Jūnasons Jūnass

Simtgadnieks, kas izkāpa pa logu un pazuda

Jūnass Jūnasons

Simtgadnieks, kas izkāpa pa logu un pazuda

.

I . NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

Varētu jau iedomāties, ka viņš būtu spējis izlemt agrāk un ka viņam būtu pieticis vīrišķības savu lēmumu darīt zināmu apkārtējiem. Bet Allans Karlsons jau nekad nebija ilgi prātojis par lietām un notikumiem.

Tātad doma vēl nebija paspējusi īsti iesakņoties vecā vīra galvā, kad viņš atvēra savas pirmā stāva istabas logu veco ļaužu mītnē Malmšēpingā Sermlandē un izkāpa ārā tieši puķu dobē.

Manevrs izrādījās grūts, un tas nemaz nebija dīvaini, jo Allans akurāt šajā dienā kļuva simt gadus vecs. Tikai nepilna stunda bija atlikusi līdz dzimšanas dienas svinību sākumam veco ļaužu mītnes zālē. Gatavojās ierasties pats pašvaldības padomnieks. Un vietējā avīze. Un visi pārējie večuki un večiņas. Un personāls pilnā sastāvā ar mūžam pikto Alisi priekšgalā.

Vienīgi pati galvenā persona nebija domājusi ierasties.

2. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

Allans Karlsons stāvēja un mīņājās atraitnīšu dobē, kas atradās pie ēkas garākās sienas. Viņam mugurā bija brūna žakete un kājās brūnas bikses un brūnas istabas čības. Vecais vīrs nebija nekāds modes vergs, bet tādā vecumā jau tas gadās reti. Viņš grasījās laisties projām no savas dzimšanas dienas svinībām, un ari tas šajā vecumā notiek tikai retumis, galvenokārt jau tādēļ, ka lielum lielais vairums šādus gadus nemaz nesasniedz.

Allans prātoja, vai būtu vērts pūlēties kāpt atkal iekšā pa logu, lai paņemtu platmali un kurpes. Bet tad viņš atklāja, ka naudas maks ir iekškabatā savā vietā, un tad bija apmierināts. Turklāt māsa Alise vairākkārt bija pierādījusi, ka viņai ir sestais prāts (lai kur viņš paslēpa šņabīti, viņa to atrada). Varbūt tagad šī jau staigāja apkārt un juta, ka gatavojas kaut kāda krāpšanās?

Vislabāk doties projām, kamēr vēl laiks, nodomāja Allans un, ceļgaliem krakšķot, izkāpa no puķu dobes. Kabatas portfelī, kā viņš atcerējās, bija sakrātas dažas simtkronu banknotes, un tas bija labi, jo bez naudas tak nevarēja paslēpties no cilvēkiem.

Tad viņš pagrieza galvu un acīm nomērīja veco ļaužu mītni, ko līdz šim bija uzskatījis par savu pēdējo mājvietu uz Zemes. Un večuks sacīja sev pašam, ka mirs kādu citu reizi un ari kaut kur citur.

Simtgadnieks devās ceļā savās čuru čībās (tāds nosaukums bija radies, jo vīrieši vecuma pilnbriedā reti kad spēj aizčurāt tālāk par kurpēm). Vispirms cauri parkam, tad gar tukšu laukumu, kur šad tad notika tirgus šajā citādi tik mierīgajā pilsētiņā. Pēc pārsimt metriem Allans apgāja apkārt šejienes lepnākajai viduslaiku baznīcai un apsēdās uz soliņa blakus dažiem kapakmeņiem, lai atpūtinātu ceļgalus. Šajā apkārtnē iešana baznīcā nebija nekādā lielā cieņā, tāpēc Allans varēja rēķināties ar to, ka būs iespējams mierīgi pasēdēt, kur bija apsēdies. Viņš redzēja, ka ironiskā kārtā bija vienaudzis Heningam Algotsonam, kas atdusējās zem kapakmens iepretī Allana soliņam. Viņi atšķīrās tikai ar to, ka Henings bija izlaidis garu sešdesmit vienu gadu agrāk.

Ja Allans būtu iekārtots citādi, viņš varbūt sāktu prātot, no kādas slimības Henings miris, būdams tikai trīsdesmit deviņus gadus vecs. Bet Allans jau nemaisījās citu darīšanās un izrīcībās, ja vien no tā varēja izvairīties, un parasti viņš to varēja.

Toties tagad viņš iedomājās par to, cik nepareizi, sēdēdams veco ļaužu mītnē, spriedelējis, ka būtu ar mieru atstāt šo pasauli. Jo, lai arī kādas sāpes jācieš ķermenim, ir daudz interesantāk un vērtīgāk bēguļot no māsas Alises nekā gulēt divus metrus zem zemes.

Līdz ar to, par spīti sāpošajiem ceļiem, dzimumdienas bērns piecēlās, atvadījās no Heninga Algotsona un turpināja savu slikti izplānoto bēgšanu.

Allans šķērsoja kapsētu dienvidu virzienā, līdz viņa ceļā parādījās akmens mūris. Tas nebija augstāks par metru, bet

Allanam bija simt gadu, un viņš nebija augstlēcējs. Otrpus akmens sienai gaidīja Malmšēpingas ceļojumu birojs, un vecais saprata, ka viņa grīļīgās kājas gatavojas viņu vest tieši uz turieni. Reiz pirms daudziem, daudziem gadiem Allans bija šķērsojis Himalajus. Toreiz tiešām bija grūti. Allanam tas ienāca prātā, kad viņš te stāvēja pie pēdējā šķēršļa, kas večuku šķīra no ceļojumu biroja. Viņš domāja tik intensīvi, ka mūris acu priekšā ruka arvien mazāks, nu kā tāds nieks. Un brīdī, kad tas bija vismazākais, Allans, par spīti vecumam un sāpošajiem ceļgaliem, pārkāpa tam pāri.

Malmšēpingā reti kad ir drūzma, un šī saulainā pavasara diena nebija nekāds izņēmums. Allans vēl nebija saticis nevienu cilvēku, kopš ātrumā bija izlēmis neierasties savas simtās dzimšanas dienas svinībās. Ceļojumu biroja uzgaidāmā telpa arī bija gandrīz tukša, kad Allans tur iešļūkāja savās čībās. Bet tikai gandrīz. Telpas vidū divās rindās stāvēja soli ar atzveltnēm kopā. Visas vietas bija brīvas. Pa labi atradās divi lodziņi: viens bija slēgts, bet aiz otra sēdēja vājš, neliels vīriņš ar mazām, apaļām brillēm, plāniem, uz sāniem sasukātiem matiem un uniformas vesti. Kad Allans ienāca, vīriņš iztraucēts pacēla acis no datora ekrāna. Varbūt viņš domāja, ka šajā pēcpusdienā te ir pārāk biezs; Allans pēc brītiņa ievēroja, ka uzgaidāmajā telpā viņš nav vienīgais apmeklētājs. Proti, vienā stūrī stāvēja slaids jauneklis ar gariem, blondiem un taukainiem matiem, izspūrušu bārdu un džinsa jaku, uz kuras mugurpusē bija uzraksts Never Again.

Jauneklis laikam neprata lasīt, jo viņš stāvēja un raustīja invalīdu tualetes durvis, it kā viņam neko nenozīmētu izkārtne Slēgts ar melniem burtiem uz spilgti dzeltena fona.

Tomēr drīz vien viņš piegāja pie blakus esošās tualetes durvīm, bet tur bija cita problēma. Acīmredzot jauneklis nevēlējās šķirties no lielās, pelēkās ceļasomas uz riteņiem kabīne izrādījās pārāk maza viņiem abiem. Allanam šķita, ka jauneklis vai nu atstās somu ārpusē, kamēr pats kārtos savas vajadzības, vai arī iegrūdis tualetē somu un pats paliks ārpusē.

Tomēr Allanam nācās grūti iedziļināties jaunekļa bēdās. Jo, saņēmis visus spēkus, lai piespiestu sevi pienācīgi cilāt kājas, viņš maziem solīšiem devās pie nelielā vīra aiz atvērtā lodziņa un apvaicājās, vai ir kāds sabiedriskā transporta līdzeklis, kas uz kaut kurieni dodas, vienalga uz kurieni, bet tuvāko minūšu laikā, un cik tas varētu maksāt.

Biroja darbinieks izskatījās noguris. Un droši vien viņš kaut kur pusceļā bija pazaudējis pavedienu Allana jautājumam, jo pēc pāris sekunžu apdomāšanās sacīja:

-    Un uz kurieni tad kungs bija domājis doties?

Allans sāka no jauna un atgādināja mazajam vīriņam,

ka pats ceļojuma mērķis un transporta līdzeklis ir pakārtotas lietas a) aizbraukšanas laikam un b) izmaksām.

Mazais vīriņš uz dažām sekundēm apklusa, pētot sarakstus un ļaujot Allana vārdiem nogulsnēties apziņā.

-    202. autobuss atiet uz Strengnēsu pēc trim minūtēm. Vai tas der?

Jā, Allanam tas derēja, un vēl viņš tika informēts, ka minētais autobuss atiet no pieturas tieši pretī uzgaidāmās telpas durvīm un ka vislabāk pirkt biļeti tieši pie šofera.

Allans pie sevis brīnījās, ko tad mazais vīriņš īsti dara, ja nepārdod biļetes, bet viņš neteica neko. Varbūt mazais vīriņš sēdēja un domāja to pašu. Allans pateicās par palīdzību un mēģināja pacelt platmali, ko steigā nebija paņēmis līdzi.

Simtgadnieks atrada vietu vienā no tukšajām solu rindām un palika vienatnē ar savām pārdomām. Sasodītajām svinībām vajadzēja sākties pulksten trijos, un līdz tam bija atlikušas divpadsmit minūtes. Jebkuru brīdi viņi varēja sākt klauvēt pie Allana istabas durvīm, un pēc tam ies vaļā īsts cirks.

Te sēdēdams, jubilārs pie sevis smaidīja un tad ar acu kaktiņu pamanīja, ka viņam kāds tuvojas. Tas bija slaidais jauneklis ar garajiem, blondajiem un taukainajiem matiem, izspūrušo bārdu un džinsa jaku, uz kuras mugurpusē bija uzraksts Never Again. Šis cilvēks nāca tieši pie Allana, vilkdams līdzi lielo ceļasomu uz četriem maziem ritentiņiem. Allans saprata lielo risku, ka viņam būs jārunā ar garmataino. Lai tad iet ari, jo tad taču viņam radīsies ieskats par to, kā mūsdienu jaunieši uztver lietas un parādības.

Dialogs tiešām bija, lai ari ne visai cēls. Jauneklis apstājās dažus metrus no Allana, it kā īsu brīdi pētīdams veco vīru, un tad sacīja:

-    Ei, paklau, tu!

Allans laipni atbildēja, ka arī viņš jauneklim novēlot jauku pēcpusdienu, un apjautājās, kā viņš varētu jaunajam censonim pakalpot. Viss kļuva skaidrs. Jauneklis vēlējās, lai Allans uzmestu aci viņa ceļasomai, kamēr tās īpašnieks nokārto savas vajadzības tualetē. Vai ari, kā jauneklis teica:

-    Man jāliek klucis.

Allans laipni atbildēja, ka viņš, protams, ir vecs un gaudens, bet redze viņam vēl labu labā un ka itin nemaz nebūs apgrūtinoši pieskatīt jaunā vīrieša somu. Tomēr viņš jauneklim ieteica ar savām vajadzībām zināmā mērā pasteigties, jo Allanam jātiekot uz autobusu.

Pēdējo frāzi jauneklis nedzirdēja, jo straujiem soļiem devās uz tualeti, pirms vēl Allans bija pateicis savu sakāmo.

Simt gādnieks jau nebija tas, ko cilvēki varētu sakaitināt, vai nu tam būtu iemesls, vai arī ne, un viņš arī nesatraucās par jaunekļa izlaidīgo valodu. Tomēr viņš nejuta izteiktas simpātijas pret šo jauno cilvēku, un tam neapšaubāmi bija sava nozīme turpmākajos notikumos.

Proti, gadījās tā, ka 202. autobuss piebrauca pie uzgaidāmās telpas durvīm tikai pāris sekundes pēc tam, kad jauneklis bija aiz sevis aizvēris tualetes durvis. Allans paskatījās uz autobusu un pēc tam uz ceļasomu, tad atkal uz autobusu un vēlreiz uz somu.

-    Tā, liekas, ir uz riteņiem, viņš sacīja pie sevis. Un tur ir arī cilpa, aiz kuras vilkt.

Un tad Allans pārsteidza pats sevi, pieņemdams dzīvi apliecinošu lēmumu tā to varētu nosaukt.

Autobusa šoferis bija pieklājīgs un pakalpīgs. Viņš palīdzēja vecajam vīram iecelt lielo ceļasomu autobusā.

Allans pateicās par palīdzību un izņēma kabatas portfeli no žaketes iekškabatas. Šoferis apvaicājās, vai kungs braukšot visu ceļu līdz Strengnēsai, tikmēr Allans saskaitīja esošos naudas līdzekļus. Sešsimt piecdesmit kronu banknotēs un vēl nedaudz sīknaudas. Allanam šķita, ka labāk neaiztikt sīknaudu, kamēr iespējams, tāpēc viņš paņēma piecdesmitkronu banknoti un vaicāja:

-    Cik tālu es ar to varu aizbraukt?

Šoferis laipni sacīja, ka esot pieradis pie ļaudīm, kas zinot, uz kurieni jābrauc, bet nezinot, cik jāmaksā, bet šoreiz esot tieši pretēji. Tad viņš paskatījās sarakstā un paziņoja, ka par četrdesmit astoņām kronām varot aizbraukt līdz Bīringes stacijai.

Allanam tas šķita labi. Viņš saņēma biļeti un divas kronas atlikumu. Tikko nozagto somu šoferis bija nolicis bagāžas nodalījumā aiz sava sēdekļa, Allans pats apsēdās labajā pusē pirmajā rindā. No turienes viņš caur logu varēja redzēt ceļojumu biroja uzgaidāmo telpu. Tualetes durvis joprojām bija ciet, kad šoferis ieslēdza ātrumu un autobuss sāka ripot. Allans vēlējās, kaut jauneklim būtu bijuši jauki mirkļi tur iekšā, iedomājoties to vilšanos, kas viņu gaidīja.

Strengnēsas autobuss šajā pēcpusdienā nekādā ziņā nebija pārpildīts. Gandrīz pašā aizmugurē sēdēja pusmūža sieviete, kas iekāpa Flenā, vidū novietojās jauna māmiņa, kas ar pūlēm tika iekšā Sūlbergā (viņai bija divi bērni, turklāt viens ratiņos), bet pašā priekšā atradās ļoti vecs vīrs, kurš bija iekāpis Malmšēpingā.

Večuks sēdēja un prātoja, kāpēc bija nozadzis lielo, pelēko ceļasomu uz četriem riteņiem. Varbūt tāpēc, ka bija viegli to izdarīt? Un īpašnieks bija mūlāps? Vai ari tāpēc, ka somā varēja atrasties kurpju pāris un pat platmale? Vai arī tādēļ, ka vecajam vīram nebija nekā, ko zaudēt? Nē, Allans to nevarēja pats sev izskaidrot. Ja dzīve pārsniedz savu laiku, tad jau var atļauties dažādas vaļības, viņš nodomāja un iekārtojās ērtāk sēdeklī.

Pulkstenis nosita trīs, un autobuss pabrauca garām Bjerndammenai. Allans nosprieda, ka līdz šim jūtas apmierināts ar dienas gaitu. Tad viņš aizvēra acis, lai ļautos pēcpusdienas snaudai.

Tajā pašā brīdī veco ļaužu mītnē Malmšēpingā māsa Alise klauvēja pie 1. istabas durvīm. Viņa klauvēja vēl un vēl.

Pietiek dzīt velnu, Allan! Pašvaldības padomnieks un visi citi jau klāt. Vai dzirdi? Tu taču atkal nebūsi ķēries pie pudeles, ko, Allan? Tūlīt nāc laukā, Allan! Allan?

Apmēram tajā pašā laikā Malmšēpingas ceļojumu birojā atvērās šimbrīžam vienīgās pieejamās tualetes durvis. I'a tām iznāca divkāršā nozīmē atvieglots jauneklis. Viņš paspēra dažus soļus uz telpas vidu, ar vienu roku kārtojot jostu un ar otru braucot caur matiem. Tad viņš apstājās, blenza uz abām tukšajām solu rindām, ātri paskatījās vispirms pa labi, tad pa kreisi. Un skaļi sacīja:

-    Velns un elle, sātans nolādētais…

Tad uz mirkli apklusa, pirms atkal izgrūda:

-    Tu mirsi, vecais nešķīsteni. Tikai vispirms es tevi atradīšu.

3. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

Tūlīt pēc trijiem 2. maija pēcpusdienā Malmšēpingā uz vairākām dienām pazuda miers. Māsa Alise veco ļaužu mītnē bija ne tik daudz dusmīga, cik satraukta, un sameklēja rezerves atslēgu. Tā kā Allans nebija darījis neko, lai slēptu savu bēgšanas ceļu, uzreiz varēja redzēt, ka dzimumdienas bērns izkāpis ārā pa logu. Spriežot pēc pēdām, viņš kādu brīdi bija stāvējis un mīņājies atraitnītēs un tad pazudis.

Sava ieņemamā amata dēļ pašvaldības padomnieks juta, ka viņam jāuzņemas notikumu vadība. Viņš meklēšanai norīkoja grupās pa divi sadalītu personālu. Allans nevarēja būt nekur tālu, un grupām bija jāpievērš uzmanība tuvākajai apkārtnei. Viena grupa tika nosūtīta uz parku, kāda cita devās uz Sistēmu [1] (Alise zināja, ka Allans dažkārt tur iemaldās), trešā grupa devās uz pārējiem veikaliem Stūrgātanā un ceturtā uz novadpētniecības muzeju pakalnā. Pats pašvaldības padomnieks palika pansionātā, lai paturētu acīs visus vecos ļaudis, kas vēl nebija izkūpējuši gaisā, un lai plānotu nākamos soļus. Turklāt meklētājiem viņš piekodināja, lai tie rīkojas diskrēti; ap šo jautājumu nebija jārada nevajadzīga publicitāte. Vispārējā sajukumā pašvaldības padomnieks nebija padomājis, ka viena no grupām, ko viņš bija aizsūtījis medībās, sastāvēja no vietējā

laikraksta reportieres un fotogrāfa.

* * *

Ceļojumu birojs ietilpa pašvaldības padomnieka primārajā pārmeklēšanas rajonā. Gan jāpiebilst, ka tur jau visus kaktus bija izmeklējusi grupa viena cilvēka sastāvā, kurā ietilpa ļoti nikns, slaids jauneklis ar gariem, blondiem un taukainiem matiem, izspūrušu bārdu un džinsa jaku ar tekstu Never Again mugurpusē. Tā kā nekur nebija atrodams ne vecis, ne soma, jauneklis apņēmīgā solī piegāja pie mazā vīriņa aiz vienīgā atvērtā lodziņa ar nolūku iegūt informāciju par večuka iespējamiem ceļošanas plāniem.

Mazais vīriņš acīmredzot bija darbā noguris, bet šķita, ka amata lepnumu viņš saglabājis. Tādēļ skaļajam jauneklim ierēdnis paskaidroja, ka autobusa galapunkta pasažieru integritāte nav nekas tāds, par ko šeit interesējas, un turklāt augstprātīgi piebilda, ka nekādā gadījumā nedomā sniegt jauneklim tādu informāciju, kādu iegūt viņš izrādījis interesi.

Jauneklis brītiņu stāvēja klusu, un šķita, ka viņš tikko teikto pārtulko sev zviedriski. Tad viņš pārvietojās piecus metrus pa kreisi pie ekspedīcijas durvīm, kas nelikās īpaši stipras. Puisis nepapūlējās pārbaudīt, vai tās ir aizslēgtas, bet gan atspērās un ar labo zābaku tās ielauza, tā ka skaidas vien pašķīda. Mazais vīriņš pat nepaspēja pacelt telefona klausuli, ko jau bija saņēmis rokā, lai sauktu palīgus, kad pats jau spirinājās gaisā jaunekļa priekšā, kurš vinu turēja divos ciešos grābienos, pacēlis aiz abam ausim

-    Es varbūt nezinu, kas tā tāda intigretāte, bet man piemīt velnišķīga spēja likt ļaudīm runāt, jauneklis sacīja ceļojumu biroja administratoram, pirms viņu ar baukšķi iemeta atpakaļ grozāmkrēslā.

Tad jauneklis paskaidroja, ko viņš paredzējis darīt ar mazā vīriņa dzimumorgānu, ņemot palīgā āmuru un naglu, ja šis nedarīšot viņam pa prātam. Apraksts bija tik izteiksmīgs, ka ierēdnītis uzreiz nolēma izstāstīt visu, ko zina, proti, ka minētais vecais virs, domājams, aizbraucis ar autobusu Strengnēsas virzienā. Vai vecajam bijusi līdzi kāda soma, to mazais vīriņš nevarēja pateikt, viņš jau pasažierus neizspiegojot.

Tad stāstītājs apklusa, lai redzētu, cik apmierināts jauneklis ir ar dzirdēto, un tūlīt izlēma labāk sniegt vēl papildinformāciju. Tādēļ viņš vēl piebilda, ka starp Malmšēpingu un Strengnēsu atrodoties divpadsmit pieturas un ka vecais varot izkāpt ikvienā no tām. Tas, kurš varētu to zināt, esot autobusa šoferis, un viņš pēc saraksta būšot atpakaļ Malmšēpingā šovakar pulksten 19.10, lai dotos tālāk uz Flenu.

Tagad jauneklis apsēdās blakus pārbiedētajam mazajam vīriņam ar sāpošajām ausīm.

-    Jāpadomā, viņš sacīja.

Un viņš domāja. Puisim ienāca prātā, ka no mazā vīriņa noteikti varētu izkratīt šofera mobilā telefona numuru, lai pēc tam autobusa vadītājam piezvanītu un pateiktu, ka veča ceļasoma patiesībā ir zagta. Bet tad, protams, pastāv risks, ka šoferis tajā visā iesaistīs policiju, un to nu jauneklis negribēja. Turklāt nebija jau arī kur īpaši steigties, jo večuks likās tik nejēdzīgi vecs, un, ja nu viņam tagad bija ceļasoma, ko vilkt līdzi, šamējam visu laiku būs jāpārvietojas ar vilcienu, bušu vai taksometru, ja no Strengnēsas gribēs tikt kaut kur tālāk. Līdz ar to viņš aiz sevis atstās pēdas, un vienmēr atradīsies kāds, kas, pacelts gaisā aiz ausīm, gribēs pastāstīt, uz kurieni devies vecais. Jaunais vīrietis ticēja savām spējām pārliecināt cilvēkus izpaust to, ko viņi zināja.

Kad jauneklis bija izdomājis visu līdz galam, viņš nolēma sagaidīt autobusu un parunāties ar šoferi bez pārspīlētas laipnības.

Kad šis lēmums bija pieņemts, jauneklis atkal piecēlās un pastāstīja mazajam vīriņam, kas notiks ar viņu pašu, viņa sievu, viņa bērniem un viņa māju, ja viņš pastāstīs policijai vai kādam citam, kas nupat te noticis.

Mazajam vīriņam nebija ne sievas, ne bērnu, bet viņš ļoti gribēja paturēt abas ausis un dzimumorgānu kaut cik pieņemamā stāvoklī. Tādēļ viņš zvērēja pie valsts dzelzceļa goda nestāstīt nevienam nenieka.

Šo solījumu viņš turēja līdz pat nākamajai dienai.

* * *

Izsūtītās divu cilvēku grupas atgriezās pansionātā un ziņoja par novērojumu rezultātiem. Vai gan drīzāk par to trūkumu. Pašvaldības padomnieks instinktīvi nevēlējās šajā jezgā iesaistīt policiju un prātoja, kā rīkoties, bet tad vietējās avīzes reportiere atļāvās pajautāt:

-    Ko pašvaldības padomnieks tagad domā darīt?

-    Iesaistīt policiju, saprotama lieta.

Ak Dievs, kā viņš ienīda brīvo presi!

***

Allans pamodās, kad šoferis laipni viņam piebikstīja un ziņoja, ka nu viņi aizbraukuši līdz Bīringes stacijai. Tūlīt pat šoferis arī palīdzēja dabūt ceļasomu ārā pa priekšējām durvīm, un Allans izklunkurēja ārā aiz viņa.

Šoferis apjautājās, vai kungs tikšot galā pats, un Allans atbildēja, ka par to šoferim neesot jāraizējas. Tad večuks pateicās par palīdzību un pamāja ardievas, bet autobuss atkal nogriezās pa 55. valsts nozīmes ceļu un turpināja braucienu uz Strengnēsu.

Pēcpusdienas sauli visapkārt Allanam aizsedza augstās priedes, pamazām plānajā žaketē un mājas čībās kļuva vēsi. Un nekādu Bīringi te nevarēja atrast un staciju ne tik. Te bija mežs, mežs un mežs uz trim pusēm. Un neliels grantēts ceļš pa labi.

Allanam ienāca prātā, ka somā, kuru viņš steidzīgi un dīvainā kārtā bija paņēmis sev līdzi, varētu būt siltas drēbes. Bet soma bija aizslēgta, un bez skrūvgrieža vai cita instrumenta bija bezcerīgi to atlauzt. Atlika vienīgi kustēties, jo nevarēja taču stāvēt uz ceļa un salt nost. Pieredze večukam teica, ka viņam neizdosies nosalt, pat ja mēģinātu.

Ceļasomai bija cilpa īsās malas augšpusē ja aiz tās vilka, tad soma paklausīgi ripoja uz četriem ritentiņiem. Allans ar sīkiem, šļūcošiem soļiem sāka iet pa grantēto ceļu mežā iekšā. Viņam tieši aiz muguras pa granti soma lēkāja te pa labi, te pa kreisi.

Pēc pārsimt metriem Allans nonāca pie tā, kas pēc viņa saprašanas bija Bīringes stacija sabrukusi ēka blakus galīgi traki pamestām dzelzceļa sliedēm.

Protams, Allans bija izcils eksemplārs no simtgadnieka, tomēr šodien tik īsā laikā bija noticis pārāk daudz. Večuks apsēdās uz somas, lai sakopotu domas un spēkus.

Iesāņus pa kreisi stāvēja pussabrukusi, dzeltena divstāvu stacijas ēka, visi logi pirmajā stāvā bija aiznagloti ar neēvelētiem dēļiem. Slīpi pa labi vēl varēja redzēt sarūsējušas sliedes, kas pazuda tālumā, vēl dziļāk mežā, nekā Allans jau atradās. Daba vēl nebija paguvusi pilnīgi "apēst" sliedes, bet šķita, ka tas ir tikai laika jautājums.

Šķita, ka koka perons vairs nebija drošs iešanai. Šķērsām virs pēdējās plankas vēl arvien varēja redzēt uzkrāsotu tekstu: Nestaigāt pa sliedēm! Sliedes jau nu gan bija drošas staigāšanai, domāja Allans. Toties kurš gan ar veselu saprātu brīvprātīgi staigātu pa šo peronu?

Atbildi Allans saņēma nekavējoties, jo šajā mirklī atvērās stacijas ēkas sagrabējušās durvis un pa tām iznāca gadus septiņdesmit vecs vīrs pamatīgos zābakos, naģenē, rūtainā kreklā un melnā ādas vestē, brūnām acīm un pelēkiem bārdas rugājiem. Viņš acīmredzot paļāvās uz to, ka plankas viņu noturēs, un visu uzmanību pievērsa večukam, kas atradās viņam acu priekšā.

Vīrs naģenē apstājās perona vidū un izskatījās viegli naidīgs. Bet drīz viņš atmaiga, iespējams, tādēļ, ka tas, kurš bija ielauzies viņa īpašumā, izskatījās pagalam savecējuša cilvēka eksemplārs.

Allans sēdēja tur, kur sēdējis, uz nesen nozagtās somas un nezināja, kas būtu jāsaka, nespēdams arī neko pateikt. Bet viņš neatlaidīgi raudzījās uz vīru naģenē un gaidīja viņa pirmo gājienu. Tas nāca diezgan tieši, bet ne tik naidīgi, kā pirmīt bija licies. It kā nogaidoši.

Kas tu tāds esi, un ko tu dari uz mana perona? jautāja vīrs naģenē.

Allans neatbildēja; viņš nespēja izšķirties, vai pašreiz tiekas ar draugu vai ienaidnieku. Bet tad viņam ienāca prātā, ka nebūtu gudri strīdēties ar to vienīgo, kas atrodams redzeslaukā, jo šķita, ka tas varētu ielaist Allanu siltumā, līdz vakara aukstums pieņemas spēkā. Tādēļ večuks izlēma izstāstīt visu, kā bija.

Un tā Allans pavēstīja, ka viņu saucot Allans, ka viņam esot tieši simt gadu un savā vecumā viņš jūtoties samērā mundrs, patiesībā tik mundrs, ka tagad aizbēdzis no pansionāta un turklāt vēl paspējis nozagt somu kādam jauneklim, kurš pašreiz neesot īpaši priecīgs; to, ka vecie ceļgali neesot labākajā formā un ka viņš ļoti vēlētos, lai kādu bridi vairs nebūtu nekur jāiet.

Kad Allans bija ticis galā ar šo paskaidrojumu, viņš apklusa, palika sēžam uz somas un gaidīja spriedumu.

-    Ak šitā gan, ar smaidu noteica virs naģenē. Zaglis!

-    Zagļuvecis, drūmi atbildēja Allans.

Virs ar naģeni galvā veikli nolēca no perona un gāja klāt simtgadniekam, lai viņu apskatītu tuvāk.

-    Vai tev tiešām ir simt gadu? viņš jautāja. Tad jau tu būsi izsalcis?

Allans nesaklausīja vira vārdos loģiku, bet izsalcis gan viņš bija. Tad Allans jautāja, kas šodien ēdienkartē un vai iespējams, ka tur paredzēts ari kāds malks šņabīša.

Vīrs naģenē pastiepa roku, lai nosauktu savu vārdu Jūliuss Junsons un lai palīdzētu večukam piecelties kājās. Un tad viņš vēl teica, ka pats paņemšot Allana somu, ka dabūjams aļņa steiks, ja tas šķistu piemērots, un ka noteikti klāt paredzēts arī šņabis, tā ka pietikšot gan miesai, gan ceļgaliem.

Ar lielām pūlēm Allans uzsvempās uz perona. Tā kā sāpēja abi ceļgali, viņš saprata, ka ir dzīvs.

Jūliusam Junsonam vairākus gadus nebija gadījies ne ar vienu parunāt, tā ka vecis ar somu izrādījās īsta Dieva dāvana. Malciņš par vienu ceļgalu un tad ari par otru, pēc tam vēl pāris par muguru un skaustu, un piedevām viens par apetīti tas viss radīja noskaņu vieglām sarunām. Allans jautāja, kā Jūliuss sevi apgādā, un par atbildi saņēma veselu stāstu.

Jūliuss bija dzimis tālāk uz ziemeļiem, Strembakā, netālu no Hudiksvallas, kā vienīgais bērns zemnieku pārim Andersam un Elvīnai Junsoniem. Jūliuss strādāja par kalpu ģimenes saimniecībā un katru dienu dabūja no tēva pērienu, jo sencis bija pārliecināts, ka dēls nekam neder. Kad Jūliusam apritēja divdesmit pieci gadi, viņa māte nomira no vēža un puisis par viņu sēroja, un drīz vien purvā nogrima tēvs, kad mēģināja izglābt teli. Jūliuss arī šoreiz sēroja, jo telei bija ļoti pieķēries.

Jaunajam cilvēkam nebija nekāda talanta uz zemnieka dzīvi (tēvam izrādījās taisnība) un arī nekādas intereses par to. Tad viņš pārdeva visu, izņemot dažus hektārus meža, kas, pēc viņa domām, varēja noderēt vecumdienās.

Tad jauneklis aizbrauca uz Stokholmu un divu gadu laikā notrieca visu naudu. Pēc tam viņš atgriezās mežā.

Ar zināmu degsmi Jūliuss uztvēra piedāvājumu par piectūkstoš elektrības stabu piegādi Hudiksvallas apvidus Elektrības kompānijai. Un, tā kā Jūliuss neiedziļinājās detaļās par darba devēju maksājumiem un apgrozījuma nodokli, viņš šajā iepirkumā uzvarēja. Turklāt ar desmit ungāru bēgļu palīdzību jaunajam vīrietim izdevās stabus piegādāt laikā, un viņš saņēma par to tik lielu summu, ka gandrīz neticēja, ka vispār tik daudz naudas pasaulē ir.

Tiktāl viss gāja labi, tomēr Jūliusam vajadzēja nedaudz mānīties, jo koki, par spīti visam, vēl nebija īsti izauguši. Tādēļ stabi izrādījās vienu metru īsāki, nekā bija pasūtīts, un to jau neviens nepamanītu, ja vien gandrīz visi zemnieki nebūtu tikko iegādājušies kombainus.

Hudiksvallas apvidus Elektrības kompānija īsā laikā ieraka stabus krustām šķērsām pāri laukiem un pļavām, un, kad bija jāķeras pie ražas novākšanas, kādā priekšpusdienā divdesmit divi dažādi, bet visi tikko nopirkti kombaini sarāva elektrības vadus divdesmit sešās vietās. Visa Helsinglandes apkārtne palika bez elektrības nedēļām ilgi, ražas vākšana apstājās, slaucamās mašīnas beidza darboties. Nepagāja nemaz tik ilgs laiks, līdz zemnieku dusmas, kas sākumā tika izgāztas uz Hudiksvallas apvidus Elektrības kompāniju, novirzījās uz jauno Jūliusu.

Ne jau tieši tad radās nosaukums "jautrā Hudika", to es varu apgalvot. Septiņus mēnešus man vajadzēja slēpties Sundsvallas Pilsētas hotelī, un tad nauda bija cauri. Vai iedzersim vēl vienu? jautāja Jūliuss.

Allanam šķita, ka vajadzētu gan. Aļņa steiks bija noskalots ar aliņu, un tagad Allans jutās tik šausmīgi labi, ka gandrīz vai sāka baidīties no nāves.

Jūliuss turpināja stāstīšanu. Reiz vienā jaukā dienā viņam gandrīz uzbrauca traktors Sundsvallas centrā (pie stūres sēdēja zemnieks ar slepkavas skatienu), un tad Jūliuss saprata, ka viņa nelielo kļūdīšanos šajā vietā neaizmirsīs vēl vairākus simtus gadu. Tādēļ jauneklis mainīja novadu un nonāca Mariefrēdā, kur kādu laiku nodarbojās ar sīkām zādzībām, līdz pilsētas dzīve apnika un viņam laimējās iegūt pamesto Bīringes stacijas ēku par tiem divdesmit pieciem tūkstošiem kronu, ko viņš vienu nakti atrada Gripsholmas viesu nama seifā. Šeit stacijā viņš dzīvoja galvenokārt no sociālā pabalsta, no malumedniecības kaimiņa mežā, kandžas tecināšanas un tās distribūcijas ierobežotā daudzumā, kā arī tālāk pārdodot kaimiņu mantas, ko bija atradis. Apkārtnē viņš neesot īpaši populārs, Jūliuss stāstīja Allanam, un Allans, košļājot steika kumosus, atbildēja, ka viņš to gandrīz varot saprast.

Kad Jūliuss ierosināja ieņemt vēl mēriņu "saldēdienam", Allans atbildēja, ka viņam allaž esot vājība pret šāda veida saldēdieniem, bet vispirms viņam jāapmeklējot vieta, kur atvieglināties, ja vien tāda iespēja šajā mājā pastāvot. Juliuss piecēlās, ieslēdza griestu lampu, jo sāka tumst, un tad rādīja un skaidroja, ka pa labi no trepēm priekšnamā esot ūdensklozets darba kārtībā, un apsolīja, ka šņabis jau būšot saliets glāzītēs, kad Allans atgriezīšoties.

Allans atrada tualeti tieši tur, kur tā, pēc Jūliusa vārdiem, atradās. Viņš nostājās pačurāt, un, kā parasti, visi pilieni netrāpīja, kur vajag. Daži mīksti piezemējās uz čuru čībām.

Apmēram procesa vidū Allans izdzirdēja, ka kāds kāpj pa trepēm. Vispirms Allans nodomāja, ka varbūt Jūliuss laižas lapās ar Allana nozagto ceļasomu. Bet tad troksnis pastiprinājās. Kāds bija ceļā no lejas uz augšu.

Allans saprata draudošās briesmas, jo soļus, ko viņš dzirdēja, spēra slaids jauneklis ar gariem, blondiem un taukainiem matiem, izspūrušu bārdu un džinsa jaku, kam mugurpusē bija teksts Never Again. Un, ja nu tas bija viņš,

tad no šīs satikšanās nekāda prieka nebūs.

[1] [2] *

Autobuss no Strengnēsas pienāca Malmšēpingas ceļojumu birojā trīs minūtes pirms noteiktā laika. Autobusā pasažieru nebija, un pēc pēdējās pieturvietas šoferis bija mazliet stiprāk uzspiedis uz gāzes, lai paspētu ievilkt kādu dūmu, pirms turpināt braucienu uz Flenu.

Bet šoferis paspēja tikai aizdedzināt cigareti, kad parādījās slaids jauneklis ar gariem, blondiem un taukainiem matiem, izspūrušu bārdu un džinsa jaku ar uzrakstu Never

Again mugurpusē. Patiesībā šoferis jau neredzēja šo tekstu uz muguras, bet tas tik un tā tur bija.

-    Vai brauksi uz Flenu?

Viņš jautāja mazliet nedroši, jo jaunais vīrietis likās kaut kādā mērā aizdomīgs.

-    Es nebraukšu uz Flenu. Un tu ari ne, jauneklis atbildēja.

Četras stundas staigāt un gaidīt autobusu atgriežamies izrādījās pārāk liels pārbaudījums jaunā cilvēka niecīgajai pacietībai. Kad bija aizritējusi puse laika, jauneklis sāka prātot, vai tikai nevajadzētu kādam atsavināt auto, tad viņš pats varētu panākt autobusu vēl pirms Strengnēsas.

Piedevām šajā mazajā pilsētiņā bija sākuši braukāt policijas auto. Kuru katru brīdi viņi varēja aizkulties līdz ceļojumu birojam un sākt izjautāt mazo vīriņu aiz lodziņa, kāpēc viņš izskatās tik pārbijies un kāpēc ekspedīcijas durvis šķībi karājas vienā eņģē.

Vispār jauneklis nevarēja saprast, kas policijai te darāms. Viņa šefs no Never Again bija izvēlējies Malmšēpingu kā transakciju vietu triju iemeslu dēļ: pirmkārt, tā atradās tuvu Stokholmai, otrkārt, tur bija relatīvi labas komunikācijas un, treškārt (tas bija vissvarīgākais), likuma roka nebija pietiekami gara, lai līdz turienei aizsniegtos. īsi sakot, Malmšēpingā nebija neviena policista.

Patiesībā nevajadzēja būt, bet tagad tie čumēja un mudžēja! Garmatainais bija redzējis divus policijas auto un kopā četrus poličus, un, pēc viņa domām, te bija īsts policistu perēklis.

Vispirms jauneklis domāja, ka policisti meklē viņu. Bet tad būtu jādomā, ka mazais vīriņš palaidis muti, bet šādu domu jauneklis pilnīgi atmeta. Gaidot autobusu, jauneklim nebija daudz nekā cita, ko darīt, kā vien uzmanīt mazo v.riņu, sadauzīt driskās viņa kantora telefonu un salikt kopā ekspedīcijas durvis, cik nu tas bija iespējams.

Kad autobuss beidzot pienāca un blondais redzēja, ka tajā nav neviena pasažiera, viņš uz līdzenas vietas nolēma nolaupīt gan šoferi, gan bušu.

Bija vajadzīgas tikai divdesmit sekundes, lai pierunātu šoferi griezt riņķī autobusu un atkal doties ziemeļu virzienā. Gandrīz personiskais rekords, nodomāja jauneklis, apsēzdamies tieši tajā vietā, kur pirmīt bija sēdējis večuks, kuram nu tika dzītas pēdas.

Autobusa šoferis aiz bailēm trīcēja pie visām miesām, bet viņam mazliet palīdzēja nomierinoša cigarete. Autobusā, protams, smēķēt bija aizliegts, bet vienīgais likums, kam tagad viņš pakļāvās, sēdēja ieslīpi aiz viņa tas bija jauns, slaids vīrietis ar gariem, blondiem un taukainiem matiem, izspūrušu bārdu un džinsa jaku ar uzrakstu Never Again mugurpusē.

Brauciena laikā jauneklis izprašņāja šoferi, kur vecais somu zaglis palicis. Šoferis atbildēja, ka večuks izkāpis pieturvietā ar nosaukumu Bīringes stacija un ka tas bijis tīras nejaušības dēļ. Tad šoferis pastāstīja par dīvaino vēlēšanos kaut kur aizbraukt par piecdesmit kronām un par jautājumu, cik tālu par šo summu var tikt.

Par Bīringes staciju šoferis daudz neko nezināja tikai to, ka šajā pieturā ļoti reti kāds kāpj ārā. Bet viņam šķita, ka mazliet dziļāk mežā atrodas likvidēta dzelzceļa stacija, no kuras pieturvieta ieguvusi vārdu, un ka Bīringes ciems meklējams kaut kur tuvumā. Daudz tālāk par to jau vecais nebūs ticis, domāja šoferis. Vīrs bija ļoti vecs, un soma smaga, lai gan tai bija riteņi.

Garmatainais uzreiz krietni vien nomierinājās. Viņš bija atturējies zvanīt šefam Stokholmā, jo tā bija no tām personām, kas prata iedzīt bailes vēl labāk nekā jauneklis pats, tikai ar vārdiem vien. Puisis nodrebinājās nepatikā, iedomājoties, ko šefs būtu teicis par pazaudēto somu. Labāk vispirms atrisināt problēmu un pēc tam pastāstīt. Un, tā kā vecis nebija aizbraucis uz Strengnēsu un no turienes devies kaut kur tālāk, soma tiks atgūta ātrāk, nekā blondais kādu bridi bija baidījies.

Tas ir šeit, sacīja šoferis. Te ir BIringes stacijas pietura…

Šoferis samazināja ātrumu un lēni piebrauca ceļa malā. Vai tagad viņam būs jāmirst?

Nē, izrādījās, ka nebija vis. Toties autobusa vadītāja mobilais telefons devās pretī ātrai nāvei zem jaunekļa zābaka. Un no blondā mutes izbira nāves draudi visai šofera dzimtai, ja viņš iedomātos sazināties ar policiju, nevis griezt bušu riņķī un turpināt ceļu uz Flenu.

Tad jaunais vīrietis izkāpa un ļāva autobusam braukt. Nabaga vadītājs bija tik pārbijies, ka neuzdrošinājās apgriezt autobusu, bet turpināja ceļu uz Strengnēsu, apstādināja braucamo Trēdgordsgātanas vidū, lielā šokā iegāja hoteļa Delia bārā un ātrā tempā izdzēra četras glāzes viskija. Tad, bārmenim par šausmām, viņš sāka raudāt. Vēl pēc divām glāzēm viskija bārmenis šoferim aizdeva telefonu, ja gadījumā viņš justu, ka vēlas kādam piezvanīt. Tad vīrieša raudas uzņēma jaunus apgriezienus, un viņš zvanīja uz mājām savai draudzenei.

[1] [3] *

Garmatainajam šķita, ka uz grantētā ceļa redzamas ceļasomas ritentiņu pēdas. Drīz viss kļūs skaidrs. Un tas bija vislabākais, jo sāka jau krēslot.

Brīžam blondais vēlējās, lai viņš būtu mazliet vairāk plānojis uz priekšu. Tagad nabags apjēdza, ka stāv mežā, kļūst arvien tumšāks un ka drīz viņu apņems tumsa piķa melnumā. Un ko tad lai iesāk?

Šīs raizes pēkšņi izzuda, kad viņš aiz pakalniņa, kam tikko bija ticis pāri, ieraudzīja pamestu dzeltenu ēku. Tās logi bija daļēji aiznagloti ar dēļiem. Un, kad kāds augšstāvā iededza lampu, jauneklis nomurmināja:

Nu tu esi man rokā, vecais!

***

Allans priekšlaikus pabeidza to, ko darīja. Tad viņš uzmanīgi atvēra tualetes durvis un mēģināja saklausīt, kas notiek virtuvē. Tūlīt arī večuks ieguva apstiprinājumu tam, ko nemaz negribēja iegūt. Allans pazina jaunekļa balsi, kurš rēca uz Jūliusu Junsonu, lai uz vietas pasakot, kur atrodoties "tas otrs nolādētais vecis".

Allans pielavījās pie virtuves durvīm, un mīkstajās čībās tas izdevās pavisam klusi. Jauneklis bija lietojis to pašu tvērienu, sakampdams Jūliusu aiz abām ausīm, ko pirmīt bija praktizējis ar mazo vīriņu Malmšēpingas ceļojumu birojā. Purinādams nabaga Jūliusu, viņš turpināja pratināšanu par Allana atrašanās vietu. Allans bija domājis, ka jauneklis apmierināsies ar ceļasomas atgūšanu tā jau stāvēja turpat virtuves vidū. Jūliuss taisīja grimases pār visu ģīmi, bet pat nemēģināja atbildēt. Allanam iešāvās prātā, ka vecais koku tirgotājs gan ir ciets rieksts, un viņš sāka pētīt, vai priekšnamā nav kāda piemērota sitamā. Starp grabažām atradās visi iespējamie ieroči nelielā skaitā: lauznis, dēlis, burka ar pretinsektu aerosolu un paciņa žurku indes. Allans vispirms apstājās pie žurku indes, bet nevarēja izdomāt, kā jauneklim dabūt iekšā vienu vai divas ēdamkarotes. Lauznis savukārt likās pārāk smags simtgadniekam, un aerosols… nē, būs jāņem dēlis.

Tā Allans kārtīgi satvēra ieroci un ar četriem soļiem, kas priekš simtgadnieka šķita pārsteidzoši ātri, jau atradās iedomātajam upurim aiz muguras.

Garmatainais laikam juta, ka tur ir Allans, jo tieši tajā brīdī, kad vecais atvēzējās, viņš palaida vaļā Jūliusa Junsona ausis un apmetās apkārt.

Jauneklis saņēma ar dēli taisni pa pieri, palika mirkli stāvam un nepilnu sekundi blenza, tad krita atmuguriski un sadauzīja galvu pret virtuves galda malu.

Nekādu asiņu, nekādu vaidu, nekā. Viņš tikai tur gulēja; acis bija aizvērtas.

-    Labi trāpīts, teica Jūliuss.

-     Paldies, teica Allans. Kur tas saldais ēdiens, ko solīji?

Allans un Jūliuss apsēdās pie virtuves galda, bet garmatainais jauneklis gulēja viņiem pie kājām. Jūliuss pielēja glāzes, iedeva vienu Allanam un pacēla savējo. Viņi abi saskandināja.

-     Nu tad tā! teica Jūliuss, kad glāzītes bija sausas. Man šķiet, viņš ir somas īpašnieks, ko?

Jautājums bija vairāk nekā apgalvojums. Allans saprata, ka pienācis laiks šo to paskaidrot sīkāk.

Ne jau tāpēc, ka būtu tik daudz, ko skaidrot. Gandrīz viss, kas šajā dienā bija noticis, Allanam izrādījās grūti aptverams. Tomēr katrā gadījumā viņš atkārtoja to, kā aizbēdzis no pansionāta, kā Malmšēpingas ceļojumu birojā nejauši paņēmis ceļasomu un kādas bailes viņu mocījušas, iedomājoties vien, ka jauneklis, kas tagad bezsamaņā gulēja uz grīdas, viņu drīz varētu panākt. Un tad večuks no visas sirds lūdza piedošanu, ka Jūliusam tagad te jāsēž ar sarkanām un sāpošām ausīm. Jūliuss jutās gandrīz vai aizkustināts un teica, ka Allanam nu gan neesot jāatvainojas, jo beidzot Jūliusa Junsona dzīvē kaut kas sakustējies.

Jūliuss bija gatavs ķerties pie lietas. Viņš domāja, ka abiem pienācis laiks ieskatīties ceļasomā. Kad Allans norādīja, ka tā aizslēgta, Jūliuss lūdza, lai viņš beidz runāt muļķības.

Kopš kura laika kaut kāda slēdzene bijusi šķērslis Jūliusam Junsonam? iesaucās Jūliuss Junsons. Bet visam savs laiks, viņš turpināja. Vispirms jānokārto problēma uz grīdas. Nebūtu labi, ja jauneklis pamostos un ķertos pie tā, ko bija iesācis pirms noģībšanas.

Allans ierosināja piesiet viņu pie kāda koka stacijas ēkas tuvumā, bet Jūliuss iebilda, ka jauneklis pēc pamošanās auros pietiekami skaļi, lai to dzirdētu viss ciems. Tur acīmredzot dzīvoja tikai kāda saujiņa ģimeņu, bet tiem visiem bija savi iemesli Jūliusam ieriebt, un tie noteikti nostātos jaunekļa pusē, ja vien rastos tāda izdevība.

Jūliusam iešāvās prātā labāka ideja. Pie virtuves atradās izolēta saldētava, kur viņš glabāja nelikumīgi nomedītos un sadalītos aļņus. Šobrīd šī telpa bija tukša un aukstums izslēgts. Jūliuss negribēja to bez vajadzības ieslēgt, jo tad tiktu iztērēts briesmīgi liels strāvas daudzums. Protams, Jūliuss bija nelegāli pieslēdzies elektrībai, un maksātājs bija Jēsta Skogstorpā, tomēr, ja gribēja šo priekšrocību saglabāt ilgstoši, vajadzēja zagt ar mēru.

Allans apskatīja izslēgto saldētavu un atzina, ka tā lieliski noder kā aresta telpa, jo bija bez jebkādām nevajadzīgām ērtībām. Divreiz trīs metri varbūt bija nedaudz vairāk, nekā jauneklis bija pelnījis, bet nebija jau nekāda iemesla bez vajadzības mocīt cilvēku.

Abi veči kopā ķērās pie darba un aizvilka jaunekli uz izraudzīto aresta telpu. Jauneklis vaidēja, kad viņi to nosēdināja uz apgāztas kastes vienā stūri un atbalstīja ķermeni pret sienu. Atmošanās brīdis likās tuvu. Vislabākais bija steigties ārā un kārtīgi aizslēgt durvis.

Sacīts, darīts. Jūliuss uzcēla ceļasomu uz virtuves galda, apskatīja slēdzeni, nolaizīja dakšiņu, ar kuru vēl nesen bija ēdis aļņa steiku ar kartupeļiem, un dažu sekunžu laikā slēdzeni atmūķēja. Tad viņš palūdza Allanu pašam atvērt somu, paskaidrojot, ka tā pieder viņam, jo viņš to nozadzis.

-    Viss manējais ir arī tavs, teica Allans. Mēs brālīgi sadalīsim laupījumu, bet, ja tur būs mana izmēra kurpes, tad es uz tām piesakos.

Tad Allans atvēra somu.

-    Johaidī, pie visiem velniem! teica Allans.

-Johaidī, pie visiem velniem! teica Jūliuss.

-    Laidiet ārā! atskanēja no saldētavas.

4. NODAĻA 1905-1929

Allans Emānuels Karlsons piedzima 1905. gada 2. maijā. Iepriekšējā dienā viņa māte bija piedalījusies 1. Maija gājienā Flenā un iestājusies par vēlēšanu tiesībām sievietēm, astoņu stundu darbdienu un vēl kaut ko citu nesasniedzamu. Demonstrācija katrā ziņā darīja labu, jo sākās sāpes un drīz pēc pusnakts viņa dzemdēja savu pirmo un vienīgo dēlu. Tas notika sīksaimniecībā Ikshultā ar kaimiņu večas palīdzību, kura nebija īpaši talantīga kā vecmāte, tomēr viņa baudīja vispārēju popularitāti sabiedrībā, jo reiz deviņu gadu vecumā viņai bija atļauts pakniksēt Kārlim XIV Jūhanam, kurš savukārt bija biedrojies ar Napoleonu Bonapartu. Kaimiņu večas aizstāvībai vēl jāteic, ka bērns, ko viņa pieņēma, sasniedza pieauguša cilvēka vecumu un turklāt vēl pamatīgu gadu skaitli.

Allana Karlsona tēvs pēc dabas bija rūpīgs, bet nikns. Rūpīgs viņš bija pret ģimeni, bet nikns pret sabiedrību kā tādu un pret visiem, kas to pārstāvēja. Uz viņu šķībi skatījās smalkāki ļaudis, īpaši kopš tās reizes, kad viņš nostājās Flenas laukumā un propagandēja pretapaugļošanās līdzekļu lietderību. Par to Allana tēvam bija jāmaksā soda nauda desmit kronu apmērā, un piedevām viņam pašam vairs nekad nevajadzēja raizēties par šo tematu, jo Allana māte aiz tīra kauna ieviesa pieejamības aizliegumu. Allanam tobrīd bija seši gadi, un viņš bija pietiekami vecs, lai lūgtu mātei sīkākus paskaidrojumus, kāpēc tēva gulta pēkšņi tika pārvietota uz malkas šķūnīti aiz virtuves. Bet viņš nesaņēma citu atbildi kā vienīgi to, ka nedrīkstot tik daudz jautāt, ja vien negribot saņemt pļauku. Tā kā Allans, tāpat kā bērni visos laikos, pļauku saņemt negribēja, viņš šo jautājumu nolika malā.

Kopš tās dienas Allana tēvs pats savās mājās parādījās arvien retāk. Dienā viņš puslīdz ciešami darīja savu darbu uz dzelzceļa, vakaros sapulcēs daudzviet diskutēja par sociālismu, bet par to, kur viņš pēc tam pārlaida naktis, Allans nekad netika skaidrībā.

Toties tēvs saglabāja savu ekonomisko atbildību. Lielākā algas daļa katru nedēļu tika nogādāta sievai līdz tai dienai, kad tēvu atlaida no darba. Viņš bija lietojis vardarbību pret kādu pasažieri, kuram gadījās paziņot, ka viņš dodoties uz Stokholmu, lai kopā ar daudziem tūkstošiem citu cilvēku sagaidītu karali pils pagalmā un apliecinātu vēlmi viņu aizsargāt.

Sākumā aizsargā sevi no šitā te, Allana tēvs bija teicis un devis viņam bliezienu ar labo dūri, tā ka vīrs nogāzies zemē.

Pēc tūlītējās atlaišanas Allana tēvs vairs nevarēja apgādāt ģimeni. Neslavas dēļ, ko viņam bija laimējies iegūt kā vardarbim un pretapaugļošanās līdzekļu aizstāvim, viņam vairs neatmaksājās meklēt citu darbu. Atlika vienīgi gaidīt revolūciju vai vēl labāk to pasteidzināt, jo lietas un notikumi virzījās uz priekšu sasodīti lēni. Allana tēvam svarīgs bija rezultāts, un viņš pilnīgi nodevās šai lietai. Zviedru sociālismam bija vajadzīgs starptautisks paraugs. Tikai tad viss sāktu kustēties, un lieltirgotājs Gustavsons dabūtu trūkties tāpat kā citi viņam līdzīgie.

Un tā Allana tēvs sakravāja somu un brauca uz Krieviju gāzt caru. Allana mātei, protams, pietrūka izpalikusi nauda no dzelzceļa, bet visumā viņa bija apmierināta, ka virs pametis ne tikai novadu, bet ari valsti.

Kopš ģimenes apgādnieks bija emigrējis, Allana mātei un tik tikko desmit gadus sasniegušajam Allanam vajadzēja gādāt, lai saimniecība turētos virs ūdens. Māte lika nocirst saimniecības četrpadsmit lielos bērzus, ko pēc tam sašķēla un saskaldīja malkā pārdošanai, bet Allanam laimējās dabūt nožēlojami apmaksātu izsūtāmā zēna darbu firmas Nitroglycerin AB filiālē Flenā.

Regulāri saņemtajās vēstulēs no Sanktpēterburgas (ko drīz sāka saukt par Petrogradu) Allana māte ar pieaugošu pārsteigumu lasīja, ka Allana tēva pārliecība par sociālisma svētību ar laiku sākusi šķobīties.

Vēstulēs Allana tēvs nereti atsaucās uz draugiem un paziņām no Petrogradas politiskajām aprindām. Visvairāk citētais bija vīrs, vārdā Kārlis. Nav jau īsts krievu vārds, Allans domāja, un tas nebūt nekļuva krieviskāks, kad Allana tēvs sāka dēvēt viņu par Fabi, vismaz vēstulēs.

Pēc Allana tēva domām, Fabe pieturējās pie tēzes, ka ļaudis visā visumā nesaprot, kas ir vislabākais, un ka tiem vienmēr vajadzīgs kāds, kam turēties pie rokas. Tāpēc autokrātija esot pārāka par demokrātiju, kamēr vien nācijas izglītotie un atbildīgie slāņi uzmanot, lai minētais autokrāts labi uzvestos.

Varot minēt kaut vai to, ka septiņi no desmit boļševikiem neprot lasīt, Fabe esot vīpsnājis. Mēs taču nevaram nodot varu analfabētu masai, vai ne?

Vēstulēs, ko Allana tēvs nosūtīja uz mājām Ikshultā, viņš šajā punktā tomēr aizstāvēja boļševikus, jo ģimenei tikai vajadzētu redzēt, kāds izskatās krievu alfabēts. Tādēļ arī nebija ko brīnīties, ka ļaudis ir analfabēti.

Sliktāk bija ar to, kā boļševiki uzvedās. Viņi bija netīri un dzēra vodku tāpat kā zviedru būvstrādnieki, kuri lika sliedes krustām un šķērsām pa visu Sermlandi. Allana tēvs bija vienmēr brīnījies, kā sliedes var iznākt tik taisnas, ņemot vērā sliežu licēju patērēto degvīna daudzumu, un viņam radās zināmas aizdomas katru reizi, kad zviedru dzelzceļa sliedes kaut kur nogriezās.

Ar boļševikiem bija gandrīz tikpat slikti. Fabe esot apgalvojis, ka sociālisms beigšoties ar to, ka visi galēšot cits citu nost, līdz brīdim, kad palikšot pāri tikai viens, kas tad arī visu noteikšot. Labāk jau no paša sākuma paļauties uz caru Nikolaju, šo labo un izglītoto cilvēku ar vīzijām par pasauli.

Fabe jau lielā mērā zināja, ko runā, viņš bija pat sastapies ar caru, turklāt vairāk nekā vienu reizi. Fabe apgalvoja, ka Nikolajs II esot patiesi labsirdīgs. Līdz šim caru esot vajājušas vienas vienīgas neveiksmes, bet tā taču nevarot turpināties ilgi! Neraža un boļševiku dumpis bija īsta sodība. Un tad vācieši sāka celt brēku un tikai tādēļ, ka cars sāka mobilizāciju. Bet viņš to darīja vienīgi miera saglabāšanas interesēs. Tas taču nebija cars, kas Sarajevā nogalināja erchercogu un viņa sievu, vai ne?

Tā acīmredzot prātoja Fabe, lai kas viņš arī bija, un zināmā mērā dabūja Allana tēvu savā pusē. Turklāt Allana tēvs juta simpātijas pret caru un saistību ar viņa minētajām neveiksmēm. Agrāk vai vēlāk visām nelaimēm būs jāatstājas gan no krievu cariem, gan no vienkāršajiem, godīgajiem ļautiņiem Flenas apkārtnē.

No Krievijas tēvs naudu nekad neatsūtīja, bet reiz pēc vairākiem gadiem atnāca paciņa ar emaljētu Lieldienu olu, ko tēvs esot laimējis, spēlējot uz naudu ar krievu biedru, kas bez dzeršanas, diskutēšanas un kāršu spēles ar Allana tēvu vēl nodarbojās ar šādu olu izgatavošanu.

Tēvs uzdāvināja Fabes Lieldienu olu savai "dārgajai sievai", bet viņa par to sadusmojās un teica, ka nolāpītais lempis vismaz būtu varējis atsūtīt īstu olu, lai ģimene varētu kārtīgi paēst. Un māte jau gribēja mest dāvanu ārā pa logu, tomēr pārdomāja. Varbūt lieltirgotājs Gustavsons būtu ieinteresēts par olu samaksāt kādu mazumiņu, viņš jau vienmēr gribēja būt ievērojams, un Allana mātei šķita, ka arī šī ola ir ievērojama.

Var iedomāties mātes izbrīnu, kad lieltirgotājs Gustavsons pēc divu dienu ilgām pārdomām par Fabes olu piedāvāja astoņpadsmit kronas. Protams, parādu dzēšanai, un tomēr.

Pēc tam māte cerēja, ka pa pastu saņems vēl kādu olu, tomēr nākamajā vēstulē viņa uzzināja, ka cara ģenerāļi nodevuši savu autokrātu un tam bijis jāatkāpjas. Allana tēvs šajā vēstulē nolādēja savu draugu olu producentu, kas pēc visiem šiem notikumiem aizbēdzis uz Šveici. Allana tēvs pats gan palikšot turpat un cīnīšoties pret iznireli un jokdari, kas dabūjis virsroku un ko dēvējot par Ļeņinu.

Proti, Allana tēvam vēl pie tā visa pievienojās personiska dimensija, jo Ļeņinam gadījās aizliegt visu privātīpašumu uz zemi tieši dienu pēc tam, kad Allana tēvs bija iegādājies divpadsmit kvadrātmetrus, lai audzētu zviedru zemenes. "Zeme nemaksāja vairāk par četriem rubļiem, bet manu zemeņu lauku neviens nesodīti nenacionalizēs," Allana tēvs rakstīja savā pēdējā vēstulē ģimenei. Un vēstuli pabeidza ar vārdiem: "Tagad gan būs karš!"

Un, protams, visapkārt bija karš. Gandrīz visā pasaulē, turklāt sācies jau pirms vairākiem gadiem. Tas gāja vaļā tūlīt pēc tam, kad mazais Allans bija dabūjis izsūtāmā zēna darbu firmā Nitroglycerin AB. Pildīdams kartona kastes ar dinamītu, viņš klausījās strādnieku komentāros par visu notiekošo. Puika prātoja, kā viņi tik daudz var zināt, bet visvairāk brīnījās par to, cik daudz posta var sadarīt pieauguši vīrieši. Austrija, protams, pieteica Serbijai karu. Vācija pieteica karu Krievijai. Pēc tam Vācija kādā pēcpusdienā ieņēma Luksemburgu, pirms pieteica karu Francijai. Sakarā ar to Lielbritānija pieteica karu Vācijai, bet vācieši atbildēja ar kara pieteikšanu Beļģijai. Tad Austrija pieteica karu Krievijai un Serbija pieteica karu Vācijai.

Un tā tas turpinājās. Pieslēdzās japāņi un amerikāņi. Briti kaut kāda iemesla dēļ ieņēma Bagdādi un pēc tam Jeruzalemi. Grieķi un bulgāri sāka karot savā starpā, un tad bija pienācis laiks Krievijas caram atteikties no troņa, tikmēr arābi ieņēma Damasku…

"Tagad visur ir karš," tēvs bija rakstījis. Drīz pēc tam kāds no Ļeņina rokaspuišiem lika izpildīt nāvessodu caram Nikolajam un visai viņa ģimenei. Allans konstatēja, ka cara neveiksmes bija nebeidzamas.

Turklāt vēl pēc dažām nedēļām Zviedrijas sūtniecība Petrogradā nosūtīja telegrammu uz Ikshultu, paziņojot, ka Allana tēvs miris. Patiesībā atbildīgā ierēdņa uzdevumos neietilpa šo notikumu precizēt, bet tas laikam nespēja visu nepastāstīt sīkāk.

Pēc ierēdņa informācijas, Allana tēvs tomēr bija sanaglojis dēļu sētu ap savu desmit piecpadsmit kvadrātmetru lielo zemes pleķīti un proklamējis šo teritoriju par neatkarīgu republiku. Allana tēvs bija nosaucis savu mazo valsti par ĪSTENO KRIEVIJU un pēc tam kritis cīņā, kad šajā vietā bija ieradušies divi valdības zaldāti, lai dēļu žogu noplēstu. Allana tēvs bija dedzīgi sācis dūru cīņu, lai aizstāvētu savas zemes robežas, un abiem zaldātiem galīgi nebija iespējams ar viņu aprunāties. Beigu beigās tie nezināja cita padoma kā vien ielaist lodi Allana tēvam starp acīm, lai mierīgi varētu strādāt.

