēm. Bija briesmīgi auksts, un viņš neizskatījās lāgā. Par spīti siltumnīcas efektam, februāris nebija atnesis siltu laiku. Viņš lūdzoši raudzījās uz Merēti, nemanīdams preses fotogrāfu, kurš tikko bija ienācis pa vārtiem no Pils laukuma.

Merēte mēģināja aizvilkt viņu atpakaļ uz ieejas durvīm, taču viņš bija pārāk liels un izmisis.

-     Merēte, viņš klusi sacīja, uzlikdams rokas viņai uz pleciem. Lūdzu, nevajag tā. Esmu pilnīgā izmisumā.

-     Piedod, Merēte atteica, papurinādama galvu. Viņa pamanīja pārmaiņas vīrieša skatienā. Piepeši viņa acīs atkal parādījās kaut kas dziļš un neizteikts, kas Merēti satrauca.

Sasodīts, viņam aiz muguras preses fotogrāfs pacēla fotoaparātu pie vaiga! Ja tieši šobrīd kaut kas nebija vēlams, tā bija paparaci fotogrāfija.

-     Diemžēl nevaru neko līdzēt, Merēte iesaucās un metās skriet uz savu mašīnu. Tur nekas nesanāks.

KAD MERĒTE PIE vakariņu galda sāka raudāt, Ufe izbrīnījies paskatījās uz viņu, bet vairāk nelikās zinis. Viņš cilāja savu karoti tikpat lēni kā vienmēr, smaidīja katru reizi, kad norija kumosu, cieši pievērsis skatienu māsas lūpām, un bija tālu projām.

-     Nolādēts! Merēte šņukstēja, ar dūri uzsizdama pa galdu, un skatījās uz Ufi ar dziļi slēptu sarūgtinājumu un dusmām. Diemžēl tas viņai uznāca aizvien biežāk.

VIŅA PAMODĀS AR apziņā iekusušu sapni. Tik dzīvu, tik dārgu un tik briesmīgu.

Toreiz bija brīnišķīgs rīts. Neliels sals un pavisam nedaudz sniega, pietiekami, lai rosinātu svētku sajūtu. Viņi visi bija tik pilni dzīvības. Merēte sešpadsmit gadus veca, Ufe trīspadsmit. Vecāki bija aizvadījuši nakti, kas abiem lika ik pa laiciņam sapņaini sasmaidīties, kopš viņi piekrāva mašīnu pilnu ar paciņām, līdz mirklim, kad viss beidzās. Rīts pirms Ziemassvētku vakara cik savāds un priekpilns brīdis. Pilns solījumu. Ufe bija vēlējies sev kompaktdisku atskaņotāju, un tā bija pēdējā reize viņa dzīvē, kad viņš izpauda kādu vēlēšanos.

Tad viņi devās ceļā. Visi bija priecīgi, Ufe un Merēte smējās. Ceļa mērķī viņus gaidīja.

Ufe uz aizmugurējā sēdekļa pagrūda māsu. Divdesmit kilogramus vieglāks par Merēti, bet ņiprs kā mazs, nevaldāms kucēns, kas ienirst bariņā, lai zīstu mātes pienu. Un Merēte grūda pretī, noņēma savu cepurīti un uzsita brālim pa galvu. Tieši šajā brīdī viņi aizrāvās.

Meža līkumā Ufe sita atkal, bet Merēte viņu sagrāba un piespieda pie sēdekļa. Viņš spēra, auroja un kliedza aiz smiekliem, un Merēte spieda viņu aizvien zemāk. Mirklī, kad tēvs ar smaidu sejā pastiepa roku uz aizmuguri, Merēte un Ufe pacēla acis. Viņu mašīna kādu apdzina. Ford Sierra slīpi iepretī bija sarkana, ar pelēkiem sāls plankumiem uz sānu durvīm. Priekšā sēdēja pāris ap četrdesmit, stīvi raudzīdamies uz priekšu. Aizmugurē zēns un meitene, gluži kā viņi paši. Ufe un Merēte smejot lūkojās uz viņiem. Zēns laikam bija pāris gadu jaunāks par Merēti. Viņš notvēra meitenes draisko skatienu, kad viņa iesita tēvam pa roku. Merēte vēlreiz pasmaidīja. To, ka tēvs zaudējis kontroli pār mašīnu, viņa pamanīja tikai mirklī, kad zēna sejas izteiksme starp eglēm pulsējošā gaismā piepeši pārvērtās. Vienu sekundi viņa šausmu pilnās zilās acis cieši raudzījās Merētes acīs un tad pazuda.

Skaņa, metālam sitoties pret metālu, precīzi sakrita ar mirkli, kad otrai mašīnai sašķīda sānu logi. Bērni otras mašīnas aizmugurējā sēdeklī apgāzās uz sāniem, un šajā pašā mirklī Ufe uzkrita Merētei. Aiz viņas plīsa stikls, bet priekšējo stiklu pārklāja sainīši, kas sitās cits pret citu. Merēte nemanīja, vai kokus ceļa malā nolauza viņu mašīna vai tā otra, bet Ufes augums šajā mirklī bija apmests otrādi, un to žņaudza drošības siksna. Tad atskanēja apdullinošs dārds vispirms otrā mašīnā, bet pēc tam viņējā. Asinis uz salona apšuvuma un priekšējiem stikliem sajaucās ar zemi un sniegu, un Merētei caur stilbu izdūrās pirmais zars. Sašķaidīts koka stumbrs atsitās pret mašīnas grīdu un uz mirkli pameta to gaisā. Brīkšķis, kad mašīna ar priekšgalu nolaidās uz brauktuves, sajaucās ar griezīgo skaņu, kad Ford Sierra nopļāva vienu koku. Tad viņu mašīna atkal ar rāvienu pagriezās un slīdēja tālāk uz to pusi, kur atradās Ufe, pāri uz biezokni otrā pusē. Brāļa roka bija paslējusies gaisā, bet kājas iespiestas zem mātes sēdekļa, kas tagad bija izrauts no grīdas. Merēte nevienā brīdī neredzēja ne māti, ne tēvu. Tikai Ufī.

Viņa pamodās, sirdij tik stipri dauzoties krūtīs, ka tas izraisīja sāpes. Viņa bija nosalusi un mikla no sviedriem.

Pietiek, Merēte! viņa sev skaļi sacīja un ievilka elpu, cik d/.iļi vien spēja. Pielikusi roku pie krūtīm, viņa mēģināja aizdzīt šo ainu. Tikai sapņos viņa redzēja detaļas tik šausminoši skaidri. Toreiz, kad tas viss notika, viņa tās neuztvēra sajuta i ikai kopainu: gaismu, kliedzienus, asinis un tumsu, un tad atkal gaismu.

Merēte vēlreiz dziļi ievilka elpu un palūkojās sāņus. Gultā viņai blakus gulēja Ufe, elpodams viegliem pīkstieniem. Viņa seja bija mierīga, un ārpusē notekās klusi pilēja lietus.

Merēte piesardzīgi noglāstīja brālim matus un saknieba lūpas, juzdama uzbangojam asaras.

Paldies Dievam, šis sapnis nebija rādījies jau gadiem ilgi.

10. NODALA

2007

-     LABDIEN, MANI SAUC Asads, vīrietis sacīja, sniegdams Karlam spalvainu roku, kas dzīvē bija šo to pieredzējusi.

Karls tūlīt neaptvēra, kur atrodas un kas ar viņu runā. Šorīt jau arī nebija noticis nekas ievērojams. Patiesībā viņš bija kārtīgi iesnaudies ar kājām uz galda malas, sudoku brošūriņu uz vēdera un zodu uz krūtīm. Parasti tik asi iegludinātās bikšu vīles līdzinājās sirds ritma līknei. Karls nocēla pa pusei sastingušās kājas no galda un paraudzījās uz mazo, tumšmataino vīrieti. Viņš noteikti bija vecāks par Kārlu. Un noteikti nenāca no Dānijas laukiem, no kuriem bija cēlies Karls.

-    Jā, Asad, Karls gurdi atteica. Kāda viņam tur daļa?

-     Tu esi Karls Mērks, kā rakstīts uz durvīm? Man esot tev jāpalīdz, viņi saka. Vai pareizi?

Karls mazliet piemiedza acis un pārdomāja šī teikuma jēgu. Jāpalīdz?

-     Jā, es tā ceru, viņš beidzot atbildēja.

VIŅŠ PATS BIJA uzprasījies, un nu šīs nepārdomātās vēlmes bija viņu iegāzušas. Tikai tagad Karls aptvēra, ka mazā vīrieša klātbūtne kabinetā pāri gaitenim uzliks pienākumus. Būs jādod viņam darbs, un zināmā mērā būs jānodarbina arī pašam sevi. Tas bija neapdomīgi. Viņš vairs nevarēs vadīt dienas kā parasti, kamēr šis puisis tur sēdēs un blenzīs uz viņu. Karls bija iedomājies, ka ar palīgu būs ļoti vienkārši. Tam būs gana ko darīt, kamēr viņš pats būs aizņemts, skaitot stundas aiz saviem plakstiņiem. Bija taču jāmazgā grīda, jāvāra kafija, jāšķiro un jāsaliek mapēs papīri. "Darba pietiks," viņš bija nodomājis pirms dažām stundām, bet tagad puisis sēdēja, lielām acīm lūkodamies uz viņu, un viss bija gatavs un sakārtots. Pat grāmatplaukts Karlam aiz muguras bija piepildīts ar alfabētiskā secībā sakārtotu juridisko literatūru, visas mapes bija sanumurētas un gatavas lietošanai. Divarpus stundās palīgs bija izpildījis savus uzdevumus, un tas bija viss.

Karls sprieda, ka patiesībā viņš tagad varētu doties mājās.

-      Vai tev ir tiesības? viņš pajautāja, cerot, ka Markuss Jakobsens ir aizmirsis ņemt to vērā un darbinieka izvēli varēs pārskatīt.

-     Es braucu gan ar taksi, gan vieglo, gan smago, gan T-55 un arī T-62 tanku, bruņumašīnām un motocikliem ar blakusvāģi un bez tā.

Šajā brīdī Karls ierosināja, lai palīgs pāris stundu mierīgi pasēž un palasa kādu no grāmatām, kas stāvēja plauktā viņam aiz muguras. Viņš paķēra tuvāko. Policijas inspektora A. Haslunda sarakstītā "Krimināltehnikas rokasgrāmata". Kāpēc gan ne?

-     Lasot pavēro teikumu uzbūvi, Asad. No tās var daudz mācīties. Vai daudz esi lasījis dāņu valodā?

-     Esmu lasījis visas avīzes un arī konstitūciju un visu to citu.

-     Visu to citu? Karls noteica. Nē, tas nebūs viegli.

-     Varbūt tev arī patīk risināt sudoku mīklas? viņš pajautāja, sniegdams Asadam savu žurnālu.

PĒCPUSDIENĀ KARLAM NO sēdēšanas taisni sāka sāpēt mugura. Asada kafija bija satricinoši spēcīgs piedzīvojums, miegainību aizdzina kofeīns un kaitinoša sajūta, ka asinis joņo dzīslās. Tieši tāpēc viņš bija sācis šķirstīt mapes.

Pāris lietu viņš jau tāpat pārzināja līdz apnikumam, taču lielākā daļa nāca no citiem rajoniem un dažas bija iesāktas jau pirms viņa laika kriminālpolicijā. Tām visām bija kopīgas iezīmes: tur piedalījās liels skaits izmeklētāju, tās bija guvušas plašu ievērību presē, vairākās lietās bija iejaukti sabiedrībā pazīstami cilvēki un izmeklēšanas darbs bija nonācis fāzē, kur visas pēdas aizveda strupceļā.

Šķirojot lielos vilcienos, tās ietilpa trīs kategorijās.

Pirmā un lielākā kategorija bija dažādu veidu parastas slepkavības, kurās varēja norādīt uz ticamu motīvu, bet nebija atrasts izpildītājs.

Nākamā kategorija ari bija slepkavības, taču jau sarežģītāka rakstura. Dažkārt bija grūti atrast motīvu. Varēja būt vairāki upuri. Dažās bija notiesāti līdzdalībnieki, bet ne galvenie organizētāji, un pati slepkavība varēja būt saistīta ar zināmu nejaušību. Dažkārt motīvs bija meklējams afektīvā rīcībā. Šāda tipa lietās izmeklēšanai bieži palīdzēja laimīgas sagadīšanās. Nejauši liecinieki, transportlīdzekļi, kas izmantoti citos noziegumos, iekrišana kādu trešo apstākļu dēļ un tamlīdzīgi. Šādas lietas sarežģī izmeklētājiem dzīvi, ja tās nepavada zināma deva veiksmes.

Un vēl bija trešā kategorija: visdažādākās slepkavības saistībā ar nolaupīšanu, izvarošanu vai dedzināšanu; uzbrukumi laupīšanas nolūkā, kuros bija bojāgājušie; ekonomiskās noziedzības elementi un zināma daļa politisku motīvu. Tās bija lietas, kurās policija nonākusi strupceļā, un dažos gadījumos lietas, kas nopietni iedragāja tiesiskuma jēdzienu. No ratiņiem pazudis bērns. Veco ļaužu nama iemītnieks, kurš nožņaugts savā dzīvoklī. Fabrikas īpašnieks, kuru atrada mirušu kādā kapsētā Karupā, vai zooloģiskajā dārzā noslepkavota diplomāte. Lai kā Karlam negribētos to atzīt, Pivas Vestergordas priekšvēlēšanu rosībai bija zināma jēga. Neviena no šīm lietām īstu policistu neatstāja vienaldzīgu.

Karls paņēma vēl vienu cigareti un paraudzījās uz Asadu. "Mierīgs cilvēks," viņš nodomāja. Ja palīgs uzvedīsies tik rāmi kā šobrīd, tad viss galu galā beigsies labi.

Viņš nolika sev priekšā uz rakstāmgalda trīs mapju kaudzītes un ieskatījās pulkstenī. Vēl pusstunda ar sakrustotām rokām un aizvērtām acīm. Pēc tam viņi varēs iet mājās.

-     KAS TĀS TEV te ir par lietām?

Caur divām spraudziņām, kas atteicās tapt lielākas, Karls palūkojās uz Asada tumšajām uzacīm. Druknais vīrs stāvēja noliecies pār rakstāmgaldu ar "Krimināltehnikas rokasgrāmatu" vienā rokā. Starp lappusēm ieliktais pirksts norādīja, ka viņš jau tālu ticis. Varbūt viņš vienkārši apskatīja bildes, tā darīja daudzi.

-     Klau, Asad, tu man tikko pārtrauci domu. Karls apspieda žāvas. Bet, ja jau tā ir noticis, šīs ir tās lietas, ar kurām mums jāstrādā. Vecas lietas, kurās citi vairs nespēj tikt tālāk, vai saproti?

Asads sarauca uzacis. Tas ir ļoti interesanti, viņš sacīja, paceldams augšējo mapi. Neviens nezina, kurš ko izdarījis, un tā?

Karls izstaipīja sprandu un ieskatījās pulkstenī. Vēl pat nebija trīs. Tad viņš paņēma mapi un palūkojās uz to. Šo lietu es nepārzinu. Tur bija kaut kas par izrakumiem Sprogē salā, kad cēla Lielā Belta tiltu. Viņi atrada līķi, bet tālāk netika. Ar šo lietu nodarbojās Slāgelses policija. Mullas.

-     Mullas? Asads pamāja. Un tā tev nāks pirmā?

Karls neizpratnē paskatījās uz viņu. Tu domā: vai tā ir pirmā lieta, ar ko sāksim?

-    Jā, vai tā būs?

Karls sarauca uzacis. Pārāk daudz jautājumu vienā reizē. Vispirms es tās visas kārtīgi izskatīšu un tad vēlāk izlemšu.

-     Vai tas ir ļoti slepeni? Asads uzmanīgi nolika mapi atpakaļ kaudzītē.

-     Šīs lietas? Jā, tur var gadīties šis tas, kas nav domāts svešām acīm.

Tumsnējais vīrietis brīdi stāvēja klusu kā zēns, kuram atteikts saldējums, bet kurš droši zina ja vien viņš stāvēs pietiekami ilgi, radīsies vēl viena izdevība. Abi skatījās viens uz otru tik ilgi, līdz Karls samulsa.

-     Nu? viņš jautāja. Vai tu gribēji kaut ko konkrētu?

-Ja nu es esmu te lejā un apsolu, ka klusēšu kā kaps un

nekad nevienam neteikšu neko par tām lietām, vai tad es arī varēšu paskatīties mapēs?

-     Tas nav tavs darbs, Asad.

-     Bet kāds tad ir mans darbs? Esmu ticis grāmatā līdz četrdesmit piektajai lappusei, un nu mana galva grib kaut ko citu.

-     Ak tā? Karls palūkojās apkārt, lai atrastu kādu uzdevumu ja ne Asada galvai, tad vismaz viņa labi veidotajiem bicepsiem. Viņš redzēja, ka Asadam te nav daudz, ko darīt. Nu, ja tu pie visa, kas tev svēts, apsoli, ka runāsi par izlasīto tikai ar mani, tad, lūdzu. Karls pastūma ārējo kaudzīti pāris milimetru tuvāk Asadam. Te ir trīs kaudzītes, un tu nedrīksti tās sajaukt. Esmu izveidojis ļoti smalku sistēmu, tas man prasīja ilgu laiku. Un atceries: par šīm lietām drīkst runāt tikai ar mani. Viņš pagriezās pret savu datoru. Un vēl kas, Asad. Tās ir manas lietas. Es esmu ļoti aizņemts, jo tu pats redzi, cik daudz to ir, tāpēc negaidi, ka es tās ar tevi apspriedīšu. Tu esi pieņemts tādēļ, lai uzkoptu telpas, vārītu kafiju un vadātu mani. Ja tev nav ko darīt, man nav iebildumu, ka tu tās lasi, bet tam nav nekāda sakara ar tavu darbu. Skaidrs?

-     Skaidrs. Asads mirkli stāvēja un skatījās uz vidējo kaudzīti. Tās ir īpašas lietas, kas noliktas par sevi, es saprotu. Paņemšu trīs augšējās. Es neko nesajaukšu. Turēšu mapēs katru par sevi. Kad tev tās vajadzēs, tu tikai pakliedz, es tūlīt atnesīšu.

Karls pavadīja viņu ar skatienu. Trīs mapes padusē un "Krimināltehnikas rokasgrāmata" gatavībā. Tas bija nopietns pamats bažām.

NEPAGĀJA NE STUNDA, kad Asads jau atkal stāvēja viņa kabinetā. Pa to laiku Karls bija domājis par Hārdiju. Nabaga Hārdijs, viņš gribēja, lai Karls viņu nogalina. Kā viņš to varēja? Šādas domas nebija īpaši konstruktīvas.

Asads nolika viņam priekšā vienu mapi. Te ir vienīgā lieta, kuru es pats atceros. Tas notika tieši tad, kad es gāju dāņu valodas kursos, mēs par to lasījām avīzēs. Tā bija ļoti interesanta, es toreiz domāju. Tagad arī.

Viņš sniedza mapi Karlam. Karls mirkli uz to skatījās.

-     Tu ieradies Dānijā 2002. gadā?

-      Nē, 1998. Bet es gāju kursos 2002. gadā. Vai tu arī piedalījies tajā lietā?

-     Nē, tā bija Mobilās grupas lieta pirms reorganizācijas.

-     Un Mobilā grupa to uzņēmās tāpēc, ka tas notika uz ūdens?

-     Nē, tas bija… Karls uzlūkoja Asada vērīgo seju un dejojošās uzacis. Jā, tieši tā, viņš izlaboja. Kāpēc apgrūtināt Asadu ar policijas procedūrām?

-     Tā Merēte Lingorda bija smuka dāma, tā man toreiz likās. Asads greizi pasmaidīja.

-     Smuka? Karls iedomājās skaisto, vitālo sievieti. Jā, protams.

11. NODALA

2002

PAGĀJA DAŽAS DIENAS, un uz galda sakrājās zīmīšu kaudze. Merētes sekretāre centās noslēpt savu aizkaitinājumu un tēloja laipnību. Brīžos, kad šķita, ka viņu neredz, sekretāre ilgi nolūkojās uz Merēti. Vienu vienīgu reizi viņa apjautājās, vai Merēte nedēļas nogalē nevēlētos uzspēlēt ar viņu skvošu, bet Merēte noraidīja piedāvājumu. Nebūs nekādas draudzēšanās ar padotajiem.

Tad sekretāre atgriezās pie savas ierastās īgnās un atturīgās izteiksmes.

Pēdējās zīmītes, ko sekretāre bija salikusi uz viņas rakstāmgalda, Merēte piektdien paņēma līdzi uz mājām un pēc vairākkārtējas pārlasīšanas iemeta papīrgrozā. Pēc tam aizsēja maisiņu un aiznesa to uz konteineru. Tam jāpieliek kārtīgs punkts.

Viņa jutās nelaimīga un nekrietna.

IZPALĪDZE BIJA NOLIKUSI uz galda sacepumu. Tas vēl bija remdens, kad Merēte un Ufe bija beiguši joņot pa māju. Blakus ugunsdrošajam traukam uz aploksnes gulēja maza zīmīte.

"Ak nē, tagad viņa uzteiks darbu," Merēte nodomāja un izlasīja zīmīti.

Kāds vīrietis atnesa šo aploksni. Laikam no ministrijas.

Merēte atplēsa aploksni.

Tur bija rakstīts tikai: Laimīgu ceļu uz Berlīni.

Blakus sēdēja Ufe pie sava tukšā šķīvja un cerīgi smaidīja, viņa nāsis vibrēja, sajūtot gardo smaržu. Merēte saknieba lūpas un uzlika viņam ēdienu, cenzdamās apspiest asaras.

AUSTRUMVĒJŠ BIJA PIEŅĒMIES spēkā un vēla viļņus tā, ka putu vērpetes sitās kuģa korpusam līdz vidum. Ufem patika stāvēt ārā uz augšējā klāja un vērot ķīļūdens svītras aiz kuģa un kaijas, kas planēja virs tām. Un Merētei patika, ka Ufe ir priecīgs. Tagad viņa priecājās. Labi, ka viņi tomēr aizbrauca. Berlīne taču ir tik brīnišķīga pilsēta.

Tālāk uz klāja stāvēja pavecs pāris un nolūkojās uz viņiem, bet aiz pāra pie galdiņa blakus skurstenim sēdēja ģimene, dzēra no termokrūzēm un ēda sviestmaizes. Bērni jau bija paēduši, un Merēte viņiem uzsmaidīja. Tēvs ieskatījās pulkstenī un kaut ko sacīja sievai. Tad viņi sāka kravāties.

Merēte atcerējās izbraukumus kopā ar vecākiem. Tas bija ļoti sen. Viņa pagriezās. Tagad cilvēki jau kāpa lejā uz automašīnu klāju. Drīz viņi būs Putgardenas ostā, vēl tikai desmit minūtes. Bet ne jau visi steidzās. Katrā ziņā lejā pie panorāmas logiem kuģa pakaļgalā stāvēja pāris puišu, satinuši šalles līdz zodam, un mierīgi skatījās uz jūru. Viens šķita ļoti kārns un novārdzis. Merēte sprieda, ka starp tiem abiem ir pāris metru atstatums, tātad viņi laikam nebrauc kopā.

Piepeši viņai sagribējās izņemt no kabatas vēstuli un vēlreiz paskatīties uz tiem četriem vārdiem. Pēc tam viņa ielika vēstuli atpakaļ aploksnē un pacēla to gaisā, brīdi ļāva tai plivināties vējā un tad palaida vaļā. Aploksne pasitās uz augšu un tad krita uz atvērumu kuģa sānos zem augšējā klāja. Mirkli Merētei likās, ka vajadzēs iet lejā to pacelt, bet aploksne pēkšņi atkal izdejoja ārā, izlidoja virs viļņiem, pāris reižu apgriezās un pazuda baltajās putās. Ufe iesmējās. Viņš bija sekojis aploksnei ar acīm. Tad viņš iespiedzās, noņēma savu beisbola cepurīti un aizmeta pakaļ aploksnei.

-     Izbeidz! Tas bija viss, ko Merēte paspēja izkliegt, iekams cepurīte ienira jūrā.

Ufe bija saņēmis to Ziemassvētkos un ļoti mīlēja. Viņš nožēloja izdarīto mirklī, kad tā bija nozudusi. Bija skaidrs, ka viņš grasās lēkt cepurītei pakaļ, lai mēģinātu to atgūt.

-     Nē, Ufe! Merēte iesaucās. Tur neko nevar darīt, tā ir pagalam!

Bet Ufe jau bija uzlicis vienu kāju uz reliņu metāla barjeras, stāvēja un auroja pār margām, pacēlis ķermeņa smaguma centru pārāk augstu gaisā.

-     Nē, Ufe, tur vairs neko nevar darīt! Merēte atkal iesaucās, bet Ufe bija stiprs, daudz stiprāks par viņu, turklāt tālu projām. Viņa apziņa atradās viļņos pie beisbola cepurītes, ko viņš saņēma Ziemassvētkos. Relikvija viņa vienkāršajā dzīvē bez Dieva.

Merēte stipri iesita viņam pa seju. Viņa tā nekad nebija darījusi un pārbīlī tūlīt atvilka roku. Ufe neko nesaprata. Viņš aizmirsa cepuri un ķēra pie vaiga. Jutās šokēts. Ufe daudzus gadus nebija jutis tādas sāpes, viņš tās nesaprata. Tad viņš paskatījās uz Merēti un sita. Sita viņai, kā nekad nebija sitis.

12. NODALA

2007

ARĪ ŠAJĀ NAKTĪ slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītājs Markuss Jakobsens nebija lāgā gulējis.

Valbī parka velosipēdista slepkavības lieciniece bija mēģinājusi pārdozēt miega zāles. Jakobsens nesaprata, kas viņu tik tālu novedis. Viņai galu galā bija bērni un māte, kas viņu mīlēja. Kurš varēja sievietei tā piedraudēt? Policija bija piedāvājusi sievietei liecinieku aizsardzības programmu un visu pārējo. Viņu novēroja dienu un nakti. Kur viņa vispār bija rāvusi tās tabletes?

-     Tev vajadzētu iet mājās un drusku pagulēt, sacīja viņa vietnieks, kad Markuss atgriezās no savas ierastās piektdienas rīta tikšanās ar galveno inspektoru pārvaldes priekšnieka kabinetā.

Markuss pamāja ar galvu. Jā, varbūt uz pāris stundām. Bet tad tev jāaizbrauc uz slimnīcu kopā ar Baku un jāmēģina kaut ko izdabūt no tās sievietes. Un parūpējies, lai viņas māte un bērni aizbrauc līdzi un viņa tos ierauga. Mums jāmēģina atgriezt viņu realitātē.

-     Vai varbūt otrādi, Larss Bjerns atteica.

Telefons bija pārslēgts sekretārei, tomēr tas iezvanījās. "Savieno tikai ar karalieni vai princi Henriku," viņš bija sacījis sekretārei. Droši vien sieva. Jā, viņš atbildēja un, izdzirdīs balsi, sajuta vēl lielāku gurdumu.

-     Direktore, Larss čukstēja, aizsedzis klausuli ar plaukstu.

Viņš pasniedza Markusam klausuli un izgāja no kabineta.

-     Sveiki, Markus, klausulē skanēja direktores ierastā balss. Es zvanu, lai pateiktu, ka tieslietu ministrs un komisijas strādā ātri. Papildu finansējums ir piešķirts.

-    Jauki, Markuss atteica, cenzdamies iztēloties, kā šo budžetu varētu sadalīt.

-     Tu taču zini procedūru. Šodien Piva Vestergorda un viņas partijas tieslietu komiteja bija uz tikšanos Tieslietu ministrijā, un tad jau viss aiziet kā pa diedziņu. Valsts policijas priekšnieks man lūdza, lai apjautājos, vai esat iekārtojuši jauno nodaļu.

-    Jā, protams, Markuss sacīja sarauktām uzacīm, iztēlodamies Karla gurdo seju.

-     Labi, tad es tā arī pateikšu. Un pie kuras lietas jūs ķersieties vispirms?

Šāds jautājums gluži nevairoja dzīves sparu.

* * *

KARLS TIKKO BIJA gatavojies doties mājās. Pulkstenis pie sienas rādīja 16.36, taču viņa iekšējais pulkstenis bija aizsteidzies jau vairākas stundas uz priekšu. Tāpēc tā noteikti bija negaidīta aizķeršanās, kad piezvanīja Markuss Jakobsens, lai paziņotu, ka tūlīt nokāps lejā viņu apciemot. "Man jāpastāsta priekšniecībai, ar ko tu nodarbojies."

Karls izmisīgi palūkojās uz tukšo ziņojumu dēli un rindu netīru kafijas krūzīšu, kas stāvēja uz viņa nelielā apspriežu galda. Atnāc pēc divdesmit minūtēm, Markus. Mēs šobrīd esam briesmīgi aizņemti.

Karls nolika klausuli un piepūta vaigus. Tad lēnām izpūta gaisu, piecēlās un šķērsoja gaiteni. Asads bija iekārtojies savā telpā.

Uz viņa neparasti mazā rakstāmgalda stāvēja divas ierāmētas fotogrāfijas, kurās bija redzams milzum daudz cilvēku. Virs rakstāmgalda karājās plakāts ar tekstu arābu valodā un skaists attēls ar eksotisku celtni, kuru Karls nespēja uzreiz atpazīt. Pie durvīm uz āķa brūns uzsvārcis, kādi bija pazuduši no veikalu piedāvājuma reizē ar getrām. Kārtīgā rindā pie galasienas Asads bija sakārtojis savus darbarīkus: spaini, slotu, putekļsūcēju un veselu jūru pudeļu ar stipriem tīrīšanas līdzekļiem. Plauktos atradās gumijas cimdi, mazs radio ar kasešu magnetofonu, kura klusinātās skaņas atgādināja austrumu tirgu Susā, un blakus tam bloknots, papīrs, zīmulis, Korāns un neliela žurnālu kaudzīte arābu valodā. Uz grīdas pie plaukta raibs lūgšanu paklājiņš, uz kura viņš diezin vai ietilpa, nometies ceļos. Visā visumā diezgan gleznieciski.

-     Asad, Karls sacīja, mums ir steidzama lieta. Pēc divdesmit minūtēm lejā nokāps slepkavību nodaļas priekšnieks, un mums jāsagatavojas. Kad viņš atnāks, es būtu pateicīgs, ja tu mazgātu grīdu pretējā gaiteņa galā. Sanāks nelielas virsstundas, bet es ceru, ka tev nav iebildumu.

-    JĀ, NUDIEN, KARL, Markuss Jakobsens sacīja, gurdi pamādams uz ziņojumu dēļa pusi. Tu tiešām te esi ieviesis sistēmu. Laikam sāc atgūties?

-     Atgūties? Nūjā, es daru, ko spēju. Bet tev jārēķinās ar to, ka paies vēl kāds brīdis, līdz varēšu strādāt ar pilnu jaudu.

-     Tu tikai pasaki, ja tev vajag vēl parunāt ar krīžu psihologu. Nevajag par zemu novērtēt piedzīvotās traumas.

-     Domāju, ka tas nebūs nepieciešams.

-     Tas ir labi, Kari, bet tu pasaki, ja vajadzēs. Markuss pagriezās pret galasienu. Esi uzlicis televizoru, viņš sacīja, raudzīdamies uz TV2 ziņu kadriem četrdesmit collu ekrānā.

-     Jā, mums taču jāseko līdzi jaunākajiem notikumiem. Karls ar pateicību iedomājās par Asadu. Viņš šo štruntu bija pieslēdzis piecu minūšu laikā. Tātad arī to viņš prata.

-     Starp citu, tikko ziņoja, ka velosipēdista slepkavības lieciniece mēģinājusi izdarīt pašnāvību, viņš turpināja.

-     Ko? Velns parāvis, tad tas jau ir visiem zināms? iesaucās nodaļas vadītājs, izskatīdamies vēl izmocītāks.

Karls paraustīja plecus. Pēc desmit gadiem slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadībā viņam vajadzētu būt pieradušam pie lietu kārtības. Esmu sadalījis lietas trīs kategorijās, viņš sacīja, norādīdams uz kaudzītēm. Tās ir sarežģītas un smagas lietas. Es lasīju dienām ilgi. Tas prasīs ļoti daudz laika, Markus.

Nodaļas vadītājs atrāva skatienu no ekrāna. Cik prasīs, tik prasīs, Kari. Ja vien mēs šad tad tiekam pie rezultātiem. Dod ziņu, ja mēs augšā kaut kā varam tev palīdzēt. Viņš mēģināja pasmaidīt. Pie kuras lietas tu esi nodomājis ķerties vispirms?

-     Nu, pamatā es izskatu vairākas, bet pirmā laikam būs Merētes Lingordas lieta.

Markuss atdzīvojās. Jā, tā bija skaļa lieta. Pāris minūšu laikā pazust no Rēdbijas-Putgardenas prāmja! Bez lieciniekiem.

-     Lietā ir daudz savādu apstākļu, Karls sacīja, cenzdamies atcerēties kaut vienu.

-     Cik atceros, viņas brāli apsūdzēja par to, ka viņš iegrūdis māsu jūrā, bet vēlāk apsūdzību atcēla. Vai tu gribi pārbaudīt šo versiju?

-     Iespējams. Es nezinu, kur viņš ir tagad, tāpēc vispirms man viņš jāatrod. Bet acīs krīt arī citas iespējas.

-     Materiālos taču rakstīts, ka viņš ir ievietots kādā pansionātā Ziemeļzēlandē, nodaļas vadītājs sacīja.

-     Jā gan, bet varbūt viņa tur vairs nav. Karls centās izskatīties domīgs. "Ej nu atpakaļ uz savu kabinetu, priekšniek," viņš nodomāja. Visi šie jautājumi. Viņš taču bija paspējis palasīt ziņojumu tikai piecas minūtes.

-     Viņš ir kaut kur ar nosaukumu Egelija. Frederiksundas pilsētā, no durvju ailas atskanēja balss. Tur stāvēja Asads, atspiedies pret slotu. Ar savu smaidu, kas atsedza ziloņkaula krāsas zobus, zaļajiem gumijas cimdiem un uzsvārci līdz potītēm viņš izskatījās kā no citas planētas.

Nodaļas vadītājs apjucis palūkojās uz eksotisko būtni.

-     Hafezs el Asads, palīgs sacīja, pastiepdams uz priekšu gumijas cimdu.

-     Markuss Jakobsens, nodaļas vadītājs atteica, paspiezdams viņam roku. Tad ar jautājošu izteiksmi sejā pagriezās pret Kārlu.

-     Tas ir mūsu nodaļas jaunais palīgs. Asads dzirdēja, ka es runāju par šo lietu, Karls sacīja, uzmezdams Asadam skatienu, ko palīgs nelikās manām.

-     Ak tā, noteica nodaļas vadītājs.

-     Mans komisārs Mērks tiešām ir smagi strādājis. Es jau tik palīdzēju šur un tur, kur nu vispār var. Asads plati pasmaidīja. Bet vienu es nesaprotu: kāpēc Merēti Lingordu neatrada ūdenī? Sīrijā, no kurienes es nāku, ūdenī ir milzum daudz haizivju, kas ēd noslīkušo līķus. Bet, ja jūrā pie Dānijas nav tik daudz haizivju, tad jau viņus kaut kad vajadzētu atrast. Tie līķi tak uzpūšas kā baloni, kad iekšpusē izplešas puvums.

Markuss Jakobsens mēģināja izspiest smaidu. Tiešām? Bet jūras ap Dāniju ir dziļas un lielas. Bieži vien mēs neatrodam noslīkušos. Patiesībā vairākkārt ir gadījies, ka cilvēki pārkrīt pār pasažieru kuģa bortu, bet viņus tā arī neatrod.

-     Asad. Karls ieskatījās pulkstenī. Tu tagad vari iet mājās. Tiksimies rīt.

Asads īsi pamāja un pacēla spaini. Pēc grabināšanās otrpus gaitenim viņa seja atkal parādījās durvju ailā un viņš atvadījās.

-      Ir nu gan tipiņš tas Hafezs el Asads, noteica Markuss Jakobsens, kad soļu troksnis bija noklusis.

13. nodala

>

2007

ATGRIEZIES DARBĀ PĒC nedēļas nogales, Karls uz datora atrada Larsa Bjerna zīmīti.

Es informēju Baku, ka Tu esi sācis strādāt pie Merētes Lingordas lietas. Baks pie tās strādāja kopā ar Mobilo vienību izmeklēšanas noslēguma posmā, viņš šo to zina. Šobrīd viņš ir aizņemts ar velosipēdista slepkavību, bet grib ar Tevi parunāt, cik drīz vien iespējams.

Larss Bjerns

Karls nosprauslājās. "Cik drīz vien iespējams." Ko tas Baks no sevis iztēlojās Svēto Frederiku? Paštaisns, pompozs, pašpārliecināts. Birokrāts un paraugzēns vienlaikus. Viņa sievai noteikti bija jāaizpilda anketas trīs kopijās, pirms viņa varēja pieprasīt eksotiskus glāstus zem jostasvietas.

Tātad Baks bija izmeklējis lietu, kas nebija atrisināta. Forši. Gandrīz radās motivācija pašam to atmudžināt.

Karls paņēma no galda mapi un lūdza Asadu uzvārīt tasi kafijas. Ne tik stipru kā vakar, Asad, viņš sacīja, iedomājies par attālumu līdz tualetei.

LINGORDAS LIETĀ LAIKAM bija viskomplicētākā un vispusīgākā izmeklēšanas dokumentācija, kādu Karls vispār bija redzējis. Kopijas it visam, sākot ar izziņu par brāļa Ufes veselības stāvokli un beidzot ar nopratināšanu atšifrējumiem, izgriezumi no nedēļas žurnāliem un tenku slejām, pāris videokasešu ar Merētes

Lingordas intervijām un detalizētas liecības, ko snieguši kolēģi un kuģa pasažieri, kuri redzēja māsu un brāli uz augšējā klāja. Fotogrāfijas ar šo pašu klāju, reliņiem un attālumu līdz ūdenim. Pirkstu nospiedumi vietā, kur viņa pazuda. Neskaitāmu pasažieru adrešu saraksts, kuri uzņēmuši fotogrāfijas uz Scandlines prāmja klāja. Pat kuģa žurnāla kopija, kurā redzams, kā kapteinis reaģējis uz notikušo. Taču nekā, kas varētu pavirzīt Kārlu tuvāk atrisinājumam.

"Man jānoskatās tās videokasetes," viņš nodomāja, izlasījis materiālus, un izmisīgi palūkojās uz DVD atskaņotāju.

-     Tev būs uzdevums, Asad, viņš sacīja, kad palīgs atnesa kūpošo kafiju. Aizej uz slepkavību nodaļu trešajā stāvā, ieej pa zaļajām durvīm un tad tālāk pa sarkanajiem gaiteņiem, līdz nonāksi pie izvirzījuma, kur…

Asads pasniedza viņam kafijas krūzi, kas jau pa lielu gabalu smaržoja pēc pamatīgām kuņģa problēmām. Izvirzījuma? viņš sacīja, saraucis uzacis.

-     Nu, tu taču zini. Tur, kur sarkanais gaitenis kļūst mazliet platāks. Pieej pie gaišmatainās sievietes. Viņu sauc Līsa. Viņa ir jauka. Pasaki viņai, ka tev vajag videoaparātu Karlam Merkam. Mēs esam labi draugi. Karls pamirkšķināja Asadam, un palīgs pamirkšķināja viņam pretī.

-     Bet, ja tur būs tikai tumšmate, tad nāc lejā.

Asads pamāja ar galvu.

-     Un neaizmirsti paņemt līdzi adapteru! Karls uzsauca, kad Asads jau metās prom pa neona spuldžu apgaismoto pagraba gaiteni.

-     TUR AUGŠĀ BIJA tikai tumšmatainā, Asads atgriezies sacīja. Viņa iedeva man divus videoaparātus un teica, ka viņiem tos nevajagot atpakaļ. Viņš plati pasmaidīja. Viņa ir smuka.

Karls nogrozīja galvu. Tur laikam būs mainījies personāls.

Pirmais videomateriāls bija kadri no TV ziņām 2001. gada 20. decembri, kad Merēte Lingorda stāstīja par neformālo veselības un klimata konferenci Londonā. Intervija galvenokārt skāra viņas sarunas ar kādu senatoru Brūšu Džensenu par amerikāņu attieksmi pret PVO darbību un Kioto protokolu. Pēc Merētes domām, tas ļāva raudzīties nākotnē ar optimismu. "Diezin vai viņa ir viegli apmuļķojama?" Karls nodomāja. Tomēr, par spīti šim jaunības naivumam, Merēte Lingorda šķita prātīga, lietišķa un precīza, turklāt pamatīgi aizēnoja tikko iecelto iekšlietu un veselības ministru, kas viņai blakus izskatījās pēc ģimnāzijas skolotāja parodijas sešdesmito gadu filmā.

-     Tiešām feina un smuka dāma, Asads, stāvot durvīs, komentēja.

Otrais videomateriāls bija uzņemts 2002. gada 21. februārī, kad Merēte Lingorda savas partijas vides lietu pārstāvja vārdā komentēja pašapmierinātā ekoloģijas jomas skeptiķa Bjarkes Ernfelta iesniegumu Komisijām saistībā ar zinātnisko negodīgumu.

"Vājprātīgs nosaukums!" Karls nodomāja. "Kā gan Dānijā kaut kas var tik ļoti izklausīties pēc Kafkas?"

Šoreiz ekrānā parādījās pavisam citāda Merēte Lingorda. Personiskāka, mazāk politiska.

-     Viņa tur ir patiešām smuka, Asads sacīja.

Karls palūkojās uz savu palīgu. Sievietes izskats acīmredzot bija īpaši vērtīgs parametrs mazā vīra dzīvē. Tomēr bija jāatzīst, ka viņam ir taisnība. Šajā intervijā Merētei bija pavisam īpaša aura. Milzum daudz tās neparasti spēcīgās pievilcības, kādu spēj izstarot gandrīz visas sievietes, kad jūtas īpaši labi. Ļoti zīmīgi, bet ari ļoti mulsinoši.

-     Vai viņa gaidīja bērnu? Asads pajautāja. Spriežot pēc ģimenes locekļu skaita viņa fotogrāfijās, ar šo sievietes stāvokli viņam bija visai daudz pieredzes.

Karls paņēma cigareti un vēlreiz izšķirstīja mapi. Pamatotu iemeslu dēļ autopsijas ziņojums nevarēja sniegt atbildi uz šo jautājumu, jo līķis tā ari nebija atrasts. Pārlapojot tenku slejas, bija redzami vairāk nekā skaidri mājieni, ka Lingordu nesaista vīrieši, lai gan tas, protams, nevarēja būt šķērslis grūtniecībai. Ja tā uzmanīgāk ieskatījās, Merēte patiesībā nekad nebija redzēta ar kādu kopā, ne ar vīrieti, ne sievieti.

-     Viņa laikam bija vienkārši iemīlējusies, Asads nosprieda, izgaiņādams cigaretes dūmus. Viņš bija pienācis tik tuvu, ka gandrīz ielīda monitorā. Tas mazais sārtums uz vaiga? Paskaties pats!

Karls papurināja galvu. Domāju, ka tajā dienā bija tikai divus grādus silts. Intervijas svaigā gaisā liek politiķiem izskatīties veselīgākiem, Asad. Kāda cita iemesla dēļ lai viņi tās paciestu?

Tomēr Asadam bija taisnība. Atšķirība starp abām intervijām bija skaidri manāma. Pa vidu kaut kas bija noticis. Viņas maigā starojuma iemesls taču nevarēja būt tas dullais karjeras lobijs Bjarke Ernfelts, kura specialitāte bija saskaldīt neatpazīstamos atomos faktus par dabas katastrofām.

Mirkli Karls tukši blenza tālumā. Izmeklēšanā vienmēr pienāca brīdis, kad viņš no sirds vēlējās, kaut būtu sastapis upuri dzīvē. Šoreiz tas pienāca agrāk nekā parasti.

-     Asad, piezvani uz to pansionātu Egelijā, kur ievietots Merētes Lingordas brālis, un norunā tikšanos vicekriminālkomisāram Merkam.

-     Vicekriminālkomisāram Merkam kas tas tāds?

Karls piesita sev pie deniņiem. Viņš ir dumjš vai izliekas? Nu un kā tu domā?!

Asads papurināja galvu. Nu, es savā prātā domāju, ka tu esi policijas komisārs. Vai tad tā tas nesaucas pēc jaunās policijas reformas?

Karls dziļi ievilka elpu. Stulbā reforma. Viņam uz to nospļauties.

EGELIJAS PĀRZINIS ATZVANĪJA pēc desmit minūtēm, nemaz nepūlēdamies slēpt savu izbrīnu par notiekošo. Acīmredzot Asads laikam bija mazliet improvizējis savu uzdevumu, bet ko gan varēja gaidīt no palīga ar doktora grādu gumijas cimdu un plastmasas spaiņu nozarē? Visi taču rāpo, pirms iemācās staigāt.

Karls paskatījās uz palīgu un uzmundrinoši pamāja ar galvu, kad Asads pacēla acis no savas sudoku mīklas.

Viņš pusminūtes laikā iepazīstināja pārzini ar savu vajadzību, bet atbilde bija īsa un skaidra. Ufe Lingords vispār nerunā, tātad arī vicekriminālkomisāram ar viņu nav par ko runāt. Turklāt, lai gan puisis ir mēms un ar viņu grūti kontaktēties, viņam nav atņemta rīcībspēja. Un, tā kā Ufe Lingords nav devis pansionāta darbiniekiem pilnvaras runāt viņa vārdā, tad arī viņi neko nevar pateikt. Būtībā apburtais loks.

-     Es zinu noteikumus un, protams, negrasos prasīt, lai jūs izpaustu dienesta noslēpumu, bet es izmeklēju viņa māsas pazušanu un domāju, ka Ufe būs priecīgs ar mani parunāt.

-     Es taču tikko sacīju, ka Ufe nerunā.

-     Patiesībā daudzi no mūsu iztaujātajiem nerunā, tomēr mēs tiekam galā. Mēs Q nodaļā protam uztvert neizteiktos signālus.

-     Q nodaļā?

-    Jā, mēs esam Policijas pārvaldes īpašo uzdevumu izmeklēšanas grupa. Kad es varu ierasties?

Otrā galā atskanēja nopūta. Tas vīrs bija pietiekami prātīgs. Viņš pazina buldogu.

-     Palūkošu, ko varu darīt. Došu jums ziņu, viņš sacīja.

-     Ko tu īsti viņam teici, Asad? Karls uzsauca, nolicis klausuli.

-     Tam vīrietim? Es teicu, ka gribu runāt tikai ar šefu, nevis ar kaut kādu pārzini.

-     Pārzinis ir šefs, Asad.

Karls dziļi ievilka elpu, piecēlās, piegāja pie Asada un cieši ielūkojās viņam acīs. Vai tu zini vārdu "priekšsēdētājs"? Pārzinis ir tāds kā priekšsēdētājs.

Viņi pamāja viens otram ar galvu, tagad tas bija skaidrs.

-      Rīt tu atbrauksi man pakaļ uz Alleredu, kur es dzīvoju. Mēs dosimies darba uzdevumā, skaidrs?

Asads paraustīja plecus.

-     Tas taču neradīs nekādas problēmas kaut kur izbraukt? Karls norādīja uz lūgšanu paklājiņu.

-     To var saritināt.

-     Labi. Un kā tu zini, kurā virzienā ir Meka?

Asads norādīja uz savu galvu, it kā viņam smadzeņu temporālajā daivā būtu implantēta GPS ierīce. Un, ja cilvēks ir drusku tāds, ka tomēr nezina virzienu, tad ir šitais. Viņš pacēla no plaukta žurnālu, atklādams kompasu.

-      Mjā. Karls raudzījās uz masīvajām metāla caurulēm, kas stiepās gar griestiem. Te, lejā, tu taču nevari izmantot kompasu.

Asads atkal norādīja uz savu galvu.

-     Skaidrs, tu to sajūti. Tātad tam nav jābūt tik precīzi?

-     Allāhs ir liels. Viņam ir tik plati pleci.

Karls atšiepa lūpu. Protams, Allāham tādi ir. Ko gan viņš iedomājās?

GRUPAS VADĪTĀJA BAKA kabinetā pret Kārlu pavērsās četras sejas ar ziliem riņķiem zem acīm. Nevienam nevarēja būt šaubu, ka viņi ir smagā situācijā. Pie sienas karājās liela Valbī parka karte, kurā bija atzīmēti svarīgākie slepkavības lietas pieturas punkti slepkavības vieta; vieta, kur atrada slepkavības ieroci vecmodīgu bārdas nazi; vieta, kur lieciniece ieraudzīja noslepkavoto un iespējamo slepkavu, un, visbeidzot, liecinieces ceļš caur parku.

-      Man šobrīd nav laika runāt, Kari, Baks sacīja, paraustīdams savas melnās ādas jakas piedurkni. Šo jaku viņš bija mantojis no iepriekšējā slepkavību nodaļas vadītāja, un tā bija viņa dārgums, pierādījums, ka viņš ir īpaši izcils, tāpēc viņš to reti novilka. Radiatori gan bija pamatīgi sakarsējuši telpu, bet viņš droši vien grasījās drīz iet ārā.

Karls aplūkoja fotogrāfijas, kas bija piespraustas pie ziņojumu dēļa viņiem aiz muguras, un tas nebija nekāds uzmundrinošais skats. Izskatījās, ka līķis pēc nāves ir sakropļots. Dziļas brūces krūtīs, nogriezta puse auss. Uz upura baltā krekla ar viņa paša asinīm uzzīmēts krusts. Karls nosprieda, ka par otu izmantota auss. Sasalusī zāle ap velosipēdu bija nomīdīta, un priekšējā riteņa spieķi samīcīti. Upura soma bija vaļā, un ekonomikas augstskolas grāmatas izkaisītas zālē.

-     Tu saki: nav laika runāt? Labi. Bet vai tu nevarētu pirms tam uz mirkli izlīst no savas komas un pastāstīt man, ko tava galvenā lieciniece saka par cilvēku, kuru redzēja runājam ar upuri tieši pirms slepkavības? Karls pajautāja.

Visi četri vīrieši paskatījās uz viņu tā, it kā viņš būtu apgānījis kapu.

Baka skatiens bija ledains. Tā nav tava darīšana, Kari. Parunāsim vēlāk. Tici vai ne, bet mēs esam aizņemti.

Karls pamāja ar galvu. Kā tad, tas taču labi redzams no jūsu ģīmjiem. Protams, jūs esat aizņemti. Jādomā, ka jūs droši vien nosūtījāt tehniķus pārmeklēt liecinieces dzīvesvietu, kad viņu ievietoja slimnīcā.

Viņi aizkaitināti un jautājoši saskatījās.

Tātad nebija vis nosūtījuši. Forši!

MARKUSS JAKOBSENS BIJA apsēdies pie rakstāmgalda tieši pirms Karla ierašanās. Kā parasti, viņš izskatījās labi. Celiņš matos kā novilkts ar lineālu, skatiens modrs un vērīgs.

-     Markus, vai jūs esat pārmeklējuši liecinieces dzīvesvietu pēc pašnāvības mēģinājuma? Karls jautāja, norādīdams uz dokumentu mapi, kas gulēja uz nodaļas vadītāja galda.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-    Jūs taču neesat atraduši upura ausi, vai ne?

-     Nē, vēl ne. Un tu liec manīt, ka tā varētu atrasties liecinieces dzīvesvietā?

-    Ja es būtu tavā vietā, šef, es to tur meklētu.

-    Ja viņa ausi ir saņēmusi, esmu pārliecināts, ka viņa no tās ir atbrīvojusies.

-     Tad meklējiet atkritumu konteineros pagalmā un kārtīgi apskatiet tualeti.

-     Tad jau tā būs aizskalota, Kari.

-     Vai tu zini to stāstu par sūdu, kas uznira, lai cik reižu nolaistu ūdeni?

-    Jā, jā, Kari. Tad jau redzēsim.

-     Nodaļas lepnums, teicamnieks Baka kungs negrib ar mani runāt.

-     Nu tad tev jāpagaida, Kari. Tavas lietas taču nekur neaizbēgs.

-     Es to stāstu tikai tāpēc, lai tu zinātu. Tas aizkavē manu darbu.

-     Tad es ierosinu, lai tu pa to laiku paskaties kādu citu lietu. Markuss paņēma savu pildspalvu un nobungoja pāris taktu pa galda malu. Un kas tas par tipu tev tur lejā? Tu taču viņu neiesaistīsi izmeklēšanā, ko?

-     Tik lielā nodaļā kā manējā viņš nevarētu neko daudz uztvert no notiekošā.

Jakobsens nometa pildspalvu uz papīru kaudzītes. Kari, tev jāievēro dienesta noslēpums, un viņš nav policists. Neaizmirsti to.

Karls pamāja ar galvu. Viņš pats noteiks, ko un kam stāstīt.

-     Kur jūs vispār to Asadu atradāt? Nodarbinātības dienestā?

-     Nav ne jausmas, prasi Larsam Bjernam. Vai savam palīgam pašam.

Karls pacēla pirkstu. Starp citu, man vajadzētu pagraba plānu ar norādītu mērogu un debespusēm.

Markuss Jakobsens atkal izskatījās mazliet saguris. Nebija daudz cilvēku, kas uzdrošinātos dot viņam tik dīvainus uzdevumus. Tu vari izdrukāt plānu no iekšējā tīkla, Kari. Elementāri!

-     SKATIES, KARLS SACĪJA, norādīdams uz plānu, kas atradās Asadam priekšā. Te tu redzi sienu, un tur atrodas tavs lūgšanu paklājs. Un te ir bultiņa uz ziemeļiem. Tagad tu vari novietot paklāju precīzi.

Asada acīs bija lasāma cieņa. Gan jau viņi kļūs par labu komandu.

-     Tev divi zvanīja pa telefonu. Es viņiem abiem sacīju, ka tu noteikti atzvanīsi.

-Jā?

-     Tas pārzinis no Frederiksundas un vēl viena dāma, kas runāja kā metālgriezēja aparāts.

Karls smagi nopūtās. Viga, mana sieva.

Tātad viņa bija dabūjusi jaunā kabineta telefona numuru. Mieram nu būs gals.

-     Sieva? Tev ir sieva?

-     Eh, Asad, to ir grūti izskaidrot. Labāk vispirms kārtīgi iepazīsimies.

Asads saknieba lūpas un pamāja ar galvu. Pār viņa dziļi nopietno seju pārslīdēja līdzjūtības atblāzma.

-     Kā tu īsti dabūji šo darbu, Asad?

-     Es pazīstu Larsu Bjernu.

-     Tu viņu pazīsti?

Asads pasmaidīja. Jā. Es veselu mēnesi katru dienu gāju uz viņa kabinetu, lai dabūtu darbu.

-     Tu diedelēji Larsam darbu?

-    Jā, man patīk policija.

KARLS PIEZVANĪJA VIGAI tikai tad, kad jau stāvēja savā dzīvojamā istabā mājā Renneholtas parkā un viņa nāsis kairināja inikšļa smarža, kuru Mortens, skanot emocionālām ārijām, bija pagatavojis no tā, kas reiz bija īsts Parmas šķiņķis no SuperHest.

Vigai nebija ne vainas, ja vien Karls pats varēja viņu dozēt. Visus aizvadītos gadus tas bija grūti, taču tagad, kad viņa bija Kārlu pametusi, bija jāievēro zināmi spēles noteikumi.

-     Paklau, Viga, viņš sacīja. Man nepatīk, ka tu zvani man uz darbu. Tu zini, ka mēs esam ļoti aizņemti.

-     Mīļo Kari, vai Mortens tev nestāstīja, ka es salstu?

-     Nu un kā lai tu nesaltu, velns ar ārā! Tā taču ir dārza mājiņa, Viga! Sanaglota no visādas drazas. No veciem dēļiem un kastēm, kas nebija lietojami jau četrdesmit piektajā gadā. Tu taču vari pārvākties citur.

-     Es neatgriezīšos pie tevis, Kari.

Viņš dziļi ievilka elpu. Es arī ceru, ka ne. Būs grūti tevi ar visiem taviem konveijera zēniņiem iespiest saunā pie Mortena. Nolāpīts, ir taču vēl citas mājas un dzīvokļi ar apkuri!

-     Man ir padomā labs risinājums.

Lai kas tas būtu, tas izklausījās dārgi.

-     Labs risinājums tā ir šķiršanās, Viga.

Kādu dienu tas notiks. Viņa pieprasīs pusi no mājas vērtības, un tā diemžēl pēdējo pāris gadu laikā bija uzdzīta debesu augstumos par spīti cenu kāpumiem un kritumiem dzīvokļu tirgū. Viņam gluži vienkārši vajadzēja pieprasīt šķiršanos toreiz, kad mājas maksāja uz pusi mazāk. Tagad bija par vēlu, bet viņš nekādā gadījumā negrasījās pārcelties.

Karls pievērsa skatienu griestiem, kas trīcēja no Jespera istabā dārdošās mūzikas. "Pat ja es šķiršanās dēļ paņemtu kredītu, tas taču nevarētu man maksāt vairāk nekā tagad," viņš nodomāja, iztēlodamies, ka Vigai tādā gadījumā būs jāuzņemas atbildība par savu dēlu. Šajā pilsētas malā nevienam pilnīgi noteikti nebija lielāka elektrības rēķina. Jespers bija elektrības kompānijas elitārais klients numur viens.

-      Šķiršanās? Nē, es nešķiršos, Kari. Es to jau esmu piedzīvojusi, un tu taču zini, ka tur nekas labs nesanāca.

Karls papurināja galvu. Un kā tad viņa sauc šo situāciju, kādā viņi dzīvo jau pāris gadu?

-     Es gribu galeriju, Kari. Pati savu galeriju.

Ahā! Nu tad skaidrs. Viņš iztēlojās Vigas metriem augstos pindzelējumus ar ērmīgiem gaišsārtiem un zeltainas bronzas kleķējumiem. Galeriju? Laba doma, ja viņa grib atbrīvot vairāk vietas dārza mājiņā.

-     Galeriju, tu saki? Un tur droši vien jābūt milzīgai krāsnij. Tu varēsi augu dienu sēdēt un sildīties savos miljonos, kas nu plūdīs straumēm.

Viņš saprata, uz ko tas velk.

-     Tu vienmēr esi tik dzēlīgs. Viga iesmējās. Šie smiekli Kārlu vienmēr atmaidzināja. Sasodīti skaistie smiekli. Tas taču ir fantastiski, Kari. Pašai sava galerija paver tik lielas iespējas. Vai tu nesaproti? Un Jespers tiktu pie slavenas mātes. Vai tas nebūtu forši?

"Bēdīgi slavenas, Viga, tā to sauc," Karls nodomāja, bet skaļi sacīja: Tu laikam jau esi atradusi telpas.

-     Kari, tās ir apburošas. Un Hugins jau ir runājis ar īpašnieku.

-     Hugins?

-    Jā, Hugins. Viņš ir ļoti talantīgs gleznotājs.

-     Jādomā, ka vairāk uz palagiem nekā uz audekla.

-     Eh, Kari! Viga atkal iesmējās. Tas nu gan nebija jauki.

14. nodala

2002

MERĒTE TOREIZ STĀVĒJA un gaidīja uz restorāna klāja. Pirms aiz Ufes aizcirtās vīriešu tualetes durvis, viņa bija piekodinājusi brālim pasteigties. Kafetērijā bija palicis vairs tikai viens apkalpotājs, un visi pasažieri bija nokāpuši lejā pie mašīnām. "Kaut nu Ufe pasteigtos! Mašīna gan rindā stāv pēdējā," Merēte nodomāja.

Un tas bija pats pēdējais, ko viņa paspēja nodomāt savā vecajā dzīvē.

Uzbrukums nāca no aizmugures un tik negaidīti, ka viņa nepaspēja iekliegties. Toties skaidri sajuta lupatu un roku, kas stingri spieda to viņai pret muti un degunu, un mazliet vājāk to, kā svešā roka nospieda melno pogu durvīs uz kāpnēm, kas veda uz automašīnu klāju. Beigās bija vairs tikai dažas tālas skaņas un metāla sienas kāpņu telpā, kas griezās uz riņķi, un tad viss satumsa.

BETONA GRĪDA, UZ kuras viņa pamodās, bija briesmīgi auksta. Paceļot galvu, Merēte sajuta dobju pulsēšanu. Kājas šķita smagas, un pleci nejaudāja atrauties no grīdas. Viņa ar piespiešanos uzslējās sēdus un mēģināja orientēties piķa melnajā tumsā. Gribēja kliegt, taču neuzdrošinājās, tikai dziļi un bez skaņas elpoja. Tad piesardzīgi pastiepa rokas uz priekšu, lai pataustītu, vai tuvumā kāds stāv. Tur neviena nebija.

Viņa ilgi sēdēja, pirms uzdrošinājās lēnām un uzmanīgi piecelties. Uz katru mazāko skaņu bija gatava sist no visa spēka. Sist un spert. Merēte juta, ka ir viena, bet viņa varēja kļūdīties.

Pēc brīža galva kļuva skaidrāka un gluži kā infekcija pielavījās bailes. Ada sakarsa, sirds sitās stiprāk un straujāk. Neko neredzošais skatiens šaudījās melnumā. Bija taču lasīts un redzēts tik daudz briesmīga.

Par pazudušām sievietēm.

Merēte paspēra nedrošu soli, izstiepusi rokas sev priekšā. Grīdā varēja būt bedre, bezdibenis, kas gaidīja, lai viņu sašķaidītu. Tur varēja būt asi rīki vai stikli. Taču pēda atrada grīdu un priekšā joprojām nekā nebija. Piepeši viņa apstājās un palika nekustīgi stāvam.

"Ufe," viņa nodomāja, notrīcot zodam. "Viņš bija uz kuģa, kad tas notika."

PAGĀJA VARBŪT PĀRIS stundu, iekams Merēte iztēlē uzzīmēja telpas plānu. Tai laikam bija taisnstūra forma. Varbūt septiņus astoņus metrus gara un vismaz piecus metrus plata. Viņa bija aptaustījusi aukstās sienas un acu augstumā uz vienas atradusi pāris stikla rūšu, kas šķita kā divi milzīgi iluminatori. Viņa sita pa tām ar savu kurpi un atkāpās, kad sitieni trāpīja mērķī. Stikls nepadevās. Tad viņa sataustīja kāda objekta malas. Tas atgādināja izliektas durvis, kas iestiprinātas sienā, bet varbūt tās nemaz nebija durvis, jo trūka roktura. Merēte aizslīdēja visapkārt gar sienu, cerot atrast kādu rokturi vai elektrības slēdzi. Taču siena bija gluda un auksta.

Pēc tam viņa sistemātiski pārmeklēja telpu. No vienas galasienas sīkiem solīšiem taisnā līnijā aiztipināja līdz otrai, pagriezās, paspēra soli sāņus un tipināja atpakaļ, un tad to visu atkārtoja no jauna. Pabeigusi Merēte konstatēja, ka šajā telpā laikam atrodas tikai viņa un sausais gaiss.

"Man jāgaida pie tās vietas, kas atgādina durvis," Merēte nodomāja. Viņa gribēja sēdēt zemē pie tām, lai viņu nevarētu saskatīt caur stikla rūtīm. Ja kāds ienāktu, viņa saķertu tam kājas un vilktu. Censtos stipri iespert pa galvu, spertu un spertu.

Muskuļi saspringa, un āda kļuva mikla. Varbūt viņai būs tikai viena iespēja.

Nosēdējusi tik ilgi, ka augums sastinga un jutekļi notrulinājās, Merēte piecēlās un aizgāja uz pretējo stūri, lai notuptos un pačurātu. Jāiegaumē, kurš tas ir. Viens stūris tualetei. Otrs, kur viņa sēdēja un gaidīja pie durvīm, un trešais, kur viņa gulēs. Urīna dvaka kailajā būri bija stipra, jo viņa nebija dabūjusi padzerties, kopš sēdēja kafetērijā, un tas nu jau laikam bija pirms daudzām, daudzām stundām. Protams, nebija izslēgts, ka viņa bez samaņas gulējusi tikai pāris stundu, bet varēja būt arī diennakti vai vairāk. Viņai nebija ne jausmas. Ēst negribējās, mocīja tikai slāpes.

Merēte piecēlās, uzvilka bikses un mēģināja visu atcerēties.

Viņa un Ufe bija pēdējie augšā pie tualetēm. Laikam arī pēdējie uz augšējā klāja. Katrā ziņā vīrieši pie panorāmas loga bija nozuduši, kad viņa ar Ufi nokāpa lejā. Viņa pamāja ar galvu viesmīlei, kas iznāca no kafetērijas, un redzēja pāris bērnu uzsitām pa durvju pogu, pirms viņi pazuda lejā. Neko citu. Nemanīja nevienu pienākam tuvu. Domāja tikai par to, kaut Ufe tualetē pasteigtos.

Ak kungs, Ufe! Kas ar viņu noticis? Viņš bija tik nelaimīgs, ka iesitis māsai. Un tik ļoti nobēdājies, ka beisbola cepurīte ir pagalam. Kad Ufe devās uz tualeti, viņa vaigus joprojām klāja sarkani plankumi. Kā viņš tagad jūtas?

Augšā atskanēja klikšķis, un Merēte sarāvās. Viņa ātri aiztaustījās līdz stūrim ar izliektajām durvīm. Jābūt gatavībā, ja kāds nāks iekšā. Atskanēja vēl viens klikšķis, un sirds vai plīsa no stiprajiem pukstiem. Tikai tad, kad augšā iedarbojās ventilators, viņa saprata, ka var atslābt. Tātad šis klikšķis skanēja kaut kādā relejā.

Merēte pastiepās siltā gaisa virzienā. Tas bija tik dzīvinošs. Kam citam te pieķerties?

Un tā viņa stāvēja, līdz ventilators atkal apstājās, radīdams sajūtu, ka šis gaiss varbūt ir viņas vienīgais kontakts ar ārpasauli. Merēte cieši aizmiedza acis un mēģināja domāt, lai apspiestu asaras, kas draudēja tūlīt izlauzties.

Doma bija šausminoša. Varbūt viņa te bija pamesta uz mūžu. Paslēpta, lai nomirtu. Un neviens nezināja, kur viņa ir, arī viņa pati ne. Tas varēja būt jebkur. Vairāku stundu brauciena attālumā no prāmja. Dānijā vai Vācijā. Jebkur. Varbūt vēl tālāk.

Kad nāve pamazām šķita aizvien ticamāks iznākums, Merēte iztēlojās ieroci, ko slāpes un bads vērsīs pret viņu. Lēno nāvi, kad ķermenī punktu pa punktam notiek īssavienojums un pašsaglabāšanās releji izslēdzas cits pēc cita. Apātisko, galējo miegu, kas beigās viņu atbrīvos.

"Nav jau daudz cilvēku, kam manis pietrūks," viņa nodomāja. Ufem jā. Viņam pietrūks. Nabaga, nabaga Ufe. Bet viņa nebija pielaidusi sev tuvu nevienu citu. Bija atstājusi citus ārā un pati ieslēgusies būrī.

Merēte apņēmīgi centās apspiest asaras, bet tas viņai neizdevās. Vai tiešām tas bija viss, ko dzīve viņai paredzējusi? Vai viss beigsies tagad? Bez bērniem, bez laimes, nepaspējot īstenot neko daudz no tā, par ko viņa bija sapņojusi vientuļajos gados ar Ufi? Nespējot izpildīt pienākumu, ko bija uzņēmusies kopš vecāku nāves?

Viņa sajuta rūgtumu, skumjas un bezgalīgu vientulību. Dzirdēja savus klusos šņukstus.

Merēte ilgi sēdēja, domādama par Ufi, kas tagad bija viens pats pasaulē. Tas bija briesmīgākais, kas ar viņu varēja notikt. Šī doma kādu brīdi aizņēma visu viņas prātu. Viņa mirs viena, kā dzīvnieks, nemanīti un klusi, bet Ufem un pārējiem būs jādzīvo tālāk neziņā. Un, kad viņa vairs nespēja pāraudāt, nāca apjauta, ka varbūt viss vēl nemaz nav beidzies. Varbūt var kļūt vēl ļaunāk. Nāve var būt nežēlīga. Varbūt viņu gaida tāds liktenis, ka nāve nāks kā atbrīvošana. Varbūt pirms tam būs nebeidzamas sāpes un zvēriskums. Par tādiem gadījumiem bija dzirdēts. Izmantošana, izvarošana un spīdzināšana. Varbūt tieši šobrīd viņu vēroja kādas acis. Kameras ar infrasarkanajiem sensoriem, kas sekoja viņai caur stiklu. Acis, kas vēlēja ļaunu. Ausis, kas klausījās.

Merēte palūkojās uz stikla rūtīm un centās izskatīties mierīga.

Lūdzu, esiet žēlsirdīgi, viņa nočukstēja tumsā.

15. nodala

2007

PEUGEOT 607 PARASTI ir visai kluss braucamais, taču šorīt tas ne tuvu tāds nebija, kad Asads drudžaini mēģināja to novietot ceļa malā aiz Karla guļamistabas logiem.

-     Tas i' labais! norūca Jespers, lūkodamies ārā pa logu. Karls nespēja atcerēties, kad viņa padēls pēdējo reizi būtu izrunājis tik daudz vārdu tik agri no rīta, bet tas bija ellīgi trāpīgi-

-     Es tev noliku zīmīti no Vigas. Tie bija Mortena Hollanda pēdējie vārdi, iekams Karls izgāja pa durvīm. Viņš nelasīs nekādu Vigas zīmīti. Izredzes saņemt ielūgumu uz galeriju aplūkošanu kopā ar puiciska paskata mālderi, vārdā Hugins, bija pēdējais, ko viņš šobrīd vēlētos.

-     Labrīt, Asads sveicināja, atspiedies pret mašīnas priekšējām durvīm. Galvā viņam bija nezināmas izcelsmes kamieļvilnas cepure, un viņš izskatījās pēc visa kā cita, tikai ne pēc kriminālpolicijas privātšofera, ja šāds tituls vispār eksistēja. Karls palūkojās debesīs. Tās bija skaidras un gaiši zilas, turklāt gaisa temperatūra pilnīgi paciešama.

-     Es zinu precīzi, kur Egelija atrodas, Asads sacīja, norādīdams uz GPS, kad Karls iesēdās pasažiera sēdeklī. Karls gurdi palūkojās uz ekrānu. Krustiņš bija atzīmēts ielā, kas atradās pietiekami tālu no Roskildes fjorda, lai pansionāta iemītnieki tajā neiekristu, bet pietiekami tuvu, lai pārzinis varētu aplūkot lielāko daļu Ziemeļzēlandes jaukumu, ja vien papūlētos pacelt acis.

Garīgi slimu pacientu iestādes bieži atradās tādās vietās. Diezin kādēļ?

Asads iedarbināja mašīnu, atpakaļgaitā izbrauca no Magnolievangenas un apstājās tikai tad, kad mašīnas pakaļgals jau atradās uz zālāja joslas ielas pretējā pusē. Pirms Karls vispār paspēja reaģēt, Asads jau bija izmēģinājis visus pārnesumus un tagad ar deviņdesmit kilometru ātrumu traucās pa ceļu, kur drīkstēja braukt tikai ar piecdesmit.

-     Ei, apstājies! Karls iekliedzās, tieši pirms viņi iebrauca apļa krustojumā ielas galā. Taču Asads tikai viltīgi pasmaidīja kā Beirūtas taksometra šoferis, asi pagrieza stūri pa labi, un viņi jau bija ceļā uz autostrādi.

-     Ātrs vāģis! Asads iesaucās, traukdamies lejā pa nobrauktuvi. Varbūt viņš piebremzētu, ja Karls novilktu mici lejup pār viņa sajūsmināto ģīmi.

EGELIJA BIJA NOBALSINĀTA ēka, kas pilnībā atbilda savam uzdevumam. Neviens te nebija iegājis brīvprātīgi, un neviens tik vienkārši netika ārā. Bija skaidri redzams, ka te nepiekopj gleznošanu ar pirkstiem vai ģitārspēli. Šajā vietā savus vārgos indivīdus izmitināja ļaudis, kam bija nauda un statuss.

Privāta aprūpe, gluži valdības garā.

Pārziņa kabinets atbilda vispārējam iespaidam, un pārzinis pats kaulains un bāls cilvēks bez smaida sejā bija gluži kā dizainera radīts šim interjeram.

-     Ufes Lingorda uzturēšanos apmaksā no Lingordu fonda līdzekļiem, pārzinis atbildēja uz Karla jautājumu.

Karls palūkojās uz viņa grāmatplauktu. Tur bija diezgan daudz mapju, uz kurām bija uzrakstīts kāda fonda nosaukums. Skaidrs. Un kā tad šis fonds ir radies?

-     Vecāku atstātais mantojums, viņi gāja bojā autokatastrofā, kurā Ufe Lingords kļuva par invalīdu. Un, protams, māsas atstātais mantojums.

-     Viņa bija folketinga deputāte, diezin vai naudas bija tik daudz?

-     Nē, taču mājas pārdošana ienesa divus miljonus, kad tiesa nesen, paldies Dievam, pasludināja viņu par mirušu. Šobrīd fondā ir aptuveni divdesmit divi miljoni kronu, bet to jau jūs noteikti zināt.

Karls viegli iesvilpās. To viņš nezināja vis. Divdesmit divi miljoni uz pieciem procentiem. Ar to pietiek, lai segtu Ufes uzturēšanos?

-    Jā, puslīdz, kad atvilkti nodokļi.

Karls iešķībi palūkojās uz pārzini. Un Ufe neko nav teicis par māsas pazušanu, kopš te ieradās?

-     Nē, cik es zinu, viņš vispār neko nav teicis kopš avārijas.

-     Vai kaut kas ir darīts, lai palīdzētu viņam atsākt runāt?

Pārzinis noņēma brilles un palūkojās uz Kārlu no kuplo

uzacu apakšas. Brilles viņa nopietnības simbols bija paceltas gaisā. Lingords ir izmeklēts no galvas līdz kājām. Viņam ir rētaudi no asiņošanas smadzeņu runas centrā, kas pats par sevi ir izskaidrojums viņa mēmumam, bet jāņem vērā ari smagās psiholoģiskās traumas. Vecāku nāve, ievainojumi. Jūs droši vien zināt, ka viņš bija smagi cietis?

-    Jā, esmu lasījis ziņojumu. Tā nebija taisnība, taču Asads bija lasījis, un viņa mute braucienā pa Ziemeļzēlandes šosejām nestāvēja ciet. Viņš piecus mēnešus nogulēja slimnīcā, viņam bija smaga iekšēja asiņošana aknās, liesā un plaušās, kā ari redzes traucējumi.

Pārzinis viegli pamāja. Pareizi. Slimības vēsturē teikts, ka Ufe Lingords vairākas nedēļas bija akls. Viņam bija pamatīga asiņošana tīklenē.

-     Un tagad? Vai fizioloģiskā ziņā ar viņu viss ir kārtībā?

-     Tā izskatās. Viņš ir stiprs jauns vīrietis.

-     Trīsdesmit četrus gadus vecs. Tātad šādā stāvoklī jau divdesmit vienu gadu.

Bālais vīrietis atkal pamāja. Tāpēc jums jāsaprot, ka šis būs strupceļš.

-     Un es nevaru ar viņu parunāt?

-     Es tam neredzu jēgu.

-      Viņš ir pēdējais, kurš redzējis Merēti Lingordu dzīvu. Es vēlētos viņu satikt.

Pārzinis izslējās. Tagad viņš raudzījās uz fjordu, kā jau Karls bija paredzējis. Nedomāju, ka tas būtu labi.

Tādi vīreļi būtu pelnījuši, lai viņiem uzgāž spaini baltās korektora tintes.

-     Jūs domājat, ka es nepratīšu uzvesties.

-     Kā, lūdzu?

-     Vai jūs pazīstat policistus?

Pārzinis pagriezās pret Kārlu, seja bija pelnpelēka, piere saraukta. Daudzie aiz rakstāmgalda pavadītie gadi bija viņu nomocījuši, tomēr ar galvu viņam viss bija kārtībā. Viņš nezināja, ko Karls domā ar šo jautājumu, taču saprata, ka klusēšana nenāks viņam par labu.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-      Mēs, policisti, esam ziņkārīgi. Dažkārt mums galvā ieperinās kāds jautājums, kas prasa atbildi. Šoreiz tas pats lec acīs.

-     Un tas būtu?

-      Ko jūsu pacienti saņem par savu naudu? Pieci procenti no divdesmit diviem miljoniem mīnus nodokļi galu galā ir smuka summiņa. Vai pacienti saņem visu pēc pilnas programmas, vai arī cena ir pārāk augsta, ja ierēķina valsts atbalstu? Un vai tā ir vienāda visiem? Karls pamāja pie sevis, vērodams gaismu pār fjordu. Ja nesaņem atbildi uz to, ko meklē, vienmēr rodas jauni jautājumi. Tādi tie policisti ir. Mēs vienkārši neliekamies mierā. Varbūt tā ir slimība, bet kur lai tādu ārstē?

Tagad vīrieša sejā bija parādījies mazliet krāsas. Diezin vai mēs šobrīd tuvojamies savstarpējai sapratnei.

-     Tad ļaujiet man satikt Ufi Lingordu. Godīgi sakot kas tad var notikt? Jūs taču nebūsiet iebāzis viņu būrī, ko?

FOTOGRĀFIJAS MERĒTES LINGORDAS lietas mapē bija netaisnas pret Ufi. Policijas fotogrāfijās, zīmējumos no tiesas zāles un pāris preses bildēs bija redzams satriekts jauns vīrietis. Bāls puisis ar savam stāvoklim atbilstošu izskatu: emocionāli atpalicis, pasīvs cilvēks ar uztveres grūtībām. Patiesība izrādījās pavisam citāda.

Ufe sēdēja jaukā istabā ar attēliem pie sienām un vismaz tikpat lielisku skatu pa logu kā pārziņa kabinetā. Gulta bija saklāta, kurpes nospodrinātas, drēbes tīras un nemaz nelīdzinājās slimnīcas apģērbam. Ufem bija stipras rokas ar gaišiem matiņiem, viņš bija plecīgs, acīmredzot arī diezgan garš. Daudzi teiktu, ka viņš ir glīts. Ufe Lingords nebija noslienājies un nožēlojams.

Pārzinis un virsmāsa vēroja Kārlu no durvīm, kamēr viņš apstaigāja istabu, tāpēc viņa uzvedībai vajadzēja būt nevainojamai. Viņš drīz atgriezīsies, lai gan viņam to ļoti negribējās. Tad viņš būs labāk sagatavojies un parunās ar Ufi, bet ar to vēl varēja pagaidīt. Pagaidām istabā pietika, ko redzēt. No fotogrāfijas smaidīja Ufes māsa. Vecāki apskāvušies uzsmaidīja fotogrāfam. Zīmējumi pie sienas nepavisam neatgādināja bērnu zīmējumus, ko parasti redzēja šādās iestādēs. Priecīgi zīmējumi. Ne tādi, kas varētu kaut ko pastāstīt par šausmām, kuras atņēmušas viņam runas spēju.

-     Vai ir vēl citi zīmējumi? Vai kaut kas glabājas atvilktnēs? Karls jautāja, norādīdams uz skapi un kumodi.

-     Nē, virsmāsa atbildēja. Nē, Ufe neko nav zīmējis, kopš viņu te ievietoja. Šie zīmējumi viņam ir no mājām.

-     Ko Ufe dara pa dienu?

Māsa pasmaidīja. Daudz ko. Iet pastaigās ar personālu, skraida pa parku. Skatās televīziju. Tas viņam patīk.

Viņa šķita maigas dabas sieviete. Tātad viņa būs noderīga, kad Karls tiksies ar Ufi nākamreiz.

-     Ko viņš skatās?

-     To, ko rāda.

-     Vai viņš uz to reaģē?

-     Dažkārt. Viņš reizēm iesmejas. Māsa apmierināta palocīja galvu, un smaids kļuva platāks.

-     Viņš smejas?

-     Jā, gluži kā zīdainis. Neapzinātus smieklus.

Karls paskatījās uz pārzini, kas stāvēja kā ledusgabals, un pēc tam uz Ufi. Merētes brāļa acis bija pievērstas Karlam, kopš viņš ienāca telpā. Puisis vēroja, taču, tuvāk ieskatoties, šķita, ka tas patiesi notiek bez domām. Skatiens nebija nedzīvs, tomēr tas, ko Ufe redzēja, acīmredzot neiekļuva īpaši dziļi viņa apziņā. Karlam gribējās puisi nobiedēt, lai redzētu, kas tad notiks, bet arī ar to varēja pagaidīt.

Viņš nostājās pie loga un mēģināja notvert Ufes viegli klīstošo skatienu. Šīs acis uztvēra, bet acīmredzot nesaprata, ko redz. Tajās kaut kas bija un reizē nebija.

-     APSĒDIES OTRĀ SĒDEKLĪ, Asad, Karls sacīja savam palīgam, kas bija sēdējis un gaidījis pie stūres.

-     Otrā sēdeklī? Tad tu negribi, lai es braucu? Asads jautāja.

-     Es labprāt vēl paturētu šo mašīnu kādu brīdi, Asad. Tai ir ABS un stūres pastiprinātājs, un būtu labi, ja tā arī paliktu.

-     Un ko tas nozīmē?

-      To, ka tev tagad jāsēž un kārtīgi jāvēro, kā vajadzētu stūrēt. Ja es vispār vēl kādreiz ļaušu tev to darīt.

Karls ievadīja GPS nākamo mērķi un nelikās zinis par arābu vārdu straumi, kas izspruka Asadam pār lūpām, kamēr viņš aizgāja mašīnai otrā pusē.

-     Vai tu jebkad esi braucis ar mašīnu Dānijā? Karls pajautāja, kad viņi bija jau labu gabalu ceļā uz Stevnsu.

Klusums bija izteiksmīga atbilde.

VIŅI ATRADA MAGLEBIJAS māju kādā sānielā, kas bija gandrīz blakus pļavām. Tā nebija zemnieku mājiņa vai restaurēta saimniecība kā lielākā daļa apkārtējo māju, bet īsts, masīvs mūra nams no laikiem, kad fasāde atspoguļoja mājas dvēseli. īves bija izaugušas kuplas, taču māja slējās tām pāri. Ja šī māja bija pārdota par diviem miljoniem, tad kādam bija izdevies labs darījums. Bet kāds cits bija apkrāpts.

Uz misiņa plāksnītes bija rakstīts Antikvariāts un Pēters & Erlings Mellers-Hansens, taču mājas īpašnieks, kurš atvēra durvis, drīzāk līdzinājās aristokrātam. Plāna āda, dziļas, zilas acis un labi smaržojošs krēms, ar kuru dāsni noziests viss ķermenis.

Vīrietis bija atsaucīgs un atbildēja labprāt. Viņš laipni paņēma Asada cepuri un aicināja abus priekšnamā, kas bija pilns ar ampīra mēbelēm un citiem niekiem.

Nē, viņi neesot pazinuši Merēti Lingordu un viņas brāli. Tas ir, ne personiski, lielākā daļa Lingordu mantu nākušas līdzi mājai. Tās gan neesot neko vērtas.

Vīrietis piedāvāja zaļo tēju plānās kā papīrs porcelāna tasītēs un apsēdās, salicis ceļus kopā un kājas slīpi nolicis gar dīvāna malu, gatavs pakalpot sabiedrībai, cik labi vien spēs.

-     Briesmīgi, ka viņa tā noslīka. Manuprāt, šausmīga nāve. Mans vīrs reiz gandrīz nogāja dibenā vienā ūdenskritumā Dienvidslāvijā, un es jums teikšu, ka tas bija šaušalīgs piedzīvojums.

Karls pamanīja Asada mulso sejas izteiksmi, kad vīrietis sacīja "mans vīrs", taču pietika ar vienu skatienu, lai palīgu brīdinātu. Asadam acīmredzot vēl bija jāapgūst dāņu kopdzīves formu daudzveidība.

-      Policija savāca Lingordu dokumentus, bet vai jūs vēlāk neesat atraduši kādas dienasgrāmatas, vēstules, faksus vai vienkāršas zīmītes, kas varētu apgaismot lietu no citas puses? Karls jautāja.

Vīrietis papurināja galvu. Viss bija aizvākts. Viņš pamāja ar roku, aptverdams visu istabu. Te bija tikai mēbeles, nekas īpašs, un arī atvilktnēs nekā sevišķa, tikai rakstāmpiederumi un nedaudz piemiņas lietu. Albumi, mazliet fotogrāfiju un tamlīdzīgi. Man šķiet, ka viņi bija diezgan parasti cilvēki.

-     Kā ar kaimiņiem, vai viņi pazina Lingordus?

-     Mēs diez ko nesaejamies ar kaimiņiem, bet viņi jau arī te nedzīvo īpaši sen. Laikam ir atgriezušies no ārzemēm. Nē, es nedomāju, ka Lingordi pilsētā ar kādu draudzējās. Daudzi nemaz nenojauta, ka viņai ir brālis.

-     Tad jūs neesat satikuši nevienu vietējo, kas būtu viņus pazinis?

-     Esam gan. Helli Andersenu. Viņa pieskatīja brāli.

-     Tā bija izpalīdze, Asads sacīja. Policija viņu nopratināja, bet viņa neko nezināja. Bet pienāca kāda vēstule. Merētei Lingordai. Dienu pirms viņa noslīka. Izpalīdze to pieņēma.

Karls sarauca uzacis. Viņam pašam būs kārtīgi jāizlasa tie sasodītie materiāli.

-     Vai policija atrada vēstuli, Asad?

Palīgs papurināja galvu.

Karls pagriezās pret namatēvu. Vai šī Helle Andersena dzīvo pilsētā?

-     Nē, Holtugā otrpus Gjorslevai. Bet viņa ieradīsies pēc desmit minūtēm.

-     Šeit?

-     Jā, mans vīrs ir slims. Vīrietis nodūra acis. Ļoti slims. Viņa nāk palīgā.

"Cūkas laime," Karls nodomāja, lūgdams atļauju apskatīt māju.

Māja bija kā īsta odiseja ar smalkām mēbelēm un gleznām masīvos zelta ietvaros. Obligātā kolekcija no iepriekšējās dzīves izsoļu namos. Virtuvē viss bija jauns, sienas nokrāsotas, grīdas noslīpētas. Ja te kaut kas bija palicis no Merētes Lingordas laika, tās varēja būt tikai sudrabainās zvīņenes, kas skraidīja pa vannas istabas tumšo grīdu.

-     A, UFE, VIŅŠ bija ļoti jauks. Helles Andersenas pazīšanās zīme bija stūraina seja ar ziliem riņķiem zem acīm un sārtiem, apaļiem vaigiem. Visu pārējo sedza gaišzils milzīga izmēra uzsvārcis, kādu diezin vai varēja atrast vietējā apģērbu veikalā. Pilnīgas muļķības, ka viņš varētu māsai ko nodarīt, tā es arī pateicu policijai. Ka viņi ir galīgi mežā.

-     Bet liecinieki stāstīja, ka viņš iesitis māsai, Karls iebilda.

-     Viņš reizēm mazliet satrakojās, bet tas jau bija tīrais nieks.

-     Viņš ir liels un stiprs, varbūt iegrūda māsu ūdenī nejauši.

Helle Andersena pacēla acis uz debesīm. Nekādā gadījumā.

Ufe bija pati labestība. Viņš reizēm iekarsa, kā jau mums visiem daždien gadās, bet tas nenotika bieži.

-    Jūs gatavojāt viņam ēdienu?

-     Es darīju visu ko. Lai viss būtu gatavs, kad Merēte nāks mājās.

-     Bet jūs viņu nesatikāt bieži?

-     Reizēm gadījās.

-     Ne jau pirms viņas nāves?

-     Vienu vakaru es pieskatīju Ufi, bet, kā jau stāstīju, viņš stipri satraucās, un tad es piezvanīju Merētei, lai viņa brauc mājās, un viņa atbrauca. Tajā dienā gāja diezgan traki.

-     Vai tovakar notika kaut kas neparasts?

-     Vienīgi tas, ka Merēte nepārradās mājās pulksten sešos kā parasti un Ufem tas nepatika. Viņš taču nespēja saprast, ka mēs tā esam norunājušas.

-     Viņa bija parlamenta deputāte. Viņai bieži būtu jāpārrodas vēlu.

-     Nē. Tikai retu reizi, ja viņa bija kaut kur aizbraukusi. Un tad arī tikai uz nakti vai divām.

-     Viņa tovakar bija aizbraukusi?

Šajā vietā Asads papurināja galvu. Kaitinoši viņš zināja tik daudz.

-     Nē, viņa bija vakariņās.

-     Ak tā. Un jūs zināt, ar ko?

-     Nē, nezinu.

-     Varbūt tas rakstīts ziņojumā, Asad?

Asads pamāja. Jaunā sekretāre Sese Norupa bija redzējusi, kā Merēte ieraksta restorāna nosaukumu savā kalendārgrāmatā. Un kāds restorānā atcerējās, ka viņa tur bijusi. Tikai neatcerējās, ar ko.

Acīmredzot Karlam daudz kas bija jāizlasa šajā ziņojumā.

-     Kā sauca to restorānu, Asad?

-     Laikam Bankerāt. Vai tā varētu būt?

Karls pagriezās pret izpalīdzi. Jūs nezināt, vai tas bija randiņš? Ar draugu?

Izpalīdzēs vaigos ievilkās dziļas smieklu bedrītes. Tā varētu gan būt, bet viņa neko neteica.

-     Un viņa neko nestāstīja, kad atgriezās mājās? Es domāju: kad jūs bijāt piezvanījusi.

-     Nē, es aizgāju. Ufe taču bija tik satraukts.

Atskanēja trauku šķindoņa, un mājas pašreizējais īpašnieks ienāca istabā tik cēli, it kā paplāte, ko viņš turēja izstieptos pirkstos, piedāvātu visus gastronomijas noslēpumus reizē. Pašceptas, tā bija viņa vienīgā replika, kad viņš nolika viesiem priekšā mazas, pudiņam līdzīgas kūciņas sudraba trauciņos.

Tas atsauca prātā bērnības atmiņas. Ne tās labākās, tomēr atmiņas.

Namatēvs piedāvāja viņiem kūciņas, un Asads tūlīt parādīja, ka novērtē cienastu.

-      Helle, ziņojumā ir rakstīts, ka, dienu pirms Merēte Lingorda pazuda, jūs pieņēmāt vienu vēstuli. Vai varat pastāstīt par to tuvāk?

Tas noteikti bija rakstīts izmeklēšanas protokolā, bet lai jau viņa pastāsta vēlvienreiz.

-     Tā bija dzeltena aploksne, mazliet līdzīga pergamentam.

-     Cik liela?

Sieviete parādīja ar rokām. Tātad A5.

-     Vai uz tās kaut kas bija? Zīmogs, vārds?

-     Nebija.

-     Un kurš to atnesa? Vai jūs viņu pazināt?

-     Nē, it nemaz. Vienkārši atskanēja zvans pie durvīm, un ārā stāvēja vīrietis, kurš man to iedeva.

-     Savādi, vai ne? Parasti vēstules pienāk pa pastu.

Helle paraustīja plecus. Jā, mums ir pastnieks. Bet tas bija vēlāk. Laikam ziņu laikā.

-     Divpadsmitos?

Viņa pamāja. Viņš vienkārši iedeva man vēstuli un aizgāja.

-     Neko neteica?

-     Teica, ka tā esot Merētei Lingordai, bet neko citu.

-     Kāpēc viņš to neielika pastkastītē?

-     Man šķiet, ka tas bija steidzami. Varbūt viņš baidījās, ka, pārnākusi mājās, viņa to uzreiz neieraudzīs.

-     Bet Merēte droši vien zināja, kurš to atnesis. Ko viņa teica?

-     Es nezinu, biju taču prom, kad viņa pārnāca.

Asads atkal pamāja. Tātad ari tas bija rakstīts ziņojumā.

Karls uzmeta viņam savu profesionālo skatienu. Tas vēstīja: "Procedūra prasa atkārtot šādu jautājumu vairākas reizes." Nu viņš varēs to sagremot.

-     Es biju domājis, ka Ufe nevar palikt mājās viens pats, viņš beidzot sacīja.

-     Var gan, Helle priecīgi atteica. Bet ne tik vēlu vakarā.

Šajā brīdī Karlam sagribējās atpakaļ pie sava rakstāmgalda

pagrabā. Viņš gadiem ilgi bija pratis izvilkt no cilvēkiem visu nepieciešamo, bet nu rokas bija pagurušas. Vēl pāris jautājumu, un viņiem jādodas tālāk. Lingordas lieta acīmredzot bija bezcerīga jau no sākuma. Viņa bija pārkritusi pār bortu. Tā taču gadās.

-     Un varēja taču būt par vēlu, ja es nebūtu to vēstuli viņai nolikusi, sieviete sacīja.

Karls redzēja, kā viņas skatiens mirkli aizslīdēja sāņus. Ne pie mazajām kūciņām. Pavisam prom. Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Viņa taču nākamajā dienā gāja bojā, vai ne?

-     Ne jau par to jūs šobrīd iedomājāties?

-     Par to gan.

Asads bija nolicis savu kūciņu uz galda. Arī viņš neticamā kārtā bija pamanījis izvairīšanās manevru.

-     Es redzu, ka jūs domājāt ko citu. Ko jūs gribējāt teikt ar to, ka varēja būt par vēlu?

-     Tikai to, ko teicu. Viņa taču nākamajā dienā gāja bojā.