-     Vai tu vismaz nevarēji nomirt vienkāršākā veidā? Allana māte sacīja, saņēmusi telegrammu no sūtniecības.

Viņa jau nebija īsti rēķinājusies ar to, ka vīrs jebkad varētu pārrasties mājās, tomēr pēdējā laikā bija sākusi uz to cerēt, jo slimoja ar plaušu kaiti un vairs nespēja uzturēt tempu malkas skaldīšanā. Allana māte izdvesa gārdzošu nopūtu, un līdz ar to viņas sēras beidzās. Viņa paziņoja Allanam, ka ar visām lietām viņiem tagad ir tā, kā ir, un ka turpmāk droši vien būs tā, kā būs. Tad viņa laipni sabužināja dēlam matus, pirms atkal devās skaldīt malku.

Allans īsti nezināja, ko māte ar to domājusi. Bet viņš saprata, ka tēvs miris, ka māte klepo asinis un ka karš beidzies. Viņš pats trīspadsmit gadu vecumā bija īstākais specs un zināja, ka jāsajauc kopā nitroglicerīns, celulozes nitrāts, amonija nitrāts, nātrija nitrāts, koka milti, dinitrotoluens un vēl šis tas, lai ietu vaļā sprādziens. Kādu dienu tas varēja būt noderīgi, domāja Allans un aizgāja mātei palīgā skaldīt malku.

* [4] *

Pēc diviem gadiem Allana māte bija noklepojusies beigta un pievienojās eventuālajās debesīs tēvam, kas tur jau atradās. Uz mājas sliekšņa stāvēja sapīcis lieltirgotājs un izteica domu, ka mātei gan vajadzējis atmaksāt kredītu 8,40 kronu apmērā, pirms viņa, neko nepaziņojot, ņēmusi un nomirusi. Allans savukārt nebija iecerējis uzbarot Gustavsonu vairāk, nekā vajadzīgs.

-     Šī lieta lieltirgotājam jāaprok kopā ar māti. Vai viņš grib aizņemties lāpstu?*

Lieltirgotājs, protams, bija lieltirgotājs, bet atšķirībā no piecpadsmitgadīgā Allana viņš bija ar vārgu miesas būvi. Puika jau gandrīz bija izaudzis par vīrieti un, ja viņš bija kaut uz pusi tik traks kā viņa tēvs, varēja izdarīt velns zina ko, nosprieda lieltirgotājs Gustavsons, kurš vēl kādu laiku vēlējās dzīvot un skaitīt naudu. Tādēļ šis parāds vairs nekad netika pieminēts.

To, kā māte bija sakrājusi vairākus simtus kronu, jaunais Allans nespēja saprast. Lai nu kā, bet nauda bija, un tās pietika gan mātes apglabāšanai, gan firmas DynamitKarlson darbības uzsākšanai. Zēnam bija tikai piecpadsmit gadu, kad māte nomira, bet firmā Nitroglycerin AB Allans bija iemācījies visu vajadzīgo.

Viņš sparīgi eksperimentēja grantsbedrē aiz saimniecības, turklāt vienreiz tik spēcīgi, ka divus kilometrus tālāk izmetās kaimiņa govs. To gan Allans nekad neuzzināja, jo kaimiņam, tāpat kā lieltirgotājam Gustavsonam, bija mazliet bail no trakā Karlsona laikam tikpat trakā dēla.

Interesi par to, kas notiek Zviedrijā un pasaulē, Allans bija saglabājis no izsūtāmā zēna laikiem. Vismaz reizi nedēļā viņš ar divriteni devās uz bibliotēku Flenā, lai uzzinātu pēdējos jaunumus. Tur viņam iznāca sastapties ar jauniešiem, kas kaislīgi vēlējās debatēt, un viņiem visiem bija viena vēlēšanās ievilināt šo puisi kādā politiskā kustībā. Tomēr, lai ari cik ieinteresēts Allans bija uzzināt par visu, kas notiek, viņam nebija pilnīgi nekādas vēlēšanās pašam tur piedalīties un ietekmēt notikumus.

Allana augšanas gadi tieši politiskā ziņā bija diezgan juceklīgi. No vienas puses, viņš piederēja pie strādnieku šķiras; neko citu jau nevarēja sacīt par cilvēku, kas beidzis skolas gaitas deviņu gadu vecumā, lai stātos darbā rūpniecībā. No otras puses, viņš respektēja tēva piemiņu, un tēvam viņa pārāk īsās dzīves laikā bija gan paspējis iepatikties šis tas. Viņš sāka ar kreisajiem, pēc tam slavināja caru Nikolaju II un beidza savu eksistenci stridā par zemi ar Vladimiru Iļjiču Ļeņinu.

Māte starp klepus lēkmēm bija nolādējusi visu, sākot ar karali un beidzot ar boļševikiem, un pa starpām gan Jalmaru Brantingu [5] , gan lieltirgotāju Gustavsonu un it īpaši Allana tēvu.

Allans pats nebija nekāds āmurgalva. Protams, viņš nebija gājis skolā vairāk kā trīs gadus, bet ar to pilnīgi pietika, lai iemācītos lasīt, rakstīt un rēķināt. Turklāt politiski apzinīgie kolēģi firmā Nitroglycerin AB bija viņu padarījuši zinātkāru pret pasauli.

Tas, kas beigu beigās neapšaubāmi izveidoja jaunā Allana dzīves filozofiju, bija mātes teiktais, kad pienāca vēsts par tēva nāvi. Protams, bija vajadzīgs kāds laiciņš, lai mātes vārdi sakausētos jaunā vīrieša dvēselē, bet tad tie tur palika uz mūžīgiem laikiem:

Viss ir tā, kā ir, un viss būs tā, kā būs.

Starp citu, šī dzīves filozofija mācīja nenodoties ārišķībām. Vismaz tādā gadījumā ne, ja tādām ir iemesls. Piemēram, kad mājās Ikshultā pienāca ziņa par tēva nāvi. Saskaņā ar ģimenes tradīcijām Allans uz to reaģēja ar īpaši ilgu malkas skaldīšanu, visu laiku klusējot.

Vai arī kad māte aizgāja to pašu ceļu un viņu nesa ārā uz gaidošajiem līķratiem. Tad Allans palika stāvam virtuvē un skatījās šo izrādi pa logu. Un viņš sacīja tik klusi, ka pats vien to sadzirdēja:

Ardievu, māt!

Līdz ar to viņa dzīvē bija sācies jauns posms.

Allans dūšīgi strādāja savā dinamīta firmā un 20. gadsimta sākumā izveidoja samērā plašu klientu loku visā Sermlandē. Sestdienas vakaros, kad viņa vienaudži devās uz dejām, Allans sēdēja mājās un veidoja jaunas formulas, lai uzlabotu dinamīta kvalitāti. Un, kad pienāca svētdiena, viņš devās uz grantsbedri un veica izmēģinājuma sprādzienus. Tomēr starp vienpadsmitiem un vieniem ne, to viņš bija apsolījis mācītājam, ja pēdējais pārāk nežēlosies, ka Allans neierodas baznīcā.

Allans jutās labi pats savā sabiedrībā, un tas nebija slikti, jo patiesībā viņš bija diezgan vientuļš. Tā kā jaunais vīrietis neiesaistījās strādnieku kustībā, sociālistiskajās aprindās viņu neieredzēja, bet tajā pašā laikā viņā bija pārāk daudz no strādnieka un viņš bija sava tēva dēls, tāpēc viņam neatradās vieta nevienā pilsoniskā salonā. Tādos sēdēja lieltirgotājs Gustavsons, un viņš ne par kādu naudu nevēlējās ielaisties nekādos kontaktos ar Karlsona zeņķi. Var atcerēties kaut vai to, ka puisis bija uzodis, cik Gustavsons saņēmis par to olu, ko viņš reiz bija nopircis no Allana mātes tikpat kā par velti un ko bija pārdevis tālāk kādam diplomātam Stokholmā. Pateicoties šim darījumam, Gustavsons bija kļuvis par trešo lepno automobiļa īpašnieku visā apkārtnē.

Šis darījums bija veiksmīgs. Tomēr lieltirgotāja Gustavsona laime nevilkās tik ilgi, cik viņš pats to būtu vēlējies. Kādā 1925. gada augusta svētdienā pēc dievkalpojuma Gustavsons devās izbraukumā ar auto, galvenokārt tādēļ, lai izrādītos. Neveiksmīgā kārtā viņš nejauši izvēlējās ceļu gar Allana Karlsona mājām. Pagriezienā ārpus Allana saimniecības Gustavsons laikam būs kļuvis nervozs (vai arī Dievs vai liktenis kaut kādā mērā vadīja notikumus), jo sāka niķoties ātruma pārslēgs, un, lai nu bija, kā bija, Gustavsons un automobilis nevis izdarīja vieglu pagriezienu pa labi, bet gan iebrauca tieši grantsbedrē aiz mājām. Gustavsonam jau tāpat klātos slikti, ka nācies pārkāpt Allana zemes īpašuma robežas un izskaidroties, bet notika vēl ļaunāk, jo tieši tajā brīdī, kad Gustavsonam laimējās apstādināt savu spožo automobili, Allans izdarīja svētdienas pirmo izmēģinājuma sprādzienu.

Allans pats sarāvies gulēja aiz atejas, neko neredzēdams un nedzirdēdams. To, ka kaut kas nogājis greizi, viņš aptvēra tikai tad, kad atgriezās grantsbedrē, lai novērtētu sprādzienu. Tur gulēja lieltirgotāja automobilis, izpleties gandrīz pār visu bedri, un šur un tur atradās ari daļas no lieltirgotāja paša.

Lieltirgotāja galva bija nonākusi vistuvāk dzīvojamai mājai un bija mīksti nokritusi zālājā. Tur tā gulēja, pavērsusi tukšu skatienu uz postažu.

Kas tev bija darāms manā grantsbedrē? jautāja Allans.

Lieltirgotājs neatbildēja.

[1] [6] *

Nākamos četrus gadus Allanam bija daudz laika lasīt un papildināt zināšanas par sabiedrības attīstību. Viņu ieslodzīja uzreiz, lai arī nebūt nebija viegli uzzināt, par ko īsti. Mazpamazām visā šajā lietā tika iesaistīts ari Allana tēvs, vecais sabiedrības grāvējs. Tas notika, kad rasu biologa, Upsālas profesora Bernharda Lundborga jaunais un izbadējies māceklis nolēma uz Allana rēķina veidot savu karjeru. Pēc dažādiem pārbraucieniem Allans nonāca Lundborga nagos un tūlīt tika piespiedu kārtā sterilizēts "rasu

tīrības un sociālu indikāciju" vārdā. Tas nozīmē, ka Allans likās mazliet atpalicis un ka visādā ziņā šajā puisī bija pārāk daudz no tēva, lai valsts atļautu Karlsonu dzimtas turpmāku reprodukciju.

Tas, kas bija saistīts ar sterilizāciju, Allanu netraucēja; tieši otrādi viņš uzskatīja, ka profesora Lundborga klīnikā tiek labi uzņemts. Tur reizi pa reizei viņam vajadzēja atbildēt uz visdažādākajiem jautājumiem, starp citu, arī uz to, kāda viņam bijusi vajadzība uzspridzināt lietas un cilvēkus un vai ir drošs, ka viņa dzīslās nerit nēģeru asinis. Uz to Allans atbildēja, ka viņš saskatot starpību starp lietām un cilvēkiem, ja esot runa par dinamīta lādiņa aizdedzināšanu. Sašķeļot akmeni uz pusēm, ja tas gadoties ceļā, esot laba sajūta. Ja akmens vietā atrastos cilvēks, tad, pēc Allana domām, pietiktu palūgt šai personai paiet malā. Vai tad profesors Lundborgs nedomājot tāpat?

Bet Bernhards Lundborgs jau nebija tas, kas tā uzreiz ielaidīsies filozofiskās diskusijās ar pacientiem, un viņš atkārtoja jautājumu par nēģeru asinīm. Allans atbildēja, ka to jau īsti nevarot zināt, bet abi viņa vecāki bijuši ar tikpat bālu ādu kā viņš pats, ja profesoru apmierinātu šāda atbilde. Un tad vēl Allans piebilda, ka viņš briesmīgi gribētu redzēt īstu nēģeri, ja profesoram pie gadījuma tāds būtu krājumā.

Profesors Lundborgs un viņa asistenti neatbildēja uz Allana pretjautājumiem, bet zinību vīrs purpinādams kaut ko atzīmēja un pēc tam lika Allanu mierā, dažreiz vairākas dienas pēc kārtas. Šo laiku tad Allans izmantoja, lasīdams gan šo, gan to. Protams, dienas avīzes, bet arī literatūru no slimnīcas bibliotēkas, kuras krājumi bija visai plaši. Tam vēl klāt ēdiens trīs reizes dienā, tualete iekštelpās un pašam sava istaba. Šajā piespiedu aprūpē Allans jutās ļoti labi. Noskaņa tika mazliet sabojāta tikai vienu reizi, un tas notika bridi, kad Allans ziņkārīgi jautāja profesoram Lundborgam, kas tieši ir tik bīstams, ja cilvēks ir nēģeris vai ebrejs. Pārmaiņas pēc profesors vis neatbildēja klusējot, bet ierēcās, lai Karlsona kungs uzvedoties, kā pienākas, un nebāžot degunu citu darīšanās. ŠI situācija mazliet atgādināja to reizi pirms daudziem gadiem, kad Allana māte bija draudējusi dēlam ar pļauku.

Gadi gāja, un pratināšana notika arvien retāk. Tad Riksdags sāka izmeklēšanu par "bioloģiskā nozīmē mazvērtīgu" personu sterilizāciju, un, kad pienāca ziņojums, tas profesoram Lundborgam deva tādu uzplaukumu darbībā, ka Allana gultu piepeši ievajadzējās kādam citam. Tādēļ 1929. gada pavasari Allans tika reabilitēts un viņu izmeta uz ielas ar kabatas naudu, kuras tik tikko pietika vilcienam uz Flenu. Pēdējā jūdze līdz Ikshultai viņam bija jāpieveic saviem spēkiem, bet, pēc Allana domām, tas nebija nekas īpašs. Pēc četriem gadiem aiz restēm viņam vajadzēja izlocīt kājas.

5. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

Vietējā avīze rīkojās ātri, un pēdējo notikumu slejā parādījās vēsts par veco vīru, kas savā simt gadu jubilejā izkūpējis gaisā. Tā kā avīzes reportiere bija izsalkusi pēc īstām vietējām ziņām, viņa lika lietā dzirdēto viedokli par to, ka nevarot izslēgt nolaupīšanu. Pēc liecinieku teiktā, simtgadnieks bijis pie skaidras saprašanas un viņš diezin vai varējis apmaldīties.

Pazust savā simtajā dzimšanas dienā taču bija kaut kas īpašs. Vietējais radio pieķērās avīzes ziņai, tam sekoja valsts radio, ziņu aģentūra TT, teleteksts, lielākās Zviedrijas avīzes ar savām iekšzemes rubrikām, kā arī pēcpusdienas un vakara ziņas televīzijā.

Flenas policija nevarēja darīt neko citu kā vien nodot lietu lēņa kriminālpolicijai, kas atsūtīja divus radioficētus auto plus kriminālkomisāru Aronsonu civilapģērbā. Tiem visiem drīz piebiedrojās dažādu reportieru brigādes, lai palīdzētu izķemmēt visu apkārtni. Lielais mediju pulks deva lēņa policijas prefektam iemeslu vadīt darbu uz vietas, lai viņš varētu nonākt kādas kameras priekšā.

Policijas darbs sākotnēji izpaudās tā, ka radioficētie auto braukāja krustām šķērsām pa pilsētiņu; tikmēr kriminālpolicisti nopratināja ļaudis pansionātā. Pašvaldības padomnieks turpretī bija aizbraucis mājās uz Flenu un izslēdzis visus telefonus. Tas nemūžam nevarēja beigties labi, ja tu tiec iejaukts kāda nepateicīga večuka pazušanā, tā viņš domāja.

Pienāca visai dažādas ziņas: ka Allans redzēts Katrineholmā uz divriteņa, ka viņš stāvējis rindā Nīčēpingas aptiekā un bijis neiecietīgs. Bet šie un līdzīgi ziņojumi dažādu iemeslu dēļ bija jāatmet. Piemēram, ir neiespējami atrasties Katrineholmā un vienlaikus ēst pusdienas savā istabā Malmšēpingas pansionātā.

Lēņa policijas prefekts lika organizēt meklēšanu ķēdē, kur piedalījās apmēram simt brīvprātīgo no visas apkārtnes, un viņš bija patiesi pārsteigts, ka tas nedeva nekādus rezultātus. Līdz šim viņš, proti, bija diezgan drošs, ka runa ir par parastu pazušanu sakarā ar demenci, lai gan, pēc liecinieku datiem, večuks bijis garā možs.

Sākumā nekas netika noskaidrots, līdz ap pusastoņiem vakarā no Eskilstūnas tika atgādāts policijas suns. Tas īsu brīdi apošņāja Allana atzveltnes krēslu un iemītās pēdas starp atraitnītēm pie loga, tad virzījās uz parku un pēc tam ārā no tā, pāri ielai, tad tuvojās viduslaiku baznīcai, pārlēca akmens mūrim un neapstājās agrāk kā pie Malmšēpingas ceļojumu biroja uzgaidāmās telpas.

Uzgaidāmās telpas durvis bija aizslēgtas. No Sermlandes satiksmes pārstāvja Flenā policija uzzināja, ka darbdienas vakaros ceļojumu biroju slēdz pulksten 19.30, kad attiecīgais kolēģis beidz darbu. Bet, pārstāvis piebilda, ja policija nekādā ziņā nevarot gaidīt līdz nākamajai dienai, tad ir iespējams Malmšēpingas kolēģi apmeklēt mājās. Viņu saucot Ronijs Hults, un telefona numurs esot atrodams katalogā.

Kamēr lēņa policijas prefekts stāvēja reportieru kameru priekšā pie pansionāta un darīja zināmu, ka vajadzīga sabiedrības palīdzība meklēšanai ķēdē arī vakarā un naktī, jo simtgadnieks esot viegli ģērbies un, iespējams, apjucis, kriminālpolicijas komisārs Jērans Aronsons aizbrauca uz mājām pie Ronija Hulta un piezvanīja pie durvīm. Suns taču bija skaidri norādījis, ka vecais iegājis ceļojumu biroja uzgaidāmajā telpā, un Hults no ceļojumu biroja droši vien varēs pateikt, vai pazudušais aizbraucis no Malmšēpingas ar autobusu.

Bet Ronijs Hults neatvēra durvis. Viņš sēdēja guļamistabā ar nolaistām žalūzijām, apskāvis savu kaķi.

-    Ej savu ceļu! Ronijs Hults čukstēja ārdurvju virzienā. -EJ!

Un kriminālpolicijas komisārs beidzot tā arī darīja. No vienas puses, tādēļ ka domāja tāpat kā šefs, proti, ka vecais vīrs maldās kaut kur tepat tuvumā; no otras puses, viņš uzskatīja: ja jau meklējamais iekāpis autobusā, tad viņam nekas nekait. Šis Ronijs Hults droši vien bija pie kāda meitieša, tā varētu iedomāties. Rīt pirmais uzdevums būs sameklēt viņu darbā. Ja vien vecais līdz tam nebūs uzradies.

[1] [7] *

Pulksten 21.02 lēņa komunikāciju centrāle Eskilstūnā pieņēma sarunu:

-    Mans vārds ir Bertils Karlgrēns, un es zvanu… es zvanu savas sievas uzdevumā, tā varētu sacīt. Vai arī… Nūja, mana sieva Gerda Karlgrēna atradās Flenā vairākas dienas ciemos pie mūsu meitas un viņas vīra. Viņiem būs mazais un tā… un tad jau gan būs ko noņemties, tā sakot. Šodien bija laiks doties mājās, un viņa, Gerda tātad, brauca ar agro pēcpusdienas autobusu, tas bija šodien, un autobuss iet caur Malmšēpingu,

bet mēs dzīvojam šeitStrengnēsā… Tas viss neko nenozīmē, arī sievai tā šķiet, bet mēs pa radio dzirdējām par pazudušu simtgadnieku. Varbūt jūs jau esat viņu atraduši? Ak nē? Nūja, sieva saka, ka Malmšēpingā autobusā iekāpis kāds atbaidoši vecs vīrs un ka viņam līdzi bijusi liela ceļasoma, it kā viņš gatavotos braukt kaut kur tālu. Sieva sēdējusi aizmugurē, bet vecais pašā priekšā, tādēļ viņa tik labi nav redzējusi un arī nav dzirdējusi, ko vīrs ar šoferi runā. Ko tu teici, Gerda? Jā, Gerda saka, ka viņa jau nav tā, kas klausās pāri plecam… Tomēr dīvaini bija tas… Nūja, dīvaini… vai arī… jo vecais izkāpis jau pusceļā līdz Strengnēsai, viņš ar savu lielo somu braucis tikai dažas jūdzes. Un viņš izskatījies ļoti vecs, tik tiešām. Nē, Gerda nezina, kā sauc to pieturu, tā bijusi kaut kur meža vidū… kaut kur pusceļā. Tātad starp Malmšēpingu un Strengnēsu.

Šī saruna tika ierakstīta, izprintēta un pa faksu nosūtīta uz kriminālpolicijas komisāra viesnīcu Malmšēpingā.

6. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs otrdiena, 3. maijs

Ceļasoma bija pilna līdz malām ar piecsimtkronu banknotēm, kas sasietas sainīšos. Jūliuss ātri aprēķināja. Desmit rindas platumā, piecas augstumā. Piecpadsmit sainīši kaudzītē, katrā droši vien piecdesmit tūkstoši…

-    Trīsdesmit septiņi un vēl pusmiljons, ja esmu pareizi aprēķinājis, teica Jūliuss.

-    Tā tik ir nauda! sacīja Allans.

-    Laidiet ārā, nolādētie velni! no saldētavas auroja garmatainais.

Jauneklis joprojām ārdījās; viņš kliedza, spārdījās un atkal kliedza. Allanam un Jūliusam vajadzēja sakopot domas pārsteidzošās notikumu attīstības priekšā, bet šādā troksnī tas nebija iespējams. Beidzot Allans nolēma, ka pienācis laiks jaunekli mazliet atvēsināt, un viņš ieslēdza saldētavu.

Nepagāja nemaz tik daudz sekunžu, kad jauneklis ievēroja, ka viņa stāvoklis pasliktinājies. Viņš apklusa, lai mēģinātu skaidri domāt. Skaidra domāšana jauneklim ikdienā viegli nevedās, turklāt šobrīd viņu mocīja neciešamas galvassāpes.

Pēc dažu minūšu gudrošanas viņš katrā ziņā bija sapratis, ka ar draudiem un spārdīšanos no šīs situācijas neizkļūs.

Atlika tikai saukt pēc palīdzības no ārpuses. Atlika vienīgi zvanīt šefam. Šī doma bija briesmīga. Bet izskatījās, ka alternatīva varēja kļūt vēl ļaunāka.

Jauneklis šaubījās vēl dažas minūtes, iekams aukstums pieņēmās. Beidzot viņš paņēma mobilo.

Ārpus zonas.

* * *

Vakars kļuva par nakti, un nakts kļuva par rītu. Allans atvēra acis, bet sevi nepazina. Vai tad viņš miegā beidzot būtu nomiris?

Moža vīrieša balss padeva viņam labrītu un teica, ka esot divas ziņas, ko pavēstīt: viena laba un otra slikta. Kuru Allans gribētu dzirdēt vispirms?

Vispirms Allans vēlējās saprast, kur viņš atrodas un kāpēc. Sāpēja ceļgali, tātad, par spīti visam, viņš bija dzīvs. Bet vai viņš nebija… un vai pēc tam nepaņēma… un… vai viņu sauca par Jūliusu?

Pužļa gabaliņi sakrita vietās, Allans bija nomodā. Viņš gulēja uz matrača Jūliusa guļamistabā uz grīdas, Jūliuss stāvēja durvīs uz priekšnamu un atkārtoja jautājumu. Vai Allans gribot vispirms labo vai slikto ziņu?

-    Labo, teica Allans. Slikto tu vari izlaist.

-     Okei, piekrita Jūliuss un paziņoja: labā ziņa esot tāda, ka virtuvē saklāts brokastgalds. Tur esot kafija, sviestmaize ar aļņa cepeti un kaimiņa vistu olas.

Padomā tikai, Allans dzīvē pieredzējis vēl vienas brokastis bez biezputras! Tā, saprotams, bija laba ziņa. Kad viņš bija apsēdies virtuvē pie galda, viņš jutās nobriedis noklausīties ari slikto ziņu par spīti visam.

-     Sliktā ziņa… teica Jūliuss un nedaudz pieklusināja balsi. Sliktā ziņa ir tā, ka mēs dzerdami un plītēdami vakar aizmirsām izslēgt saldētavu.

-    Un? jautāja Allans.

-    Un… viņš tur iekšā tagad ir pavisam beigts.

Allans noraizējies pakasīja pakausi, bet tad nolēma neļaut šai nolaidībai aptumšot visu dienu.

-    Tas ir slikti, viņš norūca. Bet man jāteic, ka olas gan tev izdevušās perfekti, tās nav ne par cietu, ne par mīkstu.

Kriminālpolicijas komisārs Aronsons pamodās astoņos no rīta un saprata, ka ir sliktā omā. Ja kāds večuks aizlaižas ar nolūku vai bez tā, tad nu gan tas nav gadījums, kur vajadzīga komisāra kvalifikācija.

Aronsons iegāja dušā, apģērbās un devās brokastīs uz viesnīcas Plevnagārden pirmo stāvu. Pa ceļam viņš sastapa dežurantu un saņēma no tā faksu, kas bija pienācis iepriekšējā vakarā, kad recepcija jau bija slēgta.

Pēc stundas komisāram Āronsonam bija radies cits ieskats par šo gadījumu. Sākumā faksam no lēņa komunikāciju centrāles bija neskaidra nozīme. Bet, kad Aronsons satika bālo Roniju Hultu dzelzceļa stacijas ekspedīcijā, nepagāja diez cik daudz minūšu, līdz Hults sabruka un pastāstīja par saviem pārdzīvojumiem.

Tūlīt pēc tam zvanīja no Eskilstūnas un teica: Sermlandes satiksme Flenā nupat atklājusi, ka kopš iepriekšējā vakara trūkst viena autobusa un ka Āronsonam vajadzētu piezvanīt kādai Jesikai Bjerkmanei tā esot draudzene autobusa šoferim, kurš acīmredzot bijis nolaupīts, bet vēlāk atlaists vaļā.

Komisārs Aronsons aizbrauca atpakaļ uz Plevnagārden, lai iedzertu tasi kafijas un apkopotu jauniegūto informāciju. Visu pārdomādams, viņš pierakstīja savus secinājumus:

Kāds vecs vīrs, Allans Karlsons, iziet no savas istabas veco ļaužu mītnē īsi pirms savas simtgades svinībām šī pansionāta zālē. Karlsons savos gados ir vai bija pie sensacionāli labas veselības, tam ir daudz pierādījumu, sākot jau ar viņa fizisko stāvokli, kad viņam izdevās pašam izkļūt pa logu, ja vien viņš, protams, nesaņēma palīdzību no ārpuses, un pēdējie novērojumi liecina, ka viņš rīkojies uz savu roku. Medicīnas māsa un pansionāta priekšniece Alise Englunde liecina šādi: "Allans, protams, ir vecs, bet viņš ir arī atbaidošs draņķis, kurš, velns par stenderi, ļoti labi zina, ko dara."

Pēc suņa uzrādītā maršruta šis Karlsons, kad brīdi bija stāvējis un mīņājies atraitnīšu dobē, bija izgājis cauri vairākām Malmšēpingas daļām un pēc kāda laika ieradies ceļojumu biroja uzgaidāmajā telpā. Tad, pēc liecinieka Ronija Hulta vārdiem, piegājis vai, pareizāk sakot, piešļūkājis (Hults tā atzīmēja Karlsona sīkos soļus) pie viņa lodziņa un kājās viņam bijušas čības, nevis kurpes.

Hulta tālākās liecības norāda, ka Karlsons drīzāk no kaut kā bēdzis, nekā viņam bijis noteikts ceļojuma mērķis. Karlsons vēlējies pēc iespējas ātrāk tikt projām no Malmšēpingas, virziens un transportlīdzeklis bijuši pakārtoti jēdzieni.

To, starp citu, apstiprina Jesika Bjerkmane, autobusa šofera Lennarta Ramnēra draudzene. Pašu šoferi vēl nav bijis iespējams nopratināt, jo viņš sarijies pārāk daudz miega tablešu. Toties Bjerkmanes liecība šķita sakarīga. Karlsons, pēc Ramnēra teiktā, gribējis kaut kur aizbraukt par konkrētu summu. Iznāca, ka ceļa mērķis bijusi pieturvieta "Bīringes stacija". Tā iznāca. Tātad nav iemesla domāt, ka kāds vai kaut kas gaidīja Karlsonu tieši tur.

Tomēr šim notikumam ir vēl viena detaļa. Biroja darbinieks Hults noteikti nav pievērsis uzmanību tam, vai

Karlsons paņēmis kādu ceļasomu vai ne, pirms iekāpis autobusā Bīringes virzienā. Bet šis jautājums drīz vien noskaidrojās pēc kriminālās organizācijas Never Again iespējamā biedra vardarbīgās rīcības.

Jesikas Bjerkmanes stāstā, ko viņai izdevies dabūt ārā no sava sazāļotā drauga, nefigurē nekāda ceļasoma, bet fakss no komunikāciju centrāles apstiprina, ka Karlsons, iespējams, lai arī izklausās neticami nozadzis ceļasomu Never Again biedram.

Bjerkmanes stāsts kombinācijā ar faksu no Eskilstūnas norāda, ka vispirms Karlsons apmēram pulksten 15.20 plus mīnus dažas minūtes, bet pēc tam Never Again biedrs apmēram četras stundas vēlāk izkāpis pie Bīringes stacijas, lai dotos uz nezināmu mērķi. Pirmais simt gadus vecs, vilkdams aiz sevis ceļasomu, bet otrs septiņdesmit-septiņdesmit piecus gadus jaunāks.

Komisārs Āronsons aizvēra piezīmju bloku un izdzēra pēdējo malku kafijas. Pulkstenis rādīja 10.25.

Nākamā pietura Bīringes stacija!

[1] [8] *

Brokastojot Jūliuss un Allans izgāja cauri visam, ko namatēvs paveicis un izprātojis agrajās rīta stundās, kamēr Allans vēl gulēja.

Vispirms nelaime ar saldētavu. Kad Jūliuss saprata, ka temperatūra vakarā un naktī tur bijusi mīnusos vismaz desmit stundas no vietas, viņš paķēra lauzni kā iespējamu ieroci un atvēra durvis. Ja arī jauneklis vēl bija pie dzīvības, viņš nevarētu būt kaut desmitdaļu tik mundrs un možs, lai stātos pretī Jūliusam un viņa lauznim.

Tomēr drošības pasākums ar lauzni bija lieks. Jauneklis sēdēja sakņupis uz tukšās kastes. Uz ķermeņa viscaur bija

redzami ledus kristāli, un acis auksti vērās nekurienē. īsi sakot beigts kā gabalos sadalīts alnis.

Jūliuss domāja žēl gan, tomēr tas bija arī diezgan praktiski. Šo negantnieku taču tā vienkārši nevarētu laist laukā. Jūliuss izslēdza aukstumu un atstāja durvis vaļā. Jauneklis bija miris, bet tādēļ jau viņu nevajadzēja vēl vairāk sasaldēt.

Virtuvē Jūliuss iekurināja plīti, lai būtu siltāk, un tad pārskaitīja naudu. Nebija nekādi trīsdesmit septiņi miljoni, kā viņš steigā bija summu novērtējis iepriekšējā vakarā. Te bija tieši piecdesmit miljoni.

Allans ieinteresēts klausījās Jūliusa atskaitē un vienlaikus ēda brokastis ar tik labu apetīti, kādu gandrīz nemaz nevarēja atcerēties. Viņš nebilda ne vārda, kamēr Jūliuss nebija nonācis pie ekonomiskas dabas jautājumiem.

Nūja, piecdesmit miljonus ir vieglāk sadalīt divās daļās. Viegli un labi. Vai tu varētu būt tik laipns un pasniegt man sāli?

Jūliuss izpildīja Allana lūgumu un piebilda, ka viņš jau būtu varējis sadalīt divās daļās arī trīsdesmit septiņus miljonus, ja būtu vajadzīgs, tomēr piekrita, ka ar piecdesmit bija vieglāk. Pēc tam Jūliuss kļuva nopietns. Viņš apsēdās pie virtuves galda pretī Allanam un teica, ka pienācis brīdis uz visiem laikiem atstāt šo pamesto staciju. Jauneklis saldētavā vairs nevarēja nodarīt nekādu ļaunumu, bet kas gan var zināt, ko viņš vēl saaicinājis šurp? Kuru katru brīdi te virtuvē varēja uzrasties desmit aurojošu jaunekļu, un katrs no viņiem varētu būt tikpat nikns kā tas, kurš tagad beidzis aurot.

Allans tam piekrita, bet atgādināja Jūliusam, ka viņš ir jau krietni gados un nav tik kustīgs kā agrākos laikos. Jūliuss apsolīja, ka turpmāk būs tik maz staigāšanas, cik vien iespējams. Un ka viņiem jātiek projām. Turklāt vislabāk būtu, ja viņi jaunekli no saldētavas paņemtu līdzi. Tas abiem večiem nenāktu par labu, ja viņu pēdās kāds atrastu mironi.

Brokastis bija ieturētas, tagad vajadzēja sākt rīkoties. Jūliuss un Allans jaunekli kopīgi dabūja ārā no saldētavas un ievilka virtuvē, kur novietoja uz krēsla, kamēr sakopoja spēkus nākamajam uzdevumam.

Allans noskatīja jaunekli no galvas līdz kājām un tad sacīja:

-   Viņam šķiet neparasti mazas kājas pie tik liela auguma. Tam zellim taču kurpes vairs nav vajadzīgas, ko?

Jūliuss atbildēja, ka šādā priekšpusdienā laukā, protams, esot auksts, bet nosaldēt kāju pirkstus lielāks risks esot Allanam nekā jauneklim. Ja Allans domājot, ka jaunekļa kurpes viņam derētu, tad lai tik ņemot ciet. Klusēšana ir piekrišana.

Allanam kurpes bija mazliet par lielu, bet tās bija stipras un ievērojami labākas, ko apaut pirms bēgšanas, nekā pāris nomīdītu čību.

Nākamais uzdevums bija izvilkt jaunekli priekšnamā un novelt viņu pa trepēm. Kad visi trīs atradās uz perona, divi stāvus un trešais guļus, Allans gribēja zināt, ko Jūliuss nodomājis darīt tālāk.

-    Tu nekur neej, Jūliuss sacīja Allanam. Tu arī ne! viņš uzsauca jauneklim, nolēca no perona un iegāja šķūnī, kurā veda stacijas vienīgās piebraucamās sliedes.

Drīz pēc tam Jūliuss izbrauca no šķūņa ar drezīnu.

-     1954. gada modelis, viņš sacīja. Laipni lūgtum uz borta!

Jūliuss no priekšpuses drezīnu ievilka, Allans aizmugurē stūma, likdams kājām soļot līdzi, un mironis sēdēja uz krēsla, viņa galva bija atbalstīta ar nolūzušu birstes kātu, bet uz stingajām acīm bija uzliktas saulesbrilles.

Pulkstenis bija bez piecām vienpadsmit, kad kompānija devās ceļā. Pēc trim minūtēm pie Bīringes pamestās stacijas piebrauca tumšzils volvo. No auto izkāpa kriminālpolicijas komisārs Jērans Aronsons.

Ēka nenoliedzami izskatījās pamesta, bet aplūkot to tuvāk nenāktu par ļaunu, pirms viņš dosies uz Bīringes ciemu un klauvēs pie ļaužu durvīm.

Aronsons uzmanīgi uzkāpa uz perona, jo tas neizskatījās visai stabils. Atvēris ārdurvis, viņš iesaucās: "Vai te kāds ir mājās?" Atbildi viņš nesaņēma un kāpa pa trepēm uz augšstāvu. Nūja, bet māja likās apdzīvota. Malkas plītī virtuvē vēl gailēja ogles, uz galda atradās gandrīz notiesātas brokastis divām personām.

Un uz grīdas viņš ieraudzīja pāri nonēsātu čību.

***

Never Again oficiāli sauca par MC klubu, bet patiesībā tas nebija nekas cits kā neliela noziedzīga jaunu vīriešu grupa, ko vadīja pusmūža vīrs ar vēl smagāku kriminālu pagātni, un viņiem visiem bija turpmāki krimināli nodomi.

Grupas vadoni sauca Pērs Gunnars Jerdīns, bet neatradās neviens, kas uzdrošinātos dēvēt viņu citādi kā vien par Šefu, jo tā viņš bija noteicis. Turklāt šis tips bija gandrīz divus metrus garš, svēra simt trīsdesmit kilogramus un labprāt vicināja nazi, ja kāds vai kaut kas nebija viņam pa prātam.

Šefs savu kriminālo karjeru sāka samērā uzmanīgi. Kopā ar vienaudzi biedru viņš importēja uz Zviedriju dārzeņus un visu laiku mānījās ar izcelsmes valsti nodokļu ziņā, lai apvestu to ap stūri un varētu patērētājiem pieprasīt augstāku cenu par kilogamu.

Šefa kompanjonam nebija nekādas vainas, tikai viņa sirdsapziņa nebija pietiekami ietilpīga. Šefs gribēja iet vēl tālāk un nodoties smagākām lietām, piemēram, pievienot pārtikai formalīnu. Viņš bija dzirdējis, ka tā darot šur tur Āzijā, un Šefa ideja bija importēt zviedru gaļas bumbiņas no Filipīnām lētā veidā ar kuģi, un ar pareizu daudzumu formalīna šie produkti varēja turēties svaigi trīs mēnešus, ja nepieciešams, pat trīsdesmit grādu lielā karstumā.

Iepirkšanas izmaksas būtu tik zemas, ka viņiem nemaz nevajadzētu gaļas bumbiņas uzrādīt kā zviedru ražojumu, lai lietas saietu kopā. Tās nosaukt par dāņu bumbiņām būtu pieņemami, domāja Šefs, bet kompanjons negribēja te piedalīties. Pēc viņa ieskata, formalīns derēja līķu balzamēšanai, nevis tam, lai piešķirtu gaļas bumbiņām mūžīgu dzīvību.

Tā viņu abu ceļi šķīrās, un kopš tā laika Šefs vairs nedomāja par gaļas bumbiņām ar formalīnu. Toties viņam iešāvās prātā uzvilkt pār seju cepuri un nolaupīt pārāk spēcīgajam konkurentam Stockholm Fruktimport AB visus dienas ienākumus.

Ar mačetes palīdzību un nikni rēcot "Šurp naudu, citādi…!" viņš vienā rāvienā un sev pašam par izbrīnu bija kļuvis par četrdesmit vienu tūkstoti kronu bagātāks. Kāpēc ņemties un pūlēties ar importu, ja varēja tik smuku naudiņu nopelnīt gandrīz bez jebkāda darba?

Kopš tā laika viņa ceļš bija šāds. Lielākoties veicās labi, iznāca gan pāris īsāku piespiedu atvaļinājumu gandrīz divdesmit gadu garumā kā pašnodarbinātam uzņēmējam laupīšanas branžā.

Bet pēc dažām desmitgadēm Šefam šķita, ka pienācis laiks sākt domāt ar plašāku vērienu. Viņš nolīga pāris ievērojami jaunāku rokaspuišu, kuriem jau pašā sākumā piešķīra diezgan nicinošus mīļvārdiņus (viens iemantoja vārdu Bultens, bet otrs Hinkens) un ar kuriem vēlāk izdarīja divas veiksmīgas vērtslietu transporta aplaupīšanas operācijas.

Trešā vērtslietu transporta aplaupīšana visiem trim beidzās ar četrarpus gadiem cietumā Hallā. Tieši tur Šefam ienāca prātā ideja par Never Again un radās lieli plāni. Sākumā šim klubam būtu aptuveni piecdesmit biedru, kas iedalīti trīs operatīvos atzaros: "laupīšana", "narkotikas" un "izspiešana". Nosaukums Never Again radās Šefa vīzijās par tik profesionālas un pilnīgi drošas noziedzīgas struktūras radīšanu, lai nekad vairs nebūtu aktuāli atgriezties Hallā vai kādā citā iestādē. Never Again vajadzēja kļūt par organizētās noziedzības Real Madrid (Šefam patika futbols).

Sākumā rekrutēšanas process cietumā veicās pavisam labi. Bet tad Šefa mammas vēstule iestādē nonāca pie nepareizajiem cilvēkiem. Vēstulē mamma, starp citu, rakstīja, lai viņas mīļais Pērs Gunnars uzmanoties un cietumā nenokļūstot sliktā sabiedrībā, lai viņš esot uzmanīgs ar savām jutīgajām mandelēm un ka viņa ilgojoties atkal ar viņu uzspēlēt galda spēli Bagātību sala, kad viņš būšot laukā.

Pēc tam nepalīdzēja arī tas, ka Šefs gandrīz sadūra ar nazi pāris dienvidslāvus rindā pēc ēdiena un vispār briesmīgi ārdījās. Viņa autoritāte bija iedragāta. No trīsdesmit līdz tam rekrutētajiem vīriem divdesmit septiņi atteicās. Kopā ar Bulteņu un Hinkenu palika ari venecuēlietis Hosē Marija Rodrigess. Pēdējais tādēļ, ka bija slepeni iemīlējies Šefā, ko viņš nekad neuzdrošinājās atzīt arī pats sev.

Venecuēlietim piešķīra vārdu Karakass (pēc viņa dzimtenes galvaspilsētas nosaukuma). Lai kā arī Šefs draudēja un lādējās, cietumā viņš vairāk biedru savam klubam neieguva. Un kādu dienu viņš un viņa trīs rokaspuiši tika izlaisti laukā.

Sākumā Šefs domāja atmest ideju par Never Again, bet nejauši izrādījās, ka Karakasam ir kolumbiešu čoms ar ietilpīgu sirdsapziņu un apšaubāmiem draugiem. Viens ietekmēja otru, un Zviedrija ar Never Again palīdzību kļuva par narkotiku karteļa tranzītvalsti Austrumeiropā. Darījumi kļuva arvien plašāki, un nebija nedz iemesla, nedz personāla, lai aktivizētu nozares "laupīšana" un "izspiešana".

* * *

Šefs ievadīja kara padomi Stokholmā ar Hinkenu un Karakasu. Kaut kas bija noticis ar Bulteņu, šo neprašu, kas bija saņēmis uzdevumu veikt kluba darbībā līdz šim lielāko transakciju. Priekšpusdienā šefs bija kontaktējies ar krieviem, un viņi zvērēja, ka mantiņas saņēmuši un samaksājuši. Ja Never Again kurjers pēc tam aizlaidies, tā nav krievu problēma. Bet, ja Never Again viņus šajā sakarībā lūgtu uz deju, tad krievi neatteiktos. Viņi dejotu, ja būtu vajadzība. Gan valsi, gan mazurku.

Šefs pieļāva domu, ka krievi saka patiesību (turklāt viņš bija diezgan pārliecināts, ka tie dejo labāk nekā viņš pats). Un viņš nepieļāva, ka Bultens brīvprātīgi būtu aizbēdzis ar naudu, tam viņš bija pārāk aprobežots. Vai arī pārāk gudrs. Kā nu to ņem.

Atlika variants, ka kāds ir zinājis par šo transakciju, nogaidījis īsto brīdi Malmšēpingā vai Bultena ceļā uz Stokholmu, izsitis Bulteņu no spēles un piesavinājies somu.

Bet kurš tad? Šefs izmeta šo jautājumu kara padomei, bet atbildi nesaņēma. Šefs nebija pārsteigts; viņš jau sen bija sapratis, ka visi trīs viņa rokaspuiši ir idioti.

Lai nu kā, bet viņš uz kaujas lauku sūtīja Hinkenu, jo domāja, ka Hinkens tomēr nav tik liels idiots kā Karakass. Idiotam Hinkenam tātad būs labāki priekšnoteikumi atrast idiotu Bulteņu un varbūt pat somu ar naudu.

-      Dodies uz Malmšēpingu un paokšķerē visapkārt, Hinken! Bet apģērbies civilās drēbēs, jo tieši šodien tur apgrozās milzum daudz policistu. Laikam apmaldījies kaut kāds simtgadnieks.

* * *

Jūliuss, Allans un mironis rullēja uz priekšu pa Sermlandes mežu. Pie Vidšerras viņiem gadījās neveiksme uzdurties kādam zemniekam, kura vārdu Jūliuss nezināja. Zemnieks gāja un pārraudzīja savus sējumus, kad garām brauca trio uz drezīnas.

-    Labrīt! teica Jūliuss.

-    Cik jauks laiciņš! bilda Allans.

Mironis un zemnieks nesacīja neko. Bet pēdējais ilgi noskatījās pakaļ šai triju vīru grupai.

Jo vairāk drezīna tuvojās Okeras rūpnieciskajam ciematam, jo bēdīgāks kļuva Jūliuss. Viņš bija domājis, ka ceļā būs kāda ūdenskrātuve, kurā ievelt mironi. Tomēr nekas tāds ceļā negadījās. Un, kamēr Jūliuss vēl arvien raizējās, drezīna ieripoja rūpniecības rajonā ar plašām noliktavām. Jūliuss novilka bremzi un paspēja laikus apturēt mašīnu. Mironis sakrita uz priekšu un sasita pieri pie dzelzs kloķa.

-    Tas būtu bijis sāpīgi, ja apstākļi būtu mazliet citādi, teica Allans.

-    Ir arī savas priekšrocības, ja esi miris, Jūliuss sacīja.

Jūliuss nokāpa no drezīnas un nostājās aiz kāda bērza,

lai apskatītu šo rūpniecības rajonu. Milzīgās durvis uz

rūpniecības telpām bija vaļā, bet visa apkārtne šķita tukša. Jūliuss paskatījās pulksteni. Desmit pāri divpadsmitiem. Tātad pusdienlaiks, viņš saprata, un tad viņam acīs iekrita liels konteiners. Jūliuss paziņoja, ka nolēmis aiziet līdz tam un visu tuvāk aplūkot. Allans novēlēja Jūliusam labu izdošanos un lūdza neapmaldlties.

Tas gan nebija nekāds lielais risks, jo Jūliusam līdz konteineram bija jānoiet tikai trīsdesmit metri. Jūliuss tajā iekāpa iekšā, un kādu minūti Allans viņu nevarēja redzēt. Tad viņš atkal no tā izkāpa ārā. Atgriezies atpakaļ pie drezīnas, Jūliuss pavēstīja, ka tagad zinot, ko iesākt ar mironi.

Konteiners bija līdz pusei piepildīts ar kaut kādiem cilindriem, liekas, metru diametrā un vismaz trīs metru garumā. Katrs cilindrs, lai tiktu aizsargāts, bija ievietots savā koka kastē, īsais gals stāvēja vaļā. Allans jutās galīgi nokausēts, kad smagais ķermenis beidzot gulēja vienā no diviem cilindriem konteinerā. Aizvēris koka vāku un paskatījies uz adresi, viņš atplauka.

-    Adisabeba!

-    Viņš varēs apskatīt pasauli, ja neaizvērs acis, teica Allans.

-    Pasteidzies, vecais! par atbildi sacīja Jūliuss. Šeit mēs palikt nevaram.

Operācija noritēja labi, večuki bija atpakaļ bērzu aizsegā īstajā brīdī, kad beidzās pusdienlaiks. Viņi apsēdās uz drezīnas atpūsties, un drīz rūpniecības rajonā sākās dzīvība. Pašiekrāvēja vadītājs iepildīja konteinerā vēl vairākus cilindrus, līdz tas bija pilns. Tad to aizvēra, pieveda jaunu, un kraušana turpinājās.

Allans prātoja, ko gan viņi šeit ražo. Jūliuss zināja, ka te bija rūpnīca ar bagātu vēsturi, ka viņi jau 17. gadsimtā lēja lielgabalus un piegādāja tos visiem, kas Trīsdesmitgadu karā vēlējās efektīvāk nogalināt.

Allanam tas šķita lieki, ka tie, kas dzīvojuši 17. gadsimtā, galējuši cits citu nost. Ja vien viņi būtu mazliet nomierinājušies, ar laiku būtu nomiruši tik un tā. Jūliuss atbildēja, ka tas tā bijis visos laikos, un piebilda, ka atpūta beigusies un ka no šīs vietas jāpazūd. Saskaņā ar Jūliusa vienkāršo plānu abiem draugiem bija jānobrauc neliels attālums līdz Okeras centrālajai daļai un tur jāatrod kāds padoms.

* * *

Komisārs Aronsons izstaigāja veco Bīringes stacijas ēku, bet neatrada neko ievērības cienīgu, izņemot čības, kas, iespējams, piederēja simtgadniekam. Komisāram tās bija jāņem līdzi, lai parādītu pansionāta personālam.

Jā, uz virtuves grīdas bija arī ūdens traipi, kas veda uz saldētavu, tā bija izslēgta un ar vaļējām durvīm. Tomēr tas nebija nekāds pavediens, par ko būtu vērts runāt.

Tā Aronsons tālāk devās uz Bīringi, lai klauvētu pie durvīm. Trīs mājās ļaudis bija uz vietas, un no visām šīm trijām ģimenēm viņš uzzināja, ka Jūliuss Junsons dzīvo stacijas ēkas otrajā stāvā, ka viņš ir zaglis un krāpnieks, ar ko neviens nevēlas ielaisties nekādās darīšanās un ka neviens neko nav redzējis vai dzirdējis ne iepriekšējā vakarā, ne agrāk. Bet tas, ka Jūliuss Junsons iejaukts kādās blēdībās, tas visiem likās pats par sevi saprotams.

-    Spundējiet tik viņu iekšā! pieprasīja visdusmīgākais no kaimiņiem.

-    Par ko tad? komisārs noguris vaicāja.

-    Par to, ka viņš pa nakti zog olas no manas vistu kūts, ka pagājušo ziemu nospēra manu tikko nopirkto sperkli, pārkrāsoja to un nosauca par savējo, ka viņš pasūta grāmatas uz mana vārda un, kad grāmata pienāk, paņem to no manas pastkastītes un liek man samaksāt rēķinu, ka mēģina pārdot pašbrūvēto manam četrpadsmitgadlgajam dēlam, ka viņš…

-Jā, jā, tagad es zinu. Es viņu iespundēšu, teica komisārs. Tikai vispirms viņš jāatrod.

Āronsons brauca atpakaļ uz Malmšēpingu, un, kad nonāca apmēram pusceļā, iezvanījās viņa telefons. Tie bija kolēģi no komunikāciju centrāles. Kāds lauksaimnieks Tengrūts no Vidšerras bija piezvanījis un sniedzis interesantu informāciju. Kāds visā apkārtnē pazīstams nelietis apmēram pirms stundas ar drezīnu pa pamestajām sliedēm starp Bīringi un Okeras rūpniecisko ciematu bija pabraucis garām Tengrūta īpašumam. Uz drezīnas vēl bijis vecs vecis, liela ceļasoma un jaunāks vīrietis saulesbrillēs. Tengrūtam šķitis, ka jaunākais tur bijis galvenais. Lai gan viņš sēdējis vienās zeķēs…

Tagad gan, pie joda, es vairs neko nesaprotu, teica komisārs Āronsons un grieza apkārt auto tik sparīgi, ka

čības no pasažieru sēdekļa nolidoja uz grīdas.

[1] [9] *

Pēc pārsimt metriem Allana jau tā lēnais iešanas temps kļuva vēl gausāks. Viņš nežēlojās, bet Jūliuss redzēja, ka večuka ceļgali sākuši uzdot pa īstam. Gabaliņu tālāk pa labi atradās desiņu kiosks. Jūliuss apsolīja Allanam izmaksāt desiņu, ja vien draugs aizcīnīšoties līdz šim kioskam, to viņš varot atļauties, bet pēc tam kaut kādā veidā nokārtošot transporta jautājumu. Allans atbildēja, ka nekad mūžā neesot žēlojies par nelielām sāpēm un nedomājot to darīt ari tagad, tomēr desiņa ar maizi gan labi derētu.

Jūliuss pasteidzināja solus, Allans vilkās aiz muguras. Kad Allans pienāca, Jūliuss jau bija gandrīz pieveicis grilēto desiņu ar maizi. Bet viņš bija nokārtojis vēl daudz ko vairāk.

-    Allan, viņš sacīja, nāc un iepazīsties ar Beniju! Viņš ir mūsu jaunais privātšoferis.

Benijam piederēja desiņu kiosks, viņam bija gadu piecdesmit, uz galvas saglabājušies visi mati, ieskaitot zirgasti pakausī. Apmēram divu minūšu laikā Jūliuss bija paspējis nopirkt desiņas ar maizi, fantu, Benija sudrabkrāsas mersedesu, 1988. gada modeli, un arī Beniju pašu, turklāt tikai par simttūkstoš kronām.

Allans paskatījās uz kioska ipašnieku, kurš vēl arvien stāvēja savā posteni pie lodziņa.

-    Vai mēs esam tevi nopirkuši pavisam vai arī tikai izīrējuši? viņš beidzot iejautājās.

-     Auto ir nopirkts, šoferis noīrēts, atbildēja Benijs. Iesākumam uz desmit dienām, pēc tam turpināsim sarunas. Starp citu, desiņas arī ietilpst cenā. Vai varētu jūs iekārdināt ar Vīnes desiņu?

Nē, to vis nevarēja. Allans gribēja parastu vārīto desu, ja iespējams. Pēc tam Allans sacīja, ka simttūkstoš kronas par tik vecu auto, pat ja cenā ietilpst šoferis, ir mazliet par daudz, tāpēc būtu vairāk nekā pareizi dabūt vēl arī šokolādes dzērienu.

Tam Benijs bez vilcināšanās piekrita. Viņam tagad būs jāatstāj kiosks, un vienam dzērienam šur vai tur nebija nekādas nozīmes. Bizness tik un tā bija mīnusos; kioska darbības uzturēšana šajā vietā bija tikpat slikta ideja, kāda tā jau sākumā šķita.

Fakts tāds, stāstīja Benijs, ka, vēl pirms kungi īstajā brīdī uzradās, viņš bija prātojis par plāniem uzsākt dzīvē kaut ko jaunu. Tomēr kļūt par privātšoferi viņš gan nekad nebija domājis.

Kioska īpašnieka vārdu pamudināts, Allans ierosināja, ka Benijam bagāžniekā vajadzētu ielādēt veselu kartona kasti ar dzērienu Pucko. Jūliuss no savas puses apsolīja Benijam īstu privātšofera naģeni, ja vien viņš tagad noņemtu kioska īpašnieka cepuri un tūļātos ārā no sava kioska, jo bija laiks doties ceļā.

Benijs nedomāja, ka šofera pienākumos ietilpst strīdēties ar tiem, kas šeit noteicēji, un viņš darīja, kā pavēlēts. Vecā cepure ielidoja atkritumu urnā, Pucko nonāca bagāžniekā kopā ar dažām fantām. Bet ceļasomu Jūliuss labāk gribēja turēt sev blakus uz aizmugurējā sēdekļa. Allanam bija jāsēž priekšā, kur viņš varēja kārtīgi izstiept kājas.

Un tā šīs apkārtnes vienīgā kioska īpašnieks ņēma un apsēdās pie stūres tam auto, kas vēl pirms dažām minūtēm bija viņa paša mersedess, bet tagad bija godīgi pārdots abiem džentlmeņiem, kuru sabiedrībā tagad atradās pats Benijs.

-    Uz kurieni kungi vēlas braukt? jautāja Benijs.

-    Varbūt uz ziemeļiem? piedāvāja Jūliuss.

-    Jā, tas būtu labi, teica Allans. Vai arī uz dienvidiem.

-    Nu tad, teiksim, uz dienvidiem, izlēma Jūliuss.

-   Tātad uz dienvidiem, teica Benijs un iedarbināja dzinēju.

Pēc desmit minūtēm Okerā ieradās komisārs Aronsons. Viņam ar skatienu bija tikai jāseko dzelzceļa sliedēm, lai aiz rūpniecības rajona ieraudzītu vecu drezīnu.

Tomēr drezīnā nebija nekādu redzamu pēdu. Strādnieki rūpnīcas aizmugurē lādēja konteineros kaut kādus cilindrus. Neviens no viņiem nebija redzējis, kad drezīna atripojusi. Turpretī tūlīt pēc pusdienlaika pa ceļu gājuši divi vecāki viri, viens vilcis lielu ceļasomu, otrs turējies gabaliņu aizmugurē. Viņi devušies benzīntanka un desiņu kioska virzienā, bet neviens nezināja, kur viņi palikuši pēc tam.

Aronsons jautāja, vai tiešām tur bija divi, nevis trīs vīrieši. Bet strādnieki nekādu trešo nebija redzējuši.

Braukdams uz benzīntanka un desiņu kioska pusi, komisārs pārdomāja jaunāko informāciju. Tagad viss saistījās kopā vēl sliktāk nekā agrāk.

Vispirms Aronsons apstājās pie desiņu kioska. Policistu sāka mākt izsalkums, un viņam šķita, ka labi būtu kaut ko uzkost. Tomēr kiosks, protams, bija slēgts. Nav jau nekādas jēgas turēt kiosku šādā nomalē, nodomāja komisārs un turpināja ceļu uz benzīntanku. Arī tur neviens nebija neko redzējis vai dzirdējis. Bet vismaz tur varēja nopirkt desiņu, kaut ari tā garšoja pēc benzīntanka.

Pēc steidzīgajām pusdienām Aronsons apmeklēja ICA veikalu, puķu pārdevēju un nekustamo īpašumu mākleri. Viņš apstājās un aptaujāja tos dažus vietējos iedzīvotājus, kas pastaigājās ar suņiem, bērnu ratiņiem vai otrajām pusēm. Tomēr neatradās neviens, kas varētu kaut ko liecināt par diviem vai trim vīriešiem ar ceļasomu. Pēdas vienkārši izbeidzās kaut kur starp rūpnīcu un Statoil uzpildes staciju. Komisārs Aronsons nolēma atgriezties Malmšēpingā.

Viņam bija pāris istabas čību, kas gaidīja identificēšanu.

[1] [10] *

Kriminālpolicijas komisārs Jērans Aronsons zvanīja no auto lēņa policijas prefektam un ziņoja par aktuālo situāciju. Lēņa policijas prefekts bija pateicīgs, jo viņam bija

jānotur preses konference viesnīcā Plevnagдrden pulksten 14 un līdz šim pašam brīdim viņam nebija nekā, ko teikt.

Policijas prefekts bija ar nelielu teatrālu noslieci, un viņš nekad nerunāja pārāk maz, ja vien tam neradās kādi šķēršļi. Un tagad komisārs Āronsons bija iedevis viņam mazo pirkstiņu tieši to, kas vajadzīgs šīsdienas izrādei.

Policijas prefekts preses konferencē plaši izrunājās, pirms Āronsons paspēja atgriezties Malmšēpingā, lai viņa runas plūdus aizkavētu (kas tik un tā nebūtu izdevies). Policijas prefekts ziņoja, ka Allana Karlsona pazušana izvērtusies par iespējamu nolaupīšanas drāmu, tieši tā, kā iepriekšējā dienā nejauši bija uzminējis vietējais laikraksts. Policijai bija arī norādes uz to, ka Karlsons ir pie dzīvības, bet atrodas noziedzīgās pasaules pārstāvju rokās.

Žurnālistiem, protams, bija daudz jautājumu, bet policijas prefekts tos veiksmīgi atvairīja. Tomēr tik daudz viņš piebilda, ka Karlsons un viņa iespējamie nolaupītāji šodien ap pusdienlaiku redzēti Okeras rūpnieciskajā ciematā. Un vēl viņš aicināja policijas labāko draugu sabiedrību darīt zināmus savus novērojumus.

Lēņa policijas prefektam par sarūgtinājumu, televīzijas komanda jau bija devusies mājās. Tas nekad nebūtu noticis, ja tas dīkdienis Āronsons būtu izskalojis savu informāciju mazliet agrāk. Nu, bet šeit katrā ziņā bija Expressen un Afionbladet, arī vietējā avīze un vietējā radio reportiere. Viesnīcas Plevnagдrden ēdamzāles pašā aizmugurē stāvēja vīrietis, ko lēņa policijas prefekts no iepriekšējās dienas nepazina. Varbūt no TT?

Bet Hinkens jau nebija no TT, viņu bija atsūtījis Šefs no Stokholmas. Un viņam radās pārliecība, ka Bultens tomēr aizlaidies ar visu piķi. Tādā gadījumā viņš bija tikpat kā miris.

* * *

Kad Aronsons ieradās viesnīcā, preses pulciņš jau bija izklīdis. Pa ceļam komisārs bija apstājies pie pansionāta un saņēmis apstiprinājumu, ka atrastās istabas čības pieder Allanam Karlsonam (māsa Alise tās paostīja un, savilkusi grimasi, piekrītoši pamāja).

Aronsonam neveicās viņš saskrējās ar lēņa policijas prefektu viesnīcas foajē, saņēma informāciju par preses konferenci, un turklāt viņam tika uzdots atrisināt drāmu, ļoti vēlams, tādā veidā, lai nerastos nekādi loģiski konflikti starp īstenību un to, ko prefekts šīs dienas laikā stāstījis presei.

Pēc tam lēņa policijas prefekts gāja savu ceļu, viņam bija vēl jāpaveic šādi tādi darbi. Piemēram, bija pēdējais laiks iesaistīt šajā lietā prokuroru.

Aronsons apsēdās pie kafijas tases, lai pārdomātu pēdējās tūres. Atmetot visu pārējo, par ko būtu jāraizējas, komisārs izvēlējās koncentrēties uz iekšējām attiecībām starp visiem trim drezīnas braucējiem. Ja Tengrūtam taisnība, ka Karlsons un Junsons atradušies drezīnas pasažiera pakļautībā, tad te būtu runa par ķīlnieku drāmu. Tieši to bija konstatējis lēņa policijas prefekts preses konferencē, un tas, iespējams, teoriju pavājināja. Lēņa policijas prefektam ļoti reti bija taisnība. Turklāt bija taču atrasti liecinieki, kas redzējuši Karlsonu un Junsonu pastaigājamies pa Okeru ar ceļasomu. Vai tad abiem večukiem Karlsonam un Junsonam būtu izdevies pieveikt jauno un spēcīgo Never Again biedru un iegrūst viņu grāvī?

Neticami, bet neiespējami ne. Aronsons izlēma vēlreiz pieaicināt suni no Eskilstūnas. Sunim un viņa dresētājam tā būs gara pastaiga, sākot no lauksaimnieka Tengrūta zemes un beidzot ar Okeras rūpnīcu. Kaut kur pa vidu bija pazudis Never Again biedrs.

Pēc tam Karlsons un Junsons ari paši izkūpēja gaisā starp rūpnīcas sētas pusi un Statoil benzīntanku apmēram divsimt metru garā ceļa gabalā. Viņi bija pazuduši no zemes virsmas, turklāt neviena dzīva dvēsele neko nebija manījusi. Vienīgais, kas šajos divsimt metros atradās, bija slēgts desiņu kiosks.

Zvanīja Āronsona mobilais. Komunikāciju centrālē atradās jauna ziņa. Šoreiz simtgadnieks bija redzēts Mjelbijā sēžam mersedesā, acīmredzot viņu nolaupījis pusmūža vīrietis ar zirgasti, kurš sēdējis pie stūres.

-    Vai mums to pārbaudīt? kolēģis jautāja.

-    Nē, nopūtās Aronsons.

Būdams komisārs ilgāku laiku, Aronsons bija iemācījies atšķirt īstas ziņas no muļķībām. Viņš nomierinājās, apzinoties, ka gandrīz viss vēl bija miglā tīts.

[1] [11] *

Benijs apstājās Mjelbijā uzpildīt degvielu. Jūliuss uzmanīgi atvēra ceļasomu un izņēma no tās piecsimt kronu banknoti, lai samaksātu.

Pēc tam Jūliuss paziņoja, ka gribot mazliet izlocīt kājas, un lūdza Allanu palikt mašīnā par somas sargu. Allans bija noguris pēc dienas pūliņiem un apsolīja nekur neizkustēties.

Benijs bija gatavs pirmais un apsēdās pie stūres. Drīz atgriezās arī Jūliuss un deva pavēli doties ceļā. Mersedess turpināja braucienu dienvidu virzienā.

Pēc maza brītiņa Jūliuss uz aizmugures sēdekļa sāka ar kaut ko čaukstināties. Tad viņš Allanam un Benijam piedāvāja atvērtu saldumu paciņu.

-    Skatieties, ko es nospēru, viņš sacīja.

Allans sarauca uzacis.

-     Tu nozagi saldumu paciņu, kad mums somā ir piecdesmit miljonu kronu?

-     Vai tad jums somā ir piecdesmit miljoni? jautāja Benijs.

-    Opsā, teica Allans.

-    Ne gluži, atbildēja Jūliuss. Tu taču jau dabūji simt tūkstošus.

-     Plus piecsimt kronu banknoti par benzīnu, piebilda Allans.

Benijs uz dažām sekundēm apklusa.

-     Tātad jums somā ir četrdesmit deviņi miljoni astoņi simti deviņdesmit deviņi tūkstoši pieci simti?

-    Tu gan ātri sarēķināji, sacīja Allans.

Tad atkal uz brīdi iestājās klusums. Pēc tam Jūliuss teica, ka tikpat labi viņi varētu savam privātšoferim izstāstīt visu. Ja pēc tam Benijs gribētu ar partneriem līgumu lauzt, tas piederētu pie lietas.

* * *

Visgrūtāk Benijam nācās sagremot faktu, ka kāda persona nomušīta un pēc tam eksportēta. Tomēr tas bijis nelaimes gadījums, tik tiešām, pat ja tur iejaukts alkohols. Benijs pats alkoholu nelietoja.

Tad tikko pieņemtais šoferis vēlreiz visu pārdomāja riņķī un apkārt un nonāca pie secinājuma, ka tie piecdesmit miljoni droši vien jau no paša sākuma nonākuši nepareizās rokās, ka tieši tagad tie cilvēcei izdarīs lielāku labumu. Turklāt nebija diez cik vilinoši uzteikt jauno darbu jau pirmajā dienā.

Tādēļ Benijs solīja palikt savā postenī un jautāja, kādi ir kungu turpmākie plāni. Līdz šim viņš nebija gribējis neko jautāt; pēc Benija domām, ziņkārība nebija laba privātšoferu īpašība, toties tagad viņš bijis kļuvis par tādu kā nozieguma līdzdalībnieku.

Allans un Jūliuss atzina, ka viņiem nav pilnīgi nekādu plānu. Bet bija taču iespējams turpināt braucienu, kur ceļš viņus veda, līdz kļūs tumšs, tad kaut kur apmesties un pārrunāt visu sīkāk. Tā ari tika nolemts.

-    Piecdesmit miljoni, teica Benijs un smaidīja, ieslēgdams mersedesam pirmo ātrumu.

-     Četrdesmit deviņi miljoni astoņi simti deviņdesmit deviņi tūkstoši pieci simti, izlaboja Allans.

Tad Jūliusam vajadzēja apsolīt, ka viņš izbeigs zagt pašas zagšanas dēļ. Jūliuss atzina, ka tas nebūšot viegli, jo zagšana viņam esot asinīs un viņš nekam citam nederot. Tomēr tik un tā viņš apsolīja, un par Jūliusu varot sacīt tā, teica Jūliuss, ka viņš reti kad kaut ko solot, bet, ja reiz esot solījis, tad solījumu turot.

Brauciens turpinājās, un salonā valdīja klusums. Allans priekšējā sēdeklī tūlīt iemiga. Jūliuss atvēra vēl vienu paciņu konfekšu un nogaršoja tās. Un Benijs dungoja dziesmu,

kuras nosaukumu viņš nezināja.

[1] [12] *

Vakara laikraksta žurnālists, kas dabūjis uz grauda kādu notikumu, nav tik viegli apstādināms. Žurnālistiem no Expressen un Aflonbladet nevajadzēja nemaz tik daudz stundu, lai iegūtu ievērojami skaidrāku ainu par notikumu ķēdi, nekā lēņa policijas prefekts bija stāstījis pēcpusdienas preses konferencē. Šoreiz Expressen uzvarēja Aflonbladet, jo dienas avīzes reportieris pirmais sameklēja Roniju Hultu no ceļojumu biroja, aizbrauca pie viņa uz mājām un, solīdams

atrast Ronija vientuļajai kaķu meitenei boifrendu, piedabūja viņu doties līdzi uz hoteli Eskilstūnā un tur pārnakšņot, lai Aftonbladet nevarētu viņam piekļūt. Sākumā Hults baidījās kaut ko stāstīt, viņš atcerējās jaunekļa draudus, bet reportieris apsolīja, ka informācijas avots varēšot palikt anonīms, un turklāt apzvērēja, ka Hultam tāpat nekas nevarot notikt, jo MC klubs zinot, ka šajā lietā iesaistīta policija.

Bet Expressen neapmierinājās tikai ar Hultu. Tīklos tika noķerts arī autobusa šoferis, tāpat arī Bīringes iedzīvotāji, lauksaimnieks Vidšerrā un vairāki cilvēki no Okeras rūpnieciskā ciemata. Tas viss kopā noveda pie vairākiem dramatiskiem rakstiem nākamās dienas avīzē. Tie droši vien bija pilni ar kļūdainiem pieņēmumiem, bet šajos apstākļos reportieris bija labi paveicis savu darbu.

***

Sudrabkrāsas mersedess ripoja tālāk. Pamazām aizmiga arī Jūliuss. Allans krāca priekšējā sēdeklī, bet aizmugurē Jūliuss, kuram zem galvas kā neērts spilvens atradās soma. Pa to laiku Benijs pēc savas labākās saprašanas izvēlējās ceļu.

Mjelbijā Benijs izlēma pamest E4 un izbrauca uz valsts ceļa 32, kas veda uz Tranosu. Tur viņš neapstājās, bet turpināja braucienu dienvidu virzienā. Lēni nobraucis gabaliņu pa Krūnuberjas ceļu, viņš atkal iegriezās īstā Smolandes mežā. Tur šoferis cerēja atrast piemērotu vietu pārnakšņošanai.

i

I

Pamodās Allans un jautāja, vai nav pienācis gulētiešanas laiks. Izdzirdīs sarunas priekšējā sēdeklī, pamodās arī Jūliuss. Viņš paskatījās pa labi un kreisi (visapkārt bija mežs) un jautāja, kur viņi atrodas.

Benijs ziņoja, ka viņi pašlaik atrodas dažas jūdzes uz ziemeļiem no Vekšes un ka viņš esot šo to izdomājis, kamēr kungi gulējuši.

Šoferis bija nonācis pie secinājuma, ka no drošības viedokļa vislabāk būtu atrast kādu diskrētu pārnakšņošanas vietu. Viņi taču nezināja, kas viņiem dzenas pakaļ, bet tas, kurš piesavinājies ceļasomu ar pieciem simtiem kriminālu miljonu, nevar rēķināties ar to, ka viņu liks mierā, ja vien nepieliks zināmas pūles. Tieši tādēļ Benijs bija nogriezies no ceļa uz Vekši, un tagad mersedess tuvojās ievērojami pieticīgākai apdzīvotai vietai Rotnei. Benija ideja bija izpētīt, vai tur nav kādas viesnīcas, kur apmesties.

Diezgan pareizi izdomāts, slavēja Jūliuss. Bet ne pilnīgi.

Jūliuss attīstīja savu domu tālāk. Rotnē labākajā gadījumā ir maza, nolaista viesnīciņa, ko neviens nekad neatrod. Un, ja nu tur kādu vakaru piepeši uzrastos trīs iepriekš nepieteikti kungi, tad tas visā ciemā piesaistītu zināmu uzmanību. Tādēļ labāk sameklēt kādu zemnieku māju vai saimniecību kaut kur meža vidū un piekukuļot īpašnieku, lai iedod naktsmājas un ari mazliet kaut ko uzēst.

Benijs atzina, ka Jūliusa domu gājiens ir saprātīgs, un tādēļ nogriezās pa pirmo necilo grantēto ceļu, ko ieraudzīja.

Bija jau sācis krēslot, kad šie trīs vīri apmēram pēc četriem līkloču kilometriem grantētā ceļa malā ieraudzīja pastkastīti. Uz kastītes bija rakstīts Sjotorp, un turpat blakus atradās iebraucamais ceļš, kas acīmredzot veda tieši uz turieni. Izrādījās, ka tā tiešām ari ir. Pēc simt metru garas līkumošanas parādījās māja. Tā bija pamatīga, sarkana divstāvu ēka ar baltiem stūriem, vēl tur bija kūts un mazliet tālāk pie ezera kāda pussabrukusi būda, kur reiz glabāti darbarīki.

Šī lauku sēta šķita apdzīvota, un Benijs ar mersedesu lēni pieslīdēja pie dzīvojamās mājas ieejas. Tad ārā iznāca sieviete pāri pusmūžam, viņai bija sarkani, izspūruši mati un mugurā vēl sarkanāks treniņtērps, bet blakus vilku sugas suns.

Kompānija izkāpa no mersedesa un devās sievietei pretī. Jūliuss šķībi skatījās uz suni, bet šķita, ka tas negatavojas uzbrukt. Tieši otrādi tas uz viesiem raudzījās ziņkārīgi, gandrīz vai laipni.

Tādēļ Jūliuss uzdrošinājās novērst skatienu no suņa un pievērsās sievietei. Viņš pieklājīgi padeva labvakaru un izteica grupas vēlēšanos pārnakšņot un varbūt kaut ko uzēst.

Sieviete skatījās uz šo raibo ļaužu sajaukumu: viens vecis, viens pusvecis un viens… pavisam stilīgs vīrišķis, kā viņa atzina. Tātad īstajā vecumā. Un vēl ar zirgasti! Viņa pie sevis nosmaidīja, un Jūliusam šķita, ka tā ir laba zīme, bet viņa teica:

-    Šite nav nekāds nolāpīts hotelis!

Ai, ai, nodomāja Allans. Viņš tiešām ilgojās pēc kaut kā ēdama un pēc gultas. Dzīve paņem visus spēkus, ja beidzot esi nolēmis vēl mazliet padzīvot. Var sacīt, ko grib, par pansionātu, bet tas viņam noteikti nesagādāja sāpes visā ķermenī, kā tas bija šajos treniņos.

Arī Jūliuss izskatījās sadrūmis un sacīja, ka viņš un viņa draugi apmaldījušies un piekusuši un ka viņi, protams, ir gatavi samaksāt, ja tikai varētu te pārnakšņot. Par ēdienu jau ļaunākajā gadījumā var vispār nerunāt.

-    Tu dabūsi tūkstoš kronu par personu, ja dosi naktsmājas, -Jūliuss piebilda.

-     Tūkstoš kronu? brīnījās sieviete. Vai jūs bēguļojat?

Jūliuss atvairīja saimnieces trāpīgo jautājumu un vēlreiz skaidroja, ka viņi braukuši ļoti tālu un ka viņš pats jau varētu vēl izturēt, bet Allans esot krietni gados.

-     Vakar man apritēja simt gadu, Allans teica vārgā balsī.

-     Simt gadu? sieviete iesaucās gandrīz sabijusies. Velns par stenderi!

Tad viņa brīdi klusēja, un šķita, ka visu pārdomā.

-    Nu labi, velns jūs rāvis, viņa galu galā noteica. Jūs drīkstat palikt. Bet ne par kādiem tūkstošiem nevar būt ne runas. Kā jau teicu, es te neturu nekādu nolādētu hoteli.

Benijs sajūsmā skatījās uz sievieti. Viņš nekad nebija dzirdējis, ka sieviete tik īsā laikā tik daudz lamājas. Pēc viņa domām, tas skanēja apburoši.

-    Mana daiļā, viņš sacīja. Vai drīkst paglaudīt suni?

-     Mana daiļā? pārjautāja sieviete. Vai tu esi akls? Bet glaudi vien, pie joda! Busters ir laipns. Jums katram būs sava istaba augšstāvā, tur vietas pietiek. Palagi ir tīri, bet uzmanieties no žurku indes uz grīdas. Galds būs klāts pēc stundas.

Sieviete ar Busteru uzticīgi pie sāniem pagāja garām visiem trijiem viesiem kūts virzienā. Benijs viņai sauca no muguras un jautāja, vai daiļajai esot arī kāds vārds. Viņa atbildēja nepagriežoties, ka viņas vārds esot Gunilla, bet ka, viņasprāt, "mana daiļā" skanot tik jauki, lai saucot viņu tā arī turpmāk, ka tevi nelabais! Benijs to apsolīja.

-    Man šķiet, ka esmu iemīlējies, sacīja Benijs.

-    Es zinu, ka esmu noguris, bilda Allans.

Šajā brīdī no kūts puses atskanēja tāds kā rēciens, kas lika pat nāvīgi nogurušajam Allanam ieplest acis. Tam vajadzēja nākt no kāda ļoti liela un, iespējams, nomocīta dzīvnieka.

-     Neauro tik skaļi, Soņa, sacīja Mana Daiļā. Es jau nāku, pie velna!

7. NODAĻA 1929-1939

Mājas Ikshultā neizskatījās skaisti. To gadu laikā, kamēr Allans atradās profesora Lundborga aprūpē, viss bija aizaudzis. Kārniņi bija nopūsti nojumta un gulēja izklaidus zemē, ateja kaut kāda iemesla pēc bija apgāzusies, viens virtuves logs stāvēja vaļā un vējā dauzījās.

Allans apstājās pie ieejas pačurāt, jo ateja vairs nebija darba kārtībā. Tad viņš devās iekšā un apsēdās putekļainajā virtuvē, bet logu atstāja vaļā. Jaunais cilvēks bija izsalcis, bet atturējās no impulsa apskatīties, kas atrodams pieliekamajā. Viņš bija pārliecināts, ka redzētais viņu neiepriecinātu.

Viņš bija šeit dzimis un uzaudzis, bet nekad vēl šī mājvieta nebija likusies tik tāla kā pašlaik. Varbūt pienācis laiks saraut visas saites ar pagātni un doties tālāk pretējā virzienā? Jā, tā tas noteikti bija.

Allans sameklēja savus dinamīta krājumus, izdarīja nepieciešamos priekšdarbus, pirms piepildīja divriteņa piekabi ar to mazumiņu, kas šķita kaut cik vērtīgs. 1929. gada 3. jūnija mijkrēslī viņš devās ceļā, projām no Ikshultas, projām no Flenas. Dinamīta lādiņš detonēja, kā paredzēts, tieši pēc trīsdesmit minūtēm. Viņa mājas Ikshultā uzlidoja gaisā, un tuvākā kaimiņa govs atkal izmetās.

Vēl pēc stundas Allans sēdēja apcietinājumā policijas iecirknī Flenā un ēda vakariņas, klausīdamies policijas prefekta Krūka lamās. Flenas policija nesen bija saņēmusi jaunu auto, un tādēļ vīru, kas nupat bija sagrāvis druskās savu mitekli, drīz noķēra.

Šoreiz apsūdzība bija skaidrāka.

-    Sabiedrībai bīstami postījumi, lietpratīgi sacīja policijas prefekts Krūks.

-    Vai vari pasniegt man maizi? vaicāja Allans.

Policijas prefekts Krūks to nevarēja. Toties viņš sāka

lamāt savu nabaga asistentu, kas bija izpildījis noziedznieka vēlēšanos, kad tas bija prasījis vakariņas. Tas turpinājās, līdz Allans bija visu apēdis un pēc tam ļāva sevi aizvest uz to pašu kameru, kur bija sēdējis agrāk.

-     Vai jums te kaut kur nemētājas šīsdienas avīze? Allans jautāja. Ko vakarā palasīt, es domāju.

Policijas prefekts Krūks atbildēja, izslēdzot gaismu pie griestiem un aizcērtot durvis. Nākamajā rītā viņa pirmais darbs bija zvanīt "uz to trakonamu" Upsālā, lai viņi nāk un savāc Allanu Karlsonu.

Bet šajā ziņā prefekts pie Bernharda Lundborga līdzstrādniekiem neatrada dzirdīgas ausis. Karlsons jau esot pilnībā apstrādāts un tagad viņiem esot citi, ko kastrēt un analizēt. Ja vien policijas prefekts zinātu, no kā tik nācija neesot jāglābj: no ebrejiem un čigāniem, no īstiem un pusnēģeriem, garā truliem un citiem. Ja arī Karlsona kungs uzspēris gaisā pats savu māju, tas tomēr nekvalificējot viņu jaunam ceļojumam uz Upsālu. Ar savu māju cilvēks jau varot rīkoties, kā vēlas, vai tad policijas prefekts tā nedomā? Mēs taču dzīvojam brīvā valstī, vai ne?

Beidzot policijas prefekts Krūks nolika klausuli. Viņš nekādi nevarēja tikt galā ar tiem lielpilsētas ļaudīm. Toties viņš nožēloja, ka iepriekšējā vakarā nebija ļāvis Karlsonam ar divriteni doties projām no šī apvidus, ko patiesībā tas tips jau bija domājis darīt.

Un tad nu iznāca tā, ka Allans Karlsons pēc sekmīgām priekšpusdienas pārrunām atkal sēdēja uz sava divriteņa ar piekabi. Šoreiz ar pārtikas saini trim dienām un divām segām, ko apsegties, ja kļūtu auksts. Viņš pamāja ardievas policijas prefektam Krūkām, kurš uz šo mājienu neatbildēja, un Allans sāka mīt pedāļus ziemeļu virzienā, jo tā debespuse, viņaprāt, bija tikpat laba kā citas.

Tuvojoties pēcpusdienai, ceļš viņu bija aizvedis uz Hellefošnēsu, un tas šimbrīžam bija pietiekami. Allans apsēdās zaļā nogāzītē, izklāja segu un atvēra pārtikas saini. Ēzdams sīrupmaizes šķēli ar dūmdesu, viņš pētīja rūpniecisko rajonu, kas bija iegadījies viņam acu priekšā. Fabrikas ārpusē gulēja kaudze ar lietiem lielgabalu stobriem. Allanam ienāca prātā, ka tam, kas ražo lielgabalus, varbūt vajadzīgs kāds, kas parūpējas par kārtīgu sprādzienu, kad kaut kam jāsprāgst. Viņš vēl nodomāja, ka viņa pašmērķis nebūt nebija aizbraukt ar divriteni pēc iespējas tālāk no Ikshultas. Derēja taču arī Hellefošnēsa. Ja vien tur ir darbs.

Allana doma sasaistīt lielgabalu stobrus ar iespējamu vajadzību pēc viņa īpašās kompetences varbūt likās mazliet naiva. Tomēr tieši tā ari izrādījās. Pēc īsas sarunas ar fabrikantu, kurā Allans izlaida zināmas daļas no sava dzīves gājuma, viņš ieguva aizdedzināšanas tehniķa darbu.

Allans bija pārliecināts, ka te gan viņam patiks.

[1] [13] *

Lielgabalu ražošana Hellefošnēsas lietuvē neritēja pilnā sparā, un pasūtījumu nekļuva vairāk, drīzāk jau mazāk. Aizsardzības ministrs Pērs Albins Hansons pēc pasaules kara

bija samazinājis asignējumus militārajai nozarei, kamēr Gustavs V sēdēja pilī un grieza zobus. Pērs Albins analītisks vīrs domāja, ka, skatoties atpakaļskata spogulī, Zviedrijai būtu vajadzējis pirms kara apbruņoties labāk, nekā tas tika darīts, bet vairs nebija nekādas jēgas bruņoties šobrīd, pēc desmit gadiem. Turklāt tagad taču eksistē Tautu savienība.

Konsekvences Sermlandes lietuvei bija tādas, ka darbība, no vienas puses, tika pārkārtota miermīlīgākiem mērķiem, bet, no otras puses, darbiniekiem vajadzēja aiziet.

Tomēr ne jau Allanam, jo aizdedzināšanas tehniķu trūka. Fabrikants gandrīz neticēja savām ausīm un acīm, kad kādudien tur stāvēja Allans, kurš izrādījās eksperts par dažādu veidu sprāgstvielām. Līdz šim fabrikantam bija pilnīgi jāpaļaujas uz esošo aizdedzināšanas tehniķi. Tas, protams, nebija labi, jo tehniķis bija ārzemnieks, tik tikko runāja zviedriski, un viņam bija melni mati, turklāt uz visa ķermeņa. Nebija skaidrs, vai uz viņu var paļauties. Lai gan līdz šim fabrikantu vajadzība spieda to darīt.

Allans nešķiroja cilvēkus pēc ādas krāsas, viņam allaž bija licies, ka profesora Lundborga runāšana ir mazliet dīvaina. Allans ar ziņkārību gaidīja tikšanos ar savu pirmo nēģeri vai nēģerieti, vienalga. Ar ilgām viņš lasīja sludinājumus avīzē, ka Džozefīne Beikere uzstāsies Stokholmā, bet viņam vajadzēja apmierināties ar Estebānu, savu balto, tomēr diezgan tumšādaino aizdedzināšanas kolēģi.

Allans un Estebāns labi sapratās. Turklāt viņi dzīvoja kopā būcenī pie fabrikas, kur atradās arī citi strādnieku mitekļi. Estebāns stāstīja par savu dramatisko pagātni. Kādā sarīkojumā Madridē viņš bija sastapis meiteni un slepeni uzsācis ar viņu it kā nevainīgus sakarus, nemaz nezinādams, ka viņa ir paša premjerministra Migela Primo de Riveras meita. Un ar tādu vīru strīdēties nevarēja. Viņš valdīja pār valsti, kā gribēja, un karalis bezpalīdzīgi viņam pakļāvās. Premjerministrs bija maigs nosaukums diktatoram, domāja Estebāns. Bet viņa meita bija ļoti jauka!

Estebāna strādnieku izcelsme nekādā mērā neaizrāva iespējamo sievastēvu. Savā pirmajā un vienīgajā tikšanās reizē ar Primo de Riveru Estebāns uzzināja, ka viņam ir divas iespējas. Viena bija pazust no spāņu zemes, cik vien tālu iespējams, bet otra tūlīt uz vietas saņemt šāvienu pakausī.

Kamēr Primo de Rivera turēja rokā ieroci šaušanas gatavībā, Estebāns atbildēja, ka nolēmis izmantot pirmo iespēju, un atmuguriski steidzīgi devās ārā no istabas, neatsedzot pakausi vīram ar šaujamo un neraidot nevienu skatienu tajā virzienā, kur stāvēja šņukstošā meitene.

Cik tālu vien iespējams, domāja Estebāns, un devās ziemeļu virzienā, pēc tam vēl vairāk uz ziemeļiem un beigās tik tālu uz ziemeļiem, kur jūra ziemā sasalst ledū. Viņam šķita, ka šāds attālums ir pietiekams. Un kopš tā laika te jaunais cilvēks arī atradās. Darbu lietuvē viņš bija dabūjis pirms trim gadiem, pateicoties kādam katoļu mācītājam kā tulkam un Estebāna pašsacerētajam stāstam lai Dievs šim spānietim piedod! -, ka viņš Spānijā darbojies ar sprāgstvielām, lai gan patiesībā galvenokārt bija lasījis tomātus.

Šajā laikā Estebāns bija iemācījies kaut cik sazināties zviedru valodā un kļuvis par diezgan prasmīgu aizdedzināšanas tehniķi. Un tagad ar Allanu blakus viņš izvērtās par īstu lietpratēju.

[1] [14] *

Allans labi iedzīvojās lietuves strādnieku miteklī. Pēc gada viņš jau varēja saprotami izteikties spāņu valodā, ko Estebāns viņam mācīja. Pēc diviem gadiem viņš runāja spāniski gandrīz brīvi. Bet vajadzēja trīs gadus, līdz Estebāns

atmeta mēģinājumus pievērst Allanu starptautiskā sociālisma spāņu variantam. Viņš bija izmēģinājis visu, bet Allans izrādījās neuzņēmīgs. Sava labākā drauga personībā Estebāns nespēja saprast tieši šo daļu. Nebija jau tā, ka Allans turētos pie pretējiem uzskatiem attiecībā uz lietu kārtību un pateiktu, kā, viņaprāt, visam vajadzētu būt. Viņam vienkārši nebija nekādu uzskatu. Bet varbūt tieši tādi bija Allana uzskati? Estebānam galu galā vairs nebija citas izvēles kā vien samierināties ar to, ka viņš nesaprot.

Allanam no savas puses arī vajadzēja tikt galā gandrīz ar to pašu. Estebāns bija labs biedrs. Neviens nevarēja līdzēt, ka šis cilvēks saindējies ar to sasodīto politiku. Un droši vien viņš tāds nebija vienīgais.

Gadalaiki nomainīja cits citu vēl kādu brīdi, bet tad Allana dzīve ieguva jaunu pavērsienu. Sākumā Estebānu sasniedza ziņa, ka Primo de Rivera atkāpies un aizbēdzis no valsts. Nu bija vajadzīga demokrātija pa īstam, varbūt pat sociālisms, un Estebāns to negribēja palaist garām.

Tādēļ viņš nolēma doties mājup, cik vien ātri iespējams. Lietuvei klājās arvien grūtāk un spiedīgāk, jo senor Pērs Albins bija nolēmis, ka kara vairs nebūs. Estebāns uzskatīja, ka abus aizdedzināšanas tehniķus jebkurā brīdi var atlaist. Kādi plāni bija draugam Allanam? Vai viņš varētu iedomāties braukt Estebānam līdzi?

Allans pārdomāja. No vienas puses, viņu neinteresēja nekāda revolūcija, vienalga, spāņu vai kāda cita. Tā taču novestu vēl pie kādas revolūcijas, kas vērsta pretējā virzienā. No otras puses, Spānija atradās ārzemēs, tāpat kā citas valstis, izņemot Zviedriju, un, tā kā viņš visu mūžu bija lasījis par ārzemēm, tad nebūtu nemaz tik slikti tās vienreiz ieraudzīt pa īstam. Pa ceļam varbūt uzskrietu virsū kādam nēģerim vai pat diviem, vai ne?

Kad Estebāns apsolīja, ka pa ceļam uz Spāniju viņi sastaps vismaz vienu nēģeri, Allans nevarēja darīt neko citu kā vien piekrist. Tad draugi sāka diskutēt par praktiskākām lietām. Abi nonāca pie tā, ka fabrikants bija "dumjš velns" (tieši tā viņi izteicās) un nebija pelnījis nekādu rēķināšanos ar viņu. Tādēļ tika izlemts, ka viņi sagaidīs aploksni ar nedēļas algu un pēc tam pa kluso pazudis no šīs vietas.

Tādēļ arī notika tā, ka Allans un Estebāns nākamajā svētdienas rītā piecēlās pulksten 05.00, lai ar divriteni un piekabi dotos uz dienvidiem virzienā uz Spāniju. Pa ceļam Estebāns gribēja izmantot izdevību apstāties pie fabrikanta dzīvokļa un iepildīt visu rīta dabisko vajadzību komplektu piena kannā, kas katru dienu agri no rīta tika aizgādāta līdz fabrikanta vārtiem. Tas Estebānam bija ļoti svarīgi, jo viņam visus šos gadus vajadzēja izturēt, ka fabrikants un abi viņa pusaudži dēli saukāja viņu par "pērtiķi".

Atriebība nav laba, paziņoja Allans. Ar atriebību ir tāpat kā ar politiku: viena visu laiku rada otru, līdz sliktais kļūst vēl sliktāks, bet sliktākais par vissliktāko.

Tomēr Estebāns palika pie sava. Tikai tāpēc vien, ka cilvēkam mazliet spalvainākas rokas un viņš tik pirmklasīgi nerunā fabrikanta valodā, viņš taču nav nekāds mērkaķis, vai ne?

Tam gan Allans piekrita, un draugi nonāca pie kompromisa. Estebāns drīkstēja iečurāt kannā ar pienu, bet iekakāt gan ne.

Tā notika ar Hellefošnēsas lietuvi, ka tur vairs nestrādāja neviens pats aizdedzināšanas tehniķis. Aculiecinieki jau tajā pašā rītā fabrikantam bija izpļāpājuši, ka Allans un Estebāns redzēti ar divriteni un piekabi ceļā uz

Katrineholmu vai varbūt kaut kur vēl tālāk uz dienvidiem. Tāpēc fabrikants jau bija sagatavots nākamās darba nedēļas tūlītējam personāla trūkumam. Kad viņš svētdienas priekšpusdienā sēdēja savas villas verandā un domīgi malkoja pienu no glāzes, ko viņam laipni bija pasniegusi Sigrida kopā ar mandeļu biskvītiem, viņa oma sabojājās vēl vairāk, jo acīmredzot kaut kas nebija kārtībā ar biskvītiem. Tiem bija izteikta amonjaka garša.

Fabrikants nolēma pagaidīt līdz dievkalpojuma beigām un tad paraustīt Sigridu aiz auss. Bet tikmēr viņš apmierinājās ar to, ka pasūtīja vēl vienu glāzi piena, lai izskalotu no mutes nepatīkamo garšu.

* * *

Tā nu iznāca, ka Allans Karlsons nokļuva Spānijā. Ceļš caur Eiropu prasīja trīs mēnešus, un pa to laiku viņš satika vairāk nēģeru, nekā bija spējis sapņot. Tomēr jau pēc sastapšanās ar pirmo viņa interese pazuda. Izrādījās, ka nav nekādas citas atšķirības kā vien ādas krāsa; tikai visi runāja dīvainā valodā, lai gan to darīja arī baltie, sākot no Smolandes uz dienvidiem. To Lundborgu bērnībā laikam būs sabaidījis kāds nēģeris, Allans nosprieda.

Allans un viņa draugs Estebāns nonāca valstī, kur valdīja haoss. Karalis bija aizbēdzis uz Romu un aizstāts ar republiku. No kreisās puses sauca revolucion, tikmēr labējie šausminājās par to, kas iet vaļā Staļina pārvaldītajā Krievijā. Vai šeit notiks tas pats?

Estebāns uz brīdi aizmirsa, ka draugs ir nemainīgi apolitisks un mēģināja Allanu pavilkt uz revolūcijas pusi, bet Allans, kā parasti, turējās pretī. Viņš pazina šos toņus no mājām Zviedrijā un vēl joprojām nespēja aptvert, kāpēc visam vienmēr būtu jābūt tieši otrādi, nekā bijis visu laiku.

Tad sekoja neveiksmīgs militārs pučs no labās puses, ko pavadīja ģenerālstreiks no kreisās. Pēc tam nāca vispārējas vēlēšanas. Kreisie uzvarēja, un labējie niknojās, varbūt notika tieši otrādi, Allans tik labi nezināja. Katrā gadījumā beidzot gāja vaļā karš.

Allans bija atbraucis uz svešu zemi, un viņam neradās nevienas labākas idejas kā vien turēties pussoli iepakaļ draugam Estebānam. Tas no savas puses savervējās un tūlīt pat kļuva par seržantu, kad rotas komandierim tika paskaidrots, ka Estebāns zina, kā lietas uzspert gaisā.

Allana draugs ar lepnumu nēsāja uniformu un gaidīja, lai dotu savu pirmo ieguldījumu šajā karā. Rota saņēma uzdevumu uzspridzināt pāris tiltu kādā Aragonijas ielejā, un Estebāna grupai tika piešķirts pirmais tilts. Estebāns jutās tik pacilāts par uzticēšanos, ka uzkāpa uz akmens, sagrāba šauteni kreisajā rokā, pacēla to pret debesīm un sauca:

-    Nāvi fašismam, nāvi visiem faš…

Estebāns īsti nepaspēja pabeigt teikumu, kad, iespējams, ienaidnieka pirmā mestā granāta šajā karā norāva viņam galvu un daļu no pleca. Allans atradās divdesmit metrus tālāk, kad tas notika, un tādēļ viņu nenotašķīja tās drauga sastāvdaļas, kas tapa izmētātas apkārt akmenim, uz kura viņš nesaprātīgi bija nostājies. Viens no ierindniekiem Estebāna grupā sāka raudāt. Allans pats aplūkoja to, kas no drauga bija palicis pāri, un nolēma, ka nav vērts neko vākt kopā.

-     Tev vajadzēja palikt Hellefošnēsā, teica Allans un piepeši sajuta karstas ilgas skaldīt malku pie savas mājas Ikshultā.

Granāta, kas nogalināja Estebānu, varbūt bija pirmā šajā karā, bet nekādā ziņā ne pēdējā. Allanam ienāca prātā doma atgriezties mājās, bet piepeši karš bija visapkārt. Turklāt ceļš uz Zviedriju bija šausmīgi garš, un tur jau ari nebija neviena, kas viņu gaidītu.

Tādēļ Allans sameklēja Estebāna rotas komandieri, iepazīstināja ar sevi kā kontinenta labāko pirotehniķi un teica, ka rotas komandiera interesēs būtu gatavs spridzināt tiltus un citas infrastruktūras konstrukcijas par ēdienu trīsreiz dienā un malciņu vīna, kad apstākļi atļauj.

Rotas komandieris jau gandrīz gribēja pavēlēt Allanu nošaut, kad viņš ietiepīgi atteicās dziedāt slavas dziesmas sociālismam un republikai un turklāt gribēja darboties civilā apģērbā. Vai arī, kā sacīja Allans pats:

Ir vēl viena lieta… Es tev spridzināšu tiltus, bet pats savā jakā, citādi tev būs jāspridzina tilti pašam.

Patiesībā tāds rotas komandieris vēl nav dzimis, kas ļautu civilistam tādā veidā sevi izrīkot. Tomēr tieši šim rotas komandierim bija tāda problēma, ka viņa zaldāts lielākais sprāgstvielu speciālists pirms brīža tika pa daļām izkaisīts ap kādu akmeni attālākā pakalnā.

Kamēr rotas komandieris sēdēja militārā saliekamajā atzveltnes krēslā un prātoja, vai Allanam tuvākā nākotne nesīs pieņemšanu darbā vai nošaušanu, kāds zemākstāvošs kolēģis iečukstēja viņam ausī, ka jaunais seržants, kurš tik nelaimīgi pirmīt tika sašauts gabalos, bija ar šo zviedru iepazīstinājis kā ar meistaru sprāgstvielu mākslā.

Tas visu izšķīra. Senor Karlsons a) saglabā dzīvību, b) saņem ēdienu trīsreiz dienā, c) iegūst tiesības nēsāt civilo apģērbu, kā ari d) tiesības, tāpat kā visi citi, šad tad saprātīgā daudzumā nogaršot vīnu. Par atlīdzību viņam jāuzspridzina tieši tas, ko prasa apkārtējie komandieri. Turklāt tika norīkoti divi ierindnieki, lai tie šo zviedru īpaši paturētu acīs, jo vēl joprojām nevarēja izslēgt, ka viņš ir spiegs.

Tā aizritēja mēneši un kļuva par gadiem. Allans spridzināja to, kas bija jāspridzina, un darīja to ar lielu izveicību. Tas noteikti nebija nekāds drošais darbs. Bieži vajadzēja līšus lavīties pie aktuālā objekta, uzstādīt lādiņu ar laika degli un pēc tam kreisēt atpakaļ uz drošu vietu. Pēc trim mēnešiem aizgāja bojā viens no zaldātiem, kas apsargāja Allanu (kļūdas pēc viņš ielīda tieši ienaidnieka nometnē). Vēl pēc pusgada galus atdeva otrs (viņš piecēlās kājās, lai izstaipītos, un tūlīt tika pāršauts uz pusēm). Rotas komandieris nedomāja norīkot citus uzraugus, jo senor Karlsons bija ļoti labi uzvedies.

Allans neredzēja jēgu bez vajadzības nogalināt daudz ļaužu, tādēļ viņš parasti nodrošināja, lai aktuālais tilts, pirms tam bija jālido gaisā, būtu tukšs. Tā, piemēram, notika ar pēdējo tiltu, ko viņš mīnēja, pirms karš beidzās. Kad tajā reizē Allans bija visu sagatavojis un līda atpakaļ uz krūmiem, pie viena tilta balsta parādījās ienaidnieka patruļa ar kādu maza auguma kungu vidū, kurš bija izgreznots medaļām. Viņi nāca no otras puses un šķita, ka viņiem nav ne jausmas, ka tepat tuvumā atrodas republikāņi. Bet vēl mazāk viņi nojauta, ka atrodas ceļā uz to, lai mūžības laukos sastādītu kompāniju Estebānam un tūkstošiem citu spāniešu.

Bet tad Allans nodomāja, ka vienreiz pietiek. Viņš piecēlās no krūmiem un sāka vicināt rokas.

Ejiet projām no šejienes! viņš sauca mazā auguma vīram ar medaļām un viņa vīriem. Pazūdiet, pirms uzlidojat gaisā!

Mazā auguma virs ar medaļām kāpās atpakaļ, bet viņa pavadoņi saslēdzās ap viņu. Tad viņi pārvilka mazo viru pār tiltu un apstājās tikai tad, kad sasniedza Allana krūmus. Pret zviedru bija notēmētas astoņas šautenes, un vismaz viens būtu izšāvis, ja nebūtu noticis tā, ka tilts aiz viņiem pēkšņi uzgāja gaisā. Spiediena vilnis iesvieda medaļaino vīru pie Allana krūmos. Apjukumā neviens no šī vīra tuvākajiem neuzdrošinājās sūtīt Allana virzienā lodi, jo šāviens varēja noiet greizi. Turklāt šķita, ka viņš ir civilists. Un, kad dūmi bija izklīduši, vairs nebija runa par Allana aizraidīšanu uz viņpasauli. Mazā auguma vīrs ar medaļām sniedza Allanam roku un skaidroja, ka īsts ģenerālis zinot, kā izrādīt savu atzinību, un ka tagad labākais esot doties atpakaļ uz otru pusi, ar tiltu vai bez tā. Ja viņa glābējs gribot nākt līdzi, tad viņš būšot vairāk nekā gaidīts, jo ģenerālis ielūgšot viņu pusdienās.

-    Paella Andaluz, teica ģenerālis. Mans pavārs ir no dienvidiem. Comprende?

Jā, Allans saprata. Viņš saprata, ka izglābis dzīvību pašam generalisimo, viņš saprata arī to, ka viņam par labu nākusi netīrā jaka ienaidnieka uniformas vietā; viņš zināja, ka draugi augstienē dažus simtus metrus tālāk ar tālskati sekoja notikumu gaitai, un aptvēra arī to, ka paša veselības labā ir noderīgi mainīt puses šajā karā, kura mērķi viņš tā arī nebija apjēdzis.

Turklāt viņš jutās izsalcis.

-     Si, porfavor, mi general, teica Allans. Paelja ļoti noderēs. Varbūt ar glāzi sarkanvīna vai divām?

Reiz pirms desmit gadiem Allans bija meklējis aizdedzināšanas tehniķa darbu Hellefošnēsas lietuvē. Toreiz no sava dzīves gājuma viņš bija izvēlējies izsvītrot to, ka četrus gadus bija sēdējis trakonamā un vēlāk uzlaidis gaisā pats savu māju. Varbūt tieši tādēļ darba intervija noritēja tik labi.

Allans to atcerējās, runādams ar ģenerāli Franko. No vienas puses, nevajadzētu melot. No otras puses, nebūtu visai derīgi ģenerālim atklāt, ka tas bija Allans pats, kurš novietoja spridzekli zem tilta un ka veselus trīs gadus strādājis kā civilists republikāņu armijā. Nebija jau tā, ka Allans baidītos to pastāstīt, bet tieši šajā reizē uz spēles tika liktas pusdienas un iedzeršana. Ja tiek apdraudēts ēdiens un degvīns, tad uz laiku patiesībai jāpaiet malā, tā izlēma Allans un sameloja ģenerālim visā pilnībā.

Tātad izrādījās, ka Allans ielīdis krūmos, bēgdams no republikāņiem; viņš pats bija redzējis, ka tie ievieto lādiņu, un tā bija laime, jo citādi viņš nebūtu varējis ģenerāli brīdināt.

Iemesls, kāpēc Allans vispār nonāca Spānijā un karā, bija tas, ka viņu uz šejieni atvilināja kāds draugs, kam bija tuva radniecība ar nelaiķi Primo di Riveru. Kopš draugs aizgāja bojā no ienaidnieka granātas, Allanam vajadzēja cīnīties vienam, lai uzturētu sevi pie dzīvības. Viņš bija iekritis republikāņu nagos, bet viņam laimējās no tiem izrauties.

Un tad Allans ātri mainīja tematu, stāstīdams, ka viņa tēvs bijis viens no krievu cara Nikolaja tuvākajiem vīriem un ka viņš miris mocekļa nāvē bezcerīgā cīņā pret boļševiku vadoni Ļeņinu.

Pusdienas tika servētas ģenerālštāba teltī. Jo vairāk sarkanvīna Allans iedzēra, jo gleznaināks kļuva viņa tēva varonības apraksts. Ģenerālis Franko nevarēja justies vēl vairāk aizkustināts. Vispirms viņam tiek izglābta dzīvība, bet pēc tam izrādās, ka glābējs gandrīz vai pieder pie tuvākajiem cilvēkiem cara Nikolaja dzimtai.

Ēdiens bija izsmalcināts, andalūziešu pavārs jau neko citu nedrīkstēja atļauties. Un vīns plūda straumēm, un nebeidzamā skaitā tika cilātas glāzes uz Allana, Allana tēva, cara Nikolaja un cara ģimenes veselību. Tad iznāca tā, ka ģenerālis beigās iemiga, iepriekš cieši apskāvis Allanu, lai apzīmogotu to, ka viņi pārgājuši uz tu.

Kad kungi atmodās, karš bija beidzies. Ģenerālis Franko pārņēma jaunās Spānijas pārvaldīšanu un piedāvāja Allanam kļūt par iekšējās miesassardzes šefu. Allans pateicās par piedāvājumu, bet atbildēja, ka pašlaik laiks doties mājup, ja Fransisko viņu atvainotu. Fransisko to ari darīja un uzrakstīja vēstuli, kurā nodrošināja Allanam no generalisimos puses visu veidu aizsardzību ("Parādi šo te, ja tev vajadzīga palīdzība"), un tad viņš Allanam iedeva lepnu eskortu līdz pat Lisabonai, no kurienes, pēc ģenerāļa domām, droši vien gāja kuģi ziemeļu virzienā.

Izrādījās, ka no Lisabonas kuģi gāja uz visām iespējamām pusēm. Allans stāvēja krastmalā un brīdi domāja. Tad viņš pavicināja ģenerāļa vēstuli gar acīm tam kapteinim, uz kura kuģa plīvoja Spānijas karogs, un nekavējoties saņēma atļauju kāpt uz borta bez biļetes. Nemaz neizvirzījās jautājums, ka viņam vajadzētu strādāt par uzturu.

Kuģis, protams, nedevās uz Zviedriju, bet vēl krastmalā Allans bija pats sev jautājis, kas viņam tur būtu darāms, tomēr nekādu jēdzīgu atbildi nebija saņēmis.

8. NODAĻA otrdiena, 2005. gada 3. maijs trešdiena, 4. maijs

Pēcpusdienā pēc preses konferences Hinkens apsēdās pie kausa alus, lai padomātu. Bet, lai kā viņš arī domāja, gali kopā nesagāja. Vai tad Bultens būtu sācis ņemt gūstā simtgadniekus? Vai arī viņam ar veci nav nekāda sakara? No domāšanas Hinkenam sāka sāpēt galva, un viņš vairāk nedomāja, toties piezvanīja Šefam un ziņoja, ka nav nekā, ko ziņot. Viņš saņēma pavēli palikt Malmšēpingā un gaidīt turpmākos rīkojumus.

Saruna beidzās, un Hinkens atkal palika viens ar savu aliņu. Stāvoklis kļuva pārāk apgrūtinošs, viņam nepatika kaut ko nesaprast, un atkal sāka sāpēt galva. Tad vīra domas atgriezās pagājušajos laikos; viņš sēdēja un atcerējās jaunības gadus mājās.

Hinkens bija sācis noziedznieka karjeru Braosā, tikai pāris jūdžu no tās vietas, kur nejauši bija nonācis Allans ar saviem jauniegūtajiem draugiem. Tur Hinkens bija sasities kopā ar dažiem domubiedriem un nodibinājis MC klubu The Violence. Hinkens bija vadonis; tieši viņš noteica, kurā kioskā viņi ielauzīsies nākamreiz un zags cigaretes. Viņš ari bija izvēlējies nosaukumu The Violence vardarbība. Un viņš bija tas, kas nelaimīgā kārtā deva savai draudzenei uzdevumu uzšūt kluba nosaukumu uz desmit tikko nozagtām ādas jakām. Draudzeni sauca Izabella, un viņa skolā nebija pa istam iemācījusies zviedru pareizrakstību un angļu vēl ne tik.

Tādējādi neiznāca nekas labāks kā vien tas, ka Izabella pareizā uzraksta vietā uzšuva uz jakām The Violins. Tā kā pārējie kluba locekļi skolā bija uzrādījuši līdzīgas sekmes, par ko neviena ārpusskolas autoritāte nebija likusies ne zinis, tad grupā nebija neviena, kas ievērotu šo misēkli.

Tādēļ visi bija vienādi pārsteigti, kad kādu dienu atnāca vēstule grupai The Violins Braosā, ko rakstīja atbildīgie par koncertzāli Vekšē. Vēstulē bija jautājums, vai kluba biedri gadījumā nenodarbojas ar klasiskās mūzikas atskaņošanu un, ja tā, vai nebūtu iespējams parādīt sevi un uzstāties koncertā kopā ar pilsētas slaveno kamerorķestri Musica Vitae.

Hinkens jutās izprovocēts; viņš domāja, ka kāds viņu nes cauri, tādēļ kādu nakti izlaida kioska aplaupīšanu un devās uz Vekši, lai iemestu bruģakmeni koncertzāles foajē. Ar nodomu pārmācīt atbildīgos par sliktu uzvešanos.

Viss gāja kā pa sviestu, izņemot to, ka Hinkena ādas cimds ielidoja koncertzāles foajē kopā ar akmeni. Tā kā nekavējoties atskanēja trauksmes signāls, tad nebija ieteicams mēģināt atgūt šo īpašumu.

Palikt ar vienu cimdu bija slikti. Viņš taču brauca ar motociklu, un tonakt roka sala visu ceļu līdz pat mājām Braosā. Ļaunākais bija tas, ka Hinkena nelaimīgā draudzene cimdā bija ierakstījusi Hinkena vārdu un adresi, ja gadījumā cimds pazustu. Tādēļ jau nākamās dienas priekšpusdienā policija savāca Hinkenu.

Nopratināšanā Hinkens paskaidroja, ka viņu izprovocējusi koncertzāles vadība. Tādējādi gadījums ar The Violence, kas kļuva par The Violins, nonāca avīzē SmSlandsposten, un

Hinkens kļuva par apsmieklu visā Braosā. Trakās dusmās viņš neapmierinājās ar kioska uzlaušanu, bet izlēma to aizdedzināt. Tas savukārt noveda pie tā, ka kioska turkubulgāru izcelsmes īpašnieks, kas bija nolicies gulēt savā īpašumā, lai sargātu to no zagļiem, tik tikko palika dzīvs. Hinkens nozieguma vietā pazaudēja otru cimdu (ar tikpat skaistu adresi kā pirmajam), un mazliet vēlāk viņš pirmo reizi mūžā jau bija ceļā uz attiecīgo iestādi. Tieši tur viņš satika Šefu, un, kad sods bija izciests, Hinkens atzina par labāku pamest Braosu un draudzeni uz visiem laikiem. Šķita, ka viņi abi viens otram nes tikai neveiksmes.

Tomēr The Violence vēl arvien pastāvēja, un ari jakas ar nepareizajiem uzrakstiem tika saglabātas. Turpretī pēdējā laikā klubs bija mainījis darbības lauku. Tagad tas nodarbojās ar auto zādzībām un turklāt grieza atpakaļ nobraukto kilometru mērītājus. īpaši ienesīgs bija darbiņš ar šiem mērītājiem. Vai arī, kā mēdza teikt jaunais vadonis, Hinkena jaunākais brālis: "Nekas tā neizrotā auto kā fakts, ka tas pēkšņi nobraucis uz pusi mazāk."

Hinkens saglabāja gadījuma rakstura kontaktus ar brāli un agrāko dzīvi, bet nejuta nekādu vēlmi atgriezties.

Nu, pie velna! Hinkens apkopoja atmiņas par paša pagātni.

Bija grūti domāt par kaut ko jaunu un tikpat grūti atcerēties veco. Tad jau labāk paņemt trešo aliņu un saskaņā ar

Šefa pavēli iečekoties viesnīcā.

* * *

Bija jau gandrīz tumšs, kad komisārs Aronsons ar policijas suni Kiki un tā dresētāju, no Vidšerras ilgi nosoļojuši gar dzelzceļa sliedēm, nonāca līdz Okeras rūpnieciskajam ciematam.

Šajā ceļa gabalā suns ne uz ko nebija reaģējis. Āronsons prātoja, vai suns vispār saprot, ka tiek darīts darbs, nevis viņi devušies vakara pastaigā. Bet, kad trio nokļuva pie pamestās drezīnas, Kiki sastinga miera stājā vai arī kā to sauc. Tad viņa pacēla vienu ķepu un sāka riet. Aronsona sirdī iedegās cerība.

-    Vai tas kaut ko nozīmē? viņš jautāja.

-Jā, tā var mierīgi teikt, atbildēja suņa dresētājs.

Un tad viņš paskaidroja, ka Kiki apguvusi vairākus veidus, kā parādīt to, ko viņa vēlas paziņot.

-    Nu tad pastāstiet, ko suns grib pateikt! sacīja arvien nepacietīgākais komisārs Aronsons un norādīja uz suni, kas joprojām stāvēja uz trim kājām un rēja.

-   Tas nozīmē to, sacīja suņa dresētājs, ka uz drezīnas atradies beigts ķermenis.

-    Beigts ķermenis? Līķis?

-    Līķis gan.

Mirkli Āronsons acu priekšā redzēja, ka Never Again biedrs nosit nabaga simtgadīgo Allanu Karlsonu. Bet tad jaunā informācija saplūda kopā ar iepriekš iegūto, kura jau bija nogulsnējusies.

-    Jābūt tieši otrādi, viņš nomurmināja un jutās ievērojami atvieglots.

-               [1] [15] *

Daiļā pasniedza kotletes ar kartupeļiem un brūklenēm un pie tā visa vēl alu un degvīnu Gammeldansk. Viesi bija izsalkuši, bet vispirms viņi gribēja zināt, kas tas par dzīvnieku, ko viņi bija dzirdējuši no kūts.

-    Tā ir Soņa, teica Daiļā. Mans zilonis.

-    Zilonis? jautāja Jūliuss.

-    Zilonis? jautāja Allans.

-    Man likās, es pazīstu šo skaņu, teica Benijs.

Agrāko desiņu kioska priekšnieku bija piemeklējusi

mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Un tagad, pie otra acu uzmetiena, šajā ziņā nekas nebija mainījies. Sarkanmatainā sieviete ar kuplajām krūtīm, kura nepārtraukti lamājās, likās kā izkāpusi no Pāsilinna romāna! Šis soms gan nekad vēl nebija rakstījis par ziloni, bet tas, pēc Benija domām, bija tikai laika jautājums.

Pirms gada, kādā agrā augusta rītā, zilonis bija stāvējis Daiļās dārzā un čiepis ābolus. Ja tas būtu pratis runāt, tad, iespējams, būtu pastāstījis, ka iepriekšējā vakarā aizgājis no cirka Vekšē, lai sameklētu kaut ko padzerties, jo ziloņa kopējs sev dzeramo jau bija sameklējis kādā vietā pilsētā un aizmirsis par saviem pienākumiem.

Mijkrēslī zilonis bija nonācis līdz Helgas ezeram un izlēmis pasākt kaut ko vairāk nekā tikai dzesēt slāpes. Atsvaidzinoša pelde nāktu par labu, tā droši vien domāja zilonis un iebrida seklajā ūdenī.

Pavisam pēkšņi ūdens vairs nebija tik sekls, un zilonim vajadzēja ķerties pie savas iedzimtās prasmes peldēt. Vispār ziloņi jau nedomā tik loģiski kā cilvēki, un šis zilonis to pierādīja, izlemdams peldēt divarpus kilometrus līdz līča pretējam krastam, lai nonāktu atkal uz sauszemes, nevis griezties apkārt, kur līdz malai būtu jānopeld četri metri.

Šai ziloņa loģikai savukārt bija šādas sekas. Pirmkārt, cirka ļaudis un policija to uzreiz pasludināja par bojāgājušu, jo, kad beidzot ieradās policisti, tie gāja pa ziloņa pēdām visu ceļu līdz pat Helgas ezeram un pat piecpadsmit metrus dziļāk līcī. Otrkārt, visaugstākā mērā dzīvajam zilonim tumsas aizsegā laimējās aizmaldīties līdz Daiļās ābeļdārzam, turklāt neviens cilvēks to nebija ievērojis.

Visu augšminēto mūsu Daiļā, protams, nezināja, bet vēlāk viņa gandrīz visu nojauta, kad vietējā avīzē lasīja par pazudušu ziloni, kas pasludināts par bojāgājušu. Daiļā nosprieda, ka acīmredzot šajā apvidū šobrīd nevar atrasties daudz klaiņojošu ziloņu, tā ka mirušais zilonis un šis augstākā mērā dzīvais eksemplārs viņas aprūpē noteikti ir viens un tas pats.

Daiļā sāka ar to, ka iedeva zilonim vārdu. Viņa nosauca to par Soņu, par godu savam elkam Soņai Hēdenbratei. Pēc tam sekoja dažu dienu ilga samierināšanās starp Soņu un vilku suni Busteru, līdz tie iemācījās viens otru pieciest.

Tad atnāca ziema ar mūžīgu pārtikas meklēšanu nabaga Soņai, kas ēda tikpat daudz kā jebkurš zilonis. Piemērotā brīdī Daiļās tēvs bija atstiepis kājas un atstājis savai vienīgajai meitai mantojumā vienu miljonu kronu (pirms divdesmit gadiem aizejot pensijā, viņš bija pārdevis savu ienesīgo suku siešanas firmu un pēc tam labi pārvaldījis naudu). Tādēļ Daiļā beidza savu darbu aprūpes centra reģistratūrā Rotnē, lai kļūtu par mammu uz pilnu slodzi sunim un zilonim.

Tad atkal iestājās pavasaris, Soņa no jauna varēja baroties ar zāli un lapām, un tad pagalmā iebrauca šis mersedess, un tas bija pirmais apmeklējums kopš mūžībā aizgājušā papiņa pēdējās viesošanās pie meitas pirms diviem gadiem. Daiļā pastāstīja, ka viņa nemēdzot pārāk daudz pretoties liktenim, tādēļ viņai nemaz neesot ienācis prātā slēpt Soņu no svešinieku acīm.

Allans un Jūliuss sēdēja klusu un ļāva Daiļās stāstam nogulsnēties prātā, bet Benijs teica:

Bet kas ir ar to Soņas aurošanu? Esmu pārliecināts, ka viņai kaut kas sāp.

Daiļā iepleta acis pārsteigumā.

-    Kā, pie velna, tu to vari dzirdēt?

Benijs neatbildēja uzreiz. Taču viņš iebāza mutē pirmo kumosu, lai iegūtu apdomāšanās laiku. Tad viņš teica:

-     Es esmu gandrīz veterinārārsts. Vai vēlaties garo vai īso versiju?

Visi bija vienisprātis, ka dod priekšroku garajai versijai, bet Daiļā pastāvēja uz to, ka vispirms viņa ar Beniju aizies uz kūti, kur gandrīz veterinārārsts Benijs uzmetis skatienu Soņas sāpošajai kreisajai priekškājai.

Pie pusdienu galda palika Allans un Jūliuss, kuri abi brīnījās, kā gan var gadīties, ka veterinārārsts ar zirgasti nonācis Sermlandes nomalē kā neveiksmīgs desiņu kioska īpašnieks. Veterinārārsts ar zirgasti kas tā, starp citu, par kārtību? Laiks tiešām izkritis no eņģēm. Gunnara Strenga* laikā bija citādi, tad jau no attāluma varēja redzēt, kāds kuram amats.

-    Finanšu ministrs ar zirgasti, nosmējās Jūliuss. Tas tik būtu kaut kas…

Benijs ar stingru roku izmeklēja nabaga Soņu, viņš bija tādās darbībās piedalījies jau agrāk prakses laikā Kolmordenas zooloģiskajā dārzā. Zem otrā pirksta naga bija iedūries nolūzis zariņš, tādēļ kāja šajā vietā bija iekaisusi. Daiļā bija mēģinājusi šo zariņu izvilkt, bet viņai nepietika spēka. Benijam nevajadzēja vairāk par pāris minūtēm, lai viņam šajā darbā laimētos, mierīgi aprunājoties ar Soņu un ņemot palīgā universālās knaibles. Bet kāja bija iekaisusi.

-    Mums vajadzīgas antibiotikas, teica Benijs. Apmēram kilograms.

-    Ja tu zini, kas mums vajadzīgs, tad es zinu, kā to dabūt, sacīja Daiļā.

Zāļu sagāde prasīja naksnīgu braucienu uz Rotni, un, gaidīdami, ka šis laiks pienāks, Benijs un Daiļā atgriezās pie pusdiengalda.

Visi ēda ar labu apetīti, uzdzerdami alu un degvīnu Gammeldansk, izņemot Beniju, kurš dzēra sulu. Kad bija notiesāts pēdējais kumoss, viņi pārcēlās uz dzīvojamās istabas atzveltnes krēsliem pie kamīna un Benijam vajadzēja sīkāk pastāstīt par to, ka viņš ir gandrīz veterinārārsts.

Viss bija sācies ar to, ka Benijs un viņa gados vecākais brālis Buse, abi divi uzauguši Enšedē uz dienvidiem no Stokholmas, vairākas vasaras pavadīja pie tēvabrāļa Franka Dālarnā. Tēvabrālis, ko neviens nesauca citādi kā par Frasi, bija veiksmīgs uzņēmējs un vairāku vietējo firmu īpašnieks, kuras prasmīgi vadīja. Tēvabrālis Frase pārdeva visu no treileriem līdz grantij, bet galvenokārt to, kas atradās pa vidām. Nerunājot par gulēšanu un ēšanu, Frase visu dzīvi veltīja darbam. Viņam aiz muguras bija dažas neveiksmīgas attiecības, jo visām sievietēm drīz vien apnika tēvabrālis Frase, kas tikai strādāja, ēda un gulēja (un svētdienās gāja dušā).

Vairākas vasaras sešdesmitajos gados tēvs, Frases vecākais brālis, nosūtīja Beniju un Būsi pie tēvoča, atsaucoties uz to, ka bērniem vajadzīgs svaigs gaiss. Ar to gan bija tā, kā bija, jo Benijs un Buse tūlīt tika apmācīti apieties ar lielo akmeņu drupināšanas mašīnu tēvabrāļa Frases grants karjerā. Zēniem tas patika, lai gan darbs bija grūts un divu mēnešu laikā viņiem nepārtraukti bija jāelpo putekļi, nevis svaigs gaiss. Vakariņojot tēvabrālis ņēmās ar morāles lasīšanu, un viņa īpašais jājamzirdziņš bija:

-     Raugieties, zēni, uz to, lai jums būtu kārtīga izglītība, citādi beigās būs tāpat kā man.

Ne Benijs, ne Buse nedomāja, ka tēvabrāļa dzīve galu galā būtu drausmīgi slikta. Vismaz līdz tam brīdim, kad Frase kļūmes dēļ aizgāja bojā, strādājot ar savu akmeņu drupināšanas mašīnu. Bet tēvocis vienmēr bija sūkstījies par savu nepilnīgo skološanos. Viņš tik tikko prata rakstīt zviedriski, bija slikts rēķinātājs, nesaprata ne vārda angliski un nevarētu uzreiz pateikt, ka Norvēģijas galvaspilsēta ir Oslo, ja kāds iedomātos viņam to pajautāt. Vienīgais, ko tēvabrālis Frase saprata, bija bizness. Un ar to viņš kļuva bagāts kā trollis.

Tieši cik pārticis bija tēvabrālis Frase savā miršanas brīdī, nebija iespējams pateikt. Frase aizgāja no šīs pasaules, kad Busem bija deviņpadsmit un Benijam gandrīz astoņpadsmit gadu. Kādudien ar Būsi un Beniju sakontaktējās advokāts un paziņoja, ka viņi abi minēti tēvabrāļa Frases testamentā, bet lieta esot tik komplicēta, ka vajadzīga tikšanās.

Tad iznāca tā, ka Buse un Benijs tikās ar advokātu viņa birojā un tur uzzināja, ka viņiem nezināma, bet ievērojama summa brāļus gaida tajā dienā, kad viņi būs beiguši izglītošanos pēc ģimnāzijas.

Tas vēl nebija viss ar advokāta starpniecību visu studiju laiku brāļi saņems kārtīgu un ar indeksiem regulētu mēneša stipendiju, bet studijas nedrīkstēs pārtraukt, jo tad mēneša samaksa tiks ieturēta, tieši tāpat kā gadījumā, ja kāds no brāļiem būs nolicis kaut kādu eksāmenu un tādējādi spēs pats sevi apgādāt. Testamentā bija minēts vēl daudz kas cits, arī vairāk vai mazāk sarežģītas detaļas, bet svarīgākais bija tas, ka brāļi kļūs bagāti, kad būs pabeiguši studijas.

Buse un Benijs uzreiz pieteicās septiņu nedēļu metināšanas kursos un saņēma no advokāta apstiprinājumu, ka pēc testamenta šie kursi varētu derēt, "pat ja man šķistu, ka jusu tēvabrālim Frankam padomā bija kaut kas smalkāks".

Kad kursi bija pusceļā, atgadījās divi notikumi. Viens bija tas, ka Benijam reizi par visām reizēm apnika, ka lielais brālis viņu vienmēr apceļ. Visu laiku bija tieši tā, bet tagad bija pienācis bridis brālim pateikt, ka viņi abi ir gandrīz pieauguši un ka Busem jāsagādā kāds cits, ko izrīkot.

Otrs notikums bija tāds, ka Benijs nemaz nevēlējās kļūt par metinātāju, jo viņa talants šajā jomā bija pavisam nenozīmīgs, tādēļ viņš vispār atteicās pabeigt šos kursus.

Šajā sakaribā brāļi kādu laiku strīdējās, tad Benijam laimējās ieblēdīties botānikas kursā Stokholmas Universitātē. Pēc advokāta domām, testamentu nevarēja tulkot citādi kā vien atzīt studiju virziena maiņu par iespējamu, ja tikai studijas netika pārtrauktas vispār.

Tātad Buse drīz vien pabeidza metinātāju kursus, tomēr nesaņēma ne ēri no tēvabrāļa Frases naudas, jo brālis Benijs vēl joprojām studēja. Turklāt saskaņā ar testamentu advokāts tūlīt ieturēja Buses mēneša naudu.

Tādēļ brāļi, protams, kļuva par īstiem ienaidniekiem. Kad Buse sašņabojies kādu nakti sadauzīja un saspārdīja Benija jauno moci ar 125 kubikmetru motoru (tas bija nopirkts par dāsni piešķirto studiju pabalstu), brāļu mīlestībai bija beigas pa visām līnijām.

Buse sāka nodarboties ar biznesu tēvabrāļa Frases garā. Taču iespējams, ka viņam piemita daudz mazāks talants nekā tēvabrālim. Pēc kāda laika Buse pārcēlās uz Vesterjētlandi, no vienas puses, lai dotu biznesam jaunu startu, bet, no otras, lai nebūtu jāsaskrienas ar savu nolādēto brāli. Tas notika, kamēr Benijs vēl atradās studiju pasaulē, gadu no gada. Mēneša pabalsts, kā jau teikts, bija dāsns, un, pārtraucot visas studijas īsi pirms gala eksāmena, tai vietā atkal uzsākot kaut ko jaunu, Benijs varēja dzīvot tīri labi, tajā pašā laikā, kad kaklakungs un lempis brālis dabūja gaidīt savu naudu.