Karls pacēla acis uz saldummīli namatēvu. Vai neatstāsiet mūs? Mēs gribam parunāt ar Helli Andersenu bez lieciniekiem.

Vīrietis neizskatījās priecīgs, un Helle Andersena arī ne. Viņa nogludināja savu uzsvārci, taču kaitējums jau bija nodarīts.

-     Paklausieties, Helle. Karls paliecās pret sievieti, kad senlietu tirgotājs bija iztipinājis no istabas. Ja jūs kaut ko esat paturējusi pie sevis, tad jums tas jāpastāsta tagad, vai saprotat?

-     Nekā cita nebija.

-     Vai jums ir bērni?

Helles lūpu kaktiņi noslīga. Kāds tam sakars ar šo lietu?

-     Labi. Jūs atvērāt vēstuli, vai ne?

Helle pārbijusies atrāva galvu. Es to nedarīju.

-    Jūs sniedzat nepatiesu liecību, Helle Andersena. Jūsu bērniem kādu brīdi būs jāiztiek bez jums.

Būdama lauku meitene, viņa reaģēja neparasti ātri. Plaukstas uzšāvās pie mutes, kājas parāvās zem dīvāna, visa pakrūte ierāvās uz iekšu, radot distanci no bīstamā policijas zvēra. Es to neatvēru, viņai izlauzās. Es vienkārši paturēju to pret gaismu.

-     Kas tur bija rakstīts?

Viņas uzacis gandrīz sakrustojās. Tur bija tikai: Laimīgu ceļu uz Berlīni.

-     Vai jūs zināt, kas Merētei Berlīnē bija darāms?

-     Vienkārši ceļojums kopā ar Ufi. Viņi tur jau bija bijuši pāris reižu.

-     Kāpēc bija tik svarīgi novēlēt viņai laimīgu ceļu?

-     Es nezinu.

-     Kurš varēja zināt par šo braucienu, Helle? Cik saprotu, Merēte ar Ufi dzīvoja ļoti noslēgti.

Sieviete paraustīja plecus. Es nezinu, varbūt kāds no parlamenta.

-     Vai tādā gadījumā vienkārši neuzrakstītu vēstuli e-pastā?

-     Es nezinu. Helle acīmredzami jutās iedzīta stūrī. Varbūt meloja. Varbūt viņa vienkārši bija viegli ietekmējama. Iespējams, kāds no pašvaldības, viņa ieteicās. Tātad šīs pēdas nekur neveda.

-     Tur bija rakstīts: Laimīgu ceļu uz Berlīni. Un kas vēl?

-     Nekā vairāk. Tikai tas, goda vārds.

-     Nekāda paraksta?

-     Nē. Tikai tas.

-     Un vēstules atnesējs, kā viņš izskatījās?

Helle paslēpa seju plaukstās. Viņam bija smuks mētelis, viņa klusītēm sacīja.

-     Jūs neredzējāt neko citu? Nevar būt.

-     Nūjā. Viņš bija garāks par mani, lai gan stāvēja pakāpienu zemāk. Un viņam bija zaļa šalle. Zods nebija pilnībā aizklāts, bet mute lielākoties gan. Lija lietus, droši vien tāpēc. Viņš arī bija mazliet saaukstējies vai vismaz tā izklausījās.

-     Šķaudīja?

-     Nē, vienkārši izklausījās saaukstējies. Mazliet šņaukājās. Nu tā.

-     Acis. Zilas vai brūnas?

-     Laikam gan zilas. Laikam. Varbūt pelēkas. Es tās pazītu, ja ieraudzītu.

-     Cik vecs viņš bija?

-     Domāju, ka manā vecumā.

It kā šī informācija varētu palīdzēt.

-     Un cik jums gadu?

Helle mazliet aizkaitināti paskatījās uz Kārlu. Nepilni trīsdesmit pieci, viņa atteica, nodūrusi acis.

-     Ar kādu mašīnu viņš atbrauca?

-     Cik zinu, nekādu. Katrā ziņā pagalmā neviena nestāvēja.

-     Viņš taču nevarēja atnākt šurp kājām?

-     Nē, man arī likās, ka ne.

-     Bet jūs nepaskatījāties?

-     Nē. Ufem bija jāpaēd. Viņš vienmēr dabūja ēst, kamēr es klausījos radio ziņas.

BRAUKDAMI VIŅI RUNĀJA par vēstuli. Asads par to nezināja neko vairāk. Šajā punktā izmeklēšana bija nonākusi strupceļā.

-      Bet kāpēc bija tik svarīgi nodot tik nenozīmīgu ziņu? Ko tā vēstīja? Varētu saprast, ja tā būtu no draudzenes, ja vēstule būtu iesmaržināta un ielikta mazā, puķainā aploksnē. Bet tādā anonīmā un bez paraksta?

-     Es domāju, ka tā Helle nekā daudz nezina, Asads turpināja, kamēr viņi iegriezās Bjelkerupvejā, kur atradās Stevnsas pašvaldības sociālā nodaļa.

Karls palūkojās uz ēkām. Būtu jauki pirms šī apmeklējuma turēt kabatā orderi.

-     Paliec šeit, viņš sacīja Asadam. Palīga seja neizrādīja īpašu apmierinātību.

Karls atrada vadītājas kabinetu pēc pāris norādēm.

-     Jā, Ufem Lingordam bija mājas aprūpe, viņa sacīja, kamēr Karls iebāza kabatā savu policista apliecību. Bet šobrīd mums ir mazliet aizkavējusies veco lietu arhivēšana. Ziniet, pašvaldību reforma.

Tātad sieviete viņam pretī neko nezināja par šo lietu. Jāsameklē kāds cits. Nolāpīts, kādam taču vajadzēja pazīt Ufī Lingordu un viņa māsu! Pat neliela informācija būtu zelta vērta.

Varbūt kāds bija daudzkārt apmeklējis māju un redzējis kaut ko tādu, kas varētu viņiem palīdzēt.

-     Vai es varētu parunāt ar cilvēku, kas tajā laikā atbildēja par vizītēm?

-     Diemžēl viņa ir devusies pensijā.

-     Vai es varu uzzināt viņas vārdu?

-     Diemžēl ne. Mēs nevaram sniegt informāciju par vecām lietām.

-     Un neviens no darbiniekiem neko nezina par Ufi Lingordu?

-     Gan jau kāds zina, bet mēs nedrīkstam izteikties.

-     Es saprotu, ka jums ir pienākums glabāt dienesta noslēpumu, un zinu, ka Ufem Lingordam nav atņemta rīcībspēja, bet es nebraucu šo gaisa gabalu, lai dotos mājās tukšām rokām. Vai varu apskatīt viņa lietu?

-    Jūs labi zināt, ka ne. Ja vēlaties parunāt ar mūsu juristu, laipni lūdzu. Turklāt tās mapes šobrīd nav pieejamas. Ufe Lingords vairs nedzīvo mūsu pašvaldībā.

-     Tātad dokumenti ir pārvesti uz Frederiksundu?

-     Par to es nevaru izteikties.

Velna vecene!

Karls izgāja no kabineta, brīdi stāvēja gaitenī un skatījās apkārt. Atvainojiet, viņš uzrunāja sievieti, kas nāca viņam pretī un izskatījās pietiekami nogurusi, lai nespētu pretoties. Viņš izvilka savu policista apliecību un stādījās priekšā. Vai jūs nevarētu pateikt man tā cilvēka vārdu, kurš pirms desmit gadiem atbildēja par Maglebiju?

-     Pajautājiet tur, sieviete sacīja, norādīdama uz kabinetu, no kura viņš tikko bija iznācis.

Tātad tiesas lēmums, papīri, telefona zvani, gaidīšana un jaunas sarunas. Viņš vienkārši vairs nejaudāja.

-     Šo atbildi es pieminēšu, kad reiz būšu jums vajadzīgs, Karls sacīja un viegli palocījās.

PEDEJA PIETURA BIJA Mugurkaula traumu klīnika Hornbekā. Es došos turp ar mašīnu, Asad. Vai tu vari aizbraukt mājās ar vilcienu? Es tevi izlaidīšu Kēgē. Tev jābrauc līdz centrālajai stacijai bez pārsēšanās.

Asads bez sajūsmas pamāja ar galvu. Karls taču nezināja, kur viņš dzīvo. Būs kaut kad jāpajautā.

Viņš paskatījās uz savu īpatnējo biedru. Rīt ķersimies pie citas lietas, Asad, šī ir bezcerīga.

Arī šie vārdi neizraisīja svētku salūtu Asada sejā.

KLĪNIKĀ HĀRDIJS BIJA pārvietots uz citu palātu un neizskatījās labi. Sejas krāsa bija gluži normāla, bet zilo acu dziļumā vīdēja tumsa.

Karls uzlika roku Hārdijam uz pleca. Esmu pārdomājis to, ko tu man nesen teici, Hārdij. Piedod, es to nevaru. Es vienkārši nevaru, saproti?

Hārdijs neko neteica. Protams, viņš saprata un, protams, nesaprata.

-      Kā būtu, ja tu man piepalīdzētu izmeklēšanā? Es tevi iepazīstināšu ar savām lietām, un tu tās kārtīgi pārdomāsi. Man vajag papildu enerģiju, saproti? Tās lietas man ir pavisam vienaldzīgas, bet, ja tu piedalies, tad mums vismaz būs, par ko kopīgi pasmieties.

-      Tu gribi, lai es smejos, Kari? Hārdijs sacīja, aizgriezdams galvu.

Visā visumā galīgi sūdīga diena.

16. nodala

2002

TUMSĀ PAZUDA LAIKA izjūta un līdz ar laika izjūtu arī ķermeņa ritms. Diena un nakts saplūda kopā kā Siāmas dvīņi. Merētei diennaktī bija tikai viens drošs pieturas punkts, un tas bija izliekto durvju klikšķis.

PIRMAJĀ REIZĒ, KAD Merēte izdzirdēja skaļruņu izkropļoto balsi, šoks bija tik briesmīgs, ka, likdamās gulēt, viņa joprojām drebēja.

Bet viņa zināja: ja balss nebūtu atskanējusi, viņa būtu nomirusi no slāpēm un bada. Jautājums tikai vai tas nebūtu labāk?

Viņa bija sajutusi, kā slāpes un sausums mutē pazūd. Nogurums nomāca badu. Viņa bija sajutusi, kā baiļu vietā nāk bēdas, bet bēdu vietā gandrīz droša atziņa, ka nāve ir tuvu. Tāpēc viņa mierīgi gulēja un gaidīja, kad ķermenis padosies, bet piepeši atskanēja griezīga balss un atklāja, ka viņa nav viena un viņai pilnībā jāpadodas citu gribai.

-     Merēte, sievietes balss ierunājās bez brīdinājuma. Tagad mēs iesūtīsim pie tevis plastmasas kasti. Pēc brīža tu dzirdēsi klikšķi un kaktā atvērsies slūžas. Mēs redzējām, ka tu jau esi tās atradusi.

Varbūt Merēte bija iedomājusies, ka iedegsies gaisma, jo viņa cieši aizmiedza acis un centās apspiest šoka viļņus, kas zibsnīja nervu galos. Taču gaisma neiedegās.

-     Vai tu mani dzirdi? balss iesaucās.

Merēte pamāja un smagi izelpoja. Tagad viņa sajuta, cik ļoti viņai salst, cik stipri barības trūkums ir iztukšojis organisma tauku krājumus un cik trausla viņa ir.

-     Atbildi!

-    Jā. Jā, es dzirdu. Kas jūs esat? Viņa skatījās tumsā.

-     Kad izdzirdēsi klikšķi, tūlīt ej uz slūžām. Nemēģini tur ielīst, tas neizdosies. Kad būsi paņēmusi pirmo kasti, parādīsies vēl viena. Vienā ir atejas spainis, kur tu nokārtosies, bet otrā būs ēdiens un ūdens. Mēs katru dienu atvērsim slūžas un apmainīsim vecās kastes pret divām jaunām, vai saprati?

-     Ko tas nozīmē? Merēte klausījās pati savā balsī. Vai es esmu nolaupīta? Vai jūs gribat naudu?

-     Tagad nāk pirmā kaste.

Kaktā kaut kas nograbēja un viegli iepīkstējās. Merēte aizvilkās turp un sajuta, kā iegremdēto, izliekto durvju lejasdaļa paveras un ielaiž cietu kasti papīrgroza lielumā. Kad Merēte pievilka to sev klāt un nolika uz grīdas, slūžas aizvērās uz desmit sekundēm, lai pēc tam atkal atvērtos, šoreiz ar mazliet augstāku spaini, kas laikam bija domāts kā sausais klozets.

Sirds dauzījās. Ja spaiņus ielika tik ātri, tad kādam bija jāstāv slūžām otrā pusē. Kāds cilvēks bija pavisam tuvu blakus.

-     Vai jūs nepateiksiet, kas esat? Merēte uz ceļiem aizrāpoja līdz vietai, kur, viņasprāt, augšā atradās skaļrunis. Cik ilgi es te jau sēžu? Viņa mazliet pacēla balsi. Ko jūs gribat no manis?

-     Pārtikas kastē ir tualetes papīrs. Tu dabūsi vienu rulli nedēļā. Kad tev vajadzēs nomazgāties, paņem ūdeni no kannas, kas atrodas atejas spainī. Vienmēr atceries, ka tā jāizņem. Telpā nav nekādas notekas, tāpēc centies mazgāties virs spaiņa.

Dzīslas uz Merētes kakla saspringa. Sejā dusmas cīnījās ar asarām, un lūpas drebēja. Deguns tecēja. Vai man visu laiku… jāsēž tumsā? viņa šņukstēja. Vai jūs nevarat ieslēgt gaismu? Tikai uz mirkli! Lūdzu!

Atkal atskanēja klikšķis un kluss pīkstiens, un slūžas aizvērās.

PĒC TAM SEKOJA daudz, daudz dienu, kad Merēte nedzirdēja neko vairāk kā ventilatoru ar iknedēļas svaigā gaisa devu un dienišķo graboņu un pīkstoņu slūžās. Dažkārt intervāli šķita bezgalīgi, citreiz Merētei šķita, ka viņa ir tikko apgūlusies pēc maltītes, kad jau ieradās nākamās spaiņu porcijas. Ēdiens bija viņas vienīgais gaišais punkts, lai gan tas bija vienveidīgs un gandrīz bez garšas. Mazliet kartupeļu un vārītu dārzeņu un drusciņ gaļas. Tas pats katru dienu. Itin kā tur ārā, gaismā, pasaulē aiz necaursitamās sienas, visu laiku vārītos neiztukšojams mikšļa katls.

Merēte bija iedomājusies, ka reiz pieradīs pie tumsas tik ļoti, lai telpā kaut ko saskatītu, taču tā nenotika. Tumsa bija piķa melna, it kā viņa būtu akla. Tikai domas ienesa viņas dzīvē gaismu, un arī tas nebija viegli.

Ilgu laiku viņa patiešām baidījās, ka sajuks prātā. Baidījās no dienas, kad zaudēs kontroli. Tāpēc viņa sacerēja ainas par pasauli, gaismu un dzīvi ārā. Iegremdējās smadzeņu stūrīšos, ko parasti nomāc darbīgā un triviālā dzīve. Un lēnām atnāca atmiņas par pagātni. īsi mirkļi ar rokām, kas viņu apskāvušas. Ar vārdiem, kas glāsta un mierina. Un arī atmiņas par vientulību, ilgām un nerimtīgu darbu.

Tad viņa ieslīga ritmā, kur diennakts sastāvēja no ilgiem miega periodiem, ēšanas, meditācijas un skrējiena uz vietas. Merēte skrēja, līdz soļi pret grīdu sāka sāpēt ausīs vai viņa nokrita aiz noguruma.

Katru piekto dienu viņa saņēma jaunu apakšveļu, bet izmantoto iemeta sausajā klozetā. Doma, ka tai pieskarsies svešinieki, bija pretīga. Pārējās drēbes viņi nemainīja. Tāpēc Merēte tās taupīja. Uzmanīja, kad apsēdās uz spaiņa. Sargāja, kad nogūlās uz grīdas. Saudzīgi nogludināja ar plaukstām, kad mainīja apakšveļu, un ar ūdeni notīrīja maliņas, kas šķita kļuvušas taukainas. Merēte priecājās, ka nolaupīšanas dienā bija kārtīgi apģērbusies. Dūnu jaka, šalle, blūze, krekliņš, bikses un biezas zeķes. Tomēr, dienām ritot, bikses sāka aizvien vairāk nokarāties, bet kurpju zoles kļuva plānākas. "Man jāskrien basām kājām," viņa nodomāja un skaļi iekliedzās tumsā: Vai jūs nevarat palaist mazliet vairāk siltuma, lūdzu? Taču ventilators griestos jau ilgu laiku nebija izdvesis ne skaņas.

GAISMA TELPĀ IEDEGĀS, kad spaiņi bija apmainīti simt deviņpadsmit reižu. Merētei pāri nogāzās baltu sauļu sprādziens, un viņa atmuguriski aizstreipuļoja aizmiegtām acīm un asarām ritot no acu kaktiņiem. Šķita, ka gaisma bombardē viņas tīkleni un sūta smadzenēm sāpju impulsus. Viņa spēja tikai noslīgt tupus un aizklāt acis.

Turpmākajās stundās viņa lēnām noņēma plaukstas no sejas un mazliet pavēra acis. Gaisma joprojām bija pārāk spilgta. Merēti atturēja bailes, ka viņa jau ir zaudējusi redzi vai to zaudēs, ja pārāk steigsies. Un tā viņa sēdēja, līdz sievietes balss skaļrunī otro reizi satricināja viņas augumu šoka viļņos. Viņa reaģēja uz skaņu kā pārāk jutīgs mērinstruments. Katrs vārds nesa triecienu. Un vārdi bija briesmīgi.

-     Apsveicam tevi dzimšanas dienā, Merēte Lingorda! Apsveicam ar trīsdesmit diviem gadiem. Jā, šodien ir sestais jūlijs. Tu tagad esi te nosēdējusi simt divdesmit sešas dienas, un mēs tev esam sagādājuši dzimšanas dienas dāvanu: mēs neizslēgsim gaismu veselu gadu.

-     Ak Dievs, jūs to nevarat man nodarīt, Merēte ievaidējās. Kāpēc jūs to darāt? Viņa piecēlās, aizsegusi acis ar plaukstām. Ja gribat nomocīt mani līdz nāvei, tad dariet to tagad! viņa kliedza.

Sievietes balss bija ledaina, mazliet zemāka nekā iepriekšējā reizē. Mieru, Merēte. Mēs negribam tevi mocīt. Gluži otrādi, mēs gribam dot tev iespēju izvairīties no ļaunākā. Tikai tev pašai jāatbild uz šo ļoti svarīgo jautājumu: kāpēc tev tas jāpārcieš? Kāpēc mēs ieslodzījām tevi būrī kā zvēru? Atbildi pati, Merēte.

Viņa atgāza galvu. Tas bija briesmīgi. Varbūt viņai vienkārši jāklusē. Jāapsēžas kaktā un jāļauj viņiem runāt, ko viņi grib.

-     Atbildi, Merēte, citādi tu padarīsi sev visu tikai ļaunāku.

-     Es nezinu, kādu atbildi jūs gaidāt! Vai tas ir kaut kas politisks? Vai jūs no kāda izspiežat naudu? Es nezinu. Sakiet!

Atskanēja vāri smiekli, un balss kļuva auksta. Tu neizturēji pārbaudījumu, Merēte. Tagad tev jāsaņem sods. Tas nav smags, tu viegli tiksi galā.

-     Ak kungs, tas nevar būt. Merēte šņukstēdama noslīga uz ceļiem.

Tad viņa dzirdēja, ka slūžu labi pazīstamais pīkstiens pārvēršas par svilpienu. Viņa tūlīt sajuta ieplūstam ārpasaules silto gaisu. Smaržoja pēc labības, aramzemes un zaļas zāles. Vai tas būtu sods?

-     Mēs palielināsim gaisa spiedienu tavā kamerā līdz divām atmosfērām. Paskatīsimies, vai nākamgad tu spēsi atbildēt. Mēs nezinām, cik lielu spiedienu cilvēka organisms spēj izturēt. Bet gan jau laika gaitā redzēsim.

-     Mīļais Dievs, Merēte nočukstēja, juzdama spiedienu ausīs. Neļauj tam notikt. Neļauj tam notikt.

17. nodala

2007

KĀRLU BRĪDINĀJA JAUTRU balsu skaņa un pudeļu šķinda, kas pavisam skaidri bija dzirdama jau stāvvietā. Mājās gāja skaļi.

Grila banda bija mazs fanātiķu bariņš, kas dzīvoja viņam kaimiņos un uzskatīja, ka liellopu gaļa garšo daudz labāk, ja tā vispirms ir cepusies uz grila restēm tik ilgi, līdz vairs negaršo ne pēc liellopa, ne steika. Viņi tikās visu gadu, kad vien radās tāda izdevība, un ļoti labprāt uz Karla terases. Karlam viņi patika. Viņi priecājās ar mēru un tukšās pudeles aiznesa sev līdzi.

Mūžīgais grila meistars Kens sirsnīgi apskāva Kārlu. Dabūjis ledaini aukstu alus skārdeni, Karls uzlika uz šķīvja vienu no apdedzinātajām gaļas briketēm un iegāja istabā, sajuzdams pakausī draugu labvēlīgos skatienus. Ja Karls klusēja, viņi nekad neko nejautāja, un tieši tas Karlam viņos ļoti patika. Visi zināja: ja Karla prātu ir pārņēmusi kāda lieta, tad vieglāk ir atrast kompetentu pašvaldības deputātu nekā sarunāties ar viņu. Tikai šoreiz viņa galvā neurdījās neviena lieta. Tur urdījās Hārdijs.

Kārlu patiešām mocīja neziņa.

Varbūt viņam vajadzētu apsvērt šo situāciju vēlreiz. Viņš noteikti varētu atrast veidu, kā nogalināt Hārdiju, lai neviens vēlāk nevarētu piesieties. Gaisa burbulītis infūzijā, stingra roka draugam uz mutes. Tas būtu ātri, jo Hārdijs nepretotos.

Bet vai viņš spētu? Vai gribētu? Tā bija briesmīga dilemma. Palīdzēt vai nepalīdzēt? Un kas būtu īstā palīdzība? Varbūt Hārdijam vairāk palīdzētu tas, ja viņš saņemtos, aizietu pie Markusa un pieprasītu atpakaļ savu veco lietu. Galu galā viņam taču bija pilnīgi vienalga, ar ko kopā jāstrādā, un vienalga, ko VIŅI par to teiktu. Ja vien Hārdijam ko līdzētu tas, ka viņš noķertu tos neģēļus, kas viņus sašāva Amagerā, viņš sasparotos. Viņam pašam tā lieta bija apriebusies. Ja viņš tos cūkas atrastu, tad vienkārši nolaistu no kātiem. Bet kam tas līdzētu? Katrā ziņā ne jau nu viņam.

-     Kari, vai tu nevarētu aizsist vienu simtnieku? viņa domās ielauzās padēls Jespers. Viņš acīmredzot jau bija ar vienu kāju ārā pa durvīm. Viņa draugi Lingē zināja: ja ielūgs Jesperu, pastāv liela iespēja, ka viņš atstieps līdzi aliņus. Jesperam kvartālā bija savi čomi, kas pārdeva aliņus nepilngadīgajiem. Tas maksāja pāris kronu vairāk, bet kāda tam nozīme, ja visu apmaksā papucis?

-     Vai tā nav jau trešā reize šonedēļ, Jesper? Karls jautāja, izvilkdams naudaszīmi no maka. Un tev rīt jābūt skolā, skaidrs?

-     Skaidrs, Jespers atbildēja.

-     Tu izmācījies?

-    Jā,jā.

Tātad nē. Karls sarauca uzacis.

-      Oi, nu nevajag, Kari! Es negribu iet desmitajā klasē Engholmā. Es noteikti pāriešu uz ģimnāziju.

Vājš mierinājums. Tad viņam vajadzēs uzraudzīt arī to, kā čalītis mācīsies ģimnāzijā.

-     Nenokar degunu, Jespers viņu uzmundrināja ceļā uz velosipēdu šķūnīti.

Vieglāk pateikt nekā izdarīt.

-      VAI TEVI NOMOKA Lingordas lieta, Kari? Mortens savāca pēdējās pudeles. Viņš parasti nekāpa lejā tik ilgi, līdz virtuve spīdēja un laistījās, jo zināja, ka nākamajā dienā viņa galva būs tikpat liela un vārīga kā premjerministra ego. Ja kaut kas bija jāizdara, tam jānotiek tagad un tūlīt.

-     Es vairāk domāju par Hārdiju, ne tik daudz par Lingordas lietu. Pēdas ir pavisam atdzisušas, un neviens par tām neinteresējas. Mani ieskaitot.

-     Bet Lingordas lieta taču ir atrisināta, vai ne? Mortens nošņaukājās. Viņa tak noslīka, vai arī tur ir vēl kaut kas?

-      Hmm, tu domā? Bet es sev jautāju: kāpēc viņa noslīka? Tur nebija vētras, nebija viļņu, viņa bija vesela. Viņas finansiālais stāvoklis bija labs, viņa bija glīta un taisīja labu karjeru. Varbūt mazliet vientuļa, bet kaut kad jau viņa nokārtotu arī šo jautājumu.

Karls papurināja galvu. Kuru viņš gribēja apmuļķot? Protams, šī lieta viņu interesēja. Viņu interesēja visas lietas, kurās krājās tādi neatbildēti jautājumi.

Viņš aizsmēķēja cigareti un paņēma skārdeni, ko viens no viesiem bija atvēris, bet nebija paspējis ieliet rīklē. Alus bija silts un novadējies.

-     Visvairāk mani kaitina tas, ka viņa bija tik inteliģenta. Ar inteliģentiem upuriem vienmēr ir sarežģīti. Cik saprotu, viņai nebija nekāda pamatota iemesla izdarīt pašnāvību. Nebija atklātu ienaidnieku, brālis viņu mīlēja. Tad kāpēc viņa pazuda? Vai tu lēktu viļņos uz tāda pamata, Morten?

Mortens palūkojās uz Kārlu apsarkušām acīm. Tas bija nelaimes gadījums, Kari. Vai tev nekad nav noreibuši galva, pārliecoties pār reliņiem un skatoties viļņos? Un, ja tā tomēr bija slepkavība, tad to izdarīja vai nu viņas brālis, vai arī tur bija kaut kas politisks, ja reiz tu jautā manu viedokli. Vai tad nākamajai Demokrātu partijas līderei, kas tik sasodīti labi izskatās, nevarētu būt ienaidnieki? Viņš smagi pamāja un gandrīz vairs nespēja pacelt galvu. Vai tu nesaproti, ka visi viņu ienīda? Tie, kurus viņa apsteidza savā partijā, un valdības partijas. Tu domā, ka premjerministram un viņa džekiem baigi patika noskatīties, kā tā seksīgā superbeibe grozās televīzijā? Tu pats saki, ka viņai bija ļoti ass prāts. Mortens izgrieza lupatu un apslaucīja ūdens krānu.

-     Visi zināja, ka nākamajās vēlēšanās tieši Lingorda veidos opozīcijas koalīciju. Viņa taču bija partijas lokomotīve. Mortens nospļāvās izlietnē. Nākamreiz es nedzeršu Sises retsinu. Kur, ellē, viņa pērk to draņķi? Briesmīgi izkalst rīkle.

APAĻAJĀ PAGALMĀ KARLS satika dažus kolēģus, kas devās mājās. Pie sienas aiz kolonādes stāvēja Baks un nopietni sarunājās ar vienu no saviem darbiniekiem. Abi skatījās uz Kārlu tā, it kā viņš būtu tiem iespļāvis sejā.

"Muļķu kongress," viņa vārdi atbalsojās starp kolonnām, kad viņš pagrieza tiem muguru.

Izskaidrojumu Karls saņēma no savas bijušās kolēģes Bentes Hansenas, saticis viņu vestibilā. Tev bija taisnība, Kari. Viņi to ausi atrada poda caurulē liecinieces dzīvoklī. Visu cieņu, vecīt!

Skaisti. Tātad velosipēdista slepkavības lietā kaut kas virzījās uz priekšu.

-     Baks un viņa grupa tikko bija slimnīcā, lai piedabūtu liecinieci runāt, Bente turpināja. Bet viņiem nekas neizdevās. Viņa ir pārbijusies.

-     Ne jau ar viņu vajadzētu runāt.

-     Laikam gan. Bet ar ko tad?

-     Kādā gadījumā tu gribētu izdarīt pašnāvību? Ja nonāktu briesmīgi smagā situācijā vai arī ja tas būtu vienīgais, kas varētu glābt tavus bērnus. Es saku, ka tam ir kaut kāda saistība ar bērniem.

-     Bērni neko nezina.

-     Protams, ne. Bet varbūt viņas māte zina.

Karls palūkojās uz bronzas lustrām pie griestiem. Varbūt vajadzētu lūgt, lai viņam atļauj samainīt lietas ar Baku. Tas šo milzu ēku satricinātu.

-     NU REDZI, ES te visu laiku staigāju un domāju, Kari. Man šķiet, mums vajadzētu turpināt ar to lietu tā. Asads jau bija nolicis uz galda kūpošu kafijas tasīti. Blakus lietas materiāliem uz iesaiņojuma papīra atradās pāris saldu kūciņu. Acīmredzot Asads bija uzsācis uzbrukumu ar savu šarmu. Katrā ziņā viņš bija iztīrījis Karla kabinetu, un vairākas Lingordas lietas mapes bija saliktas rindiņā uz rakstāmgalda gandrīz vai tā, it kā tās vajadzētu izlasīt noteiktā secībā. Viņš droši vien te bija jau no sešiem rītā.

-     Ko tu te man esi nolicis? Karls norādīja uz papīriem.

-     Re, te ir viens izraksts no bankas, kur redzams, ko Merēte Lingorda izņēma pēdējās nedēļās. Bet tur nav nekā par ēdienu restorānā.

-     Par viņu ir samaksājis kāds cits, Asad. Tas nav neparasti, ka skaistas sievietes tādās vietās lēti tiek cauri.

-     Tieši tā, Kari. Smalki. Tad viņa ir piedabūjusi kādu samaksāt. Man šķiet, kādu politiķi vai puisi.

-     Protams, bet nebūs viegli noskaidrot ko.

-     Jā, es zinu. Tas bija pirms pieciem gadiem. Asads norādīja uz otru papīra lapu. Te ir pārskats par mantām, ko policija paņēma no viņas mājas. Es neredzu nekādu kalendāru, par kuru stāstīja tā jaunā sekretāre. Bet varbūt Kristiansborgā ir kāds kalendārs, kur var redzēt, ar ko tad viņa tur kopā ēda.

-     Plānotājs viņai noteikti bija rokassomiņā, Asad. Un soma pazuda kopā ar viņu, vai ne?

Asads ar nelielu nožēlu pamāja.

-     Jā, bet mēs varētu pajautāt viņas sekretārei. Te ir izrakstījums no viņas liecības. Viņa toreiz nestāstīja neko par cilvēku, ar kuru kopā Merēte ēda. Tāpēc es domāju, ka mums jāpaprasa viņai vēlreiz.

-      To sauc par izrakstu, Asad! Tas bija pirms pieciem gadiem. Ja viņa nespēja atcerēties neko svarīgu toreiz, tad tagad jau nu nepavisam.

-     Labi, te rakstīts: viņa atcerējās, ka Merēte Lingorda saņēma telegrammu saistībā ar Valentīna dienu, bet tas notika kādu bridi pēc tās dienas. Kaut ko tādu tak var izpētīt, vai ne?

-     Telegrammas vairs nav, un mēs nezinām precīzu datumu. Tas būs sarežģīti, jo mēs pat nezinām firmu, kas to piegādāja.

-     Tā bija Telegrams Online.

Karls paskatījās uz savu palīgu. Vai tajā puisī slēpās zelta grauds? To bija grūti iztēloties, kamēr viņš valkāja zaļus gumijas cimdus. Kā tu to zini, Asad?

-     Redzi. Asads norādīja uz liecības izdruku. Sekretāre atcerējās, ka uz telegrammas bija nodrukāts Love & Kisses for Merete un vēl tur bija arī divas lūpas. Divas sarkanas lūpas.

-     Un?

-     Nu tad tā ir Telegrams Online telegramma. Viņi iespiež vārdu uz telegrammas. Un viņiem ir tās divas sarkanās lūpas.

-     Parādi.

Asads nospieda atstarpes taustiņu uz Karla datora tastatūras, un monitorā parādījās Telegrams Online mājaslapa. Jā, tur bija tā telegramma. Gluži kā Asads teicis.

-     Labi. Un tu esi pārliecināts, ka tikai šī firma taisa šādas telegrammas?

-     Diezgan pārliecināts.

-     Bet tev joprojām trūkst datuma, Asad. Vai tas bija pirms vai pēc Valentīna dienas? Un kurš to pasūtīja?

-     Mēs taču varam pajautāt firmā, vai viņi ir reģistrējuši, kad piegādātas telegrammas uz Kristiansborgas pili.

-     Tas viss ir izdarīts pirmajā izmeklēšanā, vai ne?

-     Par to lietā nekas nav rakstīts, bet tu varbūt esi izlasījis ko citu. Puiša sejā, ko klāja divu dienu bārdas rugāji, parādījās viltīgs smaids. Pietiekami nekaunīgs.

-     Labi, Asad. Vari pārbaudīt firmu. Tas darbiņš būs kā radīts tev. Man tagad nav laika, tu vari piezvanīt no sava kabineta.

Karls papliķēja palīgam pa plecu un izstūma viņu ārā. Tad aizvēra durvis, aizsmēķēja cigareti, paņēma Lingordas mapes un apsēdās, uzlicis kājas uz galda.

Nu tad jāķeras klāt.

TĀ BIJA STULBA lieta. Pārāk nekonsekventa. Taustīšanās pa miglu bez skaidrām prioritātēm. īsi sakot, viņiem nebija ticamu teoriju. Motīvs nebija noskaidrots. Ja tā bija pašnāvība, tad kāpēc? Zināms bija vienīgi tas, ka Merētes Lingordas mašīna stāvēja uz automašīnu klāja pašā aizmugurē un viņa pati bija pazudusi.

Tad izmeklētāji atjēdzās, ka viņa nebija viena. Pāris liecinieku pastāstīja, ka uz augšējā klāja viņa strīdējusies ar jaunu vīrieti. To dokumentēja fotogrāfija, kuru uzņēmis pavecs laulātais pāris, kas devās privāti organizētā iepirkšanās braucienā uz Heiligenhāfenu. Fotogrāfiju publiskoja, un no Storehedinges pilsētas domes pienāca ziņa, ka tas ir Merētes Lingordas brālis.

Karls patiesībā to labi atcerējās. Policisti, kas palaida garām brāļa eksistenci, saņēma pamatīgu rājienu.

Radās jauni jautājumi. Ja to izdarījis brālis, tad kāpēc? Un kur viņš vispār ir?

Sākumā visi domāja, ka arī Ufe pārkritis pār bortu, bet pēc pāris dienām viņu, stipri novārgušu un apjukušu, atrada labu gabalu tālāk Femernas klajumos. Viņu atpazina modrs vācu policists no Oldenburgas. Neviens tā arī nenoskaidroja, kā Ufe ticis tik tālu. Viņš pats neko nebilda par šo jautājumu.

Ja viņš kaut ko zināja, tad paturēja to pie sevis.

Turpmākās skarbās nopratināšanas rādīja, cik lielās sprukās nonākuši viņa kolēģi.

Karls noklausījās pāris pratināšanu ierakstus un konstatēja, ka Ufe ir bijis kluss kā kaps. Policisti bija mēģinājuši spēlēt gan labos, gan sliktos, bet nekas nelīdzēja. Bija uzaicināti divi psihiatri. Pēc tam psihologs no Farumas, kurš specializējies šādos traucējumos. Un visbeidzot Ufes tincināšanā piedalījās arī Stevnsas pašvaldības sociālā darbiniece Karena Mortensena.

Nelāga lieta.

Gan vācu, gan dāņu varas iestādes bija pārmeklējušas jūras udeņus. Uz šo rajonu pārcēla ūdenslīdēju vienības mācības. Kādu krastā izskalotu līķi novietoja uz ledus un pēc tam aizveda uz autopsiju. Zvejniekiem piekodināja meklēt objektus, kas peld ūdenī. Apģērba gabalus, somas, jebko. Taču neviens neatrada neko tādu, ko varētu saistīt ar Merēti Lingordu, un prese vai juka prātā. Ziņas par Merēti Lingordu veselu mēnesi bija visu avīžu pirmajās lapās. No albumiem tika izvilktas vecas fotogrāfijas: ģimnāzijas laiku ekskursija, kur viņa pozē piegulošā peldkostīmā. Kad žurnālisti uzraka informāciju par viņas teicamajām sekmēm universitātē, tā kļuva par analīzes objektu tā sauktajiem dzīves stila ekspertiem. Jauni minējumi par Merētes seksualitāti lika pat kārtīgiem žurnālistiem iet tenkotāju pavadā. Tomēr galveno vielu skribentiem sagādāja Ufes eksistence.

Vairāki Merētes tuvākie kolēģi gari un plaši izrunājās, ka viņiem bijušas tādas aizdomas. Viņai ir kaut kas slēpjams privātajā dzīvē. Protams, nevarēja jau zināt, ka tas ir brālis invalīds, bet kaut kas uz to pusi.

Kad lieta pamazām sāka noklust, uz žurnālu vākiem parādījās vecas fotogrāfijas no autokatastrofas vietas, kurā gāja bojā viņas vecāki un Ufe kļuva par invalīdu. Parādīt vajadzēja visu. Merēte bija labs materiāls, vēl dzīva būdama, un tikpat labs arī mirusi. Rīta programmu vadītājiem bija grūti apslēpt sajūsmu. Bosnijas karš, dusmīgs princis konsorts, pašvaldības vadītāja sarkanvīna patēriņš, noslīkusi parlamenta deputāte. Same shit![2] Ja tikai tur bija interesanti kadri.

Tika publicētas lielas fotogrāfijas ar divguļamo gultu Merētes Lingordas mājās. Nebija zināms, kur viņi tās ņēmuši, taču virsraksti bija skaļi. Vai brālim un māsai bija intīmas attiecības? Vai tas bija viņas nāves iemesls? Kāpēc lielajā mājā bija tikai viena gulta? Visiem valstī būtu jādomā, ka tas ir savādi.

Kad aptrūkās pagaļu, ko piemest šim stāstam, žurnālisti sāka izteikt minējumus par Ufes atbrīvošanu. Vai policisti izmantojuši nepieļaujamas metodes? Vai apsūdzēts nevainīgais? Vai puisis ticis cauri pārāk viegli? Varbūt tas ir tiesu sistēmas naivums un nepietiekami stingra rīcība? Vēlāk prese īsi pieminēja, ka Ufe ievietots Egelijā, un tad lieta beidzot noklusa. 2002. gada vasaras tukšais laiks bija aizpildīts ar lietusgāzēm, karstumu, mazā prinča dzimšanu un pasaules čempionātu futbolā.

Jā, dāņu prese zināja, kas interesē vienkāršo lasītāju. Merēte Lingorda bija vecas ziņas.

Un pēc sešiem mēnešiem izmeklēšanu apturēja. Bija daudz citu uzdevumu.

KARLS PAŅĒMA DIVAS papīra lapas un uz vienas ar pildspalvu uzrakstīja:

AIZDOMĀS TURAMIE

1)   Ufe

2)    Nezināms pastnieks. Vēstule par Berlīni

3)   Vīrietis/sieviete restorānā Cafe Bankerfit

4)    "Kolēģi" Kristiansborgā

5)   Slepkavība laupīšanas nolūkā vai laupīšanas uzbrukums. Cik naudas somā?

6)    Seksuāls uzbrukums

Uz otras papīra lapas viņš uzrakstīja:

PĀRBAUDĪT

Stevnsas sociālais darbinieks Telegramma

Sekretāres Kristiansborgā Liecinieki uz prāmja Schlesvvig-Holstein

Brīdi skatījies uz papīriem, viņš otrās lapas apakšā pierakstīja:

Audžuģimene pēc avārijas/studiju biedri universitātē. Vai viņa bija depresīva pēc dabas? Stāvoklī? Iemīlējusies?

Kad Karls aizvēra mapi, atskanēja zvans no augšas: Markuss Jakobsens lika pateikt, ka viņam jāierodas konferenču zālē.

Iedams garām Asada mazajam kabinetam, Karls pamāja ar galvu. Palīgs sēdēja kā pielīmēts pie telefona un izskatījās ārkārtīgi nopietns un koncentrējies. Ne kā parasti, kad stāvēja durvju ailā ar zaļajiem gumijas cimdiem rokās. Pavisam cits cilvēks.

TUR BIJA SAPULCĒJUŠIES visi, kas saistīti ar velosipēdista slepkavību. Markuss Jakobsens norādīja uz krēslu, kur Karlam apsēsties, un Baks sāka runāt:

-     Mūsu lieciniece, Annelīse Kvista, jau sen lūdza aizsardzību. Tagad mēs zinām, ka viņai piedraudēja: ja viņa neklusēs par redzēto, viņas bērniem dzīviem novilks ādu. Viņa visu laiku ir gan slēpusi informāciju, gan savā ziņā arī sadarbojusies. Pa šo laiku viņa ir devusi mums mājienus, lai mēs paši virzītos lietā uz priekšu, taču izšķirošu informāciju nav atklājusi. Kad parādījās nopietni draudi, viņa pilnībā apklusa.

Es apkopošu situāciju: upurim pārgriež rīkli Valbī parkā aptuveni desmitos vakarā. Ir tumšs un auksts, un parkā nav cilvēku. Tomēr Annelīse Kvista redz, kā noziedznieks stāv un runā ar upuri tikai dažas minūtes pirms slepkavības. Tāpēc mēs uzskatām, ka tā ir bijusi slepkavība afekta stāvoklī. Ja tā būtu plānota, Kvistas ierašanās, visticamāk, būtu to izjaukusi.

-     Kāpēc Kvista gāja caur parku? Vai viņa nebrauca ar riteni? No kurienes viņa nāca? Jautātājs bija viens no jaunajiem. Viņš nezināja, ka jautājumus drīkst uzdot tikai tad, kad Baks būs pabeidzis.

Baks uzmeta viņam īgnu skatienu. Viņa bija ciemojusies pie draudzenes, un ritenim bija pārdurta riepa. Tāpēc viņa gāja caur parku. Mēs zinām, ka viņa redzēja noziedznieku, jo ap nozieguma vietu bija tikai divu cilvēku pēdas. Mēs esam pamatīgi izpētījuši Kvistas dzīves apstākļus, lai atrastu vājos punktus viņas dzīvē. Meklējām kaut ko, kas varētu izskaidrot viņas uzvedību, kad sākām viņu pratināt. Tagad mēs zinām, ka viņai reiz ir bijusi saistība ar rokeru aprindām, bet diezgan droši var arī teikt, ka slepkava nav jāmeklē šajā vidē.

Upura brālis ir viens no aktīvākajiem Valbī rokeriem Karlo Brands, turklāt upurim bija laba reputācija, lai gan viņš nedaudz tirgojās ar narkotikām pats uz savu roku. No Karlo Branda mēs arī uzzinājām, ka upuris un Kvista bija pazīstami, acīmredzot reiz viņiem bijušas intīmas attiecības. Ari to mēs izmeklējam. Katrā ziņā jāsecina, ka, pēc visa spriežot, viņa ir pazinusi gan slepkavu, gan upuri.

Kas attiecas uz liecinieces bailēm, viņas māte mums pastāstīja, ka Annelīse agrāk ir cietusi no vardarbības. Tā gan nav bijusi īpaši smaga piekaušana, draudi un tamlīdzīgi -, bet tas viņu ir ļoti iespaidojis. Māte domā, ka meita pati ir vainīga, jo daudz uzturas krogos un īpaši neskatās, kam iet līdzi. Tomēr, cik varam spriest, seksuālo un sociālo paradumu ziņā Kvista īpaši neatšķiras no lielākās daļas jauno sieviešu.

Annelīses tualetē atrastā auss liecina, ka slepkava zina, kas viņa ir. Viņš zina Annelīses dzīvesvietu, bet, kā jau teikts, mēs vēl neesam spējuši no viņas izdibināt, kas ir šis vīrietis.

Bērni ir izmitināti kādā ģimenē ārpus Kopenhāgenas, un tas Annelīsi ir mazliet nomierinājis. Vairs nav šaubu, ka šķietamās pašnāvības brīdī viņa ir bijusi narkotiku ietekmē. Analīzes rāda, ka viņas kuņģī atrasts liels daudzums dažādu eiforizējošu līdzekļu tablešu formā.

Kamēr Baks runāja, Karls lielākoties sēdēja aizvērtām acīm. Viņam kļuva šķebīgi, raugoties, kā Baks tur stāvēja, neveikli un lēni stāstīdams par izmeklēšanas gaitu. Karls gluži vienkārši nevēlējās uz to skatīties. Kāpēc lai viņš to darītu? Viņam taču ar to nebija nekāda sakara. Jāatceras, ka viņa galds ir pagrabā. Jakobsens bija pasaucis viņu augšā, lai uzsistu uz pleca par to, ka viņš pavirzījis lietu vienu soli tālāk. Vairāk tur nebija, ko piebilst. Citus spriedumus Karls viņiem noteikti aiztaupīs.

-     Mēs neesam atraduši tablešu pudelīti, tāpēc var secināt, ka kāds iespējams, pats slepkava ir tās atnesis un iebarojis viņai ar varu, Baks sacīja.

Nu re, tik daudz viņš spēja aptvert.

-     Tātad, pēc visa spriežot, tas ir neizdevies slepkavības mēģinājums. Draudi nogalināt bērnus ir piespieduši sievieti klusēt, Baks turpināja.

Te iejaucās Markuss Jakobsens. Viņš redzēja, ka jaunie nespēj nociesties ar saviem jautājumiem. Labāk panākt viņiem pretī.

-     Annelīse Kvista, viņas māte un bērni tiks iekļauti liecinieku aizsardzības programmā, kā lietas apstākļi to prasa, viņš sacīja. Vispirms mēs viņus izmitināsim citur, un tad jau drīz Kvista ierunāsies. Pa to laiku mums izmeklēšanā ir jāiesaista narkotiku nodaļa. Es saprotu, ka viņai bija iebarots diezgan daudz sintētiskās THC, acīmredzot marinola, kas ir visizplatītākais hašiša veids tablešu formā. To mēs pie izplatītājiem neatrodam pārāk bieži, tāpēc noskaidrosim, kur to šajā apkaimē var dabūt. Es saprotu, ka ir atrastas arī kristāla metamfetamīna un metilfenidāta pēdas. Ļoti netipisks kokteilis.

Karls pašūpoja galvu. Jā, tas nu gan bija daudzpusīgs noziedznieks. Mežonīgi pārgriež rīkli vienam upurim parkā un uzmanīgi ieber tabletes rīklē otram. Kāpēc viņa kolēģi nevarēja vienkārši pagaidīt, līdz tā vecene izspļaus visu pati? Viņš atvēra acis un paskatījās uz nodaļas vadītāju.

-     Tu purini galvu, Kari. Vai tev ir labāki priekšlikumi? Vai tev ir vēl kāda radoša ideja, kas varētu mums palīdzēt? Jakobsens pasmaidīja. Vienīgais visā telpā.

-     Es zinu vienu: ja cilvēks saēdas daudz THC un visa kā cita, viņš vemj. Tātad tas čalis, kurš piespieda viņu tabletes norīt, būs bijis visai prasmīgs, vai ne? Kāpēc jums vienkārši nepagaidīt, līdz Kvista pati pastāstīs, ko redzēja? Pāris dienām taču nav nekādas nozīmes. Mums netrūkst cita, ar ko nodarboties. Karls paskatījās uz kolēģiem. Vismaz man ne.

SEKRETĀRES, KA PARASTI, bija aizņemtas. Līsa sēdēja pie sava datora ar austiņām uz ausīm un bungoja pa taustiņiem kā rokgrupas bundzinieks. Karls lūkojās pēc jaunas, tumšmatainas sekretāres, bet neviena neatbilda Asada aprakstam. Šādu matu krāsu varēja piedēvēt tikai Līsas kolēģei, sekretariāta slavenajai "vilcenes Ilses" līdziniecei, kolēģu vidū sauktai par Sērensena kundzi. Karls samiedza acis. Varbūt Asads dusmīgajā sejā saskatīja kaut ko tādu, ko neredzēja neviens cits.

-     Mums lejā vajag kārtīgu kopētāju, Līsa, Karls sacīja, kad sekretāre ar platu smaidu pārtrauca bungot pa tastatūru. Vai vari to nokārtot šajā pēcpusdienā? Es zinu, ka Atbalsta centrā viens ir lieks. Tas pat nav izsaiņots.

-     Paskatīšos, ko varu līdzēt, Kari, Līsa sacīja. Tas bija nokārtots.

-      Man jārunā ar Markusu Jakobsenu, viņam blakus atskanēja trausla balss. Karls pagriezās un ieraudzīja nepazīstamu sievieti. Brūnas acis. Pašas skaistākās brūnās acis, kādas viņš jebkad redzējis. Karls sajuta kamolu pakrūtē. Sieviete pagriezās pret sekretārēm.

-     Vai jūs esat Mona Ibsena? Sērensena kundze jautāja. -Jā.

-     Tad viņš jūs gaida.

Abas sievietes sasmaidījās, un Mona Ibsena mazliet atkāpās, kad Sērensena kundze piecēlās, lai parādītu ceļu. Karls saknieba lūpas un noskatījās, kā sieviete attālinās pa gaiteni. Viņai mugurā bija īss kažociņš, tik īss, ka skatienam atklājās glīts dibentiņš. Daudzsološi, taču, pēc formām spriežot, viņa nebija jauna. Kāpēc viņš sejā bija ievērojis tikai acis?

-     Mona Ibsena, kas viņa tāda? viņš nevērīgi pajautāja Līsai. Saistībā ar velosipēdista slepkavību?

-     Nē, viņa ir mūsu jaunā krīžu psiholoģe. Turpmāk sadarbosies ar visām nodaļām pārvaldē.

-     Tiešām? Karls pats dzirdēja, cik stulbi tas izklausās.

Viņš apspieda sajūtu pakrūtē, uzkāpa augšā uz Jakobsena kabinetu un nepieklauvējis atvēra durvis. Ja viņam jādabū pa galvu, tad šis būtu sasodīti labs iemesls.

-     Atvaino, Markus, viņš teica, nezināju, ka tev ir apmeklētājs.

Sieviete sēdēja, pagriezusies pret Kārlu profilā; maiga āda un mutes kaktiņos rievas, kas drīzāk liecināja par smaidiem nekā pagurumu no dzīves.

-     Piedod, es varu atnākt vēlāk.

Dzirdot šo pieklājīgo pazemību, sieviete pavērsa seju pret Kārlu. Izteiksmīga mute, pilnīgas lūpas. Viņai noteikti bija pāri par piecdesmit. Sieviete viņam viegli uzsmaidīja. Karls juta, ka viņa ceļgali saļogās.

-     Ko tu gribēji, Kari? Markuss jautāja.

-     Es tikai domāju: jums jāpajautā Annelīsei Kvistai, vai viņai ir bijušas attiecības ar slepkavu.

-     Ir jau pajautāts, Kari. Attiecību nav bijis.

-     Ak tā? Bet tad vajadzētu pajautāt, ar ko slepkava nodarbojas. Nevis kas viņš ir, bet ko dara.

-     Mēs, protams, jautājām, bet viņa neko nesaka. Tu domā, ka viņiem varētu būt darba attiecības?

-     Varbūt jā, varbūt nē. Katrā ziņā Kvista kaut kādā veidā ir atkarīga no tā vīrieša viņa darba dēļ.

Jakobsens pamāja ar galvu. Viņi to izdarīs, kad sieviete un viņas ģimene būs nogādātas drošā vietā. Bet Karls vismaz bija dabūjis redzēt Monu Ibsenu.

Sasodīti pievilcīga krīžu psiholoģe.

-     Tas arī viss, viņš sacīja, pasmaidīdams tik plati, relaksēti un vīrišķīgi, cik vien spēja, taču atbildes nebija.

Piepeši Karls tvēra pie krūtīm, viņam iesāpējās tieši zem krūšukaula. Velns, cik nepatīkama sajūta! It kā viņš būtu norijis gaisu.

-     Vai ar tevi viss kārtībā, Kari? priekšnieks jautāja.

-     Jā, nekas briesmīgs. Tikai mazliet atskaņu, tu jau saproti. Ar mani viss ir labi. Tā nebija gluži taisnība. Sajūta krūtīs nemaz nebija laba.

-     Atvainojiet, Mona. Vai drīkstu iepazīstināt jūs ar Kārlu Merku? Pirms pāris mēnešiem viņš iekļuva briesmīgā apšaudē, kurā mēs zaudējām kolēģi.

Mona Ibsena pamāja ar galvu, kamēr Karls saņēmās. Viņa mazliet samiedza acis. Tā, protams, bija profesionāla interese, bet labāk nekā nekas.

-     Tā ir Mona Ibsena, Kari. Mūsu jaunā krīžu psiholoģe. Varbūt jūs iepazīsieties tuvāk. Mēs taču gribētu, lai viens no mūsu labākajiem darbiniekiem pilnībā atgriežas ierindā.

Karls paspēra soli uz priekšu un satvēra sievietes plaukstu. Iepazīsies tuvāk. To nu viņš varēja apzvērēt.

RIEBĪGĀ SAJŪTA VĒL nebija pārgājusi, kad Karls sastapās ar Asadu pa ceļam lejā uz pagrabu.

-     Es beidzot tiku cauri, Kari, viņš sacīja.

Karls centās apspiest prātā Monas Ibsenas tēlu. Tas nebija viegli.

-     Kur? viņš jautāja.

-     Es zvanīju uz Telegrams Online vismaz desmit reižu, bet mani savienoja tikai pirms piecpadsmit minūtēm, Asads stāstīja, kamēr Karls atguvās. Varbūt viņi varēs mums pateikt, kurš nosūtīja telegrammu Merētei Lingordai. Katrā ziņā viņi pie tā strādā.

18. nodala

2003

PĒC NEILGA LAIKA Merēte jau bija pieradusi pie spiediena. Pāris dienu viņai mazliet šalca ausīs, un tad tas pazuda. Nē, ļaunākais nebija spiediens.

Ļaunākā bija gaisma, kas spīdēja virs galvas.

Mūžīga gaisma bija simt reižu ļaunāka par mūžīgu tumsu. Gaisma atklāja viņas nožēlojamo dzīvi. Ledaina, balta istaba. Pelēcīgas sienas, asi stūri. Pelēki spaiņi, bezkrāsains ēdiens. Gaisma nesa viņai neglītumu un aukstumu. Gaisma nesa atziņu, ka viņa nespēs izlauzties cauri šīm bruņām. Ka durvīs iebūvētais dzīvības nervs ir neiespējams bēgšanas ceļš. Ka šī betona elle ir viņas zārks un kaps. Tagad viņa nevarēja vienkārši aizvērt acis un aizslīdēt, kad vien gribējās. Gaisma ielauzās pat caur aizvērtām acīm. Merēte spēja aizmigt tikai tad, kad viņu pilnībā pārņēma nogurums.

Un laiks kļuva nebeidzams.

KATRU DIENU, PABEIGUSI ēst un nolaizījusi pirkstus, Merēte skatījās gaisā un iegaumēja dienu. Šodien ir 2002. gada 27. jūlijs. Esmu trīsdesmit divus gadus un divdesmit vienu dienu veca. Esmu šeit jau simt četrdesmit septiņas dienas. Mani sauc Merēte Lingorda, un ar mani viss ir kārtībā. Manu brāli sauc Ufe, un viņš ir dzimis 1973. gada 10. maijā, viņa iesāka. Dažkārt viņa pieminēja savus vecākus un reizēm arī citus cilvēkus. Viņa to atcerējās katru dienu. To un arī daudz ko citu. Domāja par dzidro gaisu, citu cilvēku smaržu, suņa rejām. Šīs domas varēja aizvest pie citām domām, kas palīdzēja viņai izslīdēt no aukstās telpas.

Kādu dienu viņa sajuks prātā, to Merēte zināja. Tas ļaus izlauzties no smagajām domām, kas gāja uz riņķi. Tomēr viņa apņēmīgi cīnījās pretī. Viņa tam vēl nebija gatava.

Tieši tāpēc viņa turējās tālāk no abiem metru augstajiem iluminatoriem, ko jau sākumā bija sataustījusi tumsā. Tie atradās acu augstumā, un caur spoguļstiklu neizspiedās cauri nekas no ārpuses. Kad Merētes acis pēc dažām dienām bija pieradušas pie gaismas, viņa ļoti piesardzīgi piecēlās, baidīdamās, ka viņu pārsteigs pašas spoguļattēls. Lēnām slidinādama skatienu augšup, beidzot nostājusies aci pret aci ar sevi, viņa sajuta sāpes dziļi dvēselē. Viņu pārņēma trīsas. Uz mirkli vajadzēja aizvērt acis, tik briesmīgs bija iespaids. Ne jau tas, ka viņa izskatītos tik slikti, kā baidījusies, nē. Mati bija sapinkāti un taukaini, seja bāla, bet ne jau tas.

Viņai pretī stāvēja zudis cilvēks. Nāvei nolemts cilvēks. Svešs pavisam viens pasaulē.

-      Tu esi Merēte, viņa sacīja, redzēdama, kā pati izrunā vārdus.

-      Tur stāvu es, viņa teica, vēlēdamās, kaut tā nebūtu taisnība. Merēte jutās nošķirta no sava ķermeņa, tomēr tā bija viņa, kas tur stāvēja. No tā varēja sajukt prātā.

Tad viņa atkāpās no iluminatoriem un notupās. Mēģināja mazliet padziedāt, bet balss šķita nākam no cita cilvēka. Viņa sarāvās embrija pozā un lūdza Dievu. Pabeigusi lūdza vēlreiz. Lūdza, līdz viņas dvēsele atraisījās no šī vājprāta transa un ieslīga citā. Viņa atguvās sapņos un atmiņās un apsolīja sev, ka nekad vairs nestāvēs pie šī spoguļa un nevēros sevi.

LAIKAM EJOT, MERĒTE iemācījās izprast ķermeņa signālus. Kad kuņģis vēstīja, ka ēdiens ir aizkavējies. Kad mazliet mainījās spiediens un kad viņa vislabāk izgulējās.

Intervāli starp spaiņu nomaiņu bija ļoti regulāri. Merēte bija mēģinājusi saskaitīt sekundes no brīža, kad vēders viņai vēstīja, ka pienācis laiks, līdz brīdim, kad parādījās spaiņi. Barošanas laiks varēja svārstīties ne vairāk kā par pusstundu. Tātad viņai bija pie kā turēties ar nosacījumu, ka viņa joprojām saņem ēdienu reizi diennaktī.

Šīs zināšanas bija reizē mierinājums un lāsts. Mierinājums tāpēc, ka viņa varēja saistīt sevi ar apkārtējās pasaules ieradumiem un ritmu. Un tieši tāpēc arī lāsts. Ārpusē pienāca vasara, rudens, ziema, bet šeit nebija nekā. Merēte iztēlojās vasaras lietu, kas viņu izmērcē, noskalo viņai pazemojumu un smaku. Viņa ielūkojās saulgriežu nakts ugunskuros un Ziemassvētku eglītes mirdzumā. No dienas dienā ritms nemainījās. Viņa zināja datumus un zināja, ko tie nozīmē. Tur ārā, pasaulē.

Viņa sēdēja viena uz savas kailās grīdas un piespieda domas pievērsties dzīvei. Tas nebija viegli. Bieži tā bēga no viņas, bet viņa to turēja cieši. Katrai dienai bija sava nozīme.

Dienā, kad Ufem apritēja divdesmit deviņi ar pusi, Merēte piespiedās pie aukstās sienas un iztēlojās, ka glāsta brālim matus, vēlēdama viņam laimes. Viņa gribēja domās izcept kūku un nosūtīt to Ufem. Vispirms jānopērk visas sastāvdaļas. Viņa uzvilks mēteli un spītēs rudens vētrām. Un iepirksies, kur gribēs. Magasin lielveikala delikatešu nodaļā. Viņa ņēma to, kas visvairāk patika. Šajā dienā Ufe bija pelnījis tikai vislabāko.

MERĒTE SKAITĪJA DIENAS, domādama, ko viņas nolaupītāji iecerējuši un kas viņi ir. Dažkārt šķita, ka pār vienu no spoguļrūtīm pārslīd viegla ēna, un viņa nodrebēja. Mazgādamās aizsedzās. Stāvēja, uzgriezusi muguru, kad bija kaila. Aizvilka tualetes spaini starp rūtīm, lai viņi nevarētu redzēt, kā viņa tur apsēžas.

Jo viņi tur bija. Ja viņu nebūtu, tad tam nebūtu jēgas. Kādu laiku Merēte ar viņiem runāja, bet nu vairs nedarīja to īpaši bieži. Viņi tik un tā neatbildēja.

Viņa bija lūgusi higiēniskās paketes, bet tās nedabūja. Kad mēnešreizes bija visstiprākās, tualetes papīra nepietika, un viņa nevarēja to nomainīt.

Merēte bija lūgusi arī zobu suku, bet arī to viņa nedabūja, un tas viņu satrauca. Tāpēc viņa masēja smaganas ar rādītājpirkstu un centās iztīrīt zobstarpas, spiežot starp tām gaisu, bet tas nebija pietiekami. Viņa ieelpoja plaukstā un saoda, ka elpa kļūst aizvien asāka.

Kādu dienu viņa izvilka no savas dūnu jakas kapuces stīpiņu. Neilona nūjiņa gan bija stīva, bet ne pietiekami resna, lai aizstātu zobu bakstāmo. Viņa mēģināja nolauzt gabaliņu un, kad tas izdevās, sāka apvīlēt īsāko galu ar priekšzobiem. "Uzmanies, lai kāds plastmasas gabals neiesprūst. Tu nemūžam nedabūsi to laukā," viņa pati sevi brīdināja.

Kad Merētei pirmo reizi izdevās izbakstīt visas zobstarpas, viņu pārņēma liels atvieglojums. Šis bakstāmais piepeši bija viņas dārgākā manta. Tas viņai jāsargā tāpat kā atlikušais stīpiņas gabals.

BALSS IERUNĀJĀS MAZLIET agrāk, nekā Merēte bija gaidījusi. Viņa bija pamodusies savas trīsdesmit trešās dzimšanas dienas rītā ar sajūtu, ka vēl varētu būt nakts. Pēc tam sēdēja un stundām ilgi blenza uz spoguļrūtīm, cenzdamās izdomāt, kas tagad varētu notikt. Viņa apsvēra jautājumus un atbildes līdz bezgalībai. Bija atkal un atkal pārlikusi vārdus, notikumus un iemeslus, bet joprojām nezināja vairāk kā iepriekšējā gadā. Tas varēja būt saistīts ar naudu. Varbūt ar internetu. Varbūt tas bija eksperiments. Jukuša cilvēka eksperiments, kuram jāpierāda, ko spēj izturēt cilvēka psihe un organisms.

Bet viņa nekādā ziņā negrasījās padoties šādā eksperimentā.

Kad balss atskanēja, viņa nebija tam gatava. Kuņģis vēl nebija vēstījis par izsalkumu. Merēte izbijās, bet šoreiz tā drīzāk bija saspringuma izlāde, nevis šoks, kad piepeši tika pārtraukts klusums.

-     Apsveicu, Merēte, sievietes balss sacīja. Apsveicu trīsdesmit trešajā dzimšanas dienā. Mēs redzam, ka tev iet labi. Šogad tu biji laba meitene. Saule spīd.

Saule! Ak Dievs, to viņa negribēja zināt.

-     Vai esi apdomājusi jautājumu? Kāpēc mēs turam tevi būri kā zvēru? Vai esi atradusi atbildi? Vai mums atkal būs tevi jāsoda, Merēte? Kas tas būs? Dzimšanas dienas dāvana vai sods?

-     Dodiet man kādu mājienu! Merēte iesaucās.

-     Tq neesi sapratusi spēles noteikumus, Merēte. Tev pašai tas jāpaveic. Tagad mēs iesūtīsim spaiņus, un pa to laiku tev jāpadomā, kāpēc esi šeit. Mēs tev nolikām mazu dāvanu un ceram, ka tu varēsi to izmantot. Tev nav daudz laika atbildei.

Tagad Merēte pirmo reizi skaidri sadzirdēja cilvēku aiz šīs balss. Tā nebija jauna sieviete. Izruna lika domāt par labu izglītību sen pagātnē.

-      Šī nav nekāda spēle! Merēte protestēja. Jūs mani nolaupījāt un ieslodzījāt. Ko jūs gribat? Naudu? Es nezinu, kā varu jums palīdzēt dabūt naudu no fonda, ja sēžu šeit. Vai jūs to nesaprotat?

-     Zini, meitenīt, sieviete sacīja, ja runa būtu par naudu, tad viss būtu izvērties pavisam citādi, vai tev tā nešķiet?

Tad atskanēja slūžu svilpiens un parādījās pirmais spainis. Merēte pievilka to sev klāt, lauzīdama galvu, ko varētu sacīt, lai iegūtu vairāk laika.

-     Es neesmu savā dzīvē darījusi neko ļaunu, es neesmu to pelnījusi, vai jūs nesaprotat?

Atkal atskanēja svilpiens, un slūžās parādījās otrais spainis.

-     Muļķa skuķi, tu tuvojies patiesībai. Tu noteikti esi to pelnījusi.

Merēte gribēja protestēt, bet sieviete viņu apturēja. Nesaki neko vairāk, Merēte, tu neesi sev palīdzējusi. Labāk paskaties spainī. Varbūt tu priecāsies par dāvanu.

Merēte lēnām noņēma vāku, it kā tur gulētu dzelšanai sagatavojusies kobra ar izspīlētu ādu un saspringtu indes dziedzeri, bet ieraudzīja ko ļaunāku.

Tas bija kabatas lukturītis.

Arlabunakti, Merēte, guli saldi. Tagad spiediens paaugstināsies vēl par vienu atmosfēru. Redzēsim, vai tas palīdzēs tavai atmiņai.

Vispirms atskanēja slūžu svilpiens, un tad uzvēdīja smarža. Smarža un atgādinājums par sauli.

Un tad atgriezās tumsa.

19. nodala

2007

KOPĒTĀJS, KO VIŅI saņēma no Nacionālā izmeklēšanas centra, kā tagad sauca Valsts policijas jauno mobilo vienību, bija pavisam jauns un tikai aizdots. Izcils apliecinājums tam, ka viņi nepazina Kārlu, jo viņš nekādā gadījumā neatdeva neko, kas bija aiztransportēts lejā uz pagrabu.

-     Nokopē visus lietas dokumentus, Asad, Karls sacīja, norādīdams uz aparātu. Man vienalga, lai tas aizņem kaut visu dienu. Kad būsi pabeidzis, tu aizbrauksi uz Mugurkaula traumu klīniku un iepazīstināsi ar lietu manu veco kolēģi Hārdiju Henningsenu. Viņš noteikti izliksies tevi neredzam, bet neņem to vērā. Viņam ir atmiņa kā zilonim un ausis kā sikspārnim. Tu tikai turpini.

Asads piegāja pie monstra gaitenī un nopētīja visus simbolus un pogas. Ko dara ar šitādu? viņš jautāja.

-     Vai tu nekad neesi kopējis?

-     Ne ar šitādu, kam visi tie zīmējumi.

Padomā tik. Un tas bija tas pats cilvēks, kurš desmit minūtēs uzstādīja televizoru?

-     Ak kungs, Asad! Skaties: tu vienkārši ieliec oriģinālu te un nospied to pogu.

Tiktāl viņš laikam saprata.

BAKA MOBILĀ TELEFONA atbildētājs nobēra gaidīto tekstu, ka vicekriminālkomisārs Baks nevar atbildēt, jo ir aizņemts ar slepkavības lietu.

Jaukā sekretāre ar šķībajiem priekšzobiem informēja, ka Baks ar vienu kolēģi devušies uz Valbī kādu aizturēt.

-     Dod man ziņu, kad tas idiots parādīsies, labi? Karls palūdza un pēc pusstundas ziņu saņēma.

Baks un viņa kolēģis jau bija ķērušies pie darba nopratināšanas telpā, kad tur ienesās Karls. Roku dzelžos saslēgtais bija pavisam parasts puisis. Jauns, noguris un briesmīgi saaukstējies. Tak noslauki viņam degunu! Karls sacīja, norādīdams uz puņķiem, kas slīdēja lejup uz vīrieša muti. Ja viņš būtu puiša vietā, tad nekādi spēki pasaulē nepiespiestu viņu pavērt lūpas.

-     Vai tu nesaproti dāniski, Kari? Šoreiz Baks bija piesarcis. Tas jau bija kaut kas. Tev jāpagaida. Un citreiz netraucē kolēģi nopratināšanā, vai saprati?

-     Piecas minūtes, un tev būs miers, es apsolu.

Pie tā, ka Bakam vajadzēja pusstundu, lai pastāstītu, ka Lingordas lietā viņš iesaistījies ļoti vēlu un neko nezina, šis klauns bija vainojams pats. Kāda velna pēc viņš to nepateica uzreiz?

Toties Karls vismaz dabūja Karenas Mortensenas telefona numuru. Pensionētā Stevnsas sociālā darbiniece bija uzraudzījusi Ufes lietu. Karls dabūja arī inspektora Klāsa Damsgorda numuru, viņš toreiz vadīja Mobilo vienību. Tagad viņš strādājot Rietumzēlandes un Viduszēlandes apgabalā, Baks sacīja. Kāpēc nevarētu vienkārši pateikt, ka tas čalis sēž Roskildē?

Otrs izmeklēšanas grupas vadītājs bija miris. Izturēja tikai divus gadus pēc pensionēšanās. Tāda bija reālā aina ar pensionēto Dānijas policistu atlikušā mūža garumu.

Piemērota Ginesa rekordu grāmatai.

GALVENAIS INSPEKTORS KLĀSS Damsgords bija pavisam cita kaluma cilvēks. Laipns, pretimnākošs, ieinteresēts. Jā, viņš esot dzirdējis par Q nodaļu, jā, viņš zinot, kas ir Karls Mērks. Vai tad ne Karls atrisinājis noslīkušās meitenes lietu Femernā un to briesmīgo slepkavību Ziemeļrietumu kvartālā, kur vecu sievieti izmeta pa logu? Jā, viņš pazīstot Kārlu pēc nostāstiem. Labu policistu nopelni ir jānovērtē. Karls esot laipni gaidīts Roskildē. Lingordas lieta ir bēdīgs stāsts, un, ja viņš varot kā palīdzēt, tad Karlam tikai jāpasaka.

"Jauks cilvēks," Karls paguva nodomāt, pirms inspektors pavēstīja, ka jāpagaida trīs nedēļas, jo tagad viņš ar sievu, meitu un znotu dosies uz Seišelu Salām.

-    Jāpaspēj, pirms salas applūdinājušas kūstošā ledus masas. Inspektors iesmējās.

-     KĀ VEICAS? KARLS jautāja Asadam, mēģinādams ar skatienu aptvert fotokopiju kaudzītes, kas gulēja glītā rindiņā līdz pašām kāpnēm. Vai tiešām šajā lietā bija tik daudz dokumentu?

-     Piedod, ka tas prasa tik daudzas stundas, Kari, bet tie žurnāli tie ir vistrakākie.

Karls vēlreiz paskatījās uz kaudzītēm. Vai tu kopē visu žurnālu?

Asads piešķieba galvu kā kucēns, kurš apsver, vai nelaisties lapās. Ak debess!

-     Paklau, tev jākopē tikai tās lappuses, kurām ir saistība ar lietu, Asad. Man šķiet, ka Hārdijam būs pilnīgi vienalga, kurš princis medībās nošāva fazānu.

-     Ko nošāva?

-     Aizmirsti to. Vienkārši turies pie lietas un nekopē lappuses, kuras uz to neattiecas. Tu labi strādā.

Karls atstāja Asadu un rūcošo aparātu, lai piezvanītu pensionētajai Stevnsas pašvaldības sociālajai darbiniecei. Varbūt viņa, nodarbodamās ar Ufes lietu, bija ievērojusi kaut ko tādu, kas palīdzēs viņiem pavirzīties tālāk.

Karena Mortensena izklausījās jauka. Karls gandrīz varēja iztēloties viņu sēžam šūpuļkrēslā un tamborējam tējkannas sildītājus. Viņas balss lieliski saderētu ar sienas pulksteņa tikšķiem. Tas bija gluži kā piezvanīt uz mājām ģimenei Brenderslevā.

Tomēr jau pie nākamā teikuma viņš atguvās. Mortensena garā joprojām bija valsts ierēdne. Vilks avju drānās.

-     Es nevaru izteikties par Ufes Lingorda lietu vai citām lietām. Jums jāvēršas Storehedinges sociālajā dienestā.

-     Es tur jau biju. Paklausieties, Mortensenas kundze, es vienkārši cenšos izdibināt, kas notika ar Ufes māsu.

-     Ufi atbrīvoja no visām apsūdzībām, sieviete atcirta.

-    Jā, es zinu, un tas bija labi. Bet varbūt Ufe zina kaut ko tādu, kas vēl nav atklājies.

-     Viņa māsa ir mirusi, kam no tā būtu labums? Ufe nekad nav teicis ne vārda, tātad viņš nekā nevar palīdzēt.

-     Ja es tagad aizbrauktu pie jums, vai es drīkstētu uzdot jums dažus jautājumus?

-    Ja tie būs par Ufi, tad ne.

-      Es to vienkārši nesaprotu. Runājot ar cilvēkiem, kas pazina Merēti Lingordu, es dzirdēju, ka viņa jūs vienmēr ļoti augstu vērtējusi. Viņa un brālis bez jūsu iejūtīgās palīdzības būtu pagalam. Sieviete grasījās kaut ko sacīt, bet Karls viņai neļāva. Kāpēc jūs vismaz nevarētu palīdzēt pasargāt Merētes labo slavu, ja viņa pati to vairs nespēj? Jūs taču zināt, sabiedrībā valda pieņēmums, ka viņa izdarīja pašnāvību. Bet ja nu tā nenotika?

Otrā galā bija dzirdamas tikai klusinātas radio skaņas. Sieviete joprojām apdomāja vārdus "ļoti augstu vērtējusi". To nebija tik viegli sagremot.

Pagāja desmit sekundes, iekams Mortensena atguvās. Beidzot viņa ierunājās: Cik zinu, Merēte Lingorda nevienam nestāstīja par Ufi. Tikai mēs sociālajā nodaļā zinājām par viņa eksistenci.

Tomēr viņas balss izklausījās patīkami nedroša.

-     Jums, protams, ir taisnība, tā tam lielos vilcienos vajadzētu būt, taču bija arī daži ģimenes locekļi. Gan ne šeit, bet Jitlandē, tomēr bija. Karls ieturēja pauzi, lai pārdomātu, kādus ģimenes locekļus viņš šajā situācijā varētu izgudrot, ja Mortensena uzstās. Bet viņš juta, ka sieviete jau ir uzķērusies.

-     Vai jūs savā laikā pati personiski apmeklējāt Ufi? viņš jautāja.

-     Nē, to darīja mūsu kurators, bet šī lieta visus tos gadus bija manā atbildībā.

-     Vai, laikam ritot, jums radās iespaids, ka Ufem kļūst sliktāk?

Mortensena vilcinājās. Viņa atkal sāka slīdēt projām. Tagad

vajadzēja turēt stingri.

-     Es jums jautāju tāpēc, ka manā skatījumā ar viņu šobrīd var kontaktēties, bet varbūt es kļūdos, Karls turpināja.

Sieviete izklausījās pārsteigta. Jūs esat ticies ar Ufi?

-    Jā, protams. Ļoti šarmants jauns vīrietis. Viņa smaids apžilbina. Nemaz nevarētu noprast, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā.

-    Jā, tā domā daudzi. Bet smadzeņu bojājumu gadījumos jau tā bieži gadās. Merēte ļoti jāuzliela par to, ka Ufe pilnīgi neiegrima sevī.

-    Jūs domājat, ka pastāvēja tādas briesmas?

-     Noteikti, bet viņa seja tiešām var būt ļoti dzīva, un man nešķiet, ka laika gaitā viņam kļuva sliktāk.

-     Kā jūs domājat, vai viņš vispār saprata, kas noticis ar viņa māsu?

-     Nē, nedomāju vis.

-     Vai tas nav dīvaini? Es domāju: viņš taču mēdza reaģēt, ja Merēte laikā neatgriezās mājās. Piemēram, raudāja.

-    Ja jūs jautātu manu viedokli, es domāju, ka viņš neredzēja Merēti iekrītam ūdenī. Viņš būtu kļuvis pavisam histērisks un lēktu viņai pakaļ. Un par viņa reakciju viņš vairākas dienas klīda pa Femernu, un tur viņam atliku likām pietika laika raudāt, meklēt un krist izmisumā. Kad Ufi atrada, viņam bija palikušas tikai pamatvajadzības. Es gribu teikt: viņš bija zaudējis trīs četrus kilogramus svara un acīmredzot nebija ne dzēris, ne ēdis, kopš nokāpa no prāmja.

-     Varbūt viņš nejauši pārgrūda māsu pār bortu un saprata, ka ir izdarījis kaut ko aplamu?

-     Ziniet ko, Merka kungs! Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet. Karls juta, ka vilks parāda zobus, tāpēc vajadzēs uzmanīties. Es nemetīšu nost klausuli, lai gan man to ļoti gribētos, bet pastāstīšu vienu stāstiņu, ko jūs pēc tam varēsiet apdomāt.

Karls piespieda klausuli ciešāk pie auss.

-    Jūs zināt, ka Ufe redzēja, kā iet bojā viņa tēvs un māte? Mortensena jautāja.

-Jā.

-     Es domāju, ka Ufe kopš ta laika ir bijis tādā kā brivaja kritienā. Nekas nespēja viņam aizstāt saikni ar vecākiem. Merēte centās, bet viņa nebija ne tēvs, ne māte. Viņa bija vecākā māsa, ar kuru Ufe reiz spēlējies, un tā tas arī palika. Ja Ufe raudāja, kad Merētes nebija, tam par iemeslu bija nevis nedrošība, bet drīzāk vilšanās, ka rotaļbiedrs viņu pievīlis. Dziļi iekšā viņā joprojām mīt zēns, kurš gaida, kad atgriezīsies tēvs un māte. Kas attiecas uz Merēti, visi bērni kādā brīdī tiek pāri rotaļbiedra zaudējumam. Un tagad būs stāsts.

-     Es klausos.

-     Vienu dienu es iegāju pie viņiem. Ierados nepieteikusies. Parasti tā nenotika, bet es gadījos tuvumā un vienkārši gribēju viņus satikt. Iedama pa dārza taciņu, es redzēju, ka Merētes mašīnas nav. Viņa gan parādījās pēc dažām minūtēm, bija aizbraukusi uz veikalu pie krustojuma. Tas bija tolaik, kad tur vēl bija veikals.

-     Maglebijas veikals?

-     Jā, tā nu es stāvēju uz taciņas un dzirdēju klusu runāšanu pie viņu verandas. Izklausījās pēc bērna, lai gan tāda tur nebija. Tikai ieraudzījusi Ufi, es sapratu, ka tas bija viņš. Viņš sēdēja uz terases blakus grants čupiņai un runāja pats ar sevi. Es nesapratu vārdus, ja tie vispār bija vārdi. Bet es sapratu, ko viņš tur taisa.

-     Viņš jūs redzēja?

-    Jā, tūlīt ieraudzīja, bet nepaspēja aizsegt savu uzbūvēto.

-     Un tas bija?

-     Smiltīs uz terases plāksnēm viņš bija ievilcis nelielu sliedi, abās pusēs sliedei salicis zariņus un pa vidu novietojis apgāztu koka klucīti.

-Jā?

-    Jūs nesaprotat, ko viņš darīja?

-     Es cenšos.

-     Smiltis un zari bija ceļš un koki. Klucītis bija vecāku mašīna. Ufe bija rekonstruējis avāriju.

Sasodīts!

-     Skaidrs. Un viņš negribēja, ka jūs viņu redzat?

-     Viņš to izjauca ar vienu rokas kustību. Tieši tas mani pārliecināja.

-     Par ko?

-     Ka Ufe atceras.

Abi mirkli klusēja. Piepeši fonā ieskanējās radio, it kā kāds to būtu pagriezis skaļāk.

-     Vai jūs to pastāstījāt Merētei, kad viņa atgriezās? Karls jautāja.

-     Jā, bet viņa domāja, ka tas ir aiz matiem pievilkts izskaidrojums. Viņš bieži sēžot un spēlējoties ar lietām, kas nejauši gadījušās pa rokai. Es esot viņu izbiedējusi, tāpēc viņš tā reaģējis.

-    Jūs viņai pastāstījāt par savu sajūtu, ka Ufe jutās atmaskots?

-    Jā, bet viņa domāja, ka brālis ir gluži vienkārši izbijies.

-    Jūs tā nedomājāt?

-     Viņš izbijās, bet tas nebija viss.

-     Tātad Ufe saprot vairāk, nekā mēs domājam?

-     Es nezinu. Es tikai zinu, ka viņš atceras avāriju. Varbūt tas ir vienīgais, ko viņš tiešām atceras. Nepavisam nav droši, ka viņš atceras kaut ko no brīža, kad pazuda viņa māsa. Es pat neesmu pārliecināta, ka viņš vispār vēl atceras māsu.

-     Vai tas netika pārbaudīts saistībā ar Merētes pazušanu?

-     Ar Ufi ir sarežģīti. Es centos palīdzēt policijai tikt Ufem klāt, kamēr viņš atradās apcietinājumā. Es gribēju, lai viņš atceras, kas notika uz prāmja. Mēs pie sienas bijām piesprauduši klāja fotogrāfijas un uz galda blakus ūdens bļodai novietojuši mazas cilvēku figūriņas un prāmja modeli, lai viņš varētu paspēlēties. Es slepus vēroju viņu kopā ar vienu psihologu, taču Ufe nespēlējās ar kuģa modeli.

-     Viņš to neatcerējās, lai gan bija pagājušas tikai dažas dienas?

-     Es nezinu.

-     Man, protams, būtu interesanti atrast tuneli uz Ufes atmiņu. Kaut mazāko, kurš varētu palīdzēt man saprast, kas notika uz prāmja. Lai man būtu, ar ko strādāt tālāk.

-     Es saprotu.

-     Vai jūs stāstījāt policijai par epizodi ar klucīti?

-     Jā, es to pastāstīju vienam no Mobilās vienības. Kaut kādam Bergem Bakam.

Vai Bakam patiešām bija vārdā Berge? Tas daudz ko izskaidroja.

-     Es Baku labi pazīstu. Nedomāju, ka esmu to redzējis viņa ziņojumā. Vai jums ir izskaidrojums?

-      Es nezinu. Pēc tam mēs par to vairs nerunājām. Varbūt tas rakstīts psihologu un psihiatru ziņojumā, to es nedabūju izlasīt.

-      Tas droši vien varētu atrasties Egelijā, kur Ufe šobrīd ievietots.

-      Laikam gan, bet es nedomāju, ka tas palīdzēs izskaidrot Ufes stāvokli. Mēs nospriedām, ka epizode ar klucīti varēja būt kaut kāda spontāna darbība. Ka Ufe būtībā neatceras un mēs Merētes Lingordas lietā netiksim tālāk, viņu tincinot.

-     Un tad viņu izlaida no apcietinājuma? -Jā.

20. NODALA

2007

-     ES TIEŠĀM NEZINU, ko mēs tagad iesāksim, Markus. Larss Bjerns skatījās uz priekšnieku tā, it kā tikko būtu saņēmis ziņu, ka nodegusi viņa māja.

-     Un tu esi pārliecināts, ka žurnālisti negribēs runāt ar mani vai preses sekretāru? jautāja nodaļas vadītājs.

-     Viņi uzstājīgi lūdza atļauju intervēt Kārlu. Viņi runājuši ar Pivu Vestergordu, un tā viņus nosūtījusi pie Karla.

-     Kāpēc tu neteici, ka viņš ir slims, aizņemts vai negrib runāt? Vienalga ko. Mēs taču nevaram nostādīt viņu tādā situācijā. Televīzijas žurnālisti metīsies viņam virsū.

-     Es zinu.

-     Mums jāpanāk, lai viņš pasaka nē.

-     Šim uzdevumam tu būsi labāk piemērots nekā es.

PAGĀJA DESMIT MINŪTES, un durvju ailā parādījās Karls Mērks.

-     Nu, Kari, Markuss Jakobsens sacīja. Vai tev ir kādi panākumi?

Karls paraustīja plecus. Tavai zināšanai Baks ne vella nezina par Lingordas lietu.

-     Ak tā? Jocīgi. Un tu?

Karls ievilkās kabinetā un iegāzās krēslā. Negaidi brīnumus.

-     Tātad tev nav daudz ko stāstīt par šo lietu.

-     Vēl ne.

-     Vai es varu pateikt TV ziņām, ka ir par agru tevi intervēt?

-     Es negrasos sniegt interviju TV ziņām.

Markuss sajuta, ka atvieglojums izpaužas varbūt mazliet pārāk platā smaidā. Es saprotu, Kari. Izmeklēšanas procesā negribas runāt. Mums, pārējiem, ar aktuālajām lietām tas jādara sabiedrības dēļ, bet tādas vecas lietas jāizmeklē netraucēti. Es tā arī pateikšu, Kari. Viss kārtībā.

-     Vai tu parūpēsies, lai es dabūtu Asada darba līguma kopiju?

Vai viņam tagad jāstrādā par savu padoto sekretāru? Protams, Kari, Markuss sacīja. Es palūgšu Larsam. Vai esi ar viņu apmierināts?

-     Tad jau redzēs. Pagaidām jā.

-     Un es pieņemu, ka tu viņu neiesaistīsi izmeklēšanā.

-      Pieņem vien. Šī bija viena no retajām reizēm, kad Karls pasmaidīja.

-     Tātad tu viņu izmanto izmeklēšanā?

-      Šobrīd Asads Hornbekā iepazīstina Hārdiju ar dažiem papīriem, ko viņš ir nokopējis. Tev taču nebūs iebildumu? Tu tak zini, ka reizēm Hārdijs iebāž kabatā mūs visus. Un viņam būs ar ko nodarboties.

-     Jā, tur nu mēs nevaram iebilst. Markuss vismaz tā cerēja. Un Hārdijs?

Karls paraustīja plecus.

Jā, to jau viņš bija gaidījis. Skumji.

Abi pamāja viens otram ar galvu. Seanss bija beidzies.

-      A, vēl kas, Karls ierunājās, stāvēdams durvīs. Kad tu runāsi ar ziņām manā vietā, nestāsti, ka mūsu nodaļā ir tikai pusotra darbinieka. Tas apbēdinās Asadu, ja viņš to skatīsies. Un droši vien arī tos, kuri piešķīra naudu.

Karlam bija taisnība. Viņi ir iekūlušies sasodītās sprukās.

-     Jā, un vēl viena lieta, Markus.

Markuss paceltām uzacīm nopētīja Karla viltīgo sejas izteiksmi. Kas tad vēl?

-     Kad satiksi krīžu psiholoģi, pasaki viņai, ka Merkam ir vajadzīga viņas palīdzība.

Markuss palūkojās uz savu sāpju bērnu. Karls neizskatījās pēc tāda, kas grasītos sabrukt. Smaids viņa sejā īsti neatbilda temata nopietnībai.

-     Redzi, mani nomoka domas par Ankera nāvi. Varbūt tāpēc, ka es tik bieži satieku Hārdiju. Lai viņa pastāsta, kas man jādara.

21. nodaĻa

2007

NĀKAMAJĀ DIENĀ VISI Karlam pieminēja Markusa Jakobsena uzstāšanos televīzijā. Gan pasažieri vilcienā, gan īpašo uzdevumu nodaļas darbinieki, gan visi tie kolēģi no trešā stāva, kuri vispār nolaidās līdz sarunām ar viņu, viņi visi bija to redzējuši. Vienīgi Karls ne.

-     Apsveicu! viena no sekretārēm sauca pāri Policijas laukumam, kamēr citas aizslīdēja viņam garām. Tas bija ārkārtīgi dīvaini.

Kad Karls iebāza galvu Asada mazajā skabūzī, viņu tūlīt sagaidīja smaids līdz ausīm. Tātad arī Asads zināja.

-     Vai tagad tu esi ļoti priecīgs? Asads jautāja, jau pamādams Karla vietā.

-     Par ko?

-     Oi! Markuss Jakobsens tik labi izteicās par mūsu nodaļu un tevi. Tikai slavas vārdi, no pirmā līdz pēdējam. Mēs abi varam būt lepni, mana sieva arī tā sacīja. Asads pamirkšķināja. Tas bija slikts ieradums. Un tu kļūsi par policijas komisāru.

-     Ko?

-     Pajautā pats Sērensena kundzei. Man bija jāatceras pasacīt, ka viņai ir papīri priekš tevis.

Šīs pūles Asads būtu varējis sev aiztaupīt, jo fūrijas klabošie papēži jau bija dzirdami gaitenī.

-     Apsveicu, viņa negribīgi izgrūda, mīlīgi uzsmaidīdama Asadam. Te būs papīri, kas jāaizpilda. Kursi sāksies pirmdien.

-     Skaista sieviete, Asads sacīja, kad viņa jau stūrēja savu mērķtiecīgo augumu projām. Par kādiem kursiem viņa runā, Kari?

Karls nopūtās. Par komisāru nevar kļūt, iekams neesi pasēdējis skolas solā, Asad.

Asads atšiepa apakšlūpu. Tev jāiet prom no šejienes?

Karls papurināja galvu. Velns lai parauj, es nekur neiešu.

-     Es nesaprotu.

-     Gan sapratīsi. Labāk pastāsti, kas notika, kad tu vakar aizbrauci pie Hārdija.

Asada acis kļuva pārsteidzoši apaļas. Tas man nepatika. Lielais vīrs zem segas gulēja tik nekustīgi. Virs segas bija tikai seja.

-     Vai tu ar viņu runāji?

Asads pamāja. Tas nebija viegli, jo viņš teica, lai eju prom. Un tad atnāca māsiņa un gribēja izmest mani pa durvīm. Bet tas nekas. Patiesībā man viņa savā ziņā tiešām likās ļoti smuka. Asads pasmaidīja. Man šķiet, ka viņa to sajuta, jo beigās aizgāja prom.

Karls tukši blenza uz Asadu. Dažkārt viņu sāka vajāt sapņi par bēgšanu uz Timbuktu.

-     Hārdijs! Es jautāju par Hārdiju, Asad! Ko viņš teica? Vai tu viņam nolasīji kaut ko no kopijām?

-    Jā. Lasīju divarpus stundas, līdz viņš aizmiga.

-     Un?

-     Nu, tad viņš gulēja.

Karla smadzenes nosūtīja rokām signālu, ka žņaugšana joprojām ir likumpārkāpums.

Asads pasmaidīja. Bet es tur noteikti vēl aizbraukšu. Māsiņa tik jauki atvadījās, kad gāju prom.

Karls norīstījās. Ja tu tik labi tiec galā ar visiem tiem meitiešiem, tad es palūgšu tevi uzkāpt augšā un vēlreiz pielaizīties sekretārēm.

Asads atdzīvojās. Bija skaidri noprotams, ka tas ir labāk nekā staigāt ar zaļiem gumijas cimdiem rokās.

Karls brīdi sēdēja, skatīdamies gaisā. Visu laiku atmiņā atausa saruna ar Stevnsas sociālo darbinieci Karenu Mortensenu. Vai pastāvēja tunelis uz Ufes prātu? Vai to varēja atvērt? Varbūt tur iekšā glabājās izskaidrojums Merētes Lingordas pazušanai, ja vien nospiestu pareizo podziņu? Viņam tas noteikti jāuzzina.

Karls apturēja savu palīgu ceļā uz durvīm. Asad, vēl kas. Sagādā man informāciju par autoavāriju, kurā gāja bojā Merētes un Ufes vecāki. Visu. Katru sīkumu. Fotogrāfijas, ceļu policijas ziņojumu, avīžu izgriezumus. Lai sekretāres tev palīdz. Man to vajadzētu ļoti knaši.

-     Ļoti knaši?

-     Tas nozīmē ātri, Asad. Ir viens puisis, vārdā Ufe, ar kuru es gribētu parunāt par šo avāriju.

-     Parunāt? Asads domīgi nomurmināja.

PUSDIENLAIKĀ KARLAM BIJA norunāta tikšanās, ko viņš labprāt atceltu. Viga visu iepriekšējo vakaru bija uzplijusies, lai Karls aiziet apskatīt viņas brīnumaino galeriju. Tā atradās Nansena ielā, ne tajā sliktākajā vietā, toties arī maksāja kārtīgu piķi. Nekas pasaulē nepiespiestu Kārlu sajūsmināties par izredzēm iztukšot kabatas, lai viens mālderis, vārdā Hugins, varētu izstādīties blakus Vigas alu zīmējumiem.

Iedams ārā no pārvaldes, viņš vestibilā satika Markusu Jakobsenu. Markuss ātriem soļiem nāca viņam pretī, cieši pievērsis skatienu svastikas rakstam flīžu grīdā. Viņš ļoti labi zināja, ka Karls ir viņu pamanījis. Neviens Policijas pārvaldē neuztvēra tik daudz kā Markuss Jakobsens, to nevarēja manīt, bet tā tas bija. Ne jau sagadīšanās pēc viņš bija priekšnieks.

-     Dzirdēju, ka tu esot mani slavējis, Markus. Ko tad tu pastāstīji žurnālistam? Cik lietu mēs jau esam izskatījuši Q nodaļā? Un viena no tām tūlīt būšot atrisināta? Tu nemaz nezini, kā es priecājos to dzirdēt. Tās patiešām ir labas ziņas!

Jakobsens ielūkojās Karlam acīs. Šāds skatiens iedvesa respektu. Priekšnieks pats labi zināja, ka ir par daudz piepušķojis. Un zināja ari, kāpēc. Tagad šīs zināšanas bija skaidri lasāmas viņa skatienā. Policijas darbs pāri visam. Nauda ir tikai līdzeklis. Mērķi definēs priekšnieks pats.

Nu labi, Karls sacīja. Tad man jāsteidzas tālāk, lai līdz pusdienām paspēju atrisināt vēl pāris lietu.

Sasniedzis durvis, viņš pagriezās. Markus, cik augstu pa algas kāpnītēm es tagad pakāpšos? viņš iesaucās, kamēr nodaļas vadītājs nozuda aiz bronzas krēsliem. Un vai tu parunāji ar krīžu psiholoģi?

Karls izgāja gaismā un mirkli stāvēja, samiedzis acis saulē. Neviens nediktēs, cik grabuļu sakarināt pie viņa parādes formas. Pazīstot Vigu, Karls saprata, ka viņa jau zina par paaugstinājumu un šis algas pielikums tiks aprīts. Kurš gan gribētu tādēļ iet kursos?

VIGAS IZRAUDZĪTĀS TELPAS bija vecs trikotāžas salons, kur kādu laiku atradusies ari izdevniecība, maketēšanas birojs, mākslas priekšmetu importa firma un kompaktdisku veikals, bet tagad no sākotnējā iekārtojuma bija palikuši tikai pienstikla griesti. Telpa bija ne vairāk kā trīsdesmit piecus kvadrātmetrus liela, bet nenoliedzami ar savu šarmu. Liels logs uz Ezeriem, skats uz picēriju, sētas pusē zaļa oāzīte un kaimiņos Bankerāt, kur Merēte Lingorda bija sēdējusi pāris dienu pirms nāves. Nansena iela ar visām savām kafejnīcām un krodziņiem nebija slikta adrese. īsta Parīzes idille.

Karls pagriezās un tajā pašā brīdī pamanīja, ka Viga un viņas čalis paiet garām maiznīcas logam. Viga ieņēma ielu tik pašsaprotami un krāšņi, kā matadors ieņem vēršu cīņu arēnu. Viņas mākslinieciskais tērps staroja visās paletes krāsās. Viga aizvien izskatījās priecīga. To gan nevarēja sacīt par slimīgā izskata vīrišķi, kas ar savām melnajām, apspīlētajām drēbēm, krīta balto ādu un tumšajiem lokiem zem acīm savus sugas brāļus varētu meklēt svina zārkos kādā Drakulas filmā.

-     Mīīīļumiņ! Viga iesaucās, šķērsodama Alefelda ielu.

Tas noteikti būs dārgi.

KAMĒR KĀRNAIS SPOKS izmērīja visu šo jaukumu, Viga bija pataisījusi Kārlu mīkstu. Viņam būs jāsedz tikai divas trešdaļas īres maksas, pārējo sagādās viņa pati.

Viga iepleta rokas. Mēs rausīsim naudu kaudzēm, Kari.

"Jā, notērēsiet kaudzēm," viņš nodomāja, aprēķinādams, ka viņam tās būs divtūkstoš sešsimt kronas mēnesī. Varbūt tomēr vajadzētu iet tajos sasodītajos komisāru kursos.

Viņi apsēdās Cafe Bankerāt, lai izskatītu līgumu, un Karls palūkojās apkārt. Te bija viesojusies Merēte Lingorda un pēc nepilnām divām nedēļām pazudusi no zemes virsas.

-     Kam pieder šī vieta? viņš pajautāja vienai no meitenēm bārā.

-     Žanam īvam, viņš sēž tur. Meitene norādīja uz solīda izskata puisi. Nekā tricelīgi vārīga un franciska.

Karls piecēlās un izņēma policista apliecību. Vai drīkstu vaicāt, cik sen jums jau pieder šis jaukais restorāns? viņš jautāja, parādīdams apliecību. Spriežot pēc puiša pretimnākošā smaida, tā nemaz nebija nepieciešama, bet reizēm jau tas dokuments jāizvēdina.

-     Es to pārņēmu 2002. gadā.

-     Vai atceraties, precīzi kad?

-     Par ko ir runa?

-     Par folketinga deputāti Merēti Lingordu. Varbūt jūs atceraties, ka viņa pazuda?

Puisis pamāja.

-     Viņa te iegriezās neilgi pirms nāves. Vai toreiz jūs jau te bijāt?

Puisis papurināja galvu. Es pārņēmu šo firmu no sava drauga 2002. gada 1. martā, bet man ir palicis atmiņā, ka viņam toreiz jautāja, ar ko kopā Lingorda te bijusi. Neviens to neatcerējās. Puisis pasmaidīja. Varbūt es atcerētos, ja būtu te bijis.

Karls ari pasmaidīja. Varbūt atcerētos. Puisis šķita apķērīgs. Jūs ieradāties tikai mēnesi par vēlu. Tā reizēm gadās, Karls noteica, paspiezdams viņam roku.

Pa to laiku Viga bija parakstījusi visu, kas atradās viņai priekšā. Viņa allaž bija dāsna ar parakstiem.

Es gribētu to izskatīt, Karls sacīja, izņemdams līgumu Huginam no rokām.

Viņš demonstratīvi nolika standarta līgumu ar mikroskopisko vārdu mudžekli sev priekšā uz galda, bet acis tūlīt aizklīda sāņus. "Visi šie cilvēki staigā pa pasauli, nezinādami, kas ar viņiem var atgadīties," viņš domāja. Šajā telpā Merēte Lingorda omulīgi sēdēja, skatīdamās pa logu aukstā divtūkstoš otrā gada februāra naktī.

Vai viņa bija gaidījusi no dzīves ko vairāk? Vai varbūt jau toreiz nojauta, ka pēc dažām dienām aizslīdēs Baltijas jūras aukstajos ūdeņos?

KAD KARLS ATGRIEZĀS, Asads vēl bija aizņemts augšā pie sekretārēm, un tas bija ļoti labi. Pārdzīvojums, satiekot Vigu un viņas klīstošo spoku, bija atņēmis viņam visus spēkus. Tikai mazs snaudiens ar kājām uz galda un domām dziļi sapņu zemē varēs atkal padarīt viņu mundru.

Viņš bija tā nosēdējis tikai desmit minūtes, kad meditatīvo stāvokli pārrāva sajūta, kuru pazīst visi kriminālpolicijas darbinieki un kuru sievietes dēvē par intuīciju. Zemapziņā burbuļoja pieredzes nemiers. Sajūta, ka virkne konkrētu darbību aizvedīs pie noteikta iznākuma.

Karls atvēra acis un paskatījās uz zīmītēm, ko ar magnētu bija piestiprinājis pie baltās tāfeles.

Viņš piecēlās un uz vienas lapas izsvītroja rindiņu "Stevnsas sociālais darbinieks". Tagad zem virsraksta "Pārbaudīt" bija rakstīts: "Telegramma sekretāres Kristiansborgā liecinieki uz prāmja Schleswig-Holstein."

Varbūt telegramma Merētei Lingordai tomēr kaut kādā veidā bija saistīta ar viņas sekretāri. Kurš galu galā Kristiansborgā bija pieņēmis šo telegrammu? Kāpēc viņš tik pārliecināti sprieda, ka tā bijusi pati Merēte? Tobrīd parlamentā diezin vai bija vēl kāds deputāts, kuram būtu tik daudz darāmā kā Lingordai. Tātad loģiski būtu, ja šī telegramma kādā brīdī būtu nonākusi sekretāres rokās. Viņš gan neturēja aizdomās sekretāri vai frakcijas vadītāja vietnieku par okšķerēšanu priekšnieces privātajā dzīvē, un tomēr?

Karla snaudu bija iztraucējis šis tomēr.

-     Mēs saņēmām atbildi no Telegrams Online, stāvot durvīs, sacīja Asads.

Karls pacēla acis.

-      Viņi nevarēja pateikt, kas tur bijis rakstīts, bet bija reģistrējuši, kurš to sūta. Ļoti jocīgs vārds. Asads ieskatījās zīmītē. Viņu sauca Tāge Bagesens. Es dabūju to telefona numuru, no kura viņš pasūtīja telegrammu. Viņi sacīja, ka tā bijusi no folketinga. Es tikai to gribēju pateikt. Asads atdeva Karlam zīmīti un jau gāja ārā pa durvīm. Mēs pētām avāriju. Viņas gaida mani augšā.

Karls pamāja ar galvu. Tad pacēla klausuli un piezvanīja uz parlamentu.

Balss līnijas otrā galā piederēja Radikālā centra partijas biroja sekretārei.

Viņa bija laipna, diemžēl paziņoja, ka Tāge Bagesens nedēļas nogalē esot devies uz Fēru salām. Vai atstāt viņam zīmīti?

-      Nē, viss kārtībā, Karls atteica. Es pats pirmdien ar viņu sazināšos.

-     Man laikam jābrīdina, ka pirmdien Bagesens būs ļoti aizņemts. Vienkārši, lai jūs zinātu.

Tad Karls palūdza, lai viņu savieno ar Demokrātu partijas biroju.

ŠOREIZ KLAUSULI PACĒLA diezgan sagurusi sekretāre, kas nevarēja tūlīt sniegt vajadzīgo atbildi. Vai tik Lingordas pēdējā sekretāre nebija tāda Sese Norupa?

Karls to apstiprināja.

Viņu gan neviens lāgā neatceroties, jo viņa tur bijusi pavisam neilgu laiku. Viena no pārējām sekretārēm telpā piebilda, ka tā Norupa laikam bijusi no Juristu un ekonomistu asociācijas un atgriezusies tur, kad viņai piedāvāts strādāt pie Lingordas aizstājējas. Viņa bija īsta čūsku vecene, piepeši atskanēja komentārs fonā, šāds fakts acīmredzot palīdzēja atmiņai.

"Kā tad," Karls apmierināts nodomāja, "vislabāk atceras tādus kārtīgus maitasgabalus."

Viņš piezvanīja uz Juristu un ekonomistu asociāciju, un tur visi zināja Sesi Norupu. Nē, viņa tur neesot atgriezusies. Viņa kaut kur nozudusi.

Karls nolika klausuli un papurināja galvu. Piepeši viņa darbs visādā ziņā sāka atgādināt seriālu "Bezvēsts pazudušie". Viņu nemaz nesajūsmināja izredzes dzīt pēdas sekretārei, kura varbūt kaut ko atcerējās par telegrammu, kas varbūt varētu norādīt uz konkrētu cilvēku, kurš varbūt sēdējis kopā ar Merēti un varbūt zināja ko vairāk par viņas dvēseles stāvokli pirms pieciem gadiem. Tad jau labāk iet izlūkot, cik tālu Asads ticis ar pašu sekretārēm un to nolādēto avāriju.

KARLS VIŅUS ATRADA vienā no kabinetiem, uz galda bija izklāti faksi, kopijas un visi iespējamie papīri. Izskatījās, ka Asads te ir ierīkojis prezidenta vēlēšanu kampaņas štābu. Trīs sekretāres sēdēja un čivināja, kamēr Asads lēja viņām tēju un cītīgi māja ar galvu katru reizi, kad saruna pavirzījās soli tālāk. Iespaidīgs ieguldījums.

Karls piesardzīgi pieklauvēja pie stenderes.

-     Izskatās, ka esat sameklējuši mums daudz informācijas. Viņš norādīja uz papīriem, juzdamies kā neredzamais cilvēks. Skatienu viņam uzmeta tikai Sērensena kundze, bet no tā viņš labprātāk būtu izvairījies.

Karls atkāpās gaitenī, un pirmo reizi kopš skolas laikiem viņu pārņēma greizsirdība.

-     Kari Merk? Viņam aiz muguras atskanēja balss, kas izrāva viņu no sakāves ciešā tvēriena un atgrieza atpakaļ uz uzvaras takas. Markuss Jakobsens sacīja, ka jūs gribot ar mani runāt. Vai sarunāsim laiku?

Karls pagriezās un ielūkojās Monai Ibsenai acīs. Sarunāsim laiku?

Jā, protams.

22. NODALA

2003-2005

KAD VIŅI MERĒTES trīsdesmit otrajā dzimšanas dienā nodzēsa gaismu un paaugstināja spiedienu, viņa nogulēja veselu diennakti. Apziņa, ka viņa neko vairs nespēj kontrolēt un acīmredzami ir ceļā uz bezdibeni, bija laupījusi viņai visus spēkus. Tikai nākamajā dienā, kad slūžās nograbēja ēdiena spainis, Merēte atvēra acis un mēģināja aptvert notiekošo.

Viņa pacēla acis uz iluminatoriem, no kuriem spīdēja gandrīz neredzama atblāzma. Tātad ārpusē bija iedegta gaisma. Gaismas tik maz kā no aizdegta sērkociņa, tomēr tā tur bija. Merēte pieslējās ceļos un mēģināja lokalizēt tās avotu, taču aiz rūtīm viss bija izplūdis. Nebija nekādu šaubu, ka šobrīd telpā ir tik daudz gaismas, lai viņa dažu dienu laikā pierastu un spētu atšķirt detaļas.

Uz mirkli Merēte nopriecājās, bet tad aprāvās. Lai cik vāja bija šī gaisma, arī to varēja nodzēst.

Ne jau viņa bija noteicēja pār slēdzi.

Kad Merēte grasījās piecelties, viņas roka atdūrās pret mazo metāla caurulīti, kas atradās uz grīdas viņai blakus. Tas bija viņai iedotais kabatas lukturītis. Merēte to cieši satvēra, mēģinādama aptvert kopsakarību. Lukturītis nozīmēja, ka viņi kādā brīdī nodzēsīs arī to mazumiņu gaismas, kas šobrīd ieplūda telpā. Kāda cita iemesla dēļ gan dot viņai lukturīti?

Mirkli Merēte apsvēra domu to ieslēgt vienkārši tāpēc, ka tas bija iespējams. Viņa jau sen vairs nebija ne pār ko noteicēja, tāpēc kārdinājums bija liels. Tomēr viņa to nedarīja.

"Tev ir acis, Merēte, liec tām strādāt," viņa sevi pamācīja un nolika lukturīti pie atejas spaiņa zem rūtīm. Ja viņa tagad iedegs gaismiņu, vajadzēs samierināties ar ilgu tumsu, kad tā atkal nodzisīs.

Tas būtu gluži kā dzert sālsūdeni, lai remdētu slāpes.

PAR SPĪTI VIŅAS paredzējumam, vārā gaisma palika, kur bijusi. Merēte spēja izšķirt telpas apveidus un vērot savu locekļu lēno izdilšanu, un šādā stāvoklī, kas atgādināja ziemas tumšo mijkrēsli, pagāja gandrīz piecpadsmit mēnešu, iekams viss atkal radikāli mainījās.

Tā bija diena, kad viņa pirmo reizi ieraudzīja ēnas aiz spoguļrūtīm.

Viņa gulēja un domāja par grāmatām. To viņa darīja bieži, lai nebūtu jādomā par dzīvi, kādu būtu varējusi dzīvot, ja vien būtu izdarījusi citas izvēles. Domājot par grāmatām, Merēte varēja uzturēties citā pasaulē. Atmiņas par papīra sausumu un neizskaidrojamo raupjumu aizdedza viņā ilgpilnu ugunsgrēku. Celulozes un tipogrāfijas krāsas smarža. Un viņa jau tūkstošo reizi ielūkojās savā iztēles bibliotēkā un izvēlējās vienīgo grāmatu pasaulē, kuru atcerējās, nepiedzejojot neko klāt. Ne to, kuru gribēja atcerēties, ne to, kura atstājusi vislielāko iespaidu, bet vienīgo grāmatu, kura bija palikusi neskarta viņas izmocītajā atmiņā, atsaucot prātā skaistas ainas ar līksmiem smiekliem.

Māte to bija lasījusi viņai, un Merēte to bija lasījusi Ufem, un tagad viņa sēdēja tumsā un pūlējās lasīt to pati sev. Mazs, filozofisks lācītis, vārdā Pūks, bija viņas glābšanas dēlis, viņas bruņas pret vājprātu. Pūks un visi pārējie dzīvnieciņi Simtjūdžu mežā. Viņa bija tālu prom medus zemē, kad pār spoguļrūšu niecīgo gaismu piepeši nogūla tumša ēna. Merēte iepleta acis un dziļi ievilka plaušās gaisu. Šī ņirboņa nebija iedoma. Pirmo reizi pa ilgiem laikiem viņa juta, ka āda kļūst mikla. Skolā, šaurās, pēcpusdienas klusuma pārņemtās svešu pilsētu ieliņās, pirmajās dienās parlamentā visās šajās vietās viņa bija sajutusi miklumu, ko varēja ierosināt tikai cita cilvēka klātbūtne. Tur bija kāds cilvēks, kurš stāvēja un slepus vēroja, vēlēdamies nodarīt viņai pāri.

"Šī ēna vēl man ļaunu," Merēte nodomāja un ar rokām apņēma plecus, blenzdama uz plankumu, kas uz rūts lēnām auga lielāks, līdz beidzot apstājās. Tas tik tikko sniedzās pāri stikla malai, it kā piederētu kādam, kurš stāv uz augsta krēsla.

"Vai viņi mani redz?" Merēte domāja, raudzīdamās uz sienu aiz sevis. Jā, sienas baltā virsma bija skaidri saskatāma, tik skaidri, ka to varēja saredzēt no ārpuses ari tie, kas pieraduši dzīvot gaismā. Tātad tie viņu redzēja.

Tikai pirms pāris stundām Merēte bija saņēmusi ēdiena spaini. Viņa pazina sava ķermeņa ritmu. Dienu no dienas viss norisinājās ļoti regulāri. Paies daudz, daudz stundu, iekams parādīsies nākamais spainis. Kāpēc tad viņi bija tur ārā? Ko viņi gribēja redzēt?

Merēte pavisam lēni piecēlās un devās uz spoguļrūšu pusi, bet ēna aiz tām nepakustējās.

Tad viņa uzlika plaukstu uz tumšās ēnas rūtī, stāvēja un gaidīja, vērodama savu izplūdušo spoguļattēlu. Tā viņa stāvēja, līdz jutās pārliecināta, ka nevar paļauties uz savu spriestspēju. Tā bija ēna vai ne? Tur varēja būt jebkas. Kāpēc lai kāds stāvētu aiz rūtīm? Tā taču vēl nekad nebija noticis.

-     Ejiet ellē! viņa iesaucās, un atbalss skaņa radīja ķermenī gandrīz elektrisku triecienu.

Tad tas notika. Ēna aiz stikla pavisam skaidri sakustējās. Mazliet sāņus un mazliet atpakaļ. Jo tālāk no rūts, jo mazāka un neskaidrāka tā kļuva.

-     Es zinu, ka jūs tur esat! Merēte kliedza, sajuzdama, ka viņas miklā āda zibenīgi atdziest. Lūpas un seja drebēja. Lasieties prom! viņa šņāca uz rūti.

Bet ēna palika, kur bijusi.

Merēte apsēdās uz gndas un piespieda seju pie ceļiem. Drēbēs stipri oda. Viņa bija valkājusi šo blūzi jau trīs gadus.

PELĒKĀ GAISMA SPĪDĒJA visu laiku, nakti un dienu, bet tas bija labāk par pilnīgo tumsu vai bezgalīgo gaismu. Pelēkajā pastāvēja izvēles iespēja. Varēja neņemt vērā gaismu vai neņemt vērā tumsu. Tagad Merēte vairs neaizvēra acis, lai varētu koncentrēties, bet ļāva smadzenēm izlemt, kādā dvēseles stāvoklī tās vēlas būt.

Šajā pelēkajā gaismā bija visas nianses. Gandrīz kā ārpasaulē, kur tā varēja būt ziemas gaisma, februāra mijkrēslis, oktobra pelēkais, lietus satumsušais, debesu dzidrais un tūkstošiem citu krāsu no paletes. Te, iekšā, viņas paletē bija tikai melns un balts, un viņa tās sajauca pēc noskaņojuma. Kamēr šī pelēkā gaisma bija viņas audekls, viņa nebija neviena žēlastības varā.

Un Ufe, Pūks un Dons Kihots, Kamēliju dāma un Smillas jaunkundze traucās caur viņas domām, izstumjot no apziņas smilšu pulksteni un ēnas aiz rūtīm. Tagad bija daudz vieglāk gaidīt sargu nākamos izgājienus. Tie nāks. Neatkarīgi ne no kā.

Ēna aiz spoguļrūtīm kļuva par ikdienišķu notikumu. Labu laiku pēc tam, kad Merēte bija paēdusi, uz vienas no rūtīm vienmēr parādījās plankums. Pirmās pāris nedēļas mazs un neskaidrs, bet drīz asāks un lielāks. Tas nāca tuvāk.

Merēte zināja, ka no ārpuses viņu var saskatīt pavisam skaidri. Kādu dienu sargi pavērsīs prožektorus tieši uz viņu un kaut ko pieprasīs. Varēja tikai minēt, ko zvēri aiz rūtīm no tā iegūs, bet tas Merēti neinteresēja.

KAD TUVOJĀS MERĒTES trīsdesmit piektā dzimšanas diena, uz stikla piepeši sakustējās vēl viena ēna. Tā bija mazliet lielāka un ne tik asa un slējās krietni augstāk par pirmo.

"Aiz pirmā stāv otrs cilvēks," Merēte nodomāja un sajuta bailes, skaudri aptverdama, ka viņa ir mazākumā un ārā ir parādījies pārspēks.

Pagāja dažas dienas, iekams viņa pierada pie jaunās situācijas, bet pēc kāda laika viņa nolēma mest saviem sargiem izaicinājumu.

Viņa bija nogūlusies zem rūtīm, lai gaidītu ēnas. Tur tās viņu nevarēja redzēt. Tās nāca viņu vērot, bet viņa atteicās pakļauties to gribai. Merēte nezināja, cik ilgi ēnas gaidīs, līdz viņa izlīdīs no slēptuves. Tieši tur slēpās viltība.

Kad viņai otro reizi tajā dienā bija vajadzība čurāt, Merēte piecēlās un paskatījās spoguļstiklā. Kā allaž, tur vīdēja vārā gaisma, bet ēnas bija prom.

Šo seansu Merēte atkārtoja trīs dienas no vietas. "Ja viņi grib mani redzēt, lai pasaka to skaidri," viņa domāja.

Ceturtajā dienā viņa sagatavojās. Nogūlās zem rūtīm, pacietīgi atcerēdamās savas grāmatas un krampjaini sažņaugusi rokā lukturīti. Viņa to bija izmēģinājusi iepriekšējā naktī, un telpā iegāzusies gaisma viņu apdullināja. Tūlīt uznāca galvassāpes. Gaismas spēks bija briesmīgs.

Tuvojoties brīdim, kad allaž parādījās ēnas, Merēte mazliet atgāza galvu, lai varētu saskatīt rūtis. Piepeši ēnas iegūla vienā iluminatorā gluži kā bruņurupuči, tagad abas tuvāk nekā jebkad iepriekš. Ēnas tūlīt pamanīja Merēti, tās mazliet parāvās atpakaļ, bet pēc minūtes vai divām atkal palīda uz priekšu.

Šajā mirklī Merēte pielēca kājās, ieslēdza lukturīti un piebāza to pie pašas rūts.

Atspulgi rikošetā aizlidoja pāri uz garo sienu, taču niecīga daļa no gaismas izspiedās caur spoguļstiklu un nodevīgi kā vāra mēnesgaisma nogūlās pār siluetiem aiz rūts. Acu zīlītes, kas raudzījās tieši uz viņu, sarāvās un atkal izpletās. Merēte bija sagatavojusies uz izbīli manevra izdošanās gadījumā, taču nebija spējusi iedomāties, ar kādu spēku abas miglainās sejas tiks iededzinātas viņas apziņā.

23. NODALA

2007

KARLS BIJA NORUNĀJIS Kristiansborgā divas tikšanās, un viņu sagaidīja gara, slaida sieviete, kas acīmredzot staigāja pa šīm gludajām grīdām jau kopš bērna kājas un spēja caur šo gaiteņu mudžekli aizvest viņu uz Demokrātu frakcijas vadītāja vietnieka kabinetu tik ierasti, ka viņu apskaustu pat gliemezis savā mājiņā.

Birgers Larsens bija pieredzējis politiķis, kurš ieņēma Merētes Lingordas vietu frakcijas vadītāja vietnieka amatā trīs dienas pēc viņas pazušanas un kopš tā laika darbojās kā savienojošais posms, kam jānotur divi naidīgi partijas spārni puslīdz ciešā saskarē. Merētes pazušana bija atstājusi partijā briesmīgu tukšumu. Vecais līderis gandrīz uz labu laimi bija izraudzījies sev jaunu mantinieci plati smaidošu, pašapzinīgu dāmu, kas tūlīt kļuva par politikas lietu pārstāvi, bet neviens cits nepriecājās par šo izvēli. Nepagāja ne divas sekundes, kad Karls jau apjauta, ka Birgers Larsens drīzāk vēlētos taisīt karjeru kaut pašā mazākajā provinces firmā nekā reiz strādāt šīs pašapmierinātās premjerministra kandidātes pakļautībā.

Pienāks laiks, kad viņš pats vairs nevarēs pieņemt lēmumus.

-     Es vēl šodien nespēju aptvert, ka Merēte būtu izdarījusi pašnāvību, Larsens sacīja, ieliedams Karlam tasīti remdenas kafijas. No tās sugas, kuras garšu nemainītu arī tasītē iemērkts īkšķis.

-     Nedomāju, ka es te vēl būtu saticis kādu citu tik vitālu un dzīvespriecīgu kā viņa. Larsens paraustīja plecus. Bet galu galā ko tad mēs īsti zinām par saviem līdzcilvēkiem? Vai mums visiem nav gadījies laikus nepamanīt kādu cilvēcisku traģēdiju?

Karls pamāja ar galvu. Vai viņai te bija ienaidnieki?

Birgers Larsens smaidā atklāja ļoti nelīdzenus zobus. Kuram tad to nav? Merēte vislielākajā mērā apdraudēja gan valdības nākotni, gan Pivas Vestergordas ietekmi, gan Radikālā centra iespēju tikt pie premjerministra posteņa. Būtībā ikvienu, kurš labprāt iztēlojās sevi postenī, ko Merēte noteikti ieņemtu, ja vien būtu palikusi te vēl pāris gadu.

-     Kā jūs domājat, vai viņai te kāds draudēja?

-     Ko jūs, Merk! Tādām lietām politiķi ir par gudru.

-     Varbūt viņai bija kādas personiskas attiecības, kas varēja izraisīt greizsirdību vai naidu? Vai jūs par to kaut ko zināt?

-     Cik es zinu, Merēti neinteresēja personiskas attiecības. Tikai darbs, darbs un vēlreiz darbs. Pat es, pazīdams viņu jau kopš politoloģijas studiju laika, nekad nevarēju piekļūt viņai tuvāk, nekā viņa pati atļāva.

-     Un viņa neļāva?

Atkal parādījās nelīdzenie zobi. Jūs domājat: vai viņu te aplidoja? Jā, es te varētu iedomāties vismaz piecus līdz desmit tādus, kuri ar prieku upurētu savas sievas par desmit minūtēm divatā ar Merēti Lingordu.

-     Varbūt jūs pašu ieskaitot? Karls atļāvās pasmaidīt.

-     Mjā, kurš gan to nevēlētos? Zobi pazuda. Bet mēs ar Merēti bijām draugi. Es zināju savas robežas.

-     Kāds varbūt nezināja?

-     Par to jums jājautā Mariannei Kohai.

-     Viņas bijušajai sekretārei? Vai jūs zināt, kāpēc viņu nomainīja?

-     Patiesībā nezinu gan. Viņas bija nostrādājušas kopā pāris gadu, bet iespējams, Marianne bija pārāk familiāra Merētes gaumei.

-     Kur es tagad varētu atrast Marianni Kohu?

Larsena acis jautri iemirdzējās. Domāju, ka turpat, kur pirms desmit minūtēm ar viņu sasveicinājāties.

-     Viņa tagad ir jūsu sekretāre? Karls nolika tasīti un norādīja uz durvīm. Tā, kura sēž tepat ārā?

MARIANNE KOHA NEPAVISAM nelīdzinājās sievietei, kura bija uzveduši Kārlu augšā. Maza, bieziem, cirtainiem, melniem matiem, kas kārdinoši smaržoja pat otrpus galdam.

-     Kāpēc jūs neturpinājāt darbu pie Lingordas līdz viņas pazušanai? Karls pēc ievadfrāzēm jautāja.

Virs Mariannes šķelmīgajām uzacīm iegūla pārdomu viļņi. Es arī to nesapratu, katrā ziņā ne toreiz. Es patiesībā biju uz viņu diezgan dusmīga. Bet vēlāk jau atklājās, ka viņai ir garīgi atpalicis brālis, kuru viņa kopa.

-     Un?

-     Es taču domāju, ka viņai ir draugs, jo viņa vienmēr bija tik noslēpumaina un katru dienu steidzās nokļūt mājās.

Karls pasmaidīja. Un jūs viņai to pieminējāt?

-    Jā, tagad es saprotu, cik tas bija stulbi. Bet man šķita, ka mēs esam tuvākas, nekā patiesībā bijām. No tā var daudz mācīties. Marianne pasmaidīja tā, ka vaigos iezīmējās smieklu bedrītes. Ja Asads viņu satiktu, viņš nekad vairs nespētu pastrādāt.

-     Vai te parlamentā kāds gribēja izveidot ar viņu tuvākas attiecības?

-     O jā! Viņa šad un tad saņēma zīmītes, bet tikai vienam no rakstītājiem bija nopietni nolūki.

-     Vai varat atklāt, kuram?

Marianne pasmaidīja. Viņa atklātu jebko.

-     Jā, Tāgem Bagesenam.

-     Skaidrs, šo vārdu jau esmu dzirdējis.

-     Tas viņu tiešām iepriecinātu. Man šķiet, ka Bagesens ir Radikālā centra frakcijas priekšsēdētājs jau vismaz tūkstoš gadu.

-     Vai jūs to vēl kādam esat stāstījusi?

-    Jā, izmeklētājiem, bet viņi tam neveltīja lielu vērību.

-     Un jūs?

Marianne paraustīja plecus.

-     Citi?

-     Daudz citu, bet nekā nopietna. Merēte savas vajadzības apmierināja ceļojumos.

-    Jūs gribat teikt, ka viņa bija izlaidīga?

-     Ak kungs, vai tā to varēja saprast? Marianne novērsās un mēģināja apslāpēt smieklus. Nē, tāda viņa nebija. Bet viņa nebija arī nekāda mūķene. Es vienkārši nezinu, ar ko kopā viņa gāja klosterī, to viņa man nestāstīja.

-     Bet viņu saistīja vīrieši?

-     Viņa vismaz smējās, kad dzeltenā prese aplinkus norādīja uz ko citu.

-     Vai jūs varētu iztēloties, ka Merētei Lingordai būtu iemesli atstāt visu pagātnē un sagādāt sev jaunu dzīvi?

-    Jūs domājat, ka viņa tagad sauļojas Mumbajā? Marianne izskatījās sašutusi.

-    Jā, kādā vietā, kur dzīve radītu mazāk problēmu. Vai tas būtu iespējams?

-     Tas ir pilnīgs absurds. Viņa bija ārkārtīgi apzinīga. Es zinu, ka tieši tāds tips mēdz sabrukt kā kāršu namiņš un kādā jaukā dienā vienkārši nozust, bet ne Merēte. Marianne apklusa un izskatījās domīga. Bet doma ir jauka. Viņa pasmaidīja. Ka Merēte varētu būt dzīva.

Karls pamāja. Pēc Merētes Lingordas pazušanas bija izveidots daudz psiholoģisko portretu, un visi nonāca pie viena slēdziena. Merēte nebija vienkārši aizbēgusi no savas vecās dzīves. Pat dzeltenā prese noraidīja šādu iespēju.

-     Vai esat dzirdējusi par telegrammu, ko viņa saņēma pēdējā dienā parlamentā? Karls jautāja. Par Valentīna dienas telegrammu?

Izskatījās, ka šis jautājums Marianni aizkaitina. Acīmredzot viņa pārdzīvoja, ka toreiz vairs nav bijusi daļa no Merētes Lingordas dzīves. Nē. Izmeklētāji man par to jautāja, un tāpat kā toreiz man jāsūta jūs pie Seses Norupas, kas ieņēma manu vietu.

Karls palūkojās uz viņu sarauktām uzacīm. Vai jūs jūtaties sarūgtināta?

-     Protams, vai tad jūs nejustos? Mēs divus gadus bijām sastrādājušās bez problēmām.

-     Vai jūs gadījumā nezināt, kur Sese Norupa atrodama šobrīd?

Marianne paraustīja plecus. Nekas viņu nevarēja interesēt mazāk.

-     Un tas Tāge Bagesens, kur lai meklēju viņu?

Marianne uzskicēja ceļu uz Bagesena kabinetu. Tas neizskatījās vienkārši.

PAGĀJA VAIRĀK NEKĀ pusstunda, iekams Karls nokļuva līdz Tāges Bagesena un Radikālā centra valstībai, un tas nebija nekāds izpriecu ceļojums. Kā vispār iespējams strādāt šajā liekulīgajā vidē tā viņam bija mīkla. Policijas pārvaldē vismaz bija zināms, ar ko tev jārēķinās. Tur draugi un ienaidnieki atklājās bez kautrēšanās, tomēr visi strādāja kopā vienam mērķim. Šeit bija tieši pretēji. Visi uzvedās kā labākie draugi, bet galu galā katrs domāja tikai par sevi. Te visaugstākajā mērā bija runa par naudu un varu un daudz mazāk par rezultātiem. Te liels vīrs bija tas, kurš padarīja pārējos mazus. Varbūt kādreiz tas bija citādi, taču tagad tieši tā.

Tāge Bagesens, protams, nebija izņēmums. Viņa uzdevums bija rūpēties par sava tālā vēlēšanu apgabala interesēm un savas partijas politiku satiksmes jautājumos, bet, viņu ieraugot, bija skaidri redzams pretējais. Bagesens jau bija nodrošinājis sev labu pensiju, un viss, kas tika nopelnīts tagad, aizgāja dārgām drēbēm un ienesīgiem ieguldījumiem. Karls lūkojās uz sienām, kur cits citam blakus karājās golfa turnīru diplomi un aerofotogrāfijas no Bagesena īpašumiem visā valstī.

Karls bridi apsvēra, vai nav pārpratis Bagesena partijas piederību, taču deputāts atbruņoja viņu, draudzīgi papliķējot pa muguru un ar žestiem aicinot iekšā.

-     Es ierosinātu aizvērt durvis, Karls sacīja, norādīdams uz gaiteni.

Bagesens jautri pamirkšķināja. Šis mazais triks noteikti labi derēja sarunās par autostrādi Holstebro, taču neatstāja iespaidu uz kriminālkomisāru, kurš specializējies dažādu tipu atmaskošanā.

-     Tas nav nepieciešams, man nav ko slēpt no partijas biedriem, Bagesens sacīja, kļūdams nopietns.

-     Mēs esam dzirdējuši, ka jūs izrādījāt lielu interesi par Merēti Lingordu. Jūs viņai nosūtījāt arī kādu telegrammu. Turklāt Valentīna dienā.

Bagesena sejas krāsa kļuva par vienu niansi baltāka, taču pašpārliecinātais smaids nenozuda.

-     Valentīna dienas telegrammu? viņš jautāja. Es neatceros.

Karls pamāja ar galvu. Meli bija acīmredzami. Protams, viņš to atcerējās. Tagad pavērās iespēja doties uzbrukumā.

-     Es jūs lūdzu aizvērt durvis tāpēc, ka gribu skaidri un gaiši pajautāt: vai jūs nogalinājāt Merēti Lingordu? Jūs taču bijāt viņā iemīlējies. Vai viņa jūs noraidīja un jūs zaudējāt paškontroli? Vai tā tas notika?

Kādu sekundi ikviena šūna Tāges Bagesena parasti tik pašpārliecinātajā galvā apsvēra, vai viņam vajadzētu piecelties un aizvērt durvis vai arī uzkurināt sevi līdz apopleksijas lēkmei. Viņa sejas krāsa piepeši pielīdzinājās sarkanajiem matiem. Bagesens jutās dziļi šokēts, pilnīgi izģērbts. To signalizēja ikviena šūna viņa ķermenī. Karls tādus putniņus pazina, taču šī reakcija bija citāda. Ja šim vīram bija kāda saistība ar Merētes pazušanu, tad, spriežot pēc reakcijas, viņš tikpat labi varēja uzrakstīt atzīšanos, bet, ja ne, tad viņu stūrī dzina kaut kas cits. Žoklis bija atkāries. Ja Karls neuzvedīsies piesardzīgi, deputāts pilnībā aizvērsies. Vēl nekad savā elitārajā dzīvē Tāge Bagesens nebija dzirdējis neko līdzīgu, tas bija pilnīgi skaidrs.

Karls mēģināja viņam uzsmaidīt. Kaut kādā ziņā šī nesavaldīgā reakcija šķita teju vai izlīdzinoša. It kā šajā prezentācijās nobarotajā miesā joprojām varētu slēpties parasts cilvēks.

-     Paklausieties, Bagesen. Jūs rakstījāt Merētei zīmītes. Daudz zīmīšu. Man jāteic, ka Merētes bijusī sekretāre Marianne Koha ļoti ieinteresēti sekoja līdzi jūsu tuvošanās mēģinājumiem.

-     Šeit visi raksta zīmītes. Bagesens mēģināja nevērīgi atgāzties krēslā, taču attālums līdz atzveltnei bija pārāk liels.

-     Tātad jūs apgalvojat, ka tās nebija privāta rakstura zīmītes?

Šajā mirklī deputāts pacēla savu rumpi no krēsla un klusi aizvēra durvis. Tā ir taisnība, man bija spēcīgas jūtas pret Merēti Lingordu, viņš sacīja, izskatīdamies tik patiesi noskumis, ka Karlam gandrīz sametās viņa žēl. Bija ļoti grūti pārdzīvot viņas nāvi.

-     Es saprotu un centīšos izteikties īsi.

Karls pretī saņēma pateicīgu smaidu. Tagad Bagesens bija pilnībā nolaidies uz zemes.

-     Mēs pilnīgi noteikti zinām, ka 2002. gada februārī jūs nosūtījāt Merētei Lingordai Valentīna dienas telegrammu. Šo informāciju mēs šodien saņēmām no telegrammu biroja.

Tagad Bagesens izskatījās patiesi izmisis. Pagātne viņu briesmīgi mocīja.

Viņš nopūtās. Diemžēl es zināju, ka šādā plānā viņu neinteresēju. Es to zināju jau sen.

-     Tomēr mēģinājāt?

Bagesens klusēdams pamāja.

-     Kas bija rakstīts telegrammā? Šoreiz centieties būt patiess.

Bagesens mazliet piešķieba galvu. Tikai tas pats parastais -

ka es vēlētos viņu satikt. Precīzi neatceros. Goda vārds.

-     Un tad jūs nogalinājāt viņu tāpēc, ka viņa jūs negribēja?

Bagesena acis samiedzās šaurās svītriņās. Mute cieši saknie-

bās. Mirkli pirms asaras sāka riesties deputātam acu kaktiņos, Karls jau gribēja likt viņu arestēt. Tad Bagesens pacēla galvu un paskatījās uz viņu. Ne kā uz bendi, kas uzlicis upurim kaklā cilpu, bet kā uz priesteri, kam beidzot var atvieglot sirdi.

-     Kurš gan nogalina cilvēku, kas padara tavu dzīvi dzīvošanas vērtu? viņš jautāja.

Vīrieši klusēdami mirkli raudzījās viens uz otru. Tad Karls novērsa skatienu.

-    Jūs nezināt, vai Merētei Lingordai šeit bija ienaidnieki? Nevis politiskie sāncenši, bet īsti ienaidnieki.

Tāge Bagesens noslaucīja acis. Mums visiem ir ienaidnieki, bet diezin vai tādi, ko jūs uzskatāt par īstiem ienaidniekiem, viņš atbildēja.

-     Neviena, kurš varētu tīkot pēc viņas dzīvības?

Bagesens papurināja savu labi kopto galvu. Par to es ļoti

brīnītos. Viņa patika pat politiskajiem pretiniekiem.

-     Man ir radies cits iespaids. Tātad jūs nedomājat, ka viņa nodarbojās ar lietām, kas varēja kādam izraisīt tik lielas problēmas, lai viņam rastos vēlēšanās apturēt Merēti jebkādiem līdzekļiem? Nevalstiskās organizācijas, kas jutās apdraudētas?

Tāge Bagesens iecietīgi paraudzījās uz Kārlu. Jautājiet cilvēkiem no viņas partijas. Mēs nebijām politiskās uzticības personas. Es pat teiktu ne tuvu. Vai jums ir zināms kas īpašs?

-     Visā pasaulē taču politiķus sauc pie atbildības par viņu uzskatiem, vai ne? Abortu pretinieki, dzīvnieku aizsardzības fanātiķi, cilvēki, kas neieredz musulmaņus jebkas var izraisīt vardarbīgu reakciju. Pajautājiet Zviedrijā, Holandē vai ASV.

Grasīdamies celties kājās, Karls pamanīja, ka deputātu jau pārņem atvieglojums, bet diezin vai tam vajadzētu piešķirt lielu nozīmi. Kurš gan nevēlētos beigt šādu sarunu?

-     Bagesena kungs, Karls turpināja. Varbūt jūs varētu sazināties ar mani, ja atcerēsieties kaut ko tādu, ko man vajadzētu zināt. Viņš pasniedza deputātam savu vizītkarti. Ja ne manis, tad jūsu paša dēļ. Laikam te nebija daudz tādu, kam pret Merēti Lingordu būtu tādas jūtas kā jums.

Tas Bagesenu aizķēra. Viņš noteikti atkal izplūdis asarās, iekams Karls paspēs aizvērt durvis.

SASKAŅĀ AR IEDZĪVOTĀJU reģistra datiem Seses Norupas pēdējā dzīvesvieta bija identiska ar viņas vecāku adresi Frederiksbergā. Uz misiņa plāksnītes bija rakstīts: vairumtirgotājs Vilhelms Norups un aktrise Kaja Branda Norupa.

Karls nospieda zvana pogu un aiz masīvajām ozolkoka durvīm izdzirdēja zvaniņu, ko drīz pēc tam papildināja kluss: Nāku jau, nāku.

Vīrietis, kurš atvēra durvis, laikam bija pensionārs jau kādu gadsimta ceturksni. Spriežot pēc vestes un vaļīgi apsietā zīda lakatiņa, viņa bagātība vēl nebija iztērēta. Vīrietis ar savām slimības izmocītajām acīm skatījās uz Kārlu tik neapmierināti, itin kā būtu ieraudzījis nāvi ar izkapti. Kas jūs esat? viņš bez aplinkiem jautāja, sagatavodamies aizcirst durvis.

Karls stādījās priekšā, otro reizi šajā nedēļā izņēma no kabatas apliecību un lūdza atļauju ienākt.

-     Vai kaut kas noticis ar Sesi? vīrietis jautāja.

-     Es nezinu. Kāpēc lai tā būtu? Vai viņa ir mājās?

-     Sese te vairs nedzīvo, ja jums vajag tieši viņu.

-      Kas tur ir, Vilhelm? aiz dzīvojamās istabas divviru durvīm atskanēja vāra balss.

-     Te viens grib runāt ar Sesi, sirsniņ.

-     Tad viņam jāiet kaut kur citur, atteica balss no istabas.

Tirgotājs satvēra Kārlu aiz piedurknes. Viņa dzīvo Valbī.

Pasakiet viņai, lai savāc savas mantas, ja taisās turpināt tādu dzīvi.

-     Kādu dzīvi?

Vīrietis neatbildēja. Viņš tikai nosauca adresi, un durvis aizcirtās.

NELIELAJĀ DZĪVOKĻU KOOPERATĪVA mājā pie namruņa bija tikai trīs vārdi. Kādreiz te noteikti bija dzīvojušas sešas ģimenes, katra ar pieciem sešiem bērniem. Tas, kas agrāk bija grausts, tagad izrādījās stilīgi. Šeit mansardā Sese Norupa bija atradusi savu mīlestību sievieti pāri par četrdesmit, kuras skepse, ieraugot Karla policista apliecību, izpaudās cieši sakniebtās bālajās lūpās.

Seses Norupas lūpas neizskatījās necik veselīgākas. Jau no pirmā acu uzmetiena Karls saprata, kāpēc ne Juristu un ekonomistu asociācija, ne Demokrātu partijas sekretariāts Kristiansborgā neskuma par viņas pazušanu. Līdzīgu noraidošu starojumu būtu tālu jāmeklē.

-     Merēte Lingorda bija nenopietna priekšniece, Sese Norupa paziņoja.

-     Vai viņa nedarīja savu darbu? Man stāstīja pavisam ko citu.

-     Viņa visu atstāja manā ziņā.

-     Es uzskatītu, ka tas ir pluss. Karls paskatījās uz viņu. Sese izskatījās pēc sievietes, kas allaž turēta īsā pavadā un to ienīduši. Tirgotājs Norups un viņa reiz tik slavenā sieva noteikti bija meitai iemācījuši, kas ir stingra disciplīna. Smaga barība vienīgajam bērnam, kas savus vecākus pielīdzināja Dieva gaismai. Nebija šaubu, ka Sese viņus ienīda un mīlēja reizē. Ienīda un mīlēja par vienu un to pašu. Tieši tāpēc viņa laikam visu savu pieauguša cilvēka dzīvi bija bēgusi un atkal atgriezusies savās vecajās mājās.

Karls paskatījās uz Seses draudzeni, kas stāvēja vaļīgā tērpā ar kūpošu smēķi lūpu kaktiņā, uzmanīdama, lai viņš nedara nevienam pāri. Viņa Sesei nākotnē sagādās stingru pieturas punktu dzīvē. Tas nu bija skaidrs.

-     Esmu dzirdējis, ka Merēte Lingorda bija ļoti apmierināta ar jums.

-     Ak tā?

-     Es gribētu jums pajautāt par Merētes privāto dzīvi. Vai būtu iespējams, ka pazušanas bridi Merēte bija stāvoklī?

Sese Norupa sarauca degunu un atgāza galvu.

-     Stāvoklī? viņa sacīja, it kā šis vārds būtu no vienas kategorijas ar strutām, spitālību un buboņu mēri.

-     Nē, pilnīgi noteikti ne. Viņa palūkojās uz savu draudzeni, paceldama acis pret debesīm.

-     Un kā to var zināt?

-     Un kā jūs domājat? Ja jau Merēte bija tik akurāta, kā visi stāsta, tad diezin vai viņai būtu jāaizņemas manas higiēniskās paketes katru reizi, kad viņai sākās mēnešreizes.

-    Jūs apgalvojat, ka viņai bija mēnešreizes īsi pirms pazušanas?

-    Jā, nedēļu pirms. Mums tās bija vienā laikā, kamēr es tur strādāju.

Karls pamāja ar galvu. Tad jau laikam viņa zināja. Jūs nezināt, vai viņai bija draugs?

-     Man to ir jautājuši jau simtiem reižu.

-     Atsvaidziniet manu atmiņu.

Sese Norupa paņēma cigareti un stingri padauzīja ar to pa galdu. Visi vīrieši blenza uz viņu tā, it kā gribētu tūlīt uzsviest uz galda. Kā lai es varētu zināt, vai kādam no viņiem bija kaut kas ar Merēti?

-     Ziņojumā ir rakstīts, ka viņa saņēma Valentīna dienas telegrammu. Jūs zinājāt, ka tā bija no Tāges Bagesena?

Sese aizsmēķēja cigareti un nozuda zilganā migliņā. Nē.

-     Un jūs nezināt, vai viņiem bija attiecības?

-     Vai viņiem bija attiecības? Jūs taču atceraties, ka tas notika pirms pieciem gadiem. Sese iepūta dūmus viņam tieši acīs, par to saņemdama no savas draudzenes greizu smaidu.

Karls mazliet pakāpās atpakaļ. Paklausieties! Es nozudīšu pēc četrām minūtēm, bet līdz tam izliksimies, ka palīdzam viens otram, labi? Viņš cieši raudzījās uz Sesi Norupu, kas aiz naidīga skatiena joprojām centās noslēpt žēlumu pret sevi. Vai drīkstu teikt Sese? Es parasti uzrunāju vārdā tos, ar kuriem dalos cigaretēs.

Sese ielika roku ar cigareti klēpī.

-     Tāpēc es tagad jautāšu jums, Sese. Vai jums ir zināma kāda epizode neilgi pirms Merētes Lingordas pazušanas, kuru mums vajadzētu izpētīt sīkāk? Es tagad nosaukšu veselu virkni, jūs pati varēsiet mani apturēt. Karls pamāja sievietei ar galvu, bet nesaņēma atbildi. Privāta rakstura telefona sarunas? Zīmītes uz viņas galda? Cilvēki, kas viņai tuvojās privātos jautājumos? Šokolādes kastes, ziedi, jauni gredzeni pirkstos? Vai viņai piesarka vaigi, par kaut ko domājot? Vai pēdējās dienās viņai nezuda koncentrēšanās spēja? Karls lūkojās uz zombiju sev priekšā. Seses bezkrāsainās lūpas nebija pakustējušās ne par milimetru. Vēl viens strupceļš. Vai viņas uzvedība mainījās? Vai viņa ātrāk devās mājās? Izgāja no sēžu zāles, lai gaitenī runātu pa telefonu? No rīta ieradās darbā vēlāk?

Karls atkal paskatījās uz Sesi un uzsvērti pamāja ar galvu, it kā tas varētu pamodināt viņu no mirušajiem.

Sese ievilka vēl vienu dūmu un tad nospieda cigareti pelnu traukā. Vai esat beidzis? viņa jautāja.

Karls nopūtās. Noraidīts! Ko gan citu no tās kazas varēja gaidīt? Jā, esmu beidzis.

-     Labi. Sese pacēla galvu. Uz mirkli bija redzams, ka viņa ir sieviete ar zināmu cienību. Es pastāstīju izmeklētājiem par telegrammu un par to, ka viņa devās satikt kādu Cafe Bankerat. Redzēju, kā viņa to ieraksta savā plānotājā. Es nezinu, ar ko viņa tikās, bet vaigi viņai katrā ziņā piesarka.

-     Kurš tas varētu būt?

Sese paraustīja plecus.

-     Tāge Bagesens? Karls jautāja.

-    Jebkurš. Viņa Kristiansborgā tikās ar daudziem. Interesi izrādīja arī viens vīrietis no kādas delegācijas. Bija daudzi.

-     Delegācijas? Kad tas bija?

-     Ne pārāk ilgi pirms viņas pazušanas.

-     Vai jūs atceraties viņa vārdu?

-     Pēc pieciem gadiem? Nē, neatceros gan.

-     Kas tā bija par delegāciju?

Sese nikni paskatījās uz viņu. Kaut kas par imunitātes izpēti. Bet jūs mani pārtraucāt, viņa sacīja. Jā, Merēte Lingorda saņēma arī ziedus. Nebija šaubu, ka viņai ir kādas ļoti personiskas attiecības. Es nezinu, kas tur īsti bija, bet to visu es jau esmu pastāstījusi izmeklētājiem.

Karls pakasīja kaklu. Kur tas bija rakstīts?

-     Kam jūs to stāstījāt, ja drīkstu vaicāt?

-     Neatceros.

-     Vai tas nebija kāds Berge Baks no Mobilās vienības?

Sese pacēla pret viņu pirkstu. Tas teica: bingo.

Nolādētais Baks! Diezin vai viņš, rakstot ziņojumus, vienmēr

tik pavirši šķiroja savu informāciju?

Karls palūkojās uz Seses pašizraudzīto kameras biedreni. Viņa nebārstījās ar smaidiem. Tagad viņa vienkārši gaidīja, kad Karls pazudīs.

Karls pamāja Sesei Norupai ar galvu un piecēlās. Starp erkera logiem karājās mazītiņas krāsu fotogrāfijas un pāris lielu melnbaltu foto ar viņas vecākiem, uzņemtu labākos laikos. Viņi noteikti reiz bijuši skaisti, bet Sese visu fotogrāfiju sejas bija tā saskrāpējusi un sasvītrojusi, ka to bija grūti saskatīt. Karls paliecās pret vienu no mazajiem rāmīšiem un pēc apģērba un stājas pazina daudzās Merētes Lingordas fotogrāfijas presē. Arī viņa bija zaudējusi lielāko daļu sejas švīku tīklā. Tātad Sese Norupa krāja savus ienīstos tēlus. Varbūt arī Karls nopelnītu sev vietu, ja labi pacenstos.

BERGE BAKS SAVĀ kabinetā bija viens. Viņa ādas jaka tagad bija stipri saburzīta. Neapgāžams pierādījums, ka viņš cītīgi strādā dienu un nakti.

-     Vai es neesmu teicis, lai tu neielauzies bez klauvēšanas, Kari? Baks ar papīru kaudzīti uzsita pa galdu, nikni palūkodamies uz viņu.

-     Tu esi nohalturējis, Berge, Karls sacīja.

Vai nu tas bija vārda vai apvainojuma dēļ, bet reakcija katrā ziņā neizpalika. Visas krunkas Baka pierē pacēlās līdz galvvidum pārķemmētajiem matiem.

-     Merēte Lingorda pāris dienu pirms nāves saņēma ziedus, un, cik esmu dzirdējis, parasti nekas tāds nenotika.

-     Nu un tad? Baka skatiens nevarētu kļūt vēl nicinošāks.

-     Mēs meklējam kādu, kurš varēja izdarīt slepkavību, vai to tu neesi pamanījis? Mīļākais varētu būt piemērota kandidatūra.

-     Tas viss ir pārbaudīts.

-     Bet nav ierakstīts ziņojumā.

Baks saspringti paraustīja plecus. Nomierinies, Kari. Tev nu gan nevajadzētu izrunāties par citu darbu. Mēs raujamies vaiga sviedros, bet tu deldē bikšdibenu. Tu domā, ka es nezinu? Es rakstu ziņojumos to, kas ir svarīgs, skaidrs? Baks sacīja, nosviezdams papīrus uz galda.

-     Tu neatzīmēji, ka sociālā darbiniece Karīna Mortensena novēroja Ufi Lingordu rotaļā, kas lika domāt, ka viņš atceras autokatastrofu. Varbūt viņš varētu kaut ko atcerēties ari no dienas, kad pazuda Merēte, bet izklausās, ka jūs tur neko daudz neizdarījāt.

-     Karena Mortensena. Viņu sauca Karena, Kari. Ieklausies pats sevī. Tev nu gan nevajadzētu te nākt un pamācīt mani par precizitāti.

-     Tad tu arī saproti, ko šī Karenas Mortensenas informācija varētu nozīmēt?

-     Nu izbeidz! Mēs pārbaudījām, skaidrs? Ufe ne sūda neatcerējās. Viņš bija pilnīgi jucis.

-     Dažas dienas pirms nāves Merēte Lingorda satika kādu vīrieti. Viņš ieradās kopā ar delegāciju, kas pētīja imunitāti. Par to tu arī neesi neko rakstījis.

-     Nē, bet es to pārbaudīju.

-     Tātad tu zini, ka viņai bija kontakts ar vīrieti un viņi pavisam noteikti viens otram patika. Katrā ziņā sekretāre Sese Norupa apgalvo, ka esot tev to stāstījusi.

-    Jā, velns parāvis! Protams, es to zinu.

-     Kāpēc tad tas nav rakstīts ziņojumā?

-     Es nezinu. Droši vien tāpēc, ka vīrietis izrādījās miris.

-     Miris?

-    Jā, sadega avārijā dienu pēc Merētes pazušanas. Viņu sauca Daniels Heils. Baks to sacīja ar uzsvaru, lai Karls ievērotu viņa labo atmiņu.

-     Daniels Heils?

Sese Norupa to bija aizmirsusi.

-    Jā, puisis, kurš piedalījās placentas pētījumos. Delegācija nāca izlūgties tiem līdzekļus. Viņam bija laboratorija Slangerupā. Baks klāstīja to visu ar lielu pašpārliecību. Tātad šo lietas pusi viņš bija kārtīgi izpētījis.

-    Ja viņš gāja bojā nākamajā dienā, tad viņam varēja būt kāda saistība ar Merētes pazušanu.

-     Nedomāju vis. Pēcpusdienā, kad viņa noslīka, viņš atgriezās no Londonas.

-     Vai viņš bija iemīlējies Merētē? Sese Norupa lika manīt, ka tā varētu būt.

-     Nu tad man žēl viņa. Merēte neuzķērās.

-     Vai tu esi pārliecināts, Berge? Bija skaidri redzams, ka kolēģim nepatīk dzirdēt savu vārdu. Tātad tas bija izlemts: turpmāk viņš to dzirdēs nepārtraukti. Varbūt viņa restorānā sēdēja kopā ar šo Dānieļu Heilu?

-     Paklausies, Kari! Velosipēdista slepkavībā viena sieviete sniedza mums informāciju, un mēs esam uz pēdām. Es šobrīd esmu ļoti aizņemts. Vai tas nevar pagaidīt līdz citai reizei? Daniels Heils ir pagalam, un punkts. Kad nomira Merēte Lingorda, viņš vēl nebija nolaidies. Viņa noslīka, un Heilam ar to nebija nekādas saistības, skaidrs?

-      Un jūs pārbaudījāt, vai tas bija Heils, ar ko viņa pāris dienu pirms tam sēdēja restorānā? Ziņojumā par to nekas nav rakstīts.

-      Paklausies! Izmeklēšana beigās nosliecās uz versiju, ka tas bija nelaimes gadījums. Turklāt pie šīs lietas strādāja divdesmit cilvēku. Pajautā kādam citam, Kari. Tagad pazūdi!

24. NODALA

2007

JA PAĻĀVĀS TIKAI uz ožu un dzirdi, šajā pirmdienas rītā, kad Karls ieradās darbā, Policijas pārvaldes pagrabu bija grūti atšķirt no Kairas dzīvīgajām ieliņām. Nekad vēl cienījamā ēka nebija tā odusi pēc ēdiena un eksotiskām garšvielām, un nekad šie mūri nebija uzklausījuši šķībākus toņus.

Kāda sieviete no administrācijas nikni pablenza uz Kārlu, atgriezdamās no arhīva ar pilnu klēpi mapju. Pēc desmit minūtēm visa ēka zinās, ka pagrabā notiek kaut kas neredzēts, sacīja viņas acis.

Izskaidrojumu Karls ieraudzīja Asada pigmejiskajā kambarītī: šķīvjus uz rakstāmgalda rotāja vesela jūra mazu mīklas izstrādājumu un folijas gabaliņu ar kapātiem ķiplokiem, zaļu biezeni un dzelteniem rīsiem.

-     Kas te notiek, Asad? Karls iesaucās, izslēgdams šķībo gaudošanu kasešu magnetofonā, bet Asads tikai smaidīja. Viņš acīmredzot lāgā neizprata kultūru plaisu, kas šobrīd grauzās dziļi zem Policijas pārvaldes pamatiem.

Karls smagi apsēdās krēslā iepretī savam palīgam. Smaržo jauki, Asad, bet te ir Policijas pārvalde, nevis libāniešu grila bodīte Vanlēsē.

-     Lūdzu, Kari! Laikam vajadzētu teikt: apsveicu, komisāra kungs! Asads sacīja, pasniegdams viņam kārtainajai mīklai līdzīgu trīsstūrīti. Tas ir no manas sievas. Meitas sagrieza papīru.

Karls ar skatienu sekoja Asada rokas kustībai un pamanīja krāsaino zīdpapīru, kas apvija grāmatplauktus un lampas.

Sarežģīta situācija.

-     Es vakar šo to aiznesu arī Hārdijam. Tagad esmu izlasījis viņam priekšā lielāko daļu dokumentu.

-     Skaidrs. Karls iztēlojās māsiņas, kamēr Asads baro Hārdiju ar ēģiptiešu izstrādājumiem. Tu devies pie viņa savā brīvdienā?

-     Viņš padomās par mūsu lietu, Kari. Foršs čalis.

Karls pamāja ar galvu un nokoda kumosu. Viņš aizbrauks turp rīt.

-      Es saliku tos visus papīrus par avāriju uz tava galda, Kari. Ja gribi, es drusku pastāstīšu par to, ko esmu izlasījis.

Karls atkal pamāja. Skaties tik, tas puisis vēl ari uzrakstīs ziņojumu, pirms viņi būs lietu pabeiguši.

CITVIET VALSTĪ 1986. gada Ziemassvētku vakarā bija līdz pat sešiem grādiem silts, taču Zēlandei nepaveicās, un satiksmes negadījumos izdzisa desmit cilvēku dzīvības. Pieci no viņiem gāja bojā uz neliela meža ceļa Tibirkē, un divi no tiem bija Merētes un Ufes Lingordu vecāki.

Viņi apdzina Ford Sierra kādā ceļa posmā, kur vējš bija noklājis ledus kristālu segu, un notika nelaime. Nevienu nepasludināja par vainīgo, un netika izvirzītas nekādas kompensācijas prasības. Tā bija vienkārša avārija, tikai tās sekas nebija vienkāršas.

Mašīna, kuru Lingordi apdzina, ietriecās kokā un lēnām dega, kad ieradās ugunsdzēsēji, bet Merētes vecāku mašīna ar riteņiem gaisā atradās piecdesmit metrus tālāk. Merētes māte bija izmesta pa logu un gulēja krūmājā ar lauztu sprandu. Tēvam nebija tā paveicies. Viņš mira veselas desmit minūtes ar pusi motora bloka vēderā un krūškurvī iedūrušos egļu zaru. Glābēji nosprieda, ka Ufe visu laiku ir bijis pie samaņas, jo, kad zēnu izgrieza ārā, viņš sekoja notiekošajam ieplestām, izbiedētām acīm. Viņš nelaida vaļā māsas roku pat tad, kad glābēji izvilka meiteni uz ceļa, lai sniegtu viņai pirmo palīdzību. Neatlaida ne uz mirkli.

Ceļu policijas ziņojums bija pavisam vienkāršs un īss, toties avīžu raksti nebija īsi, tam materiāls bija pārāk labs.

Otrā mašīnā uz vietas gāja bojā maza meitenīte un tēvs. Apstākļi bija traģiski, jo daudzmaz sveikā no nelaimes izkļuva tikai lielākais zēns. Māte bija pēdējos grūtniecības mēnešos, un viņi bija ceļā uz slimnīcu. Kamēr ugunsdzēsēji centās apdzēst liesmas zem motora pārsega, viņa dzemdēja dvīņus, atspiedusi galvu pret vīra nedzīvo ķermeni, sēdeklī iespiestām kājām. Par spīti neatlaidīgām pūlēm ātrāk izgriezt visus ārā no mašīnas, viens bērniņš nomira, un avīzēm bija droši virsrakstu materiāli Otrajiem Ziemassvētkiem.

Asads parādīja Karlam gan vietējās, gan valsts mēroga avīzes, un visas bija aptvērušas šī notikuma ziņu vērtību. Attēli bija briesmīgi. Kokā ietriekusies mašīna, izārdītā brauktuve, jaunā māte ceļā uz neatliekamās palīdzības mašīnu ar raudošu pusauga zēnu blakām, Merēte Lingorda nestuvēs uz ceļa ar skābekļa masku uz sejas un Ufe, kas sēdēja plānajā sniega kārtiņā izbiedētām acīm un cieši pieķēries nemaņā guļošās māsas rokai.

Lūdzu, Asads sacīja, izvilkdams divas tenku žurnāla Gossip lapas no mapes, ko bija paņēmis no Karla galda. Līsa atklāja, ka vairākas no šīm bildēm avīzēs bija ieliktas ari tad, kad Merēte Lingorda iekļuva parlamentā, viņš turpināja.

Tātad galu galā fotogrāfs, kurš tajā pēcpusdienā nejauši gadījās Tibirkē, patiešām bija iekasējis pienācīgu summu par dažu sekundes simtdaļu ekspozīcijas laiku. Viņš bija iemūžinājis arī Merētes vecāku bēres un šoreiz krāsās. Izcili skaidras preses fotogrāfijas ar labu kompozīciju, kurās pusaudze Merēte Lingorda tur aiz rokas savu pārakmeņojušos brāli, kamēr Rietumu kapsētā apglabā urnas. No otrām bērēm bilžu nebija. Tās notika visdziļākajā savrupībā.

-     Velns parāvis, kas te lejā notiek? atskanēja kāda balss. Vai jūsu dēļ pie mums augšā smird kā Ziemassvētkos?

Tas bija Sigurds Harmss, policijas inspektors no otrā stāva. Viņš apstulbis blenza uz krāsu orģiju pie lampām.

-     Lūdzu, ošņa! Karls sacīja, pasniegdams viņam vienu no piparotākajiem kārtainās mīklas rullīšiem. Gaidi Lieldienas. Tad mēs aizkūpināsim arī vīraka kociņus.

NO AUGŠAS PIENĀCA ziņa, ka slepkavību nodaļas vadītājs gribētu redzēt Kārlu savā kabinetā līdz pusdienām. Kad Karls ienāca, Markuss Jakobsens drūms un koncentrējies lasīja lietas materiālus.

Karls jau grasījās atvainoties Asada vietā. Pateikt, ka fritēšana pagrabā jau ir galā un viņš kontrolē situāciju. Bet tik tālu viņš netika, jo kabinetā ienāca daži jaunie izmeklētāji un apsēdās pie sienas.

Karls viņiem greizi uzsmaidīja. Diezin vai tie bija ieradušies viņu apcietināt pāris samosu dēļ, vai kā nu tur sauca tos pikantos kārtainās mīklas izstrādājumus.

Kad telpā ienāca Larss Bjerns un vicekriminālkomisārs Terje Plougs, kas bija pārņēmis pneimatiskā naglotāja lietu, nodaļas vadītājs aizvēra mapi un vērsās tieši pie Karla. Es tevi ataicināju šurp tāpēc, ka šorīt ir noticis vēl pāris slepkavību. Auto darbnīcā Sorē ir atrasti noslepkavoti divi jauni puiši.

"Sorē," Karls nodomāja. Kāds, ellē, viņiem ar to sakars?

-     Viņus atrada ar Paslode naglotāja piecdesmit milimetru naglām galvaskausā. Tev tas noteikti kaut ko izsaka.

Karls pagrieza galvu pret logu un ar skatienu notvēra putnu baru ceļā pāri ēkām otrpus ielai. Viņš juta, ka šobrīd šefs viņu cieši vēro, bet tā viņš neko neizdibinās. Vakardienas notikumi Sorē varbūt nemaz nebija saistīti ar šaušanu Amagerā. Pat televīzijas seriālos par slepkavības ieroci izmanto naglotājus.

-     Lūdzu, turpini, Terje, Karls dzirdēja Markusa balsi kaut kur tālumā.

-     Mēs esam diezgan pārliecināti, ka to izdarījuši tie paši cilvēki, kas nogalināja Georgu Madsenu Amageras barakā.

Karls paskatījās uz viņu. Kāpēc tā?

-     Georgs Madsens ir radinieks vienam no nogalinātajiem Sorē.

Karls atkal skatījās uz gājputniem.

-     Mums ir apraksts vienam no cilvēkiem, kas uzturējās nozieguma vietā pirms slepkavībām. Tāpēc kriminālinspektors Stolcs un Sorē izmeklētāji lūdz, lai tu šodien turp aizbrauc un salīdzini šīs pazīmes ar pazīmēm nozieguma vietā Amagerā.

-     Es toreiz neko neredzēju. Biju bez samaņas.

Terjes Plouga skatiens Karlam nepatika. Plougam nu gan būtu vajadzējis izlasīt ziņojumu krustu šķērsu. Kāpēc jāuzdod tik dumji jautājumi? Vai tad Karls nebija stūrgalvīgi uzstājis, ka gulēja bezsamaņā kopš brīža, kad viņam trāpīja šāviens, līdz brīdim, kad slimnīcā viņam pieslēdza infūzijas sistēmu? Vai viņi neticēja? Kāds tam pamatojums?

-     Ziņojumā rakstīts, ka pirms šāvieniem tu redzēji sarkanrūtotu kreklu.

"Vai runa ir tikai par kreklu?"

-     Tātad man jāidentificē krekls? Karls pārjautāja. Ja tā, tad, manuprāt, viņiem vajadzētu atsūtīt fotogrāfiju pa e-pastu.

-     Viņiem ir savi plāni, Kari, iejaucās Markuss. Tas būtu visu interesēs, ka tu tur aizbrauc. Jo īpaši tavās.

-     Man nav lielas vēlēšanās. Karls ieskatījās pulkstenī. Turklāt ir jau pavēls.

-     Ak tev nav īpašas vēlēšanās? Saki man, Kari: kad tev bija norunāta tā tikšanās ar psiholoģi?

Karls saknieba lūpas. Vai viņam tiešām tas jāpaziņo visai nodaļai?

-     Rīt.

-    Tad man šķiet, ka tev šodien vajadzētu aizbraukt uz Sorē, lai rīt pastāstītu Monai Ibsenai par savu reakciju uz šo notikumu. Markuss viegli pasmaidīja un paņēma vāciņus, kas gulēja pašā augšā uz lielākās papīru kaudzes. Un te tev būs kopijas no Hafeza el Asada dokumentiem, ko mēs saņēmām no Imigrācijas dienesta. Lūdzu!

MAŠĪNU VADĪJA ASADS. Viņš bija ielicis dažus pikantos rullīšus un trīsstūrīšus pusdienu sainītī un tagad vālēja pa šoseju E20. Pie stūres viņš bija priecīgs un apmierināts, ko skaidri uzsvēra smaidošā seja, šūpojoties no vienas puses uz otru vienā ritmā ar visu, kas skanēja pa radio.

-      Es saņēmu tavus papīrus no Imigrācijas dienesta, Asad, bet vēl neesmu tos izlasījis, Karls sacīja. Vai vari man pastāstīt, kas tur rakstīts?

Šoferis brīdi uzmanīgi skatījās uz viņu, kamēr viņi aiztraucās garām kādai kravas mašīnai. Mana dzimšanas diena. No kurienes es nāku, un ko es tur darīju? Vai to tu domā, Kari?

-      Kāpēc tu saņēmi pastāvīgo uzturēšanās atļauju, Asad? Vai tas arī tur rakstīts?

Asads pamāja. Kari, mani nogalinās, ja es atgriezīšos. Tā tas ir. Sīrijas valdība īpaši nepriecājās par mani.

-     Kāpēc?

-     Mēs vienkārši nedomājām vienādi, ar to pietiek.

-     Pietiek kam?

-     Sīrija ir liela zeme. Cilvēki vienkārši pazūd.

-     Labi, tātad tu esi pārliecināts, ka tevi nogalinās, ja tu atgriezīsies?

-     Tā tas ir, Kari.

-     Vai tu strādāji amerikāņiem?

Asads strauji pagrieza galvu. Kāpēc tu tā saki?

Karls novērsās. Nav ne jausmas, Asad. Es tikai pajautāju.

PĒDĒJO REIZI, KAD viņš apciemoja veco Sorē policijas iecirkni, tas bija sešpadsmitā policijas rajona Ringstedas policijas pakļautībā. Tagad tas piederēja pie Dienvidzēlandes un Lolandes-Falsteras policijas rajona, bet ķieģeļi joprojām bija sarkani, ģīmji aiz letes tie paši, un darba nebija mazāk. Jautājumu "Ko iegūst, pārceļot cilvēkus no vienas kastītes citā?" varētu uzdot raidījumā "Vai gribi būt miljonārs?".

Karls bija domājis, ka kriminālisti iecirknī lūgs viņam vēl vienu lielrūtainā krekla aprakstu. Tomēr ne, tik primitīvi viņi nebija. Kabinetā, kas bija vienā lielumā ar Asada būceni, viņu gaidīja četri vīri ar tādu sejas izteiksmi, it kā ikviens no viņiem saistībā ar šīsnakts baigajiem notikumiem būtu zaudējis kādu ģimenes locekli.

-    Jergensens, sacīja viens no izmeklētājiem un sniedza Karlam roku. Tā bija ledaini auksta. Noteikti šis pats Jergensens pirms pāris stundām bija stāvējis un skatījies uz puišiem, kuru dzīvība izdzēsta ar pneimatiskā naglotāja naglu. Tādā gadījumā viņš šonakt noteikti nebija gulējis ne sekundi.

-     Vai gribat redzēt nozieguma vietu? jautāja viens no policistiem.

-     Vai tas ir nepieciešams?

-     Tā gluži neatgādina Amageru. Viņus nogalināja auto darbnīcā. Vienu hallē, bet otru kantorī. Naglas ir izšautas no neliela attāluma, jo tās ir iespiestas līdz pat galviņai. Bija cieši jāieskatās, lai tās pamanītu.

Viens no policistiem iedeva Karlam pāris A4 formāta fotogrāfiju. Tā tiešām bija. Galvas ādā varēja saskatīt tikai naglu galviņas, nebija pat nopietnas asiņošanas.

-    Jūs redzat, ka viņi abi bija darbā. Netīras rokas un kombinezoni.

-     Vai tur kaut kā trūka?

-     Netrūka nenieka.

Karls gadiem ilgi nebija dzirdējis šo teicienu.

-     Ko viņi darīja? Vai tad nebija jau vēls vakars? Viņi strādāja nelegāli?

Kriminālinspektori saskatījās. Acīmredzot viņi joprojām pētīja šo jautājumu.

-     Tur bija simtiem kurpju nospiedumu. Viņi laikam darbnīcu vispār neuzkopa, iejaucās Jergensens. Viņam patiešām neklājās viegli.

-     Apskatiet tos ļoti kārtīgi, Kari, viņš turpināja, satvēris aiz maliņas drānu, kas gulēja uz galda. Un nesakiet neko, pirms neesat īsti pārliecināts.

Tad viņš noņēma drānu, atklādams četrus mežinieku kreklus ar lielām, sarkanām rūtīm. Tie gulēja cits citam blakus kā mežcirtēji, kas mežā nosnaužas pusdienlaiku.

-     Vai kāds no šiem līdzinās tam, kuru jūs redzējāt nozieguma vietā Amagerā?

Tā bija visdīvainākā konfrontācija, kādā Karls jebkad piedalījies. Jautājums: kurš no krekliem to izdarīja? Tas šķita gandrīz vai joks. Krekli nebija Karla specialitāte. Viņš nepazina pat savējos.

-     Es zinu, ka tas ir grūti pēc tik ilga laika, Jergensens gurdi sacīja. Bet tas mums ļoti palīdzētu, ja jūs papūlētos.

-     Kāda velna pēc jūs domājat, ka noziedznieks pēc vairākiem mēnešiem vēl staigā tajās pašās drēbēs? Jūs tak te laukos ari šad un tad maināt apģērbu.

Jergensens to ignorēja. Mēs izmēģinām visu.

-     Un kā jūs varat būt pārliecināti, ka liecinieks, kurš redzēja iespējamos noziedzniekus pa gabalu un turklāt nakts laikā, atceras sarkanrūtotu kreklu tik neticami precīzi, lai jūs to varētu izmantot kā izejas punktu? Tie krekli tak, velns parāvis, izskatās kā četras ūdens lāses! Jā, tie mazliet atšķiras, bet noteikti ir tūkstošiem līdzīgu kreklu.

-     Puisis, kurš tos redzēja, strādā apģērbu veikalā. Mēs viņam ticam. Viņš uzzīmēja kreklu ļoti precīzi.

-     Vai viņš neuzzīmēja arī vīrieti kreklā? Vai tas nebūtu labāk?

-     Uzzīmēja. Ne slikti, bet ari ne labi. Uzzīmēt kreklu un cilvēku taču nav īsti viens un tas pats, vai ne?

Karls palūkojās uz zīmējumu, ko viņi nolika uz krekliem. Pavisam parasts puisis. Ja nezinātu apstākļus, viņš tikpat labi varētu būt kopētāju pārdevējs no Slāgelses. Apaļas brilles, gludi skuvies, naivas acis un zēnisks vaibsts ap lūpām.

-     Es viņu nepazīstu. Kā tas liecinieks teica? Cik garš viņš bija?

-     Vismaz metrs astoņdesmit pieci, varbūt vairāk.

Pēc tam viņi paņēma zīmējumu nost un norādīja uz krekliem, bet Karls tos kārtīgi apskatīja. Tie izskatījās sasodīti vienādi.

Tad viņš aizvēra acis un mēģināja iztēloties īsto kreklu.

-     KAS TUR NOTIKA? Asads jautāja atpakaļceļā uz Kopenhāgenu.

-     Nekas. Man tie visi izskatījās vienādi. Es vairs precīzi neatceros to nolādēto kreklu.

-     Varbūt tu dabūji līdzi zīmējumu?

Karls neatbildēja. Domās viņš bija tālu prom. Šobrīd iztēlojās Ankeru guļam mirušu blakus uz grīdas un Hārdiju elsojam virs sevis. Velns parāvis, kāpēc viņš nebija šāvis tūlīt! Viņam taču vajadzēja tikai pagriezties, kad viņš dzirdēja vīriešus ienākam barakā, tad tas nebūtu noticis. Tad Ankers sēdētu viņam blakus un vadītu mašīnu šī dīvainā radījuma vietā. Un Hārdijs! Hārdijs nebūtu piekalts pie gultas uz atlikušo dzīvi, velns un elle!

-     Vai tad viņi nevarēja vienkārši atsūtīt tās bildes, Kari?

Karls paskatījās uz savu šoferi. Dažkārt zem viņa biezajām

uzacīm vīdēja tik sasodīti nevainīga izteiksme.

-    Jā, Asad. Protams, varēja.

Viņš paskatījās uz autostrādes norādēm. Tikai pāris kilometru līdz Tostrupai.

-     Nogriezies te, viņš sacīja.

-     Kāpēc? Asads jautāja, kamēr mašīna uz diviem riteņiem šķērsoja novilktās svītras.

-     Tāpēc, ka es gribu redzēt vietu, kur gāja bojā Daniels Heils.

-     Kas?

-     Puisis, kurš interesējās par Merēti Lingordu.

-     Kā tu par to zini, Kari?

-     Baks man pastāstīja. Heils gāja bojā autoavārijā. Man ir ceļu policijas ziņojums.

Asads viegli iesvilpās, it kā autoavārijas būtu nāves cēlonis, kas apdraud tikai patiesi neveiksmīgos.

Karls ievēroja ātrumu spidometrā. Varbūt Asadam vajadzētu mazliet atlaist gāzes pedāli, pirms viņi paši iekļūst šajā statistikā.

LAI GAN BIJA pagājuši jau pieci gadi, kopš Daniels Heils zaudēja dzīvību uz Kapelevas ceļa, avārijas pēdas nebija grūti pamanīt. Ēka, kurā ietriecās mašīna, gan bija pavirši saremontēta un lielums sodrēju noskalots, taču Karls redzēja, ka lielākā daļa apdrošināšanas naudas ir aizgājusi citiem mērķiem.

Viņš raudzījās uz ceļu. Tas bija diezgan garš, atklāts ceļa gabals. Kāda nolādēta neveiksme, ka vīrietis ietriecās šajā neglītajā mājā. Tikai desmit metru pirms vai pēc, un viņa mašīna būtu aizslīdējusi pāri laukiem.

-     Traki nelaimīgi. Ko tu saki, Kari?

-     Sasodīti nelaimīgi.

Asads iespēra pa celmu, kas joprojām stāvēja pie plaisām mūrī. Viņš ienesās kokā, un koks pārlūza kā skaliņš, un tad viņš ietriecās mūrī un mašīna sāka degt?

Karls pamāja ar galvu un pagriezās. Viņš zināja, ka gabaliņu tālāk ir sānceļš. Otrā mašīna laikam bija braukusi no tās puses, cik viņš atcerējās no ziņojuma.

Karls norādīja uz ziemeļiem. Daniels Heils savā sitroenā brauca no Tostrupas, un, spriežot pēc otra vadītāja liecības un policijas mērījumiem, viņi sadūrās tieši tur. Viņš norādīja uz viduslīniju. Varbūt Heils aizmiga. Katrā ziņā viņš šķērsoja viduslīniju un uztriecās otram braucējam, bet pēc tam Heila mašīnu atmeta atpakaļ un uzmeta tieši virsū kokam un mājai. Tas viss notika sekundes simtdaļā.

-     Kas notika ar to vīrieti, kurš viņam uzbrauca?

-     Viņš nokļuva tur, Karls sacīja, norādīdams uz līdzenu lauku, par kuru jau gadiem ilgi tika saņemti ES maksājumi par papuvēm.

Asads viegli iesvilpās. Un viņam nekas nenotika?

-     Nē. Viņš brauca baisi milzīgā džipā. Tu atrodies laukos, Asad.

Šķita, ka viņa biedrs īsti nesaprot. Tad atskanēja piebilde: Sīrijā arī ir daudz džipu.

Karls pamāja ar galvu, bet īsti neklausījās. Savādi, vai ne, Asad? viņš sacīja.

-     Kas? Ka viņš iebrauca mājā?

-     Ka viņš gāja bojā dienu pēc tam, kad pazuda Merēte Lingorda. Puisis, kuru Merēte tikko bija satikusi un kurš varbūt bija viņā iemīlējies. Ļoti savādi.

-     Varbūt tu domā, ka tā bija pašnāvība? Viņš bija tik noskumis, ka viņa pazuda jūrā? Asada seja mazliet pārvērtās, kamēr viņš raudzījās uz Kārlu. Varbūt viņš sevi nogalināja, jo bija noslepkavojis Merēti Lingordu. Par tādām lietām ir dzirdēts.

-     Pašnāvība? Nē, tad viņš vienkārši ietriektos mājā pēc savas gribas. Nē, tā noteikti nebija pašnāvība. Turklāt viņš nevarēja nogalināt Merēti. Viņš atradās lidmašīnā, kad viņa pazuda.

-     Skaidrs. Asads atkal skatījās uz svītrām mūrī. Tad jau tas arī nevarēja būt viņš, kas atnesa to vēstuli, kur bija rakstīts: Laimīgu ceļu uz Berlīni.

Karls pamāja un paraudzījās uz sauli, kas grasījās laisties aiz apvāršņa rietumos. Nē, laikam ne.

-     Ko tad mēs te darām, Kari?

Ko mēs darām? Karls raudzījās uz laukiem, kur jau parādījās pirmās pavasara nezāles. Es tev pastāstīšu, Asad. Mēs izmeklējam lietu. To mēs darām.

25. NODALA

2007

-      LIELS PALDIES, KA jūs noorganizējāt šo tikšanos, un paldies, ka varējāt mani tik ātri pieņemt. Karls sniedza Birgeram Larsenam roku. Tas neprasīs daudz laika. Viņš skatījās apkārt uz pazīstamajām sejām Demokrātu frakcijas priekšsēdētāja vietnieka birojā.

-     Jā, Merka kungs. Es te sapulcināju visus, kas strādāja kopā ar Merēti Lingordu, pirms viņa pazuda. Varbūt jūs dažus jau pazīstat.

Karls pamāja viņiem ar galvu. Jā, dažus viņš pazina. Te sēdēja daļa politiķu, kas varētu gāzt valdību nākamajās vēlēšanās. Nu, vienmēr jau varēja cerēt. Politisko lietu pārstāve svārciņos līdz celim, pāris pazīstamāku deputātu un daži no sekretariāta, ieskaitot Marianni Kohu. Marianne uzmeta Karlam intriģējošu skatienu, kas viņam atgādināja, ka palikušas tikai trīs stundas, līdz jādodas uz noklaušināšanu pie Monas Ibsenas.

-      Kā jau Birgers Larsens jums noteikti ir stāstījis, es vēlreiz izmeklēju Merētes Lingordas pazušanu, pirms mēs lietu slēgsim. Un šajā saistībā man jāzina viss, kas varētu palīdzēt izprast, ko Merēte Lingorda darīja pēdējās dzīves dienās un kādā dvēseles stāvoklī viņa bija. Man ir radies iespaids, ka toreiz izmeklētāji diezgan agri nāca pie slēdziena, ka viņa pārkrita pār bortu nelaimes gadījumā, un viņiem droši vien ir taisnība. Ja tā ir, mēs to nekad neuzzināsim. Pēc pieciem gadiem jūrā līķis jau sen ir nogrimis.

Visi pamāja ar galvu. Nopietni un reizē diezgan skumīgi. Te sēdēja cilvēki, kurus Merēte Lingorda varēja uzskatīt par savējiem. Varbūt vienīgi izņemot jauno kroņprincesi.

-     Izmeklēšanā daudz faktu runā par labu nelaimes gadījumam, un jābūt mazliet dīvainam, lai domātu citādi. Tomēr mēs Q nodaļā esam tādi skeptiski ļaudis, un tieši tāpēc mani laikam izraudzīja šim uzdevumam.

Visi viegli pasmaidīja. Tātad viņi vismaz klausījās.

-     Tāpēc es uzdošu jums vairākus jautājumus, un, lūdzu, nevilcinieties izteikties, ja jums ir kas sakāms.

Lielākā daļa atkal pamāja.

Karls turpināja: Vai kāds no jums atceras, ka Merēte Lingorda neilgi pirms pazušanas tikās ar grupu, kas aģitēja par placentas pētījumiem?

-    Jā, es atceros. Tā bija viena no sekretārēm. Šo grupu bija sapulcinājis Bille Antvorskovs no BasicGen.

-     Bille Antvorskovs? Tas pats Bille Antvorskovs? Miljonārs?

-    Jā, tas pats. Viņš savāca grupu un noorganizēja tikšanos ar Merēti Lingordu. Viņi devās ekskursijā.

-     Ekskursijā? Ar Lingordu?

-      Nu nē jau. Sekretāre pasmaidīja. Tā mēs to saucam, ja kāda interešu organizācija apciemo visas partijas pēc kārtas. Grupa taču gribēja nodrošināt sev vairākuma atbalstu.

-     Vai kaut kur varētu būt šīs tikšanās protokols?

-    Jā. Es nezinu, vai tas ir izdrukāts, bet mēs varētu pameklēt Merētes bijušās sekretāres datorā.

-     Vai tas vēl eksistē? Karls jautāja. Viņš neticēja savām ausīm.

Sieviete no sekretariāta pasmaidīja. Mēs vienmēr saglabājam cietos diskus, kad mainām operatīvo sistēmu. Kad pārgājām uz Windows XP, tika nomainīti vismaz desmit cietie diski.

-    Jums nav iekšējā tīkla?

-     Ir, bet toreiz Merētes sekretāre un daži citi nebija pieslēgti.

-     Varbūt paranoja? Karls uzsmaidīja sievietei.

-    Jā, varbūt.

-     Vai jūs pamēģināsiet to sameklēt?

Sieviete atkal pamāja.

Karls pagriezās pret pārējo grupu. Vienu no tikšanās dalībniekiem sauca Daniels Heils. Stāsta, ka viņš un Merēte esot jutuši savstarpējas simpātijas. Vai te ir kāds, kurš varētu to apstiprināt vai papildināt?

Vairāki no klausītājiem saskatījās. Tātad atkal pareizs minējums. Jautājums tikai: kurš atbildēs?

-     Es nezinu, kā viņu sauca, bet redzēju, ka Merēte runā ar svešu vīrieti lejā kafejnīcā, ierunājās politikas lietu pārstāve. Kaitinoša, bet enerģiska jauna dāma, kas labi izskatījās televīzijā un noteikti ieņems svarīgus ministru posteņus, kad pienāks īstais laiks. Viņa izskatījās ļoti iepriecināta, ieraugot to vīrieti, un šķita ļoti izklaidīga, kamēr sarunājās ar sociālistu un Radikālā centra deputātēm. Sieviete pasmaidīja. Man šķiet, ka daudzi to ievēroja.

-     Jo parasti Merēte tā neuzvedās?

-     Manuprāt, tā bija pirmā reize, kad Merētes skatiens kļuva tik nemierīgs. Jā, tas bija ārkārtīgi neparasti.

-     Vai tas varētu būt Daniels Heils, kuru es pieminēju?

-     Es nezinu.

-     Vai vēl kāds par to kaut ko zina?

Citi papurināja galvas.

-     Kā jūs aprakstītu šo vīrieti? Karls jautāja deputātei.

-     Viņš sēdēja, paslēpies aiz kolonnas, bet, cik atceros, bija slaids, labi ģērbies un iededzis.

-     Cik vecs?

Viņa paraustīja plecus. Varbūt mazliet vecāks par Merēti.

Slaids, labi ģērbies, mazliet vecāks par Merēti. Ja nebūtu minēts iedegums, šis apraksts derētu visiem vīriešiem šajā telpā, viņu pašu ieskaitot, ja neņēma vērā piecus desmit gadus uz aplamo pusi.

-     Vajadzēja taču būt diezgan lielam daudzumam Lingordas papīru, kurus nevarēja nodot pēctecim. Karls pamāja ar galvu uz Birgera Larsena pusi. Es domāju par plānotājiem, piezīmju grāmatiņām, ar roku rakstītām piezīmēm un tamlīdzīgi. Vai tos vienkārši izsvieda? Nevarēja taču zināt, vai Lingorda atgriezīsies.

Atkal reaģēja sieviete no sekretariāta. Šo to paņēma policija, un šo to izsvieda. Nedomāju, ka beigās palika īpaši daudz.

-     Kā ar viņas plānotāju, kur tas palika?

Sieviete paraustīja plecus. Katrā ziņā šeit tā nav.

Iejaucās Marianne Koha: Merēte vienmēr ņēma plānotāju

līdzi uz mājām. Viņas slīpās uzacis nepieļāva iebildumus. Vienmēr, viņa uzsvēra.

-     Kā tas izskatījās?

-     Gluži parasts Time System. Apdilušos sarkanbrūnos ādas vāciņos. Plānotājs, piezīmju grāmatiņa un telefonu saraksts vienā.

-     Cik zinu, tas nav atrasts. Tātad mums jāpieņem, ka tas pazuda jūrā kopā ar Merēti.

-     Tam es neticu, tūlīt iebilda sekretāre.

-     Kāpēc ne?

-     Tāpēc, ka Merēte parasti nēsāja līdzi mazu rokassomu un plānotājs tur gluži vienkārši neietilpa. Viņa to gandrīz vienmēr glabāja portfelī, un tas viņai pilnīgi noteikti nebija līdzi, kad viņa stāvēja uz kuģa. Viņai taču bija brīvdienas, kāpēc lai viņa ņemtu līdzi portfeli? Mašīnā arī tā laikam nebija, vai ne?

Karls papurināja galvu. Cik viņš varēja atcerēties, nebija vis.

KARLS BIJA ILGI gaidījis krīžu psiholoģi ar glīto dupsīti un tagad jutās nelāgi. Ja Mona Ibsena būtu ieradusies laikā, viņš vienkārši ļautu izpausties savam dabiskajam šarmam, bet tagad, kad viņš bija atkārtojis savas replikas un iestudējis smaidus vairāk nekā divdesmit minūtes, spars bija noplacis.

Beidzot ieradusies trešajā stāvā, psiholoģe neizskatījās vainas mākta, tomēr atvainojās. Tieši šāda pašpārliecinātība Kārlu ļoti fascinēja. Tā viņu savulaik piesaistīja Viga. Tā un viņas "lipīgie" smiekli.

Mona Ibsena apsēdās viņam pretī, un gaisma no Oto Mensteda ielas spīdēja viņai pakausī, veidojot nimbu ap viņas galvu. Maigajā gaismā iezīmējās smalkas krunciņas, lūpas bija jutekliskas un koši sarkanas. Augstākā klase. Karls cieši skatījās psiholoģei acīs, lai nebūtu jāblenž uz viņas kuplajām krūtīm. Ne par ko pasaulē viņš nevēlētos pārtraukt šo stāvokli.

Mona Ibsena izjautāja par notikumiem Amagerā. Gribēja zināt par norisi, notikušo un sekām. Viņa jautāja par visu, kas nebija svarīgs, un Karls klāja vaļā. Mazliet vairāk asiņu nekā īstenībā. Mazliet stiprāki šāvieni, mazliet dziļākas nopūtas. Mona cieši lūkojās uz viņu un atzīmēja galvenos punktus stāstā. Kad Karls grasījās sākt stāstīt, ko viņš sajuta, redzot savu mirušo un ievainoto draugu, un cik slikti naktīs guļ kopš tā laika, psiholoģe atbīdīja savu krēslu no galda, nolika Karlam priekšā vizītkarti un sāka kravāt savas mantas.

-     Ko tas nozīmē? Karls jautāja, kamēr Monas Ibsenas bloknots pazuda ādas mapē.

-     Man šķiet, ka to jums vajadzētu jautāt pašam sev. Kad būsiet gatavs pastāstīt patiesību, uzaiciniet mani atkal.

Karls skatījās uz viņu, saraucis uzacis. Ko jūs ar to gribat teikt? Es jums tikko pastāstīju tieši to, kas notika.

Mona Ibsena pievilka mapi pie sava maigi apaļā vēderiņa zem šaurajiem svārkiem. Pirmkārt, es redzu, ka jūs guļat pavisam labi. Otrkārt, jūs krietni izpušķojāt visu stāstu. Jūs laikam nedomājāt, ka es izlasīju ziņojumu? Karls grasījās protestēt, bet psiholoģe pacēla roku. Treškārt, es to redzu jūsu acīs, kad jūs pieminat Hārdiju Henningsenu un Ankeru Hoijeru. Nezinu, kāpēc, taču jums ir nenokārtoti rēķini ar šo notikumu. Jūs to atceraties, kad pieminat abus kolēģus, kam nepaveicās tikt cauri sveikā, un tas jums liek tā reaģēt. Kad būsiet gatavs pastāstīt man patiesību, es atnākšu atkal. Līdz tam es jums nespēju palīdzēt.