Tā Benijs turpināja trīsdesmit gadus, līdz sirmu vecumu sasniegušais advokāts piezvanīja un paziņoja, ka mantotā nauda cauri, ka nebūs vairs nekādas mēneša maksas un ka vispār nekādas naudas vairs nav. īsi sakot, brāļi varēja par mantojumu aizmirst, tā sacīja advokāts, kam tagad bija pilni deviņdesmit gadi un kas varbūt bija turējies pie dzīvības galvenokārt šī testamenta dēļ, jo tikai pāris nedēļu vēlāk viņš nomira savā krēslā pie televizora.

Tas bija noticis tikai pirms dažiem mēnešiem, un Benijam piepeši vajadzēja meklēt darbu. Bet viens no Zviedrijas visvairāk izglītotajiem cilvēkiem dabūja pigu, jo darba tirgus pieprasīja nevis rekordilgus studiju gadus, bet pierādāmus studiju rezultātus. Benijam bija vismaz desmit gandrīz pabeigtu studiju bez gala eksāmeniem, tādēļ beigu beigās viņam vajadzēja investēt desiņu kioskā, lai būtu, ko darīt. Benijs un Buse bija arī kontaktējušies viens ar otru pēc advokāta ziņojuma, ka mantojums nostudēts. Saruna no Buses puses gāja tik augstos toņos, ka Benijam neradās nekādi tuvāki plāni braukt un brāli apciemot.

Kad Benija stāsts bija nonācis līdz šai vietai, Jūliusu sāka uztraukt pārāk ziņkārīgi jautājumi, kas varētu sekot no Daiļās puses, piemēram, kā Benijs nonācis sakaros ar Jūliusu un Allanu. Bet Daiļā ar alus un degvīna Gammeldansk palīdzību vairs nebija tik precīza attiecībā uz detaļām. Īstenībā viņa pati uzskatīja, ka, te sēdēdama, ir ļoti tuvu tam, lai iemīlētos, ak, vecā sieviete.

Par ko tu vēl esi gandrīz paspējis kļūt, neskaitot veterinārārstu? viņa vaicāja mirdzošām acīm.

Benijs tikpat labi kā Jūliuss saprata, ka pēdējo dienu notikumus nevajadzētu skaidrot pārāk sīki, tā ka viņš bija pateicīgs par Daiļās jautājuma ievirzi. Visu gan nevarot atcerēties, viņš bilda, bet kaut kas jau palicis prātā, ja sēž skolas solā trīs desmitgades no vietas, pieņemot, ka šad un tad tiek pildīti mājasdarbi. Katrā gadījumā Benijs zināja, ka viņš ir gandrīz veterinārārsts, gandrīz dakteris vispārējā medicīnā, gandrīz arhitekts, gandrīz inženieris, gandrīz botāniķis, gandrīz valodu skolotājs, gandrīz sporta pedagogs, gandrīz vēsturnieks un gandrīz vēl daudz kas cits. Un vēl pikanta detaļa esot gandrīz beidzis zināmu skaitu īsāku kursu ar nenosakāmu kvalitāti un nozīmi. Turklāt viņu gandrīz varētu nosaukt par zubrītāju, jo esot apmeklējis vairākus kursus vienlaikus viena un tā paša semestra laikā.

Un tad Benijam ienāca prātā tas, kas vēl viņš gandrīz bija, tas gandrīz bija aizmirsts. Un tā viņš piecēlās un, pagriezies pret Daiļo, deklamēja:

No šīs dzīves, ko nakts tumsa klāj, no šīs nabaga vientuļās sirds ceļas dziesma par tevi, vismīļākā, par tevi, dārgum, kas mirdz.

Iestājās dziļš klusums, izņemot to, ka Daiļā murmināja kādu nesadzirdamu lamuvārdu, bet viņas vaigi bija pietvīkuši.

Ēriks Aksels Karlfelts, paskaidroja Benijs. Ar viņa vārdiem es gribu izmantot izdevību un pateikties par maltīti un siltumu. Es laikam nepateicu, ka esmu arī gandrīz literatūras zinātnieks?

Pēc tam Benijs, iespējams, aizgāja soli par tālu, uzlūgdams Daiļo uz deju kamīna priekšā, jo viņa atbildēja ar ātru atteikumu un komentāru, ka visām ākstībām vajadzīgs savs nolādēts mērs. Bet Jūliuss ievēroja, ka Daiļā jutās glaimota. Viņa aizvilka treniņtērpa jakas rāvējslēdzēju, un jakas šuvēm bija ko turēt, kad viņa izrieza krūtis, lai vēl vairāk iepatiktos Benijam.

Pēc tam Allans sacīja paldies, bet pārējie pārgāja pie kafijas, un tiem, kas vēlējās, bija arī konjaks. Jūliuss priecīgi pieņēma visu paketi, turpretim Benijs apmierinājās ar pusi no tās.

Jūliuss apbēra Daiļo ar jautājumiem par māju un viņas pašas pagātni gan tādēļ, ka bija ziņkārīgs, gan arī tādēļ, ka par katru cenu gribēja izlocīties no informācijas par to, kas ir viņi paši, uz kurieni dodas un kāpēc. No tā visa viņam izdevās izvairīties, jo Daiļā bija uzņēmusi apgriezienus un ņēmās stāstīt par savu jaunību, par vīru, ko apprecējusi astoņpadsmit gadu vecumā un izspērusi ārā pēc desmit gadiem (šis vēstures posms saturēja īpaši daudz lamuvārdu), par to, ka nav bijis neviena bērna, par Šētorpu, kas bijusi vecāku vasaras mītne, līdz pirms septiņiem gadiem nomirusi māte un tēvs ļāvis Daiļajai pārņemt saimniecību uz visiem laikiem, par reģistratores darbu aprūpes centrā Rotnē un par to, ka šī nodarbe viņu iekšēji nav iedvesmojusi, par mantoto naudu, kas sākusi iet mazumā, un ka drīz pienākšot laiks te visu pārtraukt un atrast kaut ko citu.

-     Man ir jau četrdesmit trīs, sacīja Daiļā. Tas, velns parāvis, ir jau pusceļš līdz kapam.

-    Par to gan tu nevari būt droša, teica Jūliuss.

-    [1] * *

Suņa dresētājs deva Kiki jaunas instrukcijas, un viņa sāka ostīt zemi tālāk no drezīnas. Komisārs Aronsons cerēja, ka minētais līķis kaut kur parādīsies, bet jau pēc trīsdesmit

metriem pa rūpniecības rajona teritoriju Kiki sāka iet pa apli, meklēja it kā uz labu laimi, līdz lūdzoši paskatījās uz savu dresētāju.

Kiki lūdz atvainot, bet viņa nevar pateikt, kur palicis līķis, pārtulkoja suņa dresētājs.

Sniedzot šo informāciju, suņa dresētājs nebija absolūti precīzs. Komisārs Aronsons iztulkoja atbildi tā, it kā Kiki būtu pazaudējusi līķi jau pie drezīnas. Bet, ja Kiki prastu runāt, viņa būtu pateikusi, ka līķis noteikti aizgādāts labu gabalu tālāk pa šo rajonu, pirms pazudis. Tādā gadījumā Aronsons droši vien būtu izlēmis noskaidrot, kādi transporta līdzekļi pēdējo stundu laikā no šejienes izbraukuši. Atbilde būtu bijusi tikai tāda: autofurgons ar piekabi uz Gēteborgu, pārkraušanai ostā. Tad policija būtu izsludinājusi trauksmi uz ceļa E20, un furgons kaut kur pie Trollhetanas ar mājienu būtu novirzīts ceļa malā. Bet tagad līķis bija pazudis no valsts.

Pēc nepilnām trim nedēļām kāds prāmis bija tikko izbraucis caur Suecas kanālu, un kravas sargu jaunu ēģiptieti mocīja briesmīga smirdoņa no kravas telpas.

Beidzot viņš vairs nevarēja izturēt. Puisis saslapināja lupatu un aizsēja ar to muti un degunu. Vienā no koka kastēm viņš atrada izskaidrojumu smakai. Tur gulēja pussatrūdējis līķis.

Ēģiptiešu jūrnieks brīdi pārdomāja. Ļaut līķim gulēt tālāk un sabojāt reisu nelikās vilinoši. Turklāt tādā gadījumā viņš noteikti būtu pakļauts ilgai pratināšanai Džibuti policijā, un visi taču zināja, kā turienes policija mēdz uzvesties.

Pārvietot līķi arī nebija nekāda priecīgā nodarbošanās, bet galu galā viņš bija izlēmis. Vispirms sargs iztukšoja līķa kabatas no visa vērtīgā viņam taču pienācās kaut kas par pūlēm un tad pārvēla ķermeni pār bortu.

Un tā nu iznāca, ka tas, kas reiz bija slaida auguma jauneklis ar gariem, blondiem un taukainiem matiem, izspūrušu bārdu un džinsa jaku ar tekstu Never Again mugurpusē,

ar plunkšķi pārvērtās par zivju barību Sarkanajā jūrā.

* * *

Kompānija Šētorpā izklīda īsi pirms pusnakts. Jūliuss devās uz augšstāvu gulēt, bet Benijs un Daiļā iesēdās mersedesā, lai apmeklētu Rotnes aprūpes centru pēc tā slēgšanas. Pusceļā uz turieni viņi uz aizmugures sēdekļa ieraudzīja Allanu, kas bija apsedzies ar segu. Večuks pamodās un paskaidroja, ka sākumā izgājis ārā paelpot svaigu gaisu un pēc tam izdomājis pārvērst auto par guļasvietu, jo kāpnes uz augšstāvu šķitušas drusku par daudz viņa vārgajiem ceļgaliem diena bijusi ļoti gara.

Nav jau vairs deviņdesmit, viņš sacīja.

Nakts nodarbībā duets bija kļuvis par trio, bet tas, protams, nebija nekāds šķērslis. Daiļā pastāstīja tuvāk par savu plānu. Viņi tikšot centrā iekšā, ņemot palīgā atslēgu, ko Daiļā bija aizmirsusi atdot, kad aizgāja no darba. Tur viņi piekļūšot daktera Erlandsona datoram un Erlandsona vārdā izrakstīšot antibiotiku recepti it kā Daiļajai. Tam, protams, bija vajadzīgi daktera ielogošanās dati, bet tā neesot nekāda problēma, teica Daiļā, jo Erlandsons bija ne tikai uzpūtīgs, bet ari nolādēts idiots. Kad pirms dažiem gadiem tika ieviesta jaunā datorizētā sistēma, Daiļajai bija jāmāca dakterim, kā izrakstīt elektroniskas receptes, un tieši viņa izvēlējās lietotājvārdu un paroli.

Mersedess piebrauca pie iecerētā nozieguma vietas. Benijs, Daiļā un Allans izkāpa un, pirms ķērās pie darba, izlūkoja apkārtni. Tur, kur viņi stāvēja, kā jau noziedzniekiem raksturigi, lēni pabrauca garām auto, un šoferis skatījās uz trio tikpat pārsteigti, kā trio skatījās uz viņu. Rotnē pat viena dzīva būtne, kas redzama nomodā pēc pusnakts, jau bija sensācija. Šonakt tādi bija četri cilvēki.

Bet auto pazuda, un tumsa un klusums no jauna nolaidās pār apkārtni. Daiļā ieveda Beniju un Allanu pa personāla durvīm ēkas pagalma pusē un tad tālāk daktera kabinetā. Tur viņa ieslēdza Erlandsona datoru un sāka rīkoties.

Viss ritēja pēc plāna, un Daiļā priecīgi ķiķināja, līdz piepeši pārgāja uz veselu lamu tirādi. Viņa bija tikko aptvērusi, ka nav iespējams ierakstīt receptē "vienu kilo antibiotiku".

Raksti eritromicīnu, rifamīnu, gentamicīnu un rifampīnu, 250 gramus no katra, teica Benijs. Tad mēs bruksim virsū iekaisumam no visām pusēm.

Daiļā skatījās Benijā, pilna apbrīnas. Tad viņa palūdza Benijam apsēsties un pašam uzrakstīt to, ko bija teicis. Benijs darīja, kā tika lūgts, un vēl pievienoja veselu rindu pārsienamo materiālu, kam vienmēr jābūt pie rokas, ja gadās kāda ķibele.

Tikt ārā no aprūpes centra bija tikpat viegli kā tikt iekšā. Un mājupceļš aizritēja bez starpgadījumiem. Benijs un Daiļā palīdzēja Allanam uzkāpt otrajā stāvā, un, kad pulkstenis tuvojās pusdiviem naktī, Šētorpā izdzisa pēdējā lampa.

Tik vēlu nomodā nebija daudz cilvēku. Bet Braosā, pāris jūdžu no Šētorpas, kāds jauns vīrietis gulēja un nevarēja nomierināties, jo ļoti gribējās uzsmēķēt. Tas bija Hinkena jaunākais brālis, grupas The Violence jaunais vadonis. Pirms trim stundām viņš bija nosmēķējis savu pēdējo cigareti un, protams, tūlīt pat atkal izjutis nepārvaramu vajadzību pēc vēl vienas. Jaunākais brālis nolādēja pats sevi, jo bija aizmirsis nopirkt smēķus, pirms vakarā viss bija aizklapēts ciet, un tas vienmēr notika ļoti agri.

Vispirms viņš bija domājis sagaidīt ritu, bet ap divpadsmitiem izturēt vairs nebija iespējams. Tad Hinkena brālim radās doma atcerēties vecos laikus un tīri vienkārši ar lauzni tikt iekšā kādā kioskā. Tomēr ne jau Braosā, tur viņam vajadzēja domāt par savu reputāciju. Kompromisa variants bija Rotne, piecpadsmit minūšu brauciena attālumā. Motociklu un kluba jaku puisis atstāja mājās. Mazliet pēc pusnakts viņš neuzkrītošā apģērbā ar savu Volvo 240 lēni ieslīdēja ciematā. Pie aprūpes centra, sev par brīnumu, viņš uz trotuāra ieraudzīja trīs cilvēkus: sievieti ar sarkaniem matiem, vīrieti ar zirgasti un viņiem aiz muguras nejauki vecu veci.

Jaunākais brālis neveica nekādu dziļāku analīzi par šo notikumu (viņš vispār nekad neanalizēja notikumus dziļāk). Toties viņš nobrauca vienu kilometru pa to pašu ceļu un apstājās zem koka kādu gabaliņu no kioska. Tomēr mēģinājums tajā ielauzties cieta neveiksmi, jo kioska īpašnieks bija nodrošinājis durvis pret kramplaužiem, tādēļ puisis brauca atkal mājās, tikpat nogribējies smēķēt kā iepriekš.

***

Kad Allans pamodās priekšpusdienā tūlīt pēc vienpadsmitiem, viņš sajutās spirgts. Večuks paskatījās ārā pa logu, kur Smolandes egļu mežs pletās ap tikpat smolandisku ezeru. Allanam šķita, ka ģeogrāfija atgādina Sermlandi. Izskatījās, ka diena izvērtīsies skaista.

Viņš uzvilka tās pašas vienkāršās drēbes, kas viņam bija, un prātoja, ka varētu atļauties mazliet atjaunot garderobi. Ne viņam, ne ari Jūliusam vai Benijam nebija līdzi pat zobu sukas.

Kad Allans ienāca dzīvojamā istabā, Jūliuss un Benijs ēda brokastis. Jūliuss jau pirms tam bija devies rīta pastaigā, kamēr Benijs vēl ilgi gulēja dziļā miegā. Daiļā bija salikusi uz galda šķīvjus un glāzes un uzrakstījusi instrukciju par pašapkalpošanos virtuvē. Pati viņa bija devusies uz Rotni. Vēstule beidzās ar pavēli, ka kungiem uz šķīvjiem jāatstāj pietiekams daudzums brokastu, jo tās nokops Busters.

Allans padeva labrītu un atbildei saņēma to pašu. Tad Jūliuss ieminējās par savu ideju palikt vēl vienu nakti Šētorpā, jo apkārtne te pārāk apburoša. Allans jautāja, vai gadījumā neesot tā, ka privātšoferis brokastu laikā uz viņu izdarījis spiedienu sakarā ar iemīlēšanos, kam viņš bijis liecinieks iepriekšējā vakarā, par to večuks nešaubījās. Jūliuss atbildēja, ka kopš rīta viņam vēderā atrodas grauzdēta maize un ola, bet prātā virkne Benija argumentu, kāpēc vislabākais būtu palikt Šētorpā visu vasaru. Tomēr izdarītie secinājumi gan esot Jūliusa paša. Uz kurieni tad viņi tagad dotos, ja vispār kaut kur dotos? Vai nebūtu nepieciešama vēl viena diena, lai apdomātos? Vienīgais, kas bija vajadzīgs, lai paliktu, bija viņu visu trīs vienošanās par ticamu versiju, kas viņi ir un uz kurieni dodas. Un, protams, Daiļās atļauja.

Benijs ieinteresēti sekoja Allana un Jūliusa sarunai un cerēja, ka viss beigsies ar vēl vienu nakti tajā pašā vietā. Jūtas pret Daiļo kopš vakardienas nebija mazinājušās, tieši otrādi, viņš bija vīlies, ka uzreiz saimnieci nesatika, kad nonāca lejā brokastīs. Tomēr vēstulē viņa bija uzrakstījusi "Paldies par vakardienu". Vai Daiļā bija domājusi dzejoli, ko Benijs bija deklamējis? Kaut nu viņa ātrāk būtu atpakaļ!

Tomēr pagāja vēl nepilna stunda, pirms Daiļā iegriezās pagalmā. Kad sieviete izkāpa no auto, Benijs redzēja, ka viņa kļuvusi vēl skaistāka, nekā pēdējo reizi tiekoties. Daiļā bija nomainījusi sarkano treniņtērpu pret kleitu, un Benijs prātoja, vai viņa turklāt nav vēl bijusi pie friziera. Viņš paspēra dažus straujus soļus viņai pretī un iesaucās:

-    Mana Daiļā! Esi sveicināta mājās!

Tieši aiz Benija stāvēja Allans un Jūliuss un jutās uzjautrināti par mīlestības izpausmēm savu acu priekšā. Bet smaidi apdzisa tajā pašā mirklī, kad Daiļā sāka runāt. Vispirms viņa gāja taisni garām Benijam, tad garām abiem pārējiem, pēc tam apstājās uz Šētorpas trepēm, pagriezās atpakaļ un teica:

-   Ak jūs nešķīsteņi! Es visu zinu. Un tagad vēlos uzzināt pārējo. Pulcēšanās dzīvojamā istabā. TŪLĪT!

Tad Daiļā pazuda mājā.

-Ja jau viņa visu zina, ko tad vēl viņa grib zināt? jautāja Benijs.

-    Apklusti, Benij, teica Jūliuss.

-    Kā jau tika teikts, sacīja Allans.

Un tā viņi devās iekšā pretī savam liktenim.

***

Daiļā bija sākusi dienu, barojot Soņu ar tikko pļautu zāli un pēc tam apģērbjoties. Viņa bija negribīgi sev atzinusies, ka šī Benija dēļ vēlas būt skaista. Tādēļ sarkanais treniņtērps tika nomainīts pret gaišdzeltenu kleitu un izspūrušie mati sapīti divās bizēs. Turklāt viņa mazliet uzkrāsojās un, piešķirot visam vēl rozīnīti, viegli iesmaržojās. Tad iesēdās sarkanajā VW Passat, lai brauktu uz Rotni iegādāties proviantu.

Busters, kā parasti, sēdēja savā vietā uz pasažieru sēdekļa un ierējās, kad auto nogriezās pie Rotnes lielveikala ICA. Vēlāk Daiļā prātoja, vai Busters ievaukšķējies tādēļ, ka pie ieejas ieraudzījis avīzes Expressen reklāmas lapu. Tur bija divi attēli uz apakšējā rēgojās vecais Jūliuss, bet uz augšējā mūžvecais Allans. Tekstā bija rakstīts:

Policijai aizdomas: simtgadnieku NOLAUPĪJUSI

krimināla LlCA

Šodien tiek meklēts pazīstams RŪDĪTS ZAGLIS

Daiļā pietvīka sarkana pār visu seju, domas šaudījās dažādos virzienos. Viņa traki saniknojās un uzreiz atmeta visus plānus par provianta sagādi, jo visiem trim blēņdariem jāpazūd no mājas vēl pirms pusdienām! Toties Daiļā iegāja aptiekā un nopirka zāles pēc receptes, ko Benijs bija uzklikšķinājis iepriekšējā naktī, un iegādājās ari Expressen eksemplāru, lai uzzinātu sīkāk, kā ir ar lietām un parādībām.

Jo vairāk Daiļā lasīja, jo niknāka kļuva. Tomēr viņai viss īsti negāja kopā. Vai tad Benijs bija no Never Again? Un Jūliuss rūdīts zaglis? Un kurš kuru bija nolaupījis? Šķiet, ka viņi visi tik labi satiek!

Beidzot niknums uzvarēja ziņkārību. Lai nu kā, viņa bija apmānīta. Bet Gunillu Bjerklundi neviens nemānīs nesodīts! "Daiļā!" Kā tad!

Viņa atkal apsēdās pie stūres un juta nepieciešamību lasīt tālāk: "Pirmdien, savā simtajā dzimšanas dienā, Allans

Karlsons pazuda no veco ļaužu mītnes Malmšēpingā. Policijai ir aizdomas, ka viņu nolaupījusi noziedzīgā organizācija Never Again. Avīze Expressen noskaidrojusi, ka te iejaukts arī rūdītais zaglis Jūliuss Junsons."

Tam sekoja informācijas un liecinieku liecību jūklis. Allans Karlsons esot redzēts Malmšēpingas autobusu galapunktā, tad viņš iekāpis autobusā uz Strengnēsu, un tas saniknojis Never Again biedru. Bet pagaidiet! "…blondu vīrieti vecumā ap trīsdesmit gadiem…" Tas nu gan nav adekvāts Benija apraksts! Daiļā sajuta… atvieglojumu?

Juceklis turpinājās ar to, ka Allans Karlsons iepriekšējā dienā redzēts uz drezīnas Sermlandes mežu vidū kopā ar rūdīto zagli Junsonu un agrāk tik nikno Never Again biedru. Expressen nevarēja īsti precizēt attiecības starp šiem trim vīriem, bet autors attīstīja teoriju, ka Allans Karlsons atrodas abu pārējo varā. Katrā ziņā par to bija pārliecināts lauksaimnieks Tengrūts Vidšerrā, kad reportieris no Expressen viņu brītiņu spieda pie sienas.

Pašās beigās Expressen atklāja vēl kādu detaļu, proti, ka iepriekšējā dienā bez pēdām pazudis desiņu kioska īpašnieks Benijs Jungbergs, tieši no Okeras rūpnieciskā ciemata, kur pēdējo reizi manīts simtgadnieks ar rūdīto zagli. Par to varēja pastāstīt Statoil benzīntanka darbinieks.

Daiļā salocīja avīzi un ielika to Busteram mutē. Tad viņa stūrēja uz mājām mežā, kur, kā bija uzzinājusi, viņai tagad viesos bija simtgadnieks, rūdīts zaglis un desiņu kioska īpašnieks. Pēdējais šķita gan apburošs, gan šarmants ar acīmredzamām zināšanām medicīnā, bet tagad nebija vietas romantikai. Pirms īsa brīža Daiļā jutās vairāk noskumusi nekā nikna, bet viņa atkal savāca kopā pietiekamā daudzumā niknumu, lai ierastos mājās.

Daiļā izrāva Busteram no mutes Expressen, atlocīja pirmo lappusi ar Allana un jūliusa attēlu, brīdi lamājās un gānījās, tad sāka lasīt avīzes rakstu visiem priekšā. Pēc tam viņa pieprasīja paskaidrojumu par notikušo un pavēlēja, lai piecu minūšu laikā visi trīs pazustu no šīs mājas vienalga kādā virzienā. To pateikusi, sieviete atkal salocīja avīzi, ielika to atpakaļ Busteram mutē, sakrustoja rokas un pabeidza ar ledainu un noteiktu:

-Nu?

Benijs skatījās uz Allanu, kas skatījās uz Jūliusu, kurš dīvainā kārtā atplauka smaidā.

Rūdīts zaglis, viņš teica. Ak tā, es esmu rūdīts zaglis. Nav nemaz tik slikti.

Bet Daiļā neļāvās ietekmēties. Viņai jau bija sarkana seja, kas kļuva vēl košāka pēc paziņojuma, ka Jūliuss tūlīt būs piekauts rūdīts zaglis, ja Daiļā uz vietas neuzzinās, kas noticis. Un tad viņa sapulcē atkārtoja to, ko jau bija teikusi pati sev, ka neviens nesodīti nemuļķos Gunillu Bjerklundi no Šētorpas. Piešķirot šiem vārdiem spēku, viņa paņēma vecu skrošu bisi, kas karājās pie sienas. Ar to gan nevar šaut, atzina Daiļā, tomēr ar to var ielauzt galvaskausu gan rūdītiem zagļiem, desiņu kioska īpašniekiem, gan veciem večukiem, ja radīsies vajadzība, un šķita, ka tā tas arī drīz varētu notikt.

Jūliusa Junsona smaids tūlīt pat izdzisa. Benijs bija pieaudzis pie grīdas, viņa rokas kā nolēmētas nokarājās gar sāniem. Viņš nespēja domāt neko citu kā vienīgi to, ka mīlestības laime gatavojas no viņa aizplūst. Tad darbībā iesaistījās Allans un palūdza mājas saimniecei apdomāšanās laiku. Ar Daiļās atļauju viņš gribēja atsevišķu sarunu ar Jūliusu blakusistabā. Sieviete purpinādama piekrita, bet brīdināja Allanu, lai neizdomā nekādas muļķības. Allans apsolīja labi uzvesties, tad paņēma Jūliusu zem rokas, ievilka viņu virtuvē un aizvēra durvis.

Allans ievadīja apspriedi, jautādams Jūliusam, vai viņam ir kāda ideja, kas atšķirībā no sarunu biedra pirmīt teiktā atkal nesaniknotu Daiļo. Jūliuss atbildēja, ka vienīgais, kas varētu visu izglābt, būtu piedāvāt Daiļajai dalīties ar viņiem somas saturā. Allans tam piekrita, tomēr iebilzdams, ka nebūtu labi kādam pastāstīt par to dienu, kad Jūliuss un Allans nozaga cilvēkam somu un viņu nogalināja, kad tas vēlējās dabūt atpakaļ to, kas viņam pieder, bet pēc tam skaisti iesaiņoja līķi koka lādē turpmākai transportēšanai uz Āfriku.

Jūliusam šķita, ka Allans pārspīlē. Līdz šim bija tikai viens, kam nācies šķirties no dzīves, un viņš to arī bija pelnījis. Un, ja tagad viņi turēsies nomaļus, līdz viss nomierināsies, tad vairāk līķiem arī nevajadzētu rasties.

Uz to Allans pastāstīja, ko viņš bija steigā izdomājis. Viņam šķita, ka tikpat labi somas saturu var sadalīt četrās daļās: Allanam, Jūliusam, Benijam un Daiļajai. Nebūs jāriskē ar to, ka divi pēdējie staigās apkārt un pārāk daudz runās ar nepareizajiem cilvēkiem. Turklāt viņi varētu palikt Šētorpā visu vasaru, un tad jau tas MC klubs būs meklēšanu pārtraucis, ja kluba biedri to vispār darīja, ko gan visā visumā no tiem varēja sagaidīt.

Divdesmit pieci miljoni par dažu nedēļu izmitināšanu, nopūtās Jūliuss, bet viņa ķermeņa valoda liecināja par sapratni, ka Allanam taisnība.

Sapulce virtuvē bija beigusies. Jūliuss un Allans gāja atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Allans lūdza Daiļajai un Benijam pacietību vēl trīsdesmit sekunžu garumā, tikmēr Jūliuss turpināja ceļu uz savu istabu un tūlīt atgriezās, vilkdams ceļasomu. Viņš to uzlika uz garā galda dzivojamās istabas vidū un atvēra.

-     Mēs ar Allanu izlēmām šito sadalīt četrās līdzīgās daļās.

-    Va velnu! iesaucās Daiļā.

-    Sadalīt līdzīgi? jautāja Benijs.

-Jā, bet tev jāatdod tie simt tūkstoši, Allans piebilda. Un arī atlikums no benzīna naudas.

-    Velns un deviņi pērkoni! teica Daiļā.

-Jūs apsēdieties, un tad es pastāstīšu, sacījaJūliuss.

Daiļajai, tieši tāpat kā Benijam, nācās grūti sagremot to, ka līķis ticis ievelts koka lādē, toties viņa vēl jo vairāk izjuta cieņu pret Allanu, kas bija izkāpis pa logu un vispār nolēmis mainīt savu līdzšinējo dzīvi.

-     Man pašai tā vajadzēja rīkoties četrpadsmit dienas pēc tam, kad biju apprecējusies ar to pretekli.

Šētorpā atgriezās miers. Daiļā un Busters veica jaunu tūri pēc provianta. Viņiem atkal bija pārtika, dzērieni, drēbes, higiēnas preces un vēl daudz kas cits. Daiļā par visu samaksāja skaidrā naudā, ar piecsimt kronu banknotēm no sainīša.

* * *

Komisārs Āronsons nopratināja liecinieku no Mjelbijas benzīntanka; tā bija veikala kasiere-kontroliere ap gadiem piecdesmit. Gan šīs dāmas amats, gan veids, kā viņa darīja zināmus savus novērojumus, mudināja viņas liecībai noticēt. Šī lieciniece varēja parādīt Allanu uz fotogrāfijām no kādām astoņdesmit gadu jubilejas svinībām pansionātā apmēram pirms nedēļas; šos attēlus māsa Alise bija laipni izplatījusi ne tikai policijā, bet arī tiem mediju pārstāvjiem, kas to vēlējās.

Komisāram Āronsonam vajadzēja sev pašam atzīt, ka iepriekšējā dienā viņš bija noraidījis kļūdainu ziņu. Bet tagad jau nebija, par ko raudāt. Aronsons koncentrējās uz analīzi. No tīras bēgšanas perspektīvas bija divas iespējas: vai nu večuki un desiņu kioska īpašnieks zināja, kur braukt, vai arī viņi devās dienvidu virzienā uz labu laimi. Aronsons deva priekšroku pirmajam variantam, jo bija vieglāk sekot tādam, kas zina, uz kurieni doties, nevis tādam, kas maldās apkārt. Tomēr no šiem ļaudīm gan neko daudz nevarēja noprast. Nebija nekādas pašsaprotamas sasaistes starp Allanu Karlsonu un Jūliusu Junsonu, no vienas puses un Beniju Jungbergu no otras. Junsons un Jungbergs varēja būt pazīstami, viņi dzīvoja ne vairāk kā nepilnas divas jūdzes viens no otra. Tomēr bija iespējams, ka Jungbergs nolaupīts un piespiests sēsties pie stūres. Arī simtgadnieks būtu varējis piedalīties šajā braucienā spaidu kārtā, lai gan divi faktori tam runāja pretī: 1) ka Allans Karlsons izkāpa no busa tieši pie Bīringes stacijas un šķietami brīvprātīgi uzmeklēja Jūliusu Junsonu, un 2) ka, pēc liecinieku teiktā, Jūliuss Junsons un Allans Karlsons, gan braukdami ar drezīnu caur mežu, gan staigājot rūpniecības rajona apkaimē, izskatījušies esam labās attiecībās viens ar otru.

Katrā gadījumā lieciniece bija ievērojusi, ka sudrabkrāsas mersedess nogriezies no E4 un turpinājis braucienu pa valsts ceļu 32 Tranosas virzienā. Pat ja tas noticis vairāk nekā pirms diennakts, fakts bija interesants. Tam, kas brauc uz dienvidiem pa E4 un nogriežas pa valsts ceļu 32 pie Mjelbijas, ir ierobežots skaits pieņemamu galamērķu. Nebūtu ko domāt par rajonu ap Vestervīku/Vimmerbiju/

Kalmāru, jo tad auto jau būtu nogriezies Noršēpingā vai Linšēpingā atkarībā no tā, kur viņi pieslēgušies E4 no ziemeļu puses.

Jenšēpingu/Vērnamū un tālāk dienvidu virzienu arī vajadzēja izslēgt, jo tad nebūtu nekāda iemesla vispār atstāt Eiropas ceļu. Varbūt Oskašhamna un tālāk Gotlande, bet Gotlandes līnijas pasažieru saraksti uz to nenorādīja. Patiesībā atlika vienīgi ziemeļu Smolande: Tranosa, Ēkše, Neše, Oseda, Vetlanda un apkārtne. Varbūt dienvidu virziens līdz Vekšei, tomēr mersedess diezin vai būtu izvēlējies ātrāko ceļu. Vispār šāds pieņēmums bija pilnīgi iespējams, jo, ja večuki un desiņu kioska īpašnieks jutās vajāti, tad bija saprātīgi izvēlēties mazākus ceļus.

Par to, ka viņi joprojām atrodas apvidū, ko komisārs nupat apzvanīja, liecina, pirmkārt, jau tas, ka auto salonā ir divas personas bez derīgas pases. Tātad viņi nebija ceļā uz ārzemēm. Otrkārt, komisāra Aronsona ļaudis bija apzvanījuši visus iespējamos benzīntankus dienvidu, dianvidaustrumu un dienvidrietumu virzienā trīsdesmit līdz piecdesmit jūdžu attālumā no Mjelbijas. Nekur neviens nevarēja neko pateikt par sudrabkrāsas mersedesu ar trim acīs krītošiem ceļotājiem. Protams, viņi varēja uzpildīt degvielu benzīntankā bez apkalpes, lai gan ļaudis vispār izvēlējās tankus ar apkalpi, jo pēc zināma kilometru skaita vienmēr rodas vajadzība pēc tamponiem, atspirdzinošiem dzērieniem vai desas. Turklāt šādiem benzīntankiem par labu runāja fakts, ka braucēji jau reiz tādu bija izvēlējušies un tieši Mjelbijā.

Tranosa, Ēkše, Neše, Vetlanda, Oseda… ar apkārtni, apmierināti teica komisārs Aronsons pats sev, bet uzreiz atkal sadrūma.

Un pēc tam?

Kad grupas The Violence līderis Braosā vēlu pamodās pēc briesmīgas nakts, viņš tūlīt devās uz benzīntanku, lai beidzot remdētu slāpes pēc cigaretēm. Pie sienas blakus ieejai spīdēja avīzes Expressen reklāmas lapa. Uz lielās fotogrāfijas pilnīgi skaidri bija redzams… tas pats vecais vecis, ko viņš iepriekšējā naktī bija redzējis Rotnē.

Steigā viņš aizmirsa palūgt dažas cigaretes, bet nopirka Expressen un bija tik ļoti pārsteigts par izlasīto, ka piezvanīja vecākajam brālim Hinkenam.

* * *

Mistērija ar pazudušo un iespējami nolaupīto simtgadnieku aizņēma visas nācijas prātus. TV4 vakarā pārraidīja detalizētu dokumentālu sižetu Kalla Fakta Special, kas vispār gan netika tālāk par to, ko Expressen un pamazām ari Aflonbladet jau bija izdarījuši, tomēr savāca vairāk nekā pusotru miljonu skatītāju, starp tiem simtgadnieku pašu un viņa trīs jauniegūtos biedrus Smolandes Šētorpā.

Ja vien es nezinātu patiesību, man tiešām būtu žēl šī vecā vīra, teica Allans.

Daiļā uz visu skatījās mazāk bezrūpīgi un domāja, ka gan Allans, gan Jūliuss un Benijs darītu vislabāk, ja vēl kādu laiku atturētos tikties ar ļaudīm. Un kopš šī brīža mersedess jānoliek aiz šķūņa. Viņa pati bija iecerējusi šajā rītā doties ārā no mājas un nopirkt mēbeļu pārvadājamo autobusu, ko jau pirms kāda laika bija noskatījusi. Varēja rasties nepieciešamība tuvākajā laikā steidzīgi doties ceļā, un tādā gadījumā brauktu visa ģimene, ieskaitot Soņu.

9. nodaļa 1939-1945

1939. gada 1. septembrī kuģis ar Spānijas karogu un Allanu piestāja ostā ārpus Ņujorkas. Allans bija domājis ātri apskatīt šo rietumzemi un pēc tam braukt ar kuģi mājās, bet tajā pašā dienā kāds no generalisimos draugiem bija devies pastaigā uz Poliju, tā ka Eiropā karošana no jauna uzņēma pilnus apgriezienus. Kuģis ar Spānijas karogu tika aizturēts, vēlāk arī konfiscēts, un tam vajadzēja kalpot US Navy līdz pat kara beigām 1945. gadā.

Visi apkalpes vīri tika novirzīti uz imigrācijas kantori Elisas salā. Tur katram vīram imigrācijas oficieris uzdeva vienus un tos pašus četrus jautājumus: 1) Vārds, uzvārds? 2) Nacionalitāte? 3) Profesija? 4) Uzturēšanās mērķis Amerikas Savienotajās Valstīs?.

Visi Allana biedri no kuģa ziņoja, ka ir spāņi, vienkārši jūrnieki, kuriem tagad vispār nav kur iet, jo viņu kuģis mainījis īpašnieku. Pēc tam viņus ātri ielaida valstī, kur tie paši varēja domāt, kā tikt ar visu galā.

Bet Allans atšķīrās no pārējiem. Pirmkārt, tāpēc, ka viņam bija tāds vārds, ko spāņu valodas tulks nevarēja izrunāt. Otrkārt, tāpēc, ka viņš bija no Suecia. Bet galvenokārt tāpēc, ka viņš patiesīgi stāstīja, ka ir sprāgstvielu eksperts ar privātpraksi, pieredzi lielgabalu ražošanas industrijā un nesen vēl spāņu karā pret spāņiem.

To pateicis, Allans parādīja vēstuli no ģenerāļa Franko. Spāņu tulks pārbijies to pārtulkoja imigrācijas oficierim, kas tūlīt pasauca savu šefu, kurš savukārt pasauca savējo.

Pirmais lēmums bija tāds, ka fašistiskais zviedrs nekavējoties jāsūta atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš nācis.

-Ja vien jūs noorganizēsiet man kuģi, tad nekavējoties došos ceļā, teica Allans.

Tā nu nebija vieglākā lieta. Tāpēc pratināšana turpinājās. Un, jo vairāk informācijas no Allana izdabūja augstākais imigrācijas oficieris, jo zviedrs izrādījās fašists arvien mazākā mērā. Komunists viņš nebija un arī nacionālsociālists ne. Šķita, ka viņš nebija nekas vairāk kā vien sprāgstvielu eksperts. Turklāt stāsts par to, kā viņi ar ģenerāli Franko sadzēruši tubrālības, bija tik neprātīgs, ka tādu gandrīz nemaz nevarēja izdomāt.

Augstākajam imigrācijas šefam bija brālis Losalamosā Ņūmeksikā, un viņš zināja, ka brālis nodarbojās ar bumbām un līdzīgām lietām militāristu interesēs. Tā kā trūka labāku ideju, viņi Allanu līdz turpmākam ieslēdza, un pēc tam imigrācijas šefs pārrunāja šo jautājumu ar savu brāli, kad viņi abi Pateicības dienā tikās ģimenes fermā Konektikutā. Brālis atbildēja, ka viņš nebūt neesot ārkārtīgi sajūsmināts par iespēju dabūt sev uz kakla potenciālu Franko piekritēju, tomēr viņiem esot vajadzīgi dažādi eksperti, kādi tik iespējami. Tāpēc viņiem noteikti atradīšoties pietiekami mazkvalificēts un ne pārāk slepens darbs šim zviedram, ja ar to brālim būtu izdarīts pakalpojums.

Imigrācijas šefs atbildēja, ka tā tas tiešām būtu, un tad brāļi sāka griezt tītara cepeti.

Pēc kāda laika Allans pirmo reizi mūžā dabūja lidot un 1939. gada vēlā rudenī pievienojās amerikāņu armijas bāzei Losalamosā, kur tūlīt atklājās, ka Allans ne vārda neprot angliski. Kāds spāniski runājošs leitnants saņēma uzdevumu izpētīt, cik gudrs savā profesijā ir šis zviedrs, un Allanam leitnanta klātbūtnē bija jāuzraksta savas formulas. Leitnants pārbaudīja piezīmes un konstatēja, ka zviedrs vispār uzrāda izcilas izgudrotāja spējas, bet tad nopūtās un teica, ka Allana lādiņa spēks tik tikko varētu uzlaist gaisā automobili.

Nu, nu, noteica Allans. Gan auto, gan lieltirgotāju. To es esmu izmēģinājis.

Allans tur varēja palikt, sākumā vistālākajā barakā, bet mēnešu un gadu gaitā, kad Allans sāka runāt angliski, viņš bāzē ieguva arvien vairāk brīvības. Būdams īpaši vērīgs izpalīgs, Allans pa dienu mācījās, kā izgatavo pavisam citas pakāpes lādiņus nekā tos, ko viņš pats spridzināja grants karjerā aiz mājas. Un vakaros, kad vairums jauno vīriešu no Losalamosas bāzes devās uz pilsētu medīt sievietes, Allans palika sēžam bāzes slepenajā bibliotēkā un papildināja zināšanas progresīvā spridzināšanas tehnikā.

[1] [16] *

Tolaik, kad karš Eiropā (un pamazām arī pasaulē) vērtās plašumā, Allans iemācījās arvien vairāk un vairāk. Nebija jau tā, ka viņš savas zināšanas varētu kaut kādā mērā izmantot. Allans joprojām bija izpalīgs (lai arī augstu novērtēts), bet viņš šīs zināšanas krāja. Un tagad vairs nebija runa par nitroglicerīnu un nātrija nitrātu tie bija paredzēti darboņiem -, bet gan par ūdeņradi un urānu, un citām pamatīgām, bet vai! cik komplicētām lietām.

Kopš 1942. gada Losalamosā tika ieviesti īpaši stingri slepenības noteikumi. Grupa bija saņēmusi konfidenciālu uzdevumu no prezidenta Rūzvelta radīt bumbu, kas vienā rāvienā varētu uzspridzināt gan desmit, gan divdesmit spāņu tiltus, ja būtu vajadzīgs, domāja Allans. Palīgi taču vajadzīgi pat visnepieejamākajās telpās, un populārajam Allanam tika piešķirta augstākā slepenības pielaide.

Allanam bija jāatzīst, ka viņi bija viltīgi, šie amerikāņi. Šajā vietā, pie kuras tagad bija pieradis Allans, tika veikti eksperimenti, lai liktu mazajiem atomiem dalīties tā, ka sprādziens būtu trakāks par visu, ko līdz šim pieredzējusi pasaule.

Šajā darbā 1945. gada aprīlī bija noiets gandrīz viss ceļš. Pētnieki un to skaitā arī Allans zināja, kā panākt kodolreakciju, nevis to, kā visu kontrolēt. Allanu fascinēja šī problēma, kad viņš vakaros vientuļš sēdēja bibliotēkā un okšķerēja to, ko neviens viņam nebija lūdzis okšķerēt. Zviedru izpalīgs nepadevās, un kādu vakaru… opsā! Kādu vakaru… viņam bija risinājums!

Topavasar svarīgākie militāristi sēdēja stundām garās iknedēļas sapulcēs kopā ar izcilākajiem fiziķiem un visu fiziķu šefu Openheimeru priekšgalā. Allans tur darbojās kā kafijas un uzkodu pasniedzējs.

Fiziķi plēsa sev matus, lūdza Allanam vēl tasīti kafijas, militāristi kasīja zodu, lūdza Allanam vēl tasīti kafijas, militāristi un fiziķi brīdi vaimanāja kopā un lūdza Allanam vēl tasīti kafijas. Tā viņi ņēmās nedēļu pēc nedēļas. Kopš kāda laika Allans bija atradis risinājumu grupas problēmai, bet, pēc viņa uzskata, viesmīlim nepiederējās stāstīt pavāram, kā gatavot ēst, tā ka viņš paturēja pie sevis to, ko zināja.

Tomēr tikai līdz tai reizei, kad, pats sev par brīnumu, dzirdēja sevi sakām:

-     Atvainojiet, bet kāpēc jūs nesadalāt to urānu divās līdzīgās daļās?

Tas viņam vienkārši izspruka un tieši tajā brīdī, kad viņš lēja kafiju pašam galvenajam fiziķim Openheimeram.

-    Ko jūs teicāt? jautāja galvenais fiziķis Openheimers, kurš, klausīdamies Allana teiktajā, tomēr vairāk bija šokēts par to, ka viesmīlis atvēris muti.

Allanam nebija citas iespējas kā vien turpināt:

-    Nu tā, ja jūs sadalīsiet urānu divās līdzīgās daļās un parūpēsieties, lai šīs daļas dabūtu kopā, kad pienācis laiks, tad taču sprādziens ies vaļā, kad jūs gribēsiet, lai tas iet vaļā, nevis kaut kur te, bāzē.

-     Līdzīgās daļās? jautāja galvenais fiziķis Openheimers. Viņa galvā tobrīd virpuļoja nebeidzami daudz kas, bet "līdzīgās daļās?" bija vienīgais, ko viņš spēja izteikt.

-    Nūja, šeit galvenā fiziķa kungam ir punkts. Daļām nav jābūt vienlīdz lielām, svarīgākais ir tas, lai tās ir pietiekami lielas, kad sanāk kopā.

Leitnants Luiss, kurš bija aizlicis labu vārdu par Allanu kā viesmīli, izskatījās tā, it kā vēlētos šo zviedru noslepkavot, bet viens no fiziķiem pie galda reaģēja, izsakot domas skaļi:

-    Kā, pēc jūsu domām, mēs tās dabūsim kopā? Un kad? Vai gaisā?

-    Tieši tā, fiziķa kungs. Vai varbūt jūs esat ķīmiķis? Ak nē? Nu, jums taču nav nekādu problēmu dabūt sprādzienu. Problēma ir tā, ka jūs nevarat kontrolēt pašu sprādzienu. Bet viena kritiska masa, dalīta ar divi, kļūst par divām nekritiskām masām, vai ne? Un otrādi divas nekritiskas masas kļūst par vienu kritisku.

-    Un kā mēs tās dabūjam kopā pēc kunga… Atvainojiet, bet kas jūs esat? jautāja galvenais fiziķis Openheimers.

-    Es esmu Allans, sacīja Allans.

-    Kā Allana kungs bija domājis tās dabūt kopā? turpināja galvenais fiziķis Openheimers.

-    Ar parastu, godīgu sprāgstvielu lādiņu, teica Allans. Ar tādiem es esmu specs, bet jūs jau paši noteikti tiksiet galā.

Fiziķi vispār un it īpaši galvenie fiziķi nav nekādi āmurgalvas. Openheimers dažu sekunžu laikā bija izracies cauri metriem gariem vienādojumiem un nonācis pie tā, ka vislielākā iespējamība ir tāda, ka viesmīlim taisnība. Padomā tikai, ka kaut kam tik komplicētam rodas tāds vienkāršs risinājums! Parastu, godīgu sprāgstvielu lādiņu bumbas aizmugures daļā varēja iedarbināt ar tālvadību, kad nekritiskā masa ar urānu 235 tiktu sūtīta uz priekšu tikties ar citu nekritisko masu. Tā uzreiz kļūtu kritiska. Neitroni sāktu kustēties, urāna atomi sāktu dalīties. Ķēdes reakcija būtu sākusies un…

-    Pang, pie sevis teica galvenais fiziķis Openheimers.

-    Tieši tā, sacīja Allans. Es redzu, ka galvenā fiziķa kungs jau visu sarēķinājis. Starp citu, vai kāds vēlētos vēl mazliet kafijas?

Šajā mirklī atvērās slepenās telpas durvis, un pa tām ienāca viceprezidents Trumens, veicot vienu no saviem retajiem, tomēr atkārtotajiem un nekad nepieteiktajiem apmeklējumiem.

-    Apsēdieties! teica viceprezidents vīriem, kuri steigā bija ieņēmuši miera stāju.

Drošs paliek drošs, arī Allans apsēdās uz viena no brīvajiem krēsliem ap galdu. Ja viceprezidents teicis, ka jāapsēžas, tad vislabākais arī ir apsēsties; tādā veidā viss notiek Amerikā, viņš nodomāja.

Tad viceprezidents pieprasīja atskaiti par pašreizējo stāvokli galvenajam fiziķim Openheimeram, kurš atkal pietrūkās kājās un steigā nespēja iedomāties pateikt neko citu kā vien to, ka misters Allans tur tālāk stūrī tieši nupat atrisinājis atlikušo problēmu, kā būtu jākontrolē detonācija. Mistera Allana risinājums, protams, vēl nav apstiprināts ar pierādījumiem, bet galvenais fiziķis Openheimers pašlaik vēršas pie visas sapulces pilnīgā pārliecībā, ka šī problēma nupat kļuvusi par vēsturi un ka triju mēnešu laikā varēs notikt izmēģinājuma sprādziens.

Viceprezidents skatījās uz tiem, kuri sēdēja ap galdu, un par atbildi saņēma piekrītošus galvas mājienus. Leitnants Luiss bija atsācis elpot, lai gan pavisam uzmanīgi. Beidzot viceprezidenta skatiens apstājās pie Allana.

Esmu pārliecināts, ka jūs esat dienas varonis, mister Allan. Man pašam jāpaspēj kaut ko ieēst, pirms dodos atpakaļ uz Vašingtonu. Vai jums būtu vēlēšanās man piebiedroties?

Allans domāja, ka tāda acīmredzot ir pasaules vadītāju kopēja īpašība, ka tie vēlas kādu ielūgt pusdienās, tiklīdz ir ar kaut ko apmierināti, bet to viņš nepateica. Toties viņš pateicībā pieņēma viceprezidenta ielūgumu, un tad abi vīri kopā atstāja telpu. Pie galda garās malas palika stāvam galvenais fiziķis Openheimers un izskatījās vienlaikus gan atvieglots, gan nelaimīgs.

* * *

Viceprezidents Trumens bija licis slēgt apmeklētājiem savu iemīļoto meksikāņu restorānu Losalamosas centrā, tā ka tas bija tikai Allana un Trumena rīcībā, neskaitot desmitiem drošības dienesta darbinieku, kuri bija izkaisīti pa dažādiem kaktiem.

Atbildīgais drošībnieku šefs bija norādījis, ka misters Allans nav amerikānis un nav pat pārbaudīts, lai atrastos divatā ar viceprezidentu. Bet Trumens atmeta ar roku visiem drošībnieku šefa iebildumiem ar komentāru, ka misters Allans šodien ir paveicis vispatriotiskāko darbu, kādu vispār var iedomāties.

Viceprezidents bija lieliskā garastāvoklī. Tieši pēc pusdienām viņš bija iecerējis nevis lidot uz Vašingtonu, bet gan likt savai lidmašīnai Air Force 2 doties uz Gruziju pie prezidenta Rūzvelta, kas sanatorijā ārstēja savu polio. Jauno ziņu prezidentam vajadzēja uzzināt nekavējoties, par to Harijs Trumens bija pārliecināts.

-    Es pasūtīšu ēdienus, bet tu dzērienus, priecīgi sacīja Harijs Trumens un pasniedza Allanam dzērienu listi.

Tad Trumens vērsās pie zāles pārziņa, kas palocīdamies pieņēma krietnu pasūtījumu tacos, enchilada, majstortilla un daudz dažādu mērču.

-    Un ko jūs vēlaties dzert pie maltītes, ser? jautāja zāles pārzinis.

-    Divas pudeles tekilas, atbildēja Allans.

Harijs Trumens iesmējās un jautāja, vai misters Allans esot nodomājis nodzert viceprezidentu zem galda. Allans atbildēja, ka pēdējos gados viņš esot iegaumējis: meksikāņi prot gatavot degvīnu, kas ir gandrīz tikpat stiprs kā zviedru šņabis, bet viceprezidents, protams, drīkstot tā vietā dzert pienu, ja uzskatot to par vairāk piemērotu.

-    Nē, kas teikts, tas teikts, sacīja viceprezidents Trumens un tikai parūpējās, lai pasūtījums tiktu papildināts ar citronu un sāli.

Pēc trim stundām abi vīri viens otram bija "Harijs" un "Allans", un te redzams, ko pāris pudeļu tekilas var paveikt, lai tautas sabrāļotos. Tomēr arvien stiprāk apreibušajam viceprezidentam bija vajadzīgs diezgan ilgs laiks, lai saprastu, ka Allans ir Allana priekšvārds un nekas cits.

Tikmēr Allans jau bija paspējis pastāstīt, kā tas bija, kad pie viņa Zviedrijā uzlidoja gaisā lieltirgotājs un kā viņš izglāba ģenerāli Franko. Viceprezidents no savas puses uzjautrināja Allanu, imitēdams prezidenta Rūzvelta mēģinājumus piecelties no ratiņkrēsla.

Kad noskaņojums bija sasniedzis augstāko punktu, drošībnieku šefs pieslīdēja viceprezidentam pie sāniem.

-    Vai drīkst ar jums parunāt, ser?

-    Sauc mani vārdā, šļupstēja viceprezidents.

-    Labprāt zem četrām acīm, ser.

-    Va velnu, tu taču līdzinies Hamfrijam Bogartam! Vai redzi, Allan?

-    Ser… ieteicās grūtībās nonākušais drošībnieku šefs.

-    Bet par ko tad ir runa? šņāca viceprezidents.

-    Ser, par prezidentu Rūzveltu.

-    Kas tad ir ar to veco buku? ķiķināja viceprezidents.

-    Viņš ir miris, ser.

10. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

Jau četras dienas Hinkens sēdēja Rotnē pie lielveikala ICA un lūkojās, pirmkārt, pēc Bultena un, otrkārt, pēc simtgadīga večuka, mazliet jaunāka modeļa sarkanmatainas vecenes, pēc vīrieša ar zirgasti (citas pazīmes nebija zināmas) un pēc mersedesa. To, ka jāsēž tur, kur viņš sēdēja, nebija izdomājis viņš pats, tā bija Šefa ideja. Pēc laimīgās sarunas ar jaunāko brāli The Violence vadoni Braosā, kad izrādījās, ka simtgadnieks noteikti nakts vidū stāvējis pie Smolandes aprūpes centra, Hinkens, protams, ziņoja tālāk uz augšu. Tieši pēc tam Šefs nolēma novērot šīs apdzīvotās vietas visvairāk apmeklēto pārtikas veikalu. Šefs bija izrēķinājis, ka tas, kurš nakts vidū pastaigājas pa Rotni, noteikti uzturas šajā apkārtnē. Mums visiem taču agrāk vai vēlāk sagribas ēst, un tad vajadzīga pārtika, un, kad pārtika beigusies, mums jābrauc un tā jāpērk no jauna. Loģika bija skaidra. Šefs ne jau velti bija šefs. Bet, kā jau minēts, tas notika pirms četrām dienām. Tagad Hinkenam sāka uzmākties bezcerība.

Arī koncentrēties viņš vairs īsti nespēja. Tādēļ viņš sākumā nemaz neievēroja sarkanmataino sievieti, kura iegriezās stāvvietā savā sarkanajā VW Passat, nevis gaidītajā sudrabotā mersedesā. Bet, tā kā dāma pēc tam parādīja tik labu gaumi, ceļā uz veikalu paejot garām Hinkenam tieši deguna priekšā, puisis viņu garām nepalaida. Hinkens gan nevarēja būt pilnīgi drošs, ka tā ir tieši tā sieviete, tomēr viņa, pēc liecinieku teiktā, bija īstajā vecumā, un šitajai bija absolūti pareiza matu krāsa.

Hinkens piezvanīja Šefam uz Stokholmu, bet tas neparādīja tikpat lielu entuziasmu. Vispirms viņš bija vēlējies sadzīt pēdas Bultenam vai vismaz tam nolādētajam vecim.

Un tomēr. Hinkenam bija jāpieraksta auto reģistrācijas numurs un tad diskrēti jāseko sarkanmatainajai, lai redzētu,

uz kurieni viņa dodas. Pēc tam atkal jāziņo.

* * *

Pēdējās četras dienas komisārs Āronsons bija pavadījis Osedas viesnīcā. Doma bija tāda, lai viņš būtu notikumu centra tuvumā, kad uzrastos kāda jauna liecība.

Tomēr nekas tāds neparādījās, un Āronsons jau grasījās doties uz māju pusi, bet tad piezvanīja kolēģi no Eskilstūnas. Rezultātus bija devusi Never Again barveža Pēra Gunnara Jerdīna telefona sarunu noklausīšanās.

Jerdīns jeb "Šefs", kā viņu dēvēja, kļuva pazīstams pirms dažiem gadiem pēc Svenska Dagbladet atklājuma, ka valsts iestādē Hallā tiek organizēts plašs kriminālais tīkls ar nosaukumu Never Again. Pārējie mediji to uzķēra, un pēc tam vakara avīzēs parādījās gan galvenās figūras Jerdīna attēls, gan vārds. Fakts, ka pēc tam viss izjuka sakarā ar Pēra Gunnara Jerdīna mammas izteicieniem vēstulē, medijus nesasniedza.

Pirms dažām dienām komisārs Āronsons bija sarīkojis Jerdīna izsekošanu un viņa telefona sarunu noklausīšanos, un tagad zivs bija uz āķa. Minētā telefona saruna, protams, tika ierakstīta, izprintēta un pa faksu aizsūtīta Aronsonam uz Osedu:

-Hallo?

-   Jā, tas esmu es.

-    Vai tev ir kaut kas, ko ziņot?

-   Jā, laikam. Es te sēžu pie veikala ICA, un burtiski nupat tur iegāja iepirkties sarkanmataina vecene.

-     Tikai vecene? Un Bultens ne? Un arī simtgadnieks ne?

-    Nē, tikai vecene. Es nezinu, vai…

-    Vai viņa brauc ar mersedesu?

-    Nu, es nepaspēju saskatīt… nē, stāvvietā nav neviena mersedesa, tātad viņai ir cits auto.

(Klusums piecas sekundes.)

-    Hallo?

-   Jā, es tepat esmu. Pie velna, es domāju, kādam taču tas ir jādara!

-   Jā, es tikai…

-     Smolandē, liekas, ir vairāk par vienu sarkanmatainu veceni…

-   Jā, bet viņa ir īstajā vecumā, kā teikts…

-    Tad dari tā: seko viņai savā autiņā, pieraksti reģistrācijas numuru, neko neuzsāc, bet pārbaudi, kur viņa brauc. Un, velns parāvis, parūpējies, lai tevi neatklāj! Pēc tam ziņo!

(Klusums piecas sekundes.)

-    Tu saprati, vai man jāatkārto vēlreiz?

-     Nē, nūja, es sapratu. Piezvanīšu, tiklīdz kaut ko uzzināšu…

-    Un nākamreiz zvani uz mobilo ar priekšapmaksas karti! Vai neesmu teicis, ka visas dienesta sarunas iet pa tādu ceļu?

-Jā, bet tas taču ir tad, kad mums ir bizness ar krieviem? Es nezināju, ka tev tas tagad ieslēgts…

Idiots. (Seko krekšķis, saruna beigusies.)

Komisārs Aronsons izlasīja tekstu un tad sāka likt puzli no tikko iegūtajiem gabaliņiem.

"Bultens", ko pieminēja Jerdīns, jādomā, ir Bengts BIlunds, viens no zināmajiem Never Again biedriem, tagad, iespējams, miris. Un tas, kurš Jerdlnam zvanīja, laikam ir Henriks "Hinkens" Hultēns, kas medī Bulteņu kaut kur Smolandē.

Aronsonam tagad bija apstiprinājums, ka viņš domājis pareizi. Tagad komisārs precizēja izdarītos secinājumus.

Kaut kur Smolandē, kā jau minēts, atrodas Allans Karlsons kopā ar Jūliusu Junsonu, Beniju Jungbergu un viņa mersedesu, kā arī sarkanmataina dāma, nezināma vecuma, bet diezin vai pārāk jauna, jo nosaukta par veceni. Lai gan īstenībā par veceni var kļūt visai agri, spriežot pēc Hinkena un viņam līdzīgo vērtējuma.

Never Again Stokholmā uzskatīja, ka ari kolēģis Bultens atrodas šajā grupā. Vai tādā gadījumā viņš bēgtu no savējiem? Kādēļ tad viņš nedod par sevi nekādu ziņu? Nūja, tādēļ ka viņš miris! Bet to Šefs nav apjēdzis, tātad uzskata, ka Bultens paslēpies Smolandē kopā ar… kurā brīdī tad uzradās šī sarkanmate?

Tad Aronsons pasūtīja Allana, Benija un Jūliusa dzimtu izpēti. Iespējams, ka Smolandē dzīvo kāda māsa, māsīca vai cita radiniece, kam ir īstā matu krāsa!

"Viņai ir īstais vecums, kā teica…" bija sacījis Hinkens. Kas viņam bija teicis? Un ko šis kāds bija teicis? Kāds, kas redzējis grupu Smolandē, piezvanījis un pastāstījis? Žēl, ka sarunu noklausīšanās sākās tikai pirms pāris dienām.

Šajā bridi Hinkens izsekoja sarkanmati no ICA veikala un tad vai nu viņš izsekošanu pārtrauks, ja viņa izrādīsies neīstā, vai ari… tad Hinkens uzzinās, kur atrodas Allans Karlsons un viņa draugi. Tādā gadījumā Šefs drīz būs ceļā uz Smolandi, ari viņš, lai no Allana un viņa svītas izspiestu patiesību par to, kas noticis ar Bulteņu un viņa ceļasomu.

Aronsons pacēla klausuli un piezvanīja iepriekšējās izmeklēšanas vadītājam uz Eskilstūnu. Prokurors Konijs Ranelīds sākumā nebija pārāk daudz iesaistījies šajā lietā, bet interese palielinājās ar katru sarežģījumu, par ko ziņoja Aronsons.

Tikai nenopūdelējiet to Jerdīnu un viņa izsūtāmo zēnu, teica prokurors Ranelīds.

Daiļā ielika sava VWPassat bagāžniekā divus ICA maisiņus ar pārtiku un devās atpakaļ uz Šētorpu.

Drošā attālumā viņai sekoja Hinkens. Nogriezies pa lielceļu, viņš vispirms piezvanīja Šefam (uz viņa mobilo ar karti, protams, jo Hinkenam piemita izdzīvošanas instinkts), lai paziņotu sarkanmates auto marku un reģistrācijas numuru. Un apsolīja atkal zvanīt, kad brauciens būs galā.

Izbraukusi no Rotnes, sarkanmate tūlīt nogriezās pa grantēto ceļu. Hinkens šo vietu pazina, šeit viņš pēdējo reizi bija nonācis autoorientēšanās sacensību laikā. Viņa toreizējā draudzene bija kartes lasītāja; kad puse ceļa bija nobraukta, viņa saprata, ka turējusi karti otrādi.

Grantētais ceļš bija sauss, un sarkanmates auto sacēla aiz sevis putekļus. Tādēļ Hinkens varēja droši sekot, nemaz viņu neredzot. Bet pēc dažiem kilometriem putekļu mākonis izzuda. Nolādēts! Hinkens palielināja ātrumu, bet putekļu mākoņa nekur vairs nebija.

Vispirms Hinkens krita panikā, bet tad nomierinājās. Tātad vecene aizbraukusi pa kādu sānceļu. Jāgriežas tikai atpakaļ un jāmeklē.

Nostūrējis nepilnu kilometru atpakaļ pa to pašu ceļu, Hinkenam šķita, ka mikla atrisināta. Tur atradās pastkastīte, un pa labi uz leju veda mazs celiņš, kas acīmredzot bija īstais!

Iztēlojoties, kā viss tūlīt atrisināsies, Hinkens izrādījās pārāk dedzīgs. Viņš ātri pagrieza stūri un lielā ātrumā vadīja auto kopā ar sevi pašu pa šo mazo celiņu, lai arī kur tas vestu. Doma par to, ka jābūt diskrētam un uzmanīgam, palika kaut kur pie pastkastītes.

Kā jau teikts, viss notika pārāk ātri, un, pirms Hinkens attapās, celiņš beidzās, un to nomainīja pagalms. Ja Hinkens būtu braucis vēl ātrāk, viņš nebūtu varējis apstāties un būtu uznesies tieši virsū vecajam vecim, kas tur stāvēja un baroja… ziloni?

[1] [17] *

Allans bija ātri atradis sev biedreni Soņu. Viņiem abiem bija daudz kopīga. Viens kādudien bija izkāpis pa logu un līdz ar to ļāvis eksistencei iegūt jaunu virzienu, kamēr otrs bija iebridis ezerā tādā pašā nolūkā. Un abi līdz tam bija apskatījuši pasauli. Turklāt Soņai bija rētaina seja, pēc Allana domām, tāpat kā gudrai simtgadniecei.

Soņa, protams, netaisīja nekādus cirka numurus pēc jebkura cilvēka pavēles, bet šis vecītis viņai patika. Viņš Soņai deva augļus, kasīja viņai snuķi un nereti ar viņu laipni sarunājās. Nebija jau tā, ka viņa daudz ko saprastu no vecīša teiktā, bet tam taču nebija nozīmes. Tas bija patīkami. Kad večuks lūdza Soņai sēdēt, viņa apsēdās, ja lūdza apgriezties

riņķī, viņa labprāt to darīja. Soņa pat viņam rādīja, ka prot stāvēt uz pakaļkājām, kaut arī Allans nezināja, kāda komanda te vajadzīga. Tas, ka viņa par pūlēm dabūja ābolu vai pat divus un Allans viņai ilgāk nekā parasti kasīja snuķi, bija tīrais bonuss. Soņa zināja, kam paklausīt.

Tādos brīžos Daiļajai patika sēdēt uz verandas trepēm kopā ar Beniju un Busteru, ar tasi kafijas divkājainajiem un suņu kārumiem Busteram. Tur viņi sēdēja un skatījās, ko Allans un Soņa pagalmā dara; tikmēr Jūliuss stundām ilgi lejā ezerā makšķerēja asarus.

Pavasarīgi siltais laiks neatkāpās. Saule bija spīdējusi veselu nedēļu, un prognozes paredzēja augstu atmosfēras spiedienu arī turpmāk.

Benijs, kas līdz ar visām citām prasmēm bija arī gandrīz arhitekts, bija zibenīgi uzskicējis, kā jāaprīko Daiļās nupat nopirktais kravas autobuss, lai būtu Soņai pa prātam. Turklāt, kad Daiļā aptvēra, ka Jūliuss ir ne tikai zaglis, bet arī kokmateriālu speciālists un prot samērā veikli darboties ar āmuru un naglām, tad viņa teica Busteram, ka viņi ieguvuši sakarīgus draugus, kas laimīgā kārtā netika aizdzīti projām uzreiz jau pirmajā vakarā. Jūliusam nevajadzēja vairāk par vienu pēcpusdienu, lai saskaņā ar Benija instrukcijām sameistarotu busa aprīkojumu. Pēc tam Soņa kopā ar Allanu staigāja busā iekšā un ārā, lai visu izmēģinātu, un šķita, ka Soņai piedāvājums patīk, lai gan viņa nesaprata joku par diviem staļļiem vienā vietā. Zilonim busā bija mazliet par šauru, bet tur atradās vairāku veidu kārumi, ko uzkost, gan pa kreisi, gan taisni priekšā, un dzeramais ūdens pa labi. Grīda bija paaugstināta un mazliet slīpa aizmugures virzienā, un Soņas kakām bija paredzēta īpaša rene. Tā bija līdz malām piepildīta ar sienu, lai tas viss, kas iespējami tur nonāktu brauciena laikā, tiktu absorbēts.

Vēl var pieminēt iespaidīgo ventilācijas sistēmu, izmantojot izurbtus caurumus visā autobusa sānu garumā, un bīdāmu stikla rūti uz šofera kabīni, lai Soņai brauciena laikā būtu acu kontakts ar savu maizes māti. īsi sakot, kravas buss bija pārvērsts par ziloņa luksusa braucamo, un tas tika paveikts tikai pāris dienu laikā.

Jo grupa bija vairāk sagatavojusies doties ceļā, jo mazāk dedzīgi visi tās biedri vēlējās to darīt. Dzīve Šētorpā viņiem visiem bija izvērtusies ļoti patīkama. Galvenokārt, protams, Benijam un Daiļajai, kas jau pirms trešās nakts nolēma, ka žēl deldēt palagus dažādās istabās, ja tikpat labi viņi varēja gulēt uz viena. Visi vakari pie kamīna bija šausmīgi jauki, un to programmā bija gardi ēdieni, labi dzērieni un Allana Karlsona interesantie dzīvesstāsti.

Bet pirmdienas rītā ledusskapī un pieliekamajā bija gandrīz pilnīgs tukšums, un Daiļajai bija pēdējais laiks doties uz Rotni pēc papildinājumiem. Drošības pēc viņa brauca ar pašas veco VW Passat. Mersedess stāvēja, paslēpts aiz šķūņa.

Tika atvests maisiņš ar šo un to viņai pašai un večiem, bet otrā maisiņā bija svaigi Argentīnas āboli Soņai. Pārbraukusi mājās, Daiļā iedeva ābolu maisiņu Allanam, pārējo pārtiku, aizgājusi uz virtuvi, sabāza ledusskapī un pieliekamajā, tad ar litru Beļģijas zemeņu pievienojās Benijam un Busteram uz verandas trepēm. Starp citu, tur sēdēja arī Jūliuss, kas ieturēja vienu no retajām makšķerēšanas pauzēm.

Tieši tad arī pagalmā ienesās Ford Mustang un gandrīz notrieca no kājām gan Allanu, gan Soņu.

Vismierīgāk to uztvēra Soņa. Viņas galvenā uzmanība bija pievērsta nākamajam ābolam no Allana, tā ka viņa ne dzirdēja, ne redzēja, kas notiek apkārt. Varbūt tomēr kaut ko noprata, jo, sākusi griezties apkārt, viņa piepeši apstājās, izpildījusi kustību līdz pusei, pagriezusi pēcpusi pret Allanu un jauno apmeklētāju.

Nākamais mierīgākais pēc kārtas bija Allans. Viņš dzīvē daudzas reizes bija atradies tik tuvu nāvei, ka auļojošs Ford Mustang neko daudz nenozīmēja. Ja tas laikā apstājās, tad tā arī vajadzēja. Tas tiešām apstājās.

Trešais mierīgākais pēc kārtas droši vien bija Busters. Viņš bija stingri audzināts neskriet pretī un neriet, ja atnāk viesi. Bet ausis viņam bija saspicētas, un acis apaļas kā spoles. Vajadzēja sekot līdzi notikumu gaitai.

Turpretī Daiļā, Benijs un Jūliuss pietrūkās kājās visi trīs un stāvēja rindā, gaidot, kas notiks.

Notika tas, ka Hinkens, uz brīdi mazliet apjucis, izļodzījās no sava mustanga un taustījās pēc revolvera, kas atradās somā uz grīdas pie aizmugures sēdekļa. Vispirms viņš pavērsa revolveri pret ziloņa pēcpusi, bet tad nonāca pie labākas domas un mērķēja uz Allanu un trijiem draugiem, kas stāvēja rindā pie verandas. Un tad Hinkens teica (viņam laikam mazliet trūka fantāzijas):

-    Rokas augšā!

-    Rokas augšā?

Tas bija vismuļķīgākais, ko Allans jebkad bija dzirdējis, un viņš sāka prātot par šo lietu. Ko kungs domāja, kas tad citādi notiktu? Ka viņš pats, simt gadus vecs, sāktu apmētāt viesi ar āboliem? Vai arī tur tā trauslā dāma sāktu viņu cauršaut ar beļģu zemenēm? Vai arī…

-   Jā, jā, pie velna, turiet rokas, kur vien jūs gribat, tikai netaisiet te kaut kādus trikus!

-    Trikus?

-   Turi žaunas, tu velna veci! Labāk pasaki, kur ir tā nolādētā ceļasoma! Un tas, kas bija par to atbildīgs.

Nu tad tā, domāja Daiļā. Tātad dzīves laime ir beigusies. īstenība bija panākusi viņus visus. Neviens Hinkenam neatbildēja, visi domāja, ka vai galva plīst; iespējams, izņemot ziloni, kas, aizgriezies projām no visas šis drāmas, iedomājās, ka pienācis laiks pakakāt. Kad zilonis atvieglojas, rezultāts reti kad nemanīti paiet garām tam, kas gadās tuvumā.

-    Velns parāvis! teica Hinkens un paspēra dažus straujus soļus tālāk no zampas, kas plūda ārā no zi… Pie joda, priekš kam jums tas zilonis?

Joprojām nekādas atbildes. Bet tagad Busters vairs nespēja savaldīties. Viņš skaidri juta, ka kaut kas nav labi. Ai, cik labprāt viņš būtu sācis riet uz svešo! Un, lai gan viņš zināja noteikumus, tomēr dobji ierūcās. Tas savukārt Hinkenam lika pirmo reizi uz verandas ieraudzīt vilku sugas suni, un viņš instinktīvi paspēra vēl divus soļus atpakaļ, pacēla revolveri un izskatījās gatavs šaut, ja būtu vajadzīgs.

Tieši tobrīd Allana simtgadīgajās smadzenēs dzima ideja. Tā bija kā tāls šāviens, tieši tā, un risks bija acīmredzams, ka cietis viņš pats, bet, par spīti visam, viņš taču nebija nemirstīgs. Un tā večuks dziļi ievilka elpu un ķērās pie lietas. Ar naivu smaidu uz lūpām viņš gāja tieši pie trakgalvja ar revolveri. Un izvēlējās savu vistrīcošāko balsi:

-    Kāda tev baigi jauka pistole! Vai tā ir īsta? Iedosi paturēt rokā?

Benijs, Jūliuss un Daiļā domāja, ka vecajam aizbraucis jumts.

-    Apstājies, Allan! iekliedzās Benijs.

-     Jā, apstājies, vecais velns, citādi šaušu! sauca Hinkens.

Bet Allans šļūkāja uz priekšu. Hinkens paspēra soli atpakaļ, izstiepa roku ar revolveri vēl draudīgāk, un tad…

jā, viņš to izdarīja! Viņš izdarīja to, ko Allans bija cerējis, ka viņš izdarīs. Lielajā stresā viņš paspēra vēl vienu soli atpakaļ…

Tas, kurš kaut reizi iekāpis ķepīgajā šļurā, kādas ir pilnīgi svaigas ziloņa kakas, zina to, ka nav iespējams tur stabili nostāvēt. Hinkens to nezināja, bet ātri vien iemācījās. Aizmugurējā kāja slīdēja atpakaļ, Hinkens airējās ar rokām, spēra ātru soli atpakaļ ar otru kāju, un tad viss Hinkens atradās kakās. Viņš bezpalīdzīgi krita atmuguriski un mīksti piezemējās uz muguras.

-     Sēdi, Soņa, sēdi! teica Allans, īstenodams pēdējo daļu no sava rūpīgi izdomātā plāna.

-    Nē, pie velna, Soņa, nesēdi vis! kliedza Daiļā, kas pēkšņi saprata, kam bija jānotiek.

-     Fui! Velns un elle! sauca Hinkens, gulēdams uz muguras ziloņa izkārnījumos.

Soņa, kas stāvēja ar muguru pret visiem, bija skaidri un gaiši sadzirdējusi Allana pavēli. Un vecais vīrs, kā jau minēts, bija tik laipns, tā ka Soņa labprāt darīja visu viņam pa prātam. Turklāt zilonim šķita, ka maizes māte pavēli apstiprinājusi. Noliegums "nesēdi" neietilpa Soņai zināmo vārdu krājumā.

Tātad Soņa apsēdās. Dibens piezemējās gan mīksti, gan silti, un atskanēja dobjš krakšķis un tāds kā īss svilpiens, tad iestājās pilnīgs klusums. Soņa sēdēja, un tagad viņai prasījās vēl kāds ābols.

-    Te nu izkūpēja numur divi, teica Jūliuss.

-    Sātans, velns un elle! sacīja Daiļā.

-    Nu gan, piebilda Benijs.

-    Še tev ābols, Soņa, piedāvāja Allans.

Henriks "Hinkens" Hultēns nesacīja neko.

Trīs stundas Šefs gaidīja Hinkena zvanu. Tad nolēma, ka ar šo neprašu kaut kas atgadījies. Šefam nācās izmisīgi grūti saprast, ka cilvēki nedara to, ko viņš licis, bet kaut ko citu.

Laiks ņemt visu savās rokās, tas nu bija skaidrs. Šefs sākumā sameklēja reģistrācijas numuru, ko Hinkens viņam bija iedevis. Tas prasīja tikai dažas minūtes, lai auto reģistrā uzzinātu, ka runa ir par sarkanu VWPassat, kura īpašniece ir Gunilla Bjerklunde Šētorpā, Rotnē, Smolandē.

11. NODAĻA 1945-1947

Ja vispār iespējams sekundes laikā kļūt skaidram kā stikliņam, kad tikko iztukšota vesela pudele tekilas, tad tieši tā ari notika ar viceprezidentu Hariju S. Trumenu.

Prezidenta Rūzvelta pēkšņās aiziešanas dēļ viceprezidents, protams, pārtrauca patīkamās pusdienas ar Allanu un nekavējoties norīkoja transportu uz Vašingtonu un Balto namu. Allans tika atstāts restorānā viens, un viņam labu brīdi nācās pierādīt zāles pārzinim, ka viņam pašam rēķins nav jāmaksā. Galu galā zāles pārzinis pieņēma Allana argumentus, ka ASV topošo prezidentu droši vien vajadzētu uzskatīt par kredītspējīgu un ka zāles pārzinis katrā ziņā tagad zina, kur Trumens dzīvo.

Allans devās spēcinošā pastaigā atpakaļ uz militāro bāzi un atsāka viesmīļa darbu pie Amerikas svarīgākajiem fiziķiem, matemātiķiem un ķīmiķiem, bet ari tie sāka just apgrūtinājumu Allana sabiedrībā. Noskaņa bija dīvaina, un pēc dažām nedēļām Allans sāka domāt, ka laiks kopties projām. Telefona saruna no Vašingtonas misteram Karlsonam atrisināja šo jautājumu.

-    Hei, Allan! Te Harijs.

-    Kāds Harijs? jautāja Allans.

-   Trumens, Allan. Harijs Trumens. Amerikas prezidents, velns parāvis!

-     Vai, cik patīkami! Paldies par pagājušo reizi, prezidenta kungs. Ceru, ka jūs pats nesēdējāt pie kloķiem mājupceļā?

Nē. To prezidents nebija darījis. Neskatoties uz stāvokļa nopietnību, viņš bija licies uz auss vienā no Air Force 2 dīvāniem un bija atmodies tikai pēc piecām stundām, kad pienāca laiks nolaisties.

Un tagad izrādījās, ka Harijam Trumenam bija daudz uzdevumu, ko viņš bija mantojis no sava priekšgājēja, un viena šāda uzdevuma izpildei prezidentam bija vajadzīga Allana palīdzība. Vai, pēc Allana domām, tas varētu būt iespējams?

Pēc Allana domām, tas bija pilnīgi iespējams, un jau nākamajā rītā viņš pēdējo reizi izčekojās no Losalamosas bāzes.

[1] [18] *

Ovālais kabinets bija apmēram tikpat ovāls, kā Allans bija iedomājies. Tagad viņš tur sēdēja iepretī savam pudeles biedram no Losalamosas un klausījās viņa stāstījumā.

Lieta bija tāda, ka prezidentu apgrūtināja kāda sieviete, kuru politisku apsvērumu dēļ nevarēja atstāt bez ievērības. Viņu sauca Songa Meilinga. Allans varbūt kaut ko dzirdējis par viņu? Ak nē?

Lai nu kā, bet viņa bija Gomindāna līdera Čana Kaiši sieva Ķīnā. Viņa bija arī traki skaista, izglītojusies Amerikā, Rūzvelta kundzes labākā draudzene. Kad vien šī sieviete kaut kur parādījās, viņa pievilka tūkstošiem skatītāju, bija pat turējusi runu kongresā. Un tagad Čana Kaiši sieva gandrīz

vai iedzina prezidentu Trumenu stūrī, lai viņš izpildītu visus tos mutiskos solījumus, ko, pēc viņas apgalvojumiem, devis prezidents Rūzvelts sakarā ar cīņu pret komunismu.

-    Es jau zināju, ka atkal nogruntēsimies pie politikas, teica Allans.

-    Pastāv nelielas grūtības no tās izvairīties, ja esi ASV prezidents, sacīja Harijs Trumens.

Lai nu kā, tagad bija iestājies klusums cīņā starp Gomindānu un komunistiem, jo viņiem bija kaut kādas kopīgas lietas Mandžūrijā. Bet drīz japāņiem vajadzēs padoties, un tad pavisam noteikti ķīnieši atsāks savus iekšējos strīdus.

-     Kā tu zini, ka japāņi drīz padosies? jautāja Allans.

-   Tas nu tev būtu jāapjauš labāk nekā jebkuram citam, atbildēja Trumens un tūlīt nomainīja sarunas tematu.

Prezidents turpināja ar garlaicīgu stāstījumu (tā šķita Allanam) par attīstību Ķīnā. Pēc izlūkdienesta ziņojumiem, komunistiem pilsoņu karā bija vējš burās, un Office ofStrategic Services apšaubīja Čana Kaiši militāro stratēģiju. Bija acīm redzams, ka Čans Kaiši tēmēja uz to, lai saglabātu varu pilsētās, atstādams laukus komunisma ideju izplatībai. Komunistu līderi Mao Dzedunu amerikāņu aģenti drīz varētu izslēgt no spēles, bet pastāvēja nopietns risks, ka viņa idejas būs tautā iesakņojušās. Čana Kaiši paša sieva, šī tik ļoti kaitinošā Songa Meilinga, uzskatīja, ka jādara kaut kas vairāk. Viņa pat paralēli vīra pasākumiem īstenoja savu militārās darbības līniju.

Prezidents turpināja stāstījumu par šo paralēlo līniju, bet Allans bija pārstājis klausīties. Viņš izklaidīgi apskatīja ovālo kabinetu, prātoja, vai logu rūtis ir drošas pret šāvieniem, uz kurieni varētu vest durvis kreisajā pusē, domāja, ka milzīgo paklāju gan ir grūti aiznest tīrīšanai, kad rodas vajadzība… Galu galā Allans juta nepieciešamību pārtraukt prezidentu, pirms viņš sāk uzdot kontroljautājumus, cik daudz no teiktā Allans sapratis.

-    Atvaino, Harij, bet ko tu gribi, lai es daru?

-    Nu, kā jau teikts, ir runa par komunistu darbības apturēšanu laukos…

-    Bet ko tu gribi, lai es daru?

-     Songa Meilinga spiež uz lielāku amerikāņu ieroču atbalstu, viņa vēlas jau esošā apbruņojuma papildinājumu.

-    Un ko tu gribi, lai es daru?

Kad Allans bija uzdevis šo jautājumu trešo reizi, prezidents apklusa, it kā viņam būtu nepieciešams atspēriens pirms turpinājuma. Pēc tam Trumens sacīja:

-    Es gribu, lai tu brauc uz Ķīnu un spridzini tiltus.

-     Kāpēc tu to neteici uzreiz? jautāja Allans un atplauka.

-    Tik daudz tiltu, cik vien iespējams; tev jānoslēdz tik daudz komunistu ceļu, cik vien…

-    Patīkami atkal redzēt jaunu valsti, teica Allans.

-     Es vēlos, lai tu apmāci Songas Meilingas vīrus tiltu spridzināšanas mākslā un…

-    Kad man jābrauc?

Allans, protams, bija sprāgstvielu eksperts, kas strauji un reibumā bija kļuvis par labu draugu topošajam amerikāņu prezidentam. Bet, neraugoties uz to, viņš bija zviedrs. Ja Allans kaut mazākajā mērā būtu ieinteresēts politiskajās spēlēs, viņš varbūt prezidentam būtu jautājis, kāpēc tieši viņš izvēlēts šī uzdevuma veikšanai. Fakts ir tāds, ka prezidents bija gatavs šādam jautājumam, un, ja viņam tas būtu uzdots, tad visvairāk iespējama būtu atbilde, ka ASV nevar īstenot divus paralēlus un potenciāli strīdīgus militāra atbalsta projektus Ķīnā. Oficiāls atbalsts bija Čanam Kaiši un viņa Gomindāna partijai. Tagad šis atbalsts bija klusībā jāpapildina, sūtot veselu kuģa kravu ar aprīkojumu tiltu spridzināšanai lielā apjomā, ko pasūtījusi un sagatavojusi Čana Kaiši sieva, šī skaistā, odzei līdzīgā (pēc prezidenta domām) pusamerikanizētā Songa Meilinga. Visļaunākais bija tas, ka Trumens jau nevarēja izslēgt, ka to visu pie tējas tases norunājušas Songa Meilinga un Eleonora Rūzvelte. Jā, pie velna, kādas ziepes! Bet tagad prezidentam atlika tikai savest kopā Allanu Karlsonu un Songu Meilingu, un šī problēma tiks atrisināta.

Trumena nākamais uzdevums uz rakstāmgalda bija vairāk formāls, jo garīgi viņš jau bija pieņēmis lēmumu. Katrā gadījumā bija vajadzīgs, lai viņš, tā sakot, nospiestu pogu. Uz kādas salas austrumos no Filipīnām B52 apkalpe gaidīja prezidenta signālu. Visi izmēģinājumi bija veikti. Nekas nevarēja noiet greizi.

Nākamā diena bija 1945. gada 6. augusts.

[1] [19] *

Allana Karlsona prieks par to, ka dzīvē būs kaut kas jauns, stipri vien mazinājās, kad viņš pirmo reizi sastapa Songu Meilingu. Allans bija saņēmis instrukciju sameklēt viņu viesnīcas apartamentā Vašingtonā. Izspraucies cauri pāris miesassargu rindām, viņš stāvēja iepretī šai dāmai, pastiepa roku un sacīja:

Labdien, kundze, mani sauc Allans Karlsons.

Songa Meilinga nevis saņēma atbildes sveicienam viņa roku, bet gan norādīja uz atzveltnes krēslu, kas atradās turpat līdzās.

-    Sēdi! teica Songa Meilinga.

Gadu gaitā Allans bija apvainots, ka ir tāds un šitāds, sākot no stulbeņa un beidzot ar fašistu, bet nebija dēvēts par suni. Viņš apsvēra domu nosodīt dāmas nepiemēroto toni, tomēr vēl atturējās, jo viņu interesēja, kas notiks tālāk. Turklāt atzveltnes krēsls izskatījās ērts.

Kad Allans apsēdās, Songa Meilinga sāka runāt par vissliktāko, ko Allans varēja iedomāties, proti, par politisko stāvokli. Viņa atsaucās ari uz prezidentu Rūzveltu kā visas akcijas pasūtītāju, bet, pēc Allana domām, tas bija jocīgi, jo nevarēja taču vadīt militāras operācijas no tās puses, vai ne?

Songa Meilinga runāja par to, cik svarīgi apturēt komunistus, neļaut klaunam Mao Dzedunam izplatīt savu politisko indi no provinces uz provinci, un piebilda pēc Allana domām, visai dīvainā kārtā -, ka Čans Kaisi šajā lietā neko nejēdzot.

-    Bet kā tad jums abiem sastāv ar mīlestību? jautāja Allans.

Songa Meilinga paziņoja, ka tas ir jautājums, kas neattiecas uz tādu niecību kā Karlsons. Prezidents Rūzvelts bija izraudzījis Karlsonu, kas šajā operācijā būs viņai tieši pakļauts, un turpmāk viņam tikai jāatbild, ja tiek uzrunāts, tas arī viss.

Allans nekad neaizsvilās dusmās, šķita, ka viņam šāda spēja nepiemīt, bet šoreiz viņš tomēr pārgāja uz aizsardzību.

-    Pēdējais fakts, ko es dzirdēju par Rūzveltu, bija tāds, ka viņš miris, un, ja nu šajā punktā būtu kādas pārmaiņas, tad par to būtu rakstīts avīzēs. Es pats šite piedalos tāpēc, ka prezidents Trumens man to lūdza. Bet, ja nu kundze arī turpmāk būs tik ērcīga, tad es tam visam uzspļauju. Ķīnu es varu apmeklēt kādu citu reizi un tiltus esmu spridzinājis tik daudz, ka pietiek un vēl pāri paliek.

Songa Meilinga nebija piedzīvojusi, ka kāds viņai runā pretī kopš tā laika, kad viņas māte mēģināja apturēt meitas precības ar kādu budistu, un tas bija pirms daudziem gadiem. Turklāt māte toreiz nevarēja darīt neko citu kā vien lūgt piedošanu, jo šis darījums uzveda meitu līdz pašām virsotnēm.

Tagad Songai Meilingai vajadzēja apdomāties. Acīmredzot viņa bija nepareizi novērtējusi situāciju. Līdz šim visi amerikāņi bija trīcējuši un drebējuši, kad viņa parādījās kopā ar personiskajiem draugiem prezidentu pāri Rūzvelta kungu un kundzi. Bet kā tad bija jāapietas ar šo cilvēku, ja ne tāpat kā ar visiem citiem? Ko tad īsti viņai uzsūtījis šis nepraša Trumens?

Songa Meilinga nekādā ziņā nebija tāda, kas brāļotos vienalga ar ko, bet viņas mērķtiecība bija svarīgāka par principiem. Tādēļ Čana Kaiši sieva mainīja taktiku.

Mēs laikam aizmirsām kārtīgi sasveicināties, viņa sacīja un pastiepa roku rietumnieku manierē. Bet labāk vēlāk nekā nekad!

Allans nebija ļaunatminīgs. Viņš saņēma Songas pastiepto roku un saprotoši smaidīja. Turpretī viņš nebija tajās pašās domās, ka labāk ir vēlu nekā nekad. Viņa tēvs, piemēram, kļuva uzticīgs caram Nikolajam īsi pirms krievu revolūcijas.

* * *

Jau pēc divām dienām Allans kopā ar Songu Meilingu un divdesmit vīriem no viņas personiskās miesassardzes lidoja uz Losandželosu. Tur gaidīja kuģis, kam bija jāaizved viņi un dinamīta krava uz Šanhaju.

Allans zināja, ka visu brauciena laiku pa Kluso okeānu nebūs iespējams izvairīties no Songas Meilingas, tādām vajadzībām kuģis nebija pietiekami liels. Tādēļ viņš nolēma nemaz nemēģināt un katru vakaru teica paldies par noteikto vietu pie kapteiņa pusdiengalda. Priekšrocība bija labās maltītes, bet trūkums tāds, ka Allans un kapteinis nebija vieni, bet Songas Meilingas sabiedrībā, kura, šķiet, nebija spējīga runāt ne par ko citu kā vienīgi par politiku.

Atklāti sakot, tur bija vēl viens trūkums, jo degvīna vietā tika servēts zaļgans banānu liķieris. Allans pieņēma to, kas tika piedāvāts, bet viņam ienāca prātā, ka pirmo reizi dzer kaut ko tādu, ko vispār nevar dzert. Alkoholiskajiem dzērieniem jānonāk lejā pa rīkli un tālāk kuņģī, vēlams, tik ātri, cik vien iespējams, nevis jālīp klāt pie smaganām.

Bet Songai Meilingai šis liķieris garšoja, un, jo vairāk glāzīšu vakara gaitā viņa ņēma iekšā, jo subjektīvāki kļuva viņas jau tā briesmīgi garie politiskie komentāri.

Šo vakara maltīšu laikā, braucot pa Kluso okeānu, Allans gluži negribot ari iegaumēja, ka šis klauns Mao Dzeduns un viņa komunisti mierīgi varot uzvarēt pilsoņu karā, jo Čans Kaiši, Songas Meilingas vīrs, kā virspavēlnieks esot nelietojams. Turklāt tieši tagad viņam ar Mao Dzedunu notiekot miera sarunas Dienvidķīnas pilsētā Čuncjinā. Vai Karlsona kungs un kapteiņa kungs ir dzirdējuši kaut ko tik muļķīgu? Risināt sarunas ar komunistu? Uz kurieni tas var aizvest kā vienīgi uz nekurieni?

Songa Meilinga bija pārliecināta, ka sarunas izjuks. Turklāt viņas izlūkdienesta ziņojumi baumoja, ka ievērojama komunistu armijas daļa gaidot vadoni Mao nepieejamos kalnu apgabalos netālu no Sičuaņas provinces. Songas Meilingas pašrocīgi izraudzītie aģenti, tieši tāpat kā Songa Meilinga pati, uzskatīja, ka klauns un viņa spēki dosies uz ziemeļaustrumiem, Šaņsji un Henaņas virzienā savā pretīgajā propagandas gājienā caur valsti.

Allans centās visu laiku klusēt, lai vakara politiskās sarunas nebūtu garākas kā vajadzīgs, bet bezcerīgi pieklājīgais kapteinis nepārtraukti uzdeva jautājumus, visu laiku pieliedams saldo, zaļo banānu šļuru.

Kapteinis jautāja, kādā veidā Mao Dzeduns radot izšķirošus draudus. Gomindānam taču aiz muguras stāvot ASV, kas militārā ziņā ir daudz pārāka par Ķīnu, kā kapteinis sapratis.

Šis jautājums pagarināja vakara mocības gandrīz par veselu stundu. Songa Meilinga paskaidroja, ka viņas vīram, kuru varot uzskatīt nevis par militāristu, bet gan tikai par militārista portretu, esot tikpat daudz inteliģences, harismas un vadoņa īpašību kā slaucamai govij. Čans Kaiši esot kļūdaini ieņēmis galvā, ka galvenais ir kontrolēt pilsētas.

Ar savu mazo blakusprojektu kopā ar Allanu un pašas miesassardzi Songa Meilinga nedomāja doties kaujā ar Mao; pie kā gan tas novestu? Divdesmit slikti apbruņotu vīru (divdesmit viens ar Karlsona kungu) pret veselu armiju kompetentu pretinieku kalnainajā Sičuaņā… nē, tas tik būtu joks!

Plāns pirmajā fāzē paredzēja apstādināt klauna kustības brīvību, padarīt komunistu armijai nebeidzami grūtu pārvietošanos un nākamajā fāzē piespiest savam nejēgam no vīra aptvert, ka tagad jāizmanto izdevība un jāvirza spēki arī uz provincēm. Tādējādi vajadzētu likt ķīniešu tautai saprast, ka tai vajadzīgs Gomindāns, lai to aizsargātu pret komunismu, nevis otrādi. Songa Meilinga, tieši tāpat kā klauns, apzinājās to, ko Čans Kaiši līdz šim nebija spējis, proti, ka ir vieglāk kļūt par tautas vadoni, ja tauta ir viņa pusē.

Tomēr šad tad notiek tā, ka pat akla vista atrod zemē graudu, un tas ir šausmīgi labi, ka Čans Kaiši sarīkojis šīs miera sarunas tieši Čuncjinā, valsts dienvidrietumdaļā. Jo pat vismazākās veiksmes gadījumā klauns un viņa zaldāti pēc sarunu izjukšanas paliktu uz dienvidiem no Jandzi līdz pat brīdim, kamēr ierastos miesassardzes spēki un Karlsons. Jo tad Karlsonam būtu pienācis laiks spridzināt tiltus! Un klauns uz ilgāku laiku būtu iespiests kalnos pusceļā uz Tibetu.

-Ja ari viņš pēkšņi atrastos upes nepareizajā pusē, tad mēs pārgrupēsimies. Ķīnā ir piecdesmit tūkstoš upju, tā ka, lai kur arī šis parazīts dotos, viņam ceļā būs ūdeņi.

-    Klauns un parazīts, domāja Allans, cīņa ar nejēgu, militārista portretu un nemākuli, tikpat inteliģentu kā govs. Un tiem visiem pa vidu odze, apreibusi no zaļa banānu liķiera.

-     Noteikti būs interesanti redzēt, kas vispār notiks, Allans vaļsirdīgi teica. Starp citu, runājot par kaut ko mazāk svarīgu, vai nevarētu būt tā, ka kapteiņa kungam kaut kur ir malciņš degvīna, ar ko noskalot uz leju liķieri?

Nē, diemžēl kapteinim tā nebija. Bet bija daudz kas cits, ja Karlsona kungs vēlējās variācijas: citrusaugļu liķieris, krējuma liķieris, piparmētru liķieris…

-    Nu tad par citu lietu, teica Allans. Kad mēs būsim Šanhajā?

-               [1] [20] *

Jandzi nav šāda tāda ūdenskrātuve. Upe stiepjas simtiem jūdžu tālu, un brīžam tā ir kilometra platumā. Turklāt tā plūst pa pašu zemes vidieni un ir pietiekami dziļa tūkstoštonnīgiem kuģiem.

Tā ir arī skaista, vijoties caur Ķīnas ainavām, garām pilsētām, tīrumiem un starp stāvām klintīm.

Allans Karlsons un divdesmit vīru liela grupa no Songas Meilingas miesassardzes ar upju kuģi devās Sičuaņas virzienā, lai padarītu grūtāku dzīvi komunistu iznirelim Mao Dzedunam. Ceļojums sākās 1945. gada 12. oktobrī, divas dienas pēc tam, kad miera sarunas tik tiešām izjuka.

Brauciens nenotika pārspīlētā ātrumā, jo visi divdesmit miesassargi gribēja uzdzīvot vienu dienu vai veselas trīs, tiklīdz kuģis sasniedza jaunu ostu (peles dancoja pa galdu, kamēr kaķene bija devusies drošībā uz savu vasaras māju ārpus Taipejas). Sanāca daudz pieturu. Vispirms Naņdzjina, tad Uhu, Aņcjina, Dzjudzjana, Huanši, Uhaņa, Juejana, Idu, Fendzjie, Vaņsjiaņa, Čuncjina un Ludžou. Un katrā vietā dzeršana, prostitūtas un vispārēja izlaidība.

Tā kā tādam dzīves stilam ir tendence prasīt ļoti daudz naudas, šie divdesmit vīri no Songas Meilingas miesassardzes ieviesa jaunu nodokli. Zemniekiem, kuri gribēja ostā izkraut preces, bija jāmaksā piecas juaņas liela nodeva vai arī ar nepaveiktu darījumu vajadzēja taisīties, ka tiek. Tos, kas cēla brēku, šāva nost.

Nodokļu ienākumi tūlīt tika likti lietā pilsētas tumšākajos kvartālos, kas praktiski vienmēr atradās ostas tuvumā. Pēc Allana domām, ja jau Songa Meilinga uzskatīja, ka svarīgi dabūt tautu savā pusē, varbūt viņai vajadzēja to darīt zināmu saviem tuvākajiem pavalstniekiem. Bet tā nu, pasarg Dievs, bija viņas, nevis Allana problēma.

Upju kuģim bija vajadzīgi divi mēneši, lai ar Allanu un divdesmit zaldātiem nonāktu Sičuaņas provincē, un tobrīd Mao Dzeduna spēki jau sen bija devušies uz ziemeļiem. Turklāt tie nelavījās pa kalnu ceļiem, bet devās lejup ielejā un uzsāka cīņu ar Gomindāna rotu, kas tur bija novietota, lai noturētu Ibiņas pilsētu.

Ibiņa krita komunistu rokās ļoti viegli. Trīs tūkstoši Gomindāna kareivju tika nogalināti kaujā un vismaz divi tūkstoši pieci simti tādēļ, ka bija pārāk piedzērušies, lai karotu. Salīdzinājumam krita trīs simti komunistu, domājams, skaidrā prātā.

Kauja pie Ibiņas, par spīti visam, bija beigusies ar Gomindāna panākumiem, jo starp piecdesmit sagūstītajiem komunistiem bija viens dimants. Četrdesmit deviņi gūstekņi bija vienkārši jānošauj un pēc tam jāaprok bedrē, bet piecdesmitais! Mmmm! Piecdesmitais nebija neviens cits kā skaistā Dzjan Cin aktrise, kas bija kļuvusi par marksistiļeņinieti un galvenokārt! par Mao Dzeduna trešo sievu.

***

Tūlīt pat sākās pārrunas starp Gomindāna rotas vadību Ibiņas pilsētā, no vienas puses, un Songas Meilingas miesassardzes spēkiem, no otras. Nesaprašanās bija par to, kas būs atbildīgs par zvaigžņu gūstekni Dzjan Cin. Rotas vadība visu laiku bija turējusi viņu ieslēgtu, gaidot ierodamies kuģi ar Songas Meilingas vīriem. Viņi neuzdrošinājās darīt neko citu, jo uz borta taču varēja atrasties Songa Meilinga. Un ar viņu neviens nestrīdējās.

Bet izrādījās, ka Songa Meilinga ir Taipejā, un tad nu rotas vadība nosprieda, ka lieta vienkārša. Dzjan Cin vispirms visrupjākā veidā izvaros un pēc tam, ja viņa vēl būs pie dzīvības, nošaus.

Songas Meilingas miesassardzes zaldātiem vispār nekas nebija pret izvarošanu, viņi ari paši varēja piepalīdzēt, bet Dzjan Cin pēc tādas apstrādes nekādā ziņā nedrīkstēja nomirt. Toties viņa būs jāaizved pie Songas Meilingas vai vismaz pie Čana Kaiši lēmuma pieņemšanai. Te ir runa par lielo politiku, provinciālajam rotas komandierim Ibiņas pilsētā augstprātīgi paskaidroja starptautiski pieredzējušie zaldāti.

Beidzot rotas komandieris nevarēja iesākt neko citu kā vien padoties, un viņš sapīcis apsolīja vēl to pašu pēcpusdienu atdot savu dimantu. Sapulce beidzās, un zaldāti nolēma nosvinēt uzvaru un izlaist pamatīgu riņķi pa pilsētu. Un padomā tikai, cik vēlāk viņiem būs jauki visu braucienu pavadīt kopā ar dimantu!

Nobeiguma sarunas notika uz tā upju kuģa klāja, kas veda Allanu un zaldātus visu ceļu no jūras. Allans pats bija pārsteigts par faktu, ka viņš saprata gandrīz visu, kas tika runāts. Kamēr zaldāti izklaidējās dažādās pilsētās, Allans sēdēja uz aizmugures klāja kopā ar simpātisko virtuves zēnu Ah Minu, kuram, izrādījās, piemita liels pedagoga talants. Divu mēnešu laikā Ah Mins bija panācis, ka Allans bija mazliet ielauzījies ķīniešu valodā (galvenokārt tas attiecās uz

lamuvārdiem un dzimumorgānu nosaukumiem).

[1] [21] *

Allans bērnībā bija ielāgojis, ka jāizturas ar aizdomām pret tiem, kas neiedzer nevienu mēriņu, ja rodas izdevība. Viņš nevarēja būt vairāk kā sešus gadus vecs, kad tēvs uzlika roku uz mazā dēla pleca un teica:

Tev jāuzmanās no mācītājiem, manu dēliņ. Un no tiem, kas nedzer. Vissliktākie ir mācītāji, kas nedzer.

Bet laikam jau Allana tēvs nebūs bijis skaidrā prātā, kad reiz kādam nevainīgam vilciena pasažierim iekrāva pa ausi un tajā pašā dienā tika atlaists no Valsts dzelzceļiem. Tas savukārt pamudināja Allana māti pamācīt dēlu ar saviem gudrības vārdiem:

Sargies no dzērājiem, Allan! Tas man būtu bijis jādara ari pašai.

Mazais zēns pieauga un vecāku padomiem pievienoja personiskos uzskatus. Mācītāji un politiķi, pēc Allana domām, bija metami pār vienu kārti, un bija pilnīgi vienalga, vai tie bija komunisti, fašisti, kapitālisti vai vēl kādi tur citi. Turklāt viņš piekrita tēvam, ka kārtīgi cilvēki nedzer sulu. Un viņš piekrita ari mātei, ka jāmēģina labi uzvesties, pat ja gadās iemest un būt mazliet jautrākā prātā.

Šo atziņu izmantošana praksē nozīmēja to, ka ši brauciena laikā uz upju kuģa Allans bija zaudējis patiku palīdzēt Songai Meilingai un viņas divdesmit dzērājzaldātiem (starp citu, viņu tagad bija tikai deviņpadsmit, jo viens pārvēlās pār bortu un noslīka). Viņš negribēja ari būt klāt, kad zaldāti izvaro gūstekni, kas tagad sēdēja ieslēgta kaut kur zem klāja, neatkarīgi no tā, ir viņa komuniste vai nav un ar ko apprecējusies.

Tādējādi Allans izlēma doties projām un ņemt gūstekni sev līdzi. Viņš par savu lēmumu pastāstīja virtuves zēnam un savam draugam Ah Minam un izteica viņam pazemīgu lūgumu palīdzēt bēgļiem ar pārtikas mazumiņu ceļam. To Ah Mins apsolīja, bet tikai ar vienu noteikumu viņš pats dosies līdzi.

Astoņpadsmit no Songas Meilingas miesassardzes zaldātiem bija kopā ar kuģa koku un kapteini un izklaidējās Ibiņas izpriecu kvartālos. Deviņpadsmitais zaldāts tas, kurš bija izvilcis tukšo lozi, sēdēja sabozies pie durvīm, aiz kurām atradās kāpnes uz Dzjan Cin cietuma celli zem klāja.

Allans apsēdās parunāties ar sargu un ierosināja kopā iedzert pa glāzītei. Sargs atbildēja, ka viņš te nosēdināts kā atbildīgais par nācijas svarīgāko gūstekni un ka nepienākas sēdēt un tempt rīsu šņabi.

-     Tam es pilnīgi piekrītu, sacīja Allans. Bet viena glāzīte taču neskādētu?

-    Nē, domīgi atteica sargs. Viena glāzīte, protams, neskādētu.

Pēc divām stundām Allans un sargs bija iztukšojuši jau otru pudeli, kamēr virtuves zēns Ah Mins skrēja šurp un turp, pasniegdams viņiem labumus no pieliekamā. Darba gaitā Allans bija kļuvis mazliet miegains, bet sargs, kuru vajadzēja nodzert zem galda, bija iemidzis tieši uz klāja, jo galds nebija pieejams.

-    Nu tad tā, teica Allans un paskatījās uz nesamaņā gulošo ķīniešu zaldātu sev pie kājām. Uzmanies, ja sacenties dzeršanā ar zviedru, ja tu pats neesi soms vai vismaz krievs!

Bumbu eksperts Allans Karlsons, virtuves zēns Ah Mins un nebeidzami pateicīgā komunistu vadoņa sieva atstāja upju kuģi tumsas aizsegā un drīz vien bija augšā tajos kalnos, kur Dzjan Cin jau bija pavadījusi daudz laika kopā ar sava vīra armijas vienībām. Dzjan Cin bija pazīstama tibetiešu nomadu vidū šajā apkārtnē, un bēgļiem nebija nekādu problēmu kārtīgi paēst arī tad, kad Ah Mina līdzpaņemtie pārtikas krājumi bija beigušies. Tas, ka tibetieši bija draudzīgi noskaņoti pret tautas atbrīvošanas armijas augstu pārstāvi, nemaz nešķita dīvaini. Ja vien komunisti šajā cīņā par Ķīnu uzvarēs, tad Tibetas neatkarības formalitātes tiks nokārtotas, tas bija pilnīgi skaidrs.

Dzjan Cin doma bija tāda, ka viņa, Allans un Ah Mins steidzīgi dosies uz ziemeļiem, apmetot loku ap Gomindāna kontrolēto apgabalu. Dažu mēnešu laikā ejot pa kalniem, viņi galu galā tuvosies Sjiaņai Šaņsji provincē, un tur, kā zināja Dzjan Cin, vajadzēja būt viņas vīram, ja vien viņi nekavēsies pārāk ilgi.

Virtuves zēns Ah Mins bija sajūsmā par Dzjan Cin solījumu, ka viņš varēs apkalpot pie galda pašu Mao. Redzēdams, kā miesassardzes zaldāti uzvedas, zēns slepenībā bija kļuvis par komunistu, tādēļ bija īsti vietā nomainīt puses un mainīties pašam.

Allans turpretī paziņoja par savu pārliecību, ka komunistu cīņa labi veiksies arī bez viņa. Tādēļ viss būtu kārtībā, ja Allans sāktu virzīties uz māju pusi; vai Dzjan Cin tā nedomā?

Jā, viņa tā domāja, bet "mājas" taču bija Zviedrija, un tā atradās tik šausmīgi tālu. Kā Karlsona kungs bija domājis to atrisināt?

Allans atbildēja, ka kuģis vai lidmašīna būtu vispraktiskākie transportlīdzekļi, diemžēl pasaules jūras bija mazliet nepareizi izvietotas, lai izvēlētos kuģa variantu, un tur augšā, kalnos, viņš nebija redzējis nevienu lidostu, un, starp citu, viņam nebija arī naudas.

Tātad man atliek tikai iet kājām, teica Allans.

[1] [22] *

Tā ciema vadonim, kur visi trīs bēgļi tika viesmīlīgi uzņemti, bija brālis, kas bija vairāk ceļojis nekā jebkurš cits. Šis cilvēks bija nonācis pat tik tālu kā Ulanbatora ziemeļos un Kabula rietumos. Turklāt kāda ceļojuma laikā uz Indiju viņš bija pamērcējis kāju pirkstus Bengālijas līcī. Tagad

viņš atradās mājās savā ciemā, un vadonis viņu pasauca un palūdza uzzīmēt Karlsona kungam pasaules karti, lai viesis atrastu mājupceļu uz Zviedriju. Brālis to apsolīja izdarīt un jau nākamajā dienā bija paveicis uzdevumu.

Pat ja viņi bija parūpējušies par piemērotu apģērbu, tomēr šis ceļojums jāsauc par drosmīgu, lai ar pašdarinātu pasaules karti un līdzpaņemto kompasu uzdrīkstētos šķērsot Himalajus. Patiesībā Allanam būtu jāiet pa kalnu grēdas ziemeļpusi, pamazām nonākot ziemeļos no Arāla un Kaspijas jūras, bet īstenība un paštaisītā karte kaut kā negāja kopā. Tādēļ Allans atvadījās no Dzjan Cin un Ah Mina un sāka savu nelielo ceļojumu, kurš veda caur Tibetu, pāri Himalajiem, caur Britu Indiju, Afganistānu, iekšā Irānā, tālāk uz Turciju un tad uz augšu pa Eiropu.

Divus mēnešus nogājis kājām, Allans uzzināja, ka, šķiet, izvēlējies nepareizo kalnu kores pusi un ka vislabāk griezties atpakaļ un sākt visu no sākuma. Vēl pēc četriem mēnešiem (kalnu kores īstajā pusē) Allanam sāka likties, ka viņš virzās uz priekšu pārāk lēni. Kādā kalnu ciema tirgū viņš pēc savas labākās izpratnes par cenu nokaulēja kamieli, izmantojot zīmju valodu un ķīniešu mēli, cik nu prata. Allans un kamieļa pārdevējs beidzot vienojās, bet tikai tad, kad pārdevējam nācās piekrist, ka viņa meita šajā pirkumā neietilpst.

Faktiski Allans mazliet apsvēra arī meitas jautājumu. Ne jau kopošanās nolūkā, jo šāda virziena tieksmes viņam nepiemita. Tās kaut kādā veidā bija palikušas profesora Lundborga operāciju zālē. Toties viņu vilināja sabiedrība kā tāda. Dzīve Tibetas augstienē brīžiem varēja kļūt vientulīga.

Bet, tā kā meita nerunāja citādi kā vien monotonā tibetiešu-birmiešu dialektā, no kura Allans nesaprata neviena vārda, viņš nodomāja, ka intelektuāla stimula labā tikpat labi varētu runāt ar kamieli. Turklāt nemaz jau nevarēja izslēgt, ka pārdevēja meita šī darījuma sakarā lolo zināmas seksuālas cerības. Allans to nojauta viņas skatienā.

Tādēļ notika tā, ka sekoja vēl divi vientulības mēneši, šūpojoties uz kamieļa muguras, līdz Allans sadūrās ar trim svešiniekiem, kuri ari jāja ar kamieļiem. Allans sveicināja visās valodās, kādas prata: ķīniski, spāniski, angliski un zviedriski. Par laimi, darbojās viena valoda, proti, angļu.

Viens no svešiniekiem jautāja Allanam, kas viņš tāds un uz kurieni dodas. Allans atbildēja, ka viņš ir Allans un ir ceļā mājup uz Zviedriju. Vīri lūkojās viņā lielām acīm. Vai tad viņš nodomājis jāt uz kamieļa līdz pat Ziemeļeiropai?

-     Ar mazu pārtraukumu, kuģojot pāri Ēresundam, teica Allans.

Šie trīs vīri nezināja, kas ir Ēresunds. Kad viņi bija pārliecinājušies, ka Allans nav lojāls britu-amerikāņu laķējam Irānas šaham, sekoja piedāvājums, lai zviedrs pievienojas grupai.

Vīri pastāstīja, ka iepazinušies Teherānas Universitātē, kur studējuši angļu valodu. Atšķirībā no citiem studentiem grupā šie nebija izvēlējušies valodu, lai pēc tam vieglāk varētu skraidīt, pildot britu augsto priekšnieku rīkojumus. Toties pēc studijām viņi bija pavadījuši divus gadus komunistiskā iedvesmas avota Mao Dzeduna tiešā tuvumā un tagad atradās mājupceļā uz Irānu.

-     Mēs esam marksisti, sacīja viens no vīriem. Mēs nododamies cīņai starptautisko strādnieku vārdā, viņu dēļ mēs panāksim sociālo revolūciju Irānā un visā pasaulē, mēs likvidēsim kapitālistisko sistēmu, mēs izveidosim sabiedribu, kas būs balstīta uz ekonomisku un sociālu vienlīdzību un uz visu indivīdu individuālo spēju īstenošanu; no katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa vajadzībām.

Ak tā, teica Allans. Vai jums nav palicis pāri kāds malciņš degvīna?

Tas vīriem bija. Pudele kādu brīdi ceļoja no viena kamieļa muguras uz nākamā kamieļa muguru, un Allanam likās, ka ceļojums kļūst patikamāks.

Pēc vienpadsmit mēnešiem visiem četriem vīriem bija laimējies citam citu izglābt vismaz trīs reizes. Viņi kopā bija pārdzīvojuši lavīnas, lielceļa laupītājus, traku aukstumu un atkārtotus bada periodus. Divi kamieļi bija aizgājuši bojā, trešo vajadzēja nokaut un apēst, bet ceturto vajadzēja uzdāvināt afgāņu muitniekam, lai viņus ielaistu valstī, nevis arestētu.

Allans nekad nebija iedomājies, ka šķērsot Himalajus būs viegli. Vēlāk viņš saprata, ka tā bija veiksme sasisties kopā ar šiem simpātiskajiem irāņu komunistiem, jo nebūtu bijis labi vienam pašam cīnīties ar smilšu vētrām ielejās un pārplūdušām upēm un aukstumu līdz pat četrdesmit grādiem. Starp citu, ar šiem mīnus četrdesmit grādiem viņi tāpat netika galā. Grupai vajadzēja ierīkot nometni divtūkstoš metru augstumā, lai pārlaistu 1946./47. gada ziemu.

Šie trīs komunisti, protams, mēģināja savervēt Allanu cīņai, īpaši jau tad, kad bija sapratuši, cik veikli viņš prot rīkoties ar dinamītu un vēl ko citu. Allans atbildēja, ka novēl viņiem izdošanos, bet ka viņam pašam jādodas uz Zviedriju un jāapskata sava māja Ikshultā. Steigā Allans bija aizmirsis, ka pirms astoņpadsmit gadiem viņš bija šo māju uzspridzinājis.

Galu galā vīri atmeta mēģinājumus Allanu pierunāt un samierinājās ar to, ka Allans bija labs biedrs, tāds, kas turklāt nežēlojas par mazāko sniegputeni. Respekts pret Allanu grupā vēl vairāk palielinājās, kad viņš, gaidot labākus laikus un ciešot no jēdzīgākas nodarbes trūkuma, izdomāja, kā no kazas piena iegūt spirtu. Komunisti nesaprata, kā viņš to panāca, ka piens ieguva pamatīgu stiprumu, bet, pateicoties tam, kļuva siltāk un viss vairs nelikās tik garlaicīgs.

1947. gada pavasarī viņi beidzot bija tikuši pasaules augstākās kalnu grēdas dienvidpusē. Jo tuvāk Irānas robežai draugi nāca, jo dedzīgāk trīs komunisti sprieda par Irānas nākotni. Tagad bija pienācis laiks reizi par visām reizēm izdzīt no valsts ārzemniekus. Visus šos gadus briti bija atbalstījuši korumpēto šahu, un tas jau bija slikti atliku likām. Bet, kad šaham beigās apnika iet viņu pavadā un viņš sāka murkšķēt pretī, briti viņu atcēla no amata un vietā ielika viņa dēlu. Allans šo lietu sasaistīja ar Songas Meilingas attieksmi pret Čanu Kaiši un nodomāja, ka pasaulē pastāv dīvainas ģimeniskas saites.

Dēls, zināms, bija vieglāk piekukuļojams nekā tēvs, un tagad briti un amerikāņi kontrolēja Irānas naftu. Šiem trim Mao Dzeduna iedvesmotajiem irāņu komunistiem likās, ka tas jāizbeidz. Problēma gan bija tāda, ka citiem irāņu komunistiem bija lielāka nosliece uz Staļina pārvaldīto Padomju Savienību, turklāt vēl bija daudz citu traucējošu revolucionāru elementu, kas visur jauca iekšā arī reliģiju.

Interesanti, teica Allans, bet domāja tieši pretējo.

Par atbildi viņš saņēma garu marksistisku deklarāciju par tematu, ka tas ir vairāk nekā interesanti! īsi sakot, šis trio vai nu uzvarēs, vai mirs!

Jau nākamajā dienā kļuva skaidrs, ka runa ir par pēdējo variantu, jo, tiklīdz četri draugi spēra kāju uz irāņu zemes, viņus arestēja robežsardzes patruļa, kas nejauši gāja ļ'.arām. Nelaimīgā kārtā šiem trim komunistiem katram bija savs Komunistiskā manifesta eksemplārs (turklāt persiešu valodā), un par to viņi tika uz vietas nošauti. Allans tika cauri tādējādi, ka viņa somā nebija literatūras. Turklāt viņš izskatījās pēc ārzemnieka, un tāpēc te prasījās turpmāka izpēte.

Ar šautenes stobru mugurā Allans noņēma cepuri un pateicās trim nošautajiem komunistiem par kompāniju gājienā pāri Himalajiem. Allanam šķita, ka viņš nekad nespēs īsti pierast pie tā, ka jauniegūti draugi viņa acu priekšā ņem un nomirst.

Allans nepaspēja ievērot nekādu ilgāku piemiņas brīdi. Viņam sasēja rokas uz muguras un pašu iemeta automobiļa kravas kastē uz segas. Ar segā iespiestu degunu viņš angliski lūdza, lai viņu aizved uz Zviedrijas vēstniecību Teherānā, kā alternatīvu minot amerikāņu vēstniecību, ja Zviedrijai šajā pilsētā nebūtu savas pārstāvniecības.

Khafe sho! skanēja atbilde draudīgā tonī.

Allans nesaprata un vienlaikus arī saprata. Nebūtu par

ļaunu kādu brīdi turēt muti ciet.

[1] [23] *

Pusi zemeslodes tālāk no turienes, Vašingtonā, prezidentam Harijam S. Trumenam bija pašam savas raizes. Arvien tuvāk nāca vēlēšanas Amerikā, un vajadzēja ieņemt pareizo pozīciju. Lielais stratēģiskais jautājums skanēja: cik gatavs viņš bija pakasīt muguru dienvidu štatu nēģeriem. Līdzsvars nozīmēja, no vienas puses, rīkoties mūsdienīgi un, no otras puses, neizrādīties pārāk mīkstam. Tādā veidā varēja sabiedrisko domu noturēt savā pusē.

Savukārt uz pasaules skatuves bija jāprot apieties ar Staļinu. Šajā gadījumā viņš nebija gatavs nekādiem kompromisiem. Staļinam bija izdevies vienu otru savaldzināt, tikai ne Hariju S. Trumenu.

Visa cita gaismā Ķīna piederēja vēsturei. Staļins pumpēja palīdzību tam tur Mao Dzedunam, un Trumens nevarēja atļauties darīt to pašu ar amatieri Čanu Kaiši. Līdz šim Songa Meilinga bija saņēmusi to, ko bija lūgusi, bet tagad nu bija diezgan. Starp citu, gribētos zināt, kas noticis ar Allanu Karlsonu? Jauks zellis, tik tiešām.

* * *

Čana Kaiši militāro neveiksmju skaits arvien pieauga, un Songas Meilingas blakusprojekts nevarēja izdoties tādēļ, ka pazuda atbildīgais spridzināšanas tehniķis un turklāt paņēma līdzi klauna sievu.

Songa Meilinga reizi pa reizei pieprasīja tikšanos ar prezidentu Trumenu, lai nožņaugtu viņu kailām rokām, jo viņš Songai bija uzsūtījis Allanu Karlsonu, bet Trumenam nekad nebija laika viņu pieņemt. ASV uzgrieza Gomindānam muguru; korupcija, hiperinflācija un bads tas viss runāja par labu Mao Dzedunam. Galu galā Čanam Kaiši, Songai Meilingai un viņu padotajiem nācās bēgt uz Taivānu. Kontinentālā Ķīna kļuva par komunistisku valsti.

12. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

Draugi Šētorpā saprata, ka pienācis pēdējais laiks kāpt kravas autobusā un doties projām uz visiem laikiem. Bet pirms tam bija jānokārto vairākas neatliekamas lietas.

Daiļā uzvilka lietusmēteli ar kapuci un gumijas cimdus un atvilka šļūteni, lai noskalotu atliekas no trakgalvja, kuru Soņa bija nosēdējusi beigtu. Bet vispirms viņa izdabūja revolveri no mirušā labās rokas un uzmanīgi nolika to uz verandas (kur viņa vēlāk to aizmirsa), ar stobru pret resnu egli četrus metrus tālāk. Nekad jau nevarēja zināt, kad šādas uzpariktes var iet vaļā.

Kad Hinkens tika atbrīvots no Soņas kakām, Jūliuss un Benijs viņu iebāza zem viņa paša forda mustanga pakaļējā sēdekļa. Normāli tur viņam vietas nepietiktu, bet tagad viņš bija skaisti saplacināts.

Tad Jūliuss apsēdās pie trakgalvja auto stūres un devās projām, un viņam sekoja Benijs ar Daiļās VWPassat. Doma bija atrast pilnīgi vientulīgu vietu pietiekami drošā attālumā no Šētorpas, apliet svešo auto ar benzīnu un aizdedzināt tieši tā, kā būtu darījuši īsti gangsteri tādā situācijā.

Bet šim nolūkam bija vajadzīga kanna un arī benzīns, ko iepildīt kannā. Tādēļ Jūliuss un Benijs apstājās Braosā pie benzīntanka Šēsosvēgenā: Benijs devās iekšā, lai nokārtotu vajadzīgās lietas, bet Jūliuss lai nopirktu uzkodām kaut ko garšīgu.

Jauns fords mustangs ar V8 motoru, kam ir vairāk nekā trīssimt zirgspēku, pie benzīntanka Braosā ir tāda pati sensācija kā Boeing 747 Sveavēgenā Stokholmā. Hinkena jaunākajam brālim un viņa kolēģim no The Violence neprasīja vairāk kā sekundi, lai izlemtu, ka izdevība jāizmanto. Jaunākais brālis ielēca mustangā, tikmēr kolēģis turēja acīs iespējamo īpašnieku, kas staigāja apkārt pa veikaliņu, izvēlēdamies kaut kādus saldumus. Kas par ķērienu! Un kas par idiotu! Atslēgas atstātas aizdedzē!

Kad Benijs un Jūliuss iznāca ārā viens ar tikko nopirktu kannu, kur iepildīt benzīnu, un otrs ar avīzi padusē un ar saldumiem pilnu muti mustangs bija pazudis.

-    Vai tad es auto nenoliku te? vaicāja Jūliuss.

-    Nūja, ka noliki, atbildēja Benijs.

-    Vai mums ir problēmas? jautāja Jūliuss.

-    Ir gan, sacīja Benijs.

Un tad viņi ar nenozagto pasātu brauca atpakaļ uz Šētorpu. Tukšā kanna bija joprojām tukša. Bet tam jau vairs nebija nozīmes.

* * *

Mustangs bija melns ar divām gaišdzeltenām svītrām visā jumta garumā. īsts supereksemplārs, par kuru Hinkena jaunākais brālis un viņa biedri dabūs labu piķi. Nozagšana bija pēkšņa un bez problēmām. Mazāk nekā piecas minūtes pēc neplānotās nagu palaišanas auto atradās drošā uzglabāšanā The Violence garāžā.

Jau nākamajā dienā vispirms tika apmainīts reģistrācijas numurs, tad jaunākais brālis lika saviem rokaspuišiem nogādāt auto sadarbības partneriem Rīgā un atgriezties .ilpakaļ ar kuģi bez auto. Latvieši ar viltotu numuru un dokumentu palīdzību parasti nokārtoja tā, ka auto tika pārdots kā privāti importēts atpakaļ kādam no The Violence, un zvīkt! nozagts auto kļuva likumīgs.

Tomēr šoreiz notika citādi, jo auto no Zviedrijas, kamēr stāvēja garāžā Ziepniekkalnā Rīgas dienvidu pievārtē, sāka smirdēt pārāk traki. Garāžas šefs izpētīja šo lietu tuvāk un zem auto pakaļējā sēdekļa atrada līķi. Viņš nešpetni lamājās, norāva visus reģistrācijas numurus un visu citu, kas varētu palīdzēt par auto kaut ko izsecināt. Pēc tam viņš ņēmās buktēt kopā sākumā tik jauko mustanga eksemplāru un nebeidza ātrāk, kamēr auto izskatījās pilnīgi bezvērtīgs. Tad viņš sameklēja un piekukuļoja kādu dzērāju, kas par četrām pudelēm vīna apņēmās nogādāt vraku uz autokapsētu iznīcināšanai ar līķi un visu pārējo.

Draugi Šētorpā bija gatavi aizbraukšanai. Tas, ka mustangs ar visu līķi bija nozagts, protams, bija bēdīgi. Bet tikai līdz brīdim, kad Allans pateica, ka viss ir tā, kā ir, un ka turpmāk būs tā, kā būs. Turklāt, domāja Allans, pastāv lielas cerības, ka autozagļi vispār nekontaktēsies ar policiju. Ieturēt zināmu attālumu no poličiem bija kaut kas tāds, uz ko pamatojas autozagļu daba.

Pulkstenis rādīja pusseši vakarā; labi, ka viņi devās ceļā, pirms iestājās krēsla, jo autobuss bija liels un ceļi sākumposmā gan šauri, gan līkumaini.

Soņa stāvēja savā vietā stallī uz riteņiem, visas ziloņa atstātās pēdas bija rūpīgi notīrītas no pagalma un šķūņa. Pasātam un Benija mersedesam vajadzēja palikt tepat uz vietas, tie nebija piedalījušies nekādos nelikumīgos darījumos; un ko citādi viņi ar šiem auto iesāktu?

Tad arī autobuss sāka ripot. Daiļā no sākuma bija domājusi sēdēt pie stūres pati, viņa taču prata vadīt autobusu. Bet tad izrādījās, ka Benijs ir gandrīz autoskolas pasniedzējs un turklāt viņam braukšanas apliecībā bija visi iespējamie burti. Tātad būtu vislabāk, ja pie stūres sēdētu viņš. Grupas locekļiem savā darbībā bez vajadzības nebija jāpieļauj vēl kādas nelikumības līdzās tām, ko viņi jau līdz šim bija paspējuši izdarīt.

Pie pastkastītes Benijs pagriezās pa kreisi, prom no Rotnes un Braosas. Daiļā domāja, ka pēc zināmas mocīšanās pa grantētiem ceļiem viņi pamazām nonāks Obijā un pēc tam uz 30. ceļa dienvidu virzienā no Lammhultas. Līdz turienei ceļš prasa nepilnu pusstundu, un kāpēc tagad neizmantot laiku, lai apspriestu tādu nepavisam ne mazsvarīgu jautājumu par to, uz kurieni viņi īstenībā dodas?

Četras stundas pirms tam Šefs nepacietīgi sēdēja un gaidīja vienīgo no saviem rokaspuišiem, kas vēl nebija pazudis. Tiklīdz Karakass atgriezās no sava uzdevuma, lai nu kāds tas bija, Šefam kopā ar viņu bija jādodas uz dienvidiem. Bet ne jau ar moci un ne jau kluba jakās. Bija pienācis laiks uzmanīties.