Karls izdvesa klusu skaņu, kas bija domāta kā protests, bet iesprūda kaklā. Toties viņš palūkojās uz Monu Ibsenu ar tādu iekāri, par kādu sievietes laikam tikai nojauš.

-     Pagaidiet mirkli, Karls ar pūlēm izgrūda, pirms psiholoģe aizvēra durvis. Jums laikam taisnība, es pats to neaptvēru.

Viņš drudžaini apsvēra, ko vajadzētu sacīt, bet Mona pagriezās un jau grasījās iet.

-     Varbūt mēs to varam pārrunāt vakariņās? viņam piepeši izlauzās.

Karls redzēja, ka šāviens aiziet tālu garām mērķim. Tas bija izteikts tik stulbi, ka Mona Ibsena pat nepūlējās par viņu pavīpsnāt. Viņas skatienā bija lasāmas raizes.

BILLEM ANTVORSKOVAM TIKKO bija apritējis piecdesmit, un viņš bieži grozījās TV2 programmā "Labrīt, Dānija" un dažādos sarunu raidījumos. Viņš bija tā sauktais eksperts, un šāds statuss ļāva pieņemt, ka viņam ir saprašana par itin visu starp debesīm un zemi. Turklāt Antvorskovs labi izskatījās ekrānā. Autoritatīvs un nobriedis, ieslīpas brūnas acis, izteikts zods un starojums, kurā apvienojās ielaspuikas bravūra un buržuāzijas diskrētais šarms. Tas viss un vēl neapšaubāmais fakts, ka viņš rekordisā laikā bija iedzīvojies bagātībā, kas drīz būs viena no lielākajām valstī, turklāt sapelnījis to augsta riska medicīnas projektos sabiedrības interesēs, iedvesa dāņu skatītājos pazemīgu apbrīnu un cieņu.

Karlam viņš nepatika.

Jau priekštelpā viņš saprata, ka laika ir maz un Bille Antvorskovs ir aizņemts cilvēks. Pie sienas sēdēja četri kungi, visi izskatīdamies tā, it kā nevēlētos ielaisties nekādās darīšanās ar pārējiem. Viņi sēdēja, iespieduši starp ceļiem mapes un ielikuši klēpī portatīvos datorus. Visi bija briesmīgi steidzīgi, un visi baidījās no tā, kas viņus sagaida aiz durvīm.

Sekretāre uzsmaidīja Karlam, taču smaids nebija īsts. Viņš bija bez ceremonijām ielauzies Antvorskova kalendārā, un sekretāre cerēja, ka viņš to neatkārtos.

Viņas priekšnieks uzņēma Kārlu ar sev raksturīgo greizo smaidu un pieklājīgi pajautāja, vai Karls kādreiz jau ir viesojies šajā biroja ēku daļā Kopenhāgenas ostā. Tad viņš ar roku pamāja uz stikla fasādēm, kas stiepās no sienas līdz sienai, zīmējot pasaules daudzveidības mozaīku: kuģi, osta, celtņi, ūdens un debesis, kas piesaistīja skatienu visā savā krāšņumā.

Skats no Karla biroja noteikti nebija tik jauks.

-    Jūs gribējāt runāt par tikšanos Kristiansborgā 2002. gada 20. februārī. Tā man ir šeit, Antvorskovs sacīja, nospiezdams datora taustiņus. Oho, patiešām palindroms, cik jocīgi!

-     Kas?

-     20.02.2002. Datums! Vienāds no abiem galiem. Es redzu, ka pulksten 20.02 ciemojos pie savas bijušās sievas. Mēs to atzīmējām ar glāzi šampanieša. Once in a lifetime![3] antvorskovs pasmaidīja, bet ar to arī izklaides bija beigušās.

-    Jūs gribējāt zināt, par ko mēs runājām ar Merēti Lingordu? viņš turpināja.

-    Jā, protams, bet pirmām kārtām es gribētu kaut ko uzzināt par Dānieļu Heilu. Kāda bija viņa loma šajā sanāksmē?

-     Mjā, jocīgi, ka jūs to pieminat, bet viņam tur patiesībā nebija nekādas lomas. Daniels Heils bija viens no mūsu svarīgākajiem laboratorijas tehniku projektētājiem, un bez viņa laboratorijas un darbiniekiem daudzi mūsu projekti nebūtu pienācīgā līmenī.

-     Tātad viņš nepiedalījās projektu attīstīšanā?

-     Ne politiskajā un finansiālajā ziņā. Tikai no tehniskās puses.

-     Kāpēc tad viņš piedalījās sanāksmē?

Antvorskovs ievilka vaigus. Cik atceros, viņš piezvanīja un lūdza atļauju piedalīties. Pamatojumu es vairs īsti neatceros, bet viņš laikam bija iecerējis turpmāk ieguldīt daudz naudas jaunā aprīkojumā, un viņam bija nepieciešama jaunākā informācija par politisko darba kārtību. Viņš bija ļoti uzcītīgs, varbūt tāpēc mēs tik labi sastrādājāmies.

Karls uztvēra Antvorskova pašuzslavu. Daži uzņēmēji ļoti centās slēpt sveci zem pūra. Antvorskovs bija cita kaluma.

-     Kāds, jūsuprāt, Heils bija kā cilvēks?

-     Kā cilvēks? Antvorskovs papurināja galvu. Nav ne jausmas. Uzticams un apzinīgs piegādātājs, bet kā cilvēks? Man nav ne jausmas.

-     Tātad privāti jums nebija nekādu kontaktu?

Te atskanēja Billes Antvorskova slavenā rūkšana, proti, smiekli. Privāti? Pirms tikšanās Kristiansborgā es nebiju viņu redzējis. Ne viņam, ne man nebija laika. Turklāt Daniela Heila nekad nebija mājās. Viņš nemitīgi lidoja no vienas vietas uz citu. Vienu dienu Konektikutā, nākamo Olborgā. Šurpu turpu vienā laidā. Var gadīties, ka es esmu sagrabinājis dažus bonusa punktus, taču Heils noteikti ir sakrājis tik daudz, ka par tiem varētu aizvest veselu klasi ceļojumā apkārt zemeslodei vai desmit reižu.

-     Tātad jūs viņu nekad nebijāt saticis?

-     Nekad.

-     Un kur tad tikšanās, diskusijas, sarunas par cenām un tamlīdzīgi?

-     Ziniet, šādam nolūkam man ir darbinieki. Es zināju Heila reputāciju, mēs pāris reižu sazvanījāmies un tad sākām darījumus. Pārējā sadarbība Heilam bija ar maniem darbiniekiem.

-     Skaidrs. Es gribētu parunāt ar kādu šeit uzņēmumā, kurš strādāja kopā ar Heilu. Vai tas būtu iespējams?

Bille Antvorskovs ievilka gaisu tik dziļi, ka cieti polsterētais ādas krēsls nočīkstēja. Nezinu, kurš te vēl palicis, tas bija pirms pieciem gadiem. Mūsu nozarē ir liela kadru mainība. Visi meklē jaunus izaicinājumus.

-     Skaidrs.

Vai tas idiots tiešām atzina, ka nespēj noturēt cilvēkus? Laikam tomēr ne.

-     Vai jūs varētu man iedot Heila firmas adresi?

Antvorskova lūpu kaktiņi noslīga. Arī šādiem nolūkiem viņam

bija darbinieki.

LAI GAN ĒKAS bija sešus gadus vecas, tās izskatījās tā, it kā būtu uzceltas pirms nedēļas. Pa vidu strūklaku ainavai pie autostāvvietu zonas uz lielas plāksnes metru augstiem burtiem bija rakstīts Interlab AļS. Tātad kuģis iztika bez stūrmaņa.

Caurlaižu birojā darbinieki uzlūkoja Karla policista apliecību tā, it kā viņš to būtu nopircis joku veikalā, tomēr pēc desmit minūšu gaidīšanas atnāca sekretāre. Karls paziņoja, ka viņam ir privāta rakstura jautājums, un viņu tūdaļ izveda no vestibila un ieveda telpā ar ādas krēsliem, bērzkoka galdiņiem un vairākām stikla vitrīnām ar dzērieniem. Šeit ārvalstu viesi droši vien iepazina Interlab efektivitāti. It visur izstādīti pierādījumi laboratorijas statusam. Vienu sienu rotāja balvas un diplomi no visas pasaules, bet divas pārējās projektu fotogrāfijas un laboratorijas gaiteņu diagrammas. Logi bija tikai sienā uz japāniskā stilā ieturēto koncerna iebrauktuvi, un pa tiem iespīdēja saule.

Firmu acīmredzot bija dibinājis Daniela Heila tēvs, bet, spriežot pēc fotogrāfijām pie sienas, tas bija noticis ļoti sen. Daniels savā īsajā vadības periodā mantojumu bija izaudzējis krietni lielāku un laikam darījis to ar prieku. Nebija šaubu, ka viņš bija mīlēts un vadīts pareizajā virzienā. Kādā fotogrāfijā tēvs un dēls, priecīgi smaidīdami, stāvēja cieši blakus. Tēvs vestē un žaketē simbolizēja veco, aizejošo laiku. Dēls vēl nebija pilngadīgs, gludu seju un bērnišķīgu smaidu, bet gatavs rīkoties.

Karlam aiz muguras atskanēja soļi.

-    Jūs teicāt, ka vēlaties kaut ko uzzināt? Tā bija apaļīga sieviete zempapēžu kurpēs.

Sieviete paziņoja, ka esot preses sekretāre. Uz identifikācijas kartītes pie žaketes atloka bija rakstīts Aino Hūrinainena. Somu vārdi bija ērmīgi.

-     Es gribētu runāt ar kādu, kurš cieši sadarbojās ar Dānieļu Heilu pirms viņa nāves. Kādu, kurš viņu labi pazina privāti. Kādu, kurš zināja, par ko viņš domā un sapņo.

Sieviete skatījās uz Kārlu tā, it kā viņš būtu pateicis kaut ko nepiedienīgu.

-     Vai varat mani iepazīstināt ar šādu cilvēku?

-     Es teiktu, ka laikam neviens nepazina Dānieļu labāk par mūsu pārdošanas direktoru Nilsu Bahu Nilsenu. Bet es baidos, ka viņš nevēlēsies runāt ar jums par Daniela Heila privāto dzīvi.

-     Kāpēc ne? Vai viņam ir kaut kas slēpjams?

Sieviete atkal paskatījās uz Kārlu, it kā viņš būtu izteicis netiklu piedāvājumu. Ne Nilsam, ne Danielam nebija ko slēpt, bet Nilss tā arī nav ticis pāri tam, ka Daniels ir miris.

Karls uztvēra zemtekstu. Jūs gribat teikt, ka viņi bija pāris?

-    Jā. Nilss un Daniels bija kopā priekos un bēdās gan privāti, gan darbā.

Karls mirkli raudzījās sievietes blāvi zilajās acīs. Viņš nebrīnītos, ja viņa šobrīd piepeši izplūstu smieklos. Tomēr tā nenotika. Tikko teiktais nebija nekāds joks.

-     Es nezināju, viņš sacīja.

-     Ak tā, sieviete atteica.

-     Vai jūs gadījumā nevarētu man iedot kādu Daniela Heila fotogrāfiju?

Sieviete pastiepa roku desmit centimetrus pa labi un satvēra brošūru, kas atradās uz stikla letes blakus minerālūdens pudelītēm.

-     Lūdzu, viņa sacīja. Desmit pirmās.

KARLS DABŪJA SAVIENOJUMU ar Billi Antvorskovu pēc zināmām diskusijām ar viņa īgno sekretāri.

-      Es ieskenēju vienu fotogrāfiju, kuru gribētu nosūtīt jums pa e-pastu. Vai mēs varētu atvēlēt tam divas minūtes? Karls jautāja, nosaucis savu vārdu.

Antvorskovs piekrita un pateica savu e-pasta adresi, bet Karls nospieda peles taustiņu un lūkojās uz monitoru, pārsūtīdams failu.

Tā bija ļoti kvalitatīva Daniela Heila fotogrāfija, ko viņš bija ieskenējis no preses sekretāres iedotās brošūras. Slaids, gaišmatains vīrietis, droši vien diezgan garš, iededzis un labi ģērbies, kā to bija ievērojuši parlamenta kafejnīcā. Nepavisam neizskatījās pēc geja, bet acīmredzot viņam bija arī citas noslieces. "Grasījās iznākt no skapja kā heteroseksuālis," Karls nodomāja, iztēlodamies Dānieļu sašķaidītu un sadegušu uz Kapelevas ceļa.

-     Vēstule pienāca, otrā galā sacīja Bille Antvorskovs. Esmu atvēris pievienoto bildi. Iestājās sekundi gara pauze. Kas man ar to jādara?

-     Vai varat apstiprināt, ka tā ir Daniela Heila fotogrāfija? Vai viņš piedalījās sanāksmē Kristiansborgā?

-     Šis? Es šo cilvēku nekad neesmu redzējis.

26. NODALA

2005

KAD MERĒTEI APRITĒJA trīsdesmit pieci gadi, telpu atkal pārplūdināja gaismas jūra no dienasgaismas spuldzēm griestos un līdz ar to pazuda sejas aiz spoguļrūtīm.

Šoreiz neiedegās visas spuldzes. "Kādu dienu viņiem būs jānāk un tās jānomaina, citādi te iestāsies mūžīgā tumsa," Merēte nodomāja. "Viņi joprojām stāv un lūr uz mani, no tā viņi negribēs atteikties. Kādu dienu viņi ienāks apmainīt spuldzes. Viņi pamazām pazeminās spiedienu, un tad es viņus gaidīšu."

Pēdējā dzimšanas dienā viņi atkal bija paaugstinājuši spiedienu, bet tas Merēti vairs neuztrauca. Ja viņa varēja izturēt četras atmosfēras, tad izturēs arī piecas. Viņa nezināja robežu, taču tā ne tuvu nebija sasniegta. Tāpat kā iepriekšējā gadā pāris dienu viņa redzēja halucinācijas. Šķita, ka sienas griežas uz riņķi, tomēr Merēte visu redzēja skaidri, dziedāja un jutās pacilāta. Realitāte bija kļuvusi nenozīmīga. Tikai pēc pāris dienām atgriezās, īstenība un viņai ausīs sāka džinkstēt. Sākumā skaņa bija pavisam vāja, tāpēc viņa žāvādamās centās izlīdzināt spiedienu, bet pēc divām nedēļām skaņa bija kļuvusi pastāvīga. Pilnīgi dzidrs tonis gluži kā televizora testa attēlam. Augstāks, tīrāks, bet simtkārt kaitinošāks. "Tas pazudīs, Merēte, tu pieradīsi pie spiediena. Tikai pacieties. Tu kādu rītu pamodīsies, un tas būs prom. Tas būs pazudis," viņa sev solīja. Bet uz nezināšanas pamata doti solījumi vienmēr pieviļ, un, kad džinkstēšana nebija rimusies trīs mēnešus un Merēte vai juka prātā no bezmiega un pastāvīgā atgādinājuma, ka dzīvo nāves kamerā no bendes žēlastības, viņa sāka pārdomāt, kā atņemt sev dzīvību.

Tagad viņa zināja, ka beigu beigās tomēr mirs. Sievietes sejā nekas nedeva pamatu cerībām. Caururbjošās acis bija nosūtījušas savu signālu. Tās nekad nelaidīs viņu vaļā. Tad labāk mirt no savas rokas. Pašai noteikt, kā tas notiks.

TUALETES UN ĒDIENA spaiņi, kabatas lukturītis, divas dūnu jakas stīpiņas, īsākā no kurām tagad bija kļuvusi par zobu bakstāmo, pāris tualetes papīra rullīšu un drēbes, kas viņai mugurā, nekā vairāk telpā nebija. Sienas bija gludas. Nebija nekā, kur piesiet jakas piedurkni, nevienas vietas, kur ķermenis varētu karāties, līdz nāks atbrīvošana. Vienīgā iespēja bija badoties līdz nāvei. Atteikties ēst vienveidīgo ēdienu, atteikties dzert tos nedaudzos ūdens malkus, ko viņai atvēlēja. Varbūt tieši to viņi gaidīja. Varbūt viņa bija slimīgu derību objekts. Cilvēki visos laikos bija pārvērtuši līdzcilvēku mokas izklaidē. Katrā cilvēces vēstures slānī atklājās bezgalīgi biezas līdzcietības trūkuma nogulas. Un visu laiku krājās jaunu nogulu slāņi, to viņa tagad izjuta ar savu ķermeni. Tāpēc viņai bija gana.

Merēte atstūma ēdiena spaini sāņus, nostājās pie vienas no rūtīm un paziņoja, ka vairs neēdīs. Viņai pietiek. Tad viņa apgūlās uz grīdas un ietinās savās nodriskātajās drēbēs un sapņos. Viņa bija izrēķinājusi, ka šodien vajadzētu būt 6. oktobrim, un sprieda, ka izturēs nedēļu. Tobrīd viņa būs trīsdesmit piecus gadus, trīs mēnešus un vienu nedēļu veca. Nebūdama gluži pārliecināta, viņa aprēķināja divpadsmit tūkstošus trīssimt divpadsmit dienas. Viņai nebūs kapa pieminekļa. Nekur nebūs redzams dzimšanas un miršanas datums. Nekas pēc viņas nāves nesaistīs viņu ar šo laiku būrī, kur viņa pavadījusi pēdējo garo mūža cēlienu. Bez slepkavām tikai viņa pati zinās savu nāves dienu. Un tikai viņa pati zinās to iepriekš un puslīdz precīzi. Viņa mirs ap 2005. gada 13. oktobri.

Bada streika otrajā dienā viņi Merētei uzsauca, lai viņa apmaina spaiņus, taču Merēte to nedarīja. "Ko gan viņi var iesākt, ja es neklausu pavēlēm? Viņi var atstāt spaini slūžās vai paņemt atpakaļ." Tā nebija Merētes darīšana.

Un viņi atstāja spaini slūžās un atkārtoja rituālu pāris nākamās dienas. Vecais spainis ārā un jauns iekšā, un to viņi atstāja. Lamājās. Draudēja palielināt spiedienu un tad izsūknēt visu gaisu. Bet kā gan viņi varēja draudēt ar nāvi, ja tieši nāvi viņa vēlējās? Varbūt viņi ienāks, varbūt ne, viņai bija vienalga. Merēte ļāva galvai piepildīties ar domām, ainām un atmiņām, kas spēja padzīt džinkstoņu ausīs, un piektajā dienā viss saplūda kopā. Sapņi par laimi, darbs politikā, vientuļais Ufe uz klāja, atstumtā mīlestība, nedzemdētie bērni, Misters Bīns un klusās dienas pie televizora. Merēte juta, kā ķermenis lēnām atlaiž savas nepiepildītās vajadzības. Uz grīdas gulēt bija aizvien vieglāk, viņu pārņēma brīnumains miers, laiks gāja, un ēdiena spaiņa saturs viņai blakus sāka pūt.

Viss bija, kā tam jābūt, bet piepeši viņa sajuta pukstēšanu žoklī.

Viņas gurdajā stāvoklī tā vispirms šķita kā vibrācija no ārpuses. Pietiekami, lai liktu pavērt acis spraudziņā, bet ne vairāk. "Vai viņi nāk iekšā? Kas notiek?" Merēte īsu mirkli nodomāja un atkal iekrita klusā snaudā, līdz pēc pāris stundām pamodās no asām sāpēm, kas šķita kā naža dūriens sejā.

Viņai nebija ne jausmas, cik ir pulkstenis, viņa nezināja, vai tie ir tur ārā, un viņa kliedza, kā vēl nekad nebija kliegusi tukšajā telpā. Seja šķita sašķelta divās daļās. Zoba sāpes dauzīja mutē kā virzulis, un viņa nespēja tām nekā pretoties. Ak kungs, vai tas bija sods par to, ka viņa grasījusies atņemt sev dzīvību? Tikai piecas dienas, kad viņa nerūpējās par sevi, un nu šis sods. Merēte piesardzīgi iebāza mutē pirkstu un sajuta smaganas izliecamies virs pēdējā dzerokļa. Šis zobs allaž bija bijis vājais punkts. Zobārsta drošie ienākumi, šī sasodītā kabata, ko pašdarinātie bakstāmie apstrādāja katru dienu. Merēte piesardzīgi uzspieda uz bumbuļa, un sāpes izšāvās caur kaulu smadzenēm. Viņa saļima uz priekšu, plati atvēra muti un tvēra pēc gaisa. Necik sen ķermenis bija slīdzis snaudā, bet nu tas bija pamodies sāpju ellē. Kā zvēriņš, kurš nokož sev ķepu, lai izkļūtu no lamatām. Ja sāpes bija aizsardzība pret nāvi, tad viņa šobrīd dzīvoja vairāk nekā jebkad agrāk.

"Au!" Merēte ieraudājās, jo sāpes bija ļoti stipras. Viņa satvēra savus bakstāmos un lēnām iebāza mutē. Uzmanīgi pataustīja, vai kaut kas nav ieķēries smaganās un izraisījis iekaisumu. Taču mirklī, kad viņa sajuta bakstāmā galiņu ieduramies miesā, zobs atkal uzsprāga briesmīgās sāpēs.

"Tev jāizdur caurums, Merēte, saņemies!" Viņa raudāja un vēlreiz dūra tā, ka nenozīmīgais kuņģa saturs draudēja nākt uz augšu. Bija jādur, bet viņa nespēja. Gluži vienkārši nespēja.

Tāpēc viņa aizlīda līdz slūžām, lai paskatītos, kas spainī iesūtīts šodien. Varbūt tur bija kaut kas tāds, ar ko remdēt sāpes. Varbūt mazs piliens ūdens tieši uz augoņa varētu likt tam mitēties tik briesmīgi pulsēt?

Merēte ielūkojās spainī un ieraudzīja kārdinājumus, par kādiem nebūtu uzdrošinājusies pat sapņot. Divi banāni, ābols, gabaliņš šokolādes. Tas bija pilnīgi absurdi. Viņi gribēja izprovocēt Merētes izsalkumu, piespiest viņu ēst, bet viņa nespēja. Nevarēja un negribēja.

Merēte atieza zobus pie nākamā sāpju dūriena, kas gandrīz nogāza viņu zemē. Tad viņa izņēma augļus, nolika tos uz grīdas, iebāza roku spainī un satvēra ūdens kanniņu. Iemērca pirkstu ūdenī, tad pielika to pie uztūkuma, taču ledainajam aukstumam nebija cerētās iedarbības. Bija sāpes, un bija ūdens, bet tiem abiem nebija nekādas daļas vienam gar otru. Ūdens nespēja līdzēt pat slāpēm.

Merēte atkāpās, čokurā sarāvusies nogūlās zem rūtīm un klusi noskaitīja lūgšanu, lai Dievs viņai piedod. Viņa zināja, ka pienāks mirklis, kad ķermenis padosies. Pēdējās dienas būs jānodzīvo ar sāpēm.

Arī tās izbeigsies.

VIŅA IZDZIRDĒJA BALSIS kā transā. Tās sauca viņu vārdā. Lūdzās, lai viņa atbild. Merete atvēra acis un tūlīt sajuta, ka augonis šobrīd ir nomierinājies un viņas bezspēcīgais ķermenis joprojām guļ blakus tualetes spainim zem spoguļrūtīm. Viņa blenza griestos, kur viena no dienasgaismas spuldzēm bija sākusi viegli mirgot armējumā augstu pie griestiem. Vai tur skanēja balsis? Vai varbūt ne? Vai viņa tās dzirdēja īstenībā?

-     Viņa tiešām ir paņēmusi augļus, šajā pašā mirklī sacīja skaidra balss, kuru Merēte nebija dzirdējusi iepriekš.

"Tā ir īsta," viņa nodomāja, bet bija par vārgu, lai satrauktos.

Tā bija vīrieša balss. Ne gluži jauns, ne vecs.

Merēte tūlīt pacēla galvu, bet ne tik augstu, lai būtu pamanāma no ārpuses.

-     Es redzu augļus no šejienes, sacīja sievietes balss. Tie stāv uz grīdas. Tieši viņa bija uzrunājusi Merēti reizi gadā, šo balsi nevarēja nepazīt. Acīmredzot tie tur ārā bija viņu saukuši un tad aizmirsuši izslēgt skaļruni.

-     Viņa ir palīdusi zem rūtīm. Esmu par to pārliecināta, sieviete turpināja.

-     Tu domā, ka viņa ir mirusi? Tagad ir pagājusi jau nedēļa, sacīja vīrieša balss. Tā skanēja dabiski, bet nebija dabiska. Viņi runāja par Merēti.

-     Izskatās pēc tās kuces.

-     Vai izlīdzināsim spiedienu un iesim iekšā paskatīties?

-     Un ko tu esi nodomājis ar viņu darīt? Visas šūnas viņas organismā ir pielāgojušās piecu atmosfēru spiedienam. Paies nedēļas, līdz viņas ķermenis atjēgsies. Ja atvērsim tagad, viņa ne tikai dabūs nirēju slimību, bet uzsprāgs uz vietas. Tu taču esi redzējis, kā viņas kakas izplešas, bet urīns burbuļo un šņāc. Atceries, ka viņa trīs gadus ir pavadījusi spiediena kamerā.

-    Vai mēs nevaram to atkal paaugstināt, kad būsim pārliecinājušies, ka viņa vēl ir dzīva?

Sieviete neatbildēja. Bija skaidrs, ka par to nevar būt ne runas.

Merēte elpoja aizvien smagāk. Šīs balsis piederēja velniem. Ja vien varētu, tie saraustītu viņu gabalos un šūtu atkal kopā veselu mūžību. Viņa bija elles priekškambarī. Tur, kur mokas nekad nebeidzas.

"Nāciet tik iekšā, cūkas," viņa nodomāja, piesardzīgi pavilkdama lukturīti sev klāt, kamēr džinkstoņa ausīs pieņēmās spēkā. Viņa to ietrieks acī pirmajam, kurš pienāks tuvu. Padarīs aklu to nešķīsteni, kurš uzdrošināsies spert kāju viņas svētajā kambarī. Viņa to noteikti paspēs pirms nāves.

-     Mēs neko nedarīsim, iekams neatgriezīsies Lase, skaidrs? sieviete sacīja tonī, kas nepieņēma iebildumus.

-     Tur tak paies vesela mūžība. Viņa jau sen būs mirusi, atbildēja vīrietis. Ko, ellē, mēs iesāksim? Lase pārskaitīsies.

Sekoja klusums, kas bija tik šķebinošs un nospiedošs, it kā sienas istabā savilktos un saspiestu viņu kā blusu starp nagiem.

Merēte sažņaudza lukturīti vēl krampjaināk un gaidīja. Un tad sāpes atgriezās kā nūjas sitiens. Viņa iepleta acis un ievilka gaisu dziļi plaušās, lai izpaustu sāpes nevilšā kliedzienā, tomēr tas neatskanēja. Viņa spēja to kontrolēt. Smacējošā sajūta nepazuda, un vemšanas reflekss lika viņai sarīstīties, bet viņa neko neteica, tikai atgāza galvu un ļāva asarām ritēt pār sausajām lūpām.

"Es viņus dzirdu, bet viņi nedrīkst dzirdēt mani," Merēte bez skaņas atkārtoja atkal un atkal. Viņa tvēra pie kakla, gaisā glaudīja augoni, šūpojās šurpu turpu un nemitīgi sažņaudza un atlaida brīvo roku. Katra nervu šķiedra viņas augumā zināja par šo sāpju elli.

Un tad nāca kliedziens. Tam bija pašam sava dzīve. Miesa to gribēja. Dziļš un dobjš kliedziens, kas nemitējās un nemitējās.

-     Viņa tur ir, tu dzirdi? Es zināju. Tad atskanēja slēdža klikšķis. Nāc uz priekšu, lai varam tevi redzēt, sacīja pretīgā sievietes balss ārpusē, un tikai tad viņi atklāja, ka kaut kas nav kārtībā.

-     Paklau, viņa sacīja, poga ir iesprūdusi.

Bija dzirdams, ka sieviete sāk sist pa slēdzi, bet tas nelīdzēja.

-     Vai tu gulēji un noklausījies, ko mēs runājam, kuce? Sieviete izklausījās pēc dzīvnieka. Balss bija raupja un notrulinājusies ilgos skarbuma un jūtu sasaluma gados.

-     Lase to salabos, kad atgriezīsies, sacīja vīrietis. Viņš salabos. Tas nav svarīgi.

Tagad šķita, ka žoklis pārplīsīs. Merēte nevēlējās reaģēt, taču nespēja neko citu. Viņai jāpieceļas. Jādara viss, lai atslēgtu ķermeņa pukstošo signalizāciju. Viņa atbalstījās uz ceļiem, juzdama auguma nespēku, atspiedās un piecēlās tupus, sajuta ugunsgrēku, kas atkal iedegās viņai mutē, atspieda vienu celi pret grīdu un pa pusei izslējās stāvus.

-     Ak kungs, kā tu izskaties, skuķi! ārpusē atskanēja piesmakusī balss. Tad tā sāka smieties. Šie smiekli ķēra kā skalpeļu krusa. Tev taču sāp zobs! Balss smējās. Ak debess, tai kucei sāp zobs, paskaties uz viņu.

Merēte strauji pagriezās pret spoguļrūtīm. Pavērt lūpas šķita ļaunāk par nāvi. "Es kādu dienu atriebšos," viņa čukstēja, piebāzusi seju pie vienas rūts. "Es atriebšos, pagaidiet tikai."

-     Ja tu neēdīsi, tad drīz degsi ellē, nesaņemot šo apmierinājumu, nošņācās sieviete ārpusē, taču balsī slēpās kas vairāk. Tā bija kaķa rotaļa ar peli, un kaķis vēl nebija galā. Bija iecerēts, ka gūsteknei jādzīvo. Jādzīvo tik ilgi, cik viņi izlēmuši, un ne ilgāk.

-     Es nevaru ēst, Merēte iestenējās.

-     Vai tev ir augonis? jautāja vīrieša balss.

Merēte pamāja.

-     Ar to tev pašai jātiek galā, viņš auksti sacīja.

Merēte palūkojās uz savu spoguļattēlu vienā rūtī. Tai nabaga sievietei attēlā bija iekrituši vaigi un acis, kas grasījās izsprāgt no pieres. Augonis bija sašķiebis seju, loki zem acīm runāja skaidru valodu. Viņa gluži vienkārši izskatījās nāvīgi slima, un tā arī bija.

Merēte atspieda muguru pret stiklu un lēnām noslīdēja uz grīdas, kur apsēdās ar dusmu asarām acīs un jauniegūto apziņu, ka ķermenis spēj un grib dzīvot. Viņai jāpaņem tas, kas atrodas spainī, un jāpiespiež sevi paēst. Laiks rādīs, vai sāpes viņu nogalinās vai ne. Viņa katrā ziņā nepadosies bez cīņas, jo tikko bija devusi pretīgajai vecenei solījumu un domāja to turēt. Kādā brīdī šis riebīgais radījums dabūs nogaršot pats savu strebekli.

Mirkli augums šķita mierīgs kā saplosīta ainava orkāna acī, bet tad sāpes atgriezās. Šoreiz viņa kliedza tik nevaldāmi, cik vien spēja. Viņa sajuta strutas no zoba izplūstam pār mēli, un sāpju pulsēšana aizsniedzās līdz pat deniņiem.

Tad atskanēja slūžu svelpoņa un parādījās jauns spainis.

-     Lūdzu, Merēte! Spainī ir pirmā palīdzība. Ņem par labu. Sievietes balss ārpusē smējās.

Merēte uz visām četrām ātri aizlīda līdz slūžām, izvilka spaini no cauruma un palūkojās iekšā.

Tur, pašā spaiņa apakšā, uz drēbes gabala gluži kā ķirurģisks instruments gulēja stangas.

Lielas stangas. Lielas un sarūsējušas.

27. NODALA

2007

KARLA RĪTS BIJA nomācošs. Gan nelāgi sapņi, gan Jespera nīgrā burkšķēšana pie brokastu galda bija izsūkuši viņam visu enerģiju, jau pirms viņš izvēlās no dienesta mašīnas un pamanīja, ka benzīna rādītājs stāv uz nulles. Ari trīs stundas ceturkšņi uz smirdīgās šosejas nelielajā ceļa gabalā starp Nīmelleveju un Verlēsi neveicināja viņā tās rakstura īpašības, kuras varētu dēvēt par šarmu, pretimnākšanu un pacietību.

Beidzot sēdēdams savā vietā Policijas pārvaldes pagrabā un blenzdams uz enerģijas pārpilno, priecīgo Asada seju, viņš apsvēra iespēju uzkāpt līdz Markusa Jakobsena kabinetam un sadauzīt pāris krēslu varbūt tad viņu nosūtīs uz vietu, kur par viņu labi parūpēsies un kur visas pasaules nelaimes būs kaut kas tāds, kam pievēršas, tikai ieslēdzot ziņas televīzijā.

Karls gurdi pamāja ar galvu savam palīgam. Ja vien Asadu uz mirkli varētu pārslēgt uz drusciņ mazākiem apgriezieniem, tad varbūt viņa iekšējās baterijas pa to laiku atrastu iespēju uzlādēties. Viņš pašķielēja uz tukšo kafijas automāta krūzi un paņēma mazītiņo tasīti, ko Asads viņam sniedza.

-     Es to īsti nesaprotu, Kari, Asads sacīja. Daniels Heils ir miris, tu saki, bet tas nebija viņš, kurš piedalījās sanāksmē Kristiansborgā. Kurš tad?

-     Nav ne jausmas, Asad. Bet Heilam nav nekāda sakara ar Merēti Lingordu. Toties tam, kurš stājās Heila vietā, gan ir. Karls iestrēba malciņu Asada piparmētru tējas. Četras piecas karotītes cukura mazāk, un tā būtu dzerama.

-     Bet kā viņš varēja zināt, ka tas miljonārs, kurš bija priekšnieks Kristiansborgas sanāksmē, nav redzējis to Dānieļu Heilu dzīvē?

-     Jā, kā gan? Varbūt tas puisis un Heils bija pazīstami. Karls nolika tasīti uz sava rakstāmgalda un paskatījās uz ziņojumu dēli, kur bija piespraudis Interlab brošūru ar Daniela Heila glīto ģīmetni.

-     Tad jau tas nebija Heils, kurš aiznesa vēstuli, vai ne? Un ne ar viņu Merēte sēdēja restorānā?

-     Heila darbinieki stāsta, ka viņa tajā laikā nemaz nebija valstī. Karls pagriezās pret savu palīgu. Vai tu atceries, kas ceļu policijas ziņojumā bija teikts par Heila mašīnu? Vai tā bija simtprocentīgi kārtībā? Vai tur atrada bojājumus, kas varēja izraisīt nelaimi?

-     Tu domā, vai bremzes bija kārtībā?

-     Bremzes. Stūre. Viss iespējamais. Vai bija kādas sabotāžas pēdas?

Asads paraustīja plecus. Bija grūti kaut ko saskatīt, jo mašīna sadega. Bet tā laikam bija pavisam parasta avārija, cik saprotu to ziņojumu.

Jā, arī Karls tagad atcerējās. Nekā aizdomīga.

-     Un nebija nekādu liecinieku, kas varētu pastāstīt ko citu?

Abi saskatījās.

-     Es zinu, Asad. Es zinu.

-     Tikai tas vīrietis, kurš viņam uzbrauca.

-     Tieši tā. Karls izklaidīgi iedzēra vēl vienu malciņu tējas un stipri noskurinājās. No šīs vielas viņš nevēlētos kļūt atkarīgs.

Viņš gribēja atvilktnē sameklēt cigareti vai kādu Lākerol pastilu, taču pat tam nepietika spēka. Nejēdzīga notikumu attīstība. Viņš jau grasījās noslēgt šo lietu, un tad nāca pavērsiens, kas norādīja uz neizmeklētiem aspektiem. Piepeši iezīmējās nebeidzama darba kalni, un tā bija tikai viena lieta. Uz galda gulēja vēl četrdesmit piecdesmit citu.

-     Kā ar to liecinieku otrā mašīnā, Kari? Vai neparunāsim ar vīrieti, kuram Daniels Heils uzbrauca?

-     Es palūdzu Iisai viņu sameklēt.

Asads mirkli izskatījās briesmīgi vīlies.

-     Tev būs cits uzdevums, Asad.

Palīga lūpu kaktiņus izstiepa svētlaimīgs smaids.

-     Aizbrauc uz Holtugu Stevnsā un vēlreiz parunā ar to izpalīdzi Helli Andersenu. Pajautā, vai Daniels Heils ir tas cilvēks, kurš atnesa vēstuli. Paņem līdzi viņa fotogrāfiju. Karls norādīja uz ziņojumu dēli.

-     Bet tas jau nebija viņš, tas bija tas otrs, kurš…

Karls apturēja Asadu ar rokas kustību. Jā, un mēs abi to zinām. Bet, ja viņa atbildēs "nē", kā mēs arī sagaidām, tad pajautā, vai tas puisis ar vēstuli mazliet līdzinājās Heilam. Mums taču viņš ir jāatrod, vai ne? Un vēl viena lieta: pajautā viņai, vai Ufe redzēja vīrieti, kurš nodeva vēstuli. Un beigās pajautā, vai viņa neatceras, kur Merēte Lingorda mēdza nolikt savu portfeli, atgriezusies mājās. Pasaki, ka tas bija melns, ar lielu švīku vienā pusē. Tas piederēja tēvam un bija viņam līdzi mašīnā, kad notika avārija, tāpēc tas Merētei droši vien bija nozīmīgs. Karls atkal pacēla roku, kad Asads grasījās kaut ko sacīt. Pēc tam aizbrauc pie senlietu tirgotājiem, kas nopirka Lingordu māju Maglebijā, un pajautā, vai viņi kaut kur nav redzējuši tādu portfeli. Un tad mēs parunāsim par to visu rīt, labi? Vari ņemt mašīnu uz mājām. Es šodien braukšu ar taksi un pēc tam uz mājām ar vilcienu.

Tagad Asads sparīgi vēcinājās ar rokām.

-Jā?

-     Vienu mirklīti! Man jāatrod bloknots. Vai tu to visu neatkārtotu vēlreiz?

HĀRDIJS BIJA IZSKATĪJIES arī sliktāk. Agrāk viņa galva šķita saplūdusi ar spilvenu, tagad tā bija pacelta tiktāl, ka deniņos bija saskatāmi pulsējošie asinsvadi. Viņš gulēja aizvērtām acīm un likās mierīgāks, tāpēc Karls brīdi stāvēja, apsvērdams, vai neiet projām. No palātas bija aizvesta daļa aparātu, lai gan respirators, protams, darbojās. Varbūt tā galu galā bija laba zīme.

Tad viņš piesardzīgi pagriezās un paspēra soli uz durvīm, bet Hārdija balss viņu apturēja.

-     Kāpēc tu ej prom? Vai tu nespēj skatīties uz guļošu veci?

Karls pagriezās un ieraudzīja Hārdiju guļam kā iepriekš.

-    Ja tu gribi, lai pie tevis kāds paliek, tad, lūdzu, dod ziņu, ka esi pamodies, Hārdij. Piemēram, atverot acis.

-     Nē. Ne šodien. Šodien es negribu atvērt acis.

Karls nesaprata.

-     Es tā daru, lai dienām būtu kaut kāda atšķirība, saproti?

-     Saprotu.

-     Rīt esmu nodomājis skatīties tikai pa labi.

-     Skaidrs, Karls sacīja, bet to dzirdēt bija nežēlīgi sāpīgi.

-     Tu pāris reižu esi runājis ar Asadu, Hārdij. Vai tev nav iebildumu, ka es viņu te atsūtīju?

-     Ir gan, Hārdijs sacīja, tik tikko pakustinādams lūpas.

-     Es tomēr tā izdarīju un esmu nodomājis sūtīt viņu šurp tik bieži, cik vajadzēs. Vai tev ir iebildumi?

-     Tikai tad, ja viņš ņem līdzi tos piparotos pīrāgus.

-     Es viņam to pateikšu.

No Hārdija auguma izlauzās kaut kas līdzīgs smiekliem.

-     Es no tiem dabūju baigo caureju. Māsiņas bija pavisam izmisušas.

Karls centās aizdzīt iztēles ainu. Tas neizklausījās patīkami.

-     Es pateikšu Asadam, Hārdij. Ne tik piparotus pīrāgus nākamreiz.

-     Vai Lingordas lietā ir kaut kas jauns? Hārdijs jautāja. Šī bija pirmā reize kopš paralīzes, kad viņš pauda interesi par kādu tematu. Karls juta, ka viņam piesarkst vaigi. Pēc brīža laikam parādīsies arī kamols kaklā.

-    Jā, šis tas ir noticis. Viņš pastāstīja jaunākos atklājumus par Dānieļu Heilu.

-     Zini, ko es domāju, Kari? Hārdijs sacīja.

-     Tu domā, ka lietā ir jauns pavērsiens.

-     Tieši tā. Tas viss smird jau pa gabalu. Hārdijs uz īsu mirkli atvēra acis un paraudzījās griestos, pirms tās atkal aizvēra. Vai tev ir kādas politiskas pēdas?

-     Ne mazāko.

-     Vai esi runājis ar preses cilvēkiem?

-     Kurus tu domā?

-     Kādu no Kristiansborgas politiskajiem komentētājiem. Viņiem ir laba oža. Vai kādu no dzeltenās preses. Piemēram, Pelli Hitestedu no Gossip. Kopš viņu izmeta no Aktuelt, tas mazais resnulis izklaidējas, rokot visādus mēslus no Kristiansborgas šķirbām. Viņš ir no vecās gvardes. Pajautā viņam, un tu zināsi vairāk, nekā zini šobrīd. Hārdijs īsi pasmaidīja, un tad smaids atkal pazuda.

"Tagad es viņam to pateikšu," Karls nodomāja un ierunājās pavisam lēni, lai viss būtu saprotams ar pirmo reizi. Sorē ir notikusi slepkavība, Hārdij. Man šķiet, tie paši, kas Amagerā.

Hārdijs nepakustināja ne vaibstu. Un? viņš jautāja.

-     Nu, tādi paši apstākļi, tas pats ierocis, acīmredzot tas pats sarkanrūtotais krekls, tās pašas aprindas…

-     Es sacīju un.

-     Nu, tāpēc es stāstu.

-     Es sacīju un. Un kāda man gar to daļa!

GOSSIP REDAKCIJĀ BIJA iestājusies gurdenā fāze, kad šīsnedēļas žurnāls ir nodots un sāk veidoties jaunais numurs. Pāris žurnālistu bez intereses palūkojās uz Kārlu, kad viņš gāja caur atvērtā plānojuma redakciju. Acīmredzot viņu neatpazina, un labi, ka tā.

Karls ieraudzīja Pelli Hitestedu plūkājam rudo, īsi apcirpto, bet plāno bārdiņu kādā stūri, kur vecākos žurnālistus bija pārņēmis mūžīgais miers. Viņš lieliski pazina Hitestedu pēc citu nostāstiem. Nelietis un maitasputns, kuru varēja apturēt tikai nauda. Neaptverami daudziem dāņiem patika lasīt viņa tukšos, pārspīlētos skribelējumus, toties viņa upuriem gan ne. Pie Hitesteda durvīm rindā gaidīja tiesas prāvas, taču galvenais redaktors sargāja savu velnēnu. Hitesteds palielināja žurnāla tirāžu, un galvenais redaktors saņēma savu bonusu. Tik vienkārši. Tas nekas, ka redaktoram reizēm nācās samaksāt dažas kompensācijas.

Puisis īsu mirkli aplūkoja Karla policista apliecību un tad atkal pagriezās pret saviem kolēģiem.

Karls uzlika roku viņam uz pleca. Es sacīju, ka man ir pāris jautājumu.

Žurnālists pagriezās, taču skatījās viņam cauri. Vai jūs neredzat, ka esmu darbā? Varbūt gribat aizvest mani uz iecirkni?

Šajā mirklī Karls izvilka no naudasmaka vienīgo tūkstoškronu zīmi, kas tur atradās jau mēnešiem ilgi, un pavicināja to puisim deguna priekšā.

-     Par ko ir runa? žurnālists jautāja, ar skatienu cenzdamies pievilkt naudu sev klāt. Varbūt viņš mēģināja aprēķināt, cik stundu šī naudaszīme šonakt ļaus viņam plītēt bārā.

-     Es izmeklēju Merētes Lingordas pazušanu. Mans kolēģis Hārdijs Henningsens domā, ka jūs man varētu pastāstīt, vai Lingordai bija pamats baidīties no kāda politiskajās aprindās.

-     Baidīties? Tas nu gan ir jocīgs formulējums, Hitesteds sacīja, nemitīgi glaudīdams gandrīz neredzamos matiņus uz sejas. Kāpēc jūs tā jautājat? viņš turpināja. Vai šajā lietā atklājies kas jauns?

Tagad noklaušināšana pavērsās nepareizā virzienā.

-    Jauns? Nē, nav, bet lieta ir nonākusi tik tālu, ka dažus jautājumus beidzot vajadzētu noskaidrot.

Hitesteds bez sajūsmas pamāja ar galvu. Piecus gadus pēc viņas pazušanas? Ziniet ko, šitos pekstiņus stāstiet kādam citam. Labāk pastāstiet, ko jūs zināt, tad es pateikšu, ko zinu es.

Karls atkal pavēcināja naudaszīmi, lai vīrieša uzmanība pievērstos svarīgākajam.

-     Vai man jāsaprot, ka jūs nezināt nevienu, kurš toreiz būtu bijis īpaši nikns uz Lingordu?

-     Visi tak ienīda to kuci. Ja ne viņas sasodīti smukie pupi, tad viņa jau sen būtu no turienes izmesta.

Karls bez pārsteiguma secināja, ka Hitesteds nepieder pie Demokrātu vēlētājiem. Skaidrs, tātad jūs neko nezināt. Viņš pagriezās pret pārējiem. Vai kāds no jums kaut ko zina? Jebko. Nav obligāti jābūt saistībai ar Kristiansborgu. Kaut vai tikai baumas. Cilvēki, kas novēroti Lingordas tuvumā, kamēr viņai uzglūnēja jūsu paparaci. Sajūtas. Vai varat kaut ko pateikt? Karls skatījās uz Hitesteda kolēģiem. Pusei no viņiem nešauboties varēja noteikt diagnozi smadzeņu nāve. Tukšiem skatieniem un pilnīgi vienaldzīgi.

Viņš pagriezās. Varbūt kādam no jaunajiem žurnālistiem, kuros vēl palikusi dzīvība, bija ko teikt? Ja ne savā, tad varbūt citu vārdā. Viņš galu galā bija ienācis tenku pasaulē.

-     Jūs sakāt, ka jūs atsūtīja Hārdijs Henningsens? Jautātājs bija Hitesteds. Viņš līda tuvāk naudaszīmei. Varbūt tieši jūs viņu iegāzāt? Diezgan skaidri atceros tādu Kārlu Merku, vai ne tā jūs sauca? Viņš paslēpās zem viena no kolēģiem. Vai tas nebijāt jūs, kas gulēja zem Henningsena un tēloja beigtu?

Karls juta veselu aisbergu noslīdam gar muguru. Kā, ellē, tas draņķis nonācis pie šāda secinājuma? Visas iekšējās nopratināšanas bija slēgtas. Neviens nekad nebija izteicis tādu mājienu.

-    Jūs to sakāt tāpēc, lai es paņemtu jūs aiz apkakles, saspiestu kā blusu un paslaucītu zem paklāja un tad jums būtu par ko rakstīt nākamajā numurā? Karls piegāja Hitestedam tik tuvu, ka žurnālists atkal pievērsa skatienu naudaszīmei. Hārdijs Henningsens bija vislabākais kolēģis, kādu vien var vēlēties. Es ietu nāvē viņa dēļ, ja varētu. Skaidrs?

Hitesteds pameta uzvarošu skatienu pārējo kolēģu virzienā. Nolādēts! Tātad nākamajam žurnālam virsraksts bija gatavs un Karls kļuvis par upuri. Tagad trūka tikai fotogrāfa, kas varētu iemūžināt šo situāciju. Jātiek ātrāk projām.

-      Vai es dabūšu tūkstoti, ja pateikšu, kurš fotogrāfs bija specializējies uz Merēti Lingordu?

-     Vai tas man līdzētu?

-      Nezinu. Varbūt līdzētu. Vai tad jūs neesat policists? Vai jūs varat atļauties ignorēt mājienu?

-     Kurš tas ir?

-     Varat mēģināt parunāt ar Jonasu.

-      Kādu Jonasu? Tagad starp tūkstoš kronām un Hitesteda alkatīgajiem pirkstiem bija tikai daži centimetri.

-     Jonasu Hesu.

-     Jonasu Hesu, redz kā. Un kur lai es viņu meklēju? Vai viņš ir redakcijā?

-      Mēs neņemam darbā tādus kā Hess. Jums jāskatās telefongrāmatā.

Karls iegaumēja vārdu un veikli iebāza roku ar naudaszīmi kabatā. Tas mērglis tik un tā uzrakstīs par viņu nākamajā numurā. Turklāt viņš nekad mūžā nebija maksājis par ziņām un būtu vajadzīgs pavisam cita kalibra cilvēks, nevis Hitesteds, lai viņš mainītu šo paradumu.

-     Jūs ietu nāvē viņa dēļ? Hitesteds sauca nopakaļ Karlam, kamēr viņš attālinājās starp galdu rindām. Kāpēc tad jūs to nedarījāt, Kari Merk?

JONASA ADRESI KARLS uzzināja lejā pie sekretāres, un taksometrs nogādāja viņu uz Vejlanda aleju pie mazītiņas mājiņas, kas gadu gaitā bija apaugusi ar sabiedrības atstātajiem pārpalikumiem. Te mētājās veci riteņi, ieplaisājuši akvāriji un veci stikla baloni mājas vīna darīšanai, appelējis brezents, kas vairs nespēja noslēpt sapuvušus dēļus, milzum daudz pudeļu un visādi citādi krāmi. Mājas īpašniekam pavisam noteikti noderētu palīdzība kādā no daudzajiem mājokļa pārvērtību raidījumiem, ko rādīja visos TV kanālos. Te varētu līdzēt pat vissliktākais dārzu arhitekts.

Apgāzts velosipēds pie durvīm un klusa radio murdoņa aiz netīrajiem logiem norādīja, ka te kāds ir mājās, un Karls spieda durvju zvanu, līdz pirksts sāka pulsēt.

-     Izbeidz tak reiz! beidzot atskanēja iekšpusē.

Durvis atvēra piesārtis vīrs ar nepārprotamām kārtīgu paģiru pazīmēm; viņš spilgtajā saules gaismā centās fokusēt skatienu uz Kārlu.

-    Johaidī, cik ir pulkstenis? vīrietis jautāja, palaidis vaļā durvju rokturi, un iegāja atpakaļ iekšā. Diezin vai vajadzēja tiesas orderi, lai viņam sekotu.

Istaba izskatījās gluži kā katastrofu filmās, kur komēta ir pāršķēlusi zemeslodi divās daļās. Mājas iemītnieks ar apmierinātu nopūtu iegāzās dīvānā, kas vidū bija iegrimis, un ierāva kārtīgu malku no viskija pudeles, cenzdamies koncentrēt skatienu uz Kārlu.

Nekāds labais liecinieks, sacīja Karla pieredze.

Viņš nodeva sveicienus no Hitesteda, cerēdams, ka tas mazliet atkausēs gaisotni.

-     Hitesteds man ir parādā, skanēja strupa atbilde.

Karls apsvēra, vai neparādīt apliecību, taču iebāza to atpakaļ kabatā. Es strādāju īpašā policijas nodaļā, kas cenšas atrisināt dažu nelaimīgu cilvēku pazušanu, viņš sacīja. Ar to nu nevienu nevarētu nobiedēt.

Hess uz mirkli nolaida pudeli. Varbūt tomēr bija sanācis par daudz vārdu viņa kondīcijai.

-     Es nāku saistībā ar Merēti Lingordu, Karls sacīja. Zinu, ka jūs specializējāties viņas fotografēšanā.

Hess mēģināja pasmaidīt, taču smaidu apturēja atraugas. To nu tikai nedaudzi zina, viņš sacīja. Un kas ir ar viņu?

-     Vai jums ir kādas nepublicētas fotogrāfijas?

Hess izplūda apslāpētos smieklos. Johaidī, cik stulbi gan var jautāt! Man ir vismaz desmit tūkstoši.

-     Desmit tūkstoši? Izklausās daudz.

-     Paklau! Hess pacēla gaisā piecus pirkstus. Divas trīs filmiņas katru otro dienu divus trīs gadus, cik daudz tur sanāk?

-     Man šķiet, krietni vairāk par desmit tūkstošiem.

KAD BIJA PAGĀJUSI stunda, Jonass Hess ar neatšķaidītā viskijā atrodamo kaloriju palīdzību bija pamodies tiktāl, lai bez grīļošanās parādītu Karlam ceļu uz savu tumšo telpu, kas atradās nelielā gāzbetona piebūvē aiz mājas.

Te valdīja pavisam citāda īstenība. Karls bija apciemojis daudzas tumšās telpas, bet nevienu tik sterilu un sakārtotu kā šī. Atšķirība starp vīrieti mājā un vīrieti tumšajā telpā bija biedējoši neizprotama.

Hess atvēra metāla atvilktni un parakājās tajā. Lūdzu, viņš sacīja, sniegdams Karlam mapi, uz kuras bija rakstīts Merēte Lingorda: 13/11/2001-1/3/2002. Tie ir pēdējā perioda negatīvi.

Karls atvēra mapi no otra gala. Katrā plastikāta kabatiņā bija veselas filmiņas negatīvi, bet pēdējā kabatiņā tikai pieci kadri. Rūpīgi uzrakstīts skaidri salasāms datums: 1/3/2002 ML.

-    Jūs viņu nofotografējāt, dienu pirms viņa pazuda?

-    Jā. Nekā īpaša. Tikai pāris kadru pagalmā. Es stāvēju vārtos un gaidīju.

-     Gaidījāt viņu?

-     Ne tikai viņu. Visus folketinga politiķus. Ja jūs zinātu, cik daudz dīvainu konstelāciju esmu redzējis uz tām kāpnēm. Vienkārši jāgaida, un kādu dienu tas notiek.

-     Bet tajā dienā nekādas jautrības laikam nebija. Hess izņēma plastikāta kabatiņu no mapes un nolika uz gaismas galda.

Tātad fotogrāfijas bija uzņemtas piektdienā, kad Merēte Lingorda devās mājās. Dienu pirms viņa pazuda.

Karls pieliecās tuvāk negatīviem. Jā, skaidri redzams. Viņai padusē bija portfelis.

Viņš papurināja galvu. Neticami. Pati pirmā bilde, un uzreiz tāds ķēriens. Pierādījums negatīvā, balts uz melna. Merēte bija aiznesusi somu uz mājām. Vecs, apskrambāts portfelis.

-     Vai drīkstu aizņemties šo negatīvu?

Fotogrāfs ierāva vēl vienu šļuku un noslaucīja muti. Es neaizdodu negatīvus. Es tos pat nepārdodu. Bet mēs varam uztaisīt kopiju, es to vienkārši ieskenēšu. Kvalitātei taču nav jābūt izcili skaidrai? Viņš ievilka gaisu un smiedamies viegli ieklepojās.

-     Paldies, kopija man ļoti noderētu. Varat atsūtīt rēķinu uz manu nodaļu. Karls sniedza fotogrāfam vizītkarti.

Hess lūkojās uz negatīviem. Jā, tā diena nebija nekas īpašs. Bet ar Merēti Lingordu vispār nenotika nekas īpašs. Augstākais ja vasarā bija auksti, zem blūzītes varēja saskatīt viņas krūšu galus. Par tām bildēm man labi samaksāja.

Atkal atskanēja krekšķošie smiekli, un fotogrāfs devās pie maza, sarkana ledusskapja, kas šūpojās uz dažām ķimikāliju kannām. Viņš izņēma alus pudeli un laikam mēģināja to piedāvāt, bet tās saturs bija pazudis, pirms Karls paspēja reaģēt.

-     Sensācija būtu, ja izdotos viņu nofotografēt ar kādu mīļāko, vai ne? Hess sacīja, meklēdams vēl kaut ko dzeramu. Man šķita, ka dažas dienas iepriekš es to noķēru.

Viņš aizcirta ledusskapi, paņēma mapi un pašķīra mazliet atpakaļ. Jā, te ir arī bildes, kur Merēte ārpus sēžu zāles diskutē ar Dānijas partijas locekļiem. Tiem negatīviem esmu uztaisījis arī kontaktkopijas. Hess iesmējās. Nu, ne jau diskusijas, bet tās sievietes dēļ, kura stāv tur aizmugurē. Viņš norādīja uz personu, kas stāvēja cieši blakus Merētei. Šajā izmērā tas varbūt nav tik labi saskatāms, bet jūs redzēsiet, kā tas izskatās, kad to palielina. Tā jaunā sekretāre tak bija nāvīgi ieķērusies Lingordā.

Karls paliecās uz priekšu. Jā, tā pavisam noteikti bija Sese Norupa. Ar pavisam citādu starojumu nekā savā pūķa midzenī Valbī.

-     Es nezinu, vai starp viņām kaut kas bija vai arī tā sekretāre bija vienkārši samīlējusies. Bet, pie joda! Varbūt tā bilde kādā brīdī būtu atmaksājusies? fotogrāfs sacīja, pāršķirdams nākamo negatīvu lapu.

-     Lūk, te! viņš teica, novietodams miklu pirkstu uz plastikāta vāciņa. Es zinu, ka tas bija 25. februāri, jo tā ir manas māsas dzimšanas diena. Es iedomājos, ka varēšu nopirkt viņai dāvanu, ja šī bilde izrādīsies zelta bedre. Te tā ir.

Fotogrāfs izņēma plastikāta kabatiņu un nolika to uz gaismas galda. Re, es domāju šos kadrus. Viņa runā ar kādu vīrieti ārā uz pils kāpnēm. Hess norādīja uz vienu no fotogrāfijām. Paskatieties uz to bildi! Manuprāt, viņa izskatās saspringta. Viņas acīs kaut kas atklāj, ka viņa nejūtas ērti. Viņš iedeva Karlam lupu.

Kā gan tādā negatīvā varēja kaut ko saskatīt? Merētes acis taču bija tikai divi balti punktiņi.

-     Viņa pamanīja, ka fotografēju, tāpēc es nozudu. Man šķiet, ka viņa nekad tā īsti neuzķēra, kā es izskatos. Pēc tam mēģināju nofotografēt to čali, bet man neizdevās uzņemt viņu no priekšpuses, jo viņš atstāja pagalmu pa otru ceļu uz tilta pusi. Viņš jau arī laikam bija vienkārši garāmejot piesējies Merētei. Tā darīja daudzi.

-     Vai jums ir kontaktkopijas arī šai sērijai?

Fotogrāfs norija vēl pāris atraugu. Izskatījās, ka viņa kakls no iekšpuses pilnīgi deg. Kontaktkopijas? Jūs varat tās dabūt, ja pa to laiku noskriesiet uz kiosku pēc pāris aliņiem.

Karls pamāja ar galvu. Vispirms man ir viens jautājums. Ja jūs tik ļoti gribējāt iegūt bildi, kur Merēte ir kopā ar mīļāko, jūs noteikti fotografējāt viņu arī pie mājas Stevnsā, vai ne?

Hess nepacēla galvu, viņš cītīgi pētīja iepriekšējās bildes.

-     Protams. Es tur biju daudz reižu.

-     Tādā gadījumā es kaut ko nesaprotu. Tad jau jūs noteikti redzējāt viņu arī kopā ar brāli invalīdu, vai ne?

-     0 jā, daudz reižu. Hess pie kāda negatīva uzvilka krustiņu. Te ir ļoti laba bilde ar Merēti un to čali. Varu iedot jums kopiju. Varbūt jūs zināt, kas viņš ir. Tad pēc tam man pastāstīsiet, labi?

Karls atkal pamāja. Bet kāpēc jūs neuzņēmāt dažas kārtīgas fotogrāfijas ar Merēti un Ufi, lai pasaule uzzinātu, kādēļ viņa vienmēr tā steidzas mājās no Kristiansborgas?

-     Es to nedarīju tāpēc, ka man pašam ģimenē ir invalīds. Manai māsai ir vairāku veidu invaliditāte.

-     Bet jūs taču pārtiekat no tādām bildēm.

Hess gurdeni paskatījās uz viņu. Ja Karls tūlīt neatnesīs tos aliņus, viņš nedabūs savas kopijas.

-     Ziniet ko, fotogrāfs teica, stingi raudzīdamies Karlam acīs. Pat ja cilvēks ir īsts mēsls, viņam tomēr var piemist drusku cieņas. Ko jūs par to sakāt?

NO ALLEREDES STACIJAS Karls kājām devās mājup pa gājēju ielu, ar īgnumu konstatēdams, ka ielas ainava izskatās aizvien nožēlojamāk. Betona barakas, nomaskētas par elitāriem mājokļiem, jau spiedās virsū Kvickly lielveikalam, un drīz pazudīs ari omulīgās vecās mājiņas otrpus ceļam. Kas agrāk piesaistīja aci, tas tagad pārvērtās par izkrāšņota betona tuneli. Pirms dažiem gadiem viņš būtu centies no tā aizbēgt, bet nu tas bija nonācis līdz viņa pilsētai. Erhards Jakobsens Bagsvērdā, Urbāns Hansens Kopenhāgenā un Dievs vien zina kurš Šarlotenlundā. Omulīgas, nenovērtējamas pilsētu ainavas bija izpostītas. It visur bija pilsētu mēri un valdes ar sliktu gaumi. To acīmredzami pierādīja tādi kauna traipi kā šis.

Mājās grila kompānija darbojās pilnā sparā, bet laiks jau arī bija jauks. Pulksten 18.24, 2007. gada 22. martā, tātad pavasaris sācies pa īstam.

Mortens Hollands par godu šai dienai bija uzvilcis plīvojošu tērpu, ko iegādājies ceļojuma laikā Marokā. Šādā ietērpā viņš mierīgi varētu nodibināt jaunu sektu desmit sekundēs.

Tieši laikā, Kari, viņš sacīja, uzmezdams uz šķīvja pāris ribiņu.

Viņu kaimiņiene Sisera Petersena jau šķita ieņēmusi tā pavairāk, taču izturējās ar cieņu. Es drīz vairs nespēšu to paciest, viņa sacīja un iedzēra kārtīgu malku no sarkanvīna glāzes. Pārdošu visu un pārcelšos. Mēs pārvaldē vairāk laika pavadām, aizpildot stulbas anketas nekā palīdzot pilsētas iedzīvotājiem. Vai tu to zināji, Kari? Tiem pašapmierinātajiem purniem valdībā pašiem to vajadzētu pamēģināt. Ja viņiem būtu jāaizpilda anketas, lai saņemtu bezmaksas pusdienas, šoferi, īres naudu, ceļojumus, sekretāres un visus pārējos sūdus, viņiem nebūtu laika ne ēst, ne gulēt, ne ceļot, ne braukāt. Vai tu spēj iztēloties, ka premjerministram vajadzētu apsēsties un atķeksēt visu, par ko viņš runās ar saviem ministriem, pirms sēde var sākties? Trīs kopijas, kas jāizdrukā no datora, kurš darbojas tikai katru otro dienu. Un viņam vajadzētu dokumentu nosūtīt apstiprināšanai kaut kādam ierēdnim, pirms viņš drīkstētu izplatīt to tālāk. Viņš taču būtu pagalam. Sieviete atgāza galvu, izplūzdama smieklos.

Karls pamāja ar galvu. Drīz sāksies diskusija par to, vai kultūras ministram ir tiesības aizbāzt muti presei un vai kāds vispār atceras, kādi argumenti tika izmantoti, lai izpostītu apriņķus un slimnīcas. Šī saruna nebeigsies, iekams nebūs izdzerta pēdējā lāse un nosūkāta pēdējā ribiņa.

Karls apskāva Siseru, paplikšķināja pa plecu Kenam un paņēma šķīvi līdzi uz savu istabu. Viņi visi būtībā bija vienisprātis. Vairāk nekā puse valsts vēlējās, lai premjerministrs vācas pie visiem velniem, un to viņi vēlēsies ari rit un parit līdz pat dienai, kad būs novērstas visas nelaimes, ko viņš atnesis valstij un pilsoņiem. Tas prasīs gadu desmitus.

Taču šobrīd Karlam prātā bija gluži kas cits.

28. NODAĻA

2007

PULKSTEN TRIJOS MELNĀ naktī Karls atvēra acis. Kaut kur tālu apziņā vīdēja vārās atmiņas par sarkanrūtotiem krekliem un pneimatiskajiem naglotājiem un skaidra sajūta, ka vienam no krekliem Sorē bija pareizais raksts. Pulss bija uzkāpis debesīs, bet garastāvoklis nobraucis lejā, viņš nejutās labi. Karls nevēlējās domāt par Amageras lietu, bet kurš gan spēj aizkavēt murgus un pamošanos piesvīdušos palagos?

Un tagad tas Hitesteds no dzeltenās preses vai viņš arī sāks rakņāties? Vai nākamā Gossip numura virsraksti patiešām kliegs par policistu, kam kaut kas slēpjams?

Velns parāvis! Jau no šīs domas vien pakrūtē savilkās nelabums, un atlikusī nakts pagāja kā uz adatām.

-     TU IZSKATIES NOGURIS, sacīja Markuss Jakobsens.

Karls atvairījās ar rokas mājienu. Vai pateici Bakam, lai viņš

ierodas?

-     Viņš būs pēc piecām minūtēm, Markuss sacīja, paliekdamies uz priekšu. Esmu ievērojis, ka tu neesi pieteicies uz vadības kursiem. Tu saproti, ka termiņš notecēs?

-     Nu tad nākamreiz.

-     Tu taču zini, ka mums ir plāns, Kari. Kad tava nodaļa būs uzrādījusi rezultātus, tu gluži dabiski varēsi prasit palīdzību saviem vecajiem kolēģiem. Un neizskatīsies labi, ja tev nebūs formālās autoritātes, ko piešķir komisāra tituls. Patiesībā tev nav izvēles. Tev jāiet uz kursiem.

-     Es nekļūšu par labāku izmeklētāju, sēžot skolas solā un asinot zīmuļus.

-     Tu esi jaunas nodaļas vadītājs, un šis tituls nāk līdzi piedevām. Tu iesi uz kursiem vai arī atradīsi citu vietu, kur strādāt izmeklēšanā.

Karls blenza uz Tivoli Zelta torni, ko pāris strādnieku gatavoja nākamajai sezonai. Četras piecas reizes augšā un lejā pa to briesmoni, un Jakobsens viņam lūgtos žēlastību.

-     Es par to padomāšu, kriminālinspektora kungs.

Gaisotne bija mazliet atvēsusi, kad ienāca Berge Baks, glīti

uzmetis plecos melno ādas jaku.

Karls negaidīja, kad nodaļas vadītājs ķersies pie ievadfrāzēm. Nu ko, Bak! Jūs nu gan savā laikā esat sataisījuši sūdus Lingordas lietā. Jums taču bija papilnam pierādījumu, ka viss nav tā, kā tam jābūt. Grupai bija piemetusies miega slimība, vai?

Baka acis bija kā tērauds, kad abu skatieni negribīgi sastapās, taču viņš tās nenolaida.

-     Tagad es gribētu zināt, vai tajā lietā ir vēl kaut kas, ko tu neesi pastāstījis, Karls turpināja. Vai kaut kas ir nobremzējis jūsu izcilo izmeklēšanu, Berge?

Nodaļas vadītājs apsvēra, vai neuzlikt savas lasāmbrilles, aiz kurām varētu paslēpties, taču Baka satumsusī seja prasīja iejaukšanos.

-     Ja neņem vērā pāris pēdējās piezīmes, kādas spēj izteikt tikai Karls, Jakobsens palūkojās uz Kārlu sarauktām uzacīm, viņu var saprast, jo viņš tikko ir konstatējis, ka ne jau mirušo Dānieļu Heilu Merēte Lingorda satika Kristiansborgā. Un jāatzīst, ka viņam taisnība: izmeklēšanai to vajadzēja atklāt.

Baka pleci ādas jakā uzrāvās, bet nekas cits neatklāja, cik ļoti šī informācija viņu satrauc.

Karls ķērās viņam pie rīkles. Tas nav viss, Berge. Vai tu zināji, ka Daniels Heils ir gejs un turklāt bija izbraucis no valsts laikā, kad viņam it kā bijis kontakts ar Merēti Lingordu? Jums būtu vajadzējis papūlēties parādīt Heila fotogrāfiju Lingordas sekretārei Sesei Norupai vai delegācijas vadītājam Biliem Antvorskovam, un jūs tūlīt būtu uzzinājuši, ka tur kaut kas nav kārtībā.

Baks lēnām apsēdās. Viņa galvā acīmredzami norisinājās drudžains process. Protams, kopš tā laika bija izmeklēts milzums lietu un darbs nodaļā vienmēr bija ellīgi saspringts, bet, velns lai parauj, ja viņam tagad vajadzēs zemoties.

-     Vai tu joprojām domā, ka mēs pilnībā varam izslēgt noziegumu? Karls pagriezās pret priekšnieku. Ko tu saki, Markus?

-     Tad mēs varam rēķināties ar to, ka tu izmeklēsi Heila nāves apstākļus, Kari?

-     Mēs jau strādājam pilnā sparā. Karls pagriezās pret Baku. Hornbekā, Mugurkaula traumu klīnikā guļ vecs, attapīgs kolēģis, kuram galva strādā. Viņš nosvieda fotogrāfijas uz galda šefam priekšā. Ja nebūtu Hārdija, es nebūtu atradis fotogrāfu Jonasu Hesu un ieguvis pāris interesantu bilžu. Tās liecina, ka Merēte Lingorda pēdējā dienā aiznesa savu portfeli no Kristiansborgas uz mājām, viņas sekretāre lesbiete izrādīja lielu interesi par savu priekšnieci un beigu beigās pāris dienu pirms pazušanas Lingorda uz Kristiansborgas kāpnēm pārmija dažus vārdus ar kādu vīrieti. Šī tikšanās viņu acīmredzami satrauca. Karls fotogrāfijā norādīja uz Merētes seju un nemierīgajām acīm. Mēs gan redzam to puisi tikai no mugurpuses, bet, ja salīdzina matus, stāju un augumu, viņš patiesībā diezgan stipri līdzinās Heilam, lai gan nav Heils. Karls blakus pārējām nolika Heila fotogrāfiju no Interlab brošūras.

-     Tagad es jautāšu tev, Berge, vai tev nešķiet dīvaini, ka šis portfelis pazuda pa ceļam no Kristiansborgas uz Stevnsu, jo jūs taču to neatrādāt, vai ne? Un vai tev nešķiet dīvaini, ka Daniels Heils gāja bojā dienu pēc Lingordas pazušanas?

Baks paraustīja plecus. Protams, viņam tā šķita, tikai tas muļķis negribēja to atzīt.

-     Portfeļi pazūd, viņš sacīja. Viņa varēja pa ceļam aizmirst to kādā benzīntankā vai kaut kur citur. Mēs meklējām viņas mājās un mašīnā, kas stāvēja uz prāmja. Darījām, ko varējām.

-    Ja jau mēs esam sākuši par to runāt. Tu saki: varēja aizmirst benzīntankā, bet vai tā ir taisnība? Cik varu spriest pēc viņas konta izraksta, mājupceļā viņa nekur neiegriezās. Jūs neesat strādājuši īpaši rūpīgi, vai ne, Bak?

Šobrīd Baks izskatījās sprādzienbīstams. Es apgalvoju, ka tā soma tika kārtīgi meklēta.

-     Domāju, mēs abi ar Baku saprotam, ka mums stāv priekšā liels darbs, iejaucās priekšnieks.

Viņš sacīja mums. Vai tad šajā lietā pēkšņi sāks urķēties visi?

Karls novērsa skatienu. Nē, Markuss Jakobsens šo formulējumu nedomāja nopietni. No augšas nebūs nekādas palīdzības. Karls ļoti labi pārzināja darbu šajā kantorī.

-     Es jautāšu vēlreiz, Bak. Vai tu domā, ka tagad esam atklājuši visu? Tu neierakstīji Heilu ziņojumā, un tur nebija arī nekā par sociālās darbinieces Karenas Mortensenas novērojumiem attiecībā uz Ufi Lingordu. Vai tur trūkst vēl kaut kā, Bak? Man šobrīd ir vajadzīga palīdzība, tu saproti?

Baks šķielēja uz grīdu, berzēdams degunu. Pēc brīža pacelsies otra roka, lai noglaudītu matus pāri galvvidum. Viņš būtu varējis pielēkt kājās un sataisīt ellīgu traci par visiem šiem mājieniem un apvainojumiem, un to jau arī varētu saprast, bet galu galā viņš bija īsts izmeklētājs un šobrīd sēdēja, iegrimis domās.

Priekšnieks uzmeta Karlam sēdi-nu-mierīgi skatienu, un Karls turēja muti. Viņš bija vienisprātis ar Jakobsenu. Tagad Bakam jādod laiks.

Viņi tā sēdēja kādu minūti, līdz Baks pacēla roku pie matiem. Bremzēšanas pēdas, viņš sacīja. Es domāju: Heila avārijas bremzēšanas pēdas.

-     Kas tām vainas?

Viņš pacēla skatienu. Kā rakstīts ziņojumā, uz brauktuves nebija nekādu pēdu ne no vienas, ne otras mašīnas. Es domāju pilnīgi nekādu norādījumu, ka Heils būtu bijis neuzmanīgs un vienkārši iebraucis pretējā joslā. Babah! Viņš skaļi sasita plaukstas. Policija pieņēma, ka neviens nepaspēja reaģēt, pirms sadursme jau bija notikusi.

-    Jā, tā rakstīts ceļu policijas ziņojumā. Kāpēc tu to piemini?

-     Dažas nedēļas vēlāk es nejauši braucu garām avārijas vietai, atcerējos, kur tas notika, un apstājos.

-     Un?

-     Kā jau teikts, bremzēšanas pēdas nebija redzamas, bet nebija arī nekādu šaubu par to, kur tas noticis. Tobrīd viņi vēl pat nebija aizvākuši nolūzušo un apdegušo koku un saremontējuši sienu un zemē joprojām varēja redzēt otrās mašīnas riteņu pēdas.

-     Bet? Te droši vien jānāk kādam "bet".

Baks pamāja. Bet tad es pamanīju kādas pēdas divdesmit piecus metrus tālāk uz ceļa Tostrupas virzienā. Tās jau bija diezgan padzisušas un vispār ļoti īsas, tikai ap pusmetru garas. Un es nodomāju: ja nu šīs pēdas ir no tās pašas avārijas?

Karls centās sekot viņa domai. Kaitinošā kārtā priekšnieks viņu apsteidza. Izvairīšanās pēdas? viņš jautāja.

-     Jā, tā varētu būt. Baks pamāja ar galvu.

-     Tu domā, ka Heils gandrīz sadūrās ar kaut ko mums nezināmu, bet tad nobremzēja un izvairījās? Markuss turpināja.

-Jā-

-     Bet otra josla nebija brīva? Markuss Jakobsens pamāja. Tas izklausījās reāli.

Karls pacēla pirkstu. Ziņojumā teikts, ka sadursme notika pretējā joslā. Šķiet, tu gribi sacīt, ka tā varēja arī nebūt. Tu domā, ka tas varēja notikt ceļa vidū un tieši tur pretimbraucošajam katrā ziņā nekas nebija darāms, vai tā?

Baks dziļi ievilka elpu. Es uz mirkli tā nospriedu, bet tad atmetu to domu. Taču tagad es saprotu, ka tas varētu būt iespējams. Uz brauktuves kaut kas parādās, Heils izvairās, un pretimbraucējs pilnā ātrumā uztriecas viņam uz viduslīnijas. Varbūt pat tīšām. Jā, varbūt toreiz pretējā joslā būtu iespējams atrast paātrinājuma pēdas, ja paietu simt metru uz priekšu. Varbūt pretimbraucošais uzņēma ātrumu, lai trāpītu pareizi, kad Heils iegriezās vidū, lai izvairītos no sadursmes ar kaut ko.

-     Un, ja šis kaut kas ir cilvēks, kurš izgājis uz brauktuves, un, ja šis cilvēks un tas, kurš uztriecās Heilam, darbojās kopā, tad tā vairs nav avārija, bet gan slepkavība. Un, ja tā, tad varētu rasties pamatotas aizdomas, ka Merētes Lingordas pazušana ir viens posms no šī paša nozieguma, secināja Markuss Jakobsens, pierakstīdams kaut ko bloknotā.

-    Jā, iespējams. Baka lūpu kaktiņi noslīga. Viņš šobrīd nejutās lāgā.

Karls piecēlās. Liecinieku nebija, tāpēc mēs nevaram uzzināt neko vairāk. Šobrīd mēs meklējam autovadītāju. Viņš pagriezās pret Baku, kas bija gandrīz pazudis savā melnajā ādas futrālī.

-     Man jau bija tāda nojausma, Bak, un tev jāzina, ka tu tomēr esi godam palīdzējis. Nāc pie manis, ja atcerēsies vēl kaut ko, labi?

Baks pamāja. Viņa acis bija nopietnas. Te runa vairs nebija par viņa personisko godu, bet par profesionālu darbu, kas jāizdara kārtīgi. Tik daudz stājas viņam bija.

Gandrīz vai gribējās piesardzīgi uzsist viņam pa plecu.

-     PĒC BRAUCIENA UZ Stevnsu man ir labas ziņas un sliktas ziņas, Kari, Asads sacīja.

Karls nopūtās. Secība nav svarīga, Asad. Klāj vaļā.

Asads apsēdās uz viņa rakstāmgalda malas. Nākamreiz laikam iesēdisies viņam klēpī.

-     Labi, sliktās vispirms.

Ja bija normāli pavadīt sliktās ziņas ar šādu smaidu, tad, nonākot pie labajām, viņš pārplīsīs.

-     Tas, kurš uzbrauca Danielam Heilam, arī ir miris, Asads sacīja, acīmredzami gaidīdams Karla reakciju. Līsa piezvanīja un pastāstīja. Es to pierakstīju te. Viņš norādīja uz rindu arābu zīmju, kas tikpat labi varēja nozīmēt, ka Lofotu salās parit snigs.

Karls nejaudāja reaģēt. Tas bija tik kaitinoši tipiski. Protams, tas čalis bija miris, ko gan viņš bija gaidījis? Ka viņš ir dzīvs un tūlīt atzīsies, ka uzdevies par Heilu, nogalinājis Lingordu un pēc tam ari Heilu? Muļķības!

-     Līsa sacīja, ka viņš bijis dauzoņa no pāķiem, Kari. Vairākas reizes sēdējis cietumā par agresīvu braukšanu, viņa teica. Vai tu saproti, ko viņa domā ar dauzoņu un pāķiem?

Karls gurdi pamāja.

-     Labi, Asads sacīja, lasīdams savus hieroglifus. Kādā brīdī būs jāierosina viņam rakstīt dāniski.

-     Viņš dzīvoja Skevingē Ziemeļzēlandē, Asads turpināja. Viņu atrada beigtu savā gultā ar lielu daudzumu vēmekļu rīklē un vismaz miljons promilēm alkohola asinīs. Viņš bija iedzēris arī tabletes.

-     Ak tā. Kad tas notika?

-     Ne pārāk ilgi pēc avārijas. Ziņojumā viņi domā, ka tie visi draņķi nāk no tās avārijas.

-     Tu gribi teikt, ka viņš nodzērās avārijas dēļ?

-    Jā. Postdramatiskā stresa dēļ.

-     To sauc par posttraumatisko stresu, Asad. Karls bungoja pa galdu, aizvēris acis. Varbūt sadursmes brīdi uz ceļa bija trīs cilvēki, un tad tā, visticamāk, bija slepkavība. Un, ja tā bija slepkavība, tad huligānam no Skevinges patiešām bija iemesls nodzerties. Bet kur tad bija trešais viņš vai viņa, kurš iznāca priekšā Daniela Heila mašīnai, ja tur vispār kāds bija? Vai arī šis cilvēks bija nodzēries?

-     Kā to vīrieti sauca?

-     Deniss. Deniss Knudsens. Viņam bija divdesmit septiņi, kad viņš nomira.

-    Vai tev ir Denisa Knudsena adrese? Vai viņam ir tuvinieki? Ģimene?

-Jā. Viņš dzīvoja pie tēva un mātes. Asads pasmaidīja. Damaskā arī tā dara daudzi, kam ir divdesmit septiņi.

Karls sarauca uzacis. Šobrīd viņš nevēlējās uzklausīt Asada Tuvo Austrumu pieredzi. Tu teici, ka tev ir arī labas ziņas.

Kā jau viņš bija paredzējis, izskatījās, ka Asada seja tūlīt pārplīsīs. Jādomā, ka aiz lepnuma.

-     Lūdzu, Asads sacīja, nomezdams Karlam priekšā melnu plastmasas maisu, kas bija atradies viņam blakus uz grīdas.

-     Kas tev tur ir, Asad? Divdesmit kilogrami sezama sēkliņu?

Karls piecēlās, iebāza roku maisā un tūlīt sajuta rokturi.

Trāpīga nojauta lika tirpām noskriet pār muguru. Un tad viņš pavilka.

Jā, kā jau gaidīts, tas bija apdilis portfelis. Gluži kā Jonasa Hesa fotogrāfijā ar lielu švīku un ne tikai priekšā, bet arī otrā pusē.

-     Ak kungs, Asad! Karls sacīja, lēnām apsēzdamies. Vai plānotājs ir iekšā? Kad Asads pamāja ar galvu, viņam notirpa roka. Šķita, ka viņš sēž pie Svētā Grāla.

Karls blenza uz somu. "Tikai mieru," viņš domās sev sacīja, atvēra slēdžus un pacēla atloku. Tur tas viss bija. Time System plānotājs brūnos ādas vāciņos. Rakstāmpiederumi, Siemens mobilais telefons un plakans lādētājs, ar roku rakstītas piezīmes uz līniju papīra, pāris pildspalvu un paciņa Kleenex salvešu. Tas bija Svētais Grāls.

-     Kā…? viņš iesāka, bet tad sāka domāt, vai vispirms to nevajadzētu nodot tehniķiem sīkākai izpētei.

Asada balss skanēja kaut kur tālu. Vispirms es aizbraucu pie Helles Andersenas, viņas nebija mājās, bet tad vīrs viņai piezvanīja. Viņš gulēja gultā ar sāpošu muguru un izdeva skaņas. Kad ieradās Andersena, es viņai parādīju Daniela Heila bildi, bet viņa sacīja, ka neesot šo redzējusi.

Karls blenza uz somu un tās saturu. "Pacietību," viņš nodomāja. Gan jau kādā brīdī Asads nonāks arī līdz portfelim.

-     Vai Ufe bija klāt, kad tas vīrietis atnesa vēstuli? Tu atcerējies par to pajautāt? viņš piepalīdzēja Asadam.

Asads pamāja. Jā, viņa saka, Ufe visu laiku stāvējis viņai blakus. Viņš bijis ļoti ieinteresēts. Tā viņš darījis vienmēr, kad pie durvīm kāds zvanījis.

-     Vai viņai šķita, ka vīrietis ar vēstuli ir līdzīgs Heilam?

Asads mazliet sarauca degunu. Nevainojams atveidojums.

Ne pārāk, tikai mazliet. Puisis ar vēstuli varbūt nebija tik vecs, mazliet tumšāki mati un drusku vīrišķīgāks. Kaut kas ar zodu un acīm un tā, citu neko viņa nevarēja pateikt.

-     Un tad tu pajautāji par somu, vai ne?

Atgriezās Asada smaids. Jā, viņa nezināja, kur tā ir. Viņa to atcerējās, bet nezināja, vai Merēte atnesusi to mājās pēdējā vakarā. Viņas tak tur nebija, vai ne?

-     Asad, pie lietas. Kā tu to atradi?

-     Pie krāsniņas viņu saimniecības telpā.

-     Tu biji Maglebijas mājā pie senlietu tirgotāja?

Asads pamāja. Helle Andersena sacīja, ka Merēte katru dienu visu darīja vienādi. Viņa bija ievērojusi pa tiem gadiem. Vienmēr vienādi. Kurpes viņa nometa saimniecības telpā, bet vienmēr vispirms paskatījās iekšā pa logu. Nu, uz Ufi. Viņa katru dienu novilka drēbes un nolika pie veļas mašīnas. Ne tāpēc, ka netīras, bet tāpēc, ka tur tās stāvēja. Viņa vienmēr uzvilka rītakleitu. Un tad viņa ar brāli vienmēr skatījās tās pašas videofilmas.

-     Bet soma?

-     Nu, par to palīdze nezināja. Viņa neredzēja, kur Merēte to nolika, bet domāja, ka tas varētu būt vai nu priekšnamā, vai saimniecības telpā.

-      Kā gan tu varēji to atrast pie krāsniņas saimniecības telpā, ja visa Mobilās vienības banda to nespēja? Vai tā bija paslēpta? Kāpēc tā vēl tur stāvēja? Esmu diezgan pārliecināts, ka tie antikvāri uzkopj māju visai kārtīgi. Kā tu to sameklēji?

-      Man atļāva pašam apstaigāt antikvāra māju, un es to vienkārši izspēlēju galvā. Asads ar pirkstu kauliņiem uzsita pa galvu. Es novilku kurpes un pakāru mēteli uz pakaramā saimniecības telpā. Es izlikos, ka pakaru, jo āķa tur vairs nebija. Bet tad es galvā iztēlojos, ka varbūt viņai bija kaut kas abās rokās. Papīri vienā un portfelis otrā. Un tad es nodomāju, ka viņa nevarēja novilkt mēteli, vispirms nenoliekot to, kas viņai rokā.

-     Un krāsniņa bija vistuvāk?

-    Jā, Kari, tieši blakus.

-     Kāpēc tad viņa vēlāk neienesa portfeli istabā vai savā kabinetā?

-     Es pie tā nonākšu, Kari, vienu minūtīti. Es paskatījos uz krāsni, bet somas tur nebija. Es jau to nemaz nebiju gaidījis. Bet zini, ko es ieraudzīju?

Karls skatījās uz Asadu. Gan jau viņš pats pateiks atbildi.

-     Es redzēju, ka starp krāsni un griestiem bija vismaz vesels metrs gaisa.

-     Izcili, Karls gurdi atteica.

-     Un tad es nodomāju, ka viņa to neliek uz netīrās krāsns, jo portfelis tak piederēja viņas tēvam, tāpēc viņa to saudzē.

-     Es īsti nesaprotu.

-     Viņa to nenolika guļus, Kari, viņa to nolika stāvus. Kā noliek uz grīdas. Tur tak pietika vietas.

-     Tātad viņa to nolika stāvus un portfelis aizkrita aiz krāsns?

Asada smaids bija pietiekama atbilde. Redzi, švīka otrā

pusē ir pavisam svaiga.

Karls aizvēra portfeli un apgrieza to otrādi. Pēc viņa domām, švīka neizskatījās svaiga.

-      Es somu noslauclju, jo tā bija pavisam noputējusi, tāpēc tagad švīka varbūt ir drusciņ tumša. Bet, kad es to atradu, tā bija pavisam svaiga. Tā ir taisnība, Kari.

-      Nolāpīts, Asad, tu noslaucīji portfeli? Tad varbūt tu aiztiki arī to, kas iekšā?

Asads pamāja, tagad ar mazāku aizrautību.

-      Asad, Karls ievilka elpu, lai nepateiktu to pārāk asi. Nākamreiz, kad tu kādā lietā atradīsi ko svarīgu, tu pievaldīsi ķetnas, skaidrs?

-      Ķetnas?

-     Rokas, Asad! Tu vari iznīcināt svarīgas pēdas, vai saproti?

Asads pamāja. Vairs nepavisam ne aizrautīgi. Es ievilku

roku piedurknē, Kari.

-      Nu labi. Tas bija pareizi darīts, Asad. lātad tu uzskati, ka otrā švīka ir radusies tādā pašā veidā? Viņš vēlreiz pagrieza portfeli. Abas švīkas nenoliedzami bija līdzīgas. Tātad vecākā nemaz nebija radusies avārijā 1986. gadā.

-     Jā. Man šķiet, tā nebija pirmā reize, kad soma aizkrita aiz krāsns. Es to atradu, stingri iespiestu starp caurulēm aiz krāsns. Man vajadzēja raut, lai dabūtu to ārā. Es vienkārši esmu pārliecināts, ka Merēte arī ir tā darījusi.

-     Un kāpēc tad tā nekrita vairāk reižu, bet tikai divas?

-      Gan jau krita, jo saimniecības telpā ir diezgan liels caurvējš, kad atver durvis. Bet tad tā vienkārši nav nokritusi līdz lejai.

-      Es atgriezīšos pie sava jautājuma. Kāpēc viņa to neienesa mājā?

-      Mājās viņa gribēja mieru. Viņa negribēja klausīties mobilo, Kari. Asads uzrāva uzacis tā, ka acis kļuva apaļas kā lodes. Tu tā nedomā?

Karls ielūkojās portfelī. Merēte Lingorda ņēma portfeli līdzi uz mājām, tas bija loģiski. Tur atradās viņas plānotājs un varbūt arī piezīmes, kas reizēm varēja noderēt. Bet parasti viņai līdzi bija daudz papīru izskatīšanai, darba nekad netrūka. Viņai bija stacionārais telefons, kura numuru zināja daži izredzētie. Mobilais bija plašākam lokam, šis numurs bija nodrukāts uz viņas vizītkartes.

-     Un tu nedomā, ka mobilo varēja dzirdēt istabā, ja tas bija somā saimniecības telpā?

-     No way. [4]

Karls nebija zinājis, ka Asads runā angliski.

-     Ko tad jūs abi te sēžat un priecājaties? Aiz viņiem atskanēja gaiša balss.

Neviens nebija dzirdējis, kā ienāk Līsa no slepkavību nodaļas.

-     Man jums ir vēl pāris lietu. Tās atsūtīja no dienvidaustrumu Jitlandes apgabala. Līsa ienesa pagrabtelpā aromātu, kas varētu mēroties ar Asada smaržkociņiem, bet tam bija pavisam citāda iedarbība. Viņi ļoti atvainojas par novēlošanos, bet tā notikusi slimības dēļ.

Līsa pasniedza mapes sajūsminātajam Asadam, bet Karlam uzmeta skatienu, kas ikvienam vīrietim trāpītu pavēderē.

Karls raudzījās uz Līsas miklajām lūpām, cenzdamies atcerēties, kad pēdējo reizi nonācis tuvākā kontaktā ar pretējo dzimumu. Viņš skaidri iztēlojās kādas šķirtenes koši sarkano divistabu dzīvokli. Istabā bija lavandas ziedi ūdens traukā, tējas svecītes un asinssarkana drāna pār naktslampiņu, taču sievietes seju viņš neatcerējās.

-     Ko tu pateici Bakam, Kari? Līsa jautāja.

Karls iznira no sava erotiskā sapņa un ielūkojās gaišzilajās acīs, kas tagad bija mazliet satumsušas.

-     Bakam? Vai viņš augšā staigā vaimanādams?

-     Nē, viņš aizgāja mājās. Bet viņa kolēģi sacīja, ka šis esot bijis pilnīgi bāls, kad jūs iznācāt no šefa kabineta.

KARLS NOLIKA MERĒTES Lingordas mobilo telefonu uzlādēties un cerēja, ka akumulators nav pilnīgi nobeidzies. Asada čaklie pirksti piedurknē vai ne bija apgrābstījuši somā pilnīgi visu, tā ka tehniskā ekspertīze bija bezcerīga. Kaitējums jau bija nodarīts.

Tikai trīs bloknota lapas bija aprakstītas, pārējās bija tukšas. Piezīmes galvenokārt par pašvaldības piedāvāto mājas aprūpi un stundu skaitu. Liela vilšanās, bet tas droši vien visai precīzi atspoguļoja realitāti, kādā dzīvoja Merēte Lingorda.

Tad viņš iebāza roku sānkabatā ar gumijas maliņu un izvilka trīs četras saburzītas papīra lapiņas. Pirmā bija čeks par Jack & Jones jaku 2001. gada 3. aprīlī, bet pārējās kā ermoņika salocītas baltas lapas, kādas atrodamas ikviena normāla zēna skolas somā. Aprakstītas ar zīmuli, diezgan nesalasāmi un, protams, bez datumiem.

Karls pievērsa lampas gaismas kūli augšējai lapai un mazliet to nogludināja. Tikai deviņi vārdi. "Vai varam parunāt pēc manas uzstāšanās par nodokļu reformu?" Zem šiem vārdiem parakstā iniciāļi TB. Daudz iespēju, bet diezin vai vislabākais minējums nebūtu Tāge Bagesens. Vismaz Karls tā izvēlējās domāt.

Viņš pasmaidīja. Ha, tas bija labi. Tāge Bagesens vēlējās runāt ar Merēti Lingordu un neko daudz nepanāca.

Karls izgludināja nākamo lapu, ātri pārlasīja, un tagad viņam radās pavisam cita sajūta. Tonis bija citāds, personiskāks. Bagesens bija sprukās.

"Es nezinu, kas notiks, ja Tu to publiskosi, Merēte. Es lūdzu Tevi, nedari to. TB."

Tad Karls paņēma pēdējo lapu. Rakstītais bija gandrīz izdzisis, it kā papīrs būtu ņemts ārā no somas atkal un atkal. Viņš to grozīja un lasīja, cenzdamies atšifrēt teikumus pa vienam vārdam.