Starp citu, Šefs bija sācis apšaubīt savu agrāko stratēģiju ar kluba jakām un Never Again simbolu uz muguras. Sākumā bija nodoms tādā veidā radīt grupas identitāti un tās turēšanos kopā, kā ari iedvest respektu ārpusstāvošajiem. Tomēr grupa izvērtās daudz mazāka, nekā Šefs reiz bija iecerējis; saturēt kopā kvartetu ar Bulteņu, Hinkenu, Karakasu un sevi pašu varēja arī bez jakām. Un pēc tam darbības virziens bija tāds, ka kluba jaka kā signāls kļuva drīzāk neproduktīvs. Pavēle Bultenam pirms transakcijas Malmšēpingā bija it kā divdaļīga no vienas puses, doties uz turieni ar sabiedrisko transportu diskrētuma vārdā, bet, no otras puses, ar kluba jaku mugurā un Never Again simbolu uz muguras, lai parādītu krievam, ar ko viņš lēcas, ja vispār lēcas.

Bet tagad Bultens bija aizbēdzis… vai arī noticis kaut kas cits. Un uz muguras viņam bija zīme, kas skaļāk vai klusāk teica: "Ja tu kaut ko gribi zināt, piezvani Šefam."

Nolādēts! nodomāja Šefs. Kad šis juceklis būs beidzies, jakas vajadzēs sadedzināt. Bet kur, pie velna, palicis tas Karakass? Viņiem taču jābrauc!

Karakass uzradās pēc astoņām minūtēm un atvainojās, ka bijis veikalā Seven eleven un nopircis arbūzu.

-    Atspirdzinošs un gards, paskaidroja Karakass.

-    Atspirdzinošs un gards? Puse visas organizācijas pazudusi kopā ar piecdesmit miljoniem kronu, un tu dodies projām pirkt augļus?

-    Ne jau augļus, bet dārzeņus, teica Karakass. Patiesībā arbūzs ir līdzīgs gurķim.

Šefs zaudēja savaldību, paķēra arbūzu un blieza ar to nabaga Karakasam pa galvu, tā ka arbūzs sašķīda. Tad Karakass sāka raudāt un teica, ka tagad viņš vairs nekur nepiedalīšoties. Viņš no Šefa neesot saņēmis neko citu kā vienīgi sūdīgu izturēšanos, kopš pazudis vispirms Bultens un pēc tam Hinkens. It kā viņš, Karakass, būtu pie visa vainīgs. Nē, tagad lai nu Šefs darot, ko gribot, Karakass domājot tūlīt izsaukt taksi, braukt uz Arlandu un lidot taisni uz mājām pie ģimenes… Karakasā. Tur vismaz viņš atgūšot savu īsto vārdu.

Vete a la mierda! raudāja Karakass un izmetās ārā pa durvīm.

Šefs pie sevis nopūtās. Kļuva arvien čābiskāk un čābiskāk. Vispirms pazuda Bultens, un šefam tagad, visu pārdomājot, bija jāatzīst, ka viņš daļu savas neapmierinātības izgāzis uz Hinkenu un Karakasu. Un, kopš pazuda Hinkens, uz Karakasu. Un tad pazuda Karakass lai nopirktu arbūzu. Tagad pēc notikušā Šefam nācās nožēlot, ka… nevajadzīgi bliezis ar arbūzu Karakasam pa galvu.

Nu viņš tātad bija viens, kad jāmedī… nūja, viņš pat nezināja, ko īsti medī. Vai viņš atradīs Bulteņu? Un vai Bultens tādā gadījumā būs nospēris somu. Vai tad viņš būtu tik aptaurēts? Un kas bija noticis ar Hinkenu?

Atbilstoši savam stāvoklim Šefs brauca ar BMW X5 jaunāko modeli. Un visbiežāk pārāk ātri. Ceļu policisti savā civili nomaskētajā policijas auto rēķināja satiksmes noteikumu pārkāpumus pa ceļam uz Smolandi un pēc trīsdesmit jūdzēm bija vienisprātis, ka vīrs pie BMW stūres tuvākos četrsimt gadus nevarētu saņemt atpakaļ braukšanas tiesības, ja viss, ko viņš līdz šim satiksmē pārkāpis, nonāktu līdz notiesāšanai, kas gan laikam nekad nebūtu iespējams.

Katrā gadījumā ceļš veda garām Osedai, un tur komisārs Āronsons nomainīja kolēģus no Stokholmas, pateicās viņiem par palīdzību un teica, ka tagad tikšot galā pats.

Ar GPS navigatoru Šefam nebija nekādu problēmu atrast ceļu uz Šētorpu. Bet, jo tuvāk tai viņš nonāca, jo nepacietīgāks kļuva. Neatļauti pārsniegtais braukšanas ātrums tagad vēl vairāk palielinājās, tā ka komisāram Aronsonam radās grūtības tikt līdzi. Visu laiku taču vajadzēja ieturēt zināmu attālumu, lai Pērs Gunnars "Šefs" Jerdīns nemanītu, ka viņam seko, tomēr tagad patiesības labad jāteic, ka Aronsons zaudēja kontaktu. Tikai ļoti garos un taisnos ceļa gabalos viņš joprojām varēja samanīt BMW līdz brīdim… kad vairs nevarēja!

Kur bija palicis Jerdīns? Droši vien kaut kur nogriezies vai arī…? Aronsons samazināja ātrumu, viņš juta, ka nosvīdusi piere, un viņam nemaz nepatika doma par to, kas, iespējams, drīz varēja notikt.

Pa kreisi bija sānceļš vai Jerdīns bija nogriezies pa to? Vai ari turpinājis ceļu taisni uz… Rotni? Tā šo vietu laikam sauca. Un te bija pilns ar gulošajiem policistiem, vai tad Aronsonam nevajadzēja panākt Jerdīnu tieši te, tieši tāpēc? Ja vien Jerdīns nav nogriezies īsi pirms tam…

Tā nu laikam būs noticis. Aronsons apgrieza auto un izvēlējās ceļu, pa kuru bija varējis aizbraukt Jerdīns. Tagad tikai vajadzēja turēt acis vaļā, jo, ja Jerdīns braucis pa šo šauro ceļu, tad galamērķis bija tuvu.

* * *

Šefs pārāk strauji bremzēja, palēninādams ātrumu no simt astoņdesmit uz divdesmit un steigšus iebrauca pa grantēto ceļu, kā GPS navigators viņam norādīja. Tagad līdz mērķim bija vien 3,7 kilometri.

Divsimt metrus no Šētorpas pastkastītes ceļš pēdējo reizi pagriezās, un šajā ceļa līkumā Šefs ieraudzīja liela autobusa aizmuguri. Tas bija tikko izbraucis no turienes, kur bija jānokļūst Šefam. Ko viņam tagad darīt? Kādi cilvēki atrodas busā? Un kādi palikuši Šētorpā?

Šefs nolēma ļaut autobusam braukt tālāk. Toties viņš pats nogriezās pa līkumotu šauru taku, kas, izrādījās, veda uz pagalmu pie dzīvojamās mājas, šķūņa un laivu būdas, kas bija pieredzējusi labākas dienas.

Bet tur nebija Hinkena. Nebija Bultena. Nebija večuka. Nebija sarkanmatainās vecenes. Un nekādā gadījumā tur nebija pelēkās ceļasomas uz riteņiem.

Šefs upurēja vēl dažas minūtes vietas apskatei. Acīmredzot te cilvēku nebija, bet aiz šķūņa stāvēja paslēpti divi auto: sarkans pasāts un sudrabots mersedess.

-     īstā vieta, nav šaubu, Šefs sacīja pie sevis. Bet varbūt dažas minūtes par vēlu?

Un tad viņš nolēma panākt autobusu. Tas nevarēja būt neiespējami triju, četru minūšu handikaps pa līkumotu grantētu ceļu.

Šefs deva savam auto braukšanas uzdevumu, un BMW ātri nesa viņu atpakaļ uz galveno ceļu. Pie pastkastītes viņš pagriezās pa kreisi tieši tā, kā bija darījis autobuss. Tad viņš piedeva gāzi un pazuda putekļu mākonī. Par to, ka no otras puses tuvojās zils volvo, Šefs nelikās ne zinis.

Komisārs Aronsons sākumā nopriecājās, ka pēkšņi atjaunojies acu kontakts ar Jerdīnu, tomēr, iedomājoties par ātrumu, kādu Jerdīns attīstīja ar savu velnišķīgo pilnpiedziņas mašīnu, komisārs atkal zaudēja dūšu. Viņam nebūs nekādu iespēju dabūt Jerdīnu uz āķa. Tad jau labāk apskatīt Šētorpu… tā laikam to sauca… kur Jerdīns ieradās un atkal aizbrauca… un, spriežot pēc pastkastītes, tās dāmas vārds bija Gunilla Bjerklunde.

-    Es nebrīnītos, ja tu būtu sarkanmate, Gunilla, sacīja komisārs Aronsons.

Un tā nu iznāca, ka komisāra Aronsona volvo ieripoja tajā pašā pagalmā, kur pirms deviņām stundām bija iebraucis Henrika "Hinkena" Hultēna fords mustangs un tikai dažas minūtes pirms komisāra Aronsona Pēra Gunnara "Šefa" Jerdīna BMW.

Komisārs Aronsons atklāja, tieši tāpat kā nupat to bija darījis Šefs, ka Šētorpa ir pamesta. Tomēr Aronsons veltīja ievērojami vairāk laika dažādu pužļa gabaliņu meklēšanai. Vienu viņš atrada virtuvē jaunākā vakara laikraksta veidā un ledusskapī ieraudzīja pavisam svaigus dārzeņus. Aizbraukšana tātad bija notikusi pirms neilga laiciņa. Pužļa gabaliņi, protams, bija arī mersedess un pasāts aiz šķūņa. Pirmais Aronsonam izteica daudz ko, bet otrs, kā viņš noprata, piederēja Gunillai Bjerklundei.

Vēl komisārs Aronsons atrada divas īpaši interesantas lietas. Pirmais bija revolveris uz dzīvojamās mājas koka verandas ārmalas. Kam tad tas bija domāts? Un kas tie par pirkstu nospiedumiem uz tā? Aronsons iedomājās par Hinkenu Hultēnu un uzmanīgi ievietoja revolveri polietilēna maisiņā.

Otrs atklājums Aronsonam bija pastkastītē atpakaļbraucienā. Starp šīs pašas dienas pasta sūtījumiem viņš ieraudzīja vēstuli no Ceļu pārvaldes, kas apstiprināja, ka dzeltenam Scania K 113 autobusam, 1992. gada modelim, mainījies īpašnieks.

Vai tad jūs braukājat ar autobusu? pie sevis iejautājās komisārs.

* * *

Dzeltenais kravas autobuss lēni līkumoja uz priekšu. Nepagāja diez cik ilgi, līdz BMW to panāca. Bet uz šaurā ceļa Šefam nebija citu iespēju kā vien turēties astē un prātot, kas gan atrodas busā un vai braucējiem nav līdzi arī pelēka ceļasoma uz riteņiem.

Laimīgā kārtā nenojauzdami briesmas piecus metrus aiz muguras, draugi autobusā apsprieda radušos situāciju un ātri nonāca pie secinājuma, ka būtu vismierlgāk, ja varētu atrast vietu, kur dažas nedēļas paslēpties. Par tādu vietu taču tika uzskatīta ari Šētorpa, bet šī labā ideja piepeši sabojājās negaidītā viesa dēļ un tāpēc, ka Soņa apsēdās uz šī apmeklētāja.

Problēma tagad bija cita, jo izrādījās, ka Allanam, Jūliusam, Benijam un Daiļajai kopīgs ir tas, ka viņiem visiem ir ļoti bēdīgi ar radiem un draugiem, kas varētu uzņemt dzeltenu kravas autobusu, kurā ir cilvēki un tāds dzīvnieks kā šajā gadījumā.

Allans atvainojās, ka ir simt gadu vecs, ka visi viņa draugi tā vai citādi nomiruši un ka viņi tik un tā vecuma dēļ tagad nebūtu vairs dzīvi. Tikai pavisam nedaudziem bija atvēlēts daudzo gadu gaitā visus pārdzīvot.

Jūliuss teica, ka viņa specialitāte ir nedraugi, nevis draugi. Viņš gan gribētu padziļināt draudzību ar Allanu, Beniju un Daiļo, bet šoreiz, tā sakot, tas nebija būtiski svarīgi.

Daiļā atzina, ka pēc šķiršanās viņa bijusi briesmīgi nesabiedriska, bet tad šķūni slepeni nonācis zilonis un nav bijis nekā tāda, kas veicinātu saiešanos ar cilvēkiem vispār. Tā ka arī šeit nebija neviena, ar ko kontaktēties un kam lūgt palīdzību.

Atlika Benijs. Un viņam bija brālis. Dusmīgākais brālis pasaulē.

Jūliuss jautāja, vai nevarētu brāli piekukuļot ar naudu, un tad Benijs atplauka. Viņiem taču somā ir miljoni! Piekukuļošana neiešot cauri, jo Buse esot vairāk lepns nekā alkatīgs. Bet tad viņi ķērās pie semantikas. Un Benijam radās risinājums. Viņš lūgs, lai brālis pēc visiem šiem gadiem viņam atļauj visu atlīdzināt.

Tad Benijs piezvanīja brālim un nepaspēja neko vairāk pateikt kā vien to, kas zvana, un tad uzzināja, ka Busem ir pielādēta skrošu bise un ka mazais brālis ir ļoti gaidīts ciemos, ja grib dabūt skrošu zalvi pakaļā.

Benijs savukārt atbildēja, ka viņš pēc šādas zalves neilgojoties, bet ka viņš kopā ar dažiem draugiem varētu nobraukt Busem garām, jo vēloties noregulēt brāļu finansiālās nesaskaņas. Starp brāļiem, tā sakot, pastāvot zināma nesaprašanās par tēvoča Frases mantojumu.

Buse atbildēja, lai mazais brālis izbeidzot runāt tik baigi sarežģīti. Un viņš pārgāja tieši pie lietas:

-    Cik tev ir līdzi?

-    Ko tu teiktu par trim miljoniem? jautāja Benijs.

Buse uz bridi apklusa, pārdomādams situāciju. Viņš pazina brāli pietiekami labi, lai zinātu, ka Benijs nekad nezvanītu un tādā veidā viņu nemēģinātu izjokot. Mazajam brālim vienkārši bija ļoti daudz piķa! Trīs miljoni! Fantastiski! Bet… ja ir daudz, gribas vēl vairāk.

-    Un ko tu teiktu par četriem? Buse mēģināja.

Tagad gan Benijs reizi par visām reizēm bija nolēmis

neļaut lielajam brālim sevi vazāt aiz deguna, un viņš teica:

-     Mēs jau vispār varam palikt viesnīcā, ja tu domā, ka mēs tevi pārāk apgrūtinātu.

Uz to Buse atbildēja, ka mazais brālis nekad nav bijis viņam par apgrūtinājumu. Benijs un viņa draugi esot sirsnīgi gaidīti un, ja Benijs pie viena gribot nolīdzināt veco parādu ar trim miljoniem vai trim ar pusi, ja viņš tā vēloties, tad tas esot tikai pluss.

Benijam tika izstāstīts ceļš uz brāļa māju, un viņš domāja, ka viņi būs galā pāris stundu laikā.

Šķita, ka viss būs pilnīgā kārtībā. Turklāt ceļš tagad kļuva gan plats, gan taisns.

Tas bija tieši tas, kas Šefam vajadzīgs mazliet platāks un taisnāks ceļš. Viņš gandrīz desmit minūtes bija turējies busam astē, bet tajā pašā laikā BMW ziņoja, ka grib uzpildīt degvielu. Šefs to nebija darījis kopš Stokholmas. Kad viņš lai būtu to paspējis?

Būtu īsts murgs, ja benzīns būtu izbeidzies tur meža vidū, tad nevarētu iesākt neko citu kā vienīgi noskatīties, kā dzeltenais autobuss pazūd tālumā, varbūt kopā ar Bulteņu, Hinkenu un ceļasomu vai arī ar kādiem citiem un kaut ko citu.

Tādēļ Šefs rīkojās ar tādu pārliecības spēku, ar kādu, viņaprāt, jārīkojas noziedzīga kluba šefam no Stokholmas. Viņš spieda gāzes pedāli grīdā, vienā sekundē pabrauca garām dzeltenajam autobusam, turpināja tādā tempā vēl simt piecdesmit metrus, tad lika BMW izdarīt kontrolētu sānslīdi un apstājās šķērsām pāri ceļam. Turklāt viņš paņēma revolveri un gatavojās ieņemt tikko apdzīto autobusu.

Šefam bija analītiskāks prāts nekā viņa mirušajiem vai emigrējušajiem asistentiem. Ideja nostāties šķērsām pāri grantētajam ceļam, lai piespiestu bušu apstāties, laikam radās tādēļ, ka BMW bija gandrīz izbeidzies benzīns, un Šefs piedevām bija nācis pie pavisam korekta pieņēmuma, ka autobusa šoferis tiešām gribēs apstāties. Šefa slēdziens pamatojās atziņā, ka cilvēki, vispār ņemot, necenšas uzbraukt citiem virsū, riskējot ar satiksmes dalībnieku dzīvību un veselību.

Tātad Benijs spieda uz bremzēm. To Šefs bija izskaitļojis pareizi.

Tomēr viņš nebija visu izdomājis pietiekami tālu. Savā prātošanā viņam būtu vajadzējis ietvert apstākli, ka autobusa krava sastāv no vairāku tonnu smaga ziloņa, un tad viņam būtu vajadzējis sev jautāt, kāds būtu īstais busa bremzēšanas attālums, ņemot vērā vēl to, ka ceļa segums bija grants, nevis asfalts.

Benijs tiešām darīja, ko spēja, lai izvairītos no sadursmes, bet ātrums tomēr bija tuvāk piecdesmit km/h, kad piecpadsmit tonnu smagais autobuss ar ziloni un visu pārējo ietriecās vieglajā auto, kas tam stāvēja ceļā, turklāt šis auto kā dūrainis uzlidoja trīs metrus gaisā un piezemējās divdesmit metrus tālāk, saduroties ar astoņdesmit gadus vecu egli.

-    Te izkūpēja gaisā numur trīs, minēja Jūliuss.

Visi autobusa divkājainie pasažieri izlēca ārā (dažiem tas izdevās vieglāk nekā citiem) un devās pie avarējušā BMW.

Pārkāries pār stūri un šķietami miris tur sēdēja mūsu draugiem nepazīstams vīrietis, vēl arvien satvēris rokā revolveri (tieši pēc modeļa trakgalvis numur divi), kas jau bija viņus apdraudējis vēl šodien pat.

-     Vienmēr uzrodas trešais, teica Jūliuss. Gribētu zināt, kurš skaitlis būs pēdējais.

Benijs neveikli protestēja pret Jūliusa vieglprātīgo toni. Pietika taču nogalināt vienu nelieti dienā, bet šodien bijuši jau divi, un pulkstenis vēl nebija pat seši vakarā. Ir taču laiks vēl kādam, ja atkal notiktu kaut kas slikts.

Allans ierosināja līķi numur trīs kaut kur paslēpt, jo nekad nevar būt lietderīgi cieši saistīties ar tādu, ko paši esam nogalējuši, ja vien negribam kādam pastāstīt, ko esam izdarījuši. Un Allanam šķita, ka draugiem nav iemesla to gribēt.

Tad Daiļā sāka mironi lamāt, kad viņš tur karājās pār stūri: kā viņš varējis būt tik ellišķīgi stulbs un nostāties šķērsām pāri ceļam!

Mironis atbildēja, viegli nogārdzoties un pakustinot vienu kāju.

* * *

Komisāram Āronsonam nebija padomā nekas labāks kā vien turpināt braucienu tajā pašā virzienā, kā Šefs Jerdīns bija darījis pirms nepilnas pusstundas. Āronsonam, protams, nebija nekādu cerību panākt Never Again vadoni, bet varbūt pa ceļam uzradīsies kaut kas interesants? Starp citu, Vekše nevarēja būt pārāk tālu, komisāram vajadzēja kaut kur iečekoties, lai apkopotu notikumus un dažas stundas veltītu miegam.

Pēc kāda brīža ceļa malā Āronsons ieraudzīja BMW vraku, kas bija pielipis pie kādas egles. Vispirms komisārs nodomāja, ka nemaz nav dīvaini, ka Jerdīns nobraucis no ceļa, atceroties to ātrumu, ar kādu viņš nesās projām no Šētorpas. Tomēr pēc tuvākas pārbaudes Āronsons ieguva citādu ainu.

Pirmkārt, auto bija tukšs. Ap vadītāja sēdekli un tam visapkārt viss bija vienās asinīs, tomēr vadītāja nekur nebija.

Otrkārt, auto labie sāni bija nedabiski ieliekti, un šur tur vīdēja dzeltenas krāsas pēdas. Likās, ka BMW pilnā gaitā ietriecies kaut kas liels un dzeltens.

Piemēram, dzeltena Scania K 113, 1992. gada modelis, nomurmināja komisārs Āronsons.

Jau no paša sākuma tas nebija pārgudrs minējums, un kļuva vēl vieglāk, redzot, ka dzeltenās Scania priekšējais reģistrācijas numurs vēl arvien bija iespiests BMW aizmugures labajās durvis. Āronsonam tikai vajadzēja salīdzināt ciparus un burtus ar to, kas bija rakstīts Ceļu pārvaldes apstiprinājumā par īpašnieka maiņu, lai būtu pavisam drošs.

Komisārs Āronsons joprojām nespēja aptvert, kas te notiek. Bet viena lieta kļuva arvien skaidrāka un skaidrāka, kaut ari neticama: simtgadīgais Allans Karlsons un viņa līdzgaitnieki likās visai spējīgi nogalināt cilvēkus un pēc tam kaut kur nozūmēt līķus.

13. NODAĻA 1947-1948

Allans noteikti bija pavadījis naktis ērtākos apstākļos nekā toreiz, kad viņam ceļā uz Teherānu bija jāguļ uz vēdera smagā auto kravas kastē. Bija arī auksts, un nebija pieejams īpaši apstrādāts kazas piens, ar ko sasildīties. Rokas viņam, starp citu, bija sasietas uz muguras.

Nav ko brīnīties, ka Allans jutās apmierināts, kad ceļojums šķita beidzies. Bija vēla priekšpusdiena, kad kravas auto apstājās galvaspilsētas centrā pie galvenās ieejas lielā, brūnā ēkā.

Divi zaldāti palīdzēja nostādīt svešinieku uz kājām un noslaucīt no viņa vislielākos netīrumus. Tad viņi atraisīja saites, ar ko Allana rokas bija sasietas uz muguras, un sāka viņu apsargāt ar šautenēm.

Ja Allans būtu pratis persiešu valodu, viņš uz mazas, zeltaini dzeltenas misiņa plāksnītes pie ieejas būtu izlasījis, kur īsti nonācis. Bet Allans neprata. Un viņš jau arī par to nebēdāja. Viņam svarīgāk likās tas, vai varēs dabūt brokastis. Vai pusdienas. Vai varbūt vislabāk abus.

Turpretī zaldāti, protams, zināja, uz kurieni atveduši šo aizdomās turēto komunistu. Iegrūzdami Allanu pa durvīm, viens zaldāts smīnēdams viņam pateica ardievu un pievienoja komentāru angliski:

Good luck!

Allans sirsnīgi pateicās par laimes novēlējumiem, lai ari saprata, ka tie ir ironiski, un tad nodomāja, ka vislabāk būs iesaistīties visā, kas turpmāk sekos.

Oficieris no grupas, kura bija sagrābusi Allanu, uz vietas veica kārtīgu aizturētā nodošanu pēc visiem noteikumiem, kādiem Allans, te nonācis, tagad atbilda. Kad Allans tika attiecīgi reģistrēts, viņu aizveda uz aresta telpu, kas atradās netālu tuvākajā koridorā.

Aresta vieta bija tīrā Shangri-La salīdzinājumā ar to, pie kā Allans pēdējā laikā bija pieradis. Četras gultas rindā, divas segas katrā gultā, elektriskais apgaismojums pie griestiem, bļoda ar tekošu ūdeni vienā attālākā stūri, bet otrā pods ar vāku pieaugušiem cilvēkiem piemērotā lielumā. Turklāt Allanam tika iedots līdzi pamatīgs šķīvis ar putru un vesels litrs ūdens, ar ko remdēt izsalkumu un slāpes.

Trīs gultas bija brīvas, bet ceturtajā uz muguras gulēja vīrietis ar saliktām rokām un aizvērtām acīm. Kad Allanu ielaida šajā telpā, vīrietis pamodās no snaudas un piecēlās. Viņš bija garš un vājš, un viņam bija balta mācītāja apkaklīte, kas kontrastēja ar pārējo melno apģērbu. Allans pasniedza roku, lai iepazīstinātu ar sevi, un izteica nožēlu, ka neprot vietējo valodu, bet cerēja, ka mācītāja kungs varbūt saprot dažu labu vārdu angliski.

Tad melni tērptais paskaidroja, ka saprot gan, jo ir gan dzimis, gan uzaudzis, gan skolojies Oksfordā. Vīrietis nosauca savu vārdu Kevins Fergusons, anglikāņu mācītājs, kas Irānā atrodas jau divpadsmit gadus, medīdams nomaldījušās dvēseles, lai tās pievērstu īstajai ticībai. Kā Karlsona kungam, starp citu, esot ar reliģiju?

Allans atbildēja, ka tīri fiziski viņam neesot kontroles par to, kur viņš atrodas, bet ka tādēļ viņš nemaz nejūtoties kā nomaldījusies dvēsele. Allans vienmēr par ticibu esot spriedis tā: ja jau pilnīgi droši nezina, tad ari nelon staigāt apkārt un minēt.

Tad Allans ievēroja, ka mācītājs Fergusons gatavojas ar savu runu izvērsties, tādēļ aši ieteica, lai mācītājs ir tik labs un respektē Allana vēlēšanos nekļūt par anglikāni vai kaut ko tamlīdzīgu tajā pašā garā.

Bet mācītājs Fergusons jau nebija tāds, kas tā uzreiz uzskatīs nē par nē. Bet tieši šoreiz viņš šaubījās. Varbūt viņam nevajadzētu tik strauji iet uz priekšu ar vienīgo, izņemot Dievu, kas varbūt spētu viņu izpestīt no šīs situācijas, kurā pats sevi iepinis.

Šeit bija vajadzīgs kompromiss. Mācītājs Fergusons izdarīja negribīgu mēģinājumu, teikdams, ka tas taču Karlsona kungam nenākšot par ļaunu, ja mācītājs tomēr viņu mazliet apgaismošot par Trīsvienības mācību. Jo tieši trīsvienība esot pirmā no 39 paragrāfiem anglikāņu ticības apliecināšanā.

Allans atbildēja, ka mācītājs nemaz nevarot iedomāties, cik ļoti Allanam neinteresējot tieši trīsvienība.

-    No visām vienībām šeit, uz zemes, tieši trīsvienība ir tā, kas man interesē vismazāk, teica Allans.

Tas, pēc mācītāja Fergusona domām, esot muļķīgi teikts, un viņš apsolot, ka attiecībā uz reliģiju likšot Karlsona kungam mieru, "lai gan Dievam droši vien bija kāds nodoms, novietojot mūs vienā aresta telpā".

Tad mācītājs pārgāja uz kaut ko citu, izskaidrodams pats savu un Allana situāciju.

-    Neizskatās labi, teica mācītājs Fergusons. Mēs gan tu, gan es varbūt esam ceļā uz to, lai sastaptu

Radītāju, un, ja vien es nebūtu solījis, tad gan piebilstu, ka Karlsona kungam būtu pēdējais laiks pievērsties īstajai ticībai.

Allans veltīja mācītājam stingru skatienu, bet neteica neko. Toties ļāva mācītājam turpināt stāstījumu par to, ka viņi abi tagad atrodoties iekšējās izlūkošanas un drošības iestādes aresta telpā, īsi sakot, drošības policijas rokās. Varbūt Karlsona kungam šķiet, ka tas skan droši un labi, tomēr patiesība ir tā, ka drošības policija rūpējas par šaha, nevis kāda cita drošību, un patiesībā ir domāta tādēļ, lai turētu Irānas iedzīvotājus pietiekami stiprās bailēs un iedzītu tiem respektu, kā arī lai iespējamā veidā piebeigtu sociālistus, komunistus, islāmistus un vispār nevēlamus elementus.

-    Kā anglikāņu mācītājus? jautāja Allans.

Mācītājs Fergusons atbildēja, ka anglikāņu mācītājiem

gan neesot jābaidās, jo Irānā taču valdot reliģijas brīvība. Lai gan šis anglikāņu mācītājs laikam esot aizgājis par tālu, tā domājot viņš pats.

-     Nevienam, kas nonācis drošības policijas nagos, nav labas prognozes; un, kas attiecas uz mani, tad baidos, ka šis ir galapunkts, teica mācītājs Fergusons un piepeši izskatījās ļoti noskumis.

Allanam tūlīt kļuva žēl sava jaunā kameras biedra, kaut arī tas bija mācītājs. Un tad viņš mierinādams sacīja, ka viņi abi droši vien kaut kur nonāks un dosies projām vienādā veidā, bet visam tomēr savs laiks. Bet tagad vispirms Allans gribēja zināt, ko Dieva kalps pastrādājis, lai nokļūtu šādā ķezā.

Mācītājs Kevins Fergusons nošņaukājās un saņēmās. Neesot jau tā, ka viņš baidītos mirt, vīrs paskaidroja, viņš tikai domājot, ka esot vēl tik daudz, ko paveikt šeit, uz mūsu zemes. Kā jau vienmēr garīdznieks nododot savu dzīvi

Dieva rokās. Bet, ja gaidot, kamēr Dievs izšķirsies, Karlsona kungs varētu atrast kādu padomu gan sev, gan Fergusonam, mācītājs bija drošs, ka Dievs to neņemtu ļaunā.

Tad dvēseļu gans sāka savu stāstu. Tas Kungs bija viņu uzrunājis sapnī, kad viņš tikko bija nolicis eksāmenu. "Dodies ārā pasaulē ar misiju," Tas Kungs bija teicis, bet nepasacīja neko vairāk, tā ka mācītājam pašam vajadzēja izdomāt, uz kurieni doties.

Kāds angļu draugs un bīskaps viņam bija ieteicis Irānu valsti, kur valdošā reliģijas brīvība tiekot visrupjākā veidā pārkāpta. Piemēram, anglikāņu skaits Irānā esot visai niecīgs, kamēr tur čumot un mudžot no šiītiem, sunnītiem, ebrejiem un tādiem, kas piekopjot īstas hokuspokusreliģijas. Ja tur vispār atrodami kristieši, tad tie esot armēņi vai asīrieši, un ikvienam taču esot skaidrs, ka tie gandrīz neko nesajēdzot.

Allans sacīja, ka viņš to tiešām neesot zinājis, bet tagad zinot un par to pateicoties.

Mācītājs turpināja savu stāstu. Irāna un Lielbritānija savstarpēji uzturēja labas attiecības, un ar baznīcas augstas kontaktpersonas politisku palīdzību mācītājam bija laimējies aizlidot uz Teherānu britu diplomātu lidmašīnā.

Tas noticis pirms vairāk nekā desmit gadiem, ap 1935. gadu. Kopš tā laika Kevins Fergusons bija apstrādājis reliģiju pēc reliģijas arvien plašākā lokā ap galvaspilsētu. Sākumā viņš mērķējis uz dažādām reliģiskām ceremonijām, ielavījies dažādu veidu mošejās, sinagogās un tempļos un gaidījis izdevīgu mirkli, kad vienkārši pārtraucis esošo ceremoniju, lai ar tulka palīdzību sludinātu pareizo mācību.

Allans paslavēja savu jauno kameras biedru un teica, ka mācītājs noteikti ir ļoti drosmīgs vīrs. Jautājums esot tikai par to, kā viņam sastāvot ar saprātu, jo kaut kas tāds jau ļoti reti varot labi beigties.

Mācītājs Fergusons atzina, ka patiesībā tas nekad neesot labi beidzies. Viņš nekur savu runu neesot varējis norunāt līdz beigām, viņi ar tulku vienmēr esot izmesti ārā un lielākoties dabūjuši kāvienu. Tomēr nekas neesot aizkavējis mācītāju turpināt cīņu. Viņš zinot, ka iesējis mazas anglikāņu sēklas visu to dvēselēs, ar kuriem saticies.

Beidzot tomēr baumas par garīdznieku izplatījušās tik plaši, ka grūti nācies sadabūt tulka palīdzību. Līdz šim neviens tulks neesot piekritis sniegt savus pakalpojumus vairāk par vienu reizi, un pēc kāda laika viņi esot sākuši cits ar citu dalīties iespaidos.

Tādēļ mācītājs ieturējis pauzi un meties uz persiešu valodas studijām. Šajā laikā viņš prātojis, kā izsmalcināt savu taktiku, un tad kādu dienu juties tik drošs šajā valodā, ka nolaidis savu jauno plānu ūdenī kā kuģi.

Taču Dieva kalps nav devies uz tempļiem un ceremonijām, bet gan apmeklējis tirgus laukumus, jo zinājis, ka starp pircējiem esot stipri pārstāvēta maldu mācība, un tā viņš uzkāpis uz līdzpaņemtās koka kastes un pieprasījis uzmanību.

Šis paņēmiens nav devis tik daudz kāvienu, cik pirmajos gados, bet izglābto dvēseļu daudzums galīgi neesot tāds, kā mācītājs Fergusons bija cerējis.

Allans jautāja, cik cilvēku defacto kļuvuši par konvertītiem Kevina Fergusona darbības rezultātā, un saņēma atbildi, ka tas atkarīgs no tā, kā uz šo lietu raugās. No vienas puses, mācītājs ieguvis tieši vienu konvertītu no katras reliģijas, ko viņš apstrādājis, tas nozīmē kopā astoņus. No otras puses, tikai pirms dažiem mēnešiem viņš esot aptvēris, ka visi astoņi patiesībā bijuši drošības policijas spiegi, kas izsūtīti pārbaudīt mācītāju misionāru.

-    Tātad starp nulli un astoņiem, teica Allans.

-    Drīzāk tuvāk nullei nekā astoņiem, atbildēja garīdznieks.

-    Divpadsmit gados, piebilda Allans.

Mācītājs atzina, cik smagi apzināties, ka jau tā vājais rezultāts patiesībā ir vēl vājāks. Un viņš saprata, ka, tādā pašā veidā darbojoties, viņam nemūžam šajā zemē neveiksies, jo, lai cik labprāt irāņi konvertētos, viņi to neuzdrošinās. Drošības policija atrodas it visur, un, ja kāds maina reliģiju, tad tas neizbēgami nozīmē ievietot dosjē ar šīs personas vārdu arhīvā. Un no dosjē arhīvā līdz brīdim, kad cilvēks kādudien bez pēdām pazūd, solis reti kad ir garš.

Tad Allans sacīja, ka piedevām pie visa cita varbūt ir tā, ka te dzīvo viens otrs irānietis, kas, neraugoties uz mācītāju Fergusonu vai drošības policiju, mierīgi staigā apkārt un ir pilnīgi apmierināts ar to reliģiju, kas viņam jau ir; vai mācītājs tā nedomā?

Dvēseļu gans atbildēja, ka viņš reti kad dzirdējis tik nesaprātīgu tērgāšanu, bet ka viņš nevarot, kā nākas, atbildēt, jo Karlsona kungs viņam aizliedzis minēt jebkādus anglikāņu postulātus. Varbūt Karlsona kungs tāpēc varētu izlemt noklausīties viņa atlikušo stāstu, nepārtraucot to vairāk, nekā nepieciešams?

Turpinājums bija tāds, ka Kevins Fergusons ar tikko iegūtajiem uzskatiem par drošības policijas iefiltrēšanos mācītāja misijā bija sācis domāt pajaunam, domāt plašā mērogā.

Tādējādi garīdznieks vispirms atkratījās no saviem astoņiem par spiegiem uzskatītajiem mācekļiem, bet pēc tam kontaktējās ar pagrīdes komunistisko kustību. Viņš pavēstīja, ka ir īstenās Mācības britu pārstāvis, kas vēlas tikties, lai diskutētu par nākotni.

Pagāja zināms laiks, lai šādu tikšanos īstenotu, bet galu galā viņš tomēr sēdēja pie galda ar pieciem kungiem no Razavikhorasanas provinces komunistu vadības. Patiesībā viņš bija gribējis sastapt Teherānas komunistus, jo mācītājs Fergusons uzskatīja, ka tieši tie ir noteicēji, lai gan arī šī tikšanās varēja būt derīga.

Vai ari ne.

Kevins Fergusons prezentēja komunistiem savu ideju, kas īsumā bija tāda: tiklīdz komunisti uzvarēs, anglikānismam jākļūst par Irānas valsts reliģiju. Ja komunisti tam piekristu, tad mācītājs apsolīja, ka ar pateicību pieņemtu baznīcu ministra amatu un rūpētos par to, lai jau no paša sākuma pietiekamā daudzumā būtu pieejamas Bībeles. Baznīcas būšot jābūvē vēlāk, sākumā šim nolūkam varētu izmantot slēgtās sinagogas un mošejas. Starp citu, cik tālu, pēc komunistu kungu domām, vēl ir komunistiskā revolūcija?

Komunisti nereaģēja uz teikto ar tādu pašu entuziasmu vai vismaz ziņkārību, kā Kevins Fergusons bija cerējis. Bet mācītājam kļuva skaidrs, ka te nebūs nekāds anglikānisms vai kāds cits -isms blakus komunismam, kad īstā diena būs pienākusi. Turklāt mācītājs dabūja veselu kaudzi nešpetnu lamu par to, ka viņš ar melīgiem paņēmieniem lūdzis sasaukt šo sanāksmi. Trakāku laika šķērdēšanu komunisti nekad vēl neesot pieredzējuši.

Balsojot ar 3:2, tika nolemts, ka melnsvārcis dabū krietnu tesienu, pirms tiek iesēdināts vilcienā atpakaļ uz Teherānu, un ar 5:0 tika nospriests, ka mācītāja veselībai būs labāk, ja viņš vairs nepūlēsies šeit atgriezties.

Allans smaidīdams teica, ka viņš nekādā mērā negribot izslēgt iespēju, ka mācītājs neesot pie pilna prāta, ja sarunas biedrs viņu atvainotu. Mēģināt panākt reliģisku vienošanos ar komunistiem, protams, esot pilnīgi garām, vai tad to neesot iespējams apjēgt?

Mācītājs atbildēja, ka tādi pagāni kā Karlsona kungs darītu labāk, ja nespriestu par to, kas ir prātīgi un kas nav. Lai gan, protams, viņš jau esot sapratis, ka izredzes uz izdošanos bijušas mazas.

-     Bet iedomājieties, Karlsona kungs, iedomājieties, ja nu būtu laimējies? Iedomājieties, ja es būtu varējis telegrafet Kenterberijas arhibīskapam un ziņot par piecdesmit miljoniem jaunu anglikāņu vienā rāvienā!

Allans atzina, ka starpība starp trakumu un ģenialitāti ir tik smalka kā matiņš un ka viņš droši nevarot pateikt, kas bijis šajā gadījumā, bet ka viņam savas aizdomas esot.

Lai nu kā, bet izrādījās, ka šaha sasodītā policija bija noklausījusies Razavikhorasanas komunistus un mācītājs Fergusons paspējis tikai izkāpt no vilciena galvaspilsētā, kad viņš sagrābts un aizvests uz nopratināšanu.

-     Un tur es atzinu visu un vēl mazliet vairāk, teica garīdznieks, jo mans vājais ķermenis nav radīts tam, lai izciestu spīdzināšanu. Kārtīga pēriena porcija ir viena lieta, bet spīdzināšana pavisam cita.

Pēc tūlītējās un pārspīlētās atzīšanās Dieva kalps ticis atvests uz šīm aresta telpām un atstāts mierā gandrīz divas nedēļas, jo šefs, vicepremjerministrs, esot aizbraucis komandējumā uz Londonu.

-    Vicepremjerministrs? jautāja Allans.

-    Jā, tas galvenais slepkava, teica Kevins Fergusons.

Par drošības policiju valdīja uzskats, ka nav iespējams

iedomāties organizāciju, kas tiek tik lielā mērā vadīta no augšas. Iedzīt cilvēkos bailes parastā rutīnas veidā, nogalināt komunistus, sociālistus vai islāmistus tādos gadījumos nebija vajadzīga augstākā šefa svētība. Bet, tiklīdz kaut kas mazliet izgāja ārpus rāmjiem, tad noteicējs bija viņš. No šaha šis vīrs bija saņēmis titulu vicepremjerministrs, bet patiesībā viņš bija slepkava, domāja Dieva kalps.

-     Un, pēc cietumsargu domām, viņu uzrunājot, būtu labāk svītrot "vice", ja tiešām klātos tik slikti un vajadzētu viņu satikt, kas paredzams gan tavā, gan manā gadījumā.

Varbūt mācītājs bija paspējis vēl vairākas reizes satikties ar pagrīdes komunistiem, nekā pats gribēja atzīt, domāja Allans, jo dvēseļu gans turpināja:

-    Kopš pasaules kara beigām šeit bija amerikāņu CIP un izveidoja šaha slepenpoliciju.

-    CIP?-jautāja Allans.

-Jā, tā to tagad sauc. Pirms tam to sauca OSS[24], bet darbība bija tikpat netīra. Viņi ir tie, kas iemācījuši irāņu policijai visus trikus un spīdzināšanas paņēmienus. Kādam gan jābūt tam cilvēkam, kas atļauj CIP izpostīt pasauli tādā veidā?

-    Tu domā Amerikas prezidentu?

-     Harijs S. Trumens degs elles ugunīs, piemini manus vārdus, teica mācītājs Fergusons.

-    Ak tā tu domā, atteica Allans.

Drošības policijas aresta telpā Teherānas centrā dienas gāja savu gaitu. Allans bija pastāstījis savu dzīvesstāstu mācītājam Fergusonam, pilnīgi neko neizlaizdams. Pēc tam garīdznieks kļuva pavisam kluss un beidza ar Allanu sarunāties, kad saprata, kāds sakars aresta biedram bijis ar Amerikas prezidentu un vēl ļaunāk! ar bumbām uz Japānu.

Tad mācītājs vērsās pie Dieva un lūdza padomu. Vai Tas Kungs bija uzsūtījis viņam Karlsona kungu kā palīdzību vai arī tieši otrādi tas bija velna pirksts?

Bet Dievs atbildēja ar klusumu, tā viņš dažbrīd darīja, un Kevins Fergusons to allaž iztulkoja tā, ka jādomā viņam pašam. Tomēr, kad mācītājs bija mēģinājis visu atšķetināt pats uz savu roku, ne vienmēr tas beidzās labi, bet tādēļ jau nevajadzēja padoties.

Pēc divām dienām un divām naktīm, apsvēris visus par un pret, Dieva kalps bija nonācis pie lēmuma noslēgt mieru ar pagānu blakusgultā. Un viņš paziņoja Allanam, ka nolēmis sākt ar Karlsona kungu atkal runāt.

Allans sacīja, ka, bez šaubām, bijis mierīgi un patīkami, kamēr kameras biedrs klusējis, bet viņš turpmāk varētu dot priekšroku tam, lai viņi viens otram atbildētu, ja tiktu uzrunāti.

Turklāt mums taču būtu jāmēģina kaut kā tikt no šejienes projām, ļoti vēlams, pirms galvenais slepkavnieks atgriežas no Londonas. Tas taču nekur neder, ja mēs sēžam katrs savā kaktā un božamies; vai mācītājs domā citādi?

Jā, Kevins Fergusons tam pilnīgi piekrita. Kad galvenais slepkava atkal būs savā vietā, viņus gaidīs īsa nopratināšana, kam vienkārši sekos pazušana. Dvēseļu gans bija dzirdējis, ka tā tas notiekot.

Aresta telpa nemaz nebija kā īsts cietums ar visu, ko tas sevī ietver, un dubultatslēgām it visur. Tieši otrādi dažreiz notika tā, ka sargi pat nevīžoja kārtīgi aizslēgt durvis. Bet nekad nebija mazāk par četriem sargiem pie ēkas ieejas un izejas, un neviens no viņiem jau nu nestāvētu un neskatītos, ja Allanam un mācītājam ienāktu prātā lavīties ārā.

Vai varētu izdoties kaut kādā veidā sacelt traci? prātoja Allans. Un vispārējā juceklī aizšmaukt? Par to vajadzētu padomāt.

Tagad Allanam bija vajadzīgs miers pārdomām, un viņš deva garīdzniekam uzdevumu no sargiem uzzināt, cik viņiem vēl atlicis laika. Tas nozīmē kad galvenais slepkava būs atpakaļ. Kad viss jau būs par vēlu?

Fergusons apsolīja pajautāt, tiklīdz radīsies iespēja. Varbūt jau tūlīt pat, jo durvis noklaudzēja. Tas bija jaunākais un laipnākais sargs, kas iebāza galvu un līdzjūtīgi sacīja:

Tagad premjerministrs ir atpakaļ no Anglijas, un pienācis laiks pratināšanai. Kurš no jums grib sākt?

Iekšējās izlūkošanas un drošības dienesta šefs, būdams sliktā omā, sēdēja savā kantori Teherānā.

Viņš tikko bija atgriezies no Londonas, kur briti viņu bija kārtīgi nosunījuši. Viņam, premjerministram (gandrīz tādam) dienesta priekšniekam, vienam no Irānas sabiedrības svarīgākajām sastāvdaļām briti bija nolasījuši morāli!

Šahs jau nedarīja neko citu kā vien rūpējās par to, lai angļi būtu apmierināti. Nafta atradās britu rokās, un viņš pats pūlējās, lai tiktu vaļā no tiem, kuri gribēja panākt citu kārtību valstī. Un tas jau nenācās viegli, jo kurš gan patiesībā bija apmierināts ar šahu? Ne jau islāmisti, ne jau komunisti un noteikti ne jau vietējie naftas nozares strādnieki, kuri par vienu britu mārciņu nedēļā burtiski rāvās vai pušu.

Un par to viņš tagad bija saņēmis brāzienu, nevis uzslavu!

Policijas šefs zināja, ka pieļāvis misēkli, jo pirms kāda laika bija mazliet nežēlīgāk apgājies ar kādu arestantu nezināmas izcelsmes provokatoru. Arestants bija atsacījies teikt kaut ko citu kā tikai to, ka pieprasa sevi atbrīvot, jo viņa vienīgā vaina esot vārdi, ka rindā delikatešu veikalā būtu jāstāv visiem, ieskaitot valsts drošības policijas darbiniekus.

Kad provokators bija izklāstījis savus uzskatus, viņš sakrustoja rokas un uz visiem jautājumiem, kas viņš tāds ir, atbildēja ar klusēšanu. Policijas šefam nepatika provokatora izskats (tas tiešām bija provocējošs), un viņš izvēlējās un izmantoja CIP jaunākās spīdzināšanas metodes (policijas šefs apbrīnoja amerikāņu izdomas bagātību). Tikai pēc tam atklājās, ka provokators ir asistents Lielbritānijas vēstniecībā, un tā, protams, bija briesmīga neveiksme.

Atrisinājums bija šāds: vispirms asistentu sapost, cik labi vien iespējams, tad palaist viņu vajā, bet tikai tādēļ, lai viņu tūlīt pat rūpīgi sabrauktu kravas auto, kas nekavējoties pazūd no notikuma vietas. Tādā veidā notiek izvairīšanās no diplomātiskām krīzēm, domāja policijas šefs un bija apmierināts ar sevi.

Bet briti savāca kopā to, kas bija palicis pāri no šī asistenta, nosūtīja to visu uz Londonu un izpētīja līķi ar lupu. Pēc tam policijas šefu izsauca uz turieni un lūdza sniegt paskaidrojumus sakarā ar to, ka asistents no vēstniecības Teherānā, kurš vispirms trīs dienas bija pazudis, piepeši uzpeldēja uz ielas pie drošības policijas galvenā kantora, kur viņu nekavējoties tik traki sabrauca, ka gandrīz nevarēja atklāt to spīdzināšanu, kādai viņš iepriekš bija pakļauts.

Policijas šefs, protams, neatzinās ne akls, ka kaut ko par šo lietu zinātu; tādā veidā notika diplomātiskās spēles. Bet nelaimīgā kārtā šis asistents bija dēls kādam lordam, kas savukārt bija labs draugs nupat demisionējušajam premjerministram Vinstonam Čērčilam, un uz to jau nu briti reaģēs.

Tādēļ iekšējās izlūkošanas un drošības iestādei tiek atņemta atbildība par minētā Čērčila gaidāmo vizīti Teherānā pēc dažām nedēļām. Tā vietā par vizīti rūpēsies amatieri no šaha paša miesassardzes. Tas, protams, ir krietni augstāk par viņu kompetenci. Policijas šefam tas bija liela mēroga prestiža zaudējums. Un viņš tika attālināts no šaha tādā veidā, kas nelikās pareizs.

Lai izkliedētu savas rūgtās pārdomas, policijas šefs lika pasaukt pirmo no abiem sabiedrības ienaidniekiem, kuri, protams, gaidīja aresta telpā. Viņš paredzēja īsu nopratināšanu, ātru un diskrētu nogalināšanu un tradicionālu līķa kremēšanu. Pēc tam paredzētas pusdienas, un pēcpusdienā

viņš vēl paspēs tikt galā arī ar to otro.

* * *

Allans Karlsons bija brīvprātīgi pieteicies kā pirmais. Policijas šefs sagaidīja viņu sava kantora durvīs, lūdza Karlsona kungu apsēsties un piedāvāja tasi kafijas; varbūt arī cigareti?

Allans nodomāja, ka nekad agrāk nav saticis nevienu galveno slepkavu, bet bija uzskatījis, ka tas būs nepatīkamāk, nekā tagad izrādījās. Un viņš pateicās par kafiju un teica, ka labprāt atteiktos no cigaretes, ja premjerministra kungs to uzskatītu par iespējamu.

Policijas šefs mēdza ievadīt nopratināšanu visai laipni. Ja arī tūlīt pat kāds būs jānogalina, nebija taču jāuzvedas kā neģēlim. Turklāt policijas šefam patika vērot, ka viņa upura acīs iedegas cerību liesmiņa. Vispār cilvēki ir tik naivi!

Tieši šis upuris neizskatījās pārbijies, vēl jau ne. Un viņš bija nodēvējis policijas šefu tieši tā, kā viņš gribēja. Interesants un labs sākums.

Pratināšanā par to, kas viņš tāds, Allans, kam trūka izstrādātas izdzīvošanas stratēģijas, sniedza atsevišķus izvēlētus fragmentus no savas biogrāfijas pēdējās daļas: proti, ka viņš ir sprāgstvielu eksperts, ko prezidents Trumens nosūtījis neiespējamā uzdevumā uz Ķīnu, lai apkarotu komunistus; ka pēc tam viņš iesācis garu pārgājienu mājup uz Zviedriju un tagad nožēlo, ka šī mērķa īstenošanai Irāna atradusies viņam ceļā; ka nācies bez attiecīgas vīzas pāriet šīs valsts robežu, bet tagad viņš apsola tūlīt šo valsti atstāt, ja vien premjerministra kungs ļaus to darīt.

Policijas šefs tālāk uzdeva daudz jautājumu, arī par faktu, ka aresta brīdī bijis kopā ar irāņu komunistiem. Allans godīgi atbildēja, ka saticis komunistus pavisam nejauši un viņi tūlīt vienojušies palīdzēt cits citam tikt pāri Himalajiem. Un Allans arī piebilda, ja premjerministra kungs esot iecerējis līdzīgu pārgājienu, tad viņam gan nevajadzētu vilcināties meklēt palīdzību, jo šie kalni esot atbaidoši augsti, kādiem tiem labpatika būt.

Policijas šefam nebija nekādu plānu šķērsot Himalajus kājām, tāpat viņš arī nedomāja šo cilvēku atlaist brīvībā. Bet viņa galvā dzima kāda doma. Varbūt varēja iegūt kādu labumu no šī starptautiski pieredzējušā sprāgstvielu eksperta, pirms likt viņam pazust pavisam? Balsī, kas varbūt skanēja pārāk dedzīgi, policijas šefs jautāja, kāda pieredze Karlsona kungam ir slavenu un stingri apsargātu cilvēku slepenā iznīcināšanā.

Ar kaut ko tādu Allans nekad nebija nodarbojies, lai tīšuprāt sēdētu un plānotu atņemt cilvēkam dzīvību kā tādam tiltam. Un viņš arī galīgi nejuta uz to nekādu aicinājumu. Tomēr tagad vajadzēja padomāt. Vai šim nepārtraukti smēķējošajam galvenajam slepkavam, kas sēdēja pretī, jau bija kāds padomā?

Allans prātoja vēl dažas sekundes, meklēja atmiņā un ātrumā neatrada nevienu labāku kā:

-    Glens Millers.

-    Glens Millers? pārjautāja policijas šefs.

No Losalamosas bāzes Ņūmeksikā Allans atcerējās, ka pirms pāris gadiem bija valdījis vispārējs apjukums par vēsti, ka jaunā džeza leģenda Glens Millers nav atradies, kopš USA Army Force lidmašīna pazuda kaut kur pie Anglijas krastiem.

-    Tieši tā, apstiprināja Allans, un viņa balsī bija dzirdama noslēpumainība. Pavēle bija tāda, ka visam jāizskatās kā lidmašīnas katastrofai, un man tas izdevās. Es parūpējos, lai sadeg abi motori, un lidaparāts nogāzās kaut kur Angļu kanāla vidū. Kopš tā laika neviens viņu nav redzējis. Piemērots liktenis nacistu līdzskrējējam, ja ministra kungs man jautā.

-    Vai Glens Millers bija nacists? pārsteigts jautāja policijas šefs.

Allans apstiprinoši pamāja (un klusībā lūdza Glena Millera tuviniekiem piedošanu). Policijas šefs no savas puses mēģināja atgūties no vēsts, ka viņa lielākais džeza elks bijis Hitlera rokaspuisis.

Allans domāja, ka tagad vislabāk ņemt dialoga vadību savās rokās, pirms galvenais slepkava nesāk uzdot vēl vairāk jautājumu par Glenu Milleru.

-    Ja premjerministra kungs vēlas, esmu gatavs maksimāli diskrēti novākt no ceļa jebkuru apmaiņā pret to, ka mēs vēlāk šķiramies kā draugi.

Policijas priekšnieks joprojām nebija atguvis līdzsvaru pēc nepatīkamā atklājuma par vīru, kas radījis Moonlight Serenade, bet tādēļ jau nevarēja no viņa neko pieprasīt. Viņš tiešām nedomāja ielaisties nekādās sarunās par Allana Karlsona nākotni.

-Ja es gribēšu, tu novāksi no ceļa to, ko likšu, apmaiņā pret to, ka es varbūt apsvēršu iespēju ļaut tev dzīvot, teica policijas šefs un pārliecās pār galdu, lai nodzēstu cigareti Allana pusizdzertajā kafijā.

-Jā, to es arī patiesībā domāju, atbildēja Allans, lai gan izteicos mazliet miglaini.

Šīs priekšpusdienas pratināšana ieguva citādu pavērsienu, nevis tādu, pie kāda bija pieradis policijas šefs. Viņš bija nevis novācis iedomāto sabiedrības ienaidnieku, bet gan atlicis sarunu, lai vienā mierā sagremotu jauno situāciju. Pēc pusdienām policijas šefs un Allans Karlsons satikās atkal un plāni jau ieguva konkrētu formu.

Runa bija par Vinstona Čērčila nogalināšanu, kamēr viņš atrastos šaha miesassardzes spēku aizsardzībā. Bet tam jānotiek tādējādi, ka neviens ne vismazākajā mērā nevarētu to sasaistīt ar iekšējās izlūkošanas un drošības iestādi un vēl mazāk ar tās šefu. Vajadzēja taču rēķināties ar to, ka briti šo notikumu pedantiski izmeklēs, tāpēc nevienā punktā nedrīkstēja pieļaut ne mazāko nolaidību. Ja šo projektu izdosies īstenot, tad konsekvences visos iespējamos veidos būs par labu policijas šefam.

Vispirms jau tiktu aizbāzta mute augstprātīgajiem britiem, kas atņēmuši viņam atbildību par drošību vizītes laikā. Pēc tam viņš pavisam noteikti saņems no šaha uzdevumu veikt tīrīšanu miesassardzes spēkos, kad tie būs izgāzušies. Un, kad dūmi būs izklīduši, policijas šefa pozīcijas būs krietni nostiprinājušās, nevis kā tagad vājinājušās.

Galvenais policis un Allans sēdēja un lika kopā puzli, it kā būtu labākie draugi. Tomēr policistu boss nodzēsa cigareti Allana kafijā ik reizi, kad viņš juta, ka noskaņa kļūst pārāk personiska.

Pogaino šefs pamazām pieskārās informācijai, ka Irānas vienīgais šāviendrošais auto stāv iestādes garāžā pusstāvu zemāk, tas ir īpaši uzbūvēts DeSoto Suburban. Tas ir vīnsarkans un ļoti stilīgs, teica galvenais kruķis. Pastāvēja ļoti liela varbūtība, ka miesassardzes spēki drīz vien sāks par šo auto interesēties, jo kā gan citādi tie varētu aiztransportēt Čērčilu no lidostas uz šaha pili?

Tad Allans teica, ka visas lietas atrisinājums varētu būt spridzekļa lādiņš pareizās proporcijās auto apakšdaļā. Bet, ņemot vērā faktu, ka premjerministra kungs vēlas, lai nepaliktu nekādas pēdas, kas varētu novest pie viņa paša, Allans ieteica divus speciālus pasākumus.

Viens būtu tāds, ka lādiņš jāveido tieši no tādām sastāvdaļām, kādas Mao Dzeduna komunisti lietoja Ķīnā. Allanam par to bija vispilnīgākās zināšanas, un viņš bija drošs, ka tieši tādēļ viss izskatīsies kā komunistu roku darbs.

Otrs pasākums būtu tāds, ka spridzeklis jāiebūvē un jānoslēpj DeSoto šasijas priekšdaļā tādā veidā, lai tālvadības lādiņš, ko Allans prata pareizi ievietot, nedetonētu uzreiz, bet gan atsvabinātos no piestiprinājuma vietas un sprāgtu desmitdaļu sekundes pēc tam, kad tas sasniedzis zemi.

Šīs desmitdaļas sekundes laikā lādiņš būs paspējis nonākt tieši zem auto aizmugurējās trešdaļas tas nozīmē tur, kur, protams, sēdēs Čērčils un sūks savu cigāru. Lādiņš izsitīs caurumu auto grīdā un aizsūtīs Čērčilu mūžībā, turklāt radīs lielu bedri zemē.

Tādā veidā mēs liksim ļaudīm domāt, ka lādiņš bijis ierakts ielas segumā, nevis atradies iepriekš mīnētā auto. Mazs dūmu aizsegs varētu premjerministra kungam derēt kā roka cimdā, vai ne?

Policijas šefs aiz prieka dedzīgi iesmējās un atkal nodzēsa tikko aizdedzinātu cigareti Allana nupat ielietajā kafijā. Allans sacīja, ka premjerministra kungs, protams, ar savām cigaretēm un Allana kafiju var rīkoties, kā vien vēlas, bet, ja nu ir tā, ka ministra kungam īsti nav pa prātam tas pelnutrauks, kas ministra kungam ir blakus, un ja ministra kungs varētu piešķirt Allanam īslaicīgu atvaļinājumu, tad Allans dotos uz pilsētu un sadabūtu ministra kungam jaunu un feinu pelnutrauku.

Policijas šefs atstāja bez ievērības Allana pļāpas par pelnutraukiem, bet iepriekšējo piedāvājumu atzina par labu un pieprasīja detalizētu sarakstu par to, kas Karlsona kungam vajadzīgs, lai pēc iespējas īsākā laikā aprīkotu minēto auto.

Allans visu zināja precīzi, un viņš uzrakstīja deviņu sastāvdaļu nosaukumus, kas ietilpa formulā. Turklāt viņš sarakstam pievienoja vēl desmito nitroglicerīnu -, kas, pēc viņa domām, varēja noderēt. Un vēl vienpadsmito burciņu ar tinti.

Tālāk Allans vēlējās no premjerministra kunga aizņemties vienu no viņa uzticamākajiem līdzstrādniekiem par asistentu un iepirkumu šefu, kā arī lūdza, lai premjerministra kungs atļautu Allana cietuma biedram, mācītājam Fergusonam, darboties kā tulkam.

Policijas šefs murmināja, ka viņš labāk vēlētos uzreiz šo mācītāju novākt, jo viņam mācītāji nepatika, nu bet lai tad arī iet, nevarēja taču zaudēt laiku. Tad viņš no jauna izdzēsa smēķi Allana kafijā, lai paziņotu, ka tikšanās beigusies, un lai vēl vienu reizi atgādinātu Allanam, kurš te ir noteicējs.

Dienas gāja, un viss notika saskaņā ar plānu. Miesassardzes spēku šefs tiešām bija meklējis kontaktu un paziņojis, ka nākamtrešdien domā ierasties pēc DeSoto. Policijas šefs vārijās dusmās. Miesassardzes spēku šefs bija paziņojis, ka savāks auto, viņš nebija lūdzis atļauju. Policijas šefs bija tik nikns, ka uz bridi aizmirsa, ka patiesībā viss notiek nevainojami. Jo, ja iedomājas, ka miesassardzes spēki nebūtu kontaktējušies par auto! Bet miesassardzes priekšnieks tik un tā drīz saņems, ko pelnījis.

Turklāt tagad Allans zināja, cik viņa rīcībā daudz laika, lai novestu līdz galam minēšanu. Diemžēl arī Fergusons uzzināja, kas tiek gatavots. Nepietika ar to, ka viņš būs līdzvainīgs bijušā premjerministra Čērčila slepkavībā. Turklāt mācītājam bija iemesls domāt, ka tūlīt pēc tam arī viņa paša dzīve beigsies. Satikt To Kungu, kad garīdznieks būs tikko kādu nogalinājis, nebija tieši tas, pēc kā Fergusons ilgojās.

Bet Allans nomierināja biedru, ka viņam faktiski ir plāns gan vienam, gan otram. Ar to vienu Allans domāja, ka saskata zināmas izredzes viņam pašam un dvēseļu ganam tikt projām, un ar to otru -, ka visam nav obligāti jānotiek uz Čērčila kunga rēķina.

Bet visa pakete prasīja, lai Dieva kalps darītu tā, kā noteiks Allans, kad pienāks īstais brīdis, un mācītājs to apsolīja. Karlsona kungs taču bija vienīgā cerība uz dzīvību, kas atlikusi dvēseļu ganam. Dievs vēl arvien neatbildēja, kad viņu uzrunāja. Tas bija ildzis gandrīz jau mēnesi. Varbūt viņš bija saskaities par ideju biedroties ar komunistiem?

Tad pienāca trešdiena. DeSoto bija aprīkots un gatavs. Lādiņš auto apakšdaļā paredzētajam uzdevumam bija pārmērīgi liels, tomēr tas bija pilnībā paslēpts tā acīm, kurš nejauši sāktu meklēt kaut kādas dīvainības.

Allans parādīja policijas šefam, kā darbojas tālvadība, un sīkāk paskaidroja, kāds būs gala rezultāts, kad notiks sprādziens. Boss smaidīja un izskatījās laimīgs. Un nodzēsa tās dienas astoņpadsmito cigareti Allana kafijā.

Allans paņēma jaunu tasīti to, ko bija paslēpis aiz instrumentu kastes, un stratēģiski to novietoja pie galda blakus pusstāva trepēm, kas veda uz koridoru, aresta telpu un ieeju. Tad gandrīz nemanāmi viņš paņēma mācītāju zem rokas un atstāja garāžu, kamēr policijas šefs staigāja automobilim apkārt un apkārt, kūpinādams šodien jau deviņpadsmito cigareti un izbaudot domas par to, kas drīz notiks.

No Allana stingrā tvēriena ap roku Kevins Fergusons saprata, ka tagad viss ir nopietni. Bija pienācis laiks akli paklausīt Karlsona kungam.

Abu gājiens veda garām aresta telpai un turpinājās recepcijas virzienā. Arī tur Allans pat negrasljās apstāties pie apbruņotajiem sargiem, bet pašapzinīgi devās viņiem tieši garām, vēl arvien cieši satvēris mācītāja roku.

Sargi bija pieraduši pie Karlsona un viņa biedra un neredzēja nekādu risku, ka abi arestanti mēģinātu aizbēgt. Tādēļ viņiem bija liels izbrīns, kad sargu priekšnieks iesaucās:

-    Apstāties! Uz kurieni jūs domājat doties?

Allans ar garīdznieku apstājās tieši pie sliekšņa uz brīvību un rādīja pārsteigtu seju.

-    Mums ir brīv te staigāt. Vai tad premjerministra kungs nav to pateicis?

Kevins Fergusons bija pārbijies, bet ieelpoja caur degunu mazliet dziļāk, lai nenoģibtu.

-    Palieciet tieši tur, kur esat, sacīja sargu priekšnieks stingrā balsī. Jūs nekur neiesiet, pirms es nebūšu saņēmis premjerministra apstiprinājumu tam, ko jūs sakāt.

Visi trīs sargu asistenti sadalīja pienākumus paturēt kontroli pār melnsvārci un Karlsona kungu, kamēr šefs pats devās pa koridoru uz garāžu apvaicāties. Allans uzmundrinoši uzsmaidīja biedram sev pie sāniem un teica, ka tagad tūlīt nokārtosies pilnīgi viss. Protams, ja neizies greizi.

Tā kā policijas šefs, pirmkārt, nemaz nebija devis Allanam un Fergusonam atļauju aiziet un, otrkārt, viņam arī nebija nekādu plānu to darīt, tad reakcija bija spēcīga.

-    Ko tu tur gvelz? Viņi stāv pie ieejas un melo, acīs skatīdamies? Nelieši gatavie!

Policijas priekšnieks lamājās reti. Viņš vienmēr vēlējās ieturēt zināmu stilu. Bet tagad vīrs bija sašutis. Un, uzticīgs savam paradumam, viņš nodzēsa cigareti tā sasodītā Karlsona kafijā, pirms ar noteiktiem soļiem sāka kāpt dažus pakāpienus uz augšu koridora virzienā.

Var gan sacīt, ka viņš netika tālāk par kafijas tasi. Jo tieši šoreiz tur nebija vis kafija, bet tīrs nitroglicerīns, sajaukts ar melnu tinti. Atskanēja pamatīgs sprādziens, un vicepremjerministrs un sargu šefs tika saraustīti gabalos. Balts dūmu mākonis vēlās ārā no garāžas un turpināja ceļu caur koridoru, kura otrā galā stāvēja Allans, Dieva kalps un trīs sargi.

-     Tagad ejam! teica Allans Kevinam Fergusonam, un viņi gāja.

Visi trīs sargi bija pietiekami moži, lai paspētu padomāt, ka vajadzētu aizkavēt Karlsonu un otru arestantu, bet tikai dažas desmitdaļas sekundi vēlāk kā loģiska konsekvence tam, ka garāža tagad atradās uguns jūrā, detonēja arī tas lādiņš zem DeSoto, kas bija paredzēts Vinstonam Čērčilam. Un līdz ar to Allanam bija pierādīts, ka tas ar ļoti lielu rezervi būtu bijis pietiekams uzdevuma izpildei. Tūlīt visa ēka sašķiebās, pirmais stāvs bija liesmās, un Allans pielaboja savu pavēli mācītājam:

Tagad labāk skriesim, ko kājas nes!

Divus no trim sargiem trieciena vilnis bija atmetis pret sienu, un viņi aizdegās. Trešais nespēja pietiekami sakopot domas, lai dotu prioritāti gūstekņiem. Vispirms dažas sekundes viņš domāja, kas noticis, bet tad laidās projām, lai nesagaidītu tādu pašu galu kā pārējie biedri. Allans un garīdznieks bija aizbēguši vienā virzienā. Pāri palikušais sargs skrēja uz otru pusi.

[1] [25] *

Pēc tam kad Allans savā īpašajā veidā aizdabūja mācītāju un sevi pašu projām no drošības policijas galvenā kantora, bija pienākusi garīdznieka kārta reiz izdarīt ko derīgu. Proti, Fergusons zināja, kur atrodas vairums diplomātisko pārstāvniecību, un pavadīja Allanu visu ceļu līdz Zviedrijas vēstniecībai. Tur viņš Allanu sirsnīgi apskāva, pateikdamies par visu.

Allans jautāja, ko biedrs pats domā tagad darīt. Kur, starp citu, atrodas britu vēstniecība?

Ta nav visai tālu, teica Kevins Feigusons, bet ko gan viņš tur darītu? Tur jau tāpat visi ir anglikāņi. Nē, mācītājs bija izdomājis jaunu stratēģiju. Ja pēdējie notikumi viņam kaut ko iemācījuši, tad tā bija atziņa, ka viss sākas un beidzas ar iekšējās izlūkošanas un drošības iestādi. Runa ir par šīs organizācijas apstrādāšanu no iekšienes. Kad visi drošības

policijas darbinieki un lldzskrējēji būs anglikāņi, tad pārējais ies kā pa sviestu.

Allans teica, ka viņš Zviedrijā zinot labu trakonamu, ja kameras biedrs turpmāk nonāktu pie kaut kādas atziņas. Kevins Fergusons atbildēja, ka negribot būt nepateicīgs, nekādā ziņā. Bet ka reizi par visām reizēm viņam esot savs aicinājums, un tagad nu pienācis laiks atvadīties. Mēģināšot atrast sargu, kurš izdzīvoja, to, kurš aizskrēja uz otru pusi. Pašos pamatos viņš esot jauks un maigs zēns, un viņu droši vien izdosies pievērst īstajai ticībai.

-    Ardievu! svinīgi sacīja Fergusons un devās projām.

-    Hei, hei! teica Allans.

Allans ilgi noskatījās pakaļ mācītājam un domāja, ka pasaule ir pietiekami dīvaina, lai Dieva kalps izdzīvotu arī tur, uz kurieni viņš tagad dodas.

Bet te Allans kļūdījās. Kevins Fergusons atrada sargu, kas maldījās pa Park-e Shahr Teherānas centrā ar apdegušām rokām un karabīni šaušanas gatavībā.

-    Redzi nu, kur tu esi, mans dēls, teica dvēseļu gans un devās klāt, lai viņu apskautu.

-    Tu! kliedza sargs. Tas taču esi tu!

Un viņš nošāva bēgli ar divdesmit diviem šāvieniem

krūtīs. Būtu šāvis vēl, bet bija izbeigušās patronas.

[1] [26] *

Allanu ielaida Zviedrijas vēstniecībā ar viņa Sermlandes dialekta palīdzību. Bet pēc tam sākās sarežģījumi, jo Allanam nebija nekādu dokumentu, kas pierādītu, kas viņš ir. Tātad vēstniecība nemaz tā uzreiz nevarēja viņam izrakstīt pasi, un vēl jo mazāk palīdzēt viņam aizbraukt uz Zviedriju. Turklāt, sacīja trešais sekretārs Berjkvists, Zviedrijā

tagad ieviesti īpaši personu numuri, un, ja tā ir patiesība, ko saka Karlsona kungs, ka viņš daudzus gadus bijis ārzemēs, tad Karlsona kunga zviedru sistēmā tur mājās vispār nav.

Uz to Allans atbildēja, ka, neskatoties uz to, ka visiem zviedriem tagad vārdu vietā ir numuri, viņš ir un paliek Allans Karlsons no Ikshultas pie Flenas un ka viņš tagad vēlētos, lai trešā sekretāra kungs ir tik labs un nokārto viņam dokumentus.

Trešais sekretārs Berjkvists tobrīd bija augstākā atbildīgā persona vēstniecībā. Viņš bija vienīgais, kas nebija ticis uz pašreizējo diplomātu konferenci Stokholmā. Protams, visam jānotiek vienlaikus. Nepietiek jau ar to, ka zināmās pilsētas daļās Teherānas centrā pirms nepilnas stundas bija izcēlies ugunsgrēks. Turklāt tagad vēl uzradies nepazīstams cilvēks, apgalvojot, ka viņš ir zviedrs. Protams, ir aizdomas, ka vīrietis stāsta patiesību, bet jāturas taču pie noteikumiem, lai karjerai nepienāktu straujas beigas. Un tā trešais sekretārs Berjkvists atkārtoja savu lēmumu, ka nebūs nekādas pases, jo Karlsona kungu nav iespējams identificēt.

Allans teica, ka, pēc viņa domām, trešais sekretārs Berjkvists ir ļoti neapskaužamā stāvoklī, bet to visu varbūt varētu nokārtot, ja vien trešajam sekretāram būtu pieejams telefons.

Jā, tas trešajam sekretāram esot, bet zvanīšana maksājot dārgi. Uz kurieni Karlsona kungs esot domājis zvanīt?

Allanam sāka apnikt tiepīgais trešais sekretārs, un viņš neatbildēja, toties pajautāja:

-     Vai Pērs Albins vēl arvien ir Zviedrijas premjerministrs?

-    Ko? Nē, atteica pārsteigtais trešais sekretārs. Viņu sauc Erlanders. Tāge Erlanders. Pagājušajā gadā Hānsons aizgāja mūžībā. Bet kāpēc…

Vai viņš varētu brītiņu paklusēt, tad drīz viss nokārtosies.

Allans pacēla klausuli un piezvanīja uz Balto namu Vašingtonā, nosauca savu vārdu un dabūja sarunu ar prezidenta galveno sekretāri. Viņa ļoti labi atcerējās Karlsona kungu un turklāt no prezidenta bija dzirdējusi tik daudz jauka par viņu. Un, ja Karlsona kungs tiešām uzskata, ka lieta nopietna, viņa paskatīsies, vai nevar prezidentu pamodināt, Vašingtonā pulkstenis neesot vairāk par astoņiem, kā Karlsona kungs saprotot, un prezidents Trumens visai reti kāpjot ārā no gultas agri no rīta.

Pēc neilga brīža atbildēja tikko pamodinātais prezidents Trumens, un viņam un Allanam bija gara, sirsnīga saruna, kur abi stāstīja jaunākos notikumus, līdz Allans nonāca pie savas vajadzības. Vai Harijs nebūtu tik laipns un nepiegrieztu jaunajam Zviedrijas premjerministram Erlanderam un neapstiprinātu, kas Allans ir, turklāt Erlanderam no savas puses būtu jāpiezvana trešajam sekretāram Berjkvistam Zviedrijas vēstniecībā Teherānā un jāpaziņo, ka Allanam bez kavēšanās jāizdod jauna pase.

To visu Harijs Trumens, protams, nokārtošot, tikai vispirms viņš vēlētos dzirdēt trešā sekretāra uzvārdu, nosauktu pa burtiem, lai viss būtu pareizi.

Prezidents Trumens grib zināt, kā pa burtiem nosauc tavu vārdu, Allans teica trešajam sekretāram Berjkvistam. Vai tu vari ar viņu parunāt tieši, vienkāršības labad?

Kad trešais sekretārs Berjkvists gandrīz vai transā Savienoto Valstu prezidentam bija pareizi nodiktējis savu vārdu, viņš nolika klausuli un astoņas minūtes neteica neviena vārda. Tik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai piezvanītu premjerministrs Tāge Erlanders un pavēlētu trešajam sekretāram Berjkvistam 1) bez kavēšanās izsniegt Allanam Karlsonam pasi ar diplomāta statusu un 2) nekavējoties sadabūt Karlsona kungam transportu uz Zviedriju.

-     Bet viņam taču nav personas numura, mēģināja iebilst trešais sekretārs Berjkvists.

-     Es ierosinu, lai trešā sekretāra kungs šo uzdevumu atrisina, teica premjerministrs Erlanders. Ja vien viņš nevēlas kļūt par ceturto vai piekto sekretāru.

-    Ceturtā un piektā sekretāra nemaz nav, bilda trešais sekretārs.

-    Un kādus slēdzienus viņš no tā izdara?

* * *

Kara varonis Vinstons Čērčils 1945. gadā pārsteidzoši zaudēja britu premjerministra vēlēšanās britu tautas pateicība nebija diez cik liela.

Bet Čērčils plānoja revanšu un, to gaidīdams, braukāja apkārt pa pasauli. Agrākais premjerministrs nemaz nebūtu pārsteigts, ja leiboristu nepraša, kas tagad vadīja Lielbritāniju, ieviestu plānveida ekonomiku un paralēli tam sadalītu impēriju tautām, kas ar to neprata rīkoties.

Piemēra pēc var ņemt Britu Indiju, kas tagad gatavojās sabirzt gabalos. Hinduisti un musulmaņi, protams, nespēja vienoties, un pašā vidū, sakrustojis kājas, sēdēja tas nolāpītais Mahatma Gandijs un, tiklīdz ar kaut ko bija nemierā, atteicās ēst. Kas tā par kara stratēģiju? Cik tad tālu bija līdz nacistu bumbām pār Angliju?

Britu Austrumāfrikā nebija tik slikti, vēl ne. Bet tas bija laika jautājums, līdz nēģeri vēlēsies kļūt paši sev par kungiem.

Čērčils saprata, ka nekas nevar palikt tā, kā bijis. Tomēr britiem tagad vajadzīgs karavadonis, kurš noteiktā balsī runā par to, kas notiek, nevis tāds slepens sociālists kā

Klements Etlijs (Vinstons Čērčils piederēja pie tiem, kas uzskatīja, ka publiski pisuāri ir tas pats, kas sociālisms).

Kas attiecas uz Indiju, tad cīņa bija zaudēta, to Čērčils saprata. Daudzus gadus attīstība bija gājusi tādā virzienā, un kara laikā beidzot bija nepieciešams indiešiem nosūtīt patstāvības signālus, lai cīņas vidū par izdzīvošanu vēl nevajadzētu noņemties ar pilsoņu karu.

Tomēr daudzos citos virzienos vēl joprojām bija pietiekami daudz laika, lai apstātos. Čērčila plāns šim rudenim bija aizbraukt uz Keniju un iegūt informāciju uz vietas. Bet vispirms viņš iegriezās Teherānā, lai iedzertu tēju ar šahu.

Neveiksmīgā kārtā viņš bija nonācis haosā. Iepriekšējā dienā kaut kas bija eksplodējis iekšējās izlūkošanas un drošības iestādē. Visa ēka bija sabrukusi un nodegusi. Protams, garu bija izlaidis arī idiots policijas šefs tas pats, kas nesen samērā neveikli savas nežēlīgās metodes bija piemērojis nevainīgam britu vēstniecības darbiniekam.

Tiktāl nav notikusi nekāda lielāka nelaime, tomēr sakarā ar augšminēto ir sadedzis šaha vienīgais šāviendrošais auto, un viss beidzās ar ievērojami īsāku šaha un Čērčila tikšanos, nekā bija iecerēts, turklāt drošības apsvērumu dēļ tā notika lidostā.

Tomēr labi, ka vizīte notika. Pēc šaha teiktā, viņš kontrolēja situāciju. Eksplozija drošības policijas galvenajā kantori viņam bija apgrūtinoša, vēl arvien nevarēja neko pateikt par iemesliem. Ar to, ka šefs aizgājis bojā sprādzienā, šahs mierīgi varēja sadzīvot. Šahs jau agrāk bija jutis, ka šefs sāk zaudēt ķērienu.

Tātad politiskais stāvoklis stabilizējās. Jāmeklē jauns drošības policijas šefs. Un rekordliels ieguvums angloirāņu naftas kompānijai. Nafta vislielākā mērā bagātina gan Angliju, gan Irānu. Visvairāk jau Angliju, patiesību sakot, bet tas likās vairāk nekā taisnīgi, jo vienīgais, ar ko Irāna piedalījās projektā, bija lēts darbaspēks. Jā, un pati nafta, protams.

-    Irānā gandrīz viss ir labākajā kārtībā, secināja Vinstons Čērčils, sasveicinādamies ar zviedru militāro atašeju, kam tika ierādīta vieta lidmašīnā atpakaļ uz Londonu.

-     Patīkami dzirdēt, ka Čērčila kungs ir apmierināts, -

atbildēja Allans. Un ka viņš izskatās un jūtas labi.

* * *

Lidmašīna no Londonas beidzot piezemējās Brommas lidlaukā, un pirmo reizi pēc vienpadsmit gadiem Allans nokāpa uz zviedru zemes. Tas bija 1947. gada vēlā rudenī, un viss bija tā, kā jau mēdz būt šajā gadalaikā.

Ielidošanas hallē Allanu gaidīja kāds jauneklis un paziņoja, ka ir premjerministra Erlandera asistents un ka premjerministrs nekavējoties vēlas tikties ar Karlsona kungu, ja vien tas ir iespējams.

Allans domāja, ka ir iespējams, un viņš labprāt sekoja asistentam, kas lepni aicināja Allanu sēsties pilnīgi jaunā valdības auto melnā, skaisti nolakotā Volvo PV 444.

-    Vai Karlsona kungs redzējis kaut ko stilīgāku? jautāja asistents, liels auto entuziasts. Četrdesmit četri zirgspēki!

-     Es pagājušajā nedēlā redzēju ļoti jauku vīnsarkanu DeSoto, atbildēja Allans. Bet tavs autiņš ir labākā stāvoklī.

Brauciens notika no Brommas uz Stokholmu, un Allans ar interesi skatījās apkārt. Kauns atzīties, bet viņš nekad agrāk nebija galvaspilsētā bijis. Skaista pilsēta, patiešām, ar ūdeņiem un neuzspridzinātiem tiltiem visapkārt.

Kad viņi bija nonākuši valsts kancelejā, Allans tika aizvests pa koridoriem līdz valdības vadītāja kabinetam. Premjerministrs apsveica Allanu ar ierašanos, teikdams: "Karlsona kungs! Es tik daudz esmu pārjums dzirdējis!" turklāt izstūma asistentu no istabas un aizvēra durvis.

Allans to neteica, bet pie sevis nodomāja, ka toties viņš par Tāgi Erlanderu nav dzirdējis pilnīgi neko. Allans pat nezināja, vai viņš ir kreisais vai labais. Viens no tiem viņš bija noteikti, jo, ja Allans dzīvē bija kaut ko mācījies, tad tā bija atziņa, ka cilvēki spītīgi domāja vai nu tā, vai šitā.

Nu labi, premjerministrs jau varēja būt tāds, kāds pats gribēja. Tagad tikai bija jāklausās, kas viņam sakāms.

Izrādījās, ka premjerministrs dienas gaitā bija piezvanījis prezidentam Trumenam viņam piemērotākā laikā un viņiem bijusi ilgāka saruna par Allanu. Līdz ar to premjerministrs tagad zināja visu par…

Bet te premjerministrs Erlanders apklusa. Viņš savā postenī bija pavadījis mazāk nekā gadu, un viņam vēl bija daudz ko mācīties. Tomēr jau tagad valdības vadītājs saprata vienu lietu, ka zināmās situācijās labāk ir nezināt, vai ari alternatīva: nav iespējams pierādīt, ka zini to, ko zini.

Tādēļ premjerministrs nepabeidza teikumu. Kādu informāciju Trumens sniedzis par Allanu Karlsonu, uz visiem laikiem palika starp viņiem abiem. Toties premjerministrs ķērās tieši pie lietas:

Esmu sapratis, ka tev te Zviedrijā nav nekāda atbalsta, tādēļ esmu nokārtojis atlīdzību skaidrā naudā par veikumu nācijas labā… zināmā mērā… Te tev būs desmittūkstoš kronu.

Un premjerministrs pasniedza biezu aploksni ar banknotēm, un Allanam vajadzēja parakstīties uz kvīts par saņemšanu. Kārtība un skaidrība.

Milzīgs paldies, premjerministra kungs. Tagad saprotu, ka ar šo dāsno pabalstu varēšu atļauties jaunas drēbes un šonakt tīru palagu viesnīcā. Varbūt pat pirmo reizi kopš 1945. gada augusta varēšu iztīrīt zobus.

Premjerministrs pārtrauca Allanu, kad viņš jau gatavojās aprakstīt, kādā stāvoklī ir viņa apakšbikses, un pavēstīja, ka summai, protams, nav nekādu nosacījumu, bet viņš tomēr Karlsona kungam gribētu atklāt, ka Zviedrijā notiek zināma darbība saistībā ar kodolieročiem, kam, viņaprāt, Karlsona kungs varētu uzmest aci.

Patiesība bija tāda, ka premjerministrs Erlanders nezināja ne rīta, ne vakara šajos svarīgajos jautājumos, kas viņam pēkšņi bija jārisina, kad iepriekšējā rudenī Pēra Albina sirds vienkārši bija stājusi pukstēt. Viens no jautājumiem bija tāds: kāda nostāja Zviedrijai jāieņem pret faktu, ka tagad eksistē kaut kas tāds kā atombumba? Armijas augstākais virspavēlnieks Jungs runāja ar viņu par tematu, ka valstij jāaizsargājas pret komunismu, jo starp Zviedriju un Staļinu kā buferis bija tikai mazā Somija.

Šai lietai bija divas puses. No vienas puses, virspavēlniekam Jungām bija izdevies bagāti un jauki apprecēties, un bija vispār zināms, ka piektdienas vakaros viņš sēdēja un dzēra groku ar veco karali. Sociāldemokrāts Erlanders nevarēja paciest domu, ka Gustavam V varētu ienākt prātā, ka viņš piedalās zviedru drošības politikā un to ietekmē.

No otras puses, Erlanders nevarēja izslēgt, ka virspavēlniekam un karalim faktiski bija taisnība. Uz Staļinu un komunistiem taču nevarēja paļauties, un, ja tie iedomātos paplašināt savu interešu sfēru uz Rietumiem, tad Zviedrija atrodas nejauki tuvu.

Aizsardzības izpētes aģentūra FOA tikko bija likusi pārcelt visu savu (ierobežoto) informāciju par kodolenerģiju uz tikko atklāto AB Atomenergi. Tagad tur sēdēja eksperti un mēģināja izzināt, kas noticis Hirosimā un Nagasaki. Turklāt viņiem bija vispārīgāka rakstura uzdevums: analizēt kodolnākotni no zviedru perspektīvas. Tas nekad netika tieši pateikts, tā bija labāk, bet premjerministrs Erlanders bija sapratis, ka neskaidri formulētais uzdevums skaidrā tekstā skanētu šādi:

Pie velna, kā mums pašiem uzbūvēt atombumbu, ja rastos vajadzība?

Un tagad atbilde uz jautājumu sēdēja iepretī premjerministram. To zināja Tāge Erlanders, bet galvenokārt viņš zināja to, ka nevēlas, lai citi zinātu, ka viņš zina. Politikā tas bija svarīgi, lai varētu izdarīt pareizo gājienu.

Tādēļ iepriekšējā dienā premjerministrs Erlanders bija sakontaktējies ar AB Atomenergi pētniecības šefu, doktoru Sigvardu Ēklundu, un lūdzis viņam pieņemt Allanu Karlsonu darba intervijai un uzmanīgi apsvērt, vai Karlsona kungs varētu noderēt AB Atomenergi darbībā. Pieļaujot, ka Karlsona kungs būs ieinteresēts, un to premjerministrs zinās nākamajā dienā.

Doktors Ēklunds nemaz nebija sajūsmināts, ka premjerministrs iejaucas tajā, ko Ēklunds pieņem darbā atomprojektā. Viņam vienkārši bija aizdomas, ka Allans Karlsons nosūtīts pie viņa, lai valdībai tur uz vietas būtu sociāldemokrātisks spiegs. Viņš katrā ziņā apsolīja, ka pieņems Karlsonu uz interviju, lai gan premjerministrs dīvainā kārtā neko negribēja teikt par šī vīra kvalifikāciju. Erlanders vienīgi bija atkārtojis vārdu rūpīgi. Doktoram Ēklundam vajadzēs rūpīgi izpētīt Karlsona kunga biogrāfiju.

Allans no savas puses sacīja, ka viņam nav nekas pretī tikties ar doktoru Ēklundu vai vienalga kuru doktoru, ja vien tas sniedz premjerministram apmierinājumu.

Desmittūkstoš kronu bija gandrīz neveselīgi liela summa, domāja Allans un aizgāja uz visdārgāko hoteli, kādu vien varēja atrast.

Viesnīcas Grand Hotel portjē šaubīgi raudzījās uz netīro un slikti ģērbto vīru, bet vienīgi tik ilgi, līdz Allans leģitimizējās ar zviedru diplomātisko pasi.

-     Protams, mums ir istaba militārā atašeja kungam, sacīja portjē. Vai atašeja kungs maksās skaidrā naudā vai mums sūtīt rēķinu Ārlietu ministrijai?

-    Skaidrā naudā būs labāk, teica Allans. Vai vēlaties, lai maksāju avansā?

-    Nē, nē, atašeja kungs. Tā tik vēl trūka! atbildot palocījās portjē.

Ja portjē būtu varējis ieskatīties nākotnē, viņš noteikti būtu atbildējis citādi.

[1] [27] *

Nākamajā dienā doktors Ēklunds savā Stokholmas kantorī pieņēma Allanu Karlsonu, kas bija nodušojies un kaut cik pieklājīgi apģērbies. Doktors lūdza Allanu apsēsties un piedāvāja kafiju un cigareti, tieši tāpat, kā bija rīkojies galvenais bende Teherānā (tomēr Ēklunds izvēlējās nodzēst cigareti pats savā pelnutraukā).

Doktors Ēklunds bija neapmierināts, ka premjerministrs iejaucies Ēklunda personāla komplektēšanas jautājumos, te taču atbildīga bija zinātne, nevis politiķi un nekādā ziņā jau nu ne tie no sociāldemokrātiem!

Fakts bija tāds, ka doktors Ēklunds bija paspējis apspriest šo problēmu pa telefonu ar virspavēlnieku un saņēmis viņa atbalstu. Tas nozīmē, ja premjerministra

atsūtītais vīrs neatbildīs prasībām, tad viņš ari netiks pieņemts darbā. Punkts, un cauri!

Allans no savas puses sajuta telpā negatīvas vēsmas, un vienu mirkli viņam ienāca prātā, kā bija toreiz, kad viņš pirms pāris gadiem pirmo reizi sastapa Songu Meilingu. Cilvēki jau varēja izturēties, kā paši vēlējās, bet Allans bija stipri pārliecināts, ka vispār nav vajadzības bozties, ja ir iespēja bez tā iztikt.

Tikšanās šiem vīriem izvērtās īsa.

-     Premjerministrs man lūdza rūpīgi izzināt, vai Karlsona kungs derētu darbam mūsu organizācijā. Un es tagad domāju to darīt, protams, ar Karlsona kunga atjauju.

Jā, jā, Allans domāja, ka viss ir kārtībā, ja doktors grib kaut ko vairāk uzzināt par Allanu, un rūpība ir tikums, tā ka doktoram Allana dēļ nav jātaupa nekādi jautājumi.

-    Tad labi, teica doktors Ēklunds. Ja nu mēs sākam ar Karlsona kunga studijām…

-    Cik kaķim uz astes. Tikai trīs gadi.

-     Trīs gadi? iesaucās doktors Ēklunds. Ja Karlsona kungam ir tikai trīs gadi akadēmisku studiju, tad viņš droši vien nevar būt ne fiziķis, ne matemātiķis, ne ķīmiķis?

-    Nē, trīs gadi vispār. Es beidzu skolas gaitas, kad man bija deviņi gadi.

Tagad doktoram Ēklundam vajadzēja mazliet attapties. Šim vīram taču nebija nekādas izglītības! Vai viņš vispār prata lasīt un rakstīt? Bet premjerministrs bija viņam lūdzis…

-     Vai Karlsona kungam ir kāda praktiska pieredze, ko varētu uzskatīt par svarīgu tai darbībai, kādu, pēc Karlsona kunga domām, mēs firmā AB Atomenergi veicam?

-Jā, to gan varētu teikt, sacīja Allans. Viņš taču bija daudz strādājis ASV, Losalamosas bāzē Ņūmeksikā.

Tagad doktora Ēklunda seja atplauka. Varbūt Erlanderam, par spīti visam, bija savi iemesli. Kas bija radīts Losalamosā, tagad bija vispārzināms. Pie kā Karlsona kungs tur strādāja?

-    Es pasniedzu kafiju, atbildēja Allans.

-    Kafiju? doktora Ēklunda seja atkal satumsa.

-Jā, un ari tēju atsevišķos gadījumos. Es biju izpalīgs un viesmīlis.

-    Karlsona kungs tātad bija izpalīgs Losalamosā… Vai Karlsona kungs vispār ir piedalījies kādā lēmumu pieņemšanā attiecībā uz kodoldalīšanos?

-   Nē, atbildēja Allans, es tam biju vistuvāk tajā reizē, kad man iznāca izteikties kādā sanāksmē, kur man patiesībā bija jāservē kafija, nevis kaut kur jāiejaucas.

-     Karlsona kungam iznāca izteikties kādā sanāksmē, kur viņš patiesībā bija viesmīlis… un kas notika pēc tam?

-   Nu, mēs tikām pārtraukti… un tad mani palūdza aiziet no tās telpas.

Doktors Ēklunds sēdēja mēms Allana priekšā. Ko gan tas premjerministrs viņam bija uzsūtījis? Vai šis Erlanders domāja, ka viesmīli, kas beidzis skolas gaitas deviņu gadu vecumā, varētu pieņemt darbā būvēt Zviedrijā atombumbas? Pat sociāldemokrātam vajadzētu saprast galējo robežu, cik tālu var ekspluatēt vientiesīgo tēzi, ka visi ir vienādi vērtīgi.

Doktors Ēklunds vispirms sacīja pie sevis, ka būtu īsta sensācija, ja šis iesācējs, premjerministrs, paliktu savā postenī līdz gada beigām, bet tad paziņoja Allanam, ja Karlsona kungam nav nekas ko piebilst, viņu tikšanās ir beigusies. Doktors Ēklunds nedomāja, ka pašreiz Karlsona kungam pie viņiem atrastos darbavieta. Tā izpalīdze, kas akadēmiķiem vārīja kafiju ABAtomenergi virtuvē, acīmredzot nekad nebija darbojusies Losalamosā, bet doktors Ēklunds domāja, ka viņa tik un tā pietiekami labi izpilda savus pienākumus. Turklāt Grēta paspēj vēl iztīrīt telpas, un to var uzlūkot par plusu.

Allans brīdi sēdēja klusu un apsvēra, vai viņam tomēr nevajadzētu atklāt, ka viņš atšķirībā no visiem doktora Ēklunda akadēmiķiem un arī no Grētas zina, kā būvēt atombumbu.

Bet tad Allans izlēma, ka doktors Ēklunds nav pelnījis šādu palīdzību, ja nu reiz viņam nav saprašanas uzdot Allanam šo jautājumu. Turklāt Grētas kafija šķita pavisam plāna.

* * *

Allans nedabūja darbu firmā AB Atomenergi šim nolūkam viņa nopelni tika uzskatīti par pārāk vārgiem. Bet viņš tik un tā bija apmierināts, sēdēdams uz soliņa pie Grand Hotel, no kurienes pavērās skaists skats uz karaļa pili līča pretējā pusē. Kā gan viņš varēja būt citāds? Vēl arvien viņam kabatā bija lielākā daļa naudas, ar ko premjerministrs tik laipni bija viņu apgādājis, viņš dzīvoja smalki, katru vakaru restorānā baudīja gardus ēdienus un tieši šajā agrajā janvāra dienā zemā pēcpusdienas saule sildīja gan miesu, gan garu.

Protams, te sēdot, mazliet sala pēcpuse, un tādēļ likās pārsteidzoši, ka uz tā paša soliņa blakus Allanam apsēdās vēl viens cilvēks.

-    Labu pēcpusdienu, pieklājīgi sacīja Allans.

-     Good afternoon, mister Karlson, atbildēja vīrietis viņam līdzās.

14. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

Kad komisārs Aronsons bija paziņojis pēdējos jaunumus prokuroram Konijam Ranelīdam Eskilstūnā, prokurors tūlīt nolēma aizturēt Allanu Karlsonu, Jūliusu Junsonu, Beniju Jungbergu un Gunillu Bjerklundi viņu prombūtnē.

Āronsons un iepriekšējās izmeklēšanas vadītājs bija uzturējuši nepārtrauktus kontaktus kopš brīža, kad simtgadnieks izkāpa pa logu un pazuda, un prokurora interese visu laiku bija augusi. Tagad viņš pārdomāja sensacionālo iespēju notiesāt Allanu Karlsonu par slepkavību vai vismaz par nogalināšanu nejaušības pēc, lai gan nevarēja atrast nevienu upuri. Zviedrijas tiesu vēsturē bija saujiņa piemēru, ka tas varēja būt iespējams. Bet bija vajadzīgi izņēmuma kārtas pierādījumi un īpaši prasmīgs prokurors. Ar pēdējo prokuroram Konijam Ranelīdam nekādu problēmu nebija, bet attiecībā uz pierādījumiem viņš paredzēja izveidot iespējamu pierādījumu ķēdi, kur pirmais posms būtu visstiprākais un kur neviens posms nebūtu īsti vājš.

Komisārs Aronsons atzina, ka jūtas vīlies notikumu attīstībā. Būtu labāk, ja nāktos izglābt večuku no kriminālās bandas nagiem, nevis, kā notiek pašlaik, kad neizdodas izglābt noziedzniekus no večuka.

-     Vai mēs tiešām varam saistīt Karlsonu un tos citus ar BIlunda, Hultēna un Jerdlna nāvi, kamēr nav atrasti ķermeņi? jautāja Aronsons un cerēja, ka atbilde būs "nē".

-    Tev nav jākrīt izmisumā, Jēran, atbildēja prokurors Konijs Ranellds. Tiklīdz tu man noķersi veco, viņš visu izstāstīs, tu redzēsi. Un, ja viņš būs pārāk senils, tad tie pārējie cits citam runās pretī, tā ka viss aizies.

Un tā prokurors Ranelīds ar savu komisāru vēlreiz izgāja cauri šai lietai. Vispirms viņš izskaidroja stratēģiju. Viņš nedomāja, ka visus var ielikt aiz restēm par slepkavību, te bija arī nogalināšana bez iepriekšēja nodoma, palīdzība izdarīt gan vienu, gan otru, kāda cita nāves veicināšana un noziedznieka slēpšana. Runa varētu būt arī par noziegumu pret kapu neaizskaramību, bet tādā gadījumā prokuroram bija vajadzīgs ilgāks apdomāšanās laiks.

Jo vēlāk kāds no aizturētajiem iesaistījies šajās darbībās, jo grūtāk to notiesāt par kaut ko smagāku (protams, ja attiecīgā persona neatzīstas). Upēc prokurors paredzēja fokusēties uz personu, kas piedalījusies noziegumu virknē jau no paša sākuma, uz simtgadīgo Allanu Karlsonu.

-     Viņa gadījumā mums jāparūpējas, lai būtu mūža ieslodzījums vārda īstajā nozīmē, apmierināti nosmējās Ranelīds.

Ar večuku bija tā, ka viņam pirmām kārtām bija motīvs nogalināt vispirms Bīlundu un pēc tam Hultēnu un Jerdīnu. Motīvs bija tāds, ka viņš citādi riskētu ar pretējo, tas nozīmē, ka Bīlunds, Hultēns un Jerdīns nobeigtu veco. Par to, ka šiem trim no organizācijas Never Again ir tieksme uz vardarbību, prokuroram Ranelīdam bija gan svaigas, gan vēsturiskas liecības, ja tādas ievajadzētos.

Bet večuks šajā lietā nevarētu atsaukties uz pašaizsardzību, jo starp Karlsonu, no vienas puses, un trim upuriem, no otras, atradās ceļasoma ar prokuroram nezināmu saturu. Šķita, ka viss sākās tieši ar šo somu, tātad vecim bija alternatīva neatņemt citiem dzīvību un tā bija nenozagt somu vai vismaz to atdot atpakaļ, ja nu reiz tā bija nozagta.

Tālāk prokurors varēja atsaukties uz vairākām ģeogrāfiskām sasaistām starp Karlsona kungu zināmo večuku un upuriem. Pirmais upuris, tieši tāpat kā Karlsona kungs, bija izkāpis pie BIringes stacijas, lai gan ne vienlaikus. Tieši tāpat kā Karlsona kungs, upuris numur viens bija braucis ar drezīnu, turklāt vienlaikus ar Karlsona kungu. Un atšķirībā no Karlsona kunga un viņa čoma upuris numur viens pēc brauciena ar drezīnu vairs nebija redzēts. Turpretī "kāds" bija aiz sevis atstājis līķa pēdas. Kurš tas bija, šķiet pilnīgi skaidrs. Gan vecis, gan sīkais zaglis Junsons dienas gaitā nepārprotami bija pie dzīvības.

Ģeogrāfiskā saikne starp Karlsonu un upuri numur divi nebija tik stipra. Viņi, piemēram, netika redzēti kopā. Bet sudrabots mersedess, no vienas puses, un atstāts revolveris, no otras, stāstīja prokuroram Ranelīdam un droši vien drīz arī pašvaldības tiesai -, ka Karlsona kungs un upuris Hultēns jeb tas, ko dēvēja par Hinkenu, abi atradušies Šētorpā, Smolandē. Hultēna pirkstu nospiedumu atrašanās uz revolvera vēl nebija apstiprināta, bet tas, pēc prokurora domām, bija tikai laika jautājums.

Revolvera parādīšanās bija īsta debesu dāvana. Turklāt tas saistīs Hinkenu Hultēnu pie Šētorpas, kas pastiprinās motīvu novākt arī upuri numur divi.

Kas attiecas uz Karlsonu, ir taču tāds fantastisks izgudrojums kā DNS. To taču vecis būs izplatījis sev visapkārt mersedesā un tajā vietā Smolandē. Tātad formula bija: Hinkens + Karlsons = Šētorpa!

DNS arī tiks izmantots, lai apstiprinātu, ka asinis avarējušajā BMW pieder tieši trešajam numuram, Pērām Gunnaram Jerdīnam, kas tiek dēvēts par Šefu. Drīzumā notiks samīcītā auto tuvāka apskate, un tad izrādīsies, ka Karlsons un viņa šaubīgie kompanjoni uzdarbojušies arī tur. Kā gan citādi līķis dabūts ārā no auto?

Tātad prokuroram bija motīvs un sasaiste laikā un telpā starp Allanu Karlsonu, no vienas puses, un visiem trim beigtajiem noziedzniekiem, no otras.

Komisārs uzdrošinājās apjautāties, kā prokurors var būt tik pārliecināts, ka visi trīs upuri tiešām ir upuri, tas nozīmē miruši? Prokurors Ranelīds nosprauslojās un teica, ka par pirmo un trešo diezin vai vajadzīgi vēl kādi paskaidrojumi. Kas attiecas uz otru, Ranelīds domāja pajauties uz pašvaldības tiesu jo, kad tiesa piekritīs, ka pirmais un trešais aizgājuši no šīs pasaules, tad otrs kā ķēdes posms nonāks slavenajā netiešo pierādījumu ķēdē.

-     Varbūt komisārs domā, ka numur divi pilnīgi brīvprātīgi atdeva revolveri tiem, kas tikko atņēmuši dzīvību viņa draugam, pirms viņš laipni atvadījās un devās projām, nesagaidījis šefa ierašanos dažas stundas vēlāk? ironiski jautāja prokurors Ranelīds.

-    Nu nē, tā nu gan es nedomāju, komisārs aizstāvējās.

Prokurors atzinās komisāram Aronsonam, ka visa šī

lieta ir diezgan šķidra, bet, kā jau minēts, to stipru darīja notikumu ķēde. Prokuroram trūka upuru, trūka arī slepkavības ieroča (izņemot dzelteno autobusu). Bet pēc plāna vajadzēja Karlsonu notiesāt vispirms par numur vienu. Pierādījumi par upuri numur trīs un galvenokārt par numur divi nebija pietiekami, bet tie veica ārkārtīgi svarīgu atbalsta funkciju, lai Karlsonu notiesātu par pirmo upuri. Kā jau teikts, varbūt ne par slepkavību…

-    Bet es vismaz vēlos večuku dabūt aiz restēm par nogalināšanu aiz neuzmanības vai palīdzību nozieguma izdarīšanā. Un, ja būšu notiesājis veci, iekritīs arī pārējie dažādās pakāpēs, un tomēr!

Prokurors, protams, nevarēja aizturēt zināmu skaitu personu vienīgi ar pieņēmumu, ka pratināšanā tie nonāks pretrunā cits ar citu tādā mērā, ka tūlīt varēs pieprasīt visas grupas arestu. Tomēr viņš slepenībā cerēja uz to, ka visi ir amatieri. Simtgadnieks, sīks zaglis, desiņu kioska īpašnieks un vecene. Kā tad viņi nopratināšanas telpā spētu kaut ko noliegt?

-     Brauc tagad uz Vekši, Aronson, un paņem jēdzīgu viesnīcu! Es šovakar nopludināšu ziņu, ka simtgadnieks ir uzskatāms par īstu slepkavošanas mašīnu, un rīt no rīta tev būs tik daudz datu par viņa atrašanās vietu, ka jau pirms pusdienām varēsi viņu savākt. Esmu par to pārliecināts.

15. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

— Te tev būs trīs miljoni kronu, mīļo brāli. Es gribu arī izmantot izdevību un atvainoties par savu rīcību sakarā ar tēvoča Frases mantojumu.

Tagad, pēc trīsdesmit gadiem pirmo reizi satikdams Būsi, Benijs uzreiz ķērās pie lietas. Viņš pasniedza maisiņu ar naudu vēl pirms tam, kad abi sarokojās. Un turpināja nopietnā balsī, kamēr vecākajam brālim, šķiet, vēl arvien bija aizrāvusies elpa.

-    Un tagad tev jāzina divas lietas. Viena ir tā, ka mums tiešām vajadzīga tava palīdzība, jo esam iekūlušies pamatīgā ķezā. Un otra ir tā, ka šī nauda ir tava un tu to esi nopelnījis. Ja gribi mūs dzīt projām, tu to drīksti darīt, nauda paliek pie tevis tik un tā.

Brāļi stāvēja gaismā, ko deva dzeltenā kravas autobusa vienīgais priekšējais lukturis, pavisam tuvu pie ieejas Buses mājā Klokaregordā, Vestjētas līdzenumā, nepilnas jūdzes attālumā dienvidrietumos no Falšēpingas. Buse sakopoja domas, cik labi vien spēdams, un tad sacīja, ka viņam esot daži jautājumi, ja vien būtu iespējams tos uzdot. Viņš solīja, ka no atbildēm būšot atkarīga viņa nostāja attiecībā uz viesmīlību. Benijs pamāja un teica, ka patiesīgi atbildēšot uz visiem vecākā brāļa jautājumiem.

-     Nu tad sākam, sacīja Buse. Vai nauda, ko nupat saņēmu, ir godīgi nopelnīta?

-    Ne mazākā mērā, teica Benijs.

-    Vai policija dzenas jums pakaļ?

-     Liekas, gan zagļi, gan policisti, teica Benijs. Bet galvenokārt zagļi.

-     Kas noticis ar autobusu? Tam taču galīgi sabuktēta priekšpuse.

-    Mēs pilnā gaitā uztriecāmies virsū zaglim.

-    Vai viņš ir beigts?

-    Diemžēl ne. Viņš guļ autobusā ar smadzeņu satricinājumu, lauztām ribām, salauztu labo roku un riebīgi atklātu brūci labajā augšstilbā. Stāvoklis ir nopietns, bet stabils, kā mēdz teikt.

-    Vai esat paņēmuši viņu līdzi uz šejieni?

-    Jā, tik slikti tiešām ir.

-    Kas vēl man būtu jāzina?

-     Nu, varbūt tas, ka mēs pa ceļam nolaidām no kājas pāris citu zagļu, tie bija čomi šim pusdzīvajam busā. Viņi visi stūrgalvīgi grib atpakaļ tos piecdesmit miljonus, kas nonākuši pie mums.

-    Piecdesmit miljonus?

-   Piecdesmit miljonus. Mīnus dažādi maksājumi. Ari par autobusu.

-    Kāpēc jūs braukājat apkārt ar autobusu?

-    Mums tur aizmugurē ir zilonis.

-    Zilonis?

-    Viņu sauc Soņa.

-    Zilonis?

-    Āzijas.

-    Zilonis?

-    Zilonis.

Buse bridi stāvēja klusu. Tad viņš jautāja:

-    Vai zilonis ari ir zagts?

-    Nē, to nu gan nevar sacīt.

Buse atkal apklusa. Tad viņš teica:

-    Grilēts cālis un cepti kartupeli vakariņās. Vai derēs?

-    Vai paredzēts arī kas dzerams? atskanēja vecīga balss no autobusa.

* * *

Kad izrādījās, ka mironis savā auto vrakā vēl arvien ir dzīvs, Benijs tūlīt norīkoja Jūliusu atnest pārsienamos materiālus, kas atradās autobusā aiz šofera sēdekļa. Benijs sacīja, ka viņš visu rīko un kārto grupas interesēs, bet, tā kā ir arī gandrīz ārsts, viņam jādomā ari par savu gandrīz ārsta ētiku. Tātad bija izslēgts, ka viņi atstātu mirstošo noasiņot.

Pēc desmit minūtēm turpinājās brauciens uz Vestjētas līdzenumu. Pusmirušais tika izvilkts no vraka, Benijs viņu izmeklēja, pateica diagnozi un ar pārsienamajiem materiāliem kārtīgi apkopa; vispirms parūpējās, lai apturētu spēcīgo asiņošanu no pusdzīvā vīra augšstilba, kā arī nostiprināja lūzumu rokas labajā apakšdelmā.

Tad Allanam un Jūliusam bija jāpārceļas uz aizmuguri pie Soņas, lai atstātu vietu pusdzīvajam, kas tika novietots šķērsām uz vadītāja sēdekļa blakus Daiļajai kā dežurējošai slimnieku kopējai. Pirms tam Benijs pārliecinājās, ka pulss un asinsspiediens cietušajam ir pieņemamā kārtībā. Turklāt Benijs parūpējās, lai ar pietiekami lielu devu ķīmiskā morfīna, par spīti visam notikušajam, pusdzīvais iemigtu.

Tiklīdz bija noskaidrojies, ka draugi tiešām pie Buses ir gaidīti viesi, Benijs sāka no jauna izmeklēt pacientu.

Pusdzīvais joprojām gulēja dziļā miegā no morfīna, un Benijs nolēma, ka ar viņa pārvietošanu vēl jāpagaida.

Tad Benijs pievienojās pārējiem Buses plašajā virtuvē. Kamēr namatēvs rosījās ap ēdieniem, ko tūlīt vajadzēja likt galdā, draugi rindas kārtībā stāstīja par pēdējo dienu dramatiskajiem notikumiem. Sāka Allans, turpināja Jūliuss, pēc tam stāstīja Benijs ar dažiem iespraudumiem no Daiļās puses, tad atkal Benijs, līdz viņi bija nonākuši pie avārijas ar BMW, kas piederēja nelietim numur trīs.

Lai gan Buse bija sīki dzirdējis par to, kā divi cilvēki zaudējuši dzīvību un kā viss slēpts no Zviedrijas likumiem un tiesas, viņam bija tikai viens fakts, par ko viņš vēlējās pārliecināties:

-    Tagad apskatīsimies, vai es esmu visu pareizi sapratis… Jums tātad autobusā tepat pie durvīm ir zilonis?

-    Jā, bet rīt no rīta viņa jālaiž ārā, sacīja Daiļā.

Vispār Buse nedomāja, ka te būtu daudz ko piekasīties.

Viņš uzskatīja, ka likums bieži runā vienu, bet morāle kaut ko citu. Un viņam nebija vajadzības kaut kur iedziļināties ārpus sava paša nelielā biznesa, lai atrastu piemērus, kā jurisprudenci var nolikt pie malas, kamēr vien viss iet, kā smērēts.

-    Apmēram tā, kā tu rīkojies ar mūsu mantojumu, tikai otrādi, Buse atļāvās pateikt Benijam.

-    Ak tā, un kurš sadauzīja manu jauno motociklu? savukārt atbildēja Benijs.

-    Bet tu taču aizlaidies no metināšanas kursiem, teica Buse.

-    Es to darīju tādēļ, ka tu visu laiku gribēji būt noteicējs, sacīja Benijs.

Buse izskatījās tāds, ka viņam jau gatava atbilde uz Benija teikto, bet Allans pārtrauca brāļus, sacīdams, ka bijis tālu projām pasaulē un šo to redzējis, un šajā laikā iemācījies to, ka vislielākie un šķietami neiespējami konflikti rodas uz pamata: "Tu esi muļķis, nē, tu esi muļķis, nē, tu pats esi muļķis." Allans turpināja, ka atrisinājums daudzos gadījumos ir tāds, ka kopā jāizmet trīsceturtdaļlitrīga pudele šņabja un jāraugās uz priekšu. Bet Benijs nelaimīgā kārtā ir atturībnieks. Allans, protams, varētu ņemt uz sevi Benija daļu, tomēr viņam liekoties, ka tas nebūšot viens un tas pats.

-    Vai tad trīsceturtdaļlitrs degvīna varētu atrisināt Izraēlas un Palestīnas konfliktu? jautāja Buse. Tas taču ilgst kopš Bībeles laikiem.

-    Tieši tam konfliktam, ko tu pieminēji, varētu iziet vairāk par pudeli, atbildēja Allans. Bet princips ir tas pats.

-     Vai tas nevar iedarboties, ja es dzeru kaut ko citu? jautāja atturībnieks Benijs un jutās kā pasaules postītājs.

Allans bija apmierināts ar notikumu attīstību. Strīds starp brāļiem bija mitējies. To viņš ari paziņoja un piebilda, ka degvīnu taču var izlietot ari citiem mērķiem, ne tikai konfliktu risināšanai.

Degvīnam vajadzēja pagaidīt, domāja Buse, jo ēdiens bija galdā. Tikko grilēts cālis un krāsnī cepti kartupeļi ar alu pieaugušajiem, bet ar sulu jaunākajam brālim.

Kamēr pusdienas virtuvē tik tikko sākās, atmodās Pērs Gunnars "Šefs" Jerdīns. Viņam sāpēja galva, no sāpēm gandrīz nevarēja paelpot, viena roka laikam bija lauzta, jo bija pakārta kaklā, turklāt, kad Šefs rausās ārā no autobusa kabīnes, stipri sāka asiņot augšstilbs. Pirms tam nesaprotamā kārtā autobusa priekšējā bagāžniekā viņš bija atradis pats savu revolveri. Varētu padomāt, ka visi šajā pasaulē ir idioti, izņemot viņu pašu.

Morfīns vēl arvien iedarbojās uz viņu, tādēļ v u?š spēja paciest sāpes, bet bija grūti sakopot domas. Tomēr viņš kliboja apkārt pa Klokaregordu un ieskatījās vairākos logos, līdz bija pārliecinājies, ka visi mājas iemītnieki sapulcējušies virtuvē, ieskaitot vilku suni. Turklāt virtuves durvis uz dārzu nebija aizslēgtas. Pa tām virtuvē ieklumburoja Šefs ar lielu apņēmību un revolveri kreisajā rokā, un viņa ievads skanēja tā:

-   Tūlīt ieslēdziet suni pieliekamajā, citādi es to uz vietas nošaušu! Pēc tam man vēl būs piecas patronas pa vienai katram nojums.

Šefs pats bija pārsteigts, cik labi viņš kontrolēja savas dusmas. Daiļā izskatījās vairāk nelaimīga nekā nobijusies, kad viņa ieveda Busteru pieliekamajā un aizvēra durvis. Busters jutās pārsteigts un mazliet satraukts, bet galvenokārt apmierināts. Viņš saprata, ka ir iesprostots pieliekamajā; varēja iedomāties vēl sliktāku suņa dzīvi.

Visi pieci draugi tika nostādīti rindā. Šefs paziņoja, ka ceļasoma tur kaktā pieder viņam un viņš aizejot domā to ņemt līdzi. Iespējams, ka viena vai vairākas personas, kas te stāv viņam priekšā, paliks dzīvas atkarībā no tā, kādas atbildes Šefs saņems uz saviem jautājumiem un cik daudz no somas satura pazudis.

Allans bija tas, kurš no draugu puses pārtrauca klusumu. Viņš teica, ka somā droši vien trūkst pāris miljonu, bet ka revolvermeņa kungs varētu ar to apmierināties, jo dažādu apstākļu dēļ noticis tā, ka divi no revolvermeņa kolēģiem ir ņēmuši un nomiruši, un tādēļ ir mazāk, kam dalīt saturu ar revolvermeņa kungu.

-    Vai Bultens un Hinkens miruši? jautāja Šefs.

-   Jedans?! pēkšņi iesaucās Buse. Tas taču esi tu \ Tik sen neesam tikušies!

-      Buse Resgalis!? iekliedzās ari Pērs Gunnars Jedans Jerdīns.

Un tā satikās Buse Resgalis un Jedans Jerdīns, viens otru apskaudami virtuves vidū.

-     Esmu pārliecināts, ka es pārdzīvošu ari šito te, sacīja Allans.

* * *

Busters tika izlaists no pieliekamā, Benijs apmainīja pārsēju Jedana Jerdina asiņojošajai brūcei, un Buse Resgalis uzklāja galdu vēl vienai personai pie galda.

-     Pietiks ar dakšiņu, teica Jedans, labo roku es tik un tā nevaru lietot.

-    Tu jau vispār prati labi rīkoties ar nazi, kad radās vajadzība, teica Buse Resgalis.

Jedans un Buse Resgalis agrāk bija ne tikai ļoti labi draugi, bet arī kompanjoni pārtikas nozarē. Jedans no viņiem abiem bija tas nepacietīgākais tas, kurš vienmēr gribēja bīdīt lietas soli tālāk. Beidzot viņi devās katrs uz savu pusi, kad Jedans pastāvēja uz to, lai biedri importētu no Filipīnām zviedru gaļas bumbiņas, kas būtu apstrādātas ar formalīnu, lai to derīguma laiks pagarinātos no trim dienām līdz trim mēnešiem (vai trim gadiem atkarībā no tā, cik daudz gribēja šķiesties ar formalīnu). Toreiz Buse teica: stop! Viņš negribēja piedalīties pārtikas gatavošanā ar kaut ko tādu, no kā cilvēki varētu nomirt. Jedans uzskatīja, ka Buse pārspīlē. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēki nemirst, ja pārtikā ir mazliet formalīna, un ka ar formalīnu drīzāk notiek pretējais.

Draugi šķīrās kā draugi. Buse atstāja šo apvidu un pārcēlās uz Vesterjētlandi, turpretim Jedans galvenokārt izmēģinājuma pēc aplaupīja kādu importa firmu tik veiksmīgi, ka nolika plauktā visu plānus par gaļas bumbiņām, lai kļūtu par pilna laika laupītāju.

Sākumā Buse un Jedans pāris reižu gadā sazinājās, bet pamazām arvien retāk un beigu beigās vairs nemaz līdz Jedans šovakar pavisam negaidīti stāvēja grīļodamies Buses virtuvē, tieši tikpat draudīgs, atminējās Buse, kā tajās reizēs, kad bija sliktā omā.

Bet Jedana niknums pārgāja tieši tajā sekundē, kad viņš atkal ieraudzīja savu jaunības dienu kompanjonu un biedru. Un tagad viņš apsēdās pie galda kopā ar Būsi Resgali un viņa draugiem. Viņi bija nobeiguši Bulteņu un Hinkenu, tur nu vairs neko darīt nevarēja. Par šo notikumu, par ceļasomu un visu citu viņi pārrunās nākamajā dienā. Jo tagad vajadzēja iebaudīt pusdienas un aliņu.

-   Skol! iesaucās Pērs Gunnars Jedans Jerdīns un noģība ar seju tieši šķīvī.

Jedanam noslaucīja seju, viņu aiztransportēja uz viesu gultu un apguldīja. Benijs pārbaudīja viņa veselības stāvokli un pēc tam iešpricēja pacientam jaunu ķīmiskā morfīna devu, lai viņš gulētu līdz nākamajai dienai.

Tad beidzot bija pienācis laiks Benijam un pārējiem baudīt cāli un ceptos kartupeļus. Un viņiem maltīte tā gāja pie sirds!

-    Šis cālis tiešām garšo pēc putna! slavēja Jūliuss, un visi bija vienisprātis, ka neko tik sulīgu nekad nav ēduši. Kur tas noslēpums?

Buse stāstīja, ka viņš importējot svaigus cāļus no Polijas ("Nekādu draņķi, tīru mantu") un tad katrā cālī ar roku injicējot līdz pat litram paša izgatavota garšvielu un ūdens maisījuma. Pēc tam visu iesaiņojot, un, tā kā tik daudz tiekot paveikts Vestjētas līdzenumā, tad viņš varot saukt savu produkciju par "zviedru" cāļiem.

-     Divkārt tik labi garšvielu maisījuma dēļ, divkārt tik smagi ūdens dēļ un divkārt vairāk pieprasīti izcelsmes marķējuma dēļ, rezumēja Buse.

Pavisam pēkšņi no tā visa bija radies bizness, lai gan viņš bija sīktirgotājs. Un visiem garšoja viņa cāļi. Drošības apsvērumu dēļ viņš neko nepārdeva apkārtnes vairumtirgotājiem, jo kāds no tiem varēja iet garām un atklāt, ka Buses pagalmā nestaigā neviens pats cālis un neko neknābā.

Un tieši to viņš bija domājis ar atšķirību starp likumu un morāli, turpināja Buse. Poļiem nebūt neveicās sliktāk ar vistu barošanu un nogalēšanu kā zviedriem. Kvalitātei taču nebija nekāda sakara ar nāciju robežām, vai ne?

-     Ļaudis ir īsti āmurgalvas, secināja Buse. Francijā vislabākā ir pie viņiem ražotā gaļa, Vācijā pie viņiem ražotā. Tas pats ir Zviedrijā. Tautas pašas labuma dēļ es neizpaužu zināmu informāciju.

-    Tas ir ļoti laipni no tavas puses, sacīja Allans. Pilnīgi bez ironijas.

Tālāk Buse stāstīja, ka kaut ko līdzīgu darot ar arbūziem, ko viņš arī importējot, tiesa, nevis no Polijas, bet gan no Spānijas vai Marokas. Tos viņš labprāt nosaucot par spāņu arbūziem, jo neviens tāpat neticētu, ka tie nāk no Ševdes. Bet pirms pārdošanas tālāk viņš katrā arbūzā iešļircinot litru cukura šķīduma.

-    Tie kļūst divreiz smagāki tas ir labi man! un trīsreiz gardāki tas ir labi patērētājam!

-     Tas arī no tavas puses ir laipni, teica Allans. Un joprojām bez ironijas.

Daiļā domāja, ka droši vien atrastos viens otrs patērētājs, kas medicīnisku iemeslu dēļ negribētu ņemt iekšā veselu litru cukura šķīduma šādā veidā, bet viņa neteica neko. Viņa nedomāja, ka viņai vai kādam no pārējiem ap šo galdu varētu būt balsstiesības morāles jautājumos. Turklāt arbūzam bija gandrīz tikpat dievišķīga garša kā nupat apēstajam cālim.

* [28] *

Komisārs Jērans Āronsons sēdēja viesnīcas Royal Corner restorānā Vekšē un ēda chicken cordon bleu. Cālis, kas nebija no Vesterjētlandes, bija sauss un bezgaršīgs. Bet Āronsons to noskaloja ar pudeli laba vīna.

Šajā situācijā prokurors droši vien jau bija iečukstējis kādam reportierim ausī, un nākamajā dienā atkal sarādīsies reportieru ka biezs. Prokuroram Ranelīdam, protams, bija taisnība, ka ienāks ziņas par to, kur atrodas dzeltenais autobuss ar sasisto priekšgalu. Tās gaidot, Āronsons tikpat labi varēja palikt tur, kur bija. Viņam nebija nekā cita: ne ģimenes, ne tuvu draugu, pat ne sakarīga vaļasprieka. Kad šīs trakās medības būs galā, viņš katrā ziņā iekārtos savu dzīvi citādi.

Komisārs Āronsons pabeidza vakaru ar džinu un toniku, ko dzerot viņš sāka pats sevi žēlot un fantazēt, kā būtu, ja viņš izvilktu dienesta ieroci un nošautu bāra pianistu. Ja viņš turpretī būtu palicis skaidrā un kārtīgi pārdomājis visu, ko patiesībā par šo un to zināja, visam šim notikumam būtu radies pavisam cits pavērsiens.

[1] * *

Laikraksta Expressen redakcijā tajā pašā vakarā notika īsa diskusija, lai vienotos par nākamās dienas reklāmas

lapu. Beidzot ziņu dienesta šefs izlēma, ka viens mirušais varēja nozīmēt slepkavību, divi mirušie dubultslepkavību, bet trīs mirušie diemžēl nenozīmēja masveida slepkavību, kā daži ziņu darbinieki vēlējās. Tomēr reklāmas lapas rezultāts bija pavisam labs:

Pazudušais simtgadnieks tiek turēts aizdomās par TRĪSKĀRŠU SLEPKAVĪBU!

* * *

Buses mājās Klokaregordā bija pienācis vēls vakars un noskaņa bija lieliska, jautri stāsti nomainīja cits citu. Buse izpelnījās lielu piekrišanu, kad viņš paņēma Bībeli un solīja pastāstīt notikumu par to, ka viņam piespiedu kārtā nācies izlasīt visu grāmatu no pirmās līdz pēdējai lappusei. Allans domāja, ka Buse bijis pakļauts velnišķīgai spīdzināšanai, tomēr izrādījās, ka tur slēpjas pavisam kas cits. Neviens no ārpuses nebija spiedis Busem neko tādu darīt, pie vainas bija Buses paša ziņkārība.

Es gan nekad nebūtu tik ziņkārīgs, teica Allans.

Jūliuss jautāja, vai Allans varētu beigt Būsi pārtraukt, jo visi vēloties šo stāstu noklausīties, un Allans atbildēja, ka varētu. Buse turpināja stāstu.

Reiz pirms dažiem mēnešiem viņam bijusi saruna ar kādu paziņu no atkritumu glabātavas Ševdes tuvumā. Viņi abi bija iepazinušies Aksevallas hipodromā, kur vienmēr satikās, lai satriektu savus sapņus katru reizi, kad pilsētā notika V75 sacensības. Paziņa bija ielāgojis, ka Buses sirdsapziņai ir zināma manevru iespēja un ka Buse vienmēr ir ieinteresēts gūt jaunas ienākumu plūsmas.

Izrādījās, ka bija pienākusi vesela platforma ar piecsimt kilogramiem grāmatu, kas jāsadedzina, jo tās klasificētas kā dedzināmais materiāls, nevis kā literatūra. Buses paziņu sāka mocīt ziņkārība: kas gan tā bijusi par literatūru pēc savas izcelsmes, un viņš atplēsa iesaiņojumu lai tūlīt paņemtu rokā Bībeli (paziņas cerības bija devušās pavisam citā virzienā).

-    Bet tā nebija kaut kāda štrunta Bībele, teica Buse un sūtīja apkārt vienu eksemplāru apskatīšanai. Te ir runa par maza izmēra Bībeli īstā ādas iesējumā ar zeltā grieztiem burtiem un visu tādu… Un skatieties te: personu saraksts, krāsainas kartes, indekss…

-    Nu gan velns par stenderi! sacīja Daiļā, kurai imponēja šie greznie iespieddarbi.

-    Varbūt ne gluži tā, izlaboja Buse, bet es saprotu, ko tu domāji.

Paziņa bija tikpat pārsteigts kā draugi te pie galda un visu šo godību nevis sadedzināja, bet gan piezvanīja Busem un piedāvāja visu savākt no atkritumu glabātavas pret… teiksim, vienu taukšķi kā pateicību par pakalpojumu.

Buse tam ķērās klāt nekavējoties, un jau tajā pašā pēcpusdienā viņam šķūnī bija piecsimt kilogramu Bībeļu. Un, lai kā vīrs arī pētīja un grozīja grāmatas, viņš nevarēja atrast nevienu vainu. Beigu beigās šī lieta Busem sakrita uz nerviem. Tad kādu vakaru viņš apsēdās dzīvojamā istabā pie kamīna un ķērās pie lasīšanas no "Iesākumā Dievs radīja…" un tālāk. Drošības pēc viņam bija pašam sava iesvētību Bībele, ar ko salīdzināt. Kaut kur taču vajag būt drukas kļūdai, kāpēc tad citādi vajadzētu mest projām kaut ko tik skaistu un… svētu?

Buse lasīja un lasīja, vakaru pēc vakara, Vecā derība beidzās, un sākās Jaunā, un Buse tikai lasīja tālāk, salīdzinādams ar iesvētību Bībeli, bet vēl joprojām neatrada nevienu kļūdu.