"Biju domājis, ka mēs saprotam viens otru, Merēte. Šī lieta mani dziļi sāpina. Es Tevi vēlreiz lūdzu: neizpaud to. Es tikšu vaļā no tā visa."

Šoreiz parakstā nebija iniciāļu, taču nebija šaubu, ka rokraksts ir viens un tas pats.

Karls paņēma klausuli un nospieda Kurta Hansena numuru.

Viņam atbildēja sekretāre Labējo partijas birojā. Viņa bija atsaucīga, taču paskaidroja, ka Hansens šobrīd esot aizņemts. Vai Karls varētu pagaidīt? Tikšanās laikam beigšoties pēc pāris minūtēm.

Turēdams klausuli pie auss, Karls vēroja papīra lapas uz galda viņam priekšā. Tās bija atradušās somā kopš 2002. gada marta un droši vien vēl veselu gadu pirms tam. Varbūt tas bija kaut kas nenozīmīgs, varbūt ne. Varbūt Merēte Lingorda lapas bija paglabājusi tieši tāpēc, ka tās reiz varēja kļūt nozīmīgas, bet varbūt ari ne.

Pēc pāris minūšu čalošanas fonā viņš izdzirdēja klikšķi un tad Kurta Hansena pazīstamo balsi.

-     Kā es varu tev palīdzēt, Kari? deputāts bez garāka ievada jautāja.

-     Kā lai noskaidroju, kad Tāge Bagesens ir iesniedzis priekšlikumus nodokļu reformai?

-     Ko tu darīsi ar tādu informāciju? Hansens iesmējās. Nekas nevar būt neinteresantāks par Radikālā centra viedokli nodokļu jautājumos.

-     Man nepieciešams precīzs datums.

-     Tas būs grūti. Bagesens izsaka likumdošanas priekšlikumus katru otro sekundi. Hansens smējās. Labi, jokus pie malas. Bagesens vismaz piecus gadus savā partijā atbild par transporta politiku. Es nezinu, kāpēc viņš pameta nodokļu lietas. Uzgaidi mirklīti. Hansens aizsedza klausuli ar plaukstu, un telpā atskanēja murdoņa.

-     Mēs domājam, ka tas notika 2001. gada sākumā, vecās valdības laikā. Tolaik viņam bija labāka platforma saviem izlēcieniem. Mēs minētu 2001. gada martu vai aprīli.

Karls apmierināti pamāja. Labi, Kurt. Tas saskan ar maniem aprēķiniem. Paldies, vecīt! Vai tu nevarētu savienot mani ar Bagesenu?

Klausulē pāris reižu iepīkstējās, un tad Karlam atbildēja sekretāre, paskaidrodama, ka Tāge Bagesens ir ārzemēs pieredzes apmaiņas braucienā uz Ungāriju, Šveici un Vāciju, lai iepazītos ar tramvaju tīklu. Viņš atgriezīsies pirmdien.

Pieredzes apmaiņā? Tramvaju tīkls? To lai viņi iestāsta kādam citam. Karls to sauca par brīvdienu ekskursiju, un punkts.

-     Man vajag viņa mobilā telefona numuru. Vai jūs man to neiedotu?

-     Nedomāju, ka es drīkstu to darīt.

-     Paklau, jūs nerunājat ar kaut kādu laucinieku. Es varu noskaidrot šo numuru četru minūšu laikā, ja vajadzēs. Bet diezin vai Bagesens priecāsies dzirdēt, ka uz to mani pamudinājāt jūs.

LĪNIJĀ BIJA PAMATĪGA čerkstoņa, tomēr bija dzirdams, ka Tāges Bagesena balss nepavisam neskan sajūsmināti.

-     Man te ir dažas vecas zīmītes, kurām es vēlētos iegūt izskaidrojumu, Karls sacīja rāmi kā kaķis. Viņš taču bija redzējis, kā tas puisis reaģē. Nekas īpašs, tikai kārtības labad.

-     Un tas būtu? Asā balss norobežojās no viņu sarunas pirms trim dienām.

Karls nolasīja zīmītes citu pēc citas. Kad viņš nonāca līdz pēdējai, šķita, ka Bagesens līnijas otrā galā ir pārstājis elpot.

-     Bagesen? Karls jautāja. Vai jūs tur esat?

Tad atskanēja pīkstieni.

"Kaut tik viņš tagad nemestos upē," Karls nodomāja, cenzdamies atcerēties, kāda upe tek cauri Budapeštai. Pēc tam viņš noņēma aizdomās turamo sarakstu no tāfeles un pievienoja Bagesena iniciāļus trešajam punktam: Kolēģi Kristiansborgā.

Viņš tikko bija pārtraucis savienojumu, kad iezvanījās telefons uz galda.

-     Beāte Lunderskova, sieviete nosauca savu vārdu. Karlam nebija ne jausmas, kas viņa ir.

-     Mēs pārbaudījām Merētes Lingordas veco cieto disku, un man diemžēl jāteic, ka tas ir diezgan efektīvi izdzēsts.

Tagad Karlam atausa gaisma. Tā bija meitene no Demokrātu partijas biroja.

-     Es domāju, ka jūs paturat tos diskus tieši tāpēc, lai saglabātu informāciju, viņš sacīja.

-     Tā arī ir, bet acīmredzot neviens nebija informējis Merētes sekretāri Sesi Norupu.

-     Ko tas nozīmē?

-     To ir izdzēsusi viņa. Un aizmugurē glīti uzrakstījusi: "Formatēts 20/03/2002, Sese Norupa." Es šobrīd turu to rokā.

-     Tas bija gandrīz trīs nedēļas pēc Merētes pazušanas.

-     Jā, laikam gan.

Nolāpītais Berge Baks un visi viņa drauģeļi! Vai tajā izmeklēšanā vispār kaut kas bija izdarīts, kā pienākas?

-     Varbūt to var nosūtīt uz padziļinātu pārbaudi? Ir cilvēki, kas prot atjaunot izdzēstus datus.

-     Tas jau laikam ir izdarīts. Mirklīti! Karls dzirdēja, ka sekretāre brīdi meklēja kaut kur fonā. Tad viņa atgriezās, un balss skanēja apmierināti. Jā, te ir kvīts. Firma Down Under mēģināja atjaunot datus 2002. gada aprīļa sākumā. Te ir sīkāks apraksts par to, kāpēc tas nebija iespējams. Vai man nolasīt?

-     Tas nav nepieciešams, Karls atbildēja. Sese Norupa acīmredzot ir zinājusi, kā tas jādara.

-     Acīmredzot, sekretāre atteica. Viņa bija ļoti pamatīgs cilvēks.

Karls pateicās un nolika klausuli.

Viņš mirkli sēdēja un skatījās uz telefonu, tad aizsmēķēja cigareti, paņēma no galda Merētes apbružāto plānotāju un atvēra to ar svētsvinīgu izjūtu. Tādu viņš juta katru reizi, kad radās iespēja ielūkoties mirušā pēdējā dzīves periodā.

Tāpat kā piezīmēs, ari plānotājā Merētes rokraksts bija diezgan nesalasāms un steidzīgs. Lielie burti rakstīti ar vieglu roku. Nepabeigti N un G. Vārdi, kas uzgrūdās cits citam. Karls sāka ar delegāciju trešdien, 2002. gada 20. februārī. Mazliet zemāk lapā bija rakstīts: Bankerāt, pulksten 18.30. Nekā vairāk.

Turpmākajās dienās nebija gandrīz nevienas neaizpildītas rindiņas diezgan traka dienas kārtība, viņš teiktu, bet nekādu piezīmju, kas varētu norādīt uz kādu privāta rakstura pasākumu.

Kad Karls tuvojās Merētes pēdējai darba dienai, viņu sāka pārņemt izmisums. Te nebija pilnīgi nekā, kas varētu viņam palīdzēt. Viņš pāršķīra pēdējo lapu. Tur bija rakstīts: piektdiena, 01.03.2002. Divas komisiju sēdes un viena frakcijas sapulce. Visu pārējo apslēpa pagātne.

Karls atstūma plānotāju un ielūkojās tukšajā portfelī. Vai tas patiešām piecus gadus bija atradies aiz krāsns pavisam bezjēdzīgi? Tad viņš atkal paņēma grāmatiņu un pētīja to tālāk. Arī Merēte Lingorda izmantoja tikai kalendāra lapas un telefona numuru sarakstu aizmugurē.

Karls sāka pārlūkot sarakstu no viena gala. Viņš būtu varējis taisnā ceļā pārlēkt uz D vai H, taču vēlējās atbīdīt vilšanos tālāk. Pie burtiem A, B un C viņš pazina deviņdesmit procentus vārdu. Tur nebija daudz līdzības ar viņa paša tālruņa numuru sarakstu, kur dominēja vārdi Jespers, Viga un vesela jūra laužu no Renneholtas parka. Nebija grūti saskatīt, ka Merētei nav daudz privātu draugu. Jā, patiesībā neviena. Skaista sieviete ar traumētu brāli un ellīgi daudz darba. Karls nokļuva līdz D, zinādams, ka Daniela Heila numura tur nebūs. Merēte Lingorda savus kontaktus nepierakstīja pēc vārdiem, kā to darīja Viga. Cilvēki rīkojas atšķirīgi. Un kuram gan arī ienāktu prātā meklēt Zviedrijas premjerministru pie burta J Jērans? Protams, tikai Vigai.

Un tad tas notika. Atšķīris H burtu, Karls saprata, ka lieta ir izkustējusies. Bija runāts par nelaimes gadījumu, bija runāts par pašnāvību, un beigās visi bija nonākuši strupceļā. Dažas pazīmes gan lika manīt, ka Lingordas lieta nav gluži tāda, kā izskatās, taču šī lappuse to izkliedza skaļi. Visā plānotājā bija ātri uzkricelētas piezīmes. Burti un skaitļi, kurus glītāk uzrakstītu pat viņa padēls, bet tas ne par ko neliecināja. Merētes rokraksts nebija nekāds glītais, pavisam pretējs tam, ko varētu gaidīt no šīs politiskās komētas. Taču nevienā vietā Merēte Lingorda nebija nožēlojusi rakstīto. Nevienā vietā nebija svītrojumu vai labojumu. Viņa katru reizi zināja, ko raksta. Pārdomāti, nekļūdīgi. Izņemot telefona numuru sarakstu pie burta H. Te kaut kas bija citādi. Karls nevarēja būt pilnīgi drošs, ka tam ir kāds sakars ar Daniela Heila vārdu, taču dziļi sirdī, kur policisti atrod savus pēdējos resursus, viņš zināja, ka šis ir tiešais trāpījums. Merēte bija izsvītrojusi kādu vārdu ar treknām pildspalvas švīkām. Tas nebija redzams, taču tur apakšā reiz bija rakstīts Daniels Heils un tālāk telefona numurs. Viņš to vienkārši zināja.

Karls pasmaidīja. Tātad viņam tomēr vajadzēs tehniķus. Un viņiem būs jāstrādā kārtīgi un ātri.

-     Asad! Karls uzsauca. Panāc šurp!

Viņš dzirdēja gaitenī troksni, un Asads nostājās durvīs ar spaini un zaļiem gumijas cimdiem rokās.

-     Tev būs uzdevums. Tehniķiem jāmēģina noskaidrot šo numuru. Karls norādīja uz svītrojumiem. Līsa tev pastāstīs, kāda ir procedūra. Pasaki, lai viņi pasteidzas.

KARLS PIESARDZĪGI PIEKLAUVĒJA pie Jespera istabas durvīm, bet, protams, nesaņēma atbildi. "Kā parasti, nav mājās," viņš nodomāja, atcerēdamies simt divpadsmit decibelus, kas mūžīgi bombardēja durvis no iekšpuses. Tomēr viņš kļūdījās un atklāja to, tikai atvēris durvis.

Meitene, kuras krūtis Jespers čamdīja zem blūzītes, izgrūda skaļu kliedzienu, bet Jespera zibeņojošais skatiens nesaprata jokus.

-     Atvainojiet, Karls negribīgi sacīja, kamēr Jespera rokas izlīda no problemātiskā novietojuma, bet meitenes vaigi ieguva tik sarkanu krāsu kā Če Gevaras plakāta fons pie sienas. Karls viņu pazina. Viņa bija ne vairāk kā četrpadsmit gadus veca, bet izskatījās pēc divdesmitgadīgas un dzīvoja Sedervangenā. Viņas māte arī reiz noteikti bija tā izskatījusies, bet pēc gadiem droši vien ar rūgtumu atzina, ka ne vienmēr ir labi izskatīties vecākai par saviem gadiem.

-     Ko, ellē, tu te dari, Kari? Jespers iesaucās, uzlēkdams kājās no dīvāna.

Karls vēlreiz atvainojās un norādīja, ka pieklauvējis pie durvīm, bet paaudžu plaisa jau bija sašķēlusi māju.

-     Turpiniet vien, kur… palikāt. Man tikai viens mazs jautājums. Vai tu nezini, kur esi licis savas vecās Playmobil rotaļlietas?

Viņa padēls izskatījās tā, it kā būtu gatavs mest rokasgranātu. Karls jau arī saprata, ka šis jautājums ir stipri nevietā.

Viņš atvainodamies pamāja ar galvu meitenei. Es zinu, ka tas izklausās drusku jocīgi, bet man to vajag izmeklēšanai. Viņš pievērsa skatienu Jesperam, juzdams, kā dunči saduras visās sienās. Vai tev vēl ir tās plastmasas figūriņas, Jesper? Es tās atpirkšu.

-     Lasies reiz pie velna, Kari! Ej lejā pie Mortena. Varbūt varēsi kādu nopirkt no viņa, bet tad tev būs jāvelk ārā biezais maks.

Karls sarauca uzacis. Kāds tam sakars ar biezo maku?

IESPĒJAMS, KA PĒDĒJO reizi Karls bija klauvējis pie Mortena Hollanda durvīm pirms pusotra gada. Lai gan īrnieks uzturējās pirmajā stāvā gluži kā ģimenes loceklis, viņa dzīve pagrabā allaž bija neaizskarama. Galu galā viņš sedza ievērojamu daļu īres maksas, un Karls negribēja par Mortenu un viņa ieradumiem zināt neko tādu, kas varētu kaitēt puiša statusam. Tāpēc viņš turējās tālāk.

Tomēr tās bija liekas raizes, jo lejā pie Mortena bija neparasti mierīgi, un, ja neņēma vērā dažus ļoti plecīgus puišus un lielkrūtainas meitenes uz metru augstiem plakātiem, tas varēja līdzināties jebkuram veco ļaužu miteklim Prinča Valdemara alejā.

Taujāts par Jespera Playmobil figūriņu likteni, Mortens aizvilka viņu uz saunu, kādas reiz bija ierīkotas visās Renneholtas parka mājās un tagad deviņdesmit piecos procentos gadījumu bija vai nu nojauktas, vai kalpoja par noliktavu visādiem krāmiem.

-     Apskaties, Mortens sacīja, lepni atvērdams saunas durvis. Telpā no grīdas līdz griestiem bija ierīkoti plaukti, piebāzti ar rotaļlietām, no kurām tikai pirms pāris gadiem uteņi nespēja vien tikt vaļā. Kinderolu figūriņas, Zvaigžņu karu figūriņas, nindzju figūriņas un Playmobil figūriņas. Puse no mājas plastmasas krājumiem atradās šajos plauktos.

-     Redzi, te ir divas oriģinālās figūriņas no Nimbergas 1974. gada rotaļlietu meses sērijas, Mortens sacīja, lepni nocēlis no plaukta divas mazas figūriņas ar ķiverēm.

-     Numurs 3219 ar kapli un 3220 ar satiksmes inspektora zizli, viņš turpināja. Vai tas nav trakums?

Karls pamāja. Viņš nespētu atrast labāku vārdu.

-      Man trūkst tikai 3218, tad būs pilns amatnieku komplekts. Jespers man iedeva 3201 un 3203. Paskaties, vai tie nav fantastiski? Vai varētu domāt, ka Jespers tos kādreiz ir lietojis?

Karls papurināja galvu. Nauda tiem štruntiem acīmredzami bija izšķiesta veltīgi.

-     Un viņš tos pārdeva tikai par pāris taukšķiem. Tas bija tik jauki no viņa puses.

Karls raudzījās uz plauktiem. Ja būtu viņa teikšana, tad Mortens un Jespers tagad dzirdētu pāris biezu vārdu par laikiem, kad viņš saņēma divas kronas stundā par mēslu ārdīšanu, bet cena par desiņu ar divām šķēlēm maizes uzkāpa līdz kronai astoņdesmit.

-     Vai tev ir pārītis, ko es rīt varētu aizņemties? Vislabāk šos, Karls sacīja, norādīdams uz mazu ģimeni ar sunīti.

Mortens Hollands skatījās uz Kārlu gluži kā sarijies naglas. Vai tu esi traks, Kari? Tā ir 3965. kaste no 2000. gada. Man ir visa kaste ar māju, balkonu un visu pārējo. Viņš norādīja uz augšējo plauktu.

Patiešām. Tur stāvēja māja visā savā plastikāta krāšņumā.

Vai tev ir citas, ko es varētu aizņemties? Tikai līdz rītvakaram.

Mortena seja izskatījās savādi izmisusi.

Noteikti nebūtu lielas atšķirības, ja Karls būtu pajautājis, vai drīkst viņam stipri iespert pa kājstarpi.

29. NODAĻA

2007

PIEKTDIENA SOLĪJĀS BŪT karsta. Asadam priekšpusdienā bija saruna Imigrācijas dienestā, kā valdība realitātes izskaistināšanai bija pārdēvējusi savu veco šķirošanas mehānismu Ārvalstnieku pārvaldi, bet Karlam pa to laiku bija darīšanas visās iespējamās vietās.

Iepriekšējā vakarā viņš bija slepus iznesis Playmobil ģimeni no Mortena Hollanda dārgumu kambara, kamēr Mortenam bija dežūra videonomā, un šobrīd, kad viņš iegriezās Ziemeļzēlandes klajumos, tā atradās uz sēdekļa viņam blakus un skatījās auksti un pārmetoši.

Māja, kur nosmakušu vēmekļos atrada avārijā iesaistīto Denisu Knudsenu, tāpat kā pārējās mājas šajā Skevinges ielā, nebija nekāda skaistule, tomēr šķita harmoniska ar savu noplukušo terasi, gāzbetona blokiem un eternīta plāksnēm, kas attiecībā uz materiāla izvēli un izturību nevainojami saderēja ar aplupušajiem, nespodrajiem logiem.

Karls bija gaidījis, ka durvis atvērs solīds strādnieks vai viņa sievišķā līdziniece, bet tur stāvēja sieviete mazliet zem četrdesmit ar tik nenosakāmu un delikātu ārieni, ka uzreiz nebija iespējams pateikt, vai viņa staigā pa direkciju gaiteņiem vai piedāvā eskorta pakalpojumus dārgos viesnīcu bāros.

Jā, viņš varot nākt iekšā, nē, diemžēl abi viņas vecāki esot miruši.

Sieviete stādījās priekšā kā Kamilla un ieveda Kārlu istabā, ko rotāja dekoratīvie šķīvji, plaukti ar dažādiem nieciņiem un paklājiņi.

-     Cik jūsu vecākiem bija gadu, kad viņi nomira? Karls jautāja, cenzdamies ignorēt mājas neglītumu.

Sieviete saprata, ko viņš domā. Mājā viss bija no cita laika.

-     Mana māte mantoja māju no savas mātes, tā ka lielākā daļa mantu piederēja viņai, sieviete sacīja. Viņas pašas mājās tā noteikti neizskatījās. Pēc tam viss palika man. Es tikko esmu izšķīrusies, tāpēc man jāsaved māja kārtībā, ja varēšu atrast strādniekus. Jums paveicās, ka mani te satikāt.

Karls paņēma fotorāmīti no istabas smalkākās mēbeles riekstkoka kumodes. Tur bija visa ģimene: Kamilla, Deniss un vecāki. Fotogrāfija noteikti bija vismaz desmit gadus veca, un vecāki staroja tāpat kā saule pie sudrabkāzu plakāta. Tur bija rakstīts: "Sveicam Grēti un Heningu ar 25!" Kamilla bija ģērbusies šauros džinsos, kas neatstāja daudz vietas fantāzijai, bet Denisam bija melna ādas veste un beisbola cepurīte ar uzrakstu Castor Oil. Toreiz Skevingē valdīja prieks.

Uz kamīna dzegas stāvēja vēl pāris fotogrāfiju. Karls apjautājās par tajās redzamajiem cilvēkiem un no Kamillas atbildēm noprata, ka ģimenei nav bijis plaša paziņu loka.

-     Deniss bija traks uz visu, kas ātri brauc, Kamilla sacīja, ievezdama Kārlu telpā, kas reiz bijusi Denisa Knudsena istaba.

Pāris dekoratīvo gaismas ķermeņu un masīvu skandu komplekts bija gluži paredzami priekšmeti, taču citādi šī istaba bija pretstats pārējai mājai. Mēbeles bija gaišas un saskaņotas. Skapis jauns un piepildīts ar glītām drēbēm. Pie sienām milzums glīti ierāmētu diplomu, bet virs tiem bērzkoka plauktiņos zem griestiem stāvēja visi kausi, ko Deniss gadu gaitā izcīnījis. Karls tos pavirši saskaitīja. Simts vai vairāk, tas bija ļoti daudz.

-    Jā, Deniss uzvarēja visur, kur vien gadījās tuvumā, Kamilla sacīja. Spīdvejā, JVascar sacīkstēs, traktoru sacensībās, rallijā un visās motosporta klasēs. Viņam bija dabas dots talants. Viņam veicās gandrīz viss, kas viņu interesēja, ari rakstīšana, rēķināšana un viss pārējais. Bija ļoti skumji, kad viņš nomira. Kamilla pamāja ar galvu, skatienam klīstot pa istabu. Viņa nāve atņēma dzīvību ari tēvam un mātei. Viņš bija patiešām labs dēls un brālis.

Karls uzmeta sievietei saprotošu skatienu, lai gan īpaši daudz nesaprata. Vai tas patiešām bija tas pats Deniss Knudsens, par kuru Līsa stāstījusi Asadam?

-     Es priecājos, ka jūs esat ķērušies pie šīs lietas, Kamilla sacīja, es tikai vēlētos, kaut jūs būtu to izdarījuši, kamēr tēvs un māte vēl bija dzīvi.

Karls skatījās uz viņu, cenzdamies aptvert, kas aiz šiem vārdiem slēpjas. Ko jūs domājat ar šo lietu? Vai autoavāriju?

Kamilla pamāja. Jā, to un Denisa nāvi neilgi pēc tam. Deniss gan mēdza kārtīgi piemesties, bet viņš nelietoja narkotikas. To mēs toreiz pateicām ari policijai. Patiesībā tas bija pilnīgi neiedomājami. Viņš taču strādāja ar jauniešiem un brīdināja viņus no narkotikām. Taču izmeklētāji neklausījās. Viņi vienkārši pārbaudīja Denisa sodāmību un saskaitīja, cik sodu par ātruma pārsniegšanu viņš nopelnījis. Tāpēc Denisu patiesībā bija jau notiesājuši, kad viņa somā atrada tās pretīgās ecstasy tabletes. Kamillas acis samiedzās. Bet tā nevarēja būt taisnība, jo Deniss nekam tādam nepieskārās. Tad viņš braucot nevarētu pietiekami ātri reaģēt. Viņš ienīda tos mēslus.

-     Varbūt viņu iekārdināja viegla nauda un viņš gribēja pārdot tabletes tālāk? Varbūt gribēja izmēģināt pats? Ja jūs zinātu, ko tik mēs pārvaldē neesam redzējuši!

Piepeši pie Kamillas lūpām ievilkās dziļas rievas. Kāds tās viņam iemānīja, un es zinu, kurš. Es toreiz jau pateicu.

Karls izvilka bloknotu. Jā? Viņa iekšējais pēdu dzinējs pacēla galvu un sāka ošņāt vēju. Te bija jūtama negaidīta smaka. Tagad viņš bija pilnīgi modrs. Kurš tas bija?

Kamilla piegāja pie sienas, kuru pilnīgi noteikti klāja oriģinālās tapetes no sešdesmito gadu sākuma, un noņēma no nagliņas fotogrāfiju. Līdzīgu bildi bija uzņēmis Karla tēvs, kad Karls Brenderslevā izcīnīja kausu peldēšanā. Ieva lepnais pierādījums tam, cik liels un brašs izaudzis viņa dēls. Karls lēsa, ka Deniss fotogrāfijā ir apmēram desmit divpadsmit gadus vecs. Gokartista tērpā un lepns kā pāvs par mazo sudraba vairogu, ko turēja rokā.

-     Tas tur, Kamilla sacīja, norādīdama uz gaišmatainu puisi, kurš stāvēja aizmugurē, uzlicis roku Denisam uz pleca. Viņu bija iesaukuši par Atomu, nezinu, kāpēc. Viņi satikās kādā trasē. Deniss bija sajūsmā par Atomu, bet Atoms bija draņķis.

-     Tātad viņi abi uzturēja kontaktus kopš bērnības?

-     Es īsti nezinu. Domāju, ka viņi pašķīrās, kad Deniss bija sešpadsmit septiņpadsmit gadus vecs, bet zinu, ka pēdējā gadā viņi atkal tikās, jo māte par to vienmēr žēlojās.

-     Un kāpēc jūs domājat, ka šim Atomam varētu būt kāda saistība ar jūsu brāļa nāvi?

Kamilla skatījās uz fotogrāfiju skumjām acīm. Viņš vienkārši bija draņķis ar ļoti ļaunu dvēseli.

-     Tas ir dīvains izteikums. Ko jūs ar to gribat sacīt?

-     Viņam nebija labi ar galvu. Deniss sacīja, ka tās ir muļķības. Bet tā ir taisnība.

-     Un kāpēc jūsu brālis draudzējās ar viņu?

-     Tāpēc, ka Atoms vienmēr mudināja Denisu braukt un bija pāris gadu vecāks. Deniss viņu apbrīnoja.

-    Jūsu brālis nosmaka savos vēmekļos. Viņš bija iedzēris piecas tabletes, un viņam bija četras, komats, viena promile. Es nezinu, cik viņš svēra, bet katrā gadījumā viņš bija ķēries pie lietas pamatīgi. Vai, jūsuprāt, šai dzeršanai bija kāds iemesls? Tas bija sācies nesen? Vai viņš bija ļoti nomākts pēc avārijas?

Kamilla uzlūkoja viņu skumjām acīm. Jā, vecāki stāstīja, ka avārija viņu ir ļoti iespaidojusi. Deniss bija fantastisks pie stūres.

Tā bija pirmā avārija, kurā viņš jebkad bijis iesaistīts un kāds gāja bojā.

-     Pēc man zināmās informācijas, Deniss divas reizes izcieta sodu par agresīvu braukšanu, tā ka gluži tik fantastisks viņš nevarēja būt.

-     Ha! Kamilla nicīgi paskatījās uz Kārlu. Viņš nekad nebrauca bezatbildīgi. Ieskriedamies uz šosejas, viņš zināja, cik tālu priekšā ceļš ir brīvs. Likt uz spēles citu drošību un dzīvību būtu pēdējais, ko viņš vēlētos.

Cik daudz noziedznieku sabiedrībai būtu aiztaupīts, ja ģimenes laikus kaut ko nojaustu? Cik daudz idiotu atsaucās uz asinssaitēm? Karls to bija dzirdējis tūkstošiem reižu. Mans brālis, mans dēls, mans vīrs ir nevainīgs.

-    Jūs esat augstās domās par savu brāli, vai tas nav mazliet naivi?

Kamilla satvēra Kārlu aiz delma un pieliecās viņam tik tuvu klāt, ka viņš sajuta sievietes matus pie deguna.

-    Ja tu kā izmeklētājs esi tikpat slābans kā tas tur tev biksēs, tad vari vākties prom! viņa šņāca.

Sievietes protests bija pārsteidzoši spēcīgs un provocējošs. "Tātad viņa tomēr neuzturas direkciju gaiteņos," Karls nodomāja, atvilkdams seju.

-     Ar manu brāli viss bija kārtībā, skaidrs? Kamilla turpināja. Un, ja tu gribi tikt uz priekšu savā lietā, tad es ieteiktu labi iegaumēt šo informāciju. Viņa paplikšķināja Karlam pa kājstarpi un atkāpās. Tā bija šokējoša pārvērtība. Kamilla atkal bija maiga, paļāvību iedvesoša un atklāta. Kādu sasodītu profesiju gan viņš ir izvēlējies!

Karls sarauca uzacis un paspēra soli uz sievietes pusi. Nākamajā reizē, kad tu aiztiksi manus zvanus, es pārduršu tavas silikona bumbas un apgalvošu, ka tas notika, kad tu pretojies aizturēšanai un biji piedraudējusi iesist man ar sava brāļa neglīto kausu. Kad roku dzelži aizcirtisies ap tavām locītavām un tu sēdēsi un gaidīsi ārstu, blenzdama baltā sienā Hilleredas izolatorā, tu vēlēsies, kaut nebūtu man uzbrukusi. Turpināsim, vai ari tev ir vēl ko piebilst par manām nozīmīgajām ķermeņa daļām?

Kamilla bija nesatricināma. Pat nepasmaidīja. Es vienkārši saku, ka ar manu brāli viss bija kārtībā, un jums tam jātic.

Karls padevās. Kamillu nevarēja tik vienkārši iespaidot.

-     Labi, bet kā lai es atrodu šo Atomu? viņš jautāja, soli atkāpdamies no hameleona. Vai jūs patiešām neko vairāk neatceraties?

-     Ziniet ko, viņš bija piecus gadus jaunāks par mani. Toreiz nekas mani nevarēja interesēt mazāk.

Karls greizi pasmaidīja. Interese ar gadiem mainās.

-     Kādas īpašas pazīmes? Rētas, mati, zobi? Vai šajā pilsētā vēl kāds viņu pazina?

-     Nedomāju vis. Viņš nāca no bērnunama Tisvildelejē.

Kamilla brīdi stāvēja un domāja, novērsusi skatienu. Pagaidiet. Man šķiet, ka to vietu sauca par Godhavnu. Viņa paņēma fotogrāfiju un sniedza to Karlam. Ja apsolāt atvest to atpakaļ, tad varat mēģināt parādīt to bērnunamā. Varbūt viņi varēs atbildēt uz jūsu jautājumiem.

MAŠĪNA APSTĀJĀS PIE saules apspīdēta krustojuma, un Karls domāja. Viņš varēja braukt ziemeļu virzienā uz Tisvildeleji un bērnunamā pajautāt, vai kāds neatceras zēnu, ko pirms divdesmit gadiem bija iesaukuši par Atomu. Viņš varēja arī doties dienvidu virzienā un paspēlēt pagātni ar Ufi. Un, visbeidzot, viņš varēja atstāt auto ceļa malā un pāris stundu nosnausties. Pēdējais šķita īpaši kārdinoši.

Diemžēl bija jāņem vērā kāds apstāklis: ja viņš laikus nenoliks Playmobil lellītes atpakaļ Mortena plauktā, tad pastāv liels risks, ka viņš zaudēs savu irnieku un lidz ar to ievērojamu daļu ienākumu.

Tāpēc viņš palaida vaļa rokas bremzi un nogriezās pa kreisi dienvidu virzienā.

EGELIJĀ ĒDA PUSDIENAS. Novietojis mašīnu stāvvietā, Karls visapkārt sajuta timiāna un tomātu mērces smaržu. Viņš atrada pārzini vienu pašu sēžam pie gara tīkkoka galda uz terases pie kabineta. Tāpat kā pagājušajā reizē pārzinis bija pats nevainojamības iemiesojums. Saules cepuri galvā un servjeti aiz apkakles, viņš uzmanīgi knibināja lazanju no šķīvja malas. Pārzinim pasaulīgie prieki nebija galvenais dzīvē. Tas gan neattiecās uz viņa administratīvajiem darbiniekiem un pāris māsiņām, kas, jautri pļāpādami, sēdēja desmit metru tālāk pie ēdieniem piekrautiem šķīvjiem.

Viņi ieraudzīja Kārlu pagriežamies ap stūri un piepeši apklusa. Tagad varēja skaidri dzirdēt putniņus krūmos un šķīvju šķindu no ēdamzāles.

-     Labu apetīti! Karls sacīja un apsēdās pie pārziņa galda, negaidīdams uzaicinājumu. Esmu atbraucis pajautāt, vai jūs neesat ievērojuši, ka Ufe Lingords savās rotaļās būtu vēlreiz izdzīvojis avāriju, kas viņu padarīja par invalīdu. Stevnsas sociālā darbiniece Karena Mortensena to novēroja neilgi pirms Merētes Lingordas nāves. Vai jūs to zinājāt?

Pārzinis lēnām pamāja ar galvu un nokoda vēl vienu kumosu. Karls skatījās uz šķīvi. Acīmredzot pēdējiem kumosiem bija jāpazūd, pirms Egelijas neapstrīdamais karalis nolaidīsies tik zemu, lai vērstos pie tautas pārstāvja.

-     Vai tas ir rakstīts Ufes slimības vēsturē? Karls jautāja tālāk.

Pārzinis atkal pamāja ar galvu, pavisam lēni košļādams.

-     Vai tas ir noticis ari vēlāk?

Pārzinis paraustīja plecus.

-    Jā vai nē?

Viņš papurināja galvu.

-     Es šodien vēlētos palikt ar Ufi divatā. Tikai desmit piecpadsmit minūtes. Vai tas ir iespējams?

Uz to pārzinis neatbildēja.

Tad Karls pagaidīja, līdz viņš pabeidz ēst, noslauka lūpas ar auduma salveti un pārbrauc zobiem ar mēli. Viens vienīgs ledusūdens malks, un pārziņa skatiens pacēlās augšup.

-     Nē, jūs nevarat palikt divatā ar Ufi, atskanēja atbilde.

-     Vai drīkstu jautāt kāpēc?

Pārzinis nicīgi palūkojās uz viņu. Vai jūsu profesija nav diezgan tāla no mūsējās? Viņš negaidīja Karla atbildi. Mēs nevaram riskēt, ka jūs atsviežat Ufi Lingordu atpakaļ garīgajā attīstībā. Lūk, tāpēc.

-     Vai tad viņš attīstās? To es nezināju.

Karls sajuta ēnu nolaižamies pār galdu un pagriezās pret virsmāsu, kas laipni pamāja viņam ar galvu. Viņa noteikti spēja piedāvāt labāku aprūpi nekā pārzinis.

Virsmāsa autoritatīvi paskatījās uz savu priekšnieku. Es par to parūpēšos. Mēs ar Ufi tik un tā tagad dosimies pastaigā. Es varu pavadīt Merka kungu.

Šī BIJA PIRMĀ reize, kad Karls gāja blakus Ufem Lingordam. Ufe bija garš. Gari, stūraini locekļi un stāja, kas ļāva noprast, ka parasti viņš sēž, nolīcis pār galdu.

Virsmāsa bija paņēmusi puisi aiz rokas, bet viņam tas acīmredzot nepatika. Kad viņi nonāca līdz krūmājam pie fjorda, Ufe atbrīvojās un apsēdās zālītē.

-     Viņam patīk skatīties uz jūras kraukļiem, vai ne, Ufe? māsiņa sacīja, norādīdama uz aizvēsturisko putnu koloniju nokaltušu, aptaisītu koku pudurī.

-     Esmu paņēmis lidzi kaut ko tādu, ko vēlētos parādīt Ufem, Karls sacīja.

Virsmāsa modri raudzījās uz četrām Playmobil figūriņām un mašīnu, ko Karls izņēma no plastmasas maisiņa. Viņa bija apķērīga, to Karls ievēroja jau pirmajā reizē, bet varbūt ne gluži tik pielaidīga, kā viņš bija cerējis.

Māsa pielika roku pie savas vizītkartes, acīmredzot lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru. Es zinu par Karenas Mortensenas aprakstīto epizodi. Nedomāju, ka būtu labi to atkārtot.

-     Kāpēc?

-    Jūs gribat atveidot avāriju, kamēr viņš skatās, vai ne? Jūs cerat, ka tas viņā kaut ko atvērs?

-Jā-

Māsiņa pamāja. Tā jau es domāju. Bet, godīgi sakot, es nezinu. Viņa grasījās celties, tomēr saminstinājās.

Karls piesardzīgi uzlika plaukstu Ufem uz pleca un notupās viņam priekšā. Ufes acis priecīgi mirdzēja viļņu atspulgos, un Karls viņu saprata. Kurš gan nevēlētos pazust šajā skaistajā marta dienā, kas bija tik dzidra un zila.

Tad viņš nolika Playmobil mašīnu zālītē Ufem priekšā, paņēma figūriņas un citu pēc citas ievietoja sēdekļos. Tēvu un māti priekšā, bet dēlu un meitu aizmugurē.

Māsiņa sekoja katrai Karla kustībai. Varbūt viņam vajadzēs atgriezties kādu citu dienu, lai atkārtotu eksperimentu. Bet tagad viņš vismaz pacentīsies pārliecināt māsiņu, ka nevēlas ļaunprātīgi izmantot viņas uzticību un uzskata viņu par sabiedroto.

-     Brrrrrm, Karls piesardzīgi ierūcās, braukādams ar mašīnu šurpu turpu pa zālīti Ufem priekšā un iztraucēdams dažas kamenes ziedu dejā.

Karls uzsmaidīja Ufem un izlīdzināja mašīnas atstātos nospiedumus. Bija acīmredzams, ka tieši tas Ufi interesē visvairāk. Saspiestā zālīte, kas atkal iztaisnojās.

-     Tagad mēs brauksim ar Merēti, tēti un mammu, Ufe. Skat, te mēs visi esam. Re, kā mēs braucam caur mežu! Re, cik jauki.

Karls pievērsa skatienu sievietei baltajā virsvalka. Viņa bija, saspringusi, un rievas mutes kaktiņos iezīmēja šaubu ēnas. Viņš nedrīkst aizrauties. Ja viņš iekliegsies, sieviete satrūksies. Viņa bija iedziļinājusies spēlē daudz vairāk nekā Ufe, kas vienkārši sēdēja ar saules mirdzumu acīs un neraizējās par apkārt notiekošo.

-     Uzmanies, tēt, Karls sacīja spalgā sievietes balsī. Ir slidens, tu vari izslīdēt. Viņš mazliet sakratīja mašīnu. Uzmanies no otras mašīnas, tā arī slīd. Palīgā, mēs braucam tai virsū!

Karls atdarināja bremžu kaukšanu un metāla skaņu, tam skrāpējoties pret ceļa segumu. Tagad Ufe skatījās uz izrādi. Karls ļāva mašīnai apgāzties, un figūriņas izkrita ārā. Sargies, Merēte, sargies, Ufe! viņš sauca sievietes balsī, bet virsmāsa paliecās uz viņa pusi un uzlika plaukstu viņam uz pleca.

-     Es nedomāju… viņa sacīja, papurinādama galvu. Pēc mirkļa viņa satvers Ufi un uzvilks viņu kājās.

-     Bums! Karls sacīja, ļaudams mašīnai aizripot pa zāli, bet Ufe nereaģēja.

-     Nedomāju, ka viņš ir šeit, Karls teica, ar žestu norādīdams māsiņai, ka izrāde ir galā.

-     Man ir kāda fotogrāfija, un es gribētu, lai Ufe uz to paskatās. Vai drīkst? viņš turpināja. Tad es jūs pagaidām likšu mierā.

-     Fotogrāfija? māsiņa jautāja, kamēr Karls izņēma visas fotogrāfijas no maisiņa. Viņš nolika Denisa Knudsena māsas aizdotās bildes sev blakus zālītē un pacēla Ufem pie sejas Daniela Heila firmas brošūru.

Bija skaidrs, ka Ufe sajūt ziņkāri. Kā pērtiķis būrī, kurš pēc tūkstošiem sašķobītu seju beidzot ierauga kaut ko jaunu.

-     Vai tu viņu pazīsti, Ufe? Karls jautāja, uzmanīgi lūkodamies puiša sejā. Visniecīgākā kustība varētu būt vienīgais signāls. Ja vispār bija kāds ceļš uz Ufes palēnināto prātu, Karlam jāpapūlas to saskatīt.

-     Vai viņš bija pie jums Maglebijā, Ufe? Vai šis vīrietis nodeva vēstuli tev un Hellei? Tu viņu atceries? Karls norādīja uz Daniela Heila kristāldzidrajām acīm un gaišajiem matiem. Vai tas bija viņš?

Ufe tukši blenza. Tad viņa skatiens lēnām noslīga lejup, līdz atdūrās pret fotogrāfijām zālītē.

Karls sekoja viņa skatienam un ievēroja, kā Ufes acu zīlītes piepeši sarāvās un lūpas pavērās. Tā bija spēcīga reakcija, tik īsta un skaidri saredzama, it kā viņš būtu uzmetis uz kāju pirkstiem domkratu.

-     Un šis, vai tu esi viņu kādreiz redzējis, Ufe? Karls jautāja, ātri paceldams sudrabkāzu fotogrāfiju ar Denisu Knudsenu Ufem pie pašas sejas. Esi? Viņš sajuta, ka māsiņa aizmugurē pieceļas, bet viņam bija vienalga. Karls gribēja redzēt, kā Ufes acu zīlītes saraujas vēlvienreiz. Tas bija gluži kā stāvēt ar atslēgu rokā, zinot, ka tā kaut kur der, tikai nezinot, kur.

Taču tagad Ufe mierīgi skatījās augšup un viņa skatiens bija tukšs.

-     Domāju, ka mums jābeidz, virsmāsa sacīja, piesardzīgi apņemdama Ufes plecus. Varbūt pietrūka vēl tikai divdesmit sekunžu. Varbūt viņš sasniegtu Ufi, ja varētu palikt ar viņu divatā.

-     Vai jūs neredzējāt viņa reakciju? Karls jautāja.

Māsiņa papurināja galvu. Nolādēts!

Tad Karls nolika fotogrāfiju zemē blakus otrai, ko bija aizņēmies Skevingē.

Šajā mirklī Ufem sākās drebuļi. Vispirms rumpī, krūškurvim ievelkoties uz iekšu, un tad labajā rokā, ko viņš uzvilka taisnā leņķī pie pakrūtes.

Māsiņa centās Ufi nomierināt, bet viņš sievieti nemanīja. Sāka elpot ātri un sekli. To sadzirdēja gan māsiņa, gan Karls. Māsiņa sāka skaļi protestēt, bet Karls un Ufe šajā mirklī bija vieni. Ufe savā pasaulē ceļā uz Karla pasauli. Karls redzēja, kā viņa acis lēnām ieplešas. Tās atvērās kā mehānisms vecā fotoaparātā un pievilka visu apkārtējo sev klāt.

Ufe atkal lūkojās lejup, un šoreiz Karls sekoja skatienam līdz zālītei. Šobrīd Ufe patiešām atradās šeit.

-     Tātad tu viņu tomēr pazīsti? Karls jautāja, atkal paceldams Denisa vecāku sudrabkāzu foto Ufem pie sejas, bet Ufe atvairīja to sāņus kā neapmierināts bērns un sāka izgrūst skaņas, kas līdzinājās nevis parastai bērna kunkstēšanai, bet drīzāk astmatiķa elsām, kampjot pēc gaisa. Elpa kļuva gandrīz šņācoša, un māsiņa iesaucās, lai Karls iet prom.

Viņš vēlreiz sekoja Ufes skatienam, un šoreiz nebija šaubu. Skatiens bija stingi pievērsts otrai fotogrāfijai, ko viņš bija paņēmis līdzi. Bildei ar Denisu Knudsenu un viņa draugu Atomu, kas stāvēja aizmugurē, apskāvis Denisu ap pleciem.

-     Vai viņam jāizskatās tā? Karls jautāja, norādīdams uz jauno Denisu gokartista tērpā.

Taču Ufe raudzījās uz zēnu aiz Denisa. Karls nekad nebija redzējis cilvēka acis piekaltas kaut kam ar tādu spēku. Itin kā zēns fotogrāfijā būtu sagrābis Ufes dvēseli, it kā šīs acis vecā fotogrāfijā dedzinātu Ufi kā uguns, reizē dodot viņam dzīvību.

Un tad Ufe piepeši iekliedzās. Viņš kliedza tā, ka māsiņa nogrūda Kārlu zālītē un pievilka Ufi sev klāt. Kliedza tā, ka cilvēki sāka klaigāt augšā pie Egelijas ēkām.

Kliedza tā, ka kraukļu bari pacēlās no kokiem un tie kļuva tukši.

30. NODALA

2005-2006

MERĒTEI VAJADZĒJA TRĪS dienas, lai izkustinātu zobu, trīs murgainas dienas ellē. Katru reizi, kad viņa uzlika stangas pukstošajam nezvēram un iekaisuma viļņi atņēma spēkus, viņai bija jāpārvar sevi līdz galējai robežai. Mazs rāviens sāņus, un viss organisms nobloķējās. Tad dažu sekunžu sirdsklauves bailēs no nākamā rāviena, un tā tas turpinājās bezgalīgi. Merēte vairākas reizes mēģināja raut stingri, taču spēki un drosme pameta viņu mirklī, kad sarūsējušais metāls noklikšķēja pret zobu.

Kad Merēte beidzot nokļuva tik tālu, ka no zoba iztecēja strutas un spiediens uz brīdi mazinājās, viņa izplūda pateicības asarās.

Viņa zināja, ka tie ārā viņu vēro. Tas, kuru sauca par Lasi, vēl nebija ieradies, un sarunu ierīces poga palika iesprūdusi. Viņi neko neteica, taču Merēte dzirdēja viņu kustības un elpu. Jo vairāk viņa cieta, jo dziļāki kļuva viņu elpas vilcieni, it kā tas viņus seksuāli uzbudinātu, un naids pieņēmās spēkā. Izrāvusi zobu, viņa skatīsies uz priekšu. Viņa noteikti atriebsies. Bet vispirms jāatgūst spēja domāt.

Tad viņa atkal aplika riebīgi garšojošos metāla žokļus ap zobu un kustināja, nešaubīdamās, ka darbs jāpadara līdz galam. Šis zobs bija izdarījis pietiekami daudz ļauna, nu tam jāpieliek punkts.

Merēte to izrāva naktī, kad bija viena. Pēdējās dzīvības pazīmes ārpusē bija dzirdamas pirms vairākām stundām, tāpēc atvieglojuma smiekli, kam viņa ļāva atbalsoties telpā, piederēja viņai un tikai viņai. Iekaisuma garša bija atsvaidzinoša. Puksti, kas izlēja mutē asinis, šķita kā glāsti.

Merēte ik pēc divdesmit sekundēm iespļāva saujā un smērēja asiņaino masu vispirms uz vienas un pēc tam uz otras spoguļrūts, un, kad asinis vairs neplūda, darbs bija pabeigts. Bija atlicis tikai mazs divdesmit reiz divdesmit centimetru laukumiņš labajā rūtī. Tagad Merēte bija atņēmusi viņiem iespēju blenzt, kad vien viņiem to iegribējās. Beigu beigās viņa pati izlems, kad ļauties viņu skatieniem.

Kad viņi nākamajā rītā ievietoja slūžās ēdienu, Merēte pamodās no sievietes lāstiem.

-     Tā kuce ir nosmērējusi rūtis. Paskaties! Viņa ir izsmērējusi pa tām sūdus!

Merēte dzirdēja, kā vīrietis iebilst, ka tās vairāk izskatās pēc asinīm, un sieviete nošņācās: Vai tā ir pateicība par to, ka iedevām tev stangas? Lai tu visur izsmērētu savas netīrās asinis? Ja tā ir pateicība, tev jāsaņem sods. Mēs nodzēsīsim gaismu. Redzēsim, ko tu teiksi! Varbūt tad tu noslaucīsi to cūcību. Varēsi badoties, līdz to izdarīsi.

Merēte dzirdēja, ka viņi grasās atvilkt ēdiena spaini, tāpēc pielēca tam klāt un iebāza slūžās stangas. Pēdējo porciju viņai neatņems. Viņa izvilka ēdiena spaini pēdējā brīdī, pirms hidraulika izkustināja stangas. Mehānisms ar svilpienu aizšļūca atpakaļ, un slūžas atkal bija ciet.

-     Šodien tev tas numurs izdevās, bet rīt vairs neies cauri! sieviete iesaucās. Niknums viņas balsī bija kā mierinājums. Es došu tev sapuvušu ēdienu, līdz tu noslaucīsi rūtis, saprati? viņa turpināja. Un tad dienasgaismas spuldzes nodzisa.

Merēte brīdi sēdēja un raudzījās auģšup uz spoguļrūšu vāri spīdošajiem brūnajiem plankumiem un mazo, neaizsmērēto laukumiņu, kas spīdēja mazliet vairāk. Merēte juta, ka sieviete cenšas to aizsniegt, lai varētu ielūkoties iekšā, bet viņa tīšām bija atstājusi to pārāk augstu. Cik sen viņa pēdējo reizi bija sajutusi caur augumu plūstam tik priekpilnu uzvaras sajūtu? Viņa zināja, ka tas nebūs ilgi, taču šādi mirkļi bija vienīgais, kā dēļ vērts dzīvot.

Tie un fantāzijas par atriebību, sapņi par dzīvi brīvībā un iespēju kādu dienu ieraudzīt Ufi.

TAJĀ PAŠĀ NAKTĪ Merēte iededza kabatas lukturīti pēdējo reizi. Viņa piegāja pie mazā, tukšā laukumiņa spoguļrūtī un iespīdināja gaismu sev mutē. Caurums smaganās bija milzīgs, taču izskatījās labi, cik viņa varēja saredzēt šajos apstākļos. Mēles gals sacīja to pašu. Dzīšana jau bija sākusies.

Pēc dažām minūtēm lukturīša gaisma kļuva vājāka, tāpēc Merēte notupās ceļos un izpētīja slūžu mehānismu. Viņa bija to redzējusi jau tūkstošiem reižu, bet varbūt tagad tas jāiegaumē nopietni. Kas lai zina, vai gaisma griestos vēl kādreiz iedegsies?

Slūžu durtiņas bija izliektas un šķietami koniskas, lai varētu noslēgt telpu pavisam cieši. Apakšējā daļa, pats slūžu aizvars, bija nepilnus septiņdesmit centimetrus augsta, un arī šeit bija gandrīz neiespējami sataustīt spraugas. Apakšā bija piemetināta metāla tapa, kas lika slūžām apstāties atvērtā pozīcijā. Merēte to kārtīgi izpētīja, pirms lukturītis izdzisa pavisam.

Pēc tam viņa sēdēja tumsā un domāja, ko varētu uzsākt.

Viņa vēlējās būt noteicēja pār trim lietām. Pirmām kārtām noteikt, ko sargi redzēs, un šo problēmu viņa jau bija atrisinājusi. Sen, sen, vēl tikko sagūstīta, viņa bija smalki aptaustījusi visas virsmas un sienas, meklējot kaut ko, kas varētu līdzināties novērošanas kamerai, bet nekā tāda nebija. Nezvēri, kas turēja viņu ieslodzījumā, bija paļāvušies uz spoguļrūtīm. To viņiem nevajadzēja darīt. Tāpēc tagad viņa varēja staigāt neredzama.

Vēl Merēte gribēja parūpēties, lai paliktu pie pilna prāta. Bija dienas un naktis, kad viņa ieslīga sevi, un bija nedēļas, kad domas gāja uz riņķi, bet nekad viņa nebija padevusies. Aptvērusi, ar ko viss varētu beigties, Merēte piespieda sevi domāt par citiem, kas bija to izturējuši pirms viņas. Par tiem, kas gadu desmitiem sēdējuši ieslodzījumā bez tiesas sprieduma. Pasaules vēsturē un literatūrā bija piemēri. Anrī Šarjērs, grāfs Montē Kristo un daudzi citi. Ja to spēja viņi, tad ari Merēte spēs. Viņa ar varu pievērsa domas grāmatām, filmām un visjaukākajām atmiņām un galu galā pārrāva apburto loku.

Viņa vēlējās būt pati, Merēte Lingorda, līdz dienai, kad izies no šejienes. Šo solījumu viņa bija nolēmusi pildīt.

Un, kad šī diena beidzot pienāks, viņa pati gribēja būt noteicēja pār savu nāvi. Tā bija trešā lieta. Sieviete tur ārā bija sacījusi, ka visu izlemj Lase, bet, ja rastos attiecīga situācija, tad šī ragana noteikti varētu ņemt visu savās rokās. Naids jau iepriekš bija pārņēmis viņu savā varā, un tas varēja notikt atkal. Lai atvērtu slūžas pavisam un izlīdzinātu spiedienu, viņai vajadzēja tikai mirkļa neprātu. Šāds mirklis noteikti pienāks.

Nepilnos četros gados, ko Merēte bija nosēdējusi būrī, ari sievieti bija iezīmējis laiks. Varbūt acis bija iegrimušas dziļāk, varbūt kaut kas mainījies balsī. Šajos apstākļos bija grūti novērtēt sievietes vecumu, bet viņa bija pietiekami veca, lai nebaidītos no tā, ko dzīve vēl var nest. Un tas padarīja viņu bīstamu.

Tomēr nešķita, ka tie abi tur ārā sevišķi pārzinātu tehniskās lietas. Viņi pat nespēja salabot iesprūdušo pogu, tātad droši vien ari nevarēja izlīdzināt spiedienu citādi, kā vien atverot slūžas, vismaz Merēte tā cerēja. Tāpēc, parūpēdamās, lai tie nevar slūžas atvērt, kamēr vien viņa pati to negribēs, viņa sagādās sev laiku pašnāvībai. Stangas bija vienīgais instruments. Viņa noteikti spēs ar tām pārraut savas artērijas, ja tie abi ārpusē pēkšņi izlīdzinās telpā spiedienu. Merēte nezināja, kas notiks, taču sievietes brīdinājums, ka viņa uzsprāgs no iekšpuses, skanēja briesmīgi. Nekāda nāve nevarēja būt ļaunāka. Tāpēc viņa pati gribēja izlemt, kad un kā.

Ja notiks tā, ka ieradīsies šis Lase un izlems citādi, viņa neloloja naivas ilūzijas. Telpai, protams, bija vēl citi spiediena izlīdzināšanas kanāli bez tiem, kas atradās slūžās. Varbūt varēja izmantot ari gaisa ventilācijas iekārtu. Merēte taču nezināja, kādam nolūkam šī telpa sākotnēji būvēta, bet tas nevarēja būt lēti. Tāpēc viņa pieņēma, ka tas, kam šī telpa konstruēta, bija vērtīgs vai nozīmīgs. Te noteikti bija mehānismi ārkārtas gadījumiem. Zem apgaismojuma armatūras pie griestiem Merēte bija pamanījusi kaut ko līdzīgu mazām metāla sprauslām. Tās nebija lielākas par mazo pirkstiņu, bet vai tad ar to nepietiktu? Varbūt pa tām viņai iesūknēja svaigo gaisu? Merēte to nezināja, tās varēja būt ari ierīces spiediena izlīdzināšanai, taču viena lieta bija droša: ja šis Lase vēlējās viņai kaitēt, viņš noteikti zināja, kur atrodas īstās pogas.

Tikmēr Merēte centās koncentrēties uz draudiem, kas šķita visiespējamākie. Viņa noskrūvēja mazajam metāla lukturītim vāciņu, izņēma baterijas un apmierināta konstatēja, cik ciets, stiprs un ass ir lukturīša metāls.

Attālums no slūžu malas līdz grīdai bija tikai pāris centimetru, tātad, ja viņa izraks iedobumu precīzi zem tapas, kas bija piemetināta durvju apturēšanai atvērtā pozīcijā, viņa varēs ievietot lukturīti caurumā un tādējādi neļaut durvīm atvērties.

Merēte sagrāba lukturīti ciešāk. Viņai rokā bija instruments, kas radīja sajūtu, ka viņa spēj kaut ko noteikt savā dzīvē, un tas šķita neaprakstāmi labi. Kā toreiz, kad viņa pirmo reizi iedzēra kontracepcijas tableti. Kā toreiz, kad viņa nostājās pret audžuģimeni un aizbēga kopā ar Ufi.

DARBS AR BETONU bija daudz, daudz grūtāks, nekā Merēte tika iztēlojusies. Pirmās pāris dienas ar ēdienu un dzērienu tas veicās ātri, taču, kad spainis ar labo pārtiku bija iztukšots, spēks pirkstos ātri zuda. Merēte zināja, ka viņai nav daudz rezervju, bet pēdējās pāris dienas pārtika spaiņos bija pilnīgi neēdama. Viņi patiešām atriebās. Jau smaka vien atturēja Merēti no spaiņiem. Tur oda pēc puvušām maitām. Merēte katru nakti bija sēdējusi piecas sešas stundas, ar lukturīša malām rakdamās grīdā zem slūžām, un tas prasīja spēkus. Bija jādarbojas precīzi. Caurums nedrīkstēja būt pārāk liels, tad lukturītis nestāvētu stingri, un, tā kā tas reizē bija arī rakšanas instruments, viņai to vajadzēja gluži vai ieurbt betonā, lai cauruma diametrs būtu pareizais, bet pēc tam piesardzīgi noskrāpēt betonu papīrplānā kārtiņā.

Piektajā dienā viņa bija ierakusies mazāk nekā divu centimetru dziļumā un iekšas dedzināja kuņģa sula.

Ragana ārpusē bija atkārtojusi savu prasību precīzi vienā laikā katru dienu. Ja Merēte nenoslaucīs rūtis, vecene neiedegs gaismu un Merēte nesaņems kārtīgu ēdienu. Vīrietis centās abas samierināt, bet tas nelīdzēja. Un nu viņas atkal stāvēja un izvirzīja savas prasības. Uz tumsu Merētei bija nospļauties, bet viņas zarnas kliedza. Ja neēdīs, viņa saslims, bet slimot viņa negribēja.

Merēte palūkojās uz sarkanīgo kārtiņu, kas vāri spīdēja uz rūtīm.

-     Man nav ar ko slaucīt rūtis, ja tas jums ir tik svarīgi! viņa beidzot iesaucās.

-     Liec lietā savas piedurknes un mīzalus, un mēs iedegsim uguni un iesūtīsim ēdienu! sieviete kliedza pretī.

-     Tad jums jāatsūta ari jauna jaka.

Sieviete izplūda savos riebīgajos, durstīgajos smieklos, kas gāja caur kauliem. Viņa neatbildēja, tikai smējās, līdz iztukšojās plaušas un atkal iestājās klusums.

-     Es to nedarīšu, Merēte sacīja. Tomēr viņa to izdarīja.

Tas neprasīja ilgu laiku, bet šķita kā visļaunākā sakāve.

LAI GAN TIE abi atkal šad tad stāvēja aiz rūtīm, viņi neredzēja, ko Merēte dara. Blakus durvīm viņa atradās aklā leņķi gluži kā brīžos, kad sēdēja uz grīdas starp spoguļrūtīm. Viņi izdzirdētu Merētes skrāpēšanos, ja negaidīti ierastos naktī, bet to viņi nedarīja. Tā bija sistēmas priekšrocība. Merēte zināja, ka nakts pieder viņai vienai.

Kad Merēte bija nokļuvusi gandrīz četrus centimetrus dziļi betonā, viņas allaž tik paredzamā dzīve radikāli mainījās. Viņa bija sēdējusi zem mirgojošās spuldzes, gaidījusi ēdienu un rēķinājusi, ka drīz būs Ufes dzimšanas diena. Katrā ziņā bija jau maijs. Piekto reizi, kopš viņa ieslodzīta. 2006. gada maijs. Merēte sēdēja blakus tualetes spainim, tīrīja zobus, domāja par Ufi un skaidri iztēlojās, kā saule ārā dejo zilās debesīs. Happy birthday to you, viņa dziedāja piesmakušā balsī, iztēlodamās Ufes priecīgo seju. Viņa zināja, ka kaut kur ārā brālim klājas labi. Protams, labi. Viņa bieži sev tā stāstīja.

-    Jā, tā poga, Lase, piepeši atskanēja sievietes balss. Tā nenāk ārā, un viņa varēja dzirdēt visu, ko mēs runājām.

Debesu aina tūlīt pazuda, un sirds sāka dauzīties. Merēte pirmo reizi dzirdēja, kā vecā uzrunāja vīrieti, ko viņi sauca par Lasi.

-     Cik ilgi? jautāja klusināta balss, kas lika Merētei aizturēt elpu.

-     Kopš tu pēdējo reizi aizbrauci. Četrus piecus mēnešus.

-     Vai jūs izpļāpājāties?

-     Protams, ne.

Mirkli valdīja klusums. Nu, drīz jau arī tam nebūs nozīmes. Lai viņa dzird, ko mēs runājam. Katrā ziņā, līdz es pārdomāšu.

Šis teikums trāpīja kā cirvis. "Drīz jau arī tam nebūs nozīmes."

Kam nebūs nozīmes? Ko viņš gribēja teikt? Kas notiks?

-     Kamēr tu biji projām, viņa spītējās. Mēģināja badoties līdz nāvei un vienu reizi nobloķēja slūžas. Un beigās uzsmērēja uz rūtīm savas asinis, lai nevaram redzēt cauri.

-     Brālis stāsta, ka viņai sāpējis zobs. Es būtu gribējis to redzēt, Lase sacīja.

Sieviete iesmējās sausus smieklus. Viņi taču zināja, ka Merēte visu dzird. Kā viņi bija kļuvuši tādi? Ko Merēte viņiem nodarījusi?

-     Ko es jums esmu nodarījusi, nezvēri? viņa pieceldamās iesaucās, cik skaļi vien spēja. Nodzēsiet gaismu, lai es varu jūs redzēt! Nodzēsiet gaismu, lai es varu redzēt jūsu acis, kad jūs runājat.

Merēte atkal dzirdēja sievietes smieklus. Sapņo vien, meitenīt, viņa atsaucās.

-     Tu gribi, lai nodzēšam gaismu? Lase iesmējās. Jā, kāpēc ne? viņš sacīja. Vai tad tagad viss nesākas pa īstam? Varbūt tādā veidā mēs līdz beigām pieredzēsim daudz interesantu dienu.

Tie bija briesmīgi vārdi. Sieviete mēģināja protestēt, bet vīrietis viņu apturēja ar pāris skarbiem vārdiem. Piepeši mirgojošās lampas nodzisa.

Merēte mirkli stāvēja, sirdij dauzoties, un mēģināja pierast pie vārās gaismas, kas plūda no augšas. Vispirms viņa samanīja nezvērus kā ēnas, bet lēnām tie iezīmējās skaidrāk. Sieviete gandrīz lejā pie rūts apakšējās malas un vīrietis daudz augstāk. "Tas ir Lase," Merēte nodomāja. Viņš lēnām pienāca tuvāk. Neskaidrais stāvs ieguva noteiktu apveidu. Plati pleci, labas proporcijas. Ne tā kā tas otrs garais, tievais.

Merētei gribējās gan viņus nolādēt, gan lūgties žēlastību. Visu, kas vien būtu iedomājams, lai viņi pateiktu, kāpēc tā dara. Bija ieradies noteicējs. Merēte redzēja viņu pirmo reizi, un tas bija baisi un satraucoši. Tikai viņš varēja izlemt, vai Merētei jāzina vairāk, un tagad viņa gribēja pieprasīt savas tiesības. Bet, kad virietis paspēra soli tuvāk un Merēte viņu ieraudzīja, vārdi nepielūdzami iestrēga rīklē.

Viņa šokēta skatījās uz vīrieša muti. Redzēja, kā ieplešas greizais smaids. Kā lēnām atklājas baltie zobi. Sajuta, kā viss saplūst kopā un izšauj strāvu caur viņas augumu.

Tagad viņa zināja, kas ir Lase.

31. nodala

2007

ZĀLIENĀ PIE EGELIJAS Karls tūlīt atvainojās virsmāsai par epizodi ar Ufi, iemeta fotogrāfijas un Playmobil figūriņas maisiņā un platiem soļiem devās uz stāvlaukumu, kamēr Ufe aizmugurē joprojām kliedza. Tikai iedarbinājis motoru, Karls pamanīja personāla bariņu, kas diezgan haotiski steidzās lejup pa nogāzi. Tātad izmeklēšanai uz Egelijas zemes bija pielikts punkts. Fair enough.[5]

UFE BIJA REAĢĒJIS spēcīgi. Tagad Karls zināja, ka Ufe kaut kādā veidā atrodas tajā pašā pasaulē, kur pārējie. Ufe bija ielūkojies Atoma acīs fotogrāfijā, un tas viņu bija satricinājis, nekādu šaubu. Tas bija neparasti liels solis uz priekšu.

Karls apturēja mašīnu pie kāda lauku ceļa un interneta meklētājā ierakstīja Godhavnas bērnunama nosaukumu. Tūlīt parādījās telefona numurs.

Iepazīšanās bija īsa. Tie ļaudis acīmredzot bija pieraduši, ka pie viņiem vēršas policija, tāpēc nebija vajadzības pēc gariem ievadiem.

Tikai mieru, Karls sacīja. Neviens no jūsu iemītniekiem neko nav izdarījis. Runa ir par zēnu, kurš dzīvoja pie jums astoņdesmito gadu sākumā. Es nezinu vārdu, taču viņu bija iesaukuši par Atomu. Vai tas jums kaut ko izsaka?

-     Astoņdesmito sākumā? dežurante jautāja. Nē, tik ilgi es te nestrādāju. Mums ir visu iemītnieku lietas, bet diezin vai ar tādu vārdu. Vai jūs esat pārliecināts, ka nezināt citu vārdu, pēc kura meklēt?

-     Diemžēl. Karls skatījās uz laukiem, kas oda pēc vircas. Vai pie jums nav neviena, kas strādā kopš tiem laikiem?

-     Njā. Esmu diezgan droša, ka starp pastāvīgajiem darbiniekiem tāda nav. Bet ē… jā, mums patiesībā ir viens pensionēts darbinieks. Džons nāk šurp pāris reižu nedēļā. Viņš nespēj iztikt bez zēniem, un tie nespēj iztikt bez viņa. Viņš noteikti strādāja šeit tajā laikā.

-     Vai viņš šodien gadījumā nav pie jums?

-     Džons? Nē, viņš ir atvaļinājumā. Grankanārija par tūkstoš divsimt deviņdesmit piecām kronām, vai tad to var laist garām kā viņš pats saka. Bet viņš atgriezīsies pirmdien, un tad es paraudzīšu, vai nevaram viņu atvilināt šurp. Viņš jau nāk lielākoties tāpēc, lai papļāpātu ar zēniem. Viņiem Džons patīk. Mēģiniet piezvanīt pirmdien, tad redzēsim.

-     Varbūt jūs varētu iedot viņa mājas telefona numuru?

-     Diemžēl ne. Mēs nemēdzam dot darbinieku privātos numurus. Nekad jau nevar zināt, kas var piezvanīt, vai ne?

-     Mani sauc Karls Mērks, vai es to nepateicu? Jūs atceraties es esmu kriminālizmeklētājs.

Sieviete iesmējās. Jūs noteikti pats varat sameklēt Džona numuru, ja būsiet uzcītīgs, bet es ieteiktu pagaidīt līdz pirmdienai un tad piezvanīt. Labi?

Karls mazliet atgāzās sēdeklī un ieskatījās pulkstenī. Bija jau viens. Viņš varētu paspēt atgriezties savā kabinetā un pārbaudīt Merētes Lingordas mobilo telefonu, ja akumulators pēc pieciem gadiem vēl darbojas, lai gan tas bija apšaubāmi. Pretējā gadījumā viņiem būs jāsagādā jauns.

Aiz pakalniem uz lauka kliegdamas spārnos pacēlās kaijas. Zem tām rūca kāds braucamrīks, sviezdams gaisā putekļaino zemi. Tad parādījās vadītāja kabīnes augšpuse. Tas bija traktors, masīvs Landini ar zilu kabīni, kas prātīgi līgoja pa aramo lauku. Tādas lietas nebija svešas ļaudīm, kas bērnībā staigājuši mēslainās koka tupelēs. Tagad lauku nomēslos, Karls nodomāja un iedarbināja motoru, lai paspētu tikt prom, pirms gaisa kondicionētāju pārņems smaka.

Šajā pašā mirklī viņš pamanīja zemnieku aiz traktora organiskā stikla rūtīm. Galvā cepurīte ar nagu, koncentrējies uz savu darbu, lai nodrošinātu šīsvasaras ražu. Viņam bija sārta seja un mugurā rūtains krekls. īsts rūtains mežinieku krekls.

"Sasodīts!" Karls nodomāja. Viņš bija aizmirsis piezvanīt kolēģiem Sorē un pastāstīt, kādu kreklu redzējis mugurā noziedzniekam Amagerā. Karls nopūtās pie šīs domas. Kaut viņu nebūtu tur iepinuši. Tad jau laikam vajadzēs braukt turp vēlreiz, lai norādītu uz to kreklu.

Karls nospieda numuru. Klausuli pacēla dežurants un tūlīt savienoja viņu ar izmeklēšanas vadītāju. To, kuru sauca par Jergensenu.

-     Te Karls Mērks no Kopenhāgenas. Man šķiet, es tagad varu apstiprināt, ka viens no izklātajiem krekliem līdzinājās tam, kuru valkāja noziedznieks Amagerā.

Jergensens nereaģēja. Kāda velna pēc viņš nenokremšļojās vai nedarīja ko tamlīdzīgu, lai Karls zinātu, ka viņš pa to laiku otrā līnijas galā nav nomiris?

-      Khm, Karls nokremšļojās, varbūt tas iedarbosies. Tomēr Jergensens neko neteica. Varbūt viņš bija nejauši atslēdzis mikrofonu.

-     Ziniet, pēdējās naktīs man rādījās visādi sapņi, Karls turpināja. Man atmiņā ir atgriezušās vairākas ainas no šaušanas epizodes. Arī krekls. Es tagad redzu to pavisam skaidri.

-     Ak tā, Jergensens beidzot sacīja pēc vēl viena skanīga klusuma brīža otrā līnijas galā. Varbūt viņš varētu uzgavilēt? Nu kaut mazdrusciņ?

-    Jūs negribat zināt, kuru no krekliem uz galda es domāju?

-    Jūs gribat teikt, ka spējat atcerēties secību?

-    Ja es spēju atcerēties kreklu pēc tam, kad dabūju lodi pierē un gulēju zem simt piecdesmit kilogramu svara, kamēr mani apšļāca pusotra litra manu labāko draugu asiņu, vai jums nešķiet, ka pēc piecām dienām es varu atcerēties to sasodīto kreklu secību?

-     Tas neliekas īsti normāli.

Karls noskaitīja līdz desmit. Ļoti iespējams, ka tas nebija normāli Sorē iecirknī. Laikam jau tieši tāpēc viņš pats bija nokļuvis nodaļā, kas izmeklēja divdesmit reižu vairāk slepkavību nekā Jergensens.

-     Man labi padodas atmiņas spēles, viņš sacīja.

Atkal pauze, Jergensenam tas bija jāapsmadzeņo. Re, kā? Nu tad es labprāt gribētu to dzirdēt, atskanēja viņa secinājums.

Stulbais lauķis!

-     Tas bija krekls kreisajā pusē, Karls sacīja. Tātad tas vistuvāk logam.

-     Labi, Jergensens atteica. Tā domāja ari liecinieks.

-    Jauki, man prieks par to. Jā, tas arī viss. Es nosūtīšu jums e-pastu, lai varat saņemt to rakstiski.

Tagad traktors uz lauka bija jau krietni tuvāk. No izkliedētāja sprauslām virca šļācās tā, ka prieks skatīties.

Karls aizvēra logu pasažiera pusē un grasījās iedarbināt motoru.

-     Vienu mirklīti, pirms jūs noliekat klausuli, Jergensens piebilda. Mēs esam apcietinājuši aizdomās turamo. Jums kā kolēģim es varu pateikt: mēs esam diezgan pārliecināti, ka notvērām vienu no noziedzniekiem. Kā jūs domājat, kad jūs varētu ierasties uz konfrontāciju? Kaut kad rit?

-     Konfrontāciju? Nē, es nevaru.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Rīt ir sestdiena un mana brīvdiena. Kad būšu izgulējies, es piecelšos, uzvārīšu kafiju un iešu atkal gulēt. Tas var atkārtoties visu dienu, nekad nevar zināt. Turklāt es Amagerā neredzēju nevienu no noziedzniekiem un esmu to atkārtojis pietiekami daudz reižu, ja jūs lasāt ziņojumus. Un, tā kā sapnis man nav atklājis tā vīrieša seju, tad varat būt drošs, ka es neesmu viņu redzējis kopš pagājušās reizes. Tāpēc es nebraukšu, ja tas ir okei, Jergensen.

Lai Dievs pasarg, atkal iestājās pauze! Tas bija kaitinošāk par politiķiem, kuri savus nebeidzami garos teikumus pārtrauca ar "ēē" pēc katra otrā vārda.

-     Vai tas ir okei, jūs laikam labāk zināsiet pats, Jergensens atteica. Tie jau bija jūsu draugi, ko viņš sakropļoja. Mēs katrā ziņā veicām kratīšanu aizdomās turamā dzīvoklī, un vairākas no atrastajām mantām norāda, ka Amageras un Sorē notikumi ir saistīti.

-     Tas ir labi, Jergensen, apsveicu. Es noteikti sekošu līdzi informācijai avīzēs.

-     Jūs zināt, ka jums būs jāliecina, kad sāksies lietas izskatīšana? Jūsu atpazītais krekls ir pirmais, kas abus noziegumus saista kopā.

-     Jā, protams, es liecināšu. Lai jums veicas!

Karls nolika klausuli un sajuta nepatīkamu žņaugšanu krūšu rajonā. Stiprāku nekā agrāk. Varbūt to varēja saistīt ar neaptveramo smaku, kas piepeši bija ielauzusies mašīnā, bet varēja gadīties, ka tuvojas arī kas cits un ļaunāks.

Karls minūti sēdēja un gaidīja, līdz spiediens bija mazliet norimis. Viņš pamāja pretī zemnieka sveicienam no organiskā stikla cietokšņa un iedarbināja motoru. Pabraucis piecsimt metru, Karls samazināja ātrumu, atvēra logu un sāk tvert pēc gaisa. Viņš ķēra pie krūtīm un, cik vien spēdams, izlieca muguru, lai atbrīvotos no spiediena. Tad nogriezās ceļa malā un sāka vilkt gaisu aizvien dziļāk plaušās. Šādas panikas lēkmes viņš bija novērojis citiem, taču paša ķermenī tās šķita sirreālas. Karls pavēra durvis, uzlika plaukstas uz mutes, lai samazinātu hiperventilācijas efektu, un atgrūda durvis līdz galam vaļā.

-     Nolādēts! viņš iesaucās un salīka uz priekšu, grīļodamies uz grāvja pusi. Sirds kā virzulis dunēja aiz bronhiem. Virs galvas griezās mākoņi, un debesis savilkās pār viņu. Karls noslīga zemē un taustījās pēc mobilā telefona. Viņš tik vienkārši nemirs no sirdslēkmes.

Kāda mašīna uz ceļa samazināja ātrumu. Braucēji neredzēja Kārlu grāvja malā, bet viņš tos dzirdēja. "Izskatās savādi," sacīja kāda balss, un viņi aizbrauca tālāk. "Ja būtu redzējis numuru, tad es viņiem parādītu!" tas bija pēdējais, ko Karls paguva nodomāt, pirms viss satumsa.

KARLS PAMODĀS AR mobilo telefonu pie auss un briesmīgi daudz zemes ap muti. Viņš aplaizīja lūpas, nospļāvās un apjucis palūkojās apkārt. Tvēra pie krūtīm, kur spiediens vēl nebija gluži atslābis, un konstatēja, ka tik traki jau nav. Tad pierausās kājās un iekrita vadītāja sēdeklī. Vēl pat nebija pusdivi. Tātad viņš tur nebija gulējis īpaši ilgi.

"Kas tas bija, Kari?" viņš sev jautāja sausu muti un divtik biezu mēli nekā parasti. Kājas šķita kā ledus, bet rumpis bija izmircis sviedros. Viņa ķermenī kaut kas bija galīgi šķērsām.

"Tu zaudēji kontroli," sacīja iekšējā balss, kamēr viņš noslīga uz sēdekļa. Un tad iezvanījās telefons.

Asads nejautāja, kā Karls jūtas, un kāpēc lai viņš to darītu?

-     Mums nu ir problēma, Kari, viņš sacīja, kamēr Karls pie sevis klusībā nolamājās.

-     Tehniķi neuzdrošinās noņemt svītrojumu Merētes Lingordas telefonu grāmatiņā, Asads netraucēti turpināja. Viņi saka: numurs un švīkas esot uzvilkti ar vienu un to pašu pildspalvu un, lai gan tie ir nožuvuši dažādi, pastāvot pārāk liels risks, ka pazudīs abas kārtas.

Karls tvēra pie krūtīm. Tagad radās sajūta, ka viņš ir sarijies gaisu. Nolādēts, kā tas sāpēja! Varbūt tiešām sirdslēkme? Vai tikai tāda sajūta?

-     Viņi saka: mums tas jāsūta uz Angliju. Viņi kombinēs kaut kādu digitalizēšanas procesu ar ķīmisku mērcēšanu, vai kā nu viņi tur teica. Asads laikam gaidīja, lai Karls viņu izlabo, taču Karls negrasljās neko labot. Viņš bija aizņemts, miedzot acis un cenšoties tikt vaļā no riebīgajām spazmām, kas plosījās viņam krūtīs.

-     Es domāju, ka tas prasīs pārāk ilgu laiku. Viņi saka, rezultāti būs tikai pēc trim četrām nedēļām. Kā tu domā?

Karls mēģināja koncentrēties, bet Asadam nebija tādas pacietības.

-     Varbūt man to nevajadzētu sacīt, Kari, bet es jūtu, ka varu ar tevi rēķināties, tāpēc tomēr pateikšu. Es pazīstu vienu čali, kurš var priekš mums to izdarīt. Te Asads laikam gaidīja kādu iebildumu, taču pārrēķinājās. Vai tu tur vēl esi, Kari?

-    Jā, velns parāvis! Karls iesaucās. Pēc tam sekoja dziļš elpas vilciens, kas pilnībā izspīlēja plaušas. Velns! Cik sāpīgs bija brīdis, līdz spiediens atlaidās! Kas viņš ir? Karls jautāja, mēģinādams atslābināties.

-     Nē, to tu negribi zināt, Kari. Bet viņš ir ļoti veikls un nāk no Tuvajiem Austrumiem. Es viņu pazīstu diezgan labi, viņš ir prasmīgs. Vai man viņam to uzdot?

-     Vienu mirkli, Asad, man jāpadomā.

Karls izstreipuļoja no mašīnas un brīdi stāvēja saliecies, nokāris galvu un uzlicis plaukstas uz ceļiem. Tagad asinis atgriezās smadzenēs. Sejas āda piesārta, un spiediens krūtīs pazuda. Ai, cik labi! Par spīti smakai, kas bija pārņēmusi visu kā slimība, gaiss ārā starp dzīvžogiem šķita gandrīz spirdzinošs.

Tad Karls izslējās un sajutās labi.

-    Jā, Asad, viņš sacīja mobilajā telefonā. Es te esmu. Mēs nevaram nodarbināt pasu viltotāju, tu saproti?

-     Kurš teica, ka viņš ir pasu viltotājs? Es ne.

-     Kas tad?

-     Viņš vienkārši pieprata to lietiņu tur, no kurienes nāk. Viņš var noņemt zīmogus tā, ka to nevar redzēt. Tad tak viņš varētu noņemt ari drusku tintes. Tev nav jāzina nekas vairāk. Viņš ari neuzzinās, kur piedalās. Viņš strādā ātri, Kari, un tas nemaksās neko. Viņš ir man pakalpojumu parādā.

-     Cik ātri?

-     Būs gatavs pirmdien, ja mēs gribēsim.

-     Tad aiznes to štruntu, Asad. Aiznes to viņam.

Asads otrā līnijas galā kaut ko nomurmināja. Droši vien "okei" arābu valodā.

-     Vēl viena lieta, Kari. Sērensena kundze lika pateikt, ka tā velosipēdista slepkavības lieciniece esot sākusi drusku runāt. Es uzzināju, ka viņa…

-     Stop, Asad. Tā nav mūsu lieta. Karls atkal iesēdās mašīnā. Mums pietiek ar savu.

-     Sērensena kundze negribēja to sacīt atklāti, bet man šķiet, ka tie trešajā stāvā labprāt gribētu tavu viedokli. Nu tā, nejautājot tieši.

-     Izspied no viņas visu, ko viņa zina, Asad. Un tad rīt no rīta aizej pie Hārdija un izstāsti viņam. Esmu pārliecināts, ka viņu tas iepriecinās vairāk nekā mani. Paņem taksi, un pēc tam tiksimies pārvaldē, labi? Tagad vari būt brīvs. Tikmēr nenokar degunu, Asad. Pasveicini Hārdiju un pasaki, ka es pie viņa aiziešu kaut kad nākamnedēļ.

Karls pabeidza sarunu un lūkojās ārā caur priekšējo stiklu, kas izskatījās, it kā tikko būtu izkļuvis cauri lietusmākonim. Tomēr pat iekšā varēja saost, ka tas nebija lietus. Tie bija cūku mēsli a la carte. Pavasara ēdienkarte laukos.

UZ KARLA GALDA sīca milzīgs ornamentiem izrotāts monstrs tējas vārāmais aparāts. Ja Asads bija iedomājies, ka eļļas liesmiņa uzturēs piparmētru tēju siltu līdz Karla pārnākšanai, tad viņš bija pārrēķinājies, jo tagad tējkanna bija izvārījusies tik sausa, ka tās dibens knakšķēja. Karls nopūta liesmiņu, smagi apsēdās krēslā un atkal sajuta spiedienu krūtis. Bija dzirdēts par tādiem gadījumiem. Brīdinājums un tad atvieglojums. Tad varbūt atkal īss bildinājums un pēc tam: blaukš un pagalam! Gaišas izredzes vīrietim, kam vēl milzums gadu līdz pensijai.

Karls paņēma Monas Ibsenas vizītkarti un pasvārstīja to saujā. Divdesmit minūtes piespiesties pie viņas maigā, siltā auguma, un viņš noteikti sajustos labāk. Jautājums, vai tāpat būs ari gadījumā, ja nāksies iztikt ar viņas maigo, silto skatienu.

Karls paņēma klausuli un nospieda Monas numuru, bet, kamēr klausulē skanēja pīkstieni, spiediens atgriezās. Vai tie bija dzīvību apliecinoši puksti vai brīdinājums par pretējo? Kā lai viņš to uzzina?

Viņš asi ievilka gaisu, kad Mona nosauca savu vārdu.

-     Karls Mērks, viņš neveikli sacīja. Tagad esmu gatavs pilnai grēksūdzei.

-    Tad jums vajadzēja zvanīt uz Pēterbaznīcu, Mona sausi atteica.

-     Nē, pavisam godīgi. Man šķiet, ka šodien man uznāca panikas lēkme. Es nejūtos labi.

-     Tad pirmdien pulksten vienpadsmitos. Vai man pa telefonu pasūtīt kaut ko nomierinošu, vai arī jūs nedēļas nogalē tiksiet galā?

-     Tikšu, Karls atteica, nejuzdamies par to pārliecināts, kad nolika klausuli.

Pulkstenis nepielūdzami tikšķēja. Bija palikušas vairs tikai nepilnas divas stundas, līdz Mortens Hollands atgriezīsies no pēcpusdienas dežūras videonomā.

Karls noņēma Merētes Lingordas telefonu no lādētāja un ieslēdza to. Parādījās teksts "Ievadiet pinkodu". Tātad akumulators vēl darbojās. Vecais labais Siemens.

Karls ievadīja kombināciju 1-2-3-4 un saņēma atbildi par kļūdu. Pēc tam viņš izmēģināja 4-3-2-1 un saņēma tādu pašu ziņu. Tātad bisē bija atlicis tikai viens šāviens, līdz viņš būs spiests nosūtīt to aparātu ekspertiem. Viņš atvēra mapi un sameklēja Merētes Lingordas dzimšanas datumu. Bet tikpat labi viņa būtu varējusi izmantot ari Ufes dzimšanas datumu. Karls pašķirstīja papīrus un atrada arī to. Bet galu galā tā varēja būt arī abu kombinācija vai pavisam kaut kas cits. Viņš nolēma apvienot abus pirmos skaitļus viņu dzimšanas datos Ufes vispirms un nospieda ciparus.

Kad ekrānā parādījās attēls ar smaidošu Ufi, kas bija apskāvis Merētes kaklu, spiediens krūtīs uz brīdi atslāba. Citi būtu izgrūduši uzvaras kliedzienu, bet Karlam nebija spēka. Toties viņš uzcēla kājas uz galda.

Neērtās pozas apgrūtināts, viņš atvēra zvanu žurnālu un pārskatīja ienākošo un izejošo zvanu sarakstu par periodu no 2002. gada 15. februāra līdz Merētes pazušanas dienai. To bija daudz. Dažus no numuriem viņam droši vien vajadzētu meklēt uzņēmumu reģistra arhīvā. Numuri, kas nomainīti un pēc tam nomainīti vēlreiz. Tas izklausījās sarežģīti, tomēr pēc stundas sistēma bija skaidra: Merēte Lingorda šajā īsajā laika periodā bija runājusi tikai ar kolēģiem un nevalstisko organizāciju runasvīriem. Trīsdesmit zvanu no viņas pašas biroja vien, arī pats pēdējais 1. martā.

Tātad iespējamie neīstā Daniela Heila zvani bija pienākuši uz viņas stacionāro telefonu Kristiansborgā. Ja tādi vispār bija.

Karls nopūtās un ar kāju pastūma sāņus papīru kaudzīti. Viņa labā kāja niezēja aiz vēlēšanās iespert Bergem Bakam pa pakaļu. Ja toreizējā izmeklēšanas grupa vispār bija pasūtījusi zvanu sarakstu Merētes Lingordas biroja telefonam, tad tas katrā ziņā bija pazaudēts, jo mapē nekā nebija.

Nē, šī lieta viņam pirmdien jānodod Asada ziņā, kamēr viņu ārstēs Mona Ibsena.

BR VEIKALĀ ALLEREDĀ Playmobil figūriņu izvēle nebija slikta, bet arī cenas bija atbilstošas. Karls nespēja saprast, kā šīs pilsētas iedzīvotāji var atļauties laist pasaulē bērneļus. Viņš izvēlējās pašu lētāko komplektu ar vairāk nekā divām figūrām policijas mašīnu ar diviem policistiem par 269,75 kronām un palūdza čeku. Mortens jau tik un tā ies to samainīt, tas bija skaidrs.

Karls atzinās tajā pašā mirklī, kad ieraudzīja Mortenu virtuvē. Viņš izņēma palienētās mantas no maisiņa un blakus nolika jauno kastīti. Sacīja Mortenam, ka ļoti nožēlo un nekad vairs tā nedarīs. Viņš vispār vairs nespers kāju Mortena valstībā, kad īrnieka nebūs mājās. Mortena reakcija bija pilnīgi paredzama, tomēr tas bija pārsteigums, ka šis lielais, ļumīgais cilvēks piemērs tam, cik lielu postu nodara trekna barība un kustību trūkums, tādā mērā spēj sasprindzināt augumu fiziskās dusmās. Ka augums no aizvainojuma spēj tā drebēt un vilšanos var izpaust tik daudzos dažādos vārdos. Karls bija ne tikai uzkāpis Mortenam uz kāju pirkstiem, viņš acīmredzot bija tos izšķaidījis pa lamināta grīdu.

Karls ar nožēlu raudzījās uz mazo plastmasas ģimenīti, kas stāvēja uz virtuves galda malas, un vēlējās, kaut tas nekad nebūtu noticis, kad piepeši spiediens krūtīs atgriezās pavisam jaunā formā.

Mortens aizrāvies nikni klāstīja, ka saimnieks var meklēt jaunu īrnieku, un nepamanīja Karla problēmu. Nepamanīja līdz brīdim, kad Karls noslīga uz grīdas, savilkts krampjos no kakla līdz nabai. Šoreiz nebija tikai sāpes krūtīs. Šķita, ka āda ir par mazu, muskuļi vārās no pieplūdušajām asinīm un vēdera muskuļu spazmas spiež iekšas pret mugurkaulu. Tas patiesībā nebija sāpīgi, tikai neļāva elpot.

Pagāja dažas sekundes, līdz Mortens noliecās pār viņu ieplestām acīm un pajautāja, vai Karlam nevajag glāzi ūdens. "Glāzi ūdens, kāda velna pēc?" Karlam iešāvās prātā, kamēr pulss dejoja savā greizajā ritmā. Vai Mortens to viņam uziies, lai viņa augums patīkami atcerētos piepešu vasaras lietutiņu? Vai viņš taisās to ieliet caur Karla sakrampētajiem žokļiem, kas šobrīd svilpa no pārāk zema spiediena iekšējās plēšās?

-    Jā, paldies, Morten, viņš piespieda sevi pateikt. Galvenokārt tāpēc, lai abi varētu satikties kaut kur pusceļā uz virtuves grīdas.

Kad Karls bija atguvies un nosēdināts visnospeķotākajā dīvāna stūrī, Mortena bailes bija nomainījis pragmatisms.

Ja tik nosvērts čalis kā Karls varēja apstiprināt savu atvainošanos ar tik satriecošu sabrukumu, tad viņš to domāja nopietni.

-     Labi, Kari, tad vienosimies pavilkt tam apakšā svītru? viņš sacīja ar drūmu seju.

Karls pamāja ar galvu. Jebko, kas varētu nodrošināt mājas mieru un pāris stundu miega, pirms Mona Ibsena sāks rakņāties viņa dvēselē.

32. nodala

2007

VIESISTABAS GRĀMATPLAUKTĀ KARLS aiz grāmatām bija paslēpis pāris pustukšu džina un viskija pudeļu, ko Jespers vēl nebija uzošņājis un dāsni izlaistījis improvizētās ballītēs.

Viņš izdzēra abas pudeles gandrīz tukšas, līdz beidzot sajuta mieru, un nedēļas nogales bezgalīgās stundas pagāja dziļā miegā. Karls divu dienu laikā piecēlās tikai trīs reizes un šajās trīs reizēs aprija visu, ko nu ledusskapis spēja piedāvāt. Jespera tik un tā nebija mājās, bet Mortens ciemojās pie saviem vecākiem Nestvedā. Tātad nebija neviena, kas raizētos par notecējušiem termiņiem un ēdienkartes dīvaino salikumu.

Kad pienāca pirmdiena, bija Jespera kārta uzpurināt Kārlu no miega. Celies augšā, Kari! Kas notiek? Man vajag naudu ēdienam. Ledusskapi nav pilnīgi nekā.

Karls palūkojās uz savu padēlu. Viņa acis atteicās saprast un kur nu vēl pieņemt dienasgaismu. Cik pulkstenis? viņš nomurmināja, mirkli nesaprazdams, kas tā par dienu.

Nu ātrāk! Johaidī, es tūlīt nokavēšu!

Karls ieskatījās modinātājpulkstenī, ko Viga žēlīgi bija viņam atstājusi. Viņai pašai nebija nekādas cieņas pret nakšu garumu.

Karls iepleta acis, piepeši kļuvis pavisam modrs. Bija desmit minūtes pāri desmitiem. Pēc mazāk nekā piecdesmit minūtēm viņam jāsēž savā vietā, lūkojoties Monas Ibsenas profesionālajās acīs.

-    JUMS ŠOBRĪD IR grūti piecelties laikā? Mona Ibsena konstatēja, uzmetusi ātru skatienu savam rokaspulkstenim. Redzu, ka jūs joprojām slikti guļat, viņa turpināja, it kā būtu saņēmusi korespondenci no Karla spilvena.

Karls saīga. Varbūt tas būtu ko līdzējis, ja viņš būtu paspējis nomazgāties, pirms izskrēja pa durvīm. "Kaut tik es neostu," viņš nodomāja, mazliet pašķiebdams galvu uz padušu pusi.

Mona Ibsena mierīgi sēdēja un skatījās uz viņu, salikusi rokas klēpī, sakrustojusi kājas melnajās biksēs. Viņas mati bija sabužināti nekārtīgās šķipsnās, īsāki nekā pagājušajā reizē, uzacis pērkonīgi melnas. Viss kopā diezgan biedējoši.

Karls pastāstīja par savu sabrukumu uz lauku ceļa, iespējams, gaidīdams drusciņu līdzjūtības.

-     Vai jums ir sajūta, ka pievīlāt savus kolēģus tajā šaušanas epizodē? Mona tūlīt ķērās vērsim pie ragiem.

Karls pāris reižu norīstījās, kaut ko nomurmināja par pistoli, kuru vajadzējis izvilkt ātrāk, un instinktiem, ko varbūt notrulinājusi gadiem ilgā saskarsme ar noziedzniekiem.

-    Jūs jūtat, ka pievīlāt savus kolēģus, tā ir mana pārliecība. Tādā gadījumā jūs cietīsiet, ja neatzīsiet, ka tas nevarēja notikt citādi.

-     Viss vienmēr var notikt citādi, Karls sacīja.

Mona neklausījās. Jums jāzina, ka es ārstēju arī Hārdiju Henningsenu. Tāpēc es redzu šo lietu no divām pusēm un man būtu vajadzējis no šī uzdevuma atteikties. Tomēr nekādas normas to nepieprasa, tāpēc es jautāju: vai jūs, to zinādams, tomēr vēlaties runāt ar mani? Jums jāzina, ka es nevaru atklāt, ko Henningsens ir man stāstījis, tāpat kā mans klusēšanas pienākums sargā ari jūs.

-     Viss kārtībā, Karls sacīja, tā nemaz nedomādams. Ja Monas vaigi nebūtu klāti ar smalkām pūciņām un ja viņas lūpas tādā mērā nekliegtu pēc skūpstiem, tad viņš būtu piecēlies un sūtījis viņu pie velna. Bet es gribu par to parunāt ar Hārdiju, viņš sacīja. Mums ar Hārdiju nevar būt noslēpumu vienam no otra, tā tas neies.

Mona pamāja un izslējās. Vai jūs vēl kādreiz esat nonācis situācijā, kad jutāt, ka nespējat tikt galā?

-    Jā, Karls atteica.

-     Kad?

-     Šobrīd. Viņš uzmeta Monai tumšu skatienu.

Viņa to ignorēja. Azbesta vecene.

-     Ko jūs dotu, lai Ankers un Hārdijs joprojām te staigātu? Mona pajautāja un ātri uzdeva vēl četrus jautājumus, kas Karlam izraisīja savādu skumju izjūtu. Pie katra jautājuma Mona lūkojās viņam acīs un pierakstīja atbildes savā bloknotā. Šķita, ka viņa vēlas aizdzīt Kārlu līdz bezdibeņa malai. It kā viņam pavisam noteikti būtu jākrīt, iekams viņa varēs pasniegt roku.

Mona pamanīja šķidrumu, kas ritēja Karlam no deguna, pirms to sajuta viņš pats. Tad viņa palūkojās augšup un ievēroja miklumu, kas krājās viņam acīs.

"Nemirkšķini, sāks tecēt," Karls sevi brīdināja, nesaprazdams, kas viņu tā aizkustinājis. Viņš nebaidījās no asarām, un viņam arī nebija iebildumu, ka Mona tās redz, viņš tikai nesaprata, kāpēc tam jānotiek tieši tagad.

-     Raudiet vien, viņa sacīja pieredzējušā toni, it kā pamudinātu aizrijušos zīdaini uz atraudziņu.

KAD VIŅI PĒC divdesmit minūtēm pabeidza sesiju, Karlam bija gana šis atkailināšanās. Toties Mona Ibsena šķita apmierināta, sniedza viņam roku un nozīmēja jaunu tikšanās laiku. Viņa vēlreiz apgalvoja, ka šaušanas epizodes iznākums ir nejaušs un vēl pāris sesiju laikā viņš atgūsies.

Karls pamāja ar galvu un savā ziņā jutās labāk. Varbūt tāpēc, ka Monas smarža pārmāca viņa paša aromātu un viņas rokasspiediens šķita tik viegls, maigs un silts.

-     Piezvaniet man, ja jums kaut kas ir uz sirds, Kari. Vienalga, vai tas būtu sīkums vai kaut kas lielāks. Varbūt tas ir svarīgi mūsu turpmākai sadarbībai, nekad jau nevar zināt.

-    Tad man ir viens jautājums, Karls sacīja, cenzdamies atklāt Monas skatienam savas stiegrainās rokas. Sievietes vienmēr bija teikušas, cik seksīgi tās izskatās.

Mona Ibsena pamanīja viņa pozu un pirmo reizi pasmaidīja. Aiz mīkstajām lūpām pavīdēja baltāki zobi nekā LIsai no trešā stāva. Rets skats laikmetā, kad sarkanvīns un kofeīns parasti liek zobiem izskatīties pēc apkvēpuša stikla.

-     Un tas būtu? viņa jautāja.

Karls saņēmās. Tagad vai nekad. Vai jūs interesējaties par pretējo dzimumu? Viņš pats pārbijās no tā, cik neveikli šie vārdi izklausījās, bet nu jau bija par vēlu. Atvainojiet! Viņš papurināja galvu. Bija grūti turpināt. Es tikai gribēju pajautāt, vai jūs kādu dienu nepieņemtu uzaicinājumu vakariņās?

Monas smaids sastinga. Pazuda baltie zobi un maigā sejas āda.

-     Domāju, ka jums vispirms vajadzētu atgūties un tikai tad veikt tādas ofensīvas, Kari. Un izvēlēties savus upurus rūpīgāk.

Karls juta nožēlu izplatāmies caur visām dziedzeru sistēmām, kamēr Mona pagrieza muguru un atvēra durvis uz gaiteni. Nolādēts!

-    Ja jums nešķiet, ka jūs ietilpstat kategorijā "rūpīga izvēle", tad laikam nezināt, cik lielu iespaidu atstājat uz pretējo dzimumu.

Mona Ibsena pagriezās, pastiepa roku un norādīja uz pirkstu, kurā bija uzvilkts gredzens.

-     Zinu gan, viņa sacīja, atmuguriski atkāpdamās no kaujas lauka.

Tā nu Karls pēc paša domām, viens no labākajiem izmeklētājiem, kādu izauklējusi Dānijas Karaliste, palika stāvam ar nolaistiem pleciem un jautāja sev, kā gan ir spējis palaist garām kaut ko tik elementāru.

KARLAM PIEZVANĪJA GODHAVNAS bērnunama dežurante un pastāstīja, ka viņi dabūjuši rokā pensionēto pedagogu Džonu Rasmusenu. Viņš nākamajā dienā dosies uz Kopenhāgenu apciemot māsu un ir lūdzis pateikt, ka vienmēr ir vēlējies apskatīt Policijas pārvaldi, tāpēc labprāt apmeklētu Kārlu ap desmitiem vai pusvienpadsmitiem, ja tas ir pieņemami. Karls viņam nevarot piezvanīt, jo tādi ir viņu noteikumi, bet, ja tikšanos kaut kas aizkavēs, viņš var zvanīt uz bērnunamu.

Tikai nolicis klausuli, Karls atgriezās īstenībā. Neveiksme ar Monu Ibsenu bija atvienojusi viņa smadzeņu daļas citu no citas, un tagad vajadzēja savākt tās atkal kopā. Tātad pie viņa atbrauks Godhavnas skolotājs, kurš atpūties Grankanārijā. Varbūt, pirms piedāvāties par gidu Policijas pārvaldē, vajadzēja pārliecināties, ka Rasmusens tiešām atceras zēnu, kuru mēdza dēvēt par Atomu. Bet lai jau!

Karls ievilka elpu līdz pašiem plaušu dziļumiem un mēģināja izsviest no sava organisma Monu Ibsenu un viņas kaķenes acis. Lingordas lietā bija daudz sīku pavedienu, kas jāsasien vienā mezglā, tāpēc jāsāk darboties, pirms pašnožēla iecirtīs viņā savus nagus.

Vispirms jānokārto, lai izpalidze Helle Andersena no Stevnsas apskatītu fotogrāfijas, ko viņš dabūja Denisa Knudsena mājās. Varbūt arī Helli varētu ievilināt pārvaldē, piedāvājot ekskursiju vicekriminālkomisāra pavadībā. Jebko, lai tikai nevajadzētu braukt pār Trigeveldi vēlvienreiz.

Karls piezvanīja Andersenai, un viņam atbildēja Helles dzīvesbiedrs, kurš joprojām apgalvoja, ka esot slimības atvaļinājumā ar briesmīgām muguras sāpēm, bet citādi izklausījās pārsteidzoši vesels. Viņš sacīja: "Sveiki, Kari!" it kā abi būtu kopā cūkas ganījuši.

Klausīties viņā bija gluži kā sēdēt blakus pļāpīgai vecmeitai. Ē, jā, viņš jau labprāt pasauktu Helli, ja vien viņa būtu mājās. Nē, viņa vienmēr ir pie saviem klientiem līdz pulksten…! Oi, laikam viņas mašīna ierūcās pagalmā. Jā, viņa ir nopirkusi jaunu mašīnu, var tak dzirdēt atšķirību starp 1,3 un 1,6. Un tā ir taisnība, ko stāstīja televīzijā, šitie Suzuki, bitīt matos, strādā, kā solīts. Zini, ir ko just, kad tu tikko esi ticis vaļā no sava vecā opeļa par labu cenu, pļāpa tarkšķēja tālāk, kamēr viņa sieva kaut kur fonā pieteica savu ierašanos ar griezīgu: Čau, Ole! Tu mājās? Vai sakrāvi visu malku?

Par laimi Olem, šo jautājumu neklausījās sociālā dienesta pārstāvis.

Helle Andersena bija sirsnīgi pretimnākoša, kad beidzot atguva elpu, un Karls pateicās viņai par Asada uzņemšanu un pajautāja, vai viņa varētu e-pastā apskatīt pāris ieskenētu fotogrāfiju.

-     Tūlīt? Helle jautāja un nākamajā elpas vilcienā acīmredzot grasījās pastāstīt, kāpēc tas nebūtu visai labi. Es nopirku picas, viņa sacīja. Olem tās garšo ar salātiem, un nav īpaši forši, kad zaļumi nogrimst sierā.

Helle piezvanīja tikai pēc divdesmit minūtēm, un izklausījās, ka viņa vēl nav norijusi pēdējo kumosu.

-     Vai atvērāt savu e-pastu?

-    Jā, Helle apstiprināja. Viņa redzot trīs failus.

-     Noklikšķiniet uz pirmā. Ko jūs redzat?

-     Tas ir tas Daniels Heils, kura bildi jūsu asistents man nesen rādija. Es viņu nekad neesmu redzējusi.

-     Tad klikšķiniet uz otrās. Kā ar to?

-     Kas viņš ir?

-     To es jautāju jums. Viņu sauc Deniss Knudsens. Vai esat viņu redzējusi? Varbūt pāris gadu vecāku nekā šajā fotogrāfijā.

Helle iesmējās. Katrā ziņā ne ar to smieklīgo cepuri galvā. Nē, es neesmu viņu redzējusi, varu to apgalvot diezgan droši. Viņš līdzinās manam brālēnam Gormam, bet Gorms ir vismaz divtik resnāks.

Laikam tas šajā ģimenē bija iedzimts.

-     Un trešā? Jūs redzat cilvēku, kurš runā ar Merēti pie Kristiansborgas, neilgi pirms viņa pazuda. Viņš gan ir redzams tikai no mugurpuses, bet vai tas jums kaut ko izsaka? Drēbes, mati, stāja, garums, plecīgums, jebkas?

Iestājās neliela pauze, kas bija laba zīme.

-     Es nezinu. Viņš taču, kā jūs pats sakāt, ir redzams tikai no mugurpuses, bet varbūt esmu viņu redzējusi. Kā jūs domājat, kur es varēju viņu redzēt?

-     To gan jums pašai vajadzētu pateikt.

"Nu, lūdzu, Helle," Karls nodomāja. Cik tad to epizožu varētu būt?

-     Es zinu, ka jūs domājat to vīrieti, kurš atnesa vēstuli. Es gan viņu redzēju ari no mugurpuses, bet viņam bija gluži citādas drēbes, tas nav tik vienkārši. Daudz kas sakrīt, bet es neesmu īsti pārliecināta.

-     Tad nesaki neko, saullt, fonā noteica muguras sāpju mocītais picas ēdējs. Karlam bija grūti aizturēt smagu nopūtu.

-     Labi, viņš sacīja. Tad man ir vēl pēdējā fotogrāfija, ko es gribētu jums nosūtīt.

Viņš noklikšķināja pastkastītē.

-     Saņēmu, Helle pēc desmit sekundēm sacīja līnijas otrā galā.

-     Pasakiet, ko jūs redzat.

-     Es redzu puisi, kurš laikam bija arī otrajā bildē. Deniss Knudsens, vai tā viņu sauca? Te viņš ir tikai zēns, bet to īpatnējo sejas izteiksmi var atpazīt. Tādi smieklīgi vaigi. Viņš laikam bērnībā brauca ar gokartu. Jocīgi, bet arī mans brālēns Gorms ar tādu brauca.

"Droši vien pirms viņš svēra piecsimt kilogramu," Karlam sagribējās piebilst.

-     Paskatieties uz to otru zēnu aiz Denisa Knudsena. Vai viņš jums kaut ko atgādina?

Līnijas otrā galā iestājās klusums. Pat muguras ekvilibrists turēja muti. Karls nesteidzināja. Kā mēdz teikt, pacietība ir izmeklētāja tikums. Tātad atlika tikai to ievērot.

-     Patiesībā tas ir diezgan šausmīgi, beidzot atskanēja Helles Andersenas balss. Tā piepeši bija pieklususi. Tas ir viņš. Esmu diezgan droša, ka viņš.

-    Jūs gribat teikt: tas, kurš iedeva jums vēstuli Merētes mājā?

-    Jā. Atkal iestājās pauze, it kā Hellei vispirms vajadzētu apstrādāt zēna attēlu ar laika patinu. Vai viņu jūs meklējat? Jūs domājat, ka viņam ir kāda saistība ar to, kas notika ar Merēti? Vai man jābaidās no viņa? Helle izklausījās patiesi noraizējusies. Varbūt reiz šādas bailes bija pamatotas.

-     Tas notika pirms pieciem gadiem, tāpēc jums nav no kā baidīties, Helle. Esiet mierīga. Karls dzirdēja, ka Helle nopūšas. Jūs sakāt, ka, jūsuprāt, šis cilvēks ir vīrietis ar vēstuli. Vai esat pilnīgi pārliecināta?

-     Tā varētu būt. Jā, pilnīgi. Viņa acis ir tik īpašas. Jūs to nejūtat? Vai, man tūlīt kļūs nelabi!

"Noteikti pica," Karls nodomāja, pateicās Hellei, nolika klausuli un atgāzās krēslā.

Viņš raudzījās uz krāsainajām Merētes Lingordas fotogrāfijām, kas atradās mapē augšpusē. Šobrīd Karls stiprāk nekā jebkad iepriekš sajuta, ka viņš šajā lietā ir saikne starp upuri un noziedznieku. Jā, viņš pirmo reizi bija pārliecināts. Šis Atoms, tēlaini izsakoties, bija izaudzis līdz velnišķīgiem darbiem. Ļaunums bija aizvedis viņu pie Merētes Lingordas. Jautājums tikai: kāpēc, kur un kā? Varbūt Karls nekad neatradis atbildes, bet viņam vismaz bija vēlēšanās.

Tikmēr tā Ibsena varēja spodrināt savu gredzenu.

PĒC TAM VIŅŠ nosūtīja fotogrāfijas Biliem Antvorskovam. Nepagāja ne piecas minūtes, kad atbilde jau bija e-pastā: jā, viens no zēniem varētu būt lidzigs vīrietim, kurš kopā ar viņu bija Kristiansborgā. Bet viņš nevarētu pilnīgi droši zem tā parakstīties.

Karls jutās apmierināts. Viņš bija drošs, ka Bille Antvorskovs nekad neparaksta neko, sīki un smalki to neizpētījis.

Tad iezvanījās telefons, un tas nebija ne Asads, ne vīrs no Godhavnas, kā viņš iedomājies, bet lai Dievs pasarg! Viga!

-     Kur tu esi, Kari? viņas balss vibrēja.

Karls centās atšifrēt, kas noticis, bet vēl netika līdz rezultātam, kad jau atskanēja Vigas tirāde.

-     Pieņemšana sākās pirms pusstundas, un vēl nav nevienas dzīvas dvēseles. Mums ir desmit pudeles vīna un divdesmit paciņas uzkodu. Ja arī tu nenāksi, tad es vienkārši nezinu!

-     Tu gribi teikt: uz tavu galeriju?

Pāris ātru šņukstu norādīja, ka viņa ir tuvu asarām.

-     Es neko nezinu ne par kādu pieņemšanu.

-     Hugins aizvakar izsūtīja piecdesmit ielūgumus. Sieva nošņaukājās pēdējo reizi un izvilka no azotes īsto Vigu. Kāpēc nevar paļauties vismaz uz tavu atbalstu? Tu taču te ieguldīji naudu!

-     Pajautā savam klīstošajam spokam.

-     Kuru tu sauc par spoku? Huginu?

-     Vai tad tev tur vazājas vēl kāds ute?

-     Hugins ir tikpat ieinteresēts veiksmīgā iznākumā kā es.

Karls par to nešaubījās. Kur gan citur viņš varētu izstādīt

savus mākslinieciski saplēstos apakšveļas reklāmu gabaliņus un sadauzītās Makdonalda Happy Meal figūriņas, apšķaiditas ar vislētāko lielveikala krāsu?

-     Es tikai saku, Viga: ja tas Einšteins sestdien vispār atcerējās iemest vēstules pastkastītē, kā pats apgalvo, tad visi adresāti tās atradīs, šodien pārnākuši mājās no darba.

-     Ak kungs, nē! Nolāpīts! Viga iestenējās.

Tad jau šovakar kāds vīrs melnā nedabūs.

Forši.

TAGE BAGESENS PIEKLAUVEJA pie kabineta durvju stenderes mirklī, kad Karls bija iespraudis zobos cigareti, kas bija brēkusi pēc viņa stundām ilgi.

-     Lūdzu, viņš sacīja dūmu pilnām plaušām, pazīdams viegli iereibušo vīrieti, kurš ienesa kabinetā konjaka un alus dvaku.

-     Es atvainojos, ka nesen tik pēkšņi pārtraucu mūsu telefona sarunu. Man vajadzēja padomāt, ja jau viss tagad tik un tā nāk gaismā.

Karls piedāvāja Bagesenam krēslu un pajautāja, vai viņš nevēlas ko dzeramu, bet deputāts atvairijās ar vienu roku un satvēra krēslu ar otru. Nē, izslāpis viņš laikam nebija.

-     Par ko jūs tagad domājat? Karls to pateica tā, lai izklausītos, ka viņam ir zināms vairāk, nekā patiesībā bija.

-     Es rīt nolikšu deputāta mandātu, Bagesens sacīja, gurdu skatienu raudzīdamies apkārt. Pēc šīs sarunas došos pie frakcijas priekšsēdētāja. Merēte man sacīja, ka tā notiks, ja es neklausīšu, bet es nepaklausīju. Izdarīju to, ko nevajadzēja darīt.

Karls samiedza acis. Tad jau labi, ka mēs abi visu noskaidrosim, pirms jūs atzīsieties publiski.

Lielais virs pamāja un nolieca galvu. Es 2000. un 2001. gadā nopirku akcijas un nopelnīju ar tām.

-     Kādas akcijas?

-     Visvisādas. Es dabūju jaunu brokeri, kurš man ieteica ieguldīt ieroču fabrikās ASV un Francijā.

Alleredas Lokalbanken konsultantam laikam nenāktu prātā ieteikt Karlam izvietot tur savus ietaupījumus. Viņš dziļi nopūtās un nopurināja no cigaretes pelnus. Nē, skaidrs, ka pacifistiskās Radikālā centra partijas vadītāji nevēlējās kļūt slaveni ar šādām nosliecēm.

-     Es ari izīrēju divus īpašumus masāžas saloniem. Sākumā gan es to nezināju, bet drīz atklāju. Tie atradās Egedē, netālu no Merētes mājas, un cilvēki par to runāja. Es tolaik darbojos daudzos virzienos. Diemžēl ar saviem darījumiem palielījos Merētei.

Es biju tā iemīlējies, bet viņa tik vienaldzīga pret mani. Varbūt es cerēju, ka viņa mazliet ieinteresēsies, ja demonstrēšu lielu vērienu, bet tā, protams, nenotika. Bagesens ar vienu roku masēja skaustu. Viņa nepavisam nebija tāda.

Karls sekoja dūmiem ar acīm, līdz telpa tos aprija. Un viņa lūdza jūs pārtraukt?

-     Nē, nelūdza.

-     Ko tad?

-     Viņa sacīja, ka nejauši varot izpļāpāties savai sekretārei Mariannei Kohai. Doma bija skaidra. No šīs sekretāres visi to uzzinātu vienā mirklī. Merēte mani vienkārši brīdināja.

-     Kāpēc viņa vispār interesējās par jūsu lietām?

-     Viņa neinteresējās. Tieši tas jau bija visam par iemeslu. Bagesens nopūtās un atbalstīja galvu plaukstās. Es biju lencis viņu tik ilgi, ka beigās viņa vienkārši gribēja, lai pazūdu. Un tādā veidā īstenoja savu vēlmi. Esmu drošs: ja es turpinātu izdarīt spiedienu, viņa būtu atklājusi informāciju. Es viņai nepārmetu. Ko citu lai viņa iesāktu?

-     Tāpēc jūs likāt viņu mierā, toties turpinājāt savus darījumus?

-     Es lauzu līgumus ar masāžas saloniem, bet akcijas paturēju. Tās es pārdevu tikai kādu laiku pēc 11. septembra.

Karls pamāja. Jā, no šīs katastrofas daudzi labi nopelnīja.

-     Cik jūs tur nopelnījāt?

Bagesens pacēla acis. Veselus desmit miljonus.

Karls atšiepa apakšlūpu. Un nogalinājāt Merēti, lai viņa to neizpaustu?

Deputāts satrūkās. Tagad Karls ieraudzīja tikpat pārbiedētu seju kā pēdējā reizē, kad abi saķērās.

-     Nē! Kāpēc lai es to darītu? Mani darījumi jau nebija nelikumīgi. Vienkārši notiktu tas, kas notiek tagad.

-    Jūs būtu palūguši aiziet no parlamenta, nevis jūs aizietu pats?

Bagesena skatiens šaudījās pa telpu un nomierinājās, tikai ieraugot savus iniciāļus aizdomās turamo sarakstā pie tāfeles.

-     Tos jūs mierīgi varat izsvītrot, viņš pieceldamies sacīja.

ASADS IERADĀS DARBĀ tikai ap trijiem. Krietni vēlāk, nekā varētu gaidīt no cilvēka ar viņa pieticīgo kvalifikāciju un nedrošo stāvokli. Karls bridi apsvēra, vai neizteikt rājienu, taču Asada priecīgā seja un sajūsma aizkavēja uzbrukumu no slēpņa.

-     Velns parāvis, ko tu visu šo laiku darīji? Karls pajautāja, norādīdams uz pulksteni.

-     Man jāpasveicina no Hārdija, Kari. Tu pats mani tur aizsūtīji.

-     Vai tu biji pie Hārdija septiņas stundas? Karls atkal norādīja uz pulksteni.

Asads papurināja galvu. Es viņam pastāstīju, ko zinu par velosipēdista slepkavību, un zini, ko viņš teica?

-     Droši vien norādīja uz noziedznieku.

Asads izskatījās apjucis. Tu laikam viņu labi pazīsti, Kari. Jā, patiesībā tieši tā.

-     Diezin vai nosauca vārdu.

-     Vārdu? Nē, bet viņš sacīja, ka jāmeklē cilvēks, kas ir nozīmīgs liecinieces bērniem, un tamlīdzīgi. Tas laikam nav ne skolotājs, ne audzinātājs, bet tāds, no kura viņi ir ļoti atkarīgi. Liecinieces bijušais vīrs vai ārsts, vai varbūt kāds, kuru bērni ļoti ciena. Piemēram, jāšanas treneris. Bet tam jābūt kādam, kam ir darīšana ar abiem bērniem. Es to tikko pastāstīju trešajā stāvā.

-     Ak tā! Karls savilka lūpas. Neticami, cik labi Asads pēkšņi prata izteikties. Varu iedomāties, ka Baks bija septītajās debesis.

-     Septītajās debesīs? Asads apdomāja šos vārdus. Varbūt. Kā cilvēks tad izskatās?

Karls paraustīja plecus. Nu viņš atkal pazina savu Asadu. Ko vēl tu dariji? No Asada viltīgi savilktajām uzacīm viņš noprata, ka palīgam rokā ir vēl kāds trumpis.

-     Paskat, kas man ir, Kari! Asads no sava plastmasas maisiņa izvilka Merētes Lingordas plānotāju apdilušajos ādas vāciņos un nolika to uz galda. Paskaties pats, vai tas cilvēks nav lietpratējs? viņš sacīja.

Karls atvēra telefona numuru sarakstu pie burta H un tūlīt pamanīja pārmaiņu. Jā, fantastiski glīts darbiņš. Tur, kur iepriekš bija atradies izsvītrots telefona numurs, tagad mazliet padzisušiem, bet diezgan skaidri salasāmiem burtiem bija rakstīts: Daniels Heils un 25772060. Tas bija zibenīgi. Vēl zibenīgāk par ātrumu, ar kādu viņa pirksti sameklēja tastatūru, lai pārbaudītu tālruņu reģistru.

Viņam bija jāpārbauda šis numurs. Protams, veltīgi.

-     Tur rakstīts: nederīgs numurs. Piezvani Līsai un palūdz numuru tūlīt pārbaudīt. Saki, ka tas varētu būt atslēgts pirms pieciem gadiem. Mēs nezinām, kuram operatoram tas piederēja, bet esmu pārliecināts, ka viņa to uzzinās. Pasteidzies, Asad, Karls sacīja, paplikšķinādams viņam pa muskuļoto, granītcieto plecu.

KARLS AIZSMĒĶĒJA CIGARETI, atgāzās krēslā un apkopoja faktus.

Merēte Lingorda satika viltus Dānieļu Heilu Kristiansborgā un varbūt paflirtēja ar viņu, bet pēc dažām dienām pameta. Vārda izsvītrošana telefona numuru sarakstā bija Merētei neparasta, gandrīz kā rituāls. Lai kāds būtu viņas rīcības iemesls, tikšanās ar tā saukto Dānieļu Heilu laikam bija dramatisks piedzīvojums Merētes dzīvē.

Karls mēģināja viņu iztēloties. Skaista politiķe ar daudzsološu nākotni, bet satiek nepareizo cilvēku. Krāpnieku, vīrieti ar ļauniem nodomiem. Vairāki bija saistījuši šo vīrieti ar zēnu, kuru mēdza dēvēt par Atomu. Izpalīdze no Maglebijas domāja, ka šis zēns, visticamāk, ir tas pats vīrietis, kurš atnesa vēstuli ar sveicienu Laimīgu ceļu uz Berlīni, un, pēc Billes Antvorskova domām, šis Atoms vēlāk uzdevās par Dānieļu Heilu. Tas pats zēns, kuram, pēc Denisa Knudsena māsas vārdiem, bērnībā bijusi liela vara pār viņas brāli, un acīmredzot tieši viņš pēc daudziem gadiem pamudināja savu draugu Denisu uztriekties īstā Daniela Heila mašīnai un tādējādi izraisīt viņa nāvi. Sarežģīti un tomēr ne.

Galu galā pierādījumu kaudzē bija sakrājies daudz faktu: Denisa Knudsena savādā nāve neilgi pēc avārijas. Ufes pārāk spēcīgā reakcija, senā fotogrāfijā ieraugot Atomu, kurš acīmredzot vēlāk sastapa Merēti Lingordu kā Daniels Heils. Viņš bija daudz darījis, lai noorganizētu šo tikšanos. Un, visbeidzot, Merētes Lingordas pazušana. Karls juta, ka pakrūtē sāk dedzināt skābas grēmas, un gandrīz vai vēlējās vienu malciņu no Asada klīstera.

Viņam riebās gaidīt, kad tas nebija nepieciešams. Pie velna, kāpēc nevar parunāt ar to sasodīto Godhavnas audzinātāju tūlīt? Atomam taču noteikti bija vārds un personas kods. Kaut kas tāds, kas sniedzās līdz tagadnei. Viņam vajadzēja to uzzināt pēc iespējas ātrāk.

Karls nospieda cigaretes galu pelnu traukā, noņēma no baltās tāfeles vecos sarakstus un pārlaida tiem acis.

AIZDOMĀS TURAMIE

1)   Ufe

2)    Nezināms pastnieks. Vēstule par Berlīni

3)    Vīrietis/sieviete restorānā Cafē Bankerat

4)    "Kolēģi" Kristiansborgā TB + ?

5)    Slepkavība laupīšanas nolūkā vai laupīšanas uzbrukums. Cik naudas somā?

6)    Seksuāls uzbrukums

PĀRBAUDĪT

Stevnsas sociālais darbinieks Telegramma

Sekretāres Kristiansborgā Liecinieki uz prāmja Schles'wig-Holstein

Audžuģimene pēc avārijas/studiju biedri universitātē. Vai viņa bija depresīva pēc dabas? Stāvoklī? Iemīlējusies?

Pie "nezināmā pastnieka" viņš iekavās ierakstīja "Atoms kā Daniels Heils". Tad nosvītroja Tāges Bagesena iniciāļus un otrās lapas apakšā jautājumu, vai Merēte bija stāvoklī.

Uz pirmās lapas bez trešā punkta joprojām bija palicis vēl ari piektais un sestais punkts. Laupītāja slimās smadzenes varēja iekārdināt pat maza summa, turpretim sestais punkts ar seksuālu motīvu diezin vai bija ticams, ņemot vērā apstākļus un laika grafiku uz prāmja.

No otrās lapas punktiem Karlam joprojām trūka liecinieku uz prāmja, audžuģimenes un studiju biedru. Kas attiecās uz lieciniekiem, ziņojumos nebija nekā noderīga, un pārējais tagad vairs nebija svarīgi. Tā katrā ziņā nebija pašnāvība.

"Nē, ar tiem sarakstiem es diez cik tālu netikšu," Karls nodomāja, vēl pāris reižu uz tiem paskatījās un tad iemeta tos papīrgrozā. Kaut kas taču tur bija jāmet.

Viņš paņēma Merētes Lingordas telefona numuru sarakstu un pacēla to pie acīm. Sasodīti labu darbiņu Asads paveicis. Svītrojuma līnijas bija pilnīgi pazudušas. Tas šķita neticami.

-     Tu man pastāstīsi, kurš to uztaisīja! viņš sauca pār gaiteni, taču Asads viņu apturēja ar rokas mājienu. Tagad Karls ieraudzīja, ka viņa palīgs sēž ar telefona klausuli pie auss un māj ar galvu. Viņš neizskatījās priecīgs, gluži pretēji. Tātad acīmredzot mobilā telefona numuram, kas sarakstā atradās pie Heila vārda, nebija iespējams atrast abonentu.

-     Vai mobilajā bija priekšapmaksas karte? Karls jautāja, kad Asads ienāca ar savu papīra lapu un mazliet nosodoši izgaiņāja dūmus.

-    Jā, Asads atbildēja un pasniedza viņam lapiņu. Telefons piederēja kādai septītās klases skolniecei no Tjernelijas skolas Grēvē. Viņa ziņoja, ka pirmdien, 2002. gada 18. martā tas nozagts no viņas mēteļa, kas bija pakārts uz vadža pie klases. Par zādzību ziņoja tikai pēc pāris dienām, un neviens nezina, kurš to izdarīja.

Karls pamāja ar galvu. Tātad viņi zināja abonentu, bet nezināja, kurš telefonu nozadzis un izmantojis. Tam bija sava jēga. Tagad viņš bija pārliecināts, ka viss saistās kopā. Merētes Lingordas pazušana nebija apstākļu sakritība. Kāds vīrietis bija viņai tuvojies, kā mēdz teikt, ar ļauniem nolūkiem un izraisījis notikumu ķēdi, kas beidzās ar to, ka skaisto politiķi neviens kopš tā laika vairs nebija redzējis. Pa to starpu bija pagājuši vairāk nekā pieci gadi. Protams, viņš baidījās no ļaunākā.

-     Līsa jautā, vai viņai turpināt? Asads sacīja.

-     Ko?

-     Vai viņai vajadzētu mēģināt sasaistīt sarunas no Lingordas biroja vecā telefona ar šo numuru? Asads norādīja uz mazu papīra lapiņu, kur ļoti glītiem drukātiem burtiem bija uzrakstīti meitenes dati: "25772060, Sanne Jensone, Tveragera 90, Grēvestranda." Tātad Asads tomēr prata salasāmi rakstīt.

Karls pašūpoja galvu. Vai viņš patiešām bija aizmirsis palūgt salīdzināt sarunu sarakstus? Velns, viņam nudien jāsāk rakstīt piezīmes, pirms pa īstam uzklūp Alcheimers.

-     Protams, viņš atbildēja ar autoritatīvu pašsaprotamību. Varbūt komunikācijā izdosies atklāt kādu laika ķēdi, kas varētu ieskicēt Merētes Lingordas un viltus Daniela Heila attiecību attīstības un beigu modeli.

-     Bet zini, tas prasīs pāris dienu. Līsai tagad nav laika, un viņa saka, ka tas esot diezgan grūti, jo notika ļoti sen. Varbūt tas nemaz neizdosies. Asads izskatījās pavisam bēdīgs.

-     Pasaki nu, Asad, kurš prot paveikt tik smuku darbiņu, Karls sacīja, svārstīdams rokā Merētes plānotāju.

Taču Asads atteicās stāstīt.

Karls jau grasījās norādīt, ka tāda slepenība nesola neko labu viņa izredzēm palikt darbā, bet tad iezvanījās telefons.

Tas bija Egelijas pārzinis, un viņa riebums pret Kārlu gluži vai pilēja no klausules. Jūsu zināšanai, Ufe Lingords piektdien neilgi pēc jūsu pilnīgi neprātīgā uzbrukuma pameta pansionātu. Mēs nezinām, kur viņš tagad ir. Mēs ziņojām Frederiksbergas policijai, bet, ja ar viņu noticis kas nelāgs, tad es parūpēšos, lai jūsu karjera tiktu izpostīta, Kari Merk.

Viņš nometa klausuli, atstādams Kārlu dunošā klusumā.

Pēc divām minūtēm piezvanīja slepkavību nodaļas vadītājs un lūdza Kārlu ierasties viņa kabinetā. Nebija nepieciešami stipri vārdi, Karls pazina šo toni.

Viņam jānāk augšā uz karstām pēdām.

33. nodala

2007

MURGS SĀKĀS JAU dzelzceļa stacijas kioskā Alleredā. Gossip Lieldienu dubultnumurs iznāca vienu dienu agrāk nekā parasti, un visi, kas kaut nedaudz pazina Kārlu, zināja, ka vāka stūri zem galvenā stāsta par prinča un viņa franču līgavas gaidāmajām kāzām ir tieši vicekriminālkomisāra Merka fotogrāfija.

Pāris vietējo, kioskā pirkdami sviestmaizes un augļus, neveikli novērsās. "Policists piedraud žurnālistam," dārdināja virsraksts, un apakšā ar maziem burtiņiem bija rakstīts: "Patiesība par nāvējošajiem šāvieniem".

Kioska pārdevējs šķita patiesi vīlies, kad Karls ne grasījās ieguldīt savu naudu šajos jaunumos. Pie velna, Pērs Hitesteds nepelnīs savu maizi uz viņa rēķina!

Vilcienā uz viņu blenza daudz acu, un Karls juta, ka krūškurvī atkal parādās spiediens.

Pārvaldē nekļuva labāk. Iepriekšējā diena viņam bija noslēgusies priekšnieka kabinetā ar galvas mazgāšanu par Ufes Lingorda bēgšanu, un nu viņu izsauca turp atkal.

-     Ko jūs blenžat, idioti? viņš pa ceļam uzšņāca pāris kolēģiem, kas nešķita gluži bēdājamies viņa dēļ.

-      EH, KARL! JAUTĀJUMS: ko man ar tevi iesākt? Markuss Jakobsens sacīja. Varbūt nākamnedēļ man jābaidās no virsrakstiem, kas vēstis, ka tu esi pakļāvis psihiskam teroram garīgi slimu cilvēku. Tu taču ziņi, ko prese var sacerēt, ja Ufe Lingords ies bojā, vai ne? Priekšnieks norādīja uz rakstu žurnālā. Atvērumā bija redzama fotogrāfija, kas uzņemta kādā nozieguma vietā pirms dažiem gadiem; bildē viņš izskatījās pavisam īgns. Karls lieliski atcerējās, kā viņš toreiz izmeta presi no norobežojuma ap nozieguma vietu un kā žurnālisti pārskaitās.

-     Es vēlreiz jautāju: ko mums ar tevi iesākt?

Karls pavilka žurnālu uz savu pusi un sarūgtināts ar acīm pārskrēja tekstam dzeltenajos un sarkanajos laukumos. Tie zemiskie skribenti patiešām spēja izvārtīt cilvēku dubļos. .

-     Es par to lietu neesmu stāstījis nevienam no Gossip, viņš sacīja. Es tikai pateicu, ka būtu atdevis dzīvību par Hārdiju un Ankeru, neko citu. Ignorē to, Markus, vai piespēlē kādam no advokātiem.

Karls nometa žurnālu un piecēlās. Tagad viņš bija sniedzis patiesībai atbilstošu liecību. Ko Markuss ar to iesāks? Atlaidis viņu? Tas noteikti radīs jaunus, skaļus virsrakstus.

Priekšnieks rezignēti lūkojās uz viņu. Man zvanīja no TV2. Ar tevi grib runāt no kriminālās informācijas raidījuma Stacija 2. Es teicu, lai viņi to aizmirst.

-     Skaidrs.

Priekšnieks acīmredzot neuzdrošinājās rīkoties citādi.

-     Viņi man pajautāja, vai tas Gossip stāsts par tevi un Amageras apšaudi ir taisnība.

-     Ak tā? Tad es gribētu zināt, ko tu atbildēji.

-     Es teicu, ka tas viss ir pilnīgas muļķības.

-     Labi. Karls drūmi pamāja ar galvu. Un vai tu pats arī tā domā?

-     Paklausies, Kari. Tu jau ilgi strādā policijā. Cik reižu tavā karjerā ir gadījies, ka kolēģis nokļūst smagā situācijā? Atceries pirmo reizi, kad tu pats nakti devies patruļā Randersā vai kur nu tas bija un piepeši tev priekšā nostājās bariņš iedzērušu zeņķu, kam nepatika tavs formas tērps. Vai atceries to sajūtu?

Ar gadiem šad un tad nākas iekļūt simtiem reižu ļaunākās situācijās. Es to esmu piedzīvojis, Larss un Baks ir to piedzīvojuši, un daudzi vecie kolēģi, kas tagad strādā citur, ir to piedzīvojuši. Pieredzējuši draudus dzīvībai. Ar cirvjiem un āmuriem, stangām, nažiem, sasistām alus pudelēm, bisēm un citiem šaujamiem. Cik reižu cilvēks var izturēt spriedzi, un kad viņš to vairs nespēj? Kurš to zina? To taču nekad nevar zināt, vai ne? Mēs visi kādā brīdī esam nokļuvuši pamatīgā bedrē. Ja ne, tad taču tu neesi kārtīgs policists. Mums vienkārši katru dienu jādodas turp, kur reizēm zeme pazūd zem kājām. Tas ir mūsu darbs.

Karls pamāja ar galvu un sajuta pavisam citādu spiedienu krūškurvī. Kāds tad ir secinājums, šef? viņš jautāja, norādīdams uz žurnālu. Ko tu par to saki? Ko tu domā?

Nodaļas vadītājs mierīgi paskatījās uz Kārlu, tad, neteicis ne vārda, piecēlās kājās, atvēra logu Tivoli pusē, noliecās, paņēma žurnālu, parādīja, ka noslauka ar to pēcpusi, pagriezās pret logu un izmeta to ārā.

Skaidrāk vairs nevarēja pateikt.

Karls juta sejā savelkamies smieklu krunciņas. Tagad kāds garāmgājējs dabūs TV programmu par velti.

Viņš pamāja priekšniekam ar galvu. Tas patiesībā bija aizkustinoši.

Es drīz varēšu sniegt jaunu informāciju Lingordas lietā, viņš paziņoja un gaidīja atļauju iet.

Priekšnieks atzinīgi pamāja. Tieši šādās situācijās bija redzams, kāpēc viņš ir tik iemīļots un kā viņš ir spējis noturēt pie sāniem savu skaisto sievu vairāk nekā trīsdesmit gadu. Atceries, ka tu vēl neesi pieteicies vadības kursos, Kari, viņš piebilda. Tas jāizdara līdz parītdienai, skaidrs?

Karls pamāja, bet tas neko nenozīmēja. Ja priekšnieks uzstāj, ka nepieciešama papildu izglītošanās, tad viņam laikam vispirms jāaizkāpj līdz arodbiedrībai.

ČETRU MINUŠU GĀJIENS no priekšnieka kabineta uz pagrabu bija soda ceļš izsmējīgu skatienu un nosodošu žestu pavadībā. "Tu apkauno mūs visus," lika manīt dažas no acīm. "Jūs paši tādi…" Karls nodomāja. Labāk būtu viņu atbalstījuši. Tad viņam noteikti nerastos sajūta, ka krūškurvi bada labi barots vērsis.

Pat Asads pagrabā bija redzējis rakstu, bet viņš vismaz papliķēja Karlam pa muguru. Viņš sacīja, ka bilde uz vāka esot ļoti forša, bet žurnāls par dārgu. Šāds viedoklis šķita gluži atsvaidzinošs.

Tieši pulksten desmitos viņam piezvanīja no caurlaides "būra". Te kāds vīrietis pie jums, Kari, dežurants vēsi sacīja. Vai jūs gaidāt Džonu Rasmusenu?

-    Jā, sūtiet viņu lejā.

Pēc piecām minūtēm viņi dzirdēja gaitenī nedrošus soļus, kam sekoja piesardzīgs: Hallo, vai te kāds ir?

Karls piespieda sevi iziet pa durvīm un ieraudzīja anahronisku personu Islandiešu stila svīterī un velveta biksēs.

-     Džons Rasmusens. Es biju audzinātājs Godhavnā, mums ir norunāta tikšanās, vīrietis sacīja un sniedza roku, uzmezdams viņam savādu, pētīgu skatienu. Vai jūsu foto šodien nebija uz viena žurnāla vāka?

Tur jau varēja palikt traks. Šitādā ietērpā gan viņam vajadzētu uzskatīt sevi par pārāk smalku, lai blenztu uz tādām lietām.

Iesākumā viņi vienojās, ka Džons Rasmusens atceras Atomu, un vienojās arī apspriest šo lietu pirms ekskursijas. Karls cerēja, ka tiks vaļā no viesa, kad abi būs izmetuši nelielu līkumu pirmajā stāvā un ātri ielūkojušies iekšpagalmos.

Vīrietis šķita jauks, bet visai lēnigs. Nepavisam ne tāds tips, ar kuru grūti audzināmiem huligāniem pietiktu pacietības noņemties. Vismaz Karlam tā šķita. Bet laikam jau viņš vēl daudz nezināja par grūti audzināmiem huligāniem.

-     Es parūpēšos, lai jums pa faksu tiktu nosūtīti visi dokumenti par Atomu, kuri glabājas bērnunamā. Es vienojos ar kantori, ka mēs drīkstam to darīt. Jāteic, ka to nav īpaši daudz. Atoma lietas mape pirms dažiem gadiem pazuda, un, kad mēs to atradām aiz kāda plaukta, tur trūka vismaz puses dokumentu. Rasmusens papurināja galvu tā, ka nošūpojās ļenganā āda zem zoda.

-     Kāpēc viņš bija pie jums ievietots?

Rasmusens paraustīja plecus. Problēmas mājās, tad audžuģimene, kas varbūt nebija tā labākā izvēle. Pēc tam nāk reakcija, un dažkārt cilvēks aiziet par tālu. Viņš noteikti bija labs zēns, bet viņam bija pārāk maz, kur pielikt spēkus, un pārāk laba galva. Nejauka kombinācija. To jūs redzat visos viesstrādnieku geto. Tie jaunie cilvēki vai sprāgst no neizmantotas enerģijas.

-     Vai viņš bija pastrādājis noziegumus?

-     Kaut ko jau laikam bija, bet domāju, ka tikai sīkumus. Nūjā, viņš varēja ļoti iekarst, bet es nedomāju, ka viņš būtu nonācis Godhavnā agresijas dēļ. Nē, es neko tādu neatceros, bet tas jau ari bija pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, vai ne?

Karls pavilka uz priekšu bloknotu. Es ātri uzdošu dažus jautājumus un būšu pateicīgs, ja jūs atbildēsiet vienkārši. Ja nevarat atbildēt, ķersimies pie nākamā. Jūs vienmēr varēsiet atgriezties pie jautājuma, ja vēlāk izdomāsiet atbildi. Labi?

Rasmusens draudzīgi pamāja Asadam, kas piedāvāja viņam vienu no savām lipīgajām, verdoši karstajām substancēm glītā mazā tasītē ar zeltītām puķītēm. Pedagogs to smaidīdams pieņēma. To viņš noteikti nožēlos.

Rasmusens pievērsa skatienu Karlam. Jā, viņš sacīja, sapratu.

-     Zēna īstais vārds?

-     Viņu laikam sauca Larss Ēriks vai Larss Henriks, vai kaut kas tamlīdzīgs. Uzvārds bija pavisam parasts, domāju, ka Petersens, bet to es varu uzrakstīt faksā.

-     Kāpēc viņu sauca par Atomu?

-     Tas bija kaut kā saistīts ar viņa tēva profesiju. Viņš ļoti cienīja savu tēvu. Bija zaudējis viņu pirms dažiem gadiem.

Man šķiet, ka viņa tēvs bija inženieris un kaut ko konstruēja Risē atomizmēģinājumu stacijai vai tamlīdzīgi. Bet to jūs droši vien varēsiet izpētīt, kad uzzināsiet zēna vārdu un personas kodu.

-    Jums vēl ir viņa personas kods?

-    Jā, tas gan bija pazudis no mapes kopā ar pārējām lietām, taču mums grāmatvedībā bija sistēma, kas saistīta ar pašvaldību un valsts subsīdijām, tāpēc tagad tas atkal ir mapē.

-     Cik ilgi viņš pie jums nodzīvoja?

-     Laikam trīs četrus gadus.

-     Tas ir ilgi, ja ņem vērā viņa vecumu, vai ne?

-     Gan jā, gan nē. Tā dažkārt gadās. Nebija iespējams nosūtīt viņu nekur tālāk. Viņš nevēlējās jaunu audžuģimeni, un viņa paša ģimene varēja pieņemt viņu tikai pēc kāda laika.

-     Vai pēc tam esat kaut ko par viņu dzirdējuši? Vai jūs zināt, kas ar viņu noticis?

-     Es viņu nejauši satiku pēc daudziem gadiem, un izskatījās, ka viņam klājas labi. Tas laikam bija Helsingērā. Viņš strādāja par stjuartu vai stūrmani, vai kaut ko tamlīdzīgu. Katrā ziņā viņam bija formas tērps.

-    Jūs gribat teikt, ka viņš bija jūrnieks?

-    Jā, tā man šķiet. Kaut kas tādā stilā.

"Man jāapskata Scandlines atsūtītais prāmja apkalpes saraksts," Karls nodomāja. Vai viņi tādu vispār bija pieprasijuši? Karls atkal atcerējās Baka vainas mākto seju, kad viņi ceturtdien sēdēja pie priekšnieka.

-     Vienu mirklīti, Karls sacīja Rasmusenam un uzsauca Asadam, lai viņš aiziet pie Baka un pajautā, vai viņi dabūjuši apkalpes sarakstu prāmim, no kura pazuda Merēte Lingorda, un kur tādā gadījumā tas palicis.

-     Merēte Lingorda? Vai runa ir par viņu? vīrietis jautāja, acīm iemirdzoties, un iedzēra kārtīgu malku sīruptējas.

Karls viņam uzsmaidīja tādu smaidu, kas lika manīt, ka viņš neizsakāmi priecājas par šādu jautājumu, un tad neatbildējis atgriezās pie jautājumu sērijas.

-     Vai zēnam bija psihopātiskas iezīmes? Vai viņš spēja izrādīt empātiju?

Audzinātājs izslāpis lūkojās savā tukšajā tasītē. Viņš acīmredzot piederēja pie tiem, kas norūdījuši garšas kārpiņas makrobiotikas laikos. Tad viņš pacēla sirmās uzacis. Daudziem zēniem, kas pie mums nonāk, ir emocionālas novirzes. Protams, dažiem ir noteikta diagnoze, bet es neatceros, ka tā būtu noticis ar Atomu. Domāju, ka viņš spēja izrādīt empātiju. Katrā ziņā viņš bieži raizējās par savu māti.

-     Vai tam bija pamats? Viņa bija narkomāne?

-     Nu nē. Es tā kā atceros, ka viņa bija ļoti slima. Tieši tāpēc Atoms tik ilgi nevarēja atgriezties ģimenē.

Ekskursija iznāca īsa. Džons Rasmusens izrādījās nepiesātināms novērotājs un komentēja visu, ko ieraudzīja. Ja tas būtu viņa ziņā, viņi sīki izpētītu katru Policijas pārvaldes kvadrātmetru. Rasmusenam neviena detaļa nebija par nenozīmīgu, tāpēc Karls izlikās, ka viņam kabatā iepīkstas peidžers. Diemžēl es saņēmu ziņu, ka notikusi slepkavība, viņš sacīja ar tādu nopietnību, kas iespaidoja audzinātāju. Baidos, ka mums nāksies šķirties. Paldies, Rasmusena kungs. Tad es gaidīšu no jums faksu pāris stundu laikā, labi?

KARLA VALDĪJUMOS BIJA iestājies klusums. Viņam priekšā atradās zīmīte, kurā bija rakstīts, ka Baks neko nezina ne par kādu apkalpes sarakstu. Ko gan viņš bija gaidījis?

Asada kambarītī no paklājiņa stūrī skanēja klusas lūgšanas, bet vairāk nekā cita. Karls jutās kā nonācis vētras centrā. Tagad tā stulbā dzeltenās preses raksta dēļ telefons bija zvanījis vairāk nekā stundu. Sākot ar policijas priekšnieku, kas gribēja bilst labu vārdu, un beidzot ar vietējo radio, interneta vietņu redaktoriem, avīžu skribentiem un visu pārējo sīko radību, kas kustējās preses pasaules ganībās. Acīmredzot Sērensena kundze trešajā stāvā uzjautrinājās, savienojot viņus visus ar Karla kabinetu, tāpēc tagad viņš bija atslēdzis skaņu un aktivizējis numura noteicēju. Nelaime tā, ka viņš lāgā nespēja atcerēties numurus, bet tagad vismaz viņu neviens vairs netraucēja.

Fakss no Godhavnas audzinātāja Rasmusena bija pirmais, kas atmodināja Kārlu no paša izvēlētās snaudas.

Džons Rasmusens, kā jau gaidīts, bija pieklājīgs cilvēks. Viņš pateicās Karlam par tikšanos un ekskursijai atvēlēto laiku. Turpmākās lappuses bija solītie dokumenti, un informācija, lai gan īsa, bija zelta vērta.

Zēns, kuru dēvēja par Atomu, patiesībā bija Larss Henriks Jensens. Personas kods 020172-0619, tātad dzimis 1972. gadā, šodien trīsdesmit piecus gadus vecs. Viņš un Merēte Lingorda bija gandrīz vienaudži.

Cik nejēdzīgi parasts vārds, Karls gurdi nodomāja. Larss Henriks Jensens. Velns un elle, kāpēc Baks vai kāds cits lempis no vecās grupas nevarēja būt tik apķērīgi, lai izdrukātu prāmja Schlesvvig-Holstein apkalpes sarakstu? Kas zina, vai tālaika dežūru sarakstus vispār vēl var uzrakt?

Karls savilka lūpas. Tas būtu milzīgs solis uz priekšu, ja izrādītos, ka šis puisis toreiz ir strādājis uz prāmja, bet to varētu noskaidrot, vēršoties pie Scandlines. Karls brīdi sēdēja, vēlreiz pārskatīdams faksu, un tad pacēla klausuli, lai piezvanītu uz Scandlines galveno biroju.

Pirms viņš paspēja nospiest numuru, atskanēja kāda balss. Mirkli viņš nodomāja, ka tā ir Līsa no trešā stāva, bet tad aptvēra, ka tā ir Monas Ibsenas maigā, samtainā balss, un viņam aizrāvās elpa.

-     Kas notika? viņa jautāja. Telefons pat neiepīkstējās.

Jā, viņš ari to gribētu zināt. Mona acīmredzot bija savienota

ar Kārlu brīdī, kad viņš pacēla klausuli.

-     Es redzēju šodienas Gossip, viņa sacīja.

Karls klusi nolamājās. Arī viņa. Ja tas sūda žurnāls zinātu, cik daudz lasītāju Karls viņiem piesaistījis šajā nedēļā, tad viņi permanenti novietotu Karla portretu zem sava logo.

-     Tā ir diezgan īpaša situācija, Kari. Kā jūs jūtaties?

-     Man jāatzīst, ka tas, protams, nav labākais, kas ar mani noticis.

-     Mums drīz būtu jātiekas atkal, Mona sacīja.

Kaut kāda iemesla dēļ piedāvājums vairs nešķita tik pievilcīgs kā iepriekš. Acīmredzot Karla antenu signāliem traucēja laulības gredzens.

-     Es gribētu izteikt pieņēmumu, ka jūs ar Hārdiju psiholoģiski atbrīvosieties tikai tad, kad slepkavas būs notverti. Vai jūs tam piekrītat, Kari?

Karls juta, kā atstatums no Monas pieaug. Nepavisam ne, viņš sacīja. Tam nav nekāda sakara ar tiem idiotiem. Mūsu profesijā nemitīgi ir jāsadzīvo ar briesmām. Viņš pūlējās atcerēties priekšnieka šīrita tirādi, taču erotiskā indivīda elpa līnijas otrā galā neveicināja atmiņu. Mums katram profesionālajā pagātnē ir daudz neveiksmju, ar to ir jārēķinās. Kādu dienu jau nelaimei jānotiek.

-     Labi, ka jūs tā sakāt, Mona atteica. Tātad Hārdijs noteikti bija sacījis kaut ko līdzīgu. Bet ziniet, Kari? Tas ir pilnīgas muļķības! Mēs tagad tiksimies regulāri un tad jau lūkosim to izlabot. Nākamajā nedēļā žurnālos vairs nekā nebūs, tad mums būs miers.

SCANDLINES DARBINIEKI BIJA ļoti atsaucīgi. Tāpat kā līdzīgās pazudušo cilvēku lietās, viņiem bija saglabāta arhīva mape arī par Merēti Lingordu, un viņi tūlīt varēja pateikt, ka šis garlaicīgās dienas apkalpes saraksts jau sen ir izdrukāts un kopija savā laikā nodota Mobilās vienības izmeklētājiem. Bija iztaujāts viss personāls gan uz klāja, gan zem tā, bet neviens diemžēl nezināja neko tādu, kas ļautu puslīdz skaidri uzzināt Merētes Lingordas likteni brauciena laikā.

Karlam gribējās iebelzt sev pa pieri. Kur, ellē, viņi ir iegrūduši to sarakstu? Izmantojuši to par kafijas filtru? Lai velns parauj Baku & Co un visus viņiem līdzīgos!

-     Man ir kāds personas kods, viņš sacīja, Vai jūs varētu pameklēt pēc tā?

-     Diemžēl ne šodien. Grāmatvedības nodaļa ir kursos.

-     Labi. Vai saraksts ir alfabēta secībā? Karls pajautāja un saņēma noraidošu atbildi. Kapteinim un viņa tuvākajiem līdzstrādniekiem, protams, bija jāatrodas augšgalā. Uz kuģa visi zināja savu vietu hierarhijā.

-     Vai jūs varētu pameklēt vārdu Larss Henriks Jensens?

Darbinieks līnijas otrā galā izklausījās mazliet gurdens. Tas

saraksts acīmredzot bija milzīgs.

Aptuveni pēc tik ilga laika, cik Asadam bija nepieciešams, lai pieceltos no vēl vienas lūgšanas, noskalotu seju pie mazas, kaktā noliktas bļodiņas, izšņauktu degunu ar visai izteiksmīgu pūtienu un pēc tam uzliktu vārīties vēl vienu ledeņūdeni, Scandlines kantorists bija pabeidzis meklēšanu. Nē, tur nebija neviena Larsa Henrika Jensena, viņš sacīja un pabeidza sarunu. i

Tas bija sasodīti nomācoši.

-     Kāpēc tu esi nokāris galvu, Kari? Asads smaidīja. Nevajag domāt par tām dumajām bildēm no tā dumā žurnāla. Iedomājies, ja tu būtu salauzis visas kājas un rokas, tad taču būtu ļaunāk.

Nenoliedzami savāds mierinājums.

-     Es noskaidroju tā Atoma vārdu, Asad, Karls sacīja. Es biju iedomājies, ka viņš strādāja uz kuģa, no kura pazuda Merēte Lingorda, bet izrādījās, ka tomēr ne. Tāpēc es tā izskatos.

Karls saņēma mugurā labi aprēķinātu dunku.

-     Bet tu tomēr noskaidroji par to kuģa darbinieku sarakstu. Lieliski, Kari! Asads sacīja tonī, kādā uzslavē bērna sniegumu uz podiņa.

-    Jā, no tā es neko daudz neuzzināju, bet gan jau tiksim galā. Godhavnas faksā ir ari Larsa Henrika Jensena personas kods, gan mēs to puisi atradīsim. Paldies Dievam, mums ir visi vajadzīgie reģistri.

Karls ievadīja numuru, Asadam stāvot aiz muguras, un jutās kā bērns, kurš atver Ziemassvētku dāvanu. Mirklis, kad atklājās galvenā aizdomās turamā identitāte, bija viens no izmeklētāja labākajiem brīžiem.

Un tad nāca vilšanās.

-     Ko tas nozīmē, Kari? Asads jautāja, norādīdams uz monitoru.

Karls noņēma roku no datora peles un paskatījās griestos. Tas nozīmē, ka personas kods nav atrasts. Visā Dānijas Karalistē vienkārši nav cilvēka ar tādu kodu.

-     Tu neesi uzrakstījis to nepareizi? Vai faksā tas skaidri redzams?

Karls pārbaudīja. Jā, tas bija tas pats kods.

-     Tad varbūt tas nav īstais?

Laba doma.

-     Varbūt tas ir izlabots. Asads izņēma faksu Karlam no rokām un sarauktām uzacīm nopētīja kodu. Paskaties, Kari, man šķiet, ka tur viens vai divi cipari varētu būt laboti. Ko tu saki? Vai papīrā nav tādas kā švīkas? Viņš norādīja uz diviem cipariem koda otrajā daļā. Grūti pateikt, bet katrā ziņā faksa kopijā pār abiem mašīnraksta cipariem krita viegla ēna.

-    Ja izlaboti tikai tie divi cipari, tad ir simtiem iespējamu kombināciju, Asad.

-     Nu un tad? Sērensena kundze var ievadīt tos kodus pusstundā, ja mēs aizsūtīsim augšā puķes.

Pilnīgi neticami, kā čalis ir piebraucis tam sievišķim!

-     Var būt vēl daudz vairāk iespēju, Asad. Ja var izlabot divus ciparus, tad var izlabot ari desmit. Mums jādabū šurp oriģināls no Godhavnas un jāpārbauda tuvāk, pirms varēsim sākt aprēķināt kombinācijas.

Karls tūlīt piezvanīja uz bērnunamu un lūdza ar kurjeru atsūtīt uz Policijas pārvaldi oriģinālo dokumentu, taču viņi atteicās. Viņi nevarot izlaist no rokām oriģinālos dokumentus.

Karls pastāstīja, kāpēc tas ir tik svarīgi. Jūs acīmredzot daudzus gadus esat glabājuši viltojumu.

Šis apgalvojums netrāpīja mērķī.

-     Nē, nedomāju vis. Tas būtu atklājies, kad mēs iesniedzām informāciju varas iestādēm, lai saņemtu atpakaļ naudu, skanēja pašpārliecināta atbilde.

-     Ak tā? Bet, ja viltojums tika izdarīts ilgu laiku pēc tam, kad klients bija jūs atstājis, kurš tad to atklātu? Jums jāsaprot, ka jaunais personas kods parādās jūsu žurnālos tikai piecpadsmit gadu pēc Atoma aizbraukšanas.

-     Es tomēr baidos, ka mēs to nevaram atdot.

-     Labi, tad mums jāiet tiesas ceļu. Bet nav jauki no jūsu puses atteikt mums palīdzību. Iespējams, ka mēs izmeklējam slepkavību. Padomājiet par to! \

Karls zināja, ka lietu neizšķīra ne pēdējais teikums, ne draudi par tiesneša lēmumu. Nē, daudz iedarbīgāk bija apelēt pie cilvēka paštēla. Kuram gan patika, ka viņam piekarina nelāgu birku? Katrā ziņā ne ļaudīm, kas strādā sociālajā sistēmā. Frāze "nav jauki no jūsu puses" bija tik maiga, ka iedarbojās ļoti spēcīgi. Tā bija "klusās frāzes tirānija", kā to patika teikt vienam no Karla pasniedzējiem Policijas skolā.

-    Ja gribat redzēt oriģinālu, jums vispirms jāatsūta mums e-pasts, sacīja darbiniece.

Tas nu bija nokārtots.

-     KĀ TAD ATOMU sauca īstenībā, Kari? Vai mēs zinām, kā viņš dabūja to iesauku? Asads jautāja, uzlicis kāju uz vienas no Karla atvilktnēm.

-     Viņi saka: Larss Henriks Jensens.

-     Larss Henriks dīvains vārds. Tādu tak nevarētu būt daudz.

"Nē, droši vien ne tur, no kurienes cēlies Asads," Karls nodomāja un jau meklēja kādu dzēlību, kad ievēroja palīga sejā domīgu, svešādu izteiksmi. Mirkli viņš izskatījās gluži citādi nekā parasti. Savā ziņā klātesošāks nekā allaž. Kaut kādā ziņā līdzvērtīgāks.

-     Par ko tu domā, Asad? Karls jautāja.

Šķita, ka pār Asada acīm pārslīd eļļas kārtiņa. Tās iemirdzējās, un krāsa mainījās. Viņš sarauca uzacis un satvēra Lingordas mapi. Pēc brīža atrada, ko meklējis.

-     Vai tas tur varētu būt šis gadījums? viņš jautāja, norādīdams uz rindiņu pašā augšējā dokumentā.

Karls paskatījās uz vārdu un tikai tad pamanīja, kādu ziņojumu Asads paņēmis.

Mirkli Karls centās to visu iztēloties, un tad tas notika. Kaut kur dziļi viņā, kur cēlonis un sekas netiek svērti viens pret otru, kur loģika un izskaidrojums nekad nemet izaicinājumu apziņai un kur domas var dzīvot brīvi un spēlēties cita ar citu, viss sakrita savās vietās, un Karls saprata sakarību.

34. nodaĻa

2007

VISBRIESMĪGĀKAIS NEBIJA IESKATĪTIES acīs Danielam vīrietim, kas viņai bija licies tik pievilcīgs. Ari ne tas, ka Daniels un Lase izrādījās viens un tas pats cilvēks, lai gan kājas viņai sagrīļojās. Nē, visļaunākais, kas ar Merēti varēja notikt, bija zināt, kas viņš patiesībā ir. Tas atņēma visu. Tagad bija atlikusi tikai smagā vaina, kas gūlusies uz viņas pleciem visu pieauguša cilvēka dzīvi.

Nejau viņa acis Merēte pazina, bet drīzāk sāpes tajās. Sāpes, izmisumu un naidu, kas sekundes simtdaļā bija pārņēmis šī vīrieša vai, pareizāk sakot, zēna dzīvi. To viņa tagad zināja.

Lasem bija tikai četrpadsmit gadu, kad viņš kādā aukstā fciemas dienā paskatījās ārā pa saini vecāku mašīnas logu un otrā mašīnā ieraudzīja enerģisku, neapdomīgu meiteni, kas uz aizmugurējā sēdekļa tik aizrautīgi ķircināja savu brāli, ka novērsa tēva uzmanību. Nozaga tās milisekundes, kas būtu varējušas cieši piesaistīt stūrei tēva prātu un rokas. Dārgās uzmanības simtdaļas, kas būtu varējušas glābt piecu cilvēku dzīvību un novērst to, ka trīs cilvēku dzīves tiek sakropļotas. No šīs nelaimes bez smagām sekām izkļuva tikai Lase un Merēte, un tieši tāpēc viņu abu starpā tagad bija jānoslēdz rēķini.

Merēte to saprata. Un padevās savam liktenim.

NĀKAMOS MĒNEŠUS VĪRIETIS, kurš viņai bija šķitis tik simpātisks kā Daniels un kuru viņa tagad nicināja kā Lasi, katru dienu ienāca priekštelpā un skatījās uz viņu caur spoguļrūtīm. Dažkārt viņš vienkārši stāvēja un vēroja viņu, it kā viņa būtu civetkaķis, kas drīz cīnīsies līdz nāvei ar kobru pārspēku, bet citās dienās viņš Merēti uzrunāja. Lase reti kaut ko jautāja, tas nebija nepieciešams. Šķita, ka viņš zina, ko Merēte atbildēs.

-     Kad tu no mašīnas ieskatījies man acīs mirklī, kad tavs tēvs mūs apdzina, man šķita, ka tu esi skaistākā meitene, kādu es jebkad esmu redzējis, Lase kādu dienu sacīja. Un, kad tu sekundi vēlāk pasmējies par mani, nesatraukdamās par to, kādu jezgu taisi jūsu mašīnā, es jau zināju, ka tevi ienīstu. Tas viss notika, sekundi pirms mēs apgāzāmies un mana jaunākā māsa salauza sprandu man uz pleca. Es dzirdēju to pārlūstam, saproti?

Viņš cieši vēroja Merēti, lai piespiestu viņu nolaist acis, taču viņa to nedarīja. Viņa juta kaunu, bet tas arī viss. Naids bija abpusējs.

Tad Lase pastāstīja par mirkļiem, kas mainīja visu. Par to, kā viņa māte centās piedzemdēt dvīņus mašīnas vrakā; kā viņa mīļotais un apbrīnotais tēvs maigi raudzījās uz viņu, mirdams ar pavērtu muti. Par liesmām, kas laizīja mātes mašīnā iespiestās kājas. Par mīļo un jauko māsiņu, kas gulēja saspiesta zem viņa; par otro no dvīņiem, kuru žņaudza nabassaite ap kaklu, un par pirmo, kurš gulēja uz rūts un kliedza, liesmām tuvojoties.

Bija briesmīgi to dzirdēt. Merēte pārāk skaidri atcerējās viņu izmisīgos kliedzienus. Lāses stāsts plosīja viņu ar vainas smagumu.

-     Mana māte nestaigā, viņa to nespēj kopš avārijas. Mans brālis negāja skolā, viņš nekad neiemācījās to, ko citi bērni. Mēs visi toreiz tevis dēļ zaudējām savu dzīvi. Kā tev šķiet, kāda ir sajūta, ja vienu dienu tev ir tēvs, mīļa māsiņa un izredzes dabūt divus mazus brālīšus un piepeši no tā nekas nav palicis? Manai mātei bija ļoti trausli nervi, bet dažkārt arī viņa spēja bezrūpīgi smieties, pirms tu ienāci mūsu dzīvē un viņa zaudēja visu. Visu!

Šajā brīdī sieviete bija ienākusi telpā un šķita Lāses stāsta aizkustināta. Varbūt viņa raudāja, to Merēte nespēja izšķirt.

Kā es, tavuprāt, jutos pirmajos mēnešos pilnīgi viens audžuģimenē, kur mani sita? Es nekad savā mūžā nebiju piedzīvojis neko citu kā mīlestību un drošību. Nebija tāda mirkļa, kad es nealktu gāzt pretī tam lopam, kurš gribēja mani piespiest, lai uzrunāju viņu par tēvu, un visu laiku es redzēju acu priekšā tevi, Merēte. Tevi un tavas skaistās, bezatbildīgās acis, kas iznīcināja visu, ko es mīlēju. Lase ieturēja pauzi, kas bija tik gara, ka turpmākie vārdi izskanēja šokējoši skaidri. Ak, Merēte, es apsolīju sev, ka atriebšos tev un viņiem visiem. Lai tas maksātu ko maksādams. Un zini? Tagad es jūtos labi. Mana atriebība ir nākusi pār jums visiem. Jūs, cūkas, mums atņēmāt dzīvi. Tev jāzina, ka reiz es apsvēru arī, vai nenogalināt tavu brāli. Bet, jūs abus novērodams, es kādu dienu pamanīju, kā viņš tevi savažo. Cik daudz vainas ir tavās acīs, kad tu esi kopā ar viņu. Cik ļoti viņš tev apgriež spārnus. Vai lai es atvieglotu tev šo nastu, viņu nogalinot? Un vai tad arī viņš nebija tavs upuris? Tāpēc es ļāvu viņam dzīvot. Bet ne savam audžutēvam un ne tev, Merēte. Ne tev.

LASE BIJA NOKĻUVIS bērnunamā, kad pirmo reizi mēģināja nogalināt savu audžutēvu. Ģimene varas iestādēm neatklāja, ko zēns izdarījis, un nestāstīja, ka dziļā brūce audžutēva pierē ir iecirsta ar lāpstu. Viņi vienkārši sacīja, ka zēns nav normāls un viņi nespēj uzņemties tādu atbildību. Viņi dabūja jaunu zēnu, ar ko pelnīt naudu.

Taču zvērs Lasē bija pamodināts. Neviens nekad vairs neiegūs varu pār viņu un viņa dzīvi.

Pēc tam pagāja pieci gadi, divi mēneši un trīspadsmit dienas, līdz kompensācijas lieta bija pabeigta un viņa māte jutās pietiekami vesela, lai ļautu gandrīz pieaugušajam Lasem pārcelties pie viņas un brāļa invalīda. Jā, viens no dvīņiem tā apdega, ka viņu nevarēja glābt, bet otrs izdzīvoja par spīti nabassaitei ap kaklu.

Kamēr māte bija slimnīcā un rehabilitācijas centrā, mazo zēnu ievietoja bērnunamā, taču māte paņēma viņu pie sevis už mājām, kad bērnam apritēja trīs gadi. liesmas bija atstājušas rētas viņam uz sejas un krūtīm, un skābekļa trūkuma dēļ viņa motorika bija traucēta, tomēr viņš kļuva mātei par mierinājumu tos pāris gadus, līdz viņa sakrāja spēkus, lai ari Lase varētu atgriezties mājās. Viņi saņēma pusotra miljona kronu kompensācijā par savu izpostīto dzīvi. Pusotru miljonu par to, ka zaudēja tēvu, zaudēja viņa labo firmu, par kuru neviens vairs nespēja parūpēties, zaudēja mazo māsiņu un jaundzimušo dvīņubrāli, turklāt ari mātes kustībspēju un ģimenes labklājību. Nožēlojamu pusotru miljonu. Kad viņu uzmanību ik dienas vairs neaizņems Merēte, atriebība ķers ari apdrošinātājus un advokātus, kas bija nokrāpuši pieprasīto kompensāciju. To Lase bija apsolījis mātei.

Merētei bija daudz, par ko ciest.

MERĒTE ZINĀJA, KA laiks iztek, un viņā auga reizē bailes un atvieglojums. Gandrīz pieci gadi pretīgā cietumā bija viņu iztukšojuši, un tagad tam pienāks gals. Kā gan citādi.

Kad pienāca 2006. gada Vecgada vakars, spiediens telpā jau sen bija sasniedzis sešas atmosfēras un tikai viena no dienasgaismas spuldzēm nemitīgi nemirguļoja. Uzposies Lase kopā ar māti un brāli ienāca telpā otrpus spoguļrūtlm, novēlēja laimīgu Jauno gadu un piebilda, ka tas būs pēdējais, ko viņa piedzīvos.

Mēs taču zinām tavu nāves dienu, ja tā padomājam, vai ne, Merēte? Tas ir tik loģiski. Pieskaiti gadus, dienas un mēnešus, kad biju atrauts no savas ģimenes, dienai, kad notvēru tevi kā dzīvnieku, kas tu arī esi, un tu zināsi, kad mirsi. Tev jānodzīvo vientulībā tieši tikpat ilgs laiks, cik man, bet ne ilgāk. Rēķinies ar to, Merēte. Kad pienāks laiks, mēs atvērsim slūžas. Tas būs sāpīgi, bet noteikti ari ātri. Tavos taukaudos ir uzkrājies slāpeklis. Tu gan esi ļoti tieva, bet tev jāzina, ka tavā ķermenī visur ir gaisa kabatas. Kad tavi kauli izpletīsies un sāks sprāgt tavos audos, kad spiediens uzspridzinās plombas tavā mutē, kad jutīsi, ka sāpes iedur plecos un gūžu locītavās, tad tu zināsi, ka laiks ir pienācis.

Rēķinies ar to. Pieci gadi, divi mēneši un trīspadsmit dienas no 2002. gada 2. marta, un tu zini uzrakstu uz sava kapakmens. Tu vari cerēt, ka tevi paralizēs trombi plaušās un sirdi, ka plaušas uzsprāgs un laupīs tev samaņu vai ātri nogalinās tevi, bet tu nevari ar to rēķināties. Kurš ir teicis, ka es ļaušu tam notikt ātri?

TĀTAD VIŅA MIRS 2007. gada 15. maijā. Bija atlikusi deviņdesmit viena diena, jo šīsdienas datums bija 13. februāris, tieši četrdesmit četras dienas kopš Jaunā gada. Katru dienu kopš Vecgada vakara Merēte bija dzīvojusi ar apziņu, ka pati pieliks tam punktu, pirms viņi nokļūs tik tālu. Taču pagaidām viņa, cik labi vien spēdama, centās norobežoties no smagām domām un loloja labākās no savām atmiņām.

Tā viņa garīgi sagatavojās atvadīties no pasaules, bieži pacēla stangas un skatījās uz to smailajiem galiem vai izvilka garāko no neilona stipiņām un apsvēra iespēju salauzt to uz pusēm un noslīpēt asu uz betona grīdas. Jāizmanto viens no šiem rīkiem. Viņa apgulsies stūri zem rūtīm un pārdurs asinsvadus. Par laimi, rokas bija tā izdilušas, ka asinsvadi bija skaidri saskatāmi.

Ar šādu apziņu Merēte bija nodzīvojusi līdz šai dienai. Kad slūžas bija atvedušas ēdienu, viņa atkal ārā izdzirdēja Lašes un viņa mātes balsi. Abi izklausījās aizkaitināti, strīds dzīvoja savu dzīvi.

"Tas lops un vecene vienmēr nav kā cimds ar roku," Merēte uzjautrināta nodomāja.

-     Vai tu nevari savaldīt savu māmuļu, mazais Lase? viņa iesaucās. Viņa, protams, zināja, ka šāda pārdrošība nesīs represijas, viņa pazina to raganu.

Taču izrādījās, ka ne pietiekami labi. Merēte bija rēķinājusies ar to, ka nekaunība pāris dienu atsauksies uz ēdienu, bet ne ar to, ka tā atņems viņai tiesības uz savu dzīvi.

-     Uzmanies no viņas, Lase, vecā ārpusē nošņācās. Viņa mūs sašķels, ja vien varēs. Un piemānīs tevi, vari būt drošs.

Uzmanies. Viņai tur ir stangas, un viņa tās noteikti var izmantot, lai padarītu sev galu. Vai tu gribi, lai viņa smietos pēdējā? Vai to tu gribi, Lase?

Pauze iestājās tikai uz pāris sekundēm, un virs viņas galvas pacēlās Dāmokla zobens.

-     Tu dzirdēji, ko teica mana māte, Merēte? skaļrunī auksti atskanēja Lāses balss.

Kāda jēga atbildēt?

-      Kopš šī brīža tu turēsies tālāk no rūtīm. Man tevi jāredz visu laiku, skaidrs? Aizvelc atejas spaiņus pie galasienas. Tūlīt! Ja tu mēģināsi badoties, slēpties vai sakropļot sevi, tad es izlīdzināšu telpā spiedienu ātrāk, nekā tu spēsi reaģēt. Ja tu sev iedursi, tad asinis izšļāksies kā strūklaka. Pirms ieslīgsi nemaņā, tu jutīsi, kā viss tevī uzsprāgst, to es apsolu. Es uzstādīšu kameras, un kopš šī brīža mēs tevi vērosim divdesmit četras stundas diennaktī. Pavērsīsim pret rūtīm prožektorus un ieslēgsim pilnu jaudu. Tev jāzina, ka es varu mainīt spiedienu ar tālvadības pulti. Vari piedzīvot giljotīnu tagad vai vēlāk. Kas zina, Merēte, varbūt mēs visi rīt nomirsim. Varbūt saindēsimies ar lasi, ko šovakar ēdīsim. Nekad nevar zināt. Tāpēc paciet. Varbūt kādu dienu ieradīsies princis baltā zirgā un aizvedīs tevi. Kamēr ir dzīvība, tikmēr ir cerība, vai man nav taisnība? Tāpēc izturi, Merēte. Bet izpildi noteikumus.

Viņa pacēla acis pret vienu no rūtīm. Aiz tās pavisam vāri varēja saskatīt Lāses apveidus. Viņš bija pelēks nāves eņģelis. Lidinājās tur ārā ar slimu un ļaunu prātu, kas, cerams, spīdzinās viņu mūžīgi.

-     Kā tu nogalināji savu audžutēvu? Tikpat zvēriski? Merēte uzsauca, gaidīdama Lāses, bet ne pārējo divu smieklus. Tātad tur bija visi trīs.

-     Es gaidīju desmit gadus, Merēte. Un atgriezos ar divdesmit kilogramiem muskuļu vairāk un tik lielu necieņu, ka gandrīz šķita spēšu nogalināt viņu ar to vien.

-     Bet cieņu tu tomēr nespēji iegūt, Merēte pasmiedamās atteica.

Bija vērts izmantot visu, kas varēja samīdīt viņa uzvaras prieku.

-     Es viņu nositu. Vai tev neliekas, ka tas iedvesa cieņu? Ne īpaši rafinēti, bet tā tas bija. Dauzīju viņu pavisam lēnām. Viņam bija jādabū nogaršot pašam savas zāles.

Merētei kļuva šķērmi. Šis vīrietis bija pilnīgi sajucis prātā. Tu esi tāds pats kā viņš, tu, smieklīgais, slimais zvērs, viņa nočukstēja. Žēl, ka tevi nenoķēra jau toreiz.

-     Noķert? Tu sacīji noķert? Lase atkal iesmējās. Kā lai tas varētu notikt? Bija ražas laiks, un viņa vecais sūda kombains gaidija uz lauka. Nebija grūti iedarbināt mašīnu un iegāzt viņu tur. Tam idiotam bija daudz jocīgu ideju, tāpēc neviens nebrīnījās, ka viņš nakti aizgāja pļaut un tādā veidā dabūja galu. Man jāteic, ka viņa nevienam nepietrūka.

-     Tu nudien esi liels vīrs, Lase. Ko tu vēl esi noslepkavojis? Vai uz tavas sirdsapziņas ir vēl kāds?

Merēte nebija gaidījusi, ka ar to viss beigsies, tomēr jutās dziļi satriekta, izdzirdējusi Lāses stāstu par to, kā viņš izmantoja Daniela Heila profesiju, lai viņai piekļūtu, kā ieņēma Heila vietu un kā pēc tam viņu nogalināja. Daniels Heils Lasem neko nebija nodarījis, viņam vienkārši bija jāpazūd, lai Lasi nejauši nepieķertu. Tas pats attiecās uz Lāses palīgu Denisu Knudsenu, ari viņam bija jāmirst. Nekādu liecinieku, viņš bija nesatricināms.

-     Ak kungs, Merēte, viņa klusi nočukstēja. Cik daudz cilvēku, pati negribēdama, tu esi iegrūdusi nelaimē.

-     Kāpēc tad tu mani vienkārši nenogalināji, cūka? viņa sauca uz rūti. Tev taču bija iespējas. Tu stāstīji, ka novēroji mani un Ufi. Kāpēc tu mani vienkārši nenodūri, kad es staigāju pa dārzu? Tu tur noteikti biji, vai ne?

Uz mirkli iestājās pauze. Tad Lase ierunājās pavisam lēnām, lai Merēte saprastu viņa cinisma mērogus: Pirmām kārtām tas bija pārāk viegli. Tavām ciešanām bija jābūt mūsu acu priekšā tikpat ilgi, cik mūsu pašu ciešanām. Turklāt, mīļā Merēte, es gribēju būt tavā tuvumā. Gribēju redzēt tevi ievainojamu. Gribēju, lai tu jūties satricināta. Tev bija jāiemācās mīlēt šo Dānieļu Heilu un jāiemācās baidīties no viņa. Tev bija jādodas pēdējā braucienā ar Ufi, apzinoties, ka pēc atgriešanās mājās tevi gaida kaut kas nenokārtots. Tev jāzina, ka tas man sagādāja ārkārtīgi lielu gandarījumu.

-     Tu esi slims!

-     Es esmu slims? Jāteic, ka tas nav nekas salīdzinājumā ar dienu, kad es uzzināju, ka mana māte ir vērsusies Lingordu fondā pēc palīdzības, lai varētu atgriezties mājās, kad bija izrakstīta no slimnīcas. Viņai atteica ar pamatojumu, ka fonda līdzekļi ir paredzēti tikai tiešajiem Lotes un Aleksandra Lingordu pēcnācējiem. Viņa lūdza jūsu bagātajam fondam nožēlojamas simttūkstoš kronas, bet viņi atteica, lai gan zināja, kas viņa ir un kas ar viņu noticis. Tāpēc viņai vēl vairāki gadi bija jāpavada pansionātos. Vai saproti, kāpēc viņa tevi tā ienīst, izlutinātā govs? Psihopāts raudāja. Smirdīgas simttūkstoš kronas. Ko tās nozīmēja tev un brālim? Neko!

Merēte varētu sacīt, ka par to neko nav zinājusi, taču parāds bija atmaksāts. Jau sen.

TAJĀ PAŠĀ VAKARĀ Lase un viņa brālis uzstādīja kameras un ieslēdza prožektorus. Divas griezīgi asas strēles, kas padarīja nakti par dienu un atklāja viņas cietumu visā tā baisajā neglītumā, kura apmērus viņa atskārta tikai tagad. Šaušalīgas detaļas. Tikt konfrontētai ar savu pazemojumu bija tik briesmīgi, ka pirmo diennakti viņa izvēlējās turēt acis ciet. Nāves soda vieta bija izlikta apskatei, bet notiesātā izvēlējās tumsu.

Vēlāk viņi pār abām spoguļrūtīm novilka vadus ar pāris detonatoriem, kas ārkārtas gadījumā varēja rūti uzspridzināt, un, visbeidzot, kā paši sacīja, tieši ārpusē novietoja gāzes balonus ar skābekli, ūdeņradi un "degošiem šķidrumiem".

Lase paziņoja, ka viss ir gatavs. Kad Merēte būs uzspridzināta no iekšpuses, tad viņi izlaidīs līķi caur savām komposta dzirnavām un uzspers visu gaisā. Blīkšķi dzirdēs jūdzēm tālu. Šoreiz apdrošinātāji noteikti samaksās. Šādus nelaimes gadījumus vienkārši vajadzēja kārtīgi sagatavot un pēdas noslēpt uz mūžīgiem laikiem.

Sapņojiet vien, Merēte klusi noteica un izplānoja savu atriebību.

Kad bija pagājušas pāris dienas, viņa apsēdās ar muguru pret rūtīm un ar stangu galiņu sāka kasīt betonu. Vēl pēc pāris dienām viņa būs beigusi un arī stangas noteikti būs galā. Asinsvadu pārduršanai vajadzēs izmantot zobu bakstāmo, bet tas jau ari bija vienalga. Pietika ar to, ka pastāvēja tāda iespēja.

Skrāpēšana prasīja vairāk nekā pāris dienu, drīzāk nedēļu, bet rievas iznāca pietiekami dziļas, lai pārdzīvotu gandrīz jebko. Merēte tās bija pārklājusi ar putekļiem un drazu no telpas kaktiem. Burtu pēc burta. Viņa bija pārliecināta: kad apdrošinātāja ugunsnelaimju eksperti reiz ieradīsies nelaimes vietā, lai noskaidrotu apstākļus, viņi pamanīs vismaz pāris vārdu un gan jau uztvers arī visu pārējo vēsti. Tur bija rakstīts:

"Šīs ēkas īpašnieks Lase nogalināja savu audžutēvu, Dānieļu Heilu un vienu no saviem draugiem, un pēc tam viņš nogalināja mani.

Parūpējieties par manu brāli Ufi un pasakiet viņam, ka māsa domāja par viņu katru dienu piecus gadus.

Merēte Lingorda, 13.02.2007., nolaupīta un ieslodzīta šajā Dieva pamestajā vietā kopš 2002. gada 2. marta."

35. nodaĻa

2007

ASADA ACIS BIJA aizķērušās pie ceļu policijas ziņojuma par autokatastrofu 1986. gada Ziemassvētku vakarā, kurā gāja bojā Merētes Lingordas vecāki. Ziņojumā bija pieminēti ari trīs cilvēki, kas zaudēja dzīvību otrā mašīnā. Runa bija par jaundzimušu zīdaini, astoņgadīgu meitenīti un mašīnas vadītāju Henriku Jensenu, inženieri un uzņēmuma Jensen Industries dibinātāju. Par pēdējo faktu ziņojumā nebija īstas pārliecības, uz to norādīja virkne jautājuma zīmju lapas malā. Saskaņā ar piezīmi rokrakstā tas esot "plaukstošs uzņēmums, kas ražo gāznecaurlaidīgas tērauda konstrukcijas". Tālāk zem piezīmes bija lasāms vēl viens īss izteikums pēdiņās: "dāņu industrijas lepnums", acīmredzot arī citāts no kāda liecinieka teiktā.

Jā, Asads atcerējās pareizi. Bojā gājušo otrās mašīnas vadītāju sauca Henriks Jensens. Šis vārds patiešām bija neparasti līdzīgs Larsa Henrika Jensena vārdam. Neviens nevarēja apgalvot, ka Asads ir muļķis.

Sameklē tos žurnālus, Asad, Karls sacīja. Varbūt viņi ir publiskojuši izdzīvojušo vārdus. Es nebrīnītos, ja zēnu otrajā mašīnā sauktu Larss Henriks un viņam būtu dots vārds par godu tēvam. Vai redzi kaut kur viņa vārdu? Karls piepeši nožēloja lomu sadali un pastiepa roku. Iedod man pāris rakstu. Jā, kādu no tiem tur, viņš sacīja, norādīdams uz avīžu izgriezumiem.

Tur bija šaušalīgas fotogrāfijas, kas izskatījās vēl briesmīgāk blakus visiem tiem nenozīmīgajiem cilvēkiem, kuri alka pēc slavas. Liesmu jūra ap Ford Sierra aprija visu. To dokumentēja izdegušā, melnā vraka attēls. Tas patiešām bija brīnums, ka nejauši garām braukušajiem glābšanas dienesta darbiniekiem izdevās atbrīvot avarējušos, pirms viņi visi sadega. Saskaņā ar ceļu policijas ziņojumu ugunsdzēsēji neieradās tik ātri kā parasti, slidenie ceļi vienkārši bija pārāk bīstami.

-     Te rakstīts, ka māti sauca Ulla Jensena un viņai bija sadragāti abi stilba kauli, Asads sacīja. Nevaru pateikt, kā sauca zēnu, tas nav te rakstīts, viņu sauc vienkārši par "laulātā pāra vecāko". Bet viņi raksta, ka zēnam bija četrpadsmit gadu.

-     Tas saskan ar Larsa Henrika Jensena dzimšanas gadu, ja vispār var ticēt tam viltotajam personas kodam no Godhavnas, Karls atteica, pētīdams avīžu izgriezumus.

Pirmajā nekā nebija. Reportāža bija ievietota blakus rakstiem par neinteresantiem politiskiem strīdiem un sīkiem skandāliem. Visiem bija zināms, ka šī avīze seko noteiktām receptēm, gatavojot pārdodamu saturu, lai kas tas būtu, un šī mikstūra acīmredzot bija mūžīga. Ja viņš apmainītu piecus gadus veco avīzi pret vakarējo, tad būtu kārtīgi jāpapēta, lai uzzinātu, kura ir jaunākā.

Šķirstīdams nākamo avīzi, Karls klusībā izlamāja presi, bet tad atvērās lappuse, kurā bija vārds. Tas teju vai lēca acis. Gluži kā viņš bija cerējis.

-      Re, kur ir, Asad! Karls iesaucās, kamēr viņa acis aprija informāciju. Viņš mirkli jutās kā peļu klijāns, kas metas lejup, no koku galotnēm ieraudzījis laupījumu. Fantastisks ķēriens. Spiediens krūtīs atlaidās, un ķermeni pārņēma neparasts atvieglojums.

-     Paklausies, kas te rakstīts, Asad! Mašīnā, kurai uztriecās tirgotāja Aleksandra Lingorda auto, izdzīvoja Henrika Jensena sieva Ulla Jensena, četrdesmit gadus veca, viens no viņas tikko dzimušajiem dvīņiem un viņu vecākais dēls Larss Henriks Jensens, četrpadsmit gadus vecs.

Asads ļāva savam izgriezumam nokrist uz galda. Ap tumšbrūnajām acīm savilkās smieklu krunciņas.

-     Lūdzu, iedod man ceļu policijas ziņojumu, Asad.

Karls to paņēma. Varbūt tur bija norādīti visu iesaistīto personas kodi. Viņš ar rādītājpirkstu pārbrauca nelaimes aprakstam, bet atrada tikai abus vadītājus, Merētes un Larsa Henrika tēvus.

-    Ja tev ir tēva personas kods, vai tad tu zibenīgi nevari atrast arī dēlu, Kari? Mēs varbūt varētu to salīdzināt ar Godhavnā dabūto.

Karls pamāja ar galvu. Tas droši vien nebija grūti. Es pārbaudīšu, ko varēšu atrast par Henrika Jensena pagātni, viņš sacīja. Tikmēr palūdz Līsai pārbaudīt personas kodus. Pasaki viņai, ka mēs meklējam Larsa Henrika Jensena adresi. Ja viņš nedzīvo Dānijā, palūdz, lai viņa meklē māti. Ja Līsa atradīs personas kodu, lai viņa izdrukā visas viņa dzīvesvietas kopš avārijas. Paņem līdzi mapi, Asad. Pasteidzies.

Karls iegāja internetā un meklēja Jensen Industries, taču rezultātu nebija. Tad viņš meklēja "gāznecaurlaidīgas tērauda konstrukcijas atomreaktoriem" un ieguva veselu uzskaitījumu ar dažādiem uzņēmumiem Francijā un Vācijā. Pēc tam viņš meklējamiem vārdiem pievienoja "drošības konteineru oderējums", kas, viņaprāt, nozīmēja aptuveni to pašu. Arī tas neatklāja neko jaunu.

Brīdī, kad Karls jau grasījās padoties, viņš atrada PDF failu, kur bija pieminēta kāda firma Kēgē. Dokumentā parādījās izteikums "dāņu industrijas lepnums", precīzi kā ceļu policijas ziņojumā. Tātad citāts noteikti nāca no šejienes. Karls ar pateicību iedomājās par inspektoru, kurš bija iedziļinājies materiālos mazliet vairāk nekā parasti. Viņš noteikti kaut kad vēlāk nokļuva kriminālpolicijā, Karls bija gatavs saderēt.

Ar Jensen Industries viņš netika nekur tālāk. Tātad nosaukums acīmredzot nebija pareizs. Piezvanot Uzņēmumu reģistram, izdevās noskaidrot, ka Henrikam Jensenam ar šādu personas kodu nav reģistrēts neviens uzņēmums. Karls iebilda, ka tā nevar būt, un saņēma trīs iespējamos izskaidrojumus. Varbūt uzņēmums piederēja ārzemniekiem, varbūt tas bija reģistrēts uz cita vārda citā īpašnieku lokā vai varbūt piederēja holdinga sabiedrībai un bija reģistrēts uz tās vārda.

Karls paņēma pildspalvu un izsvītroja firmas nosaukumu savā bloknotā. Šobrīd Jensen Industries bija tikai balts plankums augsto tehnoloģiju ainavā.

Viņš aizsmēķēja cigareti un vēroja, kā dūmi sakrājas augšā zem cauruļu sistēmas. Kādu dienu dūmu detektori gaitenī tos uztvers un ar ellīgu traci izmetīs visus ēkas darbiniekus uz ielas. Karls pasmaidīja, ievilka īpaši dziļu dūmu un izpūta biezu mākoni uz durvju pusi. Tas pieliktu punktu viņa nelegālajam laika kavēklim, taču, iztēlojoties, kā Baks, Bjerns un Markuss Jakobsens stāv, bažīgi un īgni blenzdami augšup uz saviem kabinetiem ar simtiem metru arhivētu šausmu, tas gandrīz šķita tā vērts.

Tad Karls atcerējās, ko bija teicis Džons Rasmusens no Godhavnas. Viņš bija stāstījis, ka Atoma alias Larsa Henrika Jensena tēvam varbūt ir bijusi kāda saistība ar Risē atomizmēģinājumu staciju.

Karls sameklēja numuru. Varbūt tas bija strupceļš, bet, ja kāds kaut ko zina par gāznecaurlaidlgām tērauda konstrukcijām atomreaktoriem, tad tiem, protams, jābūt Risē darbiniekiem.

Dežurants bija atsaucīgs un savienoja Kārlu ar inženieri Maliasenu, kas savukārt savienoja viņu ar kādu Steinu, kurš atkal nosūtīja viņu pie kāda Jonasena. Jo tālāk Karls nokļuva, jo vecāki viņi izklausījās. Inženieris Jonasens stādījās priekšā vienkārši kā Mikēls un likās steidzīgs. Jā, viņš varētu atvēlēt piecas minūtes, lai palīdzētu izmeklēšanai. Par ko ir runa?

Izdzirdējis jautājumu, inženieris izklausījās īpaši apmierināts. Vai es zinu uzņēmumu, kas Dānijā astoņdesmito gadu vidū gatavoja konteinerus, jūs sakāt? Kā nu ne! HJ Industries bija viens no vadošajiem uzņēmumiem pasaulē.

"JH Industries," sacīja inženieris. Karls būtu varējis sev iespert. HJ nozīmēja Henriks Jensens. H-J I-n-d-u-s-t-r-i-e-s, kā gan citādi?! Tas, protams, bija tik vienkārši. Nolāpīts, to tak viņam būtu varējuši palīdzēt izdomāt ari Uzņēmumu reģistrā!

-     Patiesībā Henrika Jensena uzņēmuma nosaukums laikam bija Trabeka Holding, nejautājiet man, kāpēc. Bet nosaukums HJI šodien ir pazīstams visā pasaulē. Viņu standarti joprojām ir spēkā. Tas bija skumjš stāsts: Henrika Jensena pēkšņā nāve un pēc tam uzņēmuma ātrais sabrukums, taču bez viņa vadības divdesmit pieci darbinieki vairs nespēja strādāt un bez augstajām kvalitātes prasībām uzņēmums nevarēja pastāvēt. Turklāt tajā tikko bija norisinājušās lielas pārmaiņas, pārcelšanās un paplašināšanās, tā ka viss notika ļoti nepiemērotā brīdī. Gāja zudumā patiesi lielas vērtības un zināšanas. Ja jūs jautātu manas domas, uzņēmumu varēja izglābt, ja mēs būtu iejaukušies, taču vadība tolaik nebija noskaņota šādai politikai.

-     Vai varat man pateikt, kur HJI atradās?

-     Fabrika ilgu laiku atradās Kēgē, es pats tur vairākkārt ciemojos, bet neilgi pirms nelaimes tā pārcēlās kaut kur uz dienvidiem no Kopenhāgenas. Nezinu īsti, kur. Es varētu pameklēt savu veco telefonu grāmatiņu, tā tepat kaut kur ir. Vai jums ir mirklis laika?

Pagāja laikam kādas piecas minūtes, kamēr Karls klausījās, kā vīrs rosās fonā, izmantodams savu noteikti milzīgo intelektu, lai ienirtu dāņu valodas visvulgārākajos nostūros. Izklausījās, ka viņš ir briesmīgi pārskaities uz sevi. Karls reti bija dzirdējis ko līdzīgu.

-     Diemžēl, vīrietis sacīja, beidzis lamāties. Nevaru atrast. Un es parasti neko nesviežu ārā. Tipiski. Bet mēģiniet parunāt ar atraitni Ullu Jensenu, viņa droši vien vēl ir dzīva, nav jau nemaz tik veca. Viņa varētu jums pastāstīt visu, ko gribat zināt. Neticami braša sieviete. Žēl, ka viņai bija tik smagi jācieš.

Karls viņam piebalsoja. Jā, ļoti žēl, viņš sacīja, jau sagatavojis noslēguma jautājumu.

Taču tagad inženieris bija iesilis. Jā, tas, kas notika HJI, bija ārkārtīgi ģeniāli. Jau metināšanas metodes vien: šuves nevarēja redzēt, pat ja jūs uzņemtu rentgena attēlu ar labāko no labākās aparatūras. Un viņiem bija arī visādas metodes noplūžu atklāšanai. Piemēram, spiediena kamera, kurā spiedienu varēja paaugstināt līdz sešdesmit atmosfērām, testējot produktu izturību. Varbūt lielākā spiediena kamera, kādu vispār esmu redzējis. Satriecoši moderni vadāma. Ja konstrukcijas spēja izturēt spiedienu tur, tad bija skaidrs, ka atomspēkstacijas saņēma pirmklasīgu aprīkojumu. Tāda bija HJI. Vienmēr augstākajā līmenī.

Gandrīz vai izklausījās, it kā inženierim būtu piederējušas uzņēmuma akcijas, viņš patiešām bija iekarsis.

-    Jūs nezināt, kur Ulla Jensena tagad dzīvo? Karls pasteidzās iespraukties ar jautājumu.

-     Nē, bet to droši vien varētu noskaidrot Iedzīvotāju reģistrā. Viņa laikam dzīvo tur, kur toreiz atradās uzņēmums. Cik zinu, viņu nevarēja izmest ārā.

-     Kaut kur uz dienvidiem no Kopenhāgenas?

-    Jā, precīzi.

Kā gan varēja teikt "precīzi" par kaut ko tik izteikti neprecīzu kā "uz dienvidiem no Kopenhāgenas"?

-    Ja jūs īpaši interesē tādas lietas, es varētu jūs uzaicināt šurp, vīrietis ierosināja.

Karls pateicās, bet norādīja uz ārkārtīgi lielu laika trūkumu. Patiesībā Karls tādiem uzņēmumiem gribētu pārbraukt pāri ar tūkstoš tonnu smagu ceļu veltni un pēc tam pārdot atliekas kā ceļa segumu kādam miestam Sibīrijā. Pieņemt šo ielūgumu nozīmētu velti izniekot inženiera, viņa paša vārdiem izsakoties, pārāk ierobežoto laiku.

Kad Karls nolika klausuli, Asads bija nostāvējis durvis jau divas minūtes.

-     Kas ir, Asad? viņš jautāja. Vai mēs dabūjām visu, ko vajadzēja? Vai viņas pārbaudīja personas kodus?

Asads papurināja galvu. Man šķiet, ka tev pašam vajadzētu aiziet ar viņām parunāt, Kari. Viņas šodien ir pilnīgi… viņš pagrozīja rādītājpirkstu pie deniņiem, …neriktīgas.

KARLS SEKRETARIĀTĀ GAR sienu piesardzīgi tuvojās Līsai kā uz pārošanos noskaņots runcis. Viņa patiešām šodien izskatījās diezgan nepieejama. Parasti tik draiski izspūrušie īsie mati šodien bija salipuši motociklista ķiverei līdzīgā frizūrā. Sērensena kundze aiz viņas paskatījās uz Kārlu zibeņojošām acīm, un darbinieki kabinetos sāka kliegt cits uz citu. Kaut kas traks!

-     Kas noticis? viņš jautāja Līsai, kad abi saskatījās.

-     Es nezinu. Kad mēģinām ielogoties valsts arhīvos, mums liedz pieeju. It kā visur būtu mainīti visi pieejas kodi.

-     Internets taču darbojas.

-     Pamēģini ielogoties Iedzīvotāju reģistrā vai Ieņēmumu dienestā, tad tu redzēsi.

-     Tev jāgaida tāpat kā pārējiem, Sērensena kundze ar ļaunu prieku sacīja neskanīgā balsī.

Karls bridi stāvēja, cenzdamies atrast izeju, bet padevās, kad ieraudzīja Līsas monitorā citu pēc cita parādāmies paziņojumus par kļūdu.

Viņš paraustīja plecus. Nu labi, tik steidzīga jau tā lieta nebija. Viņš zināja, kā pavērst force majeure sev par labu. Ja elektronika bija izvēlējusies atteikties darboties, tā droši vien bija zīme, lai viņš uz stundu vai divām iekārtojas pagrabā dziļdomīgā dialogā ar kafijas tasītēm, salicis kājas uz galda.

-     Sveiks, Kari, aiz viņa ierunājās kāda balss. Tas bija Markuss Jakobsens spoži baltā kreklā un izgludinātā kaklasaitē.

Labi, ka tu esi te. Vai tu uz mirkli neienāktu ēdnīcā? Karls juta, ka tas nav jautājums. Bakam būs brīfings, kas, manuprāt, varētu interesēt ari tevi.

TELPA STAVEJA APMĒRAM piecpadsmit vīrieši. Karls pašā aizmugurē, Markuss Jakobsens sānos, bet pāris policistu no narkotiku nodaļas, Larss Bjerns, Berge Baks un viņa tuvākais palīgs vidū pie logiem. Baka tuvākie līdzstrādnieki izskatījās īpaši apmierināti.

Tad Larss Bjerns deva vārdu Bakam, un visi zināja, ko viņš teiks.

-     Šorīt mēs veicām aizturēšanu velosipēdista slepkavības lietā. Apsūdzētais šobrīd runā ar savu advokātu, un mēs esam pārliecināti, ka līdz dienas beigām mums būs rakstiska atzīšanās.

Viņš pasmaidīja un nogludināja matus pār galvvidu. Tas bija viņa lielais rīts.

-      Galvenā lieciniece Annelīse Kvista ir sniegusi izsmeļošu paskaidrojumu pēc tam, kad pārliecinājās, ka aizdomās turamais ir aizturēts, un viņa simtprocentīgi apstiprina mūsu pieņēmumus. Runa ir par ļoti cienītu un profesionāli aktīvu ārstu no Valbī, viņš ne tikai nodūra narkotiku tirgotāju Valbī parkā, bet ari piepalīdzēja Annelīsei Kvistai šķietamajā pašnāvības mēģinājumā, izteikdams konkrētus draudus viņas bērnu dzīvībai. Baks norādīja uz savu palīgu, kurš turpināja stāstu.

-      Kratīšanā galvenā aizdomās turētā dzīvesvietā mēs atradām vairāk nekā trīssimt kilogramu dažādu apreibinošo vielu, ko šobrīd analizē mūsu tehniķi. Viņš brīdi pagaidīja, līdz norima zāles reakcija. Nav nekādu šaubu, ka šis ārsts ir izveidojis plašu un sazarotu kolēģu tīklu, kuri guvuši ievērojamus ienākumus, pārdodot dažādus recepšu medikamentus metadonu, stesolīdu, valiumu, fenemalu, morfiju un ievedot narkotiskās vielas amfetamīnu, zopiklonu, THC un acetofenazīnu. Arī lielas partijas neiroleptiķu, miega zāļu un halucinogēnu. Aizdomās turētais nesmādēja neko. Pircēji atradās visam.

Valbī parkā noslepkavotais bija galvenais šo vielu izplatītājs diskotēku apmeklētājiem. Mēs pieņemam, ka noslepkavotais mēģināja ārstu šantažēt un ārsts ātri to nokārtoja, bet šī rīcība nebija plānota. Slepkavību redzēja Annelīse Kvista, viņa ārstu pazina. Tieši tādēļ ārsts varēja viņu atrast un piespiest klusēt.

Palīgs apklusa, un runu turpināja Baks:

-     Mēs tagad zinām, ka ārsts tūlīt pēc slepkavības apciemoja Kvistu viņas dzīvesvietā. Viņš bija plaušu slimību speciālists un ārstēja Annelīses meitas; abas meitenes slimoja ar astmu un bija atkarīgas no saviem medikamentiem. Tajā vakarā ārsts Kvistas dzīvoklī izturējās īpaši agresīvi un piespieda viņu iedot bērniem tabletes, ja viņa gribot, lai meitenes paliek dzīvas. Šīs tabletes izraisīja dzīvībai bīstamu plaušu alveolu savilkšanos, un tad ārsts veica meitenēm injekciju ar pretēju iedarbību. Mātei noteikti bija ļoti traumatiski redzēt, kā viņas meitas kļūst zilas un nespēj parunāt.

Viņš palūkojās apkārt telpā, kur visi māja ar galvu.

-     Pēc tam ārsts apgalvoja, ka meitenes tagad būs atkarīgas no regulāriem apmeklējumiem viņa kabinetā, lai saņemtu pretindi un nenotiktu fatāla stāvokļa pasliktināšanās. Tādējādi viņš nodrošināja mātes klusēšanu.

Par to, ka mēs tomēr tikām klāt galvenajai lieciniecei, mums jāpateicas Annelīses Kvistas mātei. Viņa nezināja par epizodi, kas norisinājusies naktī, bet zināja, ka viņas meita ir redzējusi slepkavību. To viņa izdibināja no meitas nākamajā dienā, kad redzēja, kādā šoka stāvoklī meita nonākusi. Māte neuzzināja tikai vainīgā vārdu, to Annelīse negribēja atklāt. Kad mēs pēc mātes pamudinājuma Annelīsi nopratinājām, šī sieviete pārdzīvoja dziļu iekšēju krīzi.

Šodien mēs arī zinām, ka ārsts apmeklēja Annelīsi vēl pēc pāris dienām. Viņš sievieti brīdināja. Ja viņa izpļāpāsies, viņš nogalinās meitenes. Viņš piedraudēja, ka "nodīrās viņas dzīvas", un noveda Annelīsi tādā stāvoklī, ka viņa iedzēra nāvējošu tablešu kokteili.

Jūs zināt turpmāko stāstu: sievieti ievietoja slimnīcā un izglāba un viņa pilnībā apklusa. Bet jūs nezināt to, ka izmeklēšanā mums ļoti palīdzēja mūsu jaunā Q nodala, kuru vada Karls Mērks.

Baks pagriezās pret Kārlu. Tu nepiedalījies izmeklēšanā, Kari, bet šajā procesā izteici vairākas labas idejas. Gribu tev pateikties savā un komandas vārdā. Un paldies ari tavam palīgam, kuru tu izmantoji kā kurjeru starp mums un Hārdiju Henningsenu. Hārdijs arī ir sniedzis savu ieguldījumu, un mēs aizsūtījām viņam ziedus.

Karls bija mēms. Daži vecie kolēģi pagriezās pret viņu un mēģināja no savām akmens sejām izspiest kaut ko līdzīgu smaidam, bet pārējie nepakustējās ne par milimetru.

-     Jā, piebilda Larss Bjerns, izmeklēšanā piedalījās daudzi. Paldies arī jums, puiši, viņš sacīja, norādīdams uz abiem narkotiku nodaļas policistiem. Tagad jums būs uzdevums apzināt ārstu loku ar skeletiem skapī. Mēs zinām, ka tas ir milzīgs darbs. Toties slepkavību nodaļa tagad varēs pievērsties citiem uzdevumiem, un par to mums prieks. Trešajā stāvā pietiek, ko darīt.

Karls pagaidīja, līdz lielākā daļa policistu pamet zāli. Viņš ļoti labi zināja, cik grūti Bakam bija pasniegt viņam šādu dāvanu. Tāpēc viņš piegāja pie Baka un sniedza viņam roku. Nebiju to pelnījis, bet pateicos, Bak.

Berge Baks mirkli palūkojās uz viņa pastiepto roku un sakravāja savus papīrus. Ne jau man vari pateikties. Es to nemūžam nebūtu darījis, ja Markuss Jakobsens nepiespiestu.

Karls pamāja ar galvu. Nu viņi atkal zināja, ko viens par otru domā.

GAITENĪ IZPLATĪJĀS PANIKA. Visi kantoristi bija sapulcējušies pie priekšnieka durvīm, un visiem bija par ko pažēloties.

-     Mēs vēl nezinām, kas noticis, sacīja Markuss Jakobsens. Bet, kā informē direktore, šobrīd nav iespējams atvērt nevienu publisko reģistru. Pret centrālajiem serveriem ir vērsts hakeru uzbrukums, kas mainījis visus pieejas kodus. Mēs vēl nezinām, kurš to izdarījis. Nav daudz tādu, kas to spētu, tāpēc notiek aktīvs darbs, lai atrastu vainīgos.

-     Tas nevar būt, kāds sacīja. Kā tad to vispār var izdarīt?

Nodaļas vadītājs paraustīja plecus. Viņš centās izskatīties

nesatricināms, bet droši vien tā nemaz nejutās.

KARLS PAZIŅOJA ASADAM, ka darba diena ir galā, viņi tik un tā šobrīd nevarēja turpināt. Bez informācijas no Iedzīvotāju reģistra nebija iespējams noskaidrot Larsa Henrika Jensena atrašanās vietu, tāpēc jāapbruņojas ar pacietību.

Braukdams uz Mugurkaula traumu klīniku Hornbekā, Karls radio ziņās dzirdēja, ka prese ir saņēmusi vēstules, kas ziņoja, ka dusmīgs pilsonis ir palaidis vīrusu publiskajos reģistros. Visi pieņēma, ka tas ir kāds ierēdnis nozīmīgā amatā, kura vietu apdraud pašvaldību reforma, bet vēl nekas nebija noskaidrots. IT speciālisti mēģināja paskaidrot, kā iespējams atklāt tik labi aizsargātus datus, bet premjerministrs nodēvēja vainīgos par "ļaunākajiem bandītiem". Datu drošības eksperti jau strādāja pilnā sparā. Viss drīz atkal darbosies, sacīja premjerministrs. Vainīgo gaidot bargs sods. Premjerministrs jau grasījās salīdzināt to ar uzbrukumu Pasaules Tirdzniecības centram, bet tad aprāvās.

Tā bija pirmā prātīgā lieta, ko viņš izdarījis pēc ļoti ilga laika.

UZ HĀRDIJA NAKTSSKAPĪŠA gan stāvēja ziedi, taču glītākus pušķus varēja sagādāt pat visattālākās degvielas uzpildes stacijas. Hārdijam bija vienalga, viņš tik un tā pušķi neredzēja, jo šodien bija novietots ar seju pret logu.

-     Tev sveicieni arī no Baka, Karls sacīja.

Hārdijs palūkojās uz viņu ar skatienu, kādus dēvē par īgniem, bet kam patiesībā nemaz nav apzīmējuma. Kāds man sakars ar to slimo stulbeni?

-     Asads nodeva viņiem tavu padomu, un tagad viņi ir aizturējuši vainīgo.

-     Es nevienam neesmu devis nekādu padomu.

-     Esi gan, tu teici, lai Baks iztausta ārstus un sociālos darbiniekus ap galveno liecinieci Annelīsi Kvistu.

-     Par kādu lietu mēs runājam?

-     Par velosipēdista slepkavību, Hārdij.

Hārdijs sarauca uzacis. Man nav ne jausmas, par ko tu runā, Kari. Tu man esi uzgrūdis to vājprātīgo Lingordas lietu, un tā psiholoģiene visu laiku runā par šaušanu Amagerā. Ar to pietiek. Man nav ne jausmas, kas ir velosipēdista slepkavība.

Tagad Hārdijs nebija vienīgais ar sarauktām uzacīm. Vai esi pārliecināts, ka Asads nav runājis ar tevi par velosipēdista slepkavību? Vai tev ir problēmas ar atmiņu, Hārdij? Ja ir, tad pasaki.

-     Taisies, ka tiec, Kari. Es negribu klausīties tādas blēņas. Atmiņa ir mans ļaunākais ienaidnieks, vai tu to nesaproti? Hārdijs izgrūda ar stiklainu skatienu un siekalu burbulīšiem lūpu kaktiņos.

Karls atvairīdamies pacēla roku. Piedod, Hārdij. Tad Asads ir mani nepareizi informējis. Tā gadās.

Bet patiesībā viņš tā nedomāja.

Tā nevarēja un nedrīkstēja gadīties.

36. NODAĻA

2007

KARLS DEVĀS PIE brokastu galda ar grēmu izdedzinātu rīkli un miega nospiestiem pleciem. Ne Mortens, ne Jespers neteica viņam ne vārda, tas bija standarts viņa padēlam, bet ļaunu vēstoša zīme Mortena gadījumā.

Morgenavisen glīti gulēja uz ēdamgalda stūra, un pirmajā lapā bija lasāms stāsts par to, ka Tāge Bagesens pamet parlamentu veselības stāvokļa dēļ. Mortens klusi nolieca galvu pie šķīvja un uzturēja nemainīgu ēšanas ritmu, līdz Karls sasniedza sesto lappusi un, muti pavēris, ieraudzīja savu foto.

Tā bija tā pati graudainā bilde, ko Gossip tika nodrukājis iepriekšējā dienā, taču šoreiz novietota blakus mazliet izplūdušai Ufes Lingorda fotogrāfijai. Teksts nekādā ziņā nebija glaimojošs.

"Q nodaļas vadītājs, kurš vada izmeklēšanu pēc Dānijas partijas iniciatīvas atlasītajās "īpašas nozīmes lietās", divu dienu laika ir ļoti neveiksmīgi piesaistījis preses uzmanību."

Viņi īpaši nepievērsās Gossip stāstam, toties bija sarūpējuši intervijas, kurās Egelijas personāls apsūdzēja Kārlu nežēlīgu metožu izmantošanā, vainojot viņu Ufes Lingorda pazušanā. Virsmāsa bija sevišķi nikna. Viņas izteikumu klāstā bija "atsaucības ļaunprātīga izmantošana, garīga izvarošana un manipulācija". Raksts noslēdzās ar vārdiem: "Līdz redakcijas darba laika beigām mums neizdevās iegūt komentāru no policijas vadības."

Būtu grūti sameklēt spaghetti western* ar ļaunākiem neliešiem par Kārlu Merku. Labi pastrādāts, ja zināja, kas patiesībā noticis.

-     Man šodien ir semestra eksāmens, Jespers viņu pamodināja.

Karls paskatījās pār avīzi. Kādā priekšmetā?

-     Matemātikā.

Tas neizklausījās labi.

-     Vai esi sagatavojies?

Puisis paraustīja plecus un piecēlās, kā parasti, neuzmetis pat skatienu bagātīgajam trauku klāstam, kurus bija nošķaidījis ar sviestu, ievārījumu un visu pārējo uz galda salikto ēdmaņu.

-     Pagaidi, Jesper! Karls uzsauca viņam nopakaļ. Ko tas nozīmē?

Padēls pagriezās pret viņu. Tas nozīmē: ja es nedabūšu labu vērtējumu, tad nav garantijas, ka mani uzņems ģimnāzijā. Too badr

Karls iztēlojās Vigas pārmetošo seju un nolaida avīzi. Viņu atkal sāka mocīt grēmas.

JAU ĀRĀ, STĀVVIETĀ, cilvēki jokoja par vakar piedzīvoto publisko reģistru sabrukumu. Daži no viņiem nezināja, ko šodien darīs. Viņi bija pieņemti darbā, lai rūpētos par būvatļaujām vai medikamentu kompensācijām, un ikdienā nedarīja neko citu, kā vien blenza monitorā.

Radio ziņās vairāki pilsētu mēri negatīvi izteicās par pašvaldību reformu, kas netieši bija izraisījusi visu šo traci, un tikpat daudzi niknojās par to, ka nemainīgi sliktā situācija ar pašvaldību darbinieku pārslodzi un pārlieko darba nastu tagad kļūs vēl ļaunāka. Ja iespējamais vainīgais, kurš apturējis reģistru darbu,

4 Vesterna paveids. ** Ļoti žēl! (Angļu vai.)

atļausies parādīties kādā no daudzajiem smagi skartajiem rātsnamiem, tad tuvākajam traumpunktam būs darbs.

Policijas pārvaldē visi tomēr bija optimistiski noskaņoti. Vainīgais jau bija aizturēts. Kad apsūdzētā kāda paveca programmētāja no Iekšlietu ministrijas būs paskaidrojusi, kā kaitējumu novērst, tas tiks paziņots publiski. Tikai dažu stundu jautājums, un viss atkal būs normāli. Daudziem pamatīgi apnikusī vadība no augšas atkal bija atjaunota.

Nabaga sieviete.

DĪVAINĀ KĀRTĀ KARLAM izdevās nokļūt pagrabā, nesatiekot pa ceļam nevienu kolēģi, un tas bija labi. Rīta avīžu ziņas par Karla sadursmi ar garīgi slimu vīrieti pansionātā Ziemeļzēlandē noteikti jau bija izplatījušās ari vismazākajos milzīgās ēkas kabinetos.

Tagad atlika vien cerēt, ka Markusa Jakobsena trešdienas tikšanās ar galveno inspektoru un pārējo priekšniecību nebūs tikai saistībā ar viņu.

Karls atrada Asadu viņa kambari un tūlīt metās viņam virsū.

Pēc pāris sekundēm Asads izskatījās apdullis. Laipnais palīgs vēl nekad nebija redzējis šo Karla rakstura pusi, kas tagad parādījās viņa priekšā pilnā apjomā.

Tu man meloji, Asad! Karls atkārtoja, pienaglojis viņu ar skatienu. Tu Hārdijam ne ar vienu vārdu neesi pieminējis velosipēdista slepkavību. Tie bija tavi secinājumi, protams, ļoti veikli, bet man tu stāstīji ko citu. To es nevaru pieļaut, saproti? Tam būs sekas.

Viņš redzēja spraigu darbību aiz Asada platās pieres. Kas tur notika? Vai viņam bija netīra sirdsapziņa?

Karls izvēlējās uzbrukt. Aiztaupi to, Asad. Tu mani vairs nemuļķosi! Kas tu īsti esi? Es gribu zināt. Un ko tu darīji, ja nebiji pie Hārdija? Viņš atvairīja Asada protestus. Jā, es zinu, ka tu tur biji, bet ne tik ilgi. Stāsti, Asad! Kas notiek?

Asada klusēšana nespēja noslēpt viņa nemieru. Uz mirkli aiz mierīgā skatiena pazibēja vajāts zvērs. Ja viņi būtu ienaidnieki, Asads droši vien pielēktu kājās un aizžņaugtu viņam rīkli.

-     Vienu mirkli, Karls sacīja. Viņš pagrieza galvu pret datoru un atvēra Google. Man ir pāris jautājumu, skaidrs?

Atbildes nebija.

-     Vai tu klausies?

Rūciens, klusāks par datora radīto, acīmredzot to apstiprināja.

-     Tavā personas lietā rakstīts, ka tu, tava sieva un abas meitas ieradāties Dānijā 1998. gadā. No 1998. līdz 2000. gadam jūs bijāt Sandholmas nometnē, un tad jums piešķīra patvērumu.

Asads pamāja.

-     Ātri gan.

-     Tas bija toreiz, Kari. Tagad viss ir citādi.

-     Tu esi no Sīrijas. No kuras pilsētas? Tas lietā nav rakstīts.

Karls pagriezās un redzēja, ka Asada seja ir satumsusi.

-     Vai tā ir nopratināšana, Kari?

-    Jā, tā varētu teikt. Iebildumi?

-     Ir daudz lietu, ko es negribu tev stāstīt, Kari. Tev tas jārespektē. Man ir bijusi nejauka dzīve. Tā ir mana, nevis tava.

-     To es saprotu. Bet no kuras pilsētas tu esi? Vai uz to ir īpaši grūti atbildēt?

-     Es nāku no kādas Sababaras priekšpilsētas.

Karls ievadīja šo vārdu meklētājā. Tā atrodas tuksneša vidū, Asad.

-     Vai tad es teicu ko citu, Kari?

-     Kā tu teiktu, cik tālu ir no Damaskas līdz Sababaraī?

-     Vienas dienas brauciens. Vairāk nekā divsimt kilometru.

-     Vienas dienas brauciens?

-     Tur tas prasa laiku. Vispirms jātiek cauri pilsētai, un tad nāk kalni.

Jā, tā tas katrā ziņā izskatījās Google Earth. Nomaļāka vieta būtu ilgi jāmeklē.

-     Tevi sauc Hafezs el Asads. Vismaz tā rakstīts Imigrācijas dienesta papīros. Karls ievadīja šo vārdu Google un tūlīt ieguva rezultātu. Vai tas nav apgrūtinošs vārds?

Asads paraustīja plecus.

-     Tā sauca diktatoru, kurš valdīja Sīrijā divdesmit deviņus gadus! Vai tavi vecāki bija Baath partijas biedri?

Jā, bija.

-     Tātad tu esi nosaukts viņa vārdā?

-     Varu pastāstīt, ka manā ģimenē ir vairāki ar tādu vārdu.

Karls lūkojās Asada tumšajās acīs. Viņš bija citāds nekā

parasti.

-     Kas bija Hafeza el Asada pēctecis? Karls ātri pajautāja.

Asads pat acis nepamirkšķināja. Viņa dēls Bašars. Vai neizbeigsim to, Kari? Tas mums nenāk par labu.

-     Varbūt arī ne. Un kā sauca to otru dēlu, kurš 1994. gadā gāja bojā autoavārijā?

-     To es tagad neatceros.

-     Tiešām? Tas ir dīvaini. Te rakstīts, ka viņš bija sava tēva mīlulis un izredzētais. Viņu sauca Basils. Es domāju, ka Sīrijā visi tava vecuma cilvēki nešaubīdamies spētu man to pastāstīt.

-    Jā, viņu tiešām sauca Basils. Asads pamāja ar galvu. Bet es tik daudz ko esmu aizmirsis, Kari. Es NEGRIBU atcerēties. Es esmu… Asads meklēja vārdu.

-     Tu to esi izspiedis no apziņas?

-    Jā, tas izklausās pareizi.

"Labi, ja tur slēpjas kas vairāk, šādā veidā es to neatklāšu," Karls nodomāja. Jāpārslēdz ātrumi.

-     Zini, ko es domāju, Asad? Es domāju, ka tu melo. Tevi nemaz nesauc Hafezs el Asads, tas vienkārši bija pirmais vārds, kas tev ienāca prātā, kad tu pieprasīji patvērumu, vai ne? Varu iedomāties, ka tam, kurš izgatavoja tev viltotos dokumentus, nāca smiekli. Varbūt tas ir tas pats cilvēks, kurš palīdzēja mums ar Merētes Lingordas telefonu grāmatiņu?

-     Man šķiet, ka mums tagad vajadzētu izbeigt, Kari.

-     No kurienes tu patiesībā esi, Asad? Jā, es jau esmu pieradis pie šī vārda, tā ka lai jau paliek, bet patiesībā tas laikam ir tavs uzvārds, vai ne, Hafez?

-     Esmu sīrietis un nāku no Sababaras.

-     No Sababaras priekšpilsētas, tu gribēji teikt?

-    Jā, uz ziemeļaustrumiem no centra.

Tas viss izklausījās ļoti ticami, tomēr Karlam bija grūti pieņemt to par neapšaubāmu patiesību. Pirms desmit gadiem un simtiem nopratināšanu varbūt. Bet ne vairs tagad. Instinkti sarosījās. Asads nereaģēja īsti pareizi.

-     Tu patiesībā esi no Irākas, vai ne, Asad? Un tev ir noslēpumi, kurus atklājot tevi var izmest no valsts un aizsūtīt atpakaļ tur, no kurienes tu nāc, vai ne?

Tagad Asada seja atkal mainījās. Līnijas viņa pierē izdzisa. Varbūt viņš bija saskatījis izeju, varbūt vienkārši runāja patiesību.

-     Irākas? Nepavisam ne, nu tu runā dumibas, Kari, viņš aizvainoti sacīja. Atnāc uz mājām un apskati manas mantas. Man bija līdzi koferis. Vari parunāt ar manu sievu, viņa drusciņ saprot angliski. Vai ar manām meitenēm. Tad tu redzēsi, ka saku taisnību. Esmu politiskais bēglis un piedzīvoju daudz slikta. Negribu par to runāt, Kari. Vai tu, lūdzu, neliktu mani mierā? Tas tiesa, es nebiju pie Hārdija tik daudz, kā stāstīju, bet līdz Hornbekai ir tāls ceļš. Es cenšos palīdzēt savam brālim iekļūt valstī, un tas arī prasa laiku, Kari. Piedod. Turpmāk es noteikti sacīšu visu, kā ir.

Karls atgāzās krēslā. Viņam gandrīz sagribējās nomierināt savas skeptiskās smadzenes ar Asada cukurūdeni. Es nesaprotu, kā tu tik ātri esi iejuties policijas darbā, Asad. Es ļoti priecājos par tavu palīdzību. Tu esi ērmīgs puisis, tomēr šo to proti. Kur tu to iemācījies?

-     Ērmīgs? Kas tas tāds? Kaut kas saistīts ar gariem? Asads lūkojās uz Kārlu ar nevainīgu skatienu. Jā, viņš šo to prata gan.

Varbūt vienkārši viņam bija dabas dots talants. Varbūt viss, ko viņš stāstīja, bija patiesība. Varbūt pats Karls bija pārvērties par kašķīgu īgņu.

-     Dokumentos nekas daudz nav rakstīts par tavu izglītību, Asad. Ko tu esi mācījies? viņš pajautāja.

Asads paraustīja plecus. Neko īpaši daudz, Kari. Manam tēvam bija neliela firma, kas tirgojās ar konserviem. Es zinu visu par to, cik ilgi mizotu tomātu bundžiņa var izturēt piecdesmit grādu karstumā.

Karls mēģināja pasmaidīt. Tu nespēji atturēties no politikas, un beigās tev izrādījās nepareizs vārds, vai tā?

-    Jā, kaut kas uz to pusi.

-     Vai tevi spīdzināja?

-    Jā. Es negribu par to runāt. Tu neesi redzējis, kāds es varu būt, kad sadusmojos. Es nevaru par to runāt, okei?

-     Okei. Karls pamāja ar galvu. Un turpmāk tu man vienmēr stāstīsi, ko tu dari darba laikā, skaidrs?

Asads pacēla gaisā īkšķi.

Tad Karls pacēla plaukstu un Asads uzsita pa to.

Pagaidām ar to pietika.

-     Labi, Asad. Ejam tālāk. Mums ir daži uzdevumi, Karls sacīja. Mums jāatrod tas Larss Henriks Jensens. Cerams, ka drīz varēsim iekļūt Iedzīvotāju reģistrā, bet pagaidām mums jāmēģina atrast viņa māti, viņu sauc Ulla Jensena. Viens vīrietis Risē… Karls redzēja, ka Asads grasās jautāt, ko tas nozīmē, bet tam tagad nebija laika. Viens vīrietis mani informēja, ka viņa dzīvo uz dienvidiem no Kopenhāgenas.

-     Vai Ulla Jensena ir rets vārds?

Karls papurināja galvu. Tagad mēs zinām, kā sauca firmu, tāpēc mums ir vairāki izejas punkti. Vispirms es piezvanīšu uz Uzņēmumu reģistru. Cerēsim, ka tas nav paralizēts. Tikmēr tu ieej krak.dk meklētājā un pameklē Ullu Jensenu. Izmēģini Brendbiju un tad tālāk uz dienvidiem Vallensbeku, varbūt Glostrupu,

Tostrupu, Grēvi-Kildebrendi. Nemeklē Kēgē, jo tur vīra firma atradās agrāk. Tas ir uz ziemeļiem no Kēges.

Asads izskatījās atvieglots. Viņš jau grasījās iet ārā pa durvīm, bet tad pagriezās un apskāva Kārlu. Viņa bārdas rugāji dūra kā īleni un skūšanās losjons bija pakaļdarinājums, bet jūtas bija īstas.

Kad Asads bija aizvalsējis uz savu būceni, Karls vēl brīdi palika sēžam un ļāva emocijām noplakt. Tas bija gluži kā atgūt savu veco komandu.

ATBILDE PIENĀCA NO abām pusēm reizē. Uzņēmumu reģistrs visu laiku bija darbojies bez traucējumiem, un HJ Industries bija tikai piecu sekunžu klikšķināšanas attālumā. Firma piederēja vācu kompānijai Trabeka Holding, un reģistra darbinieki varētu sameklēt sīkāku informāciju, ja Kārlu tas interesē. Viņi neredzot īpašniekus, taču varot to noskaidrot, ja parunās ar vācu kolēģiem. Kad reģistra darbinieki bija nosaukuši adresi, Karls uzsauca Asadam, ka viņš var pārtraukt meklēšanu, bet Asads atsaucās, ka viņš arī atradis pāris iespējamo kandidātu.

Abi salīdzināja savus rezultātus. Tie sakrita. Ulla Jensena dzīvoja HJI bankrotējušajā īpašumā Strēhusvejā Grēvē.

Karls ielūkojās savā kartē. Tas bija tikai pārsimt metru no vietas, kur Daniels Heils bija sadedzis uz Kapelevas ceļa. Karls atcerējās, ka bija tur stāvējis. Tas bija ceļš, uz kuru viņš skatījās, kad abi toreiz aplūkoja apkārtni. Ceļš ar dzirnavām.

Karls sajuta, kā lēnām pieplūst adrenalīns. Tagad viņiem bija adrese. Un viņi varēja būt tur divdesmit minūšu laikā.

Vai vispirms nepiezvanīsim turp, Kari? Asads iedeva viņam lapiņu ar telefona numuru.

Karls neizpratnē blenza uz Asadu. Tātad no šī vīra mutes nebira tikai zelta graudi vien. Tā ir ļoti laba doma, ja mēs vēlamies ierasties tukšā mājā, Asad.

REIZ TĀ LAIKAM bija bijusi parasta zemnieku saimniecība ar dzīvojamo ēku, cūku kūti un šķūni ap bruģēto pagalmu. Viņi no ceļa varēja ielūkoties istabās, tik tuvu tas bija. Aiz balti krāsotajām ēkām atradās vēl trīs četras lielākas celtnes. Pāris no tām laikam vispār nebija izmantotas, katrā ziņā ne desmit divpadsmit metrus augstā ēka ar tukšiem caurumiem paredzēto logu vietā. Nebija saprotams, kā varas iestādes pieļāvušas šis šausmas. Ēkas pilnībā izbojāja skatu uz laukiem, kur rapša dzeltenie paklāji pārgāja tik zaļās pļavās, ka šo krāsu nekādi nebūtu iespējams atveidot mākslīgi.

Karla skatiens pārslīdēja pār ainavu, nekur nemanīdams nekādas dzīvības pazīmes. Pagalms šķita pamests novārtā tāpat kā viss pārējais. No dzīvojamās ēkas bija nolupis balsinājums. Ceļa pusē mazliet tālāk uz austrumiem stāvēja lūžņu un celtniecības atkritumu kaudzes. Izņemot pienenes un ziedošos augļu kokus, kas slējās virs eternīta jumta, viss šķita bezcerīgs.

-     Pagalmā nav mašīnas, Kari, Asads sacīja. Varbūt jau sen te neviens nedzīvo.

Karls sakoda zobus un centās apslāpēt vilšanos. Nē, Larsa Henrika Jensena te nav, tā sacīja arī viņa sajūtas. Sasodīts, sasodīts!

-     Iesim iekšā un paskatīsimies, Asad, viņš sacīja, novietodams mašīnu grāvmalā piecdesmit metru tālāk.

Viņi klusi ķērās pie darba. Cauri dzīvžogam viņi nokļuva mājas otrā pusē un iegāja dārzā, kur par vietu cīnījās ogu krūmi un gārša. Mājas logi bija pelēki no vecuma un netīrumiem, un viss šķita miris.

-     Paskaties, Asads čukstēja, piespiedis degunu pie rūts.

Karls sekoja viņa pamudinājumam. Arī istabā viss šķita

pamests. Ja netrūktu torņa un rožu krūmu, te izskatītos gandrīz pēc Ērkšķrozītes pils. Putekļi uz galdiem, uz grāmatām, avīzēm un visādiem papīriem. Kaktā neizsaiņotas kartona kastes. Segas, joprojām saritinātas ruļļos.

Šis ģimenes dzīve patiešām bija pārtrūkusi laimīgākos laikos.

-     Domāju, ka viņi te grasījās ievākties, kad notika nelaime, Asad. Tā stāstīja ari tas vīrs no Risē.

-     Bet tad paskaties tur aizmugurē.

Asads caur istabu norādīja uz durvju aiļu, no kuras plūda gaisma: grīda aiz tās spoži spīdēja.

-     Tev taisnība. Tur izskatās citādi.

Viņi izgāja cauri virtuves dārziņam, kur ap ziedošiem maurlokiem dūca kamenes, un nonāca pagalma stūrī otrpus mājai.

Karls piegāja tuvāk logiem. Tie bija kārtīgi aiztaisīti. Aiz pirmajām rūtīm varēja saskatīt istabu ar kailām sienām un pāris krēsliem. Viņš piespieda pieri pie rūts, un skatam pavērās istaba. Nebija nekādu šaubu, ka tajā kāds dzīvo. Uz grīdas mētājās daži krekli, gultasveļa uz matrača bija pastumta sāņus un tai pa virsu uzmesta pidžama, kādu viņš pilnīgi noteikti nesen bija redzējis lielveikala katalogā.

Karls savaldīja elpu un instinktīvi pielika roku pie jostas, kur gadiem ilgi bija atradies dienesta ierocis. Tagad tā tur vairs nebija jau četrus mēnešus.

-     Tajā gultā kāds nesen ir gulējis, Karls klusi sacīja Asada virzienā. Asads stāvēja pāris logu tālāk.

-     Arī te kāds nesen ir bijis, Asads atteica. Karls nostājās viņam blakus un palūkojās iekšā. PatiešāmVirtuve bija glīti uzkopta. Pa durvīm varēja ielūkoties tālāk putekļainajā istabā, ko viņi bija redzējuši no otras puses. Tā tur stāvēja gluži kā kapu kambaris. Kā svētums, kur nedrīkst spert kāju.

Bet virtuve bija izmantota pavisam nesen.

-     Saldētava, kafija uz galda, elektriskā tējkanna. Ari dažas pilnas kokakolas pudeles kaktā, Karls sacīja.

Viņš pagriezās pret cūku kūti un ēkām aiz tās. Viņi varēja turpināt un veikt kratīšanu bez tiesas lēmuma un vēlāk nokļūt nepatikšanās, ja tas izrādītos nepamatoti. Jo nevarēja taču apgalvot, ka kaut kas būs palaists garām, ja kratīšanu veiks citā laikā.

Tikpat labi tā varēja notikt rit, jā, varbūt pat labāk rit. Varbūt tad kāds būs mājās.

Karls pamāja ar galvu. Jā, laikam labāk pagaidīt un iet parasto ceļu caur tiesu. Viņš dziļi ievilka elpu. Patiesībā viņam nebija spēka ne vienam, ne otram.

Kamēr Karls stāvēja un domāja, Asads piepeši aizmetās projām kā zibens. Viņš bija pārsteidzoši veikls tik druknam un smagam augumam un, pieveicis pagalmu pāris lēcienos, jau stāvēja uz ceļa un māja ar roku zemniekam, kurš bija izdzinis uz lauka savu traktoru.

Karls piegāja abiem klāt.

Viņš dzirdēja, kā zemnieks atbild Asadam, kamēr pats tuvojās tiem abiem un traktors pukšķināja tukšgaitā.

-    Jā, māte un dēls vēl te dzīvo. Tas ir drusku dīvaini, bet viņa laikam ir iekārtojusies tajā mājā. Zemnieks norādīja uz pašu pēdējo no ēkām. Diez vai viņi šobrīd ir mājās? Es katrā ziņā šorīt redzēju viņu ārā.

Karls parādīja zemniekam savu apliecību, un zemnieks izslēdza traktora motoru.

-     Un dēls? Karls jautāja. Vai tas ir Larss Henriks Jensens?

Zemnieks piemiedza vienu aci un domāja. Nē, tā viņu laikam nesauc. Tāds jocīgs, garš zellis. Velns, kā viņu tur sauca?

-     Ne Larss Henriks?

-     Nē.

Šūpoles un karuseļi. Augšā un lejā, tuvāk un tālāk. Karls to jau bija piedzīvojis neskaitāmas reizes. Tieši tas viņu bija tā nogurdinājis.

-    Jūs sakāt, tajā ēkā? viņš norādīja.

Zemnieka galvas mājienu pavadīja puņķi, kas pārlidoja pār viņa jaunās Ferguson spēļmantiņas motora pārsegu.

-     No kā viņi pārtiek? Karls jautāja, raudzīdamies apkārt.

-     Nezinu. Es nomāju no viņiem mazliet zemes. Kristofersens ari nomā. Vēl viņi saņem subsīdijas par papuvēm, un viņai noteikti ir ari kāda pensija. Un pāris reižu nedēļā atbrauc mašīna ar kaut kādiem plastmasas tingeltangeļiem, kas viņiem laikam jānotīra, un tajā pašā reizē viņiem laikam atved ari kaut ko ēdamu. Domāju, ka tā kundzīte un viņas dēls tiek galā. Zemnieks iesmējās. Te taču ir lauki. Mums reti kaut kā trūkst.

-     Mašīna no pašvaldības?

-     Nē. Tā ir no kaut kādas rēderejas vai tamlīdzīgi. Mašīnai ir tāda zīme, kādas var redzēt uz kuģiem televīzijā. Nezinu, no kurienes. Mani nekad nav interesējusi jūra.

KAD ZEMNIEKS ATTĀLINĀJĀS uz dzirnavu pusi, viņi aplūkoja ēkas aiz kūts. Savādi, ka viņi nebija tās pamanījuši no ceļa, jo ēkas bija diezgan lielas. Droši vien tāpēc, ka dzīvžogi bija sastādīti cieši un siltā laika dēļ lapas šogad izplaukušas agri.

Bez pakavveidā izvietotās saimniecības un lielās, puspabeigtās halles bija vēl trīs plakanas ēkas pie nolīdzināta grants laukuma, ko sākumā droši vien bija plānots noasfaltēt. Tagad ap ēkām visur bija saaugušas nezāles un uzdīgušas nomaldījušās sēklas, un, izņemot diezgan platu taciņu, kas savienoja visas ēkas, visapkārt bija zaļš.

Asads norādīja uz šaurām riteņu pēdām uz taciņas. Ari Karls bija tās ievērojis. Velosipēda riepu platumā, paralēlas. Noteikti ratiņkrēsls. >

Mirklī, kad viņi tuvojās tālākajai ēkai, uz kuru bija norādījis zemnieks, asi un skaidri iezvanījās Karla mobilais telefons. Viņš pamanīja Asada skatienu, klusībā izlamādams sevi, ka nav uzstādījis klusuma režīmu.

Zvanīja Viga. Viņai bija talants uzrasties visnepiemērotākajā brīdi. Viņš bija stāvējis no satrūdējušiem līķiem izplūdušā šķidrumā, kad Viga viņam lūdza nopirkt kafijas krējumu. Citā reizē viņa bija noķērusi Kārlu, kad mobilais atradās jakas kabatā zem somas dienesta mašīnā, dzenoties pakaļ aizdomās turamajiem. Viga to prata.

Karls nospieda sarkano klausulīti un izslēdza skaņu.

Tieši tobrīd viņš pacēla galvu un ielūkojās acīs garam un kārnam vīrietim pāri par divdesmit. Puiša galva bija savādi izstiepta, gandrīz deformēta, un vienā sejas pusē redzami apdeguma rētu radīti krāteri un savilkumi.

-    Jūs te nedrīkstat atrasties, viņš sacīja balsī, kas nepiederēja ne pieaugušajam, ne bērnam.

Karls parādīja viņam savu apliecību, bet puisis acīmredzot nesaprata, ko tā nozīmē.

-     Es esmu policists, viņš laipni sacīja. Mēs gribētu parunāt ar jūsu māti. Mēs zinām, ka viņa te dzīvo. Es ļoti priecātos, ja jūs varētu viņai pavaicāt, vai mēs drīkstam ienākt.

Jauno cilvēku laikam nebija iespaidojusi ne apliecība, ne abi vīrieši. Tātad viņš nemaz nebija tik vientiesīgs, kā šķita pirmajā mirklī.

-     Cik ilgi man jāgaida? Karls strupi sacīja. Puisis sarāvās un nozuda mājā.

Pagāja pāris minūšu, Karls juta pieaugam spiedienu krūtīs un izlamāja sevi par to, ka dienesta pistole kopš viņa slimības atvaļinājuma ne reizi nebija pametusi Policijas pārvaldes ieroču seifu.

-     Turies aiz manis, Asad, viņš sacīja. Viņš jau iztēlojās virsrakstus rītdienas avīzēs. "Policists upurē savu palīgu šaušanas drāmā. Karls Mērks no Policijas pārvaldes Q nodaļas jau trešo reizi saceļ skandālu."

Karls pastūma Asadu sāņus, lai uzsvērtu situācijas nopietnību, un nostājās pie pašas durvju stenderes. Ja viņi iznāks ar bisi vai ko tamlīdzīgu, tad viņa galva nebūs pirmā, uz ko notēmēs stobrs.

Tad parādījās puisis un aicināja viņus iekšā.

SIEVIETE SĒDĒJA RATIŅKRĒSLĀ mazliet tālāk istabā un smēķēja cigareti. Grūti nosakāms vecums tik sirmai, krunkainai un novārgušai būtnei, bet, spriežot pēc dēla, diezin vai viņai bija daudz vairāk par sešdesmit. Sēžot ratiņkrēslā, viņa izskatījās salīkusi. Kājas bija savādi neveiklas, gluži kā salauzīti zari, kas paši atraduši veidu, kā saaugt kopā. Autoavārija patiesi bija atstājusi pēdas skumjš un nožēlojams skats.

Karls palūkojās apkārt. Tā bija liela telpa. Ap divsimt piecdesmit kvadrātmetru vai vairāk, bet stipri oda pēc tabakas, lai gan līdz griestiem bija četri metri. Karls ar acīm sekoja sievietes cigaretes dūmu spirālei līdz jumta logiem. Tur bija tikai desmit Velux logi, tāpēc istaba bija diezgan tumša.

Šajā telpā bija viss. Virtuve pie pašām ieejas durvīm, tualetes durvis blakus. Dzīvojamā istaba ar Ikea mēbelēm un lētiem paklājiem uz betona grīdas pletās vēl piecpadsmit divdesmit metrus tālāk un beidzās ar nodalījumu, kur sieviete acīmredzot gulēja.

Kaut gan telpā bija smacīgs gaiss, visur valdīja vislabākā kārtība. Te viņa skatījās televīziju, lasīja žurnālus un acīmredzot pavadīja lielāko daļu savas dzīves. Vīrs bija miris, un nu viņa tika galā kā mācēdama. Viņai taču bija dēls, kas palīdz.

Karls pamanīja, ka Asada skatiens lēnām klīst pa telpu. Viņa acīs pavīdēja kaut kas velnišķīgs, kad tās slīdēja visam pāri un palaikam kaut kur apstājās, pievērsdamās kādai detaļai. Viņš bija ļoti koncentrējies, rokas smagi nokarājās gar sāniem, kājas paralēli pielipušas pie grīdas. ^

Sieviete uzņēma viņus diezgan laipni, bet sniedza roku tikai Karlam. Karls nosauca abu vārdus un lūdza sievieti neuztraukties. Viņi meklējot viņas vecāko dēlu Larsu Henriku. Viņiem esot daži jautājumi, nekas īpašs, tīrā formalitāte. Vai viņa varētu pateikt, kur Larsu Henriku atrast?

Sieviete pasmaidīja. Lase kuģo, viņa sacīja. Tātad viņa sauca dēlu par Lasi. Viņa šobrīd nav mājās, bet pēc mēneša būs atkal krastā. Tad es viņam pateikšu. Vai jums ir vizītkarte, ko varu viņam iedot?

-     Diemžēl ne. Karls mēģināja puiciski pasmaidīt, bet sieviete neuzķērās. Es atsūtīšu savu karti, kad atgriezīšos birojā. Viņš atkal mēģināja pasmaidīt. Šoreiz tas bija iederigāk. Zelta likums: vispirms pasaki kaut ko pozitīvu un pēc tam pasmaidi, tad tas liksies patiesi. Pretējā kārtībā tas varēja nozīmēt jebko. Pieglaimošanos, flirtu. Visu, kas nāk tev pašam par labu. Tik daudz taču šī sieviete pazina dzīvi.

Karls izlikās, ka grasās iet prom, un satvēra Asadu aiz piedurknes. Tad esam vienojušies, Jensena kundze. Starp citu, kādā rēderejā jūsu dēls strādā?

Sieviete pazina vārdu un smaidu secību. Ai, kaut es spētu to atcerēties! Viņš strādā tik daudzās. Un tad parādījās smaids. Karls bija redzējis dzeltenus zobus, bet ne tik dzeltenus kā šie.

-     Viņš ir stūrmanis, vai ne?

-     Nē, viņš ir galvenais stjuarts. Lase labi gatavo, tas viņam vienmēr ir padevies.

Karls mēģināja iztēloties zēnu, kas bija apskāvis Denisa Knudsena plecus. Zēnu, kuru dēvēja par Atomu, jo viņa nelaiķis tēvs ražoja kaut ko atomspēkstacijām. Kur viņš bija apguvis savas zināšanas par ēdiena gatavošanu? Audžuģimenē, kur viņu sita? Godhavnā? Bērnībā pie mātes? Karls arī dzīvē bija daudz pieredzējis, bet neprata pat uzcept olu. Ja nebūtu Mortena Hollanda, viņš nezinātu, ko iesākt.

-     Vienmēr ir prieks, ja bērniem klājas labi. Jūs ari priecājaties, ka satiksiet brāli? Karls sacīja, vērsdamies pie sakropļotā puiša, kas stāvēja un neuzticīgi vēroja policistus, it kā tie abi būtu ieradušies viņus apzagt.

Puiša skatiens aizklīda pie mātes, bet viņa nepakustināja ne vaibstu. Tātad skaidrs, no dēla mutes nekas neatskanēs.

-     Kur jūsu dēls šobrīd kuģo?

Sieviete skatījās uz viņu, un dzeltenie zobi pamazām pazuda aiz sausajām lūpām. Lase daudz braukā pa Baltijas jūru, bet man šķiet, ka šobrīd viņš ir Ziemeļjūrā. Dažreiz viņš aizbrauc ar vienu kuģi un atgriežas mājās ar citu.

-     Tai jābūt lielai rēderejai, jūs neatceraties nosaukumu? Vai varat aprakstīt tās logo?

-     Nē, diemžēl ne. Tādas lietas man nepadodas.

Karls atkal palūkojās uz jauno puisi. Bija skaidri redzams, ka jauneklis zina visu. Noteikti varētu ari uzzīmēt to nolāpīto logo, ja viņam atļautu.

-     Tas noteikti ir uz tās mašīnas, kura atbrauc pāris reižu nedēļā, Asads iejaucās sarunā. Tas bija nelaikā. Puiša acis kļuva nemierīgas, un sieviete ievilka dūmus dziļi plaušās. Viņas sejas izteiksmi paslēpa biezs dūmu mākulis, ko viņa izpūta vienā paņēmienā.

-     To jau mēs īsti nezinām, Karls piebilda. Viens kaimiņš teica, ka esot tādu redzējis, bet viņš varētu ari kļūdīties. Viņš pavilka Asadu aiz piedurknes.

-     Paldies, ka atvēlējāt mums laiku, viņš sacīja. Palūdziet savam dēlam Lasem, lai viņš pēc atgriešanās man piezvana. Tad mēs visu ātri nokārtosim.

Viņi gāja uz durvju pusi, bet sieviete brauca viņiem nopakaļ. Izved mani mazliet ārā, Hans, viņa sacīja dēlam. Man vajag svaigu gaisu.

Karls zināja, ka sieviete negrib viņus izlaist no acīm, līdz viņi būs pametuši gruntsgabalu. Ja pagalmā vai aiz ēkām stāvētu mašīna, viņš domātu, ka tie abi grib noslēpt, ka Larss Henriks Jensens ir mājās. Taču Karla intuīcija teica ko citu. Viņas vecākā dēla te nebija, sieviete vienkārši vēlējās, lai viņi pazūd.

-     Jums te ir fantastiskas ēkas. Tā reiz bija fabrika?

Sieviete brauca tieši aiz muguras. Kūpināja jaunu smēķi,

kamēr ratiņkrēsls ripoja pa taku. Dēls viņu stūma, ar plaukstām sažņaudzis rokturus. Šķita, ka aiz sakropļotās sejas slēpjas liels satraukums.

-     Manam vīram bija fabrika, kas ražoja sarežģītas konstrukcijas atomspēkstacijām. Mēs bijām tikko pārcēlušies šurp no Kēges, kad viņš gāja bojā.

-    Jā, es atceros to stāstu. Man ļoti žēl. Karls norādīja uz divām pirmajām plakanajām ēkām. Vai tur bija paredzēts izvietot ražošanu?

-Jā, tur un lielajā hallē. Sieviete pamāja tajā virzienā. Metināšana tur, spiediena pārbaudes tur un montāža hallē. Tur, kur dzīvoju es, vajadzēja atrasties gatavo tvertņu noliktavai.

-     Kāpēc jūs nedzīvojat mājā? Tā izskatās laba, Karls jautāja un pie vienas no ēkām pamanīja rindu pelēkmelnu spaiņu, kas neiederējās ainavā. Varbūt tie te bija palikuši no iepriekšējā īpašnieka. Tādās vietās kā šī laiks dažkārt vilkās bezgalīgi lēni.

-     Ai nē! Tur iekšā ir tik daudz lietu, kas neiederas šajā laikā. Un tur ir sliekšņi, kas man traucē. Sieviete uzsita pa ratiņkrēsla roku balstu.

Karls manīja, ka Asads mazliet pavelk viņu sāņus. Mūsu mašīna stāv tur, Asad, viņš sacīja, pamādams ar galvu uz otru pusi.

-     Es labāk iešu tur caur dzīvžogu un tad iziešu uz ceļa, Asads sacīja, bet Karls manīja, ka palīga uzmanība ir pievērsta lūžņu kaudzēm, kas atradās uz apdrupušiem betona pamatiem.

-     Tā draza tur jau bija, kad mēs te ieradāmies, sieviete atvainodamās sacīja, itin kā puskonteiners lūžņu varētu sabojāt īpašuma jau tā ļoti drūmo iespaidu.

Tie bija nenosakāmas izcelsmes atkritumi, taču uz kaudzes stāvēja vairāki pelēkmelnie spaiņi. Tiem nebija nekādu pazīšanās zīmju, bet izskatījās, ka tajos varētu būt glabājusies eļļa vai lieli daudzumi pārtikas.

Karls būtu Asadu apturējis, ja nojaustu, kas viņam padomā, taču paligs jau bija aizskrējis pāri metāla stieņiem, sapiņķerētām virvēm un plastmasas caurulēm, pirms Karls paspēja reaģēt.

-     Piedodiet, mans pārinieks ir nelabojams kolekcionārs. Ko tu tur atradi, Asad? viņš iesaucās.

Bet tobrīd Asads nebija pretspēlētājs. Viņš medīja paspēra lūžņus, pagrieza kaut ko otrādi, līdz beidzot pastiepa roku un satvēra plānu metāla plāksni, kas pēc nelielas cīkstēšanās, lai to izvilktu, izrādījās pusmetru augsta un vismaz četrus metrus gara. Viņš to pagrieza. Tur bija rakstīts A/S Interlab.

Asads lūkojās uz Kārlu, un Karls uzmeta viņam atzinīgu skatienu. Sasodīti labi pastrādāts. A/S Interlab. Daniela Heila lielā laboratorija, kas tagad bija pārcēlusies uz Slangerupu. Tātad starp šo ģimeni un Dānieļu Heilu bija tieša saistība.

-    Jūsu vīra firmu taču nesauca Interlab, Jensena kundze? Karls jautāja, uzsmaidīdams viņas sakniebtajām lūpām.

-     Nē, tā bija firma, kas pārdeva mums gruntsgabalu un dažas no ēkām.

-     Mans brālis strādā Novo. Man šķiet, ka viņš to firmu kādreiz ir pieminējis. Karls domās atvainojās savam vecākajam brālim, kas šobrīd droši vien baroja ūdeles Frederikshavnā. Interlab, vai viņi neražoja enzīmus un kaut ko tamlīdzīgu?

-     Tā bija eksperimentālā laboratorija.

-     Heils, vai tā viņu sauca? Daniels Heils?

-    Jā, tas, kurš pārdeva zemi manam vīram, bija Heils. Bet ne Daniels, viņš toreiz bija tikai zēns. Ģimene pārcēla Interlab uz ziemeļiem un pēc vecā Heila nāves pārcēlās vēlreiz. Bet te tas sākās. Sieviete ar mājienu norādīja uz lūžņiem.

Interlab bija pamatīgi izaugusi, ja jau šis bija sākums.

Karls cieši vēroja sievieti, kamēr viņa runāja. Viņa bija pats noslēgtības iemiesojums, bet šobrīd vārdi plūda straumē. Viņa nešķita satraukta, drīzāk pretēji. Ļoti kontrolēta. Visi nervu gali bija sasieti kopā. Viņa centās izskatīties normāla. Tieši tas bija tik nenormāli.

-     Vai tas bija viņš, kurš gāja bojā tepat netālu? Asads iejaucās.

Šoreiz Karls būtu varējis iespert palīgam pa stilbu. Kad atgriezīsies pārvaldē, viņiem būs saruna par šādu pļāpību.

Karls atskatījās uz ēkām. Tās izstaroja vairāk nekā bankrotējušas ģimenes vēsturi. Pelēkajam pelēkajā bija arī starptoņi. Šķita, ka ēkas viņam signalizē. Kad viņš uz tām paskatījās, grēmas pieņēmās spēkā.

-     Vai Heils gāja bojā? To es neatceros. Karls uzmeta Asadam niknu skatienu un pavērsās pret sievieti.

-      Es labprāt gribētu apskatīt, kur sākās Interlab. Būtu jauki, ja es varētu to pastāstīt brālim. Viņš bieži runā par sava uzņēmuma dibināšanu. Vai mēs drīkstētu apskatīt pārējās ēkas? Tā privāti.

Sieviete viņam uzsmaidīja. Pārāk laipni. Tātad tūlīt sekos pretējais. Viņa negribēja Kārlu ilgāk te redzēt. Viņam veikli jāpazūd.

-     Nu, es jau labprāt, bet mans dēls ir visu aizslēdzis, un es nevaru jūs ielaist. Jūs varat dēlam pajautāt, kad runāsiet ar viņu. Tad jūs varat paņemt līdzi ari brāli.

ASADS KLUSĒJA, KAD viņi brauca garām cietušajai mājai, pie kuras Daniels Heils bija zaudējis dzīvību.

-     Tajā mājā viss bija galīgi šķērsām, Karls sacīja. Mums tur jāatgriežas ar tiesas lēmumu.

Bet Asads viņu nedzirdēja. Vienkārši sēdēja un blenza tālumā, kamēr viņi sasniedza Ishoju un apkārt sāka slieties betona kluči. Viņš nereaģēja pat tad, kad iezvanījās Karla mobilais un Karls taustījās pēc austiņām.

-    Jā, Karls sacīja, gaidīdams Vigas aso uzbrukumu. Viņš zināja, kāpēc sieva zvana. Atkal bija ziepes. Pieņemšana taču bija pārcelta uz šodienu. Nolāpītā pieņemšana! Viņš patiešām varēja iztikt bez pāris saujām taukainu čipsu un glāzes lielveikala lētākā vīna, nemaz nerunājot par to kropli, ar kuru viņa sagājusi kopā.

-     Tā esmu es, sacīja balss. Helle Andersena no Stevnsas.

Karls ieslēdza zemāku pārnesumu un sakopoja uzmanību.

-     Ufe ir šeit, vecajās mājās. Es biju darbā, un viņu tikko atveda viens taksometra šoferis no Klipinges. Viņš kādreiz bija vedis Merēti un Ufi, tāpēc atcerējās puisi, kad ieraudzīja viņu klīstam gar šosejas malu pie Lellinges pagrieziena. Ufe ir šausmīgi noguris, sēž virtuvē un dzer ūdeni, glāzi pēc glāzes. Ko lai es daru?

Karls skatījās uz luksoforu. Viņš sajuta nemieru. Uznāca liels kārdinājums pagriezt mašīnu pretējā virzienā un nospiest gāzes pedāli.

-     Vai ar Ufi viss kārtībā? viņš pajautāja.

Helle Andersena izklausījās mazliet noraizējusies, mazāk bramanīga nekā parasti. Es īsti nezinu. Viņš ir netīrs un izskatās kā izvilkts caur kanalizācijas lūku, bet viņš nav īsti savā ādā.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Viņš tā kā sēž un domā. Skatās apkārt virtuvē, it kā to nepazītu.

-     Droši vien nepazīst arī. Karls iztēlojās senlietu tirgotāju vara pannas, kas tur karājās no griestiem līdz grīdai. Kristāla trauki, pasteļtoņu tapetes ar eksotiskiem augļiem. Protams, Ufe nepazina.

-     Nē, es nedomāju iekārtojumu. Es nemāku to paskaidrot. Šķiet, ka viņš baidās te atrasties, tomēr negrib iet man līdzi uz mašīnu.

-     Kur tad jūs viņu vestu?

-     Uz policijas iecirkni. Viņš tak nedrīkst atkal aizmukt! Bet viņš negrib nākt līdzi. Pat tad, kad tirgotājs laipni palūdza.

-     Vai viņš kaut ko teica? Vienalga ko.

Bija jūtams, ka šajā mirkli Helle otrā līnijas galā papurina galvu. Nē, ne skaņas. Bet viņš tā kā trīc. Tā bija ari ar mūsu pirmo bērnu, kad viņš nevarēja dabūt, ko kāro. Es atceros vienreiz lielveikalā…

-     Helle, piezvaniet uz Egeliju. Ufe tagad ir prom jau četras dienas, un viņiem jāzina, ka ar Ufi viss ir kārtībā. Karls sameklēja telefona numuru. Tā bija vienīgā pareizā rīcība. Ja viņš iejauksies, viss noies greizi. Avīžnieki berzēs savas netīrās rokas.

Tagad parādījās mazās, zemās mājiņas uz vecā Kēges ceļa. Seno laiku saldējuma kiosks. Slēgts elektropreču veikals, kura vietā tagad mitinājās dažas lielkrūtainas meitenes, ar kurām tikumības policijai bijis daudz problēmu.

Karls palūkojās uz Asadu un apsvēra, vai nevajadzētu skaļi iesvilpties, lai pārbaudītu, vai palīgs vispār vēl ir dzīvs. Bija taču dzirdēts par cilvēkiem, kas nomirst vaļā acīm un teikuma vidū.

-     Vai tu te esi, Asad? viņš jautāja, negaidīdams atbildi.

Karls paliecās Asadam garām, atvēra cimdu nodalījumu un

sameklēja pustukšu Lucky Strike paciņu.

-     Kari, vai tu lūdzu varētu to nedarīt? Mašīnā smird, Asads sacīja pārsteidzoši modri.

Ja viņam ir problēmas ar dūmiem, viņš var iet mājās kājām.

-     Apturi, lūdzu, Asads turpināja. Varbūt viņam pašam bija ienākusi prātā tāda ideja?

Karls aizcirta cimdu nodalījumu un atrada vietu, kur apstāties, pie neliela ceļa uz pludmali.

-     Tur bija galīgi aplam, Kari. Asads tagad skatījās uz viņu tumšām acīm. Es pārdomāju, ko mēs tur redzējām. Tur viss bija galīgi aplam.

Karls lēnām pamāja ar galvu. Šim puisim neko nevarēja noslēpt.

-     Vecās sievietes istabā bija četri televizori.

-     Tiešām? Es redzēju tikai vienu.

-     Tur stāvēja trīs, cits citam blakus, ne pārāk lieli, pie viņas gultas kājgaļa. Tie bija aizklāti, bet es redzēju gaismu.

Asadam laikam bija tādas acis kā ar pūci sakrustotam ērglim.

-     Trīs ieslēgti televizori zem pārklāja. Tu to saskatīji tādā attālumā, Asad? Tur tak bija tumšs kā kapā.

-     Tie tur bija, pašā gultas galā pie sienas. Ne visai lieli, drīzāk tādi kā… Asads meklēja vārdu, tādi kā…

-     Monitori?

Viņš īsi pamāja. Un zini, Kari? Man galvā viss aizvien vairāk saiet kopā. Tur bija trīs vai četri monitori. Caur segu varēja labi redzēt pelēcīgu vai zaļganu gaismu. Kam tie vajadzīgi? Kāpēc ieslēgti? Un kāpēc tie bija apklāti, it kā mēs nedrīkstētu tos redzēt?

Karls lūkojās uz ceļu, kur kravas mašīnas lēnām rāpoja uz pilsētu. Jā, kāpēc?

-     Un vēl viena lieta, Kari.

Tagad Karls īsti neklausījās. Viņš ar rādītājpirkstiem bungoja pa stūri. Ja viņi aizbrauks uz pārvaldi, lai izietu visu procedūru, tad paies vismaz divas stundas, iekams viņi nokļūs atpakaļ.

Atkal iezvanījās mobilais telefons. Ja tā būs Viga, viņš vienkārši nometīs klausuli. Vai Viga domā, ka viņam jābūt viņas rīcībā dienu un nakti?

Tā bija Līsa. Markuss Jakobsens grib redzēt tevi savā kabinetā, Kari. Kur tu esi?

-     Viņam jāpagaida, Līsa, es esmu ceļā uz kratīšanu. Vai runa ir par to avīžrakstu?

-     Es droši nezinu, bet tā varētu būt. Tu viņu pazīsti. Viņš kļūst tik kluss, ja par mums kāds uzraksta ko sliktu.

-     Tad pastāsti viņam, ka Ufe Lingords ir atradies sveiks un vesels. Un pastāsti, ka mēs strādājam pie lietas.

-     Kādas lietas?

-     Lai tām stulbajām avīzēm būtu kaut kas pozitīvs, ko uzrakstīt par mani un nodaļu.

Tad viņš apgrieza mašīnu un apsvēra, vai neuzlikt bākugunis.

-     Ko tu man tikko grasījies sacīt, Asad?

-     Par cigaretēm.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Cik ilgi tu pīpē vienu marku, Kari?

Viņš sarauca degunu. Cik ilgi Lucky Strike vispār eksistē?

-     Markas jau tik vienkārši nemaina, vai ne? Un viņai uz galda bija desmit paciņas sarkanā Prince. Pavisam svaigas. Un viņai bija tādi pavisam dzelteni pirksti, bet dēlam ne.

-     Uz ko tu mērķē?

-     Viņa pīpēja Prince ar filtru, bet dēls nepīpē, par to esmu diezgan drošs.

-     Un?

-     Kāpēc tad filtra nebija cigaretēm pelnu traukā?

Šajā mirklī Karls nospieda gāzes pedāli.

37. NODALA

Tajā pašā dienā

DARBS PRASĪJA LAIKU, jo grīda bija gluda un tie, kas sēdēja kaut kur ārpusē un kontrolēja viņu pie monitoriem, nedrīkstēja sajust aizdomas par viņas auguma nemitīgo raustlšanos.

Lielāko daļu nakts Merēte bija nosēdējusi uz grīdas telpas vidū ar muguru pret kamerām, slīpēdama garo neilona stīpiņas gabalu, ko iepriekšējā dienā bija pārvīlējusi divās daļās. Lai cik ironiski tas būtu, šai neilona stīpiņai no viņas jakas kapuces bija lemts kļūt par viņas izeju no šis pasaules.

Merēte ielika abas nūjiņas klēpī un pārslīdināja tām pirkstus. Viena drīz būs īlena asumā, bet otru viņa bija izveidojusi kā nagu vīli ar naža asmeni. Droši vien tieši to viņa izmantos, kad tā būs gatava. Viņa baidījās, ka smailā nūjiņa neizdurs artērijās pietiekami lielu caurumu, un, ja tas nenotiks pietiekami ātri, tad asinis uz grīdas viņu nodos. Merēte ne mirkli nešaubījās, ka viņi izlīdzinās spiedienu tajā pašā mirklī, kad to atklās. Tāpēc pašnāvībai jānotiek efektīvi un ātri.

Viņa negribēja mirt citādi.

Izdzirdusi balsis skaļruņos kaut kur ārā gaitenī, Merēte iebāza nūjiņas jakas kabatā un mazliet paliecās uz priekšu, it kā būtu iesnaudusies šādā stāvoklī. Lase bieži bija stāvējis un kliedzis, kad viņa tā sēdēja, bet viņa nereaģēja, tāpēc tur nebija neka neparasta.

Merēte sēdēja sakrustotām kājām un raudzījās uz garo ēnu, ko viņas ķermenis meta prožektoru gaismā. Tur augšā uz sienas atradās viņas īstais es. Asi iezīmēts sabrūkoša cilvēka siluets. Sapinkāti mati, kas klājās pār pleciem, nodilusi jaka bez satura. Pagātnes atlieka, kas pazudīs, kad gaisma drīz izdzisīs. Šodien bija 2007. gada 4. aprīlis. Merētei bija atlikusi četrdesmit viena diena, bet viņa gribēja izdarīt pašnāvību piecas dienas agrāk, 10. maijā. Tajā dienā Ufem apritēs trīsdesmit četri gadi, un, pārdurdama sev dzīslas, viņa gribēja domāt par brāli un sūtīt viņam domas par mīlestību, sirsnību un to, cik skaista var būt dzīve. Ufes gaišā seja būs pēdējais mirklis viņas dzīvē. Ufe, viņas mīļais brālis.

-     Tagad jārīkojas ātri, Merēte dzirdēja sievieti saucam skaļruņos otrpus stikla sienai. Lase būs klāt pēc desmit minūtēm, tāpēc visam jābūt gatavam. Saņemies, puika! Viņa izklausījās nervoza.

Aiz spoguļrūtīm grabēja, un Merēte palūkojās uz slūžām, taču spaiņi neparādījās. Arī viņas iekšējais pulkstenis sacīja, ka ir par agru.

-     Bet, mammu! atsaucās kārnais puisis. Mums te vajag citu akumulatoru. Šim nav strāvas. Ja to nenomainīsim, mēs nevarēsim visu uzspridzināt. Lase pirms pāris dienām tā teica.

Uzspridzināt? Merētes augumu pāršalca auksts vilnis. Vai tas notiks tagad?

Viņa nometās ceļos uz grīdas un centās domāt par Ufi, no visa spēka trīdama naža formas nūjiņu pret gludo betona grīdu. Viņai bija varbūt tikai desmit minūtes. Ja iegrieztu pietiekami dziļi, viņa varētu zaudēt samaņu piecu minūšu laikā. Tas bija pats galvenais.

Merēte smagi un saraustīti elpoja, kamēr neilona nūjiņa pārāk lēni mainīja formu. Tā joprojām bija pārāk neasa. Merēte pameta skatienu uz stangām, kuru gali bija nodiluši, ieskrāpējot vēstījumu betona grīdā.

-     Ak nē, Merēte čukstēja. Vēl tikai vienu dienu, un es būtu gatava. Tad viņa noslaucīja sviedrus no pieres un pacēla rokas locītavu pie mutes. Varbūt viņa varētu artēriju pārkost, ja labi satvertu ar zobiem. Viņa mazliet iekodēs miesā, bet nespēja neko satvert. Tad pagrieza locītavu un mēģināja ar acu zobiem, taču viņa bija pārāk tieva un kaulaina. Kauli traucēja, zobi nebija pietiekami asi.

-     Ko viņa tur dara? ragana griezīgi iekliedzās, piespiezdama seju pie rūts. Viņas acis bija plaši ieplestas bija redzamas tikai tās, bet pārējais ķermenis uz spilgto prožektoru radītā fona atradās ēnā.

-     Atver slūžas. TŪLĪT, viņa nokomandēja dēlu.

Merēte paskatījās uz kabatas lukturīti, kas gulēja gatavībā blakus caurumam, kuru viņa bija izurbusi zem slūžu durvju tapas. Viņa izlaida neilona nūjiņu no rokām un uz visām četrām aizrāpoja pie slūžām, kamēr sieviete ārpusē ņirgājās, bet viņa iekšēji raudāja un lūdzās saudzēt viņas dzīvību.

Merēte skaļruņos dzirdēja, kā vīrietis grabinās pie slūžu durvīm. Viņa satvēra lukturīti un ieurba to caurumā.

Atskanēja klikšķis, un mehānisms iedarbojās, bet Merēte, sirdij dauzoties, raudzījās uz durvīm. Ja lukturītis un tapa neizturēs, viņa būs pagalam.

Viņa iztēlojās, ka spiediens viņas ķermenī līdzināsies granātas sprādzienam.

-      Mīļais Dievs, neļauj tam notikt! Merēte raudādama aizrāpoja atpakaļ pie neilona nūjiņas, kamēr tapa atsitās pret lukturīti. Viņa pagriezās un redzēja, ka lukturītis mazliet salīgojas. Tad dzirdēja skaņu, kādu nebija dzirdējusi iepriekš. Gluži kā veicot fotoaparāta objektīva tālummaiņu. Efektīvi iedarbinātas mehānikas dūkoņa, kam sekoja stiprs sitiens pa slūžu durvīm. Arējās slūžas bija vaļā, tagad viss spiediens gūla uz iekšējām durvīm. Tātad starp viņu un visbriesmīgāko nāvi, kādu vien varēja iztēloties, bija tikai lukturītis, taču tas vairs nekustējās. Varbūt durvis bija pavērušās par milimetra simtdaļu, jo šņākoņa, gaisam spiežoties ārā no kameras, pieņēmās spēkā, līdz skanēja kā gaudojošs svilpiens.

Pēc dažām sekundēm Merēte to sajuta savā ķermenī. Piepeši izdzirdēja pulsa pukstus ausīs, sajuta vieglu spiedienu pieres dobumā, it kā tur perinātos saaukstēšanās vīruss.

-     Viņa ir nobloķējusi durvis, mammu! iesaucās puisis.

-     Tad aizver un atver atkal, muļķi, māte nošņācās.

Mirkli svelpjošā skaņa kļuva zemāka. Tad Merēte dzirdēja

iedarbojamies mehānismu, un tonis atkal kļuva augstāks.

Viņi vairākas reizes veltīgi mēģināja atvērt iekšējās slūžu durvis, bet Merēte tikmēr vīlēja neilona nūjiņu.

-     Mums viņa jānogalina un jādabū prom tūlīt, vai tu saproti? kliedza ragana ārpusē. Aizskrien pēc vesera, tas stāv aiz mājas.

Merēte raudzījās uz stiklu. Pēdējos gados tas bija reizē viņas cietuma restes un aizsardzība pret tiem nezvēriem. Ja viņi sašķaidīs stiklu, ar viņu tūlīt būs cauri. Spiediens izlīdzināsies sekundes laikā. Varbūt viņa pat nepaspēs to sajust, kad jau būs pazudusi no šīs pasaules.

Merēte salika rokas klēpī un pacēla neilona nazīti pie kreisās plaukstas locītavas. Šo asinsvadu viņa bija aplūkojusi tūkstošiem reižu. Dūriens jāizdara tur. Tas bija tik smalks, tumšs un atklāts maigajā, plānajā ādā.

Merēte sažņaudza dūri un spieda, aizvērusi acis. Spiediens uz asinsvadu īsti nebija jūtams. Tas sāpēja, bet āda nepadevās. Merēte paskatījās uz nospiedumu, ko bija atstājusi neilona nūjiņa. Tas šķita plats, garš un dziļš, bet patiesībā tāds nebija. Pat neasiņoja. Neilona nazis nebija pietiekami ass.

Tad Merēte nogūlās uz sāniem un satvēra noasināto nūjiņu, kas atradās uz grīdas. Pavēra acis un precīzi aprēķināja, kur āda ap asinsvadu varētu būt visplānākā. Viņa spieda. Tas nebija tik sāpīgi, kā viņa bija baidījusies, un asinis tūlīt iekrāsoja nūjiņas galiņu sarkanu, radot drošības un siltuma sajūtu. Ar šo mieru dvēselē Merēte vēroja asinis pilam.

-     Tu esi sadūrusi sevi, maita! sieviete iesaucās, dauzīdama pa vienu no rūtīm, un sitieni atbalsojās telpā. Taču Merēte nelikās par viņu zinis un neko nejuta. Viņa atkal mierīgi apgūlās uz grīdas, savāca savus garos matus aiz pakauša un raudzījās uz pēdējo dienasgaismas spuldzi, kas vēl dega.

-     Piedod, Ufe, viņa čukstēja. Es nevarēju gaidīt. Viņa uzsmaidīja brāļa attēlam, kas lidinājās telpā, un viņš pasmaidīja pretī.

Pirmā vesera sitiena blīkšķis saberza sapņu ainu putekļos. Merēte lūkojās uz spoguļstiklu, kas vibrēja pie katra sitiena. Tas kļuva necaurredzams, bet vairāk nekas nenotika. Katram sitienam pa rūti sekoja pārguruši stenēšana. Pēc tam puisis mēģināja sist pa otru rūti, bet arī tā nepadevās. Bija jūtams, ka viņa tievās rokas nebija pieradušas rīkoties ar tādu smagumu. Intervāli starp sitieniem kļuva aizvien garāki.

Merēte pasmaidīja un it kā palūkojās lejup uz savu augumu, kas mierīgi gulēja uz grīdas. Tad tā izskatījās mirstoša Merēte Lingorda. Pēc neilga laika viņas ķermenis būs sadalījies un izbarojams suņiem, bet tas viņu vairs nesatrauca. Līdz tam viņas dvēsele jau būs brīva. Viņu gaidīja jauns laiks. Viņa bija piedzīvojusi elli zemes virsū un sērojusi lielāko daļu sava mūža. Viņas dēļ bija cietuši citi. Nākamajā dzīvē nevarēja būt ļaunāk, ja tāda vispār bija. Un, ja ne, tad no kā gan baidīties?

Merēte ļāva skatienam aizslīdēt gar sāniem un atklāja, ka traips uz grīdas ir melni sarkans, bet ne lielāks par plaukstu. Viņa pagrieza roku un paskatījās uz durto brūci. Asiņošana bija tikpat kā apstājusies. No brūces izsūcās pēdējās pāris pilītes, sakļāvās kopā kā dvīņu plaukstas, kas meklē viena otru, un lēnām sarecēja.

Pa to laiku augšā bija mitējušies sitieni, un tagad Merēte dzirdēja tikai slūžu spraugā svelpjošo gaisu un pulsa skaņu ausis. Tas skanēja stiprāk nekā iepriekš. Merēte sajuta, ka viņai sāk sāpēt galva un visus locekļus lauž, it kā būtu piezagusies gripa.

Merēte atkal paņēma nūjiņu un iespieda dziļi brūcē, kas tikko bija aizvērusies. Pabīdīja uz priekšu un atpakaļ un tad pavilka uz augšu un leju, lai caurums būtu pietiekami liels.

-     Esmu klāt, mammu! iesaucās kāda balss. Tas bija Lase.

Viņa brālis skaļrunī izklausījās nobijies. Es gribēju apmainīt akumulatoru, bet māte man lika atnest veseri, Lase. Man neizdevās sašķaidīt stiklu, es darīju, ko spēju.

-     To nevar tā sašķaidīt, Lase atbildēja. Tur vajag vairāk spēka. Tu taču nebūsi sabojājis detonatorus?

-     Nē, es uzmanījos, brālis atteica. Goda vārds, Lase.

Merēte izvilka neilona nūjiņu un paskatījās augšup uz matēto

stiklu ar plaisiņām, kas stiepās visos virzienos. Brūce locītavā tagad atkal asiņoja, bet ne īpaši stipri. Ak kungs, kāpēc ne? Vai viņa bija pārdūrusi vēnu, nevis artēriju?

Tad viņa iedūra otrā rokā. Stipri un dziļi ar pirmo dūrienu. Paldies Dievam, tur asiņoja stiprāk!

-     Mēs nevarējām liegt policijai ienākt mūsu teritorijā, ragana ārpusē pēkšņi ierunājās.

Merēte aizturēja elpu. Redzēja, kā asinis piepeši atrada ceļu un sāka tecēt straujāk. Policija, te bijusi policija?

Viņa iekoda lūpā. Juta, kā galvassāpes pieņemas spēkā un sirds sitas lēnāk.

-     Viņi zina, ka šī zeme piederēja Heilam, sieviete stāstīja. Viens no viņiem sacīja: viņš neesot zinājis, ka Daniels Heils gājis bojā tepat netālu, bet viņš meloja, Lase, es to redzēju.

Tagad ausīs sāka spiest. Kā atrodoties lidmašīnā, kas gatavojas nosēsties, tikai ātrāk un stiprāk. Merēte mēģināja nožāvāties, bet nespēja.

-     Ko viņi no manis gribēja? Vai tam ir kāds sakars ar to policistu, par kuru rakstīja avizēs? No jaunās policijas nodaļas? Lase jautāja.

Spiediens ausīs balsis attālināja, bet tā nedrīkstēja notikt. Merēte gribēja dzirdēt visu.

Tagad šķita, ka sieviete ārā gandrīz vai šņukst. Es nezinu, Lase, viņa vairākas reizes atkārtoja.

-     Kāpēc tu domā, ka viņi atgriezīsies? Lase turpināja. Tu taču sacīji, ka esmu jūrā.

-     Bet, Lase, viņi zina, kurā rēderejā tu strādā. Viņi bija dzirdējuši par mašīnu, kas brauc no rēderejas, melnais to pateica, un dāņu policists bija par to dusmīgs, tas bija skaidri redzams. Viņi noteikti zina, ka tu jau vairākus mēnešus neesi jūrā. Ka tu tagad esi sagādes nodaļā. Viņi atklās, Lase, es zinu. Arī to, ka tu rēderejas mašīnās vairākas reizes nedēļā sūti šurp ēdiena pārpalikumus. Viņiem vajag tikai vienu telefona zvanu, Lase. Tu nevari to aizkavēt. Un tad viņi atgriezīsies. Es domāju, ka viņi vienkārši aizbrauca pēc kratīšanas ordera. Viņi jautāja, vai drīkst te apskatīties.

Merēte aizturēja elpu. Policija atgriezīsies? Ar kratīšanas orderi? Viņi tā domā? Viņa skatījās uz asiņojošo locītavu un stipri iespieda brūcē pirkstu. Asinis sūcās ārā zem rādītājpirksta, sakrājās zem locītavas un lēnām pilēja klēpī. Viņa palaidīs to vaļā tikai tad, kad būs pārliecināta, ka kauja ir zaudēta. Gan jau tie nezvēri uzvarēs, bet šobrīd viņi bija sprukās. Cik brīnišķīga sajūta! •

-     Ar kādu pamatojumu viņi gribēja apskatīt mūsu īpašumu? Lase jautāja.

Spiediens Merētes ausīs pieauga. Viņa to gandrīz vairs nespēja izlīdzināt. Mēģināja nožāvāties un klausījās, cik labi vien spēja. Tagad viņa sajuta arī spiedienu gūžas iekšpusē. Gūžā un zobos.

-      Dāņu policists apgalvoja, ka viņa brālis strādājot Novo un viņš labprāt redzētu vietu, kur sācies tik liels uzņēmums kā Inler1 lab.

-     Kas par muļķībām!

-     Tāpēc jau es tev piezvanīju.

-     Cikos tieši viņi te bija?

-     Nav vēl pagājušas ne divdesmit minūtes.

-     Tad mums varbūt nav pat stunda laika. Mums vajadzēs ari savākt un noslēpt līķi, bet to mēs nepaspēsim. Vajag laiku, lai visu satīrītu un noskalotu. Nē, ar to jāpagaida līdz vēlākam. Tagad jānodrošinās, lai viņi neko neatrod un liek mūs mierā.

Merēte centās atstumt vārdus "savākt līķi". Vai Lase tiešām runāja par viņu? Kā gan cilvēks varēja būt tik pretīgs un cinisks?

-     Kaut viņi ierastos un savāktu jūs, pirms jūs paspējat nozust! viņa iesaucās. Kaut jūs sapūtu cietumā kā cūkas! Es jūs ienīstu, saprotat? Ienīstu jūs visus!

Viņa lēnām piecēlās, kamēr ēnas aiz rūtīm izplūda sadauzītajā stikla virsmā.

Lāses balss bija ledaina. Tad varbūt tu beidzot saproti, kas ir naids? Tagad tu saproti, Merēte? viņš atsaucās.

-     Lase, vai tu nedomā uzspridzināt māju tagad? iejaucās sieviete.

Merēte saspringti klausījās.

Iestājās pauze. Lase laikam domāja. Runa bija par viņas dzīvību. Viņš domāja, kā Merēti labāk nogalināt. Tagad runa vairs nebija par Merēti, viņa bija zudusi. Runa bija par viņiem pašiem.

-     Nē, šajos apstākļos mēs to nevaram darīt, mums jānogaida. Viņi nedrīkst nojaust, ka te kaut kas nav kārtībā. Ja uzlaidīsim visu gaisā tagad, mūsu plāns izgāzīsies. Mēs nedabūsim apdrošināšanu, māt. Būsim spiesti pazust. Uz visiem laikiem.

-     Es to neizturēšu, Lase, sieviete sacīja.

"Tad mirsti kopā ar mani, ragana," Merēte nodomāja.

Kopš reizes, kad ielūkojās Lāses acīs randiņā Bankerāt, viņa nebija dzirdējusi viņu runājam tik maigi. Es zinu, mammu. Es zinu, viņš atbildēja. Uz mirkli viņš izklausījās gandrīz cilvēcīgs, bet tad atskanēja jautājums, kas lika Merētei aizspiest brūci vēl ciešāk. Tu saki, viņa ir nobloķējusi slūžas?

-    Jā. Vai tu nedzirdi? Spiediens izlīdzinās pārāk lēni.

-     Tad es ieslēgšu taimeru.

-     Taimeru, Lase? Paies divdesmit minūtes, iekams sprauslas atvērsies. Vai cita risinājuma nav? Viņa ir sadūrusi sevi, Lase. Vai mēs nevaram apturēt gaisa ventilācijas iekārtu?

Taimers? Vai viņi nebija teikuši, ka var izlīdzināt spiedienu, kad vien vēlas? Ka viņa nepaspēs sev neko nodarīt, pirms viss atvērsies? Vai tie bija meli?

Viņu pārņēma histērija. "Uzmanies, Merēte," galvā riņķoja domas. "Reaģē. Neieslīgsti sevī."

-     Apturēt ventilācijas iekārtu? Kāda tam jēga? Lase izklausījās aizkaitināts. Gaiss tika apmainīts vakar. Paies vismaz astoņas dienas, līdz tas būs izlietots. Nē, es ieslēgšu taimeru.

-     Vai jums ir problēmas? Merēte iesaucās. Vai jūsu draņķi nedarbojas, Lase?

-     Vari būt pilnīgi mierīga, viņš apvaldīti sacīja. To konstruēja mans tēvs. Tā bija pasaulē modernākā spiediena izmēģinājumu kamera. Te ražoja vislabāk pārbaudītos konteinerus pasaulē. Lielākajā daļā uzņēmumu konteinerā iesūknē ūdeni un pārbauda to no iekšpuses, bet mana tēva uzņēmumā tiem spiedienu pievadīja ari no ārpuses. Viss tika darīts ārkārtīgi uzmanīgi. Taimers kontrolēja temperatūru un mitrumu telpā, ņēma vērā visus faktorus, lai spiediens neizlīdzinātos pārāk ātri. Citādi pārbaudes laikā konteineros parādītos plaisas. Tāpēc tas prasa laiku, Merēte! Tikai tāpēc!

Viņi visi bija jukuši.

-     Jums tiešām ir problēmas! viņa iesaucās. Jūs taču esat jukuši. Pilnīgi zuduši tāpat kā es. ■»

-     Problēmas? Es tev sagādāšu problēmas! Lase atsaucās uzbudinātā balsī. Merēte dzirdēja grabināšanos ārpusē un ātrus soļus gaitenī. Tad stikla malā iezīmējās ēna un caur skaļruņu sistēmu nodārdēja divi apdullinoši blīkšķi, pirms Merēte ieraudzīja vienu rūti mainām krāsu vēlvienreiz. Tagad tā bija gandrīz balta un necaurredzama.

-    Ja tu šo māju nesaberzīsi putekļos, Lase, tad es esmu te izlikusi tik daudz vizītkaršu, ka jūs tās nevarēsiet novākt. Jūs neaizbēgsiet! Viņa smējās. Jūs neaizbēgsiet. Esmu padarījusi to neiespējamu.

Turpmākajā minūtē viņa dzirdēja vēl sešus blīkšķus. Tos acīmredzot izšāva pa pāriem. Bet abi stikli izturēja.

Neilgi pēc tam parādījās spiediens pleca locītavā. Ne stiprs, tomēr nepatīkams. Tas un arī spiediens pieres dobumā, deguna blakusdobumos un žoklī. Adu vilka. Ja tādas bija sajūtas jau pie minimālas spiediena izlīdzināšanās, ko izraisīja svelpjošā skaņa un sprauga slūžās, tad viss, kas viņu gaidīja pēc tam, būtu pilnīgi neizturams.

-     Policija atbrauks! Merēte iesaucās. Es to jūtu. Viņa nolaida galvu un lūkojās uz savu asiņojošo roku. Viņa labi zināja, ka policija nepaspēs laikā. Drīz viņa būs spiesta noņemt pirkstu no brūces. Pēc divdesmit minūtēm atvērsies sprauslas.

Viņa juta siltu straumīti aiztekam pār otru roku. Tātad otra brūce bija nodevīgi atvērusies. Lāses pareģojumi piepildīsies. Pieaugot spiedienam viņas ķermenī, asinis šļāksies strūklām.

Viņa mazliet pagriezās, lai varētu atspiest pilošo locītavu pret ceļgalu, un uz mirkli iesmējās. Tas šķita kā bērnu rotaļa no zudušās pagātnes.

-     Tagad es iedarbināšu taimeru, Merēte, Lase ārpusē sacīja. Pēc divdesmit minūtēm atvērsies sprauslas un spiediens sāks izlīdzināties. Tad paies vēl aptuveni pusstunda, līdz spiediens telpā samazināsies par vienu atmosfēru. Tu, protams, vari paspēt līdz tam atņemt sev dzīvību, par to es nešaubos. Bet es to vairs neredzēšu, Merēte, tu saproti? Es neredzēšu, jo stikli šobrid ir pilnīgi necaurskatāmi. Un, ja neredzu es, to nevar redzēt arī citi. Mēs aizbarikādēsim spiediena kameru, mums te ir daudz ģipša plākšņu. Tev tikmēr jānomirst tādā vai citādā veidā.

Merēte dzirdēja, ka sieviete iesmejas.

-     Nāc, brāli, palīdzi man, Lase sacīja. Tagad viņš izklausījās citādi. Kā atguvies.

Ārpusē nograbēja, un telpā lēnām satumsa. Pēc tam viņi izslēdza prožektorus un pieslēja pie rūtīm vēl pāris plākšņu, līdz iestājās pilnīga tumsa.

-     Arlabunakti, Merēte, Lase ārpusē klusi sacīja. Lai elle dedzina tevi mūžīgās liesmās. Tad viņš izslēdza skaļruņa pogu un viss kļuva kluss.

38. NODALA

Tajā pašā dienā

SASTRĒGUMS UZ E20 šosejas bija daudz lielāks nekā parasti. Lai gan policijas sirēna Kārlu salonā darīja vai traku, cilvēki mašīnās neko nedzirdēja. Viņi sēdēja, gremdējušies savās domās, uzgriezuši mašīnas radio pilnā skaļumā, un vēlējās būt tālu projām.

Asads aiz dusmām dauzīja pa priekšējo paneli, un pēdējos kilometrus pirms pagrieziena viņi lielākoties brauca pa ceļa nomali, kamēr mašīnas viņiem priekšā negribīgi saspiedās kopā, lai viņi varētu pabraukt garām.

Kad viņi beidzot apstājās pie mājas, Asads norādīja pāri ceļam. Vai tā mašīna tur jau stāvēja? viņš jautāja.

Karls pamanīja mašīnu, pārlaidis skatienu grantsceļam, kas veda uz nekurieni. Tā stāvēja paslēpta aiz krūmiem aptuveni simt metru tālāk. Bija redzama svinpelēka džipa motora pārsega priekšējā daļa.

-     Neesmu pārliecināts, viņš sacīja, veltīgi cenzdamies ignorēt mobilo telefonu iekškabatā. Tad viņš to izņēma un paskatījās uz numuru. Policijas pārvalde.

-    Jā, Mērks, viņš sacīja, skatīdamies uz mājām. Viss bija kā iepriekš. Nekādu panikas vai bēgšanas pazīmju.

Zvanīja Līsa, viņa izklausījās ļoti apmierināta ar sevi. Nu tad aiziet, Kari. Visi reģistri atkal darbojas. Tā sieviete no Iekšlietu ministrijas ir izspļāvusi pretindi vīrusam, ko pati iedarbināja, un

Sērensena kundze jau ir ievadījusi visas Larsa Henrika Jensena personas kodu kombinācijas, kā Asads viņai lūdza. Tas bija sarežģīti, un man šķiet, ka jūs esat viņai lielu puķu pušķi parādā, bet nu viņa to vīrieti ir atradusi. Divi cipari viņa personas kodā bija mainīti, gluži kā Asads domāja. Viņš ir pierakstīts Strēhusvejā Grēvē. Līsa nosauca numuru.

Karls paskatījās uz izkalto numuru pie mājas fasādes. Jā, tas bija tas pats. Paldies, Līsa, viņš sacīja, cenzdamies izklausīties sajūsmināts. Pasaki paldies Sērensena kundzei. Patiešām labi pastrādāts.

-     Bet man ir vēl kas, Kari.

Karls dziļi ievilka elpu un redzēja, kā Asada tumšais skatiens noskenē teritoriju viņiem priekšā. Arī Karls to sajuta. Bija kaut kas patiesi dīvains veidā, kā šie cilvēki iekārtojušies. Tas nu itin nemaz nebija normāli.

-     Larss Henriks Jensens, nav sodīts, stjuarts pēc profesijas, Līsa tarkšķēja fonā. Strādā Merconi rēderejā un lielākoties kuģo pa Baltijas jūru. Es tikko runāju ar viņa darba devēju, Jensens ir atbildīgs par ēdināšanu uz viņa kuģiem. Viņi saka: esot krietns cilvēks. Starp citu, visi viņu sauc par Lasi.

Karls novērsa acis no pagalma. Vai tev ir viņa mobilā telefona numurs, Līsa?

-     Tikai mājas telefons. Viņa to nosauca, bet Karls nepierakstīja. Ko lai viņš ar to iesāktu? Piezvanītu un pateiktu, ka pēc divām minūtēm būs klāt?

-     Mobilā nav?

-     Tajā adresē ir minēts tikai kāds Hanss Jensens.

Labi. Tātad tas bija kārnā jaunieša vārds. Viņš pierakstīja numuru un vēlreiz pateicās.

-     Kas tur bija? Asads jautāja.

Karls paraustīja plecus un no cimdu nodalījuma izņēma mašīnas reģistrācijas apliecību. Nekā tāda, ko mēs jau nezinātu, Asad. Vai iesim?

KARNAIS VĪRIETIS ATVĒRA durvis, līdzko viņi bija pieklauvējuši. Viņš neko neteica, vienkārši ielaida abus policistus, it kā viņi būtu gaidīti.

Puisis un sieviete noteikti vēlējās, lai izskatītos tā, it kā viņi abi būtu mierīgi sēdējuši un ēduši pie galda, apklāta ar puķainu vaskadrānu desmit metrus tālāk istabā. Acīmredzot tikko bija atvēruši vienu ravioli paciņu. Ja pataustītu, tas draņķis droši vien būtu ledaini auksts. Kārlu viņi neapmānīs. Amatieru teātris.

-     Mums ir kratīšanas orderis, viņš sacīja, izvilkdams mašīnas reģistrācijas apliecību un uz mirkli pastiepdams to abu virzienā. Jaunais vīrietis, to ieraugot, sarāvās.

-     Vai drīkstam te apskatīt? Karls ar rokas mājienu aizsūtīja Asadu pie monitoriem.

-     Uz šo jautājumu man acīmredzot nav jāatbild, sieviete sacīja. Viņa sēdēja ar ūdens glāzi rokā un izskatījās nomocījusies. Nepakļāvīgums viņas acīs bija pazudis, bet viņa nekādā ziņā nelikās nobijusies, drīzāk padevusies.

-     Kādam nolūkam jūs lietojat tos monitorus? Karls jautāja, kad Asads bija pārbaudījis tualetes. Viņš norādīja uz zaļgano gaismu, kas spīdēja caur audumu.

-     Nu, tur Hanss kaut ko ņemas, sieviete sacīja. Mēs dzīvojam tālu laukos, un dzird tik daudz visādu briesmīgu stāstu. Tāpēc mēs gribējām uzstādīt dažas kameras, lai novērotu teritoriju ap māju.

Karls redzēja, kā Asads noņem drānu un papurina galvu. Visi trīs ir tukši, Kari, viņš paziņoja.

-     Vai drīkstu jautāt, Hans: kāpēc monitori ir ieslēgti, ja tie nekur nav pievienoti?

Puisis paskatījās uz māti.

-     Tie vienmēr ir ieslēgti, viņa atbildēja, it kā tas varētu pārsteigt. Strāva nāk no sadales skapja.

-     Ak no sadales skapja? Un kur tas atrodas?

-     To es nezinu. Lase zina. Sieviete palūkojās uz viņu ar uzvarošu skatienu. Strupceļš bija gatavs. Karls stāvēja tam pa vidu un skatījās uz stāvajām sienām. Vismaz tā viņa domāja.

-     Rēdereja mūs informēja, ka Lase šobrīd nav jūrā. Kur viņš ir?

Sieviete viegli pasmaidīja. Kad Lase nekuģo, tad viņš tiekas ar sievietēm. Viņš tur nejauc iekšā māti, un tas viņam ari nav jādara.

Smaids izpletās. Dzeltenie zobi drīz būs gatavi viņam iekampt.

-     Nāc, Asad, Karls sacīja. Te vairs nav ko darīt. Iesim uz citām ēkām.

Ejot ārā pa durvīm, Karls mirkli paskatījās uz sievieti. Viņa jau bija izstiepusi roku pēc cigarešu paciņas, kas atradās uz galda. Smaids bija pazudis. Tātad viņi bija uz pareizajām pēdām.

-     TAGAD MUMS VISU laiku jāpatur acīs, kas notiek apkārt, Asad. Ņemsim to ēku pirmo, Karls sacīja, norādīdams uz celtni, kas slējās augstu pāri visām citām.

-     Nostājies te un skaties, vai kaut kas notiek pie citām ēkām, saprati?

Asads pamāja.

Kad Karls pagriezās, aizmugurē atskanēja kluss, bet pārāk raksturīgs klikšķis. Viņš pagriezās pret Asadu un ieraudzīja viņu stāvam ar desmit centimetrus garu, spožu atspernazi rokā. Ja to izmantoja pareizi, tad pretiniekam radās nopietnas problēmas, ja nepareizi, tad problēmas radās visiem.

-     Ko, ellē, tu dari, Asad? Kur tas te radās?

Asads paraustīja plecus. Burvju māksla, Kari. Es to vēlāk noteikti aizburšu atpakaļ, es apsolu.

-     Velns ar ārā, pamēģini tikai tā nedarīt!

Domājot par Asadu, sajūta, ka viņš nekad nav piedzīvojis neko līdzīgu, acīmredzot bija iemitinājusies Karlā uz pastāvīgu dzīvi. Nelegāls ierocis? Nolādēts, kā viņš varēja iedomāties kaut ko tik stulbu?

-     Mēs esam dienesta uzdevumā, Asad, vai skaidrs? Tas ir pilnīgs neprāts, dod to šurp!

Lietpratēja veiklība, ar kādu Asads vienā rāvienā salocīja nazi, bija patiesi satriecoša.

Karls pasvārstīja to rokā, pirms iebāza kabatā, Asada nosodošā skatiena pavadīts. Pat viņa vecais labais skautu duncītis svēra mazāk.

LIELĀ HALLE BIJA izbūvēta virs betona grīdas, kurā sals un ūdens bija atstājuši plaisas. Tukšie caurumi, kuros vajadzēja atrasties logiem, bija melni un apdrupuši, arī līmētās koka sijas, kas turēja griestus, bija laikazoba skartas. Tā bija milzīga telpa, kurā atradās tikai nedaudz lūžņu un piecpadsmit divdesmit spaiņu, kas līdzinājās pagalmā redzētajiem.

Karls iespēra pa spaini tā, ka tas apvēlās un iemeta viņam sejā puvuma dvaku. Kad spainis apstājās ripot, tas bija novilcis ap sevi dubļu apli. Karls paskatījās uz tiem. Vai tur bija tualetes papīra atliekas? Viņš papurināja galvu. Spaiņi bija stāvējuši ārā visādos laikapstākļos, un tajos bija uzkrājies lietusūdens. Jebkas varētu tā ost un izskatīties, ja vien paietu pietiekami daudz laika.

Viņš palūkojās uz spaiņa dibenu un ieraudzīja plastmasā iespiestu Merconi rēderejas logo. Šajos spaiņos noteikti bija vests no kuģiem pārpalikušais ēdiens.

Karls paņēma no lūžņu kaudzes pamatīgu dzelzs stieni, izgāja ārā un aizveda Asadu uz pašu pēdējo no trim pamīšus izkārtotajām ēkām.

-     Stāvi te, viņš sacīja, novērtēdams piekaramo slēdzeni, kuras atslēga esot tikai Lasem.

-     Uzsauc man, ja novēro kaut ko savādu, viņš turpināja, iebāzdams dzelzi zem slēdzenes. Vecajā dienesta mašīnā viņiem bija vesela kaste instrumentu, ar kuriem tādas varēja atvērt kā nieku. Tagad viņam bija jāsakož zobi un jādara melnais darbs.

Viņš cīnījās pusminūti, līdz Asads pagriezās un mierīgi izņēma dzelzi viņam no rokām.

"Lai jau bērnam tiek," Karls nodomāja.

Pagāja sekunde, un slēdzene nokrita smiltīs viņam pie kājām.

Pēc pāris mirkļiem viņš iegāja ēkā ļoti modrs, bet reizē sakāves izjūtas pārņemts.

Telpa līdzinājās tai, kurā dzīvoja māte, bet mēbeļu vietā zāles vidū stāvēja dažādu krāsu metināmie aparāti un apmēram simt metri tukšu dzelzs plauktu. Tālākajā kaktā blakus kādām durvīm kaudzē bija sakrautas nerūsējošā metāla plāksnes. Vairāk nekā. Karls apskatīja durvis tuvāk. Tās nevarēja vest uz ārpusi, tad viņš būtu tās ievērojis.

Karls piegāja un paraustīja. Misiņa rokturis bija spožs, un durvis aizslēgtas. Karls paskatījās uz Ruko slēdzeni, ari tai bija spožas svītras no nesenas lietošanas.

-     Asad, panāc šurp. Paņem līdzi mietu! viņš uzsauca.

-     Vai tu neteici, lai es palieku ārā? Asads jautāja, nostājies viņam priekšā.

Karls pastiepa viņam dzelzi un norādīja uz durvīm. Parādi, ko tu spēj.

AIZ DURVĪM BIJA piesmakusi telpa. Gulta, galds, dators, pilna auguma spogulis, sarkans paklājs. Atvērts skapis ar uzvalkiem un diviem trim ziliem formas tērpiem, izlietne ar stikla plauktiņu un kaudzēm skūšanās losjonu. Gulta bija saklāta, papīri kārtīgi salikti kaudzītē, nekas nenorādīja uz nelīdzsvarotu cilvēku.

-     Kā tev šķiet, kāpēc viņš aizslēdza durvis, Kari? Asads jautāja, paceldams^galda paliktni un palūkodamies zem tā. Pēc tam viņš notupās un paskatījās zem gultas.

Karls apskatīja pārējo. Jā, Asadam bija taisnība. Te nebija nekā, ko slēpt. Tad kāpēc slēgt?

-     Te kaut kas IR, Kari. Citādi nebūtu tās atslēgas.

Karls pamāja un pabāza galvu drēbju skapī. Atkal parfīma smarža. Tā gandrīz lipa pie drēbēm. Viņš pieklauvēja pie aizmugures sienas, bet neatklāja neko neparastu. Pa to laiku Asads bija pacēlis paklāju, bet tur neslēpās neviena lūka.

Viņi aplūkoja griestus un sienas un abi reizē pievērsās spogulim. Tas bija piekārts atstatu. Apkārt sienas bija krita baltas un matētas.

Karls ar pirkstu kauliņiem pieklauvēja pie sienas. Tā šķita masīva.

"Varbūt spoguli var noņemt," viņš nodomāja un ķērās klāt, bet tas patiešām turējās cieši. Asads piespieda vaigu pie sienas un palūrēja aiz spoguļa.

-     Domāju, ka tas karājas uz eņģes otrā pusē. Te ir tāda kā atslēga.

Viņš iebāza pirkstu aiz spoguļa un atkabināja aizbīdni. Tad satvēra spoguļa malu un vilka. Visa istaba aizslīdēja garām, kad spogulis pavirzījās sāņus un atklāja sienā pilnīgi melnu caurumu cilvēka augumā.

"Nākamreiz, kad dosimies kaujā, es sagatavošos," Karls nodomāja, atcerēdamies kabatas lukturīti uz papīra kaudzēm rakstāmgalda atvilktnē. Viņš iebāza roku un taustījās pēc slēdža, ar ilgošanos iedomājies par savu pistoli. Uz mirkli krūtis parādījās spiediens.

Karls dziļi ievilka elpu un ieklausījās. Nē, tur taču neviena nevarēja būt. Kā gan viņi būtu varējuši ieslēgties ar piekaramo slēdzeni pie ārdurvīm? Vai varbūt Larsa Jensena brālis vai māte bija saņēmuši uzdevumu ieslēgt Lasi viņa slēptuvē, ja policisti atgriezīsies un sāks te ošņāt?

Karls atrada slēdzi gabalu tālāk uz sienas un nospieda, gatavs lēkt sāņus, ja kāds viņus gaidīs. Kādu sekundi aina viņu priekšā mirguļoja, kamēr iedegās dienasgaismas spuldze.

Tagad viss bija skaidrs.

Viņi bija atraduši īsto cilvēku. Nekādu šaubu.

Karls juta, kā Asads bez skaņas ieslīd telpā viņam aiz muguras, bet pats tuvojās ziņojumu dēļiem un apskrambātajiem metāla galdiņiem gar sienu. Viņš raudzījās uz Merētes Lingordas fotogrāfijām dažādos viņas dzīves brīžos. No viņas pirmās uzstāšanās tribīnē līdz mājas idillei ar lapām piebirušajā zālienā Stevnsā. Bezrūpīgi mirkļi, kurus ar fotoaparātu notvēris kāds, kas vēl viņai ļaunu.

Karls pievērsa skatienu vienam no dzelzs galdiem un tūlīt saprata, cik sistemātiski šis Lase jeb Larss Henriks Jensens ir tuvojies savam mērķim.

Pirmajā kaudzītē bija visi papīri no Godhavnas. Karls pacēla kaudzes stūri un ieraudzīja oriģinālos dokumentus no Larsa Henrika Jensena lietas. Tos, kas pazuduši pirms daudziem gadiem. Uz vairākām lapām viņš neveikli bija trenējies mainīt personas kodu. Vēlāk kļuva prasmīgāks un uz augšējās lapas jau pieprata šo lietu. Jā, Lase bija padarbojies ar Godhavnā palikušajiem papīriem un līdz ar to ieguvis laiku.

Asads norādīja uz nākamo kaudzīti. Tur bija sarakste starp Lasi un Dānieļu Heilu. Acīmredzot Interlab vēl nebija saņēmusi atlikušo summu par ēkām, ko Lāses tēvs bija pārņēmis pirms daudziem gadiem. 2002. gada sākumā Daniels Heils bija atsūtījis faksu, ka gatavojas celt prasību tiesā. Viņš prasīja divus miljonus kronu. Daniels Heils pats sevi grūda bezdibenī, bet kā gan viņš varēja zināt par sava pretinieka apņēmību? Varbūt tieši šī prasība tobrīd aizsāka ķēdes reakciju.

Karls paņēma augšējos dokumentus. Tā bija kopija faksam, ko Larss Jensens nosūtījis dienā, kad Heilu nogalināja. Tur bija ziņa, nevis parakstīts līgums.

"Esmu sagādājis "haudu. Mēs varam parakstīt līgumu un noslēgt darījumu šodien pie manis. Mans advokāts atvedis visus nepieciešamos dokumentus, līguma uzmetumu nosūtu pa faksu. Pievienojiet savus komentārus un labojumus un paņemiet dokumentus līdzi." Jā, te bija padomāts par visu. Ja papīri nebija sadeguši mašīnā, tad Lase noteikti bija parūpējies, lai tie pazustu, pirms ieradās policija un glābšanas dienests. Karls ievēroja tikšanās datumu un laiku. Viss sakrita. Heilu atvilināja uz tikšanos, kur viņam uzglūnēja nāve. Deniss Knudsens gaidīja viņu uz Kapelevas ceļa, uzlicis kāju uz gāzes pedāļa.

-     Un te, Kari, Asads sacīja, paņēmis virsējo lapu no nākamās kaudzītes. Tas bija izgriezums no Frederiksborgas vietējās avīzes, kur lapas apakšpusē bija pieminēta Denisa Knudsena nāve. īss teksts: "Miris narkotiku pārdozēšanas rezultātā."

Tātad viņš bija iekļuvis statistikā.

Karls nopētīja nākamās lapas kaudzītē. Nekādu šaubu, ka Lase Jensens bija piedāvājis Denisam Knudsenam lielu naudu par šīs avārijas izraisīšanu. Nebija arī šaubu, ka Lāses brālis Hanss ir izgājis uz ceļa priekšā Heila mašīnai un līdz ar to piespiedis to uzbraukt uz viduslīnijas. Viss, kā norunāts, tikai Lase nesamaksāja Denisam solīto, un Deniss noskaitās.

Pārsteidzoši labi formulētā vēstulē Deniss Knudsens izvirzīja Lasem ultimātu: vai nu viņš samaksās tos trīssimt tūkstošus kronu, vai arī Deniss sadragās viņu kaut kur uz ceļa kādu dienu, kad viņš to negaidīs.

Karls iedomājās par Denisa māsu. Jā, viņa patiešām sēroja par jauku brālīti.

Viņš paraudzījās uz tāfelēm un saskatīja ļauno shēmu Lāses Jensena dzīvē. Autoavārija, apdrošināšanas kompānijas atteikums. Pabalsta atteikums no Lingordu fonda. Motīvi sakrājās un kļuva skaidrāki nekā jebkad.

-     Kā tu domā, vai viņš no visa šitā ir sajucis galvā? Asads jautāja, sniegdams viņam kādu priekšmetu.

Karls sarauca uzacis. Es neuzdrošinos par to domāt, Asad.

Viņš aplūkoja priekšmetu, ko Asads bija viņam iedevis. Tas bija mazs, kompakts Nokia telefons. Jauns, sarkans un spožs.

Tam aizmugurē sīkiem, šķībiem drukātajiem burtiem bija rakstīts "Sanne Jensone" un virs tā sirsniņa. Diezin ko meitene teiktu, ja uzzinātu, ka telefons vēl ir dzīvs?

-     Mums te ir viss, Karls sacīja Asadam, ar galvu pamādams uz fotogrāfiju, kurā Lāses māte sēdēja slimnīcas gultā un raudāja. Godhavnas ēku fotogrāfijas un vīrieša foto, zem kura trekniem burtiem parakstīts "Audžutēvs Sātans". Vecum veci avīžu izgriezumi, kas slavināja HJ Industries un Lāses Jensena tēvu par unikāliem sasniegumiem Dānijas rūpniecībā. Tur bija vismaz divdesmit prāmja SchIeswig-HoIstein fotogrāfiju, kursēšanas saraksti, attālumu uzmērījumi un kāpņu skaits līdz automašīnu klājam. Arī minūšu grafiks divos stabiņos. Viens Lasem, bet otrs viņa brālim. Tātad to bija paveikuši viņi abi.

-     Ko tas nozīmē? jautāja Asads, norādīdams uz skaitļiem.

Karls nebija īsti drošs.

-     Tas varētu nozīmēt, ka viņi Merēti aizveda un nogalināja kaut kur citur. Diemžēl baidos, ka tāds ir izskaidrojums.

-     Un ko tas nozīmē? Asads turpināja, norādīdams uz pēdējo galdu, uz kura atradās dažas mapes un vairākas tehniska rakstura skices.

Karls pacēla pirmo mapi. Tā bija sadalīta ar starpkartēm, un pašā augšā bija rakstīts: "Nirēja rokasgrāmata Jūras spēku ieroču skola, 1985. gada augusts". Karls bridi to šķirstīja un lasīja virsrakstus: nirēja fizioloģija, ventiļu pārskats, dekompresijas tabulas, skābekļa terapijas tabulas, Boila likums, Daltona likums.

īsta ķīniešu ābece.

-     Vai stjuartiem ir jāprot nirsana, Kari? Asads pajautāja.

Karls papurināja galvu. Varbūt tas vienkārši ir viņa hobijs.

Viņš šķirstija papīru kaudzi un atrada glītā rokrakstā uzrakstītas rokasgrāmatas manuskriptu.

"Norādījumi konteineru pārbaudēm ar spiedienu, Henriks Jensens, HJ Industries, 10.11.1986."

-     Vai tu proti to izlasīt, Kari? Asads jautāja, pievērsis acis tekstam. Viņš acīmredzot neprata.

Pirmajā lappusē bija uzzīmētas dažas diagrammas un pārskats par cauruļu izvietojumu. Acīmredzot runa bija par eksistējošas iekārtas izmaiņu specifikāciju, visticamāk, iekārtu, kuru HJ Industries bija pārņēmusi no Interlab, nopērkot šīs ēkas.

Karls uzmanīgi pārskatīja manuskripta lappusi un apstājās pie vārdiem "spiediena kamera".

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Merētes Lingordas fotogrāfiju tuvplānā, kura karājās virs papīru kaudzītes. Viņam galvā vēlreiz ieskanējās vārdi "spiediena kamera".

Karls nodrebēja pie šīs domas. Vai tas tā varēja būt? Doma bija neparasti baismīga. Viņam izspiedās auksti sviedri.

-     Kas noticis, Kari? Asads jautāja.

-     Ej un uzmani pagalmu. Tūlīt, Asad!

Viņa pārinieks grasījās atkārtot jautājumu, kad Karls atkal pievērsās pēdējai papīru kaudzītei. Ej, Asad, un uzmanies. Paņem šo. Viņš sniedza Asadam dzelzs stieni, ar kuru viņi bija atlauzuši durvis.

Karls ātri šķirstīja papīru kaudzīti. Tur bija daudz matemātisku aprēķinu, lielākoties rakstītu ar Henrika Jensena roku, bet daži arī citu izpildījumā. Tomēr tur nebija meklētā.

Viņš vēlreiz aplūkoja izcili skaidro Merētes Lingordas fotogrāfiju. Tā acīmredzot bija uzņemta no neliela attāluma, viņai pašai to nemanot, jo viņas skatiens bija vērsts mazliet iesāņus. Acīs bija īpaša izteiksme. Kaut kas dzīvīgs un šķelmīgs, kam vajadzētu apburt vērotāju. Karls saprata, ka ne jau tāpēc Lase Jensens to piekāris pie sienas. Drīzāk pretēji. Fotogrāfijas malā bija daudz caurumu. Droši vien tā bija noņemta un piesprausta atpakaļ ļoti daudz reižu.

Karls citu pēc citas izņēma četras spraudītes, kas turēja fotogrāfiju pie dēļa, noņēma to un pagrieza otrādi.

Aizmugurē rakstītais bija jukuša cilvēka darbs.

Karls to pārlasīja vairākas reizes.

"Šīs riebīgās acis izsprāgs tev no galvas. Smieklīgais smaids noslīks asinīs. Tavi mati noies un domas izgaisīs. Zobi sapūs. Tevi atcerēsies tikai kā mauku, kuci, raganu un velnišķīgu slepkavu. Mirsti, Merēte Lingorda."

Un apakšā drukātiem burtiem bija pierakstīts:

6/7/2002: 2 ATMOSFĒRAS

6/7/2003: 3 ATMOSFĒRAS

6/7/2004: 4 ATMOSFĒRAS

6/7/2005: 5 ATMOSFĒRAS

6/7/2006: 6 ATMOSFĒRAS

15/5/2007: 1 ATMOSFĒRA

Karls palūkojās pār plecu. Šķita, ka sienas savelkas ap viņu. Viņš pacēla roku pie pieres, stāvēja un domāja tā, ka galva kūpēja. Viņa bija te, par to viņš bija pārliecināts. Kaut kur tuvumā. Te bija rakstīts, ka viņi Merēti nogalinās pēc piecām nedēļām, 15. maijā, bet droši vien bija to jau izdarījuši. Karls juta, ka viņi abi ar Asadu ir to izprovocējuši. Un tas bija noticis kaut kur tepat. Pilnīgi noteikti šeit.

"Ko lai es daru? Kurš kaut ko zina?" Karls domāja, piepūlēdams atmiņu.

Viņš paņēma savu mobilo telefonu un piezvanīja Kurtam Hansenam, savam vecajam kolēģim, kurš bija nonācis folketingā no Labējo partijas.

Kamēr skanēja signāli, Karls mīņājās uz vietas. Viņš skaidri juta, ka laiks iztek caur pirkstiem un smejas par viņiem visiem.

Sekundi pirms viņš grasījās zvanu pārtraukt, ar krekšķi ieskanējās Kurta Hansena pazīstamā balss.

Karls lūdza viņu klusēt, klausīties un ātri domāt. Nejautāt, tikai atbildēt.

Kas notiek, ja piecu gadu laikā kādu cilvēku pakļauj sešu atmosfēru spiedienam un tad spiedienu uzreiz izlīdzina? Kurts skaļi domāja. Tas nu gan ir dīvains jautājums. Tāda situācija taču ir ļoti hipotētiska, vai ne?

-     Vienkārši atbildi, Kurt. Tu esi vienīgais man pazīstamais cilvēks, kurš kaut ko zina par šiem jautājumiem. Es nepazīstu citus ar profesionālā nirēja sertifikātu. Saki man: kas notiek tādā gadījumā?

-     Nu, tad laikam cilvēks mirst.

-    Jā, bet cik ātri?

-     Nav ne jausmas, taču tas ir netīrs pasākums.

-     Kā tā?

-     Viss iekšā uzsprāgst. Alveolas uzspridzina plaušas. Slāpeklis kaulos uzspridzina audus, orgānus viss ķermenī izplešas, jo visur ir gaiss. Trombi, asinsizplūdumi smadzenēs, lieli asinsizplūdumā jā, pat…

Karls viņu apturēja. Kas var palīdzēt tādā situācijā?

Kurts Hansens atkal nokremšļojās. Varbūt viņš nezināja.

-     Vai tā ir aktuāla situācija, Kari? viņš jautāja.

-     Es nopietni baidos, ka jā.

-     Tad piezvani Jūras spēkiem. Viņiem ir mobilā dekompresijas kamera. Duocom no Drāger. Kurts nosauca numuru, un Karls pateicās.

Vajadzēja tikai dažas minūtes, lai ar situāciju iepazīstinātu Jūras spēkus.

-     Pasteidzieties, tas ir ārkārtīgi svarīgi, Karls sacīja. Paņemiet līdzi pneimatisko urbi un citus rīkus. Es nezinu, kādi šķēršļi tur būs. Un paziņojiet Policijas pārvaldei. Man vajag papildspēkus.

-     Domāju, ka sapratu situāciju, balss atbildēja.

39. NODALA

VIŅI ĻOTI PIESARDZĪGI tuvojās pašai pēdējai ēkai. Modri skatījās apkārt, vai nesen kaut kur kaut kas nav aprakts. Pētīja glumās plastmasas mucas pie mūra, it kā tajās varētu slēpties bumba.

Ari šis durvis bija aizslēgtas ar piekaramo slēdzeni, ko Asads norāva ar lauzni. Drīz to varēs ierakstīt viņa amata aprakstā.

Halles priekštelpā saldi smaržoja. Itin kā tur sajauktos odekolona smarža no Lāses Jensena guļamtelpas un pārāk ilgi nostāvējušas gaļas smaka. Vai drīzāk tā oda plēsēju būri zooloģiskajā dārzā siltā, ziedošā pavasara dienā.

Uz gridas atradās daudz dažāda garuma konteineru no spīdīga nerūsējošā tērauda. Lielākā daļa nebija līdz galam samontēti ar visiem mērinstrumentiem, bet daži bija gatavi. Milzum daudzie plaukti pie vienas sienas norādīja, ka bijušas cerības uz lieliem produkcijas apjomiem. Tās nepiepildījās.

Karls pamāja, lai Asads seko viņam tālāk uz nākamajām durvīm, un pielika pie lūpām pirkstu. Asads pamāja ar galvu un sažņaudza rokā dzelzs stieni tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Viņš mazliet pieliecās, it kā gribētu padarīt sevi par mazāk pamanāmu uzbrukuma mērķi. Tas izskatījās gandriz pēc refleksa.

Karls atvēra nākamās durvis.

Telpā bija gaišs. Armēta stikla lampas apgaismoja gaiteni, kura vienā pusē bija durvis uz vairākiem kabinetiem bez logiem, bet otrā pusē durvis uz vēl vienu gaiteni. Karls ar roku norādīja, lai Asads pārbauda kabinetus, un pats iegāja šaurajā, garajā gaitenī.

Tur bija netīrs. It kā laika gaitā pie sienām un uz grīdas būtu salipuši mēsli un netīrumi. Pavisam tālu no tā gara, kādu šajās telpās bija vēlējies radīt fabrikas dibinātājs Henriks Jensens. Karlam bija grūti šādā vidē iztēloties inženierus baltos uzsvārčos. Ļoti grūti.

Gaiteņa galā bija durvis, ko Karls piesardzīgi atvēra, sažņaudzis rokā atspernazi jakas kabatā.

Viņš ieslēdza gaismu un konstatēja, ka tā ir noliktavas telpa: pāris galdiņu uz riteņiem un milzum daudz ģipša plākšņu un dažādu ūdeņraža un skābekļa balonu. Viņš instinktīvi iepleta nāsis. Te oda pēc pulvera. It kā šajā telpā nesen būtu šauts.

-     Nevienā kabinetā nekā nebija, Karls dzirdēja Asadu klusi sakām aizmugurē.

Viņš pamāja ar galvu. Arī šeit acīmredzot nekā nebija. Tikai tāds pats iespaids par netīrību kā tikko gaitenī.

Asads ienāca iekšā un paskatījās apkārt.

-     Viņa te nav, Kari.

-     Ne jau viņu mēs tagad meklējam.

Asads sarauca uzacis. Ko tad?

-     Kuš, Karls sacīja. Vai tu dzirdi?

-     Ko?

-     Ieklausies. Ļoti klusa svilpoņa.

-     Svilpoņa?

Karls pacēla roku, lai apklusinātu Asadu, un pats aizvēra acis. Tas varēja būt ventilators tālumā. Tas varēja būt ūdens, kas plūst pa caurulēm.

-     Tas ir kaut kāds gaiss, kas tā skan, Kari. It kā kaut kas būtu pārdurts.

-    Jā, bet no kurienes tas nāk? Karls lēnām pagriezās. To gluži vienkārši nebija iespējams lokalizēt. Telpa bija ne vairāk kā trīsarpus metrus plata un piecus sešus metrus gara, un tomēr šķita, ka skaņa reizē nāk no visām pusēm un ne no vienas.

Karls nopētīja telpu. Pa kreisi no viņa cita citai blakus stāvēja četras ģipša plākšņu kaudzes, katrā kaudzē varbūt piecas kārtas. Pie galasienas slīpi novietota viena vienīga plāksne. Siena pa labi bija kaila.

Karls paskatījās griestos un ieraudzīja četrus laukumus ar maziem caurumiņiem un starp tiem vadu saišķus un vara caurules, kas no gaiteņa stiepās tālāk aiz daudzajām ģipša plāksnēm.

Ari Asads to ieraudzīja. Aiz tām plāksnēm kaut kam jābūt, Kari.

Karls pamāja. Varbūt ārsienas mūris, varbūt kaut kas cits.

Ar katru plāksni, ko viņi pacēla un nolika pie pretējās sienas, skaņa šķita nākam tuvāk.

Beidzot viņi stāvēja pie sienas: tur atradās liela, melna kaste un dažādi slēdži, mērinstrumenti un pogas. Šī kontrolpaneļa vienā pusē bija izliektas durvis no divām sekcijām, klātas ar metāla plāksnēm, bet otrā divi lieli iluminatori ar pienbaltu bruņustiklu, pie kura ar leikoplastu bija pielīmēti vadi starp divām spailēm, kas varētu būt detonatori. Zem katra iluminatora uz statīva bija novietota novērošanas kamera. Nebija grūti iztēloties, kādam nolūkam tās izmantotas un kam paredzēti detonatori.

Zem kamerām mētājās dažas melnas lodītes. Pacēlis lodītes, Karls konstatēja, ka tās ir skrotis. Viņš pataustīja stiklu un pakāpās soli atpakaļ. Nekādu šaubu, ka pa rūtīm bija šauts. Tātad varbūt šo māju iedzīvotāji tomēr pilnībā nekontrolēja situāciju.

Karls pielika ausi pie sienas. Svelpjošā skaņa nāca no turienes. Ne no durvīm, ne stikliem. Vienkārši no iekšpuses. Tai jābūt ļoti skaļai skaņai, ja tā spēja izkļūt caur masīvo kameru.

-     Tur ir vairāk nekā četri bāri. Kari.

Karls paskatījās uz manometru, pa kuru bija uzsitis Asads. Patiešām. Un četri bāri nozīmēja piecas atmosfēras. Tātad spiediens telpā bija krities jau par vienu atmosfēru.

-     Asad, es domāju, ka Merēte Lingorda ir tur iekšā.

Viņa pārinieks stāvēja pavisam klusi un vēroja izliektās metāla durvis. Tu domā?

Karls pamāja.

-     Spiediens krīt uz leju, Kari.

Tas tiesa. Adatas kustība patiesībā bija saskatāma.

Karls palūkojās augšup uz daudzajiem kabeļiem. Starp detonatoriem bija novilkti tievi vadiņi, un no to galiem lejā pie grīdas bija norauta izolācija. Tātad viņi acīmredzot bija iecerējuši tiem pievienot akumulatoru vai kādu citu sprāgstošu ierīci. Vai to viņi grasījās darīt 15. maijā, kad spiedienu bija paredzēts samazināt līdz vienai atmosfērai, kā tas bija rakstīts Merētes portreta aizmugurē?

Karls raudzījās apkārt, cenzdamies te kaut ko izprast. Vara caurules stiepās iekšā telpā. Kopā aptuveni desmit. Tad kā lai zina, kura spiedienu samazināja un kura palielināja? Ja vienu no tām pārgrieztu, pastāvēja ļoti liels risks vēl vairāk apdraudēt to, kurš atradās spiediena kamerā. Tas pats notiktu, ja kaut ko izdarītu ar elektrības vadiem.

Karls piegāja pie slūžu durvīm un novērtēja releju kastes tām blakus. Šeit nebija nekādu šaubu, viss melns uz balta uzrakstīts pie sešām pogām: augšējās durvis vaļā, augšējās durvis ciet, ārējās slūžu durvis vaļā, ārējās slūžu durvis ciet, iekšējās slūžu durvis vaļā, iekšējās slūžu durvis ciet.

Un abas slūžu durvis bija pozīcijā "ciet". Tā tam bija jāpaliek.

-     Kā tu domā, kam tas paredzēts? Asads jautāja, būdams bīstami tuvu tam, lai pagrieztu mazo reostatu no OFF uz OJV.

Tagad būtu labi, ja viņiem blakus stāvētu Hārdijs. Ja bija kāda lieta, ko Hārdijs pieprata labāk par visiem pārējiem, tā bija pogu spaidīšana.

-     Šis kontakts ir uzlikts pēc visa cita, Asads sacīja. Kāpēc tie pārējie ir taisīti no tā brūnā? Viņš norādīja uz četrstūrainu bakelīta gabalu. Un kāpēc šitam vienīgajam jābūt no plastmasas?

Patiešām. Šie kontakti bija uzstādīti ar vairāku gadu atstarpi.

Asads pamāja. Domāju, ka tā poga vai nu aptur procesu, vai arī neko nenozīmē.

Cik brīnišķīgi nekonkrēti to bija iespējams pateikt!

Karls dziļi ievilka elpu. Nu jau bija pagājušas gandrīz desmit minūtes, kopš viņš runājis ar speciālistiem no Holmenas, un paies vēl labs laiks, līdz viņi ieradīsies. Ja Merēte Lingorda bija tur iekšā, viņiem nāksies izdarīt kaut ko radikālu.

-     Pagriez to, viņš sacīja, ļaunu nojautu mocīts.

Tajā pašā mirklī viņi dzirdēja svilpoņu ar pilnu spēku. Karlam šķita, ka sirds ieskrien kaklā. Mirkli viņš bija pārliecināts, ka viņi vēl vairāk samazinājuši spiedienu.

Tad viņš pacēla acis un saprata, ka četri caurumainie laukumi griestos ir skaļruņi. No turienes telpā skanēja svelpjošās skaņas, un tās bija briesmīgi kaitinošas.

-     Kas tagad notiek? Asads iesaucās, ar plaukstām aizspiezdams ausis. Kā lai atbild, ja viņš tā dara?

-     Domāju, ka tu esi ieslēdzis sarunu sistēmu, Karls sauca, pacēlis seju pret laukumiem griestos. Vai tu esi iekšā, Merēte? viņš trīs četras reizes iesaucās un saspringi klausījās.

Tagad viņš skaidri dzirdēja, ka šo skaņu rada gaiss, spraucoties caur kaut ko šauru. Gluži kā skaņa starp zobiem, pirms atskan īstais svilpiens. Un tā bija nepārtraukta.

Karls noraizējies paskatījās uz spiediena mērītāju. Tagad tas jau rādīja gandrīz četru, komats, piecu atmosfēru spiedienu. Tas notika ātri.

Karls atkal iesaucās, šoreiz no visa spēka, un Asads noņēma plaukstas no ausīm un palīdzēja viņam. Viņu kopīgais sauciens varētu pamodināt mirušos, Karls nodomāja, patiesi cerēdams, ka tik tālu vēl nav.

«

Tad atskanēja būkšķis no melnās kastes pie griestiem, un telpā uz mirkli iestājas pilnīgs klusums.

"Tā kaste augšā izlīdzina spiedienu," Karls nodomāja un apsvēra, vai nevajadzētu aizskriet un atnest kaut ko, uz kā pakāpties, lai varētu kasti atvērt.

Šajā mirklī viņi skaļrunī izdzirdēja vaidus. Gluži kā skaņas, ko izgrūž ievainoti dzīvnieki vai cilvēki lielā krīzē vai bēdās. Garu, monotonu, žēlabainu skaņu.

-     Merēte, vai tā esi tu? Karls iesaucās.

Viņi mirkli stāvēja gaidīdami, līdz sadzirdēja skaņu, ko iztulkoja kā "jā".

Karls sajuta grēmas kaklā. Merēte Lingorda bija tur iekšā. Piecus gadus ieslodzīta šajā briesmīgajā, bezcerīgajā vidē. Un tagad viņa varbūt mira, bet Karlam nebija ne jausmas, ko iesākt.

-     Ko mēs varam darīt, Merēte? viņš iesaucās un tajā pašā mirklī izdzirdēja briesmīgu blīkšķi no ģipša plāksnes pie galasienas. Viņš tūlīt konstatēja, ka ģipša plāksne ir cauršauta ar bisi un skrotis izkaisījušās pa visu telpu. Viņš vairākās vietās sajuta pukstošas sāpes un sūcamies siltas asinis. Bezgalīgi garu sekundes desmitdaļu Karls stāvēja sastindzis un tad metās pie Asada, kas stāvēja ar asiņojošu roku un situācijai atbilstošu sejas izteiksmi.

Kad abi jau gulēja uz grīdas, ģipša plāksne nokrita uz priekšu un atklāja skatu uz šāvēju. Viņu nebija grūti pazīt. Ja neņēma vērā rievas, ko sejā pēdējos gados ievilkusi grūtā dzīve un sakropļotā dvēsele, Lase Jensens izskatījās tāpat kā savās jaunības dienu fotogrāfijās.

Lase iznāca no savas slēptuves ar kūpošu bisi rokā un aplūkoja ievainojumus, ko radījuši viņa šāvieni, ar tik aukstu vienaldzību, it kā vērotu applūdušu pagrabu.

-     Kā jūs mani atradāt? viņš jautāja, noliekdams stobru un ievietodams bisē jaunas patronas. Viņš piegāja abiem klāt. Nebija nekādu šaubu, ka viņš nospiedīs gaili, kad vien gribēs.

-    Tu vēl vari apstāties, Lase, Karls sacīja, mazliet paceldamies no grīdas, lai Asads varētu atbrīvoties no viņa auguma svara. Ja apstāsies tagad, tu tiksi cauri ar dažiem gadiem cietumā. Citādi būs mūža ieslodzījums par slepkavību.

Vīrietis pasmaidīja. Nebija grūti saprast, kāpēc viņš patīk sievietēm. Maskējies sātans.

-     Tad jau jūs daudz ko nezināt, viņš sacīja, pavērsdams stobru Asadam pret deniņiem.

"Tā tu domā gan," Karls nodomāja, sajuzdams, kā Asada roka ielien viņa jakas kabatā.

-     Es izsaucu papildspēkus. Drīz te būs mani kolēģi. Dod man to bisi, Lase, tad viss būs kārtībā.

Lase papurināja galvu. Viņš neticēja. Ja neatbildēsi, es nogalināšu tavu kolēģi. Kā jūs mani atradāt?

Ņemot vērā saspīlēto situāciju, viņš bija pārāk savaldīgs. Acīmredzot pilnīgi jucis.

-     Ar Ufes palīdzību, Karls atbildēja.

-     Ar Ufes palīdzību? Vīrieša sejas izteiksme pārvērtās. Šādai informācijai vienkārši nebija vietas pasaulē, par kuras valdnieku viņš sevi iecēlis. Muļķības! Ufe Lingords neko nezina, un viņš nerunā. Es lasīju presi pēdējās dienās. Tu melo, viņš neko neteica, Lase turpināja.

Tagad Karls juta, ka Asads ir satvēris nazi.

Piekāst normatīvos aktus un ieroču likumu! Viņš tikai cerēja, ka Asads paspēs likt nazi lietā.

No skaļruņiem augšā atskanēja kāda skaņa. It kā sieviete telpā gribētu kaut ko sacīt.

-     Ufe Lingords pazina tevi fotogrāfijā, Karls turpināja. Fotogrāfijā, kur jūs abi ar Denisu Knudsenu bērnībā stāvat blakus. Vai atceries to fotogrāfiju, Atom?

Šis vārds Lasem bija kā pļauka sejā. Bija acīmredzams, kā Larsa Jensena dvēselē uznirst atmiņas par ilgajiem ciešanu gadiem.

Viņš saknieba lūpas un pamāja ar galvu. Ari to tu zini! Tātad man jāsecina, ka jūs zināt visu. Tad jau jūs*saprotat, ka nu jums ir jāiet līdzi Merētei.

-     Tu nepaspēsi, palīdzība ir ceļā, Karls sacīja, mazliet paliekdamies uz priekšu, lai Asads varētu izvilkt nazi un ātri iedurt. Jautājums tikai, vai psihopāts paspēs nospiest gaili. Ja Lase no tik tuva attāluma izšaus no abiem stobriem, tad gan ar viņu, gan Asadu būs cauri.

Lase atkal pasmaidīja. Viņš jau bija uz pareizā ceļa. Psihopāta pazīšanās zīme: nekas neiedarbojas.

-     Es paspēšu, varat būt droši.

Rāviens Karla jakas kabatā un tam sekojošais atspernaža klikšķis sakrita ar skaņu, kāda rodas, iedurot miesā. Karls ieraudzīja asinis Lasem uz kājas mirklī, kad Asads ar savu asiņaino kreiso roku pasita bises stobru augšup. Blīkšķis Karlam pie auss, kad Lase aiz tīrā refleksa nospieda gaili, pārmāca visas skaņas, un viņš redzēja, kā Lase bez skaņas krīt atmuguriski un Asads metas viņam virsū ar dūrienam paceltu nazi.

-     Nē! Karls iesaucās, pats gandrīz to nedzirdēdams. Viņš mēģināja piecelties, bet tagad sajuta šāviena radītos ievainojumus. Viņš paskatījās lejup zem sevis, kur svītrās bija satecējušas asinis. Pieceldamies viņš piespieda roku pie ciskas.

Asads asiņodams sēdēja Lasem uz krūtīm, pielicis nazi viņam pie rīkles. Karls nedzirdēja, bet redzēja, kā Asads bļauj uz vīrieti, un redzēja, kā Lase pie katra teikuma spļauj Asadam sejā.

Tad vienā ausī pamazām atgriezās dzirde. Relejs virs galvas atkal bija sācis izlīdzināt spiedienu kamerā. Šoreiz svilpiens bija par toni augstāks nekā iepriekš. Vai varbūt dzirde izspēlēja ar viņu joku?

-     Kā lai to mēslu apturam? Kā aizver ventiļus? Saki! Asads kliedza Dievs vien zina jau kuro reizi, un tam sekoja Lāses spļāviens. Tikai tagad Karls pamanīja, ka spļaušanu pavada stiprāks naža spiediens uz Lāses rīkli.

-     Esmu pārgriezis rīkli labākiem cilvēkiem nekā tu! Asads sauca, iegriezdams tā, ka asinis notecēja Lasem gar kaklu.

Karls nezināja, ko domāt.

-     Pat ja zinātu, es to neteiktu, Lase šņāca zem Asada. Karls paskatījās uz Lāses kāju, kur Asads bija iedūris. Asiņošana nebija stipra. Ne tāda, kā pārgriežot lielās artērijas, tomēr droši vien bīstama.

Viņš paskatījās uz manometru spiediens lēnām, bet stabili kritās. Kur, ellē, tā palīdzība? Vai tad Holmenas cilvēki nebija paziņojuši pārvaldei, kā viņš to lūdza? Karls atbalstījās pret mūri, izņēma mobilo telefonu un nospieda dežūrdaļas numuru. Palīdzībai vajadzētu būt klāt kuru katru mirkli. Kolēģiem un ātrajiem būs gana, ko darīt.

Karls nejuta sitienu pa roku, tikai konstatēja, ka mobilais telefons atsitas pret grīdu un roka nokrīt gar sāniem. Viņš spēji pagriezās un ieraudzīja, kā kārnā būtne viņam aiz muguras iesit Asadam pa galvu ar dzelzs stieni, ar kuru viņi bija uzlauzuši durvis.

Asads nokrita uz sāniem, neizdvesis ne skaņas.

Tad Lāses brālis paspēra soli uz priekšu un mīdīja mobilo telefonu, līdz tas sadalījās pa sastāvdaļām.

-     Vai dieniņ, vai tas ir nopietni, dēliņ? atskanēja balss aizmugurē. Sieviete ieripināja telpā savā ratiņkrēslā, viņas sejā vīdēja dziļas, dzīves iezīmētas rētas. Viņa nemanīja bezsamaņā gulošo vīrieti uz grīdas. Redzēja tikai asinis, kas sūcās no viņas dēla biksēm.

Lase ar grūtībām piecēlās un nikni paskatījās uz Kārlu. Nieki, māt, viņš sacīja, izņēma kabatlakatiņu, izvilka no biksēm siksnu un, brālim piepalīdzot, sasēja to visu ap cisku.

Sieviete pabrauca viņiem garām un paskatījās uz manometru. Nu, kā tu jūties, riebīgā maita? viņa sauca uz rūti.

Karls paskatījās uz Asadu, kas, viegli elpodams, gulēja uz grīdas. Varbūt viņš izdzivos. Tad pārlaida skatienu pār grīdu, cerot ieraudzīt atspernazi. Varbūt tas gulēja zem Asada, varbūt parādīsies, kad kārnais jauneklis paies nost.

Šķita, ka puisis to sajūt. Viņš pagriezās pret Kārlu ar bērnišķīgu izteiksmi sejā. It kā Karls gribētu viņam kaut ko nozagt vai sākt viņu sist. Skatiens, ko viņš uzmeta Karlam, bija attīstījies bērnības vientulībā. To bija veidojuši citi bērni, kas nesaprata, cik ievainojams var būt tāds vientiesīgs cilvēciņš. Puisis pacēla dzelzs mietu un nomērķēja Karlam uz kaklu.

-     Vai man viņu nosist, Lase? Es varu.

-     Tev nekas nav jāsit, nošņācās sieviete un piebrauca tuvāk.

-     Apsēdies, kruķi, Lase nokomandēja, izsliedamies pilnā augumā. Aizej pēc akumulatora, Hans. Mēs uzspridzināsim māju. Tas ir vienīgais, ko varam darīt. Pasteidzies. Pēc desmit minūtēm mēs būsim prom.

Viņš pielādēja savu bisi un sekoja Karlam ar acīm, kamēr Karls noslīdēja lejā gar sienu, līdz sēdēja ar muguru pret slūžu durvīm.

Tad Lase norāva no rūtīm leikoplastu un pavilka tuvāk lādiņus. Ar veiklu rokas kustību viņš aptina nāvējošo vadu un detonatoru saišķi Karlam ap kaklu kā šalli.

-     Tu neko nejutīsi, tāpēc tev nav jābaidās. Bet viņai tur iekšā būs citādi. Tā tam jābūt, Lase auksti sacīja un aizvilka gāzes balonus pie spiediena kameras sienas.

Ienāca viņa brālis ar akumulatoru un vadu rituli.

-     Nē, mēs darīsim citādi, Hans. Nesīsim akumulatoru ārā. Tev vienkārši jāpievieno šādi, Lase sacīja, parādīdams, kā lādiņi Karlam ap kaklu savienojami ar pagarinātāja vadiem un tad ar akumulatoru. Griez vadus bagātīgi. Tas jāaizvelk līdz pagalmam.

Viņš iesmējās un paskatījās uz Kārlu. Mēs pievienosim strāvu ārpusē, un tad sprādziens noraus tam draņķim galvu un reizē uzsprāgs arī baloni.

-     Bet pirms tam? Kā ar viņu? Lāses brālis sacīja, norādīdams uz Kārlu. Viņš taču var vadus pārraut.

-     Ar viņu?! Lase pasmaidīja un pavilka akumulatoru tālāk no Karla. Jā, tev taisnība. Pēc brīža tu drīkstēsi viņu apdullināt.

Tad viņa balss pārvērtās un viņš pagriezās pret Kārlu ar nopietnību sejā. Kā tu mani atradi? Tu saki: Deniss Knudsens un Ufe. Es nesaprotu. Kā tu viņus saistīji ar mani?

-     Tu pieļāvi tūkstošiem kļūdu, muļķi! Tāpēc!

Lase mazliet pakāpās atpakaļ, un viņa acīs vīdēja kaut kas tāds, ko varētu uzskatīt par vājprātu. Pēc brīža viņš Kārlu noteikti nošaus. Mierīgi nomērķēs un nospiedīs gaili. Ardievu! Lai Karls neizjauktu nodomu uzspert visu gaisā. It kā viņš to nezinātu.

Karls mierīgi nolūkojās uz Lāses brāli. Viņam neveicās. Vadi negāja kopā. Tie sapinās, kad Hanss tos atritināja.

Tajā pašā mirklī Karls sajuta Asada ievainoto roku notrīcam sev pie apakšstilba. Varbūt viņš nemaz nebija tik smagi savainots? Mazs mierinājums šādā situācijā. Pēc brīža viņi tik un tā būs beigti.

Karls aizvēra acis un centās atsaukt atmiņā nozīmīgākos savas dzīves brīžus. Pēc pāris sekunžu tukšuma viņš acis atkal atvēra, nespēdams gūt pat tādu mierinājumu.

Vai viņa dzīvē patiešām bijis tik maz lielisku mirkļu?

-     Tagad tev jātiek ārā, māt. Viņš dzirdēja Lāses balsi. Brauc ārā pagalmā, prom no mūriem. Mēs nāksim pēc brīža. Un tad mēs nozudisim.

Sieviete pamāja. Pēdējo reizi pievērsa skatienu rūtīm un uzspļāva tām.

Braukdama garām dēliem, viņa ar nicinājumu palūkojās uz Kārlu un vīrieti, kas gulēja viņam blakus. Ja būtu varējusi iespert, viņa to izdarītu. Tie bija nozaguši viņas dzīvi, tāpat kā iepriekš to bija nozaguši citi. Viņa dzīvoja pastāvīgā sarūgtinājumā un naidā. Nekas svešs nevarēja iekļūt viņas stikla kupolā.

"Te nav vietas, lai tu varētu pabraukt garām, ragana," Karls nodomāja, redzēdams, cik neveikli Asada kāja pastiepta uz sāniem.

Kad sieviete piebrauca pie Asada, viņš ar bļāvienu pielēca kājās un vienā lēcienā nostājās starp sievieti un durvīm. Abi vīri pie rūtīm pagriezās, un Lase pacēla bisi, bet Asads, asinīm pilot no deniņiem, pieliecās aiz krēsla, satvēra sievietes stūrainos ceļgalus un metās vīriešiem virsū ar ratiņkrēslu kā ar tarānu. Skaņas bija velnišķīgas. Asada rēciens, sievietes kliedzieni, spiediena kameras svilpoņa, vīriešu brīdinājuma saucieni un beigās jezga, kas sākās, kad ratiņkrēsls abus vīriešus nogāza zemē.

Sieviete gulēja kājām gaisā, bet Asads uzlēca viņai virsū un metās uz priekšu pēc bises, ko Lase centās pavērst pret viņu. Jauneklis aizmugurē sāka gaudot, kad Asads ar vienu roku satvēra stobru un ar otru sāka sist Lasem pa rīkli. Pēc pāris sekundēm tas bija galā.

Asads atkāpās ar bisi rokā, pagrūda ratiņkrēslu sāņus, piespieda klepojošo Lasi piecelties un brīdi skatījās uz viņu.

-     Saki, kā apturēt to mēslu! viņš kliedza, kamēr Karls pierausās kājās.

Karls pamanīja atspernazi pie pašas sienas gabaliņu tālāk. Viņš noņēma vadus un detonatorus un aizgāja pacelt nazi, kamēr tievais jauneklis pūlējās piedabūt kājās māti.

-     Saki tūlīt! Karls pielika nazi Lasem pie vaiga.

Viņi abi reizē ieraudzīja to Lāses acīs. Viņš neticēja. Viņa smadzenēs svarīgs bija viens: lai Merēte Lingorda nomirtu kamerā vientulībā, lēni un mokoši. Tas bija Lāses mērķis, pēc tam viņš izcietīs savu sodu. Kas par to?

-     Mēs uzspridzināsim viņu ar visu ģimeni, Kari, Asads sacīja piemiegtām acīm. Merēte tik un tā drīz būs pagalam. Mēs viņas labā vairs neko nevaram darīt. Viņš norādīja uz manometru, kura rādītājs tagad bija noslīdējis jau labu gabalu zem četrām atmosfērām. Mēs izdarīsim ar viņiem to pašu, ko viņi gribēja darīt ar mums. Un pakalpojumu Merētei.

Karls paskatījās uz viņu. Mazā palīga siltajās acīs dīga patiesa naida asni, kuriem nevajadzētu gūt par daudz barības.

Karls papurināja galvu. Mēs to nevaram, Asad.

-     Varam gan, Kari, Asads atteica. Viņš pastiepa savu brīvo roku pret Kārlu, lēnām izņēma vadus un detonatorus viņam no rokas un tad aptina Lasem ap kaklu.

Kamēr Lāses acis lūdzoši meklēja māti un brāli, kas trīsēdams stāvēja aiz ratiņkrēsla, Asads uzmeta Karlam nepārprotamu skatienu. Spēle jānoved tik tālu, lai Lase sāktu viņiem ticēt. Viņš necīnīsies par savu ādu, bet gribēs glābt mātes un brāļa dzīvību. Asads bija to saskatījis. Viņam bija taisnība.

Tad Karls pacēla Lāses rokas un pievienoja vadus ar norauto izolāciju pie pagarinātāja vadiem, kā Lase bija mācījis.

-     Apsēdieties stūrī, Karls pavēlēja sievietei un viņas jaunākajam dēlam. Paņem māti klēpi un apsēdies, Hans.

Jaunākais dēls uzlūkoja viņu baiļpilnām acīm, pacēla māti gluži kā spalviņu un apsēdās ar muguru pret sienu.

-     Mēs uzspridzināsim jūs visus trīs un Merēti Lingordu, ja tu nepateiksi, kā apturēt to elles mašīnu, Karls sacīja, pietīdams pagarinātāja vadu pie viena akumulatora pola.

Lase novērsās no mātes un pagrieza galvu pret Kārlu ar svelošu naidu acīs. Es nezinu, kā to apturēt, viņš mierīgi sacīja. Es to varu noskaidrot, palasot rokasgrāmatu, bet tam vairs nav laika.

-     Meli! Tu novilcini laiku! Karls uzbļāva. Viņš ar acu kaktiņu redzēja, kā Asads apsver, vai neiesist Lasem.

-     Lai tā būtu, Lase atteica, ar smaidu pavērsis galvu pret Asadu.

Karls pamāja. Lase nemeloja. Viņš bija auksts kā ledus, bet nemeloja, to teica Karla ilggadējā pieredze. Lase bez rokasgrāmatas nezināja, kā apturēt ierīci. Diemžēl.

Karls pagriezās pret Asadu. Vai ar tevi viss kārtībā? viņš jautāja, uzlikdams plaukstu uz bises stobra. Pēdējā mirklī, pirms Asads būtu sašķaidījis Lasem seju ar laidi.

Asads pamāja ar niknumu skatienā. Skrotis rokā nebija radījušas nopietnu ievainojumu, sitiens pa deniņiem ari ne. Asads bija taisīts no pamatīga materiāla.

Karls piesardzīgi izņēma bisi viņam no rokām. Es nevaru aiziet tik tālu. Es paņemšu bisi, Asad, bet tu aizskrien pēc rokasgrāmatas. lā ir pēdējā kaudzītē. Laikam pašā augšā. Paņem to un pasteidzies!

Lase pasmaidīja, līdzko Asads bija nozudis, un Karls pagrūda stobru viņam zem zoda. Gluži kā gladiators Lase novērtēja savu pretinieku spēkus, lai izvēlētos cīnīties ar piemērotāko. Bija acīmredzams, ka viņš Kārlu uzskata par labāku pretinieku nekā Asadu. Un Karls tikpat skaidri zināja, ka viņš kļūdās.

Lase atmuguriski kāpās uz durvīm. Tu neuzdrošināsies mani nošaut, tas otrs gan uzdrošinātos. Es tagad iešu, un tu nevari mani aizkavēt.

-     Tā tu domā! Karls paspēra soli uz priekšu un stingri sagrāba Lasi aiz kakla. Nākamo reizi, kad viņš pakustēsies, Karls gāzīs ar laidi viņam pa acīm.

Tad viņi izdzirdēja tālumā policijas sirēnas.

-     Skrien! aizmugurē iesaucās Lāses brālis, pēkšņi pieceldamies ar māti klēpī un pasperdams ratiņkrēslu uz Karla pusi.

Tajā pašā mirklī Lase bija ārā. Karls gribēja skriet viņam pakaļ, bet nespēja. Viņš acīmredzot bija cietis vairāk nekā Lase. Kājas gluži vienkārši neklausīja.

Viņš pavērsa ieroci pret sievieti un viņas dēlu un ļāva ratiņkrēslam paslīdēt garām un ietriekties sienā.

-     Paskat! iesaucās kalsnais puisis, norādīdams uz garo vadu, ko Lase vilka sev līdzi.

Un visi telpā redzēja, kā vads aizslīd pa grīdu, kamēr Lase, skriedams pa gaiteni, acīmredzot centās noraut vadus no kakla. Viņi redzēja, kā vads kļuva īsāks un īsāks, kamēr Lase izskrēja no ēkas, un visbeidzot redzēja, kā vadi atritinājušies apgāza akumulatoru un aizvilka sev līdzi uz durvīm. Kad akumulators sasniedza stūri un atsitās pret stenderi, vaļējais vada gals paslīdēja zem tā un aizskāra otru polu.

Sprādzienu viņi sajuta tikai kā vieglu satricinājumu un dobju skaņu tālumā.

* * *

MERĒTE GULĒJA UZ muguras un klausījās svilpoņā, cenzdamās novietot rokas tā, lai varētu stipri spiest uz abām locītavām reizē.

Pagāja pavisam neilgs laiks, līdz āda sāka niezēt, bet vairāk nekas nenotika. Mirkli Merētei radās sajūta, ka viņu paglābs visi pasaules brīnumi, un viņa kliedza uz sprauslām griestos, ka tie viņai netiks klāt.

Kad sāka kustēties pirmā plomba, Merēte saprata, ka brīnums nenotiks. Nākamajā minūtē viņa apsvēra, vai nelaist vaļā brūces, jo sāpes galvā un locekļos un spiediens visos iekšējos orgānos pieņēmās spēkā. Grasīdamās palaist vaļā locītavas, viņa pat nejuta savas rokas.

"Man jāpagriežas," Merēte nodomāja un deva ķermenim pavēli pagriezties uz sāniem, taču muskuļiem vairs nebija spēka. Viss šķita neskaidrs, un viņu pārņēma nelabuma sajūta, kas lika norīstīties un gandrīz vai smacēja.

Viņa gulēja, juzdama, kā krampji pieņemas spēkā. Vispirms sēžas muskuļos, pēc tam diafragmā un tad pāri krūtīm.

"Tas iet pārāk lēni!" viņā kliedza kāda balss, kamēr viņa atkal centās noņemt pie artērijām pielipušās rokas.

Vēl pēc pāris minūtēm Merēte ieslīdēja snaudā. Domas par Ufi nebija iespējams noturēt. Viņa redzēja tikai krāsainus gaismas uzzibsnījumus un rotējošas formas, neko citu.

Kad uzsprāga pirmās plombas, viņa sāka gari un monotoni vaidēt. Šie vaidi paņēma atlikušos spēkus. Bet viņa sevi nedzirdēja, ventiļi virs galvas svilpa pārāk skaļi.

Tad piepeši gaisa izplūde apstājās un skaņa pazuda. Mirkli Merēte iedomājās, ka ieradies glābiņš. Viņa dzirdēja ārā balsis. Tās sauca viņu, un viņas vaidi aprima. Kāda balss pajautāja, vai viņa ir Merēte. Viss viņā sacīja: "Jā, es esmu šeit." Varbūt viņa to pateica ari skaļi. Pēc tam viņi runāja par Ufi, it kā viņš būtu gluži parasts zēns. Merēte izrunāja viņa vārdu, bet tas izklausījās aplam. Tad atskanēja blīkšķis, atgriezās Lāses balss un pārcirta visas cerības. Merēte elpoja lēnām, juzdama, kā pirkstu neveiklais spiediens atlaiž locītavas. Viņa nezināja, vai joprojām asiņo. Nejuta ne sāpes, ne atvieglojumu.

Un tad griestos atkal sāka svilpt.

Kad zeme zem viņas nodrebēja, viss kļuva reizē karsts un auksts. Merēte uz mirkli atcerējās Dievu un domās čukstēja viņa vārdu. Galvā kaut kas nozibēja.

Gaismas zibsnis, kam sekoja briesmīgs dārds. Telpā ieplūda vēl vairāk gaismas.

Un tad viņa zaudēja samaņu.

EPILOGS

2007

PRESES INTERESE BIJA milzīga. Lai gan beigas bija skumjas, Lingordas lietas izmeklēšana un atklāšana bija veiksmes stāsts. Piva Vestergorda no Dānijas partijas jutās ārkārtīgi apmierināta, visur dižojās, ka tieši viņa pieprasījusi šīs nodaļas izveidošanu, un reizē izmantoja izdevību uzbrukt visiem, kas nepiekrita viņas uzskatiem.

Tas bija tikai viens no iemesliem, kāpēc Karls piedzīvoja sabrukumu.

Trīs reizes slimnīcā, no kājas izvilktas skrotis, ieplānota viena tikšanās ar Monu Ibsenu, kuru viņš pats atcēla. Nekā daudz vairāk.

Tagad viņi bija atgriezušies savā vietā pagrabā. Pie ziņojumu dēļa karājās divi mazi plastikāta maisiņi, abi piepildīti ar skrotīm. Divdesmit piecas Karla maisiņā un divpadsmit Asada. Rakstāmgalda atvilktnē atradās atspernazis ar desmit centimetrus garu asmeni. Laika gaitā to visu droši vien izmetis.

Abi rūpējās viens par otru. Karls ļāva Asadam nākt un iet, kad viņš grib, bet Asads pagraba kabinetā ienesa rāmu bezrūpības noskaņu. Pēc triju nedēļu sastinguma ar cigaretēm, Asada kafiju un kaķu kora mūziku fonā Karls beidzot pastiepa roku uz galda stūri nolikto lietu kaudzīti un tās pašķirstīja.

Darba tur bija vairāk nekā pietiekami.

Vai tu pēcpusdienā iesi uz Felledparku, Kari? stāvot durvīs, jautāja Asads.

Karls gurdi pacēla acis.

-     Ir Pirmais maijs. Daudz cilvēku ielās, svētki un krāsas. Vai tad tā nesaka?

Karls pamāja. Varbūt vēlāk, Asad, bet tu vari iet tagad, ja gribi. Viņš ieskatījās pulkstenī. Bija divpadsmit. Senos laikos visur ļāva strādāt īso dienu.

Asads papurināja galvu. Tas nav priekš manis, Kari. Pārāk daudz cilvēku, ko man nepatīk satikt.

Karls pamāja. Viņa paša darīšana. Rīt mēs apskatīsim šo kaudzīti, viņš sacīja, uzsizdams pa mapēm. Vai ne, Asad?

Ap Asada acīm savilkās smieklu krunciņas, un gandrīz vai atsprāga plāksteris deniņos. Forši, Kari! viņš sacīja.

Tad iezvanījās telefons. Tā bija Līsa ar parasto ziņu. Nodaļas vadītājs grib redzēt Kārlu savā kabinetā.

Karls atvilka apakšējo rakstāmgalda atvilktni un izņēma plānus plastikāta vāciņus. Viņam bija sajūta, ka šoreiz tos tiešām vajadzēs izmantot.

-     KĀ KLĀJAS, KARL? Tā bija trešā reize šonedēļ, kad Markusam Jakobsenam radās izdevība saņemt atbildi uz šo jautājumu.

Karls paraustīja plecus.

-     Pie kādas lietas tu tagad strādā?

Karls atkal paraustīja plecus.

Nodaļas vadītājs noņēma lasāmbrilles un nolika tās uz papīru kaudzes sev priekšā. Prokurors šodien ir noslēdzis vienošanos ar Ullu Jensenu un viņas dēla advokātiem.

-     Ak tā.

-     Astoņi gadi mātei un trīs dēlam.

Karls pamāja ar galvu. Tas jau bija gaidāms.

-     Ulla Jensena droši vien nonāks psihiatriskajā slimnicā.

Karls atkal pamāja. Viņai noteikti drīz sekos dēls. Kā gan tas

nabaga cilvēks jebkad lai spētu vesels iznākt no cietuma?

Nodaļas vadītājs nodūra acis. Vai ir kādi jaunumi par Merēti Lingordu?

Karls papurināja galvu. Ārsti viņu joprojām tur komā, bet ne uz ko īpašu necer. Daudzie trombi smadzenēs droši vien ir radījuši neatgriezeniskus bojājumus.

Markuss Jakobsens pamāja. Jūs ar niršanas ekspertiem no Holmenas stacijas darījāt, ko varējāt, Kari.

Viņš pastūma uz Karla pusi kādu žurnālu. Dykking bija rakstīts uz vāka. Vai tad viņi nezina pareizrakstību?

-     Tas ir norvēģu nirēju žurnāls. Atver ceturto lappusi.

Karls atvēra un bridi skatījās uz fotogrāfijām. Vecs Merētes

Lingordas portrets. Spiediena konteiners, kuru nirēji piestiprināja pie slūžu durvīm, lai palīgs sievieti varētu izvilkt no viņas cietuma un iecelt mobilajā spiediena kamerā. Apakšā īss teksts pastāstīja par palīga uzdevumu un sagatavošanās darbiem mobilajā konteinerā, par pievienošanos un spiediena kameru sistēmu un par to, kā kamerā vispirms mazliet palielināja spiedienu, lai apturētu asiņošanu sievietes locītavās. Viss bija ilustrēts ar ēkas plānojumu un Drāger Duocom šķērsgriezuma attēlu, kurā palīgs sniedza sievietei pirmo palīdzību un skābekli. Citās fotogrāfijās bija redzami ārsti pie milzīgās spiediena kameras Valsts slimnīcā un vecākais seržants Mikēls Overgords, kas palīdzēja no nirēju slimības smagi cietušajai pacientei spiediena kamerā. Un beidzot graudaina fotogrāfija, kurā Karls un Asads gāja uz neatliekamās palīdzības mašīnām.

"Unikāla sadarbība starp Jūras spēku niršanas ekspertiem un jaunizveidotu policijas nodaļu noslēdz šīs desmitgades skaļāko pazušanas lietu Dānijā." Tas lieliem burtiem bija rakstīts norvēģu valodā.

-     Nūjā, sacīja priekšnieks, savilcis sejā apburošu smaidu. Šajā saistībā ar mums sazinājās Oslo policijas direktorāts. Viņi gribētu vairāk uzzināt par tavu darbu, Kari. Rudenī viņi atsūtīs šurp delegāciju, un es lūgšu tevi uzņemt viņus labi.

Karls pats juta, kā viņa lūpu kaktiņi noslīgst lejup. Man nav laika, viņš protestēja. Nolāpīts, nekādi norvēģi neskraidīs pa viņa pagrabu! Atceries, ka mēs nodaļā esam tikai divi cilvēki. Kāds tad īsti bija mūsu budžets, šef?

Markuss Jakobsens veikli izvairījās. Tagad, kad tu esi vesels un atgriezies darbā, būtu laiks parakstīt šo te, Kari. Viņš pastūma Karlam to pašu idiotisko iesniegumu tā sauktajiem "kompetences paaugstināšanas kursiem".

Karls tam nepieskārās. Es negribu, šef.

-     Bet tev tas jādara, Kari. Kāpēc tu negribi?

"Šobrīd mēs abi gribētu uzpīpēt," Karls nodomāja.

-     Ir daudz iespēju, viņš sacīja. Padomā par sociālo reformu. Nepaies ilgs laiks, kad mūsu pensionēšanās vecums būs izstiepts līdz septiņdesmit gadiem atkarībā no ranga pakāpes. Bet es patiešām negribu būt sagrabējis policists un negribu beigt savu mūžu kā kantora žurka. Man nepatīk daudz padoto. Es negribu mācīties, negribu likt eksāmenus, tam es esmu par vecu. Negribu taisīt jaunas vizītkartes, vispār negribu, lai mani vēlreiz paaugstina. Lūk, tāpēc, šef.

Nodaļas vadītājs izskatījās noguris. Tu piemini daudz lietu, kas nemaz nenotiks. Bet tie ir tīrie minējumi, Kari. Ja gribi būt Q nodaļas vadītājs, tev jāiet uz tiem kursiem.

Karls papurināja galvu. Nē, Markus. Es vairāk nemācīšos, es negribu. Ir pietiekami ļauni, ka man jāpalīdz savam padēlam matemātikā. Viņš tik un tā izkritīs. Q nodaļu tagad un turpmāk vadīs vicekriminālkomisārs. Es izmantošu veco titulu, un punkts. Karls pacēla roku un pavicināja gaisā plastikāta vāciņus.

-     Vai tu redzi šo, Markus? viņš turpināja, izņemdams papīru no vāciņiem. Tas ir Q nodaļas budžets, tieši tāds, kādu to apstiprināja folketings.

Otrpus galdam atskanēja dziļa nopūta.

Karls norādīja uz pēdējo rindiņu. Tur bija rakstīts: pieci miljoni kronu gadā. Cik varu spriest, tad starp šo skaitli un summu, ko es esmu aprēķinājis savas nodaļas izmaksās, pastāv vairāk nekā četru miljonu starpība. Diezin vai tas varētu būt pareizi?

Priekšnieks paberzēja pieri. Ko tu gribi panākt, Kari? viņš jautāja acīmredzami aizkaitināts.

-     Tu gribi, lai es aizmirstu šo papīru, bet es gribu, lai tu aizmirsti par kursu pieteikumu.

Priekšnieka sejas krāsa mainījās, bet balss skanēja stingri. Tā ir šantāža, Kari. Ar tādu mēs šeit nenodarbojamies.

-     Tieši tā, šef, Karls sacīja, izņēma no kabatas šķiltavas un aizdedzināja budžeta lapu. Liesmas apēda visu ciparu pēc cipara. Karls nometa pelnus uz biroja krēslu reklāmas brošūras un pasniedza šķiltavas Markusam Jakobsenam.

KAD VIŅŠ NOKĀPA lejā, Asads tupēja uz sava lūgšanu paklājiņa un domās atradās tālu projām, tāpēc Karls uzrakstīja zīmīti un nolika to uz grīdas pie Asada durvīm. Tur bija rakstīts: "Tiksimies rit."

Ceļā uz Hornbeku viņš prātoja, ko sacīt Hārdijam par Amageras lietu. Jautājums: vai vispār kaut ko vajadzētu sacīt? Pēdējās nedēļās Hārdijs nejutās labi. Siekalu dziedzeri strādāja slikti, un Hārdijam bija grūti runāt. Ārsti sacīja, ka tas nebūs pastāvīgi, toties Hārdija grūtsirdība gan tāda bija.

Šī iemesla dēļ Hārdijs bija pārvietots uz labāku palātu, kur viņš tagad gulēja uz sāniem un varēja saskatīt kuģu kolonnas kaut kur Ēresundā.

Pirms gada abi bija sēdējuši parkā un locījuši iekšā ceptu šķiņķi ar pētersīļu mērci, kamēr Karls žēlojās par Vigu. Tagad viņš sēdēja uz gultas malas un nevarēja atļauties žēloties ne par ko.

-     Sorē policija bija spiesta atlaist to čali, Hārdij, viņš bez aplinkiem sacīja.

-     Kādu čali? Hārdijs piesmakušā balsī jautāja, nepakustinādams galvu ne par milimetru.

-     Viņam ir alibi. Bet visi ir pārliecināti, ka viņš ir īstais. Tas, kurš sašāva tevi, mani un Ankeru un izdarīja tās slepkavības Sorē. Tomēr viņi bija spiesti to cilvēku palaist. Piedod, ka man tev tas jāsaka, Hārdij.

-     Man uz to nospļauties. Hārdijs brīdi klepoja un nokremšļojās, bet Karls aizgāja otrā pusē gultai un zem krāna samitrināja papīra salveti. Kāds man no tā labums, ja viņu noķers? Hārdijs sacīja, gļotām pavīdot mutes kaktiņos.

-     Mēs noķersim viņu un pārējos, kas tur piedalījās, Hārdij, Karls sacīja, noslaucīdams viņam lūpas un zodu. Es jūtu, ka man drīz vajadzēs tur iesaistīties. Tie cūkas nestaigās brīvībā, velns lai parauj!

-     Lai tev veicas, Hārdijs sacīja un norija siekalas, it kā grasītos saņemties, lai kaut ko pateiktu. Beidzot atskanēja: Vakar bija atnākusi Ankera atraitne. Tas nebija patīkami, Kari.

Karls atcerējās Elisabetes Hoijeres sarūgtināto seju. Viņš nebija runājis ar Elisabeti kopš Ankera nāves. Pat bērēs viņa nebija sacījusi viņam ne vārda. Kopš mirkļa, kad viņa saņēma ziņu par vīra nāvi, visi pārmetumi bija vērsti pret Kārlu.

-     Vai viņa kaut ko teica par mani?

Hārdijs neatbildēja. Tikai ilgi gulēja un pavisam lēni mirkšķināja acis. It kā kuģi būtu paņēmuši viņu līdzi tālajā reisā.

-     Vai tu joprojām negribi palīdzēt man nomirt, Kari? viņš beidzot jautāja.

Karls noglāstīja viņam vaigu. Kaut es to varētu, Hārdij. Bet es nevaru.

-     Tad tev jāpalīdz man atgriezties mājās, vai apsoli? Es vairs negribu te gulēt.

-     Ko saka tava sieva, Hārdij?

-     Viņa nezina, Kari. Es to izlēmu tikko.

Karls iedomājās Minnu Henningsenu. Viņa un Hārdijs bija satikušies pavisam jauni. Tagad abu dēls jau bija atstājis mājas,

bet Minna joprojām izskatījās jauna. Viņai droši vien netrūka, ko darīt.

-     Aizbrauc pie viņas šodien un aprunājies, Kari. Tu man izdarīsi milzīgu pakalpojumu.

Karls lūkojās uz kuģiem.

Dzīves realitāte Hārdijam noteikti liks nožēlot šo lūgumu.

KARLS JAU PĒC dažām sekundēm sajuta, ka viņam būs taisnība.

Minna Henningsena atvēra durvis, un Karls ieraudzīja jautru un smejošu kompāniju, ko nekādi nevarētu savienot ar Hārdija cerībām. Sešas sievietes krāsainos tērpos, koķetās cepurītēs un ar trakiem plāniem atlikušajai dienas daļai.

-     Ir Pirmais maijs, Kari. Mums parasti ir meiteņu klubiņš. Vai tad tu neatceries?

Karls pamāja sievietēm ar galvu, pirms Minna ievilka viņu virtuvē.

Nevajadzēja daudz laika, lai izskaidrotu Minnai situāciju, un pēc desmit minūtēm viņš jau stāvēja uz ielas. Minna bija turējusi viņu aiz rokas un stāstījusi, cik briesmīgi smagi jūtas un cik ļoti viņai pietrūkst vecās dzīves. Tad viņa piespieda galvu Karlam pie pleca un mazliet paraudāja, mēģinādama paskaidrot, kāpēc viņai nav spēka kopt Hārdiju.

Noslaucījusi asaras, Minna ar piesardzīgu, greizu smaidu pajautāja Karlam, vai viņš kādu vakaru negribētu atnākt uz vakariņām. Minna sacīja, ka viņai esot nepieciešams ar kādu parunāt, taču nolūks aiz šiem vārdiem bija tik atklāts un tiešs, cik vien vispār iespējams.

LEJĀ UZ IELAS Karls dzirdēja troksni no Felledparka. Šobrīd tur viss notika. Tad jau tauta varbūt atkal modās.

Karls apsvēra, vai neiegriezties uz brīdi parkā un atmiņu dēļ neizdzert kādu alus kausu, tomēr iesēdās mašīnā.

"Ja es nebūtu tā aizrāvies ar to dullo psiholoģi un ja Minna nebūtu precējusies ar manu paralizēto draugu, es pieņemtu viņas ielūgumu," Karls nodomāja, kad iezvanījās mobilais telefons.

Zvanīja Asads un izklausījās satraukts.

-     Ei, ei, drusku lēnāk, Asad. Vai tu vēl darbā? Atkārto vēlreiz, ko tu tur teici!

-      Zvanīja no slimnīcas un ziņoja slepkavību nodaļas vadītājam. Es tikko uzzināju to no Līsas. Merēte Lingorda ir atmodināta no komas.

Karla skatiens aizslīdēja tālumā. Kad tas notika?

-     Šodien priekšpusdienā. Es domāju, tu gribēsi to zināt.

Karls pateicās, pārtrauca savienojumu un raudzījās uz koku

dzīvīgo, gaišzaļo lapotni un trīsošajiem zariem. Viņam vajadzētu just prieku, bet viņš to nejuta. Varbūt Merēte visu atlikušo dzīvi gulēs kā dārzenis. Nekas šajā pasaulē nebija tik vienkārši. Pat pavasaris nebija paliekošs, tieši to piedzīvot vienmēr bija vissāpīgāk. "Drīz atkal viss būs pagājis," Karls nodomāja, ienīzdams pats savu pesimismu.

Viņš vēlreiz paskatījās uz Felledparku un Valsts slimnīcas atsvaidzinoši pelēko kolosu, kas slējās augstu aizmugurē.

Tad viņš otro reizi pagrieza stāvvietas laika fiksēšanas ripu un brauca virzienā uz parku un slimnīcu. Maija svētku devīze bija "Restartē Dāniju", un cilvēki izklaidus sēdēja zālienā ar savām alus pudelēm, kamēr lielais ekrāns aiznesa Jites Andersenas atvadu runu pāri Brīvmūrnieku namam.

Tas nu gan daudz līdzēs.

Karla jaunībā viņi sēdēja T kreklos un izskatījās pēc garkājodiem. Šodien kopējā tauku masa bija pareizināma ar divdesmit. Tagad protestēt bija izgājuši ar sevi ļoti apmierināti iedzīvotāji. Valdība bija viņiem sagādājusi opiju: lētas cigaretes, lētu alkoholu un visu pārējo. Ja cilvēki šajā zālienā bija neapmierināti ar valdību, tad problēma patiesībā bija īslaicīga. Vidējais dzīves ilgums strauji samazinājās. Drīz viņus nesatrauks pat televīzijā demonstrētie veselīgāku cilvēku sportiskie sasniegumi.

Jā, situācija noteikti tika kontrolēta.

VESTIBILĀ JAU BIJA nostājusies grupa žurnālistu.

Ieraugot Kārlu izkāpjam no lifta, viņi cits caur citu centās uzdot savus jautājumus.

-     Kari Merk! iesaucās viens priekšējā rindā. Vai jūs zināt, kā ārsti vērtē Lingordas smadzeņu bojājumus?

-     Vai komisārs jau ir apmeklējis Lingordu? jautāja kāds cits.

-     Sveiki, Merk! Ko jūs pats domājat par savu veikumu? Vai lepojaties ar sevi? atskanēja kāda balss no sāniem. Karls pagriezās un ieskatījās Pelles Hitesteda apsarkušajās cūkas ačelēs. Pārējie žurnālisti nicīgi blenza uz Hitestedu, it kā viņš nebūtu sava amata cienīgs.

Nebija jau ari.

Karls atbildēja uz pāris jautājumiem un tad nolaida acis, sajuzdams spiedienu krūtis. Neviens nebija jautājis, kāpēc viņš te atrodas. Viņš pats to nezināja.

VARBŪT VIŅŠ BIJA gaidījis nodaļā lielāku apmeklētāju drūzmu, bet, izņemot Egelijas virsmāsu, kas sēdēja uz krēsla blakus Ufem, te nebija nevienas pazīstamas sejas. Merēte Lingorda bija labs materiāls presei, taču šeit viņa bija tikai vēl viena slimības vēsture. Divas nedēļas akūtā palīdzība, ko sniedza nirēju ārsti spiediena kamerā. Pēc tam nedēļa traumu centrā. Tad Neiroķirurģijas intensīvajā nodaļā un visbeidzot šeit, Neiroloģijas nodaļā.

Nodaļas vecākā māsa, atbildot uz Karla jautājumu, sacīja, ka lēmums pamodināt Merēti no komas esot eksperiments. Māsa atzinās, ka viņu pazinusi. Viņš esot atradis Merēti. Ja te nāktu kāds cits, māsa izsviestu viņu ārā.

Karls lēnām devās pie tiem abiem, kas sēdēja un dzēra ūdeni no plastmasas glāzītēm. Ufe to turēja ar abām rokām.

Karls pamāja Egelijas virsmāsai, negaidīdams neko pretī, taču māsa piecēlās un sniedza viņam roku. Viņa šķita aizkustināta, bet neko neteica. Vienkārši atkal apsēdās un raudzījās uz palātas durvīm, uzlikusi roku Ufem uz delma.

Palātā acīmredzami valdīja liela aktivitāte. Vairāki ārsti pamāja viņiem ar galvu, staigādami šurpu turpu, un pēc kādas stundas viena māsiņa apvaicājās, vai viņi negribētu kafiju.

Karlam nekur nebija jāsteidzas. Visas Mortena grila ballītes tāpat bija vienādas.

Viņš iedzēra malciņu no glāzes un vēroja Ufes profilu, kamēr puisis klusi sēdēja un skatījās uz durvīm. Kad garām gāja māsiņas, viņš pievērsa skatienu durvīm aizmugurē. Ne mirkli neizlaida tās no acīm.

Karls notvēra virsmāsas skatienu, norādīja uz Ufi un bez skaņas ar žestiem vaicāja, kāda ir situācija. Māsa viņam uzsmaidīja un pašūpoja galvu. Parasti tas mēdza nozīmēt: ne īsti labi, ne slikti.

Pagāja pāris minūšu, kafija sāka iedarboties, un, kad Karls atgriezās no tualetes, krēsli gaitenī bija tukši.

Viņš piegāja pie durvīm un pavēra tās spraugā.

Palātā bija pavisam kluss. Ufe stāvēja gultas kājgalī ar pavadones roku uz pleca, kamēr kāda māsiņa pierakstīja ciparus, nolasīdama tos no digitālajiem mērinstrumentiem.

Merēte Lingorda gandrīz nebija pamanāma zem palaga līdz zodam un apsaitējuma ap galvu.

Viņa šķita mierpilna, gulēja pavērtām lūpām un viegli trīsošiem plakstiņiem. Asinsizplūdumi sejā acīmredzot sāka uzsūkties, tomēr vispārējais iespaids bija satriecošs. Cik vitāla un vesela viņa reiz bijusi, tik trausla un apdraudēta bija tagad. Sniegbalta, papīrplāna āda un dziļi iekritušas acis.

-    Jūs varat pieiet viņai klāt, māsiņa sacīja, ielikdama pildspalvu krūšu kabatā. Es viņu atkal pamodināšu. Bet nevar zināt, vai viņa reaģēs. Tam ir daudz iemeslu ne tikai smadzeņu bojājumi un komā pavadītais laiks. Viņa joprojām slikti redz ar abām acīm, trombi ir izraisījuši paralīzi un droši vien arī plašus smadzeņu bojājumus. Tomēr izskatās, ka viņai ir izredzes. Mēs domājam, ka viņa reiz spēs staigāt, tikai jautājums: vai viņa spēs sazināties. Trombu vairs nav, bet ir klusums. Domāju, mums jāgatavojas uz to, ka viņa uz mūžu būs zaudējusi runas spēju. Māsiņa pamāja ar galvu. Mēs nezinām, ko viņa domā, bet vienmēr jau paliek cerība.

Tad viņa piegāja pie savas pacientes un pievienoja vienu no daudzajām infūziju sistēmām, kas karājās virs gultas. Tā! Domāju, ka pēc brīža viņa būs ar mums. Jūs vienkārši paraujiet to aukliņu, ja kaut ko vēlaties.

Koka tupelēm klabot, viņa devās veikt savus daudzos darbus.

Visi trīs klusi stāvēja un raudzījās uz Merēti: Ufe bez kādas izteiksmes sejā un viņa pavadone ar skumju vaibstu ap lūpām. Varbūt visiem būtu bijis labāk, ja Karls nebūtu iesaistījies šajā lietā.

Pagāja minūte, un Merēte pavisam lēni atvēra acis, viņu acīmredzami traucēja gaisma. Viņas acu baltumi bija sarkanbrūns tikls, tomēr, redzot viņu nomodā, Karlam aizrāvās elpa. Merēte vairākas reizes samirkšķināja acis, it kā cenzdamās fokusēt skatienu, bet tas laikam neizdevās. Tad viņa acis aizvēra.

-     Nāc, Ufe, sacīja Egelijas virsmāsa. Apsēdies pie māsas.

Laikam puisis to saprata, jo pats atrada krēslu un apsēdās pie

gultas malas, pielicis seju tik tuvu māsai, ka viņas elpa sakustināja gaišos matiņus viņam uz pieres.

Kad Ufe kādu brīdi bija tā sēdējis un vērojis Merēti, viņš pacēla palaga malu, un parādījās viņas roka. Viņš satvēra māsu aiz rokas un sēdēja, skatienam klusi klīstot pa viņas seju.

Karls paspēra pāris soļu uz priekšu un nostājās blakus māsiņai gultas kājgalī.

Skats ar klusējošo Ufi, kas turēja māsas roku savējā, piespiedis seju viņas vaigam, bija dziļi aizkustinošs. Šajā mirklī viņš izskatījās kā apmaldījies kucēns, kas pēc nemierīgas meklēšanas tikko nokļuvis atpakaļ kucēnu bariņa siltumā un drošībā.

Tad Ufe mazliet parāvās atpakaļ, vēlvienreiz kārtīgi nopētīja māsu, pielika lūpas viņai pie vaiga un viņu noskūpstīja.

Karls redzēja, kā Merētes augums mazliet nodreb zem palaga un sirds ritms EKG monitorā paātrinās. Viņš pievērsa skatienu nākamajam mērinstrumentam. Jā, ari pulss kļuva mazliet ātrāks. Merēte dziļi nopūtās un atvēra acis. Šoreiz gaismu aizsedza Ufes seja un pirmais, ko ieraudzīja Merētes skatiens, bija brālis, kas tur sēdēja, uzsmaidīdams viņai.

Karls juta, kā viņš pats iepleš acis, kamēr Merētes skatienā parādījās aizvien vairāk apziņas. Viņas lūpas pavērās. Tās notrīsēja. Taču starp brāli un māsu bija tāds sprieguma lauks, kas vienkārši nepieļāva kontaktu. Varēja redzēt, kā Ufes seja lēnām kļūst tumšāka, it kā viņš aizturētu elpu. Viņš sāka viegli šūpoties šurpu turpu, bet rīklē veidojās kunkstošas skaņas. Viņš pavēra muti un izskatījās saspringts un apjucis. Samiedza acis un palaida vaļā māsas roku, paceldams plaukstas pie kakla. Skaņas negribēja nākt, bet bija skaidrs, ka tās ir viņa domās.

Tad Ufe izlaida visu gaisu no plaušām, un izskatījās, ka viņš atkritīs krēslā, nepaveicis iecerēto. Tomēr rīkles skaņas atsākās, šoreiz augstāk kaklā.

Mmmm, viņš sacīja, smagi elpodams aiz pārguruma. Mmmmee, atskanēja tālāk. Tagad Merēte saspringti skatījās uz brāli. Nebija šaubu, ka viņa zina, kas sēž viņai blakus. Viņas acis kļuva spīdīgas.

Karls tvēra pēc elpas. Māsiņa viņam blakus bija pacēlusi plaukstas pie mutes.

-     Mmmmeerēte, beidzot Ufe izgrūda ar milzīgu spēka piepūli.

Skaņu straume šokēja viņu pašu. Puisis ātri elpoja, un viņa žoklis uz mirkli noslīga, bet sieviete blakus Karlam sāka šņukstēt, un viņas roka meklēja Karla plecu.

Ufes roka atkal pacēlās un satvēra Merētes plaukstu.

Viņš to spieda un skūpstīja, drebēdams pie visām miesām, it kā tikko būtu izvilkts no āliņģa.

Merēte piepeši atgāza galvu ar mežonīgi ieplestām acīm, augums saspringa, visi pirksti brīvajā rokā savilkās dūrē kā krampjos. Pat Ufem šīs pārmaiņas likās ļaunu vēstošas, bet virsmāsa tūlīt piegāja un parāva aukliņu.

Tad Merēte izgrūda dobju, zemu skaņu un viņas augums atslāba. Acis joprojām bija vaļā, un viņa notvēra brāļa skatienu. Pēc tam nāca vēl viena dobja skaņa, kā pūšot dvašu uz aukstas rūts. Tagad viņa smaidīja. Šķita, ka skaņa viņu kutina no iekšpuses.

Aizmugurē atvērās durvis, un palātā ieskrēja māsiņa un jauns ārsts ar modru skatienu. Viņi apstājās pie gultas un skatījās uz atslābušo Merēti, kas turēja brāli aiz rokas.

Abi nopētīja visus instrumentus un acīmredzot neredzēja neko satraucošu, tāpēc pievērsa skatienu Karlam un Ufes pavadonei. Viņi jau grasījās uzdot jautājumu, kad no Merētes Lingordas mutes atkal izlauzās skaņas.

Ufe pielika ausi tuvu māsai pie lūpām, bet to dzirdēja visi palātā.

-     Paldies, Ufe, Merēte klusi sacīja un pievērsa skatienu Karlam.

Karls sajuta, kā spiediens viņam krūtīs pamazām noplok.

Jusi Adlers-Olsens SIEVIETE BŪRI

Redaktore /Inita Polokovska

Apgāds Zvaigzne ABC, SLA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, I.V-1010. Red. nr. T-151. Jelgavas tipogrāfija

* * *

[1] Nešaujiet uz mani, es esmu tikai pianists. (Angļu vai)

[2] viens un tas pats! (angļu vai.)

[3] kaut ko tādu var piedzīvot tikai reizi mūžā! (Angļu vai)

[4] tas nav iespējams. (Angļu vai.)

[5] likumsakarīgs iznākums. (angļu vai.)

Content

Alders-Olsens Jusi Sieviete būrī

Prologs

1. NODALA

2. NODALA

3. NODALA

4. NODALA

5. NODALA

6. NODALA

7. NODAĻA

8. NODALA

9. NODALA

10. NODALA

11. NODALA

12. NODALA

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. NODALA

21. nodaĻa

22. NODALA

23. NODALA

24. NODALA

25. NODALA

26. NODALA

27. NODALA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODALA

31. nodala

32. nodala

33. nodala

34. nodaĻa

35. nodaĻa

36. NODAĻA

37. NODALA

38. NODALA

39. NODALA

EPILOGS