Tā kādu vakaru viņš bija nonācis līdz pēdējai nodaļai un ari līdz pēdējai lappusei un pēdējam pantam.

Te tā bija! Te bija nepiedodamā un neaptveramā drukas kļūda, kuras dēļ īpašnieks nolēma grāmatas sadedzināt.

Nu Buse izdalīja pa eksemplāram visiem ap galdu, un visi varēja, paši pārlapojot grāmatu, nonākt pie pēdējā panta, lai cits pēc cita sāktu smieties.

Buse apmierinājās ar to, ka drukas kļūda atradās tur, kur atradās, viņš nemaz nevēlējās uzzināt, kā tā radusies. Ziņkārība Buses gadījumā bija apmierināta, un piedevām viņš bija izlasījis savu pirmo grāmatu kopš skolas laika un pat kļuvis mazliet reliģiozs. Ne jau tā, ka Buse ļautu Dievam vērtēt biznesa darbību Klokaregordā, Tam Kungam nebija ļauts piedalīties, kad Buse rakstīja savu personas deklarāciju Nodokļu pārvaldei, bet visādi citādi Buse bija nodevis savu dzīvi Dieva Ieva, Dieva Dēla un Dieva Svētā Gara rokās. Un neviens no viņiem taču nevarēja vērtēt to, ka Buse stāvēja Dienvidzviedrijas tirgus laukumos un pārdeva Bībeles ar nelielām drukas kļūdām? ("99 kronas gabalā! Ak kungs, kāds ķēriens!")

Bet, ja Buse būtu painteresējies un nedaudz papūlējies šajā lietā ieviest lielāku skaidrību, viņš piedevām vēl būtu varējis saviem draugiem pavēstīt, lūk, ko.

Kāds tipogrāfs Roterdamas nomalē pārdzīvoja personisku krīzi. Pirms vairākiem gadiem viņu bija savervējuši Jehovas liecinieki, bet drīz vien viņu padzina, kad viņš atklāja un pārāk skaļi apšaubīja faktu, ka starp 1799. un 1980. gadu draudze pareģojusi Jēzus atnākšanu ne mazāk kā četrpadsmit reizes, un sensacionālā kārtā visas četrpadsmit reizes laimīgi kļūdījusies.

Pēc tam tipogrāfs meklēja ceļu pie pentakostiem; viņam patika mācība par pastaro tiesu, viņš apsveica ideju par Dieva galīgo uzvaru pār ļaunumu, par Jēzus atgriešanos (Vasarsvētku draudze šajā lietā neminēja nekādu datumu) un domu, ka vairums no tipogrāfa vienaudžiem, ieskaitot paša tēvu, degs elles ugunīs.

Bet tad tipogrāfam arī jaunā draudze parādīja durvis. Iemesls šoreiz bija tas, ka vesela mēneša laikā savāktā kolekte, kamēr atradās tipogrāfa pārziņā, bija aizgājusi maldu ceļus. Tipogrāfs ne traks neatzina savu līdzdalību naudas pazušanā. Turklāt kristietība taču iziet no principa piedot, vai ne? Un kāda viņam bija izvēle, kad salūza auto un bija vajadzīgs jauns, lai varētu saglabāt darbu?

Žultaina rūgtuma pilnais tipogrāfs saņēma kārtējo darba uzdevumu, un tas ironiskā kārtā izrādījās divtūkstoš Bībeļu nodrukāšana! Turklāt pasūtījums nāca no Zviedrijas, kur, cik tipogrāfs zināja, dzīvoja viņa tēvs, kopš pameta ģimeni, kad tipogrāfam bija seši gadi.

Ar asarām acīs tipogrāfs ievadīja nodaļu pēc nodaļas spiestuves īpašajā datorprogrammā. Kad viņš nonāca pie pašas pēdējās nodaļas Atklāsmes grāmatas -, kaut kas viņā salūza. Kā gan Jēzus jebkad spētu atnākt atpakaļ pasaulē? Te taču visapkārt virsroku guvis ļaunums! Reizi par visām reizēm tas uzvarējis labo, tāpēc kāda vispār jēga? Un Bībele… tas ir tikai joks!

Tādēļ iznāca tā, ka nervozais tipogrāfs izveidoja pielikumu pašā pēdējā nodaļā pēc pēdējā panta zviedru Bībelē, kas tūlīt bija jāiespiež. No tēva dzimtās valodas tipogrāfs daudz neatcerējās, bet katrā gadījumā viņš atcerējās rīmi, kas, pēc viņa domām, šajā sakarībā labi iederējās. Tādējādi

Bībeles divi pēdējie panti plus tipogrāfa īpašā rīme iespiedumā izskatījās tā:

20.   Tas, kas visu šo apliecina, saka: "Tiešām, Es nāku drīz. Āmen." Tiešām, nāc, Kungs Jēzu!

21.   Mūsu Kunga Jēzus žēlastība lai ir ar visiem! Āmen!

22.   Snip un snap un tidlī bums,

Pasaka nu galā mums.

Vēlais vakars Klokaregordā pārtapa naktī. Aumaļām bija plūdis gan brandavīns, gan brāļu mīlestība, un viss būtu vēl turpinājies, ja atturībnieks Benijs nebūtu atklājis, cik jau vēls. Tādēļ viņš pārtrauca omulīgo kopābūšanu un paziņoja, ka pēdējais laiks likties uz auss. Nākamajā dienā ir tik daudz darāmā, un tādēļ visiem labāk kārtīgi atpūsties.

Ja es būtu ziņkārīgs, tad gan es gribētu zināt, kādā garastāvoklī būs tas, kas zaudēja samaņu, kad no rīta atmodīsies, teica Allans.

16. NODAĻA 1948-1953

Vīrietis uz parka soliņa blakus Allanam tikko bija teicis Good afternoon, mister Karlson, un no tā Allans izdarīja pāris secinājumu. Pirmkārt, to, ka vīrietis nav zviedrs, citādi būtu mēģinājis runāt zviedriski. Otrkārt, to, ka viņš zināja, kas Allans ir, jo bija nosaucis Allanu uzvārdā.

Vīrietis bija glīti ģērbies, viņam bija pelēka platmale ar melnām malām, pelēks mētelis un melnas kurpes. Ļoti iespējams, ka viņš bija biznesmenis. Izskatījās laipns, un viņam noteikti bija kāds uzdevums. Tad Allans sacīja angļu valodā:

Varbūt mana dzīve gatavojas ņemt jaunu pavērsienu?

Vīrietis atbildēja, ka šādu lietu nevarētu izslēgt, bet laipni piebilda, ka tas atkarīgs no Karlsona kunga paša. Lai nu kā, bet vīrieša priekšnieks vēlējās satikt Karlsona kungu, lai piedāvātu viņam darbu.

Allans atbildēja, ka šajās dienās viņam klājoties pavisam labi, bet, protams, viņš nevarot sēdēt parkā uz soliņa visu atlikušo dzīvi. Un tad jautāja: vai būtu pārāk daudz prasīts, ja gribētu uzzināt, kas ir kunga priekšnieks. Allans uzskatīja, ka būtu vieglāk pateikt jā vai nē, ja būtu zināms, par ko saka jā vai nē. Vai kungs nedomā tāpat?

Tam laipnais kungs pilnīgi piekrita, bet minētais priekšnieks esot mazliet īpašs un droši vien labprāt vēlētos iepazīstināt ar sevi pats.

-    Turpretī es esmu gatavs bez mazākās kavēšanās aizvest Karlsona kungu pie sava priekšnieka, ja vien Karlsona kungam nebūtu iebildumu.

-     Jā, katrā ziņā, sacīja Allans, to taču var izdarīt! Un tūlīt arī uzzināja, ka tas nozīmē mazu ceļojumu. Ja Karlsona kungs vēlas paņemt mantas no viesnīcas numura, vīrietis apsolīja pagaidīt foajē. Viņš varot arī aizvest Karlsona kungu uz viesnīcu, jo auto ar šoferi tepat vien esot.

Tas bija stilīgs auto, jaunākā modeļa sarkans Ford Coupe. Un privātšoferis! Mazrunīgs tips. Neizskatījās tik laipns kā laipnais vīrietis.

-     Viesnīcas numuru mēs varam izlaist, teica Allans. Esmu paradis ceļot viegli.

-     Nu tad norunāts, teica laipnais vīrietis un uzsita šoferim uz pleca, un tas nozīmēja "brauc".

Brauciena galamērķis bija Dalarē vesela stunda uz dienvidiem pa līkloču ceļiem. Allans un laipnais vīrietis visu laiku sarunājās gan par šo, gan par to. Laipnais vīrietis stāstīja par operas nebeidzamo diženumu, turpretī Allans par to, kā šķērsot Himalajus un nenosalt beigtam.

Saule bija pametusi dienu, kad sarkanais fords ieslīdēja mazajā apdzīvotajā vietā, kas vasarā bija tik populāra šēru arhipelāga tūristu vidū, bet ziemā tik tumša un klusa, cik vien var iedomāties.

-     Ak tā, šeit viņš dzīvo, šis priekšnieks, teica Allans.

-    Ne īsti te, atbildēja laipnais vīrietis.

Laipnā vīrieša ne tik laipnais šoferis neteica neko, tikai atstāja Allanu un laipno vīrieti tieši pie Dalarē ostas un aizbrauca. Pirms tam laipnais vīrietis bija paspējis no forda bagāžnieka paķert kažoku, un to viņš laipni uzklāja Allanam uz pleciem, vienlaikus atvainodamies, ka viņiem tagad būšot jāveic neliels gājiens ziemas salā.

Allans jau nebija tas, kurš loloja nepamatotas cerības (vai arī tieši pretēji) uz to, ka dzīvē varētu notikt kaut kas labs. Tas, kas notika, taču notika, un par to neatmaksājās raizēties jau iepriekš.

Tomēr Allans jutās pārsteigts, kad laipnais vīrietis veda viņu projām no Dalarē centra un ārā uz ledus un iekšā piķa melnajā šēru arhipelāga vakarā.

Laipnais vīrietis un Allans klunkurēja uz priekšu. Dažbrīd laipnais vīrietis ieslēdza kabatas lukturīti un to spīdināja kaut kur ziemas tumsā, pirms tam noteicis pareizu virzienu ar kompasu. Visu gājiena laiku viņš ar Allanu nerunāja, tikai skaļi skaitīja savus soļus tādā valodā, kādu Allans iepriekš nebija dzirdējis.

Pēc piecpadsmit minūšu ilga gājiena straujā solī uz absolūtu nekurieni laipnais vīrietis sacīja, ka nu abi nonākuši galā. Viņiem apkārt valdīja tumsa, tikai uz kādas attālas salas plīvoja gaismiņa. Laipnais vīrietis paziņoja, ka gaisma dienvidaustrumos nākot no Kimmendē salas, kam esot nozīme zviedru literatūras vēsturē, to viņš zinot. Turpretim Allans par to neko nezināja, un par šo lietu vairs nebija iespējas tālāk diskutēt, jo zem Allana un laipnā vīrieša kājām atvērās zeme.

Laipnais vīrietis, iespējams, bija izrēķinājis mazliet nepareizi. Vai arī zemūdenes komandieris nebija rīkojies tik precīzi, cik pienāktos. Lai nu kā tas būtu, šis deviņdesmit septiņus metrus garais kuģojamais rīks salauza ledu pārāk tuvu Allanam un laipnajam vīrietiem. Abi nogāzās garšļaukus un gandrīz iekrita ledusaukstajā ūdenī. Tomēr viss izvērtās tā, ka Allans tūlīt saņēma palīdzību, lai nokāptu lejā siltumā.

-    Šeit uzskatāmi redzam, cik labi ir nesākt dienu ar minējumiem, kā viss pavērsīsies, teica Allans. Es domāju cik ilgi man būtu bijis jāmin, līdz būtu uzminējis šito te?

Tagad laipnais vīrietis uzskatīja, ka nekam vairs nav jābūt tik slepenam. Viņš pastāstīja, ka viņu saucot Jūlijs Borisovičs Popovs, ka viņš strādājot Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai, ka esot fiziķis, nevis politiķis vai militārists, ka nosūtīts uz Stokholmu, lai pārliecinātu Karlsona kungu braukt viņam līdzi uz Maskavu. Jūlijs Borisovičs izraudzīts šim uzdevumam, jo esot gaidīta zināma stūrgalvība no Karlsona kunga puses, un Jūlija Borisoviča fiziķa biogrāfija būtu veiksmes faktors, jo Karlsona kungs un Jūlijs Borisovičs, tā sakot, runājot vienā valodā.

-    Bet es jau neesmu fiziķis, teica Allans.

-    Iespējams, bet mans priekšnieks man teica, ka tu protot to, ko labprāt prastu arī es.

-    Ak tā, var jau būt. Bet par ko tad vispār ir runa?

-    Par bumbu, Karlsona kungs. Par bumbu.

-    [1] [29] *

Jūlijs Borisovičs un Allans Emānuels tūlīt bija viens otram iepatikušies. Piekrist sekot līdzi, nezinot, uz kurieni, pie kā un kādēļ, tas Jūlijam Borisovičam imponēja un atklāja jaunajā paziņā tādu bezrūpību, kādas viņam pašam nebija. Allans no savas puses augstu vērtēja kaut reizīti

parunāt ar tādu, kas nemēģināja viņam uzspiest politiku vai reliģiju.

Turklāt drīz vien izrādījās, ka Jūlijs Borisovičs un Allans Emānuels abi bērnišķīgā veidā sajūsminājās par degvīnu, kaut arī viens no viņiem to dēvēja par vodku. Jūlijam Borisovičam iepriekšējā vakarā bija izdevība nomēģināt zviedru variantu, kamēr pats godīgi runājot paturēja acīs Allanu Emānuelu Grand Hotel restorānā. Sākumā Jūlijam Borisovičam tas šķita pārāk sauss, tam trūka krievu saldmes, bet pēc pāris glāzēm viņš jau bija pieradis. Un vēl pēc divām glāzēm viņam pār lūpām pārvēlās: "Pa pirmo!…"

-    Lai gan šis te, protams, ir labāks, teica Jūlijs Borisovičs un pacēla rokā veselu litru degvīna Stoļičnaja, kad viņš ar Allanu Emānuelu vieni paši sēdēja oficieru ēdnīcā.

-    Tagad mums būs katram sava glāze!

-    Tas labi, teica Allans. Uz jūras jau prasās daudz.

Jau pēc pirmās glāzes Allans bija īstenojis vārdu reformu starp abiem vīriem. Teikt "Jūlij Borisovič" Jūlijam Borisovičam katru reizi, kad viņam vajadzēja vērst uz kaut ko Jūlija Borisoviča uzmanību, ilgākā laika posmā nebija iespējams. Un viņš pats negribēja saukties Allans Emānuels, jo tā nebija saukts, kopš viņu Ikshultā kristīja mācītājs.

-    Un tā kopš šī brīža tu esi Jūlijs un es esmu Allans, teica Allans. Citādi es uz vietas kāpju nost no kuģa.

-    Nedari to, mīļo Allan, mēs atrodamies divsimt metru dziļumā, teica Jūlijs. Iedzer labāk mēriņu!

Jūlijs Borisovičs Popovs bija dedzīgs sociālists, un viņš neko nevēlējās vairāk kā turpināt strādāt padomju sociālisma vārdā. Biedram Staļinam esot cietas rokas, zināja stāstīt Jūlijs, bet tiem, kas lojāli un pārliecinoši kalpojot sistēmai, neesot ko baidīties. Allans atbildēja, ka viņam neesot nekādu plānu kalpot kaut kādai sistēmai, bet ka viņš, protams, varētu sniegt Jūlijam vienu otru padomu, ja nu reiz noticis tā, ka radies strupceļš atombumbas veidošanā. Bet vispirms Allans gribētu nogaršot vēl vienu glāzīti no tās vodkas, kuras vārdu nebija iespējams izrunāt pat skaidrā prātā. Turklāt Jūlijam vajadzēja apsolīt turpināt līdz šim iemīto ceļu: proti, nerunāt par politiku.

Jūlijs sirsnīgi pateicās par Allana solījumu palīdzēt un bez aplinkiem paziņoja, ka maršals Berija, Jūlija tuvākais šefs, domājis piedāvāt zviedru ekspertam vienreizēju summu simt tūkstošu amerikāņu dolāru apmērā ar noteikumu, ja Allana palīdzība novestu pie gatavas bumbas.

-    Tad jau būs labi, teica Allans.

Pudeles saturs ruka un ruka, kamēr Allans un Jūlijs runāja par visu, kas atrodas starp debesīm un zemi (izņemot politiku un reliģiju). Viņi daļēji pieskārās ari atombumbas problemātikai un, lai gan tā patiesībā attiecās uz nākamajām dienām, Allans paspēja visā savā vienkāršībā minēt dažus padomus. Un vēl dažus.

-     Hmm, norūca galvenais fiziķis Jūlijs Borisovičs Popovs. Man liekas, es saprotu…

-    Bet es gan ne, teica Allans. Paskaidro man vēlreiz par to operu! Vai tad tur nav tikai skaļi jādzied?

Jūlijs smaidīja, iedzēra malciņu vodkas, piecēlās kājās un sāka dziedāt. Skurbulī viņš neizvēlējās nekādu trallinošu tautasdziesmu, bet āriju Nessun Dorma no Pučīni Turandotas.

-    Tu nu gan velnišķīgi dod vaļā, teica Allans, kad Jūlijs pabeidza āriju.

-    Nessun Dorma! teica Jūlijs. Neviens nedrīkst gulēt!

Neskatoties uz to, vai kāds drīkstēja gulēt vai ne, kā Allans, tā Jūlijs tūlīt pat iemiga katrs savā kojā turpat ēdamtelpā. Kad viņi atkal pamodās, zemūdene jau bija pietauvojusies Ļeņingradas ostā. Tur gaidīja limuzīns, kam bija viņi jānogādā Kremlī uz tikšanos ar maršalu Beriju.

-     Sanktpēterburga, Petrograda, Ļeņingrada… Vai jūs varētu izvēlēties? jautāja Allans.

-    Labu rītu tev pašam arī, teica Jūlijs.

Jūlijs un Allans ieņēma vietas limuzīna Humber Pullman aizmugures sēdeklī veselu dienu ilgajam braucienam no Ļeņingradas uz Maskavu. Aizbīdāms logs atdalīja šoferi no salona, kur sēdēja Allans un viņa jaunais draugs. Turklāt salonā atradās arī ledusskapis ar ūdeni, atspirdzinošiem dzērieniem un visu to alkoholu, bez kura pašreizējie pasažieri šobrīd labi iztika. Turpat blakus bija trauks ar avenēm želejā un vesels šķīvis ar īstām šokolādes konfektēm. Pats auto un visa tā iekārta būtu bijis spīdošs piemērs padomju sociālistiskajai inženiermākslai, ja vien viss nebūtu importēts no Anglijas.

Jūlijs pastāstīja Allanam savu biogrāfiju, arī to, ka viņš bija studējis pie Nobela prēmijas laureāta Ernesta Ruterforda, leģendārā jaunzēlandiešu kodolfizika. Tādēļ Jūlijs Borisovičs tik labi runāja angliski. Allans no savas puses pavēstīja arvien vairāk pārsteigtajam Jūlijam Borisovičam par saviem piedzīvojumiem Spānijā, Amerikā, Ķīnā, Himalajos un Irānā.

-     Kas pēc tam notika ar to anglikaņu mācītāju? jautāja Jūlijs.

-      Es nezinu, atteica Allans. Vai nu viņš drīz būs anglikanizējis visu Persiju, vai arī ir miris. Vismazāk iespējamais ir kaut kur pa vidu.

-     Tas izklausās mazliet pēc tā, it kā Padomju Savienībā tiktu izaicināts Staļins, Jūlijs vaļsirdīgi sacīja. Neskatoties uz to, ka tas patiesībā būtu noziegums pret revolūciju, izdzīvošanas prognozes būtu sliktas.

Jūlija vaļsirdība klātesošajā sabiedrībā nezināja nekādu robežu. Viņš atklāti pastāstīja, ko domā par maršalu Beriju drošības dienesta šefu, kas steidzīgi un vēl jo mazāk iepriecinoši kļuvis par galveno atbildīgo atombumbas projekta turpmākajā virzībā. Berija, īsi sakot, bija īsts bezgodis. Viņš seksuāli izmantoja sievietes un bērnus un nepatīkamus elementus, ja tīri vienkārši tos nenobeidza, lika nosūtīt uz soda nometnēm.

-     Saproti mani pareizi, skaidroja Jūlijs. Nepatīkams elements, protams, jādabū projām, cik vien ātri iespējams, bet tam jābūt nepatīkamam uz īstiem, revolucionāriem pamatiem. Tam, kas nekalpo sociālismam, jāpazūd! Bet tam, kas nekalpo maršalam Berijam… nu nē, Allan! Maršals Berija nav īsti pareizs revolūcijas pārstāvis. Bet ar to tu nedrīksti apgrūtināt biedru Staļinu. Man nekad nav bijusi laime viņu satikt, bet viņš taču atbild par veselu valsti, gandrīz vai veselu kontinentu. Un, ja šī darba steigā viņš dod maršalam Berijam vairāk atbildības, nekā maršals Berija spēj nest… tad tās ir biedra Staļina pilnas tiesības! Un tagad, mīļo Allan, es tev pastāstīšu kaut ko pilnīgi fantastisku. Šopēcpusdien mums ar tevi būs audience ne tikai pie maršala Berijas, bet arī pie paša biedra Staļina! Viņš paredzējis ielūgt mūs pusdienās.

-     To es tiešām gaidu, teica Allans. Bet kā būs līdz tam? Vai domāts, ka mums jāpārtiek no avenēm želejā?

Jūlijs parūpējās, lai limuzīns apstātos mazā pilsētiņā ceja malā, un nopirka Allanam pāris sviestmaižu. Tad ceļojums turpinājās tāpat kā interesantā saruna.

Ēzdams sviestmaizes, Allans prātoja par maršalu Beriju, kam saskaņā ar Jūlija aprakstu bija zināma līdzība ar nesen tik ātri bojāgājušo drošības policijas šefu Teherānā.

Jūlijs savukārt sēdēja un mēģināja saprast zviedru kolēģi. Zviedrs drīz vien drīkstēs ēst pusdienas ar Staļinu, un viņš atbildēja, ka to tiešām gaidot. Bet Jūlijam nācās pajautāt, vai Allans ar to vispirms domājis pusdienas vai vadoni.

-     Cilvēkam taču jāēd, lai nenomirtu, Allans diplomātiski sacīja un slavēja krievu sviestmaižu kvalitāti. Bet, mīļo Jūlij, vai atvainosi, ja es uzdošu vienu vai divus jautājumus?

-    Katrā ziņā, mīļo Allan! Jautā vien, es mēģināšu atbildēt, cik labi vien iespējams.

Allans teica, ka, atklāti sakot, viņš ne visai uzmanīgi klausījies Jūlija nesenajos politiskajos skaidrojumos, jo politika neesot tas, par ko Allans visvairāk šajā pasaulē interesējoties. Turklāt viņš skaidri atcerējās no iepriekšējā vakara, ka Jūlijs apsolījis nekuģot tajā virzienā.

Toties Allanam bija palicis prātā Jūlija apraksts par maršala Berijas cilvēciskajiem trūkumiem. Allanam šķita, ka agrāk dzīvē viņš sadūries ar līdzīga veida personām. Un te kaut kas, pēc Allana domām, negāja kopā. No vienas puses, Allans bija sapratis, ka maršals Berija ir nesaudzīgs. No otras puses, tagad viņš bija parūpējies, lai Allans tiktu pārlieku daudz apčubināts, apgādāts ar limuzīnu un visu ko citu.

Un es klusībā brīnos, kāpēc viņš vienkārši nelika mani nolaupīt un pēc tam ar varu neizspieda no manis visu, ko gribēja zināt, teica Allans. Tad taču viņš būtu ietaupījis gan avenes želejā, gan šokolādes konfektes, simt tūkstošus dolāru un daudz ko citu.

Jūlijs teica, ka pesimistiskajiem Allana prātojumiem esot pamats. Maršals Berija vairāk nekā vienreiz turklāt revolūcijas vārdā esot spīdzinājis nevainīgus cilvēkus. Jūlijs zināja, ka tā esot noticis. Bet tagad lieta bija tāda, sacīja Jūlijs, nedaudz vilcinādamies, lieta tāda, viņš atkārtoja un atvēra ledusskapi, lai paņemtu stiprinošu aliņu, lai gan pulkstenis vēl nemaz nebija paspējis sasniegt divpadsmit, lieta tāda… atzina Jūlijs, ka maršalam Berijam gluži nesen neesot paveicies ar tādu stratēģiju, kādu Allans nupat bija iztēlojis. Šveicē ticis nolaupīts kāds Rietumu eksperts un atvests pie maršala Berijas, bet tas viss beidzies ar nelaimi. Ja Allans atvainotu, Jūlijs vairāk negribētu stāstīt, bet Allanam esot jātic Jūlija vārdiem; mācība no nesenās neizdošanās esot tāda, ka vajadzīgie nukleārie pakalpojumi pēc pieņemtā lēmuma jāpērk Rietumu tirgū, kas balstās uz piedāvājumu un pieprasījumu, lai cik tas arī būtu vulgāri.

[1] [30] *

Padomju atomieroču programma sākās ar kodolfizika Georgija Nikolajeviča Fļorova vēstuli biedram Staļinam, kur viņš 1942. gada aprīlī norādīja, ka Rietumu, t. i., sabiedroto medijos nav dzirdama ne skaņa un nav uzrakstīta ne rinda par atomu skaldīšanas tehniku kopš tās atklāšanas 1939. gadā.

Biedrs Staļins nebija dzimis pirtiņā (lai gan tieši tur viņš saņēma no tēva dienišķo pērienu). Staļins, tieši tāpat kā

kodolfiziķis Fļorovs, uzskatīja, ka pilnīgs klusums trīs gadu gaitā par šiem atklājumiem nevar nozīmēt neko citu kā vien to, ka te gan laikam ir kas vairāk sakāms, piemēram, ka kāds ir ceļā uz bumbas radīšanu, kas kaujas laukā Padomju Savienībai nozīmētu šahu un matu, izsakoties krieviskā tēlainībā.

Tātad nebija ko zaudēt laiku, ja vien neievēro tādu sīku detaļu, ka Hitlers un nacistiskā Vācija bija pilnībā aizņemti, pa daļām ieņemot Padomju Savienību tas nozīmē visu uz rietumiem no Volgas, kas ietvertu ne tikai Maskavu, kas jau tāpat bija diezgan slikti, bet pat Staļingradu!

Kauju par Staļingradu, maigi izsakoties, Staļins uztvēra ļoti personiski. Tā, protams, izsvītroja no dzīves aptuveni pusotru miljonu cilvēku, bet Sarkanā armija uzvarēja un pamazām sāka spiest Hitleru visu ceļu atpakaļ līdz pat bunkuram Berlīnē.

Tikai tad, kad vācieši gatavojās padoties, Staļins jutās drošs, ka viņam un viņa nācijai ir nākotne, un tad beidzot tika dots starts kodolenerģijas jautājumu paātrinātai pētīšanai. Tas bija modernāks variants jau sen novecojušai dzīvības apdrošināšanai, kura nosaukta Ribentropa un Molotova vārdā.

Tomēr atombumba nav nekas tāds, ko kādā priekšpusdienā varētu saskrūvēt kopā, īpaši jau tad, kad šī bumba vēl nav izgudrota. Padomju atombumbu pētniecība bija pāris gadu strādājusi bez rezultātiem, bet tad kādudien norībēja sprādziens Ņūmeksikā. Amerikāņi šajā skrējienā bija uzvarējuši, un tas nemaz nebija tik dīvaini, ņemot vērā to, ka viņi bija sākuši skriet daudz agrāk. Un pēc izmēģinājuma tuksnesī Ņūmeksikā sekoja divi sprādzieni, kas bija pa īstam: viens Hirosimā un otrs Nagasaki. Līdz ar to Trumens bija parādījis Staļinam garu degunu un pastāstījis, kurš te ir noteicējs, un nemaz nevajadzēja pārāk labi pazīt Staļinu, lai saprastu, ka ar to viņš negrasās samierināties.

-     Atrisini uzdevumu! biedrs Staļins teica maršalam Berijam. Vai ari es izteikšos skaidrāk: Atrisini uzdevumu!

Maršals Berija saprata, ka viņa paša fiziķi, ķīmiķi un matemātiķi bija nonākuši strupceļā un šajā gadījumā neatmaksātos pusi no viņiem aizsūtīt uz gulagu. Turklāt maršalam nebija nekādu šaubu, ka šī lauka aģentiem drīzumā neizdotos ielauzties amerikāņu Losalamosas bāzes vissvētākajā vietā. Vienkārši nozagt amerikāņu rasējumus pašlaik nebija iespējams.

Atrisinājums bija importēt zināšanas, lai izšķirošā veidā papildinātu tās, kas jau atradās pētniecības centrā slepenajā pilsētā Sarovā dažu stundu brauciena attālumā dienvidaustrumos no Maskavas. Tā kā maršalam Berijam pietiekami labs bija tikai vislabākais, viņš sacīja starptautiskās aģentu darbības šefam:

-    Parūpējies, lai dabūtu uz šejieni Albertu Einšteinu!

-     Bet… Alberts Einšteins… izdvesa šokētais aģentu šefs.

-    Alberts Einšteins ir pasaules spicākās smadzenes. Vai tu domā darīt, ko es saku, vai arī ilgojies pēc nāves? jautāja maršals Berija.

Aģentu šefs savā dzīvē bija nesen saticis jaunu sievieti, un nekas pasaulē nesmaržoja tik jauki kā viņa, tā ka viņš neizjūta ilgas pēc nāves. Bet, pirms viņš paspēja maršalam Berijam to paziņot, maršals Berija teica:

-    Atrisini uzdevumu! Vai arī es izteikšos skaidrāk: Atrisini uzdevumu!

Tagad vajadzēja kaut kādā veidā savākt Albertu Einšteinu un nosūtīt viņu sainītī uz Maskavu. Taču vispirms viņš bija jālokalizē. Viņš bija dzimis Vācijā, bet pārcēlies uz Itāliju un tālāk uz Šveici un Ameriku un kopš tā laika braukājis šurp un turp starp dažādām iespējamām vietām dažādu iespējamu iemeslu dēļ.

Pašreiz viņa mājvieta bija Ņūdžersijā, bet, pēc vietējo aģentu ziņām, šķita, ka māja ir tukša. Turklāt maršals Berija gribēja, lai nolaupīšana, ja iespējams, notiktu Eiropā. Nebija iespējams bez komplikācijām izšmugulēt slavenības no ASV un pāri Atlantijas okeānam.

Bet kur tad šis vīrs atradās? Viņš reti kad ziņoja vai vispār nekad neko neziņoja pirms kāda brauciena un bija slavens ar to, ka uz svarīgām un norunātām sanāksmēm varēja ierasties vairākas dienas par vēlu.

Aģentu šefs uzrakstīja sarakstu par vairākām vietām, kam bija samērā tuva saskarsme ar Einšteinu, un katrā no tām viņš nosēdināja pa aģentam, lai tās uzraudzītu. Runa bija par māju Ņūdžersijā, protams, un par labākā drauga villu Ženēvā. Turklāt ari par Einšteina publicistu Vašingtonā un diviem pārējiem draugiem vienu Bāzelē un otru Klīvlendā Ohaio.

Tas prasīja dažu dienu pacietīgu gaidīšanu, bet tad nāca atalgojums vīrietis pelēkā mētelī ar paceltu apkakli un platmalē. Vīrietis nāca kājām pa ielu Ženēvā uz villas pusi, kur dzīvoja Alberta Einšteina labākais draugs Mišels Beso. Viņš piezvanīja, un viņu sirsnīgi un laipni apsveica Beso pats, kā arī vecāks pāris, par ko bija vajadzīgas tuvākas ziņas. Šis aģents piezvanīja kolēģim, kas ar tādu pašu uzdevumu stāvēja Bāzelē divdesmit piecas jūdzes tālāk, un pēc vairākām stundām intensīvas lūkošanās pa logiem un salīdzināšanas ar līdzpaņemto fotogaleriju abi aģenti kopā konstatēja, ka tas patiesi ir Alberts Einšteins, kas atnācis ciemos pie labākā drauga. Vecākais pāris acimredzot bija Mišela Beso svainis Pauls un viņa sieva Maja, Alberta Einšteina māsa. īsts radu saiets!

Alberts pie drauga, māsas un viņas vīra palika divas uzmanīgi novērotas dienas, tad atkal uzvilka mēteli un cimdus, uzlika platmali un devās projām tikpat diskrēti, kā bija atnācis.

Tomēr Einšteins netika tālāk kā tikai ap stūri, kad viņu sagrāba no mugurpuses un zibens ātrumā iedabūja auto aizmugures sēdeklī, kur zinātnieku iemidzināja ar hloroformu. No turienes viņu caur Austriju nogādāja Ungārijā, kas bija pietiekami draudzīgi noskaņota pret Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, lai neuzdotu daudz jautājumu, kad Padomija izteica vēlēšanos nosēdināt lidmašīnu militārā lidlaukā Pēčā, lai uzpildītu degvielu, uzņemtu divus padomju pilsoņus un turklāt vēl kādu ļoti samiegojušos vīrieti, un tūlīt pat atkal paceltos un dotos pretī nezināmam mērķim.

Nākamajā dienā drošības dienesta telpās Maskavā sākās Alberta Einšteina nopratināšana maršala Berijas vadībā. Jautājums bija tāds, vai Einšteins izvēlēsies sadarboties pats savas veselības dēļ vai ari pretosies, no kā nevienam labuma nebūs.

Diemžēl izrādījās, ka runa ir par pēdējo variantu. Alberts Einšteins negribēja atzīt, ka veltījis kaut vienu domu kodoldalīšanās tehnikai (lai gan bija vispārzināms, ka viņš jau 1939. gadā komunicējis par to ar prezidentu Rūzveltu un ka tas no savas puses novedis pie Manhetenas projekta). Fakts bija tāds, ka Alberts Einšteins pat negribēja atzīt, ka ir Alberts Einšteins. Ar ģeķīgu stūrgalvību viņš apgalvoja, ka esot Alberta Einšteina jaunākais brālis Herberts Einšteins. Tikai lieta bija tāda, ka Albertam Einšteinam nebija brāļa, viņam bija māsa un tikai. Tā ka šis triks, protams, neiedarbojās uz maršalu Beriju un viņa izmeklēšanas vadītājiem un tuvojās jau varas pielietošanas brīdis, kad Septītajā avēnijā Ņujorkā, vairākus tūkstošus jūdžu no šejienes, notika kaut kas īpaši nozīmīgs.

Proti, tur, Kārnegija hallē, Alberts Einšteins lasīja zinātniski populāru referātu par relativitātes teoriju diviem tūkstošiem astoņsimt īpaši ielūgtiem viesiem, no kuriem vismaz trīs bija žurnālisti no Padomju Savienības.

Divi Alberti Einšteini maršalam Berijam bija pārāk daudz, lai gan viens no viņiem atradās otrpus Atlantijas okeānam. Diezgan ātri tapa noskaidrots, ka tas tur Kārnegija hallē bija īstais; bet kas tad, velns parāvis, bija tas otrs?

Ar nopietniem draudiem, ka viņš dabūs piedzīvot to, ko neviens cilvēks negribētu piedzīvot, neīstais Alberts Einšteins apsolīja maršalam Berijam visu izskaidrot.

-    Maršala kungs dabūs skaidru bildi, ja vien viņš mani nepārtrauks, jo tad es kļūšu nervozs.

Maršals Berija apsolīja nepārtraukt neīsto Einšteinu ne ar ko citu kā vienīgi ar šāvienu deniņos, bet līdz tam viņš pagaidīs, līdz kļūs nešaubīgi skaidrs, ka tas, ko dzirdēs, ir meli un nekas cits.

-    Tad esiet tik laipns un sāciet. Lai man nav jūs jāpārtrauc, teica maršals Berija, turēdams pistoli šaušanas gatavībā.

Vīrietis, kas nupat bija apgalvojis, ka ir Alberta Einšteina nezināmais brālis Herberts, ievilka dziļi elpu un ievadā… pastāvēja uz to pašu (te gandrīz gāja vaļā šāviens).

Pēc tam sekoja stāsts, kas, ja bija patiess, šķita tik bēdīgs, ka maršals Berija nevarēja iedomāties tūlīt nošaut stāstītāju.

Herberts Einšteins teica, ka Hermanim un Paulīnei Einšteiniem īstenībā bija divi bērni: vispirms dēls Alberts un pēc tam meita Maja. Tiktāl maršala kungam pilnīga taisnība. Bet tad iznāca tā, ka tētis Einšteins īsti nevarēja atturēt pirkstus un vēl šo to no savas skaistās, bet ierobežoti apdāvinātās sekretāres elektroķīmiskajā fabrikā, ko viņš vadīja Minhenē. Tā rezultātā radās Herberts, Alberta un Majas slepenais un nebūt ne leģitīmais brālis.

Tieši tā, kā jau bija konstatējuši maršala aģenti, Herberts bija īsta Alberta kopija, lai gan trīspadsmit gadus jaunāks. Protams, no ārpuses jau nebija redzams, ka Herberts nelaimīgā kārtā bija mantojis mātes apdāvinātību. Vai tās trūkumu.

Kad Herbertam bija divi gadi, 1895. gadā, Einšteinu ģimene pārcēlās uz Milānu. Pārcelšanās transportam tika pievienots Herberts, bet viņa māte ne. Tētis Einšteins, protams, bija viņai piedāvājis piemērotu risinājumu, bet Herberta mamma nebija ieinteresēta. Viņa nespēja iedomāties apmainīt Bratwurst pret spageti un vācu valodu pret… kā nu to valodu tur Itālijā sauca. Turklāt šis bēbis bija ļoti liels apgrūtinājums; viņš kliedza pēc ēdamā un kakāja! Ja kāds vēlējās ņemt Herbertu kaut kur līdzi, tas varēja notikt, bet viņa pati gribēja palikt tur, kur bija.

Herberta mammai tētis Einšteins iedeva lielu naudu, no kā dzīvot. Vēlāk esot noticis tā, ka viņa satikusi īstu grāfu, kas viņu pierunājis investēt visu savu naudu gandrīz jau gatavajā mašīnā, kam bija jāražo dzīvības eliksīrs, kas ārstētu visas slimības, kādas vien sastopamas. Bet tad grāfs pazudis un droši vien paņēmis līdzi arī eliksīru, jo Herberta mamma, plika kā baznīcas žurka, pēc dažiem gadiem nomirusi no tuberkulozes.

Tādējādi Herberts uzauga kopā ar vecāko brāli Albertu un vecāko māsu Maju. Bet, lai izvairītos no skandāla, tētis Einšteins bija izlēmis Herbertu dēvēt par brāļadēlu, nevis dēlu. Herberts nekad nenonāca ar brāli īpaši tuvās attiecībās, bet ļoti mīlēja māsu, lai gan viņam vajadzēja saukt viņu par māsīcu.

-    Savelkot visu kopā, teica Herberts Einšteins, mani atstāja paša māte, noliedza tēvs un es pats esmu tik inteliģents kā kartupeļu maiss. Visā savā mūžā es neesmu izdarījis neko derīgu, tikai dzīvojis no tēva mantojuma, un man nav galvā ienākusi neviena spoža doma.

Maršals Berija stāstījuma laikā bija nolaidis pistoli un tad to atkal turēja šaušanas gatavībā. Ļoti iespējams, ka dzirdētie vārdi bija patiesi, un maršals juta, ka viņš varēja vai apbrīnot šo spēju ieskatīties sevī, kas, izrādījās, piemita šim apdauzītajam Herbertam Einšteinam.

Kā viņam tagad rīkoties? Maršals domīgi piecēlās no krēsla nopratināšanas telpā. Drošības pēc tas viss tagad pareizi un nepareizi jānoliek malā revolūcijas vārdā. Viņam tik tiešām problēmu pietika, nebija vajadzīga vēl kāda uz kakla. Jā, tā tam jābūt. Maršals pagriezās pret abiem sargiem pie durvīm.

-    Aizvāciet viņu!

Pēc tam viņš telpu atstāja.

* * *

Izgāšanās ar Herbertu Einšteinu nebija nekas jauks, par ko atskaitīties biedram Staļinam, bet maršalam Berijam gluži kā dzērājam uzsmaidīja veiksme, jo, pirms viņš paspēja krist nežēlastībā, Losalamosas bāzē Ņūmeksikā notika izšķirošais izrāviens.

Gadu gaitā vairāk nekā simt trīsdesmit tūkstoši cilvēku bija iesaistīti tā sauktajā Manhetenas projektā, un, protams, no viņiem vairāk nekā viens bija lojāls sociālistiskajai revolūcijai. Bet nevienam nebija laimējies iespiesties tik dziļi visslepenākajos koridoros, lai Padomija šādā veidā varētu nonākt pie atombumbas iekšējā noslēpuma.

Bet tagad kaut kas bija zināms gandrīz tikpat labi. Izrādījās, ka tas bija zviedrs, kas atminējis mīklu, un bija informācija par to, kas viņš tāds!

Pēc visa zviedru spiegu tīkla aktivizēšanas nevajadzēja vairāk par pusi dienas, lai uzzinātu, ka Allans Karlsons dzīvo viesnīcā Grand Hotel Stokholmā un ka šajās dienās viņš nav domājis neko pasākt, kopš slepenās, bet padomju (protams!) infiltrētās zviedru atomieroču programmas šefs paziņoja Karlsonam, ka viņa pakalpojumi nav vajadzīgi.

-Jautājums tikai tāds, kam pieder pasaules rekords muļķībā, pie sevis noteica maršals Berija, zviedru atomieroču programmas šefam vai Herberta Einšteina māmiņai…

Šoreiz maršals Berija izvēlējās citu taktiku. Viņš nevis šo vīru, Allanu Karlsonu, vardarbīgi savāks, bet gan pierunās sniegt viņam pieejamās ziņas un par to kā atlīdzību saņemt apaļu summu amerikāņu dolāros. Un tas, kurš atbildēs par pierunāšanu pirmajā stadijā, būs zinātnieks, kā Allans Karlsons pats, nevis kāds skarbs un neveikls aģents. Aģents toties (drošības dēļ) nonāca pie stūres kā privātšoferis Jūlijam Borisovičam Popovam, šim ļoti simpātiskajam un gandrīz tikpat ļoti kompetentajam fiziķim no maršala Berijas iekšējās atomieroču grupas.

Un tagad tika ziņots, ka viss izdevies pēc plāna, ka Jūlijs Borisovičs ir atpakaļceļā uz Maskavu, ka viņam ir līdzi Allans Karlsons un ka Karlsons izteicies pozitīvi par palīdzēšanu.

* * *

Maršala Berijas Maskavas kantoris atradās Kremļa mūru iekšpusē tā bija vēlējies biedrs Staļins. Maršals pats sagaidīja Allanu Karlsonu un Jūliju Borisoviču, kad viņi ienāca foajē.

-    Esiet sirsnīgi sveicināts, Karlsona kungs! sacīja maršals Berija un ar viņu sarokojās.

-    Paldies, maršala kungs! teica Allans.

Maršals Berija nebija tāds, kas var sēdēt un nepārtraukti pļāpāt par neko. Turklāt viņam šķita, ka dzīve ir pārāk īsa (starp citu, viņš nebija kompetents sociālajos jautājumos). Tādēļ maršals Allanam sacīja:

-    Ja no ziņojumiem esmu pareizi sapratis, Karlsona kungs, tad jūs piekrītat asistēt Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai kodolenerģijas jautājumos par simt tūkstoš dolāru lielu atlīdzību.

Allans atbildēja, ka viņš nav tik daudz domājis par naudu, bet labprāt sniegtu palīdzīgu roku Jūlijam Borisovičam, ja viņam tas būtu vajadzīgs, kā laikam arī ir. Tomēr būtu labi, ja maršala kungs varētu ar atombumbu pagaidīt līdz nākamajai dienai, jo pēdējā laikā ļoti daudz bijis jāceļo.

Maršals Berija atbildēja ar izpratni, ka brauciens prasījis no Karlsona kunga daudz spēka, un piebilda, ka tūlīt būšot pusdienas ar biedru Staļinu un ka Karlsona kungs pēc tam varēšot atpūsties vislepnākajā viesu dzīvoklī, kādu vien Kremlis varot piedāvāt.

Biedrs Staļins ar ēdienu neskopojās. Tur bija lašu ikri un siļķe, un sālīti gurķi, un gaļas salāti, un grilēti dārzeņi, un borščs, un pelmeņi, un bļinas ar kaviāru, un upes forele, un rulādes, un jēra gaļas kotletes, un pīrāgi ar saldējumu. Pie visa tā tika servēts vīns dažādās krāsās un, protams, vodka. Un vēl vairāk vodkas.

Ap galdu sēdēja biedrs Staļins pats, Allans Karlsons no Ikshultas, kodolfiziķis Jūlijs Borisovičs Popovs, padomju valsts drošības šefs maršals Lavrentijs Pavlovičs Berija, kā arī mazs, gandrīz neredzams jauns vīrietis bez vārda un bez iespējas kaut ko ēst vai dzert. Tas bija tulks, un tika uzskatīts, ka viņa te nav.

Staļins jau no paša sākuma bija spīdošā garastāvoklī. Lavrentijs Pavlovičs vienmēr piegādāja vajadzīgo! Bez šaubām, Staļinam ausīs bija nonākusi izgāšanās ar Einšteinu, bet tā tagad bija vēsture. Turklāt Einšteinam (īstajam, protams) bija tikai smadzenes; toties Karlsonam tiešas un detalizētas zināšanas!

Nemaz nekļuva sliktāk ne ar šo, ne ar to, kad Karlsons izrādījās patīkams tips. Viņš pastāstīja Staļinam savu biogrāfiju, lai gan visīsāko versiju. Viņa tēvs bija cīnījies par sociālismu Zviedrijā un pēc tam aizbraucis uz Krieviju tādā pašā uzdevumā. Tik tiešām slavējami! Dēls bija cīnījies spāņu pilsoņu karā, un Staļins negribēja būt nepieklājīgs un jautāt, kurā pusē. Pēc tam viņš bija aizbraucis uz Ameriku (droši vien lidoja, domāja Staļins) un tad tīri nejauši nonāca sabiedroto dienestā… un to jau varēja piedot, Staļins kara pēdējā posmā zināmā mērā bija darījis to pašu.

Pie otrā ēdiena jau pēc dažām minūtēm Staļinam bija jāiemācās nodziedāt "Helan gдr, sjunghoppfaderaUanlallanlej" katru reizi, kad tika paceltas glāzītes. Tas savukārt lika Allanam slavēt Staļina dziedāšanas prasmi, un tad Staļins stāstīja, ka jaunībā dziedājis korī un uzstājies kā solists kāzās, un tad viņš piecēlās, lai to pierādītu, un sāka lēkāt apkārt pa telpu, mētādams rokas un kājas uz visām pusēm, dziedādams dziesmu, kas Allana ausīs skanēja gandrīz… indiski… bet labi!

Allans neprata dziedāt, viņš neko nezināja par kultūras vērtībām, viņš to apzinājās, bet noskaņojums šķietami prasīja, lai arī viņš pasāk kaut ko vairāk nekā tikai Helan gar, un vienīgais, ko viņš ātrumā varēja atcerēties, bija Vernera fon Heidenstama dzejolis, ko Allana tautskolas skolotājs bija piespiedis bērniem otrajā klasē iemācīties no galvas.

Un tā Staļins apsēdās, bet Allans piecēlās un deklamēja:

Zviedrija, Zviedrija, tēvzeme man tu pasaulē vienīgā esi.

Plūst skaidrais avots, kur atmiņā kara ugunis pland, kur tautas ticību gadu simteņos nesi, kur, darbos piepildīts, zvērests tev skan.

Allans astoņu gadu vecumā nebija sapratis, ko runā, un tagad, kad viņš atkal deklamēja šo dzeju ar izteiktu iedvesmu, viņš aptvēra, ka pēc trīsdesmit septiņiem gadiem vēl arvien to nesaprot. Tomēr viņš lasīja to, ko bija lasījis, zviedru valodā, tā ka krievu-angļu neeksistējošais tulks sēdēja kluss uz krēsla un eksistēja vēl mazāk nekā iepriekš.

Turpretī Allans pastāstīja (kad aplausi norima), ka viņš deklamējis Vernera fon Heidenstama dzejoli. Iespējams, ka Allans būtu noklusējis šo informāciju vai mazliet pielabojis patiesību, ja būtu zinājis, kā biedrs Staļins reaģēs.

Lieta, proti, bija tāda, ka Staļins sākotnēji bija dzejnieks, turklāt augstākā mērā spējīgs. Tomēr laika gars bija padarījis viņu par revolūcijas cīnītāju; viņu nevarētu dēvēt par poētisku, tomēr interese par dzeju Staļinam bija saglabājusies kopā ar zināšanām par mūsdienu labākajiem dzejniekiem.

Allanam par nožēlu, Staļins ļoti labi zināja Verneru fon Heidenstamu. Un atšķirībā no Allana viņš bija izdibinājis Vernera fon Heidenstama mīlestību uz Vāciju. Turklāt uz šo mīlestību tika atbildēts. Hitlera labā roka Rūdolfs Hess trīsdesmitajos gados bija apmeklējis Heidenstamu mājās, un drīz pēc tam Heidenstams kļuva par goda doktoru Heidelbergas Universitātē.

Tas viss dramatiski mainīja biedra Staļina garastāvokli.

-   Vai Karlsona kungs te sēž un apvaino dāsno namatēvu, kas viņu uzņēmis atplestām rokām? -jautāja Staļins.

Allans apgalvoja, ka nedara neko tamlīdzīgu. Ja Staļina kungu satraucis Heidenstams, Allans lūdza sevi atvainot. Tas, ka Heidenstams jau kopš vairākiem gadiem miris, varbūt varētu būt kā mierinājums?

-     Un tas "SjunghoppfaderaUanlallanlej" ko tas īsti nozīmē? Vai tas ir slavinājums revolūcijas ienaidniekiem, ko jūs turklāt piedabūjāt Staļinu pašu nodziedāt? jautāja Staļins, kurš vienmēr runāja par sevi trešajā personā, kad bija satraucies.

Allans atbildēja, ka viņam vajadzīgs apdomāšanās laiks, lai pārtulkotu "SjunghoppfaderaUanlallanlej" angliski, bet ka Staļina kungs var būt mierīgs, jo tas nav nekas cits kā tikai jautrs izsauciens.

-Jautrs izsauciens? vaicāja biedrs Staļins paceltā balsī. Vai Karlsona kungam šķiet, ka Staļins izskatās jautrs?

Allanam pamazām sāka piegriezties Staļina sīkumainība. Vecajam bija pavisam sarkani vaigi, tik satraukts viņš bija, un patiesībā pilnīgi ne par ko. Staļins turpināja:

-     Un kā tur īsti bija ar to spāņu pilsoņu karu? Varbūt vislabāk pajautāt šim Heidenstama mīļotāja kungam, kurā pusē viņš karoja?

Vai tad viņam ir arī sestais prāts, šim nešķīstenim? domāja Allans. Tagad viņš jau bija tik dusmīgs, ka vai vārījās, tādēļ tikpat labi varēja pateikt visu, kā bija.

-      Es patiesībā nemaz necīnījos, Staļina kungs, bet sākumā palīdzēju republikāņiem, līdz vēlāk nejauši samainīju puses un kļuvu par labu draugu ģenerālim Franko.

-    Ģenerālim Franko? kliedza Staļins un pielēca kājās, tā ka krēsls aiz viņa apgāzās.

Acīmredzot bija iespējams kļūt vēl niknākam. Allana piedzīvojumiem bagātajā dzivē vairākas reizes bija gadījies, ka uz viņu bija bļāvuši, bet viņš nekad nebija bļāvis pretī, un viņš arī tagad negrasījās to darīt. Lai gan tas nenozīmēja, ka viņu šī situācija nesatrauca. Tieši otrādi, viņš visai ātri bija sapratis, ka necieš šo mazo bļauri otrpus galda. Allans nolēma iet pretuzbrukumā, bet savā paša necilajā veidā.

-    Un ne jau tikai tas vien, Staļina kungs. Es esmu bijis Ķīnā, lai cīnītos ari pret Mao Dzedunu, pirms devos uz Irānu un novērsu atentātu pret Čērčilu.

-    Pret Čērčilu? Pret to resno cūku! kliedza Staļins.

Staļins uz sekundi saņēmās, kamēr ierāva veselu glāzi

vodkas. Allans ar skaudību noskatījās viņš labprāt būtu vēlējies piepildīt arī savējo, tomēr apdomājās, ka tagad varbūt nav īstais bridis izteikt šādu vēlēšanos.

Maršals Berija un Jūlijs Borisovičs neteica neko. Bet viņiem bija dažādas sejas izteiksmes. Kamēr Berija dusmīgi blenza uz Allanu, Jūlijs izskatījās tikai nelaimīgs.

Staļins noskurinājās pēc tikko izdzertās glāzes, tad nolaida balsi līdz normālam līmenim. Nikns viņš bija joprojām.

-     Vai Staļins to visu pareizi sapratis? Staļins vaicāja. Tu esi stāvējis Franko pusē, tu esi karojis pret biedru Mao, tu esi… izglābis dzīvību tai cūkai Londonā, un tu esi ielicis pasaules nāvējošāko ieroci niknāko amerikāņu kapitālistu rokās?

-     Biedrs Staļins, iespējams, to visu ir saasinājis, bet patiesībā viss ir pareizi. Mans tēvs, starp citu, pieslējās caram, tas bija pēdējais, ko viņš izdarīja, ja Staļina kungs to grib nostādīt pret mani.

-     Par to man nospļauties, nomurmināja Staļins un dusmās aizmirsa runāt trešajā personā. Un tagad tu esi te, lai pārdotu sevi padomju sociālismam? Simt tūkstoš dolāru tā ir cena par tavu dvēseli? Varbūt tā vakara gaitā kļuvusi dārgāka?

Allanam bija pārgājusi patika palīdzēt. Protams, Jūlijs joprojām bija krietns vīrs, un tieši viņam palīdzība bija vajadzīga. Tomēr nevarēja izvairīties no tā, lai Jūlija darba rezultāts nonāktu biedra Staļina rokās, viņš jau nebija nekāds biedrs, nav vārdam vietas. Tieši otrādi viņš likās labils, un būtu mierīgāk, ja viņam nedotu šo bumbu, ar ko spēlēties.

-     Nu nē, sacīja Allans, jau no paša sākuma nebija runa par naud…

Tālāk viņš netika, jo Staļins no jauna eksplodēja.

-    Ko tu īsti domā kas tu esi, tu nolādētā žurka? Staļins kliedza. Vai tev liekas, ka tu, fašisma un nīstā Amerikas kapitālisma pārstāvis, kam patīk viss uz šīs zemes, ko Staļins tā ienīst, ka tu tagad esi ieradies Kremlī, Kremlī, lai tirgotos ar Staļinu, tirgotos ar Staļinu?

-    Kāpēc tu visu saki divas reizes? Allans jautāja, bet Staļins turpināja:

-    Padomju Savienība ir gatava atkal doties karā, lai tu to zinātu! Karš būs, karš neizbēgami būs, līdz Amerikas imperiālisms tiks iznīcināts!

-    Ak tā, tu tā saki, teica Allans.

-    Lai cīnītos un uzvarētu, mums nevajag tavu nolādēto atombumbu! Mums vajag sociālistiskas dvēseles un sirdis'. Tas, kas jūt, ka nekad netiks uzvarēts, nekad arī netiks uzvarēts!

-    Ja vien kāds viņam neuzmetis atombumbu, teica Allans.

-    Es satriekšu kapitālismu! Vai dzirdi? Es satriekšu katru atsevišķu kapitālistu! Un es sākšu ar tevi, tu suns tāds, ja tu mums nepalīdzēsi ar bumbu!

Allans konstatēja, ka viņš paspējis pabūt gan žurka, gan suns un tikai dažu minūšu laikā. Un to, ka Staļins noteikti nav īsti vesels, jo tagad acīmredzot domāja tomēr izmantot Allana pakalpojumus.

Bet Allans negribēja te sēdēt un ilgāk uzklausīt bezkaunības. Viņš bija ieradies Maskavā, lai palīdzētu, nevis lai tiktu izlamāts. Tagad Staļinam būs pašam jātiek galā.

-    Es domāju par vienu lietu, teica Allans.

-    Par ko? Staļins nikni vaicāja.

-    Vai tev nevajadzētu ņemt un nodzīt šīs ūsas?

Ar to pašu pusdienas bija galā, jo noģība tulks.

Plāni mainījās ļoti ātri. Allanu ievietoja nevis Kremļa lepnākajā viesu dzīvoklī, bet gan valsts drošības policijas pagraba cellē bez logiem. Biedrs Staļins beidzot bija nolēmis, ka Padomju Savienībai būs atombumba: vai nu pašu ekspertu spēkiem, vai arī ar godīgu spiegošanu. Vairāk netiks nolaupīts neviens rietumnieks un nekādā ziņā nenotiks tirgošanās ar kapitālistiem vai fašistiem, vai abiem diviem.

Jūlijs bija dziļi nelaimīgs. Ne tikai tāpēc, ka viņš šo jauko Allanu bija atmānījis uz Padomju Savienību, kur tagad viņu gaidīja droša nāve, bet ari tāpēc, ka biedrs Staļins bija parādījis tādus cilvēciskus trūkumus! Lielais vadonis bija inteliģents, vispārēji izglītots, labs dejotājs, un viņam bija laba balss. Bet viņš bija pilnīgi nesaprātīgs! Allanam bija iznācis nocitēt nepareizu dzejnieku, un dažās sekundēs patīkamas pusdienas bija pārvērtušās par… katastrofu.

Riskējot pats ar savu dzīvību, Jūlijs uzmanīgi, ļoti uzmanīgi mēģināja runāt ar maršalu Beriju par Allana gaidāmo nāvessodu un vai tomēr, par spīti visam, šeit nebūtu kāda alternatīva.

Bet te Jūlijs bija nepareizi novērtējis maršalu. Protams, viņš pielietoja varu pret sievietēm un bērniem, protams, viņš lika spīdzināt un nogalināt gan vainīgus, gan nevainīgus, protams, tas viss un vēl daudz kas piedevām… Bet, lai cik pretīgas daudzkārt bija viņa metodes, tomēr maršals Berija apzināti strādāja Padomju Savienības labā.

Esiet mierīgs, mīļo Jūlij Borisovič, Karlsona kungam nebūs jāmirst. Vismaz tagad vēl ne.

Maršals Berija paskaidroja, ka viņš uzskata Allanu Karlsonu par atstātu rezervē tādam gadījumam, ja Jūlijam Borisovičam un viņa kolēģiem pētniekiem neveiktos ar bumbu ilgāk, nekā to būtu iespējams akceptēt. Šajā skaidrojumā bija ietverti draudi, un ar to maršals Berija bija ļoti apmierināts.

Gaidot tiesu, Allans sēdēja tur, kur sēdēja, vienā no drošības policijas daudzajām kamerām. Vienīgais, kas notika, kad vispār nekas nenotika, bija tas, ka Allanam katru dienu servēja kukulīti maizes, trīsdesmit gramu cukura un trīsreiz dienā gatavotu ēdienu (dārzeņu zupu, dārzeņu zupu un dārzeņu zupu).

Ēdiens noteikti Kremlī būtu bijis labāks nekā apcietinājumā. Bet, pēc Allana domām, lai ari zupa garšoja tā, kā garšoja, viņš katrā gadījumā to varēja baudīt vienā mierā, nevis apstākļos, kad kāds uz viņu nesaprotamu iemeslu dēļ kliedz.

Jaunā diēta ilga sešas dienas, līdz drošības dienesta īpašā kolēģija sasauca tiesas sēdi. Tiesas zāle, tāpat kā Allana kamera, atradās drošības dienesta milzīgajā ēkā Lubjankas laukumā, tikai dažus stāvus augstāk. Allanu nosēdināja uz krēsla pretī tiesnesim aiz katedras. Pa kreisi no tiesneša sēdēja prokurors vīrs ar sapīkušu seju un pa labi Allana aizstāvis, vīrs ar tikpat sapīkušu seju.

Vispirms prokurors sacīja kaut ko krieviski, ko Allans nesaprata. Pēc tam advokāts sacīja kaut ko citu krieviski, ko Allans arī nesaprata. Uz to tiesnesis pamāja ar galvu, šķietami pārdomādams, tad drošības dēļ atvēra un izlasīja kādu lapiņu, lai visu atcerētos, tad pasludināja spriedumu:

īpašā kolēģija nolemj notiesāt Allanu Emānuelu Karlsonu, Zviedrijas karalistes pilsoni, kā padomju sociālistiskajai sabiedrībai bīstamu elementu uz trīsdesmit gadiem labošanas darbu nometnē Vladivostokā.

Tiesnesis informēja notiesāto, ka spriedums pārsūdzams Augstākajā Padomē triju mēnešu laikā, sākot ar šo dienu. Bet Allana Karlsona advokāts Allana Karlsona vārdā paziņoja, ka nekāda pārsūdzība neesot aktuāla. Un ka Allans Karlsons, tieši pretēji, esot pateicīgs par maigo spriedumu.

Protams, Allanam neviens neprasīja, vai viņš ir pateicīgs vai ne, bet spriedumam nenoliedzami bija savas labās puses. Pirmkārt, notiesātais varēja saglabāt dzīvību, un, ja cilvēks pieskaitīts bīstamiem elementiem, tas bija rets gadījums. Un, otrkārt, viņš nonāca gulaga nometnē tieši Vladivostokā, kur valda Sibīrijas vislabāk paciešamais klimats. Laiks tur nav daudz trakāks kā mājās Sermlandē, turpretim tālāk ziemeļos un valsts iekšienē aukstums varēja sasniegt mīnus piecdesmit, sešdesmit un pat septiņdesmit grādus.

Allanam tātad smaidīja veiksme, un tad viņš tika iespiests caurvējainā dzelzceļa vagonā kopā ar trīsdesmit citiem disidentiem ar tādu pašu likteni. Turklāt tieši šai kravai tika piešķirtas ne mazāk kā trīs segas uz cietumnieku, jo kodolfiziķis Jūlijs Borisovičs Popovs bija piekukuļojis sargu un viņa tuvāko šefu ar veselu žūksni rubļu. Cietumnieku sargu bosam likās dīvaini, ka tik prominents pilsonis iesaistās vienkāršā gulaga transportā, un viņš apsvēra iespēju paziņot par to augstākstāvošām personām, bet tad šefam ienāca prātā, ka naudu jau faktiski paņēmis, un tādēļ labāk nesacelt troksni.

Allanam nebija viegli atrast kādu, ar ko šajā cietumnieku transportā kontaktēties, jo gandrīz visi runāja tikai krieviski. Tomēr kāds vīrs ap piecdesmit prata itāliski, un, tā kā Allans labi runāja spāniski, viņi viens otru diezgan labi saprata. Pietiekami labi, lai Allans aptvertu, ka šis vīrs ir dziļi nelaimīgs un labprāt darītu sev galu, ja vien viņš, pēc paša vārdiem, piedevām pie visa cita nebūtu tāds mīkstčaulis. Allans viņu mierināja, cik vien labi prazdams, un teica, ka varbūt viss nokārtosies pats no sevis, kad vilciens nonāks Sibīrijas iekšienē, jo tur, pēc Allana domām, arī trīs segas būs pārāk maz, ja aukstums tiešām būs tik neciešams.

Itālietis nošņaukājās un kļuva mundrāks. Tad viņš pateicās Allanam par atbalstu un sniedza roku. Starp citu, viņš nemaz nebija itālietis, bet gan vācietis. Viņu sauca Herberts. Uzvārds, pēc viņa domām, nebija svarīgs.

* * *

Herbertam Einšteinam dzīvē nekad nebija veicies. Administratīvas kļūdas dēļ viņš, tieši tāpat kā Allans, bija notiesāts uz trīsdesmit gadiem labošanas darbu nometnē, nevis uz nāvi, pēc kuras tik dedzīgi ilgojās.

Un viņš arī nenosala Sibīrijas tundrā, par to parūpējās papildu segas. Turklāt 1948. gada janvāris bija vismaigākais salīdzinājumā ar citiem gadiem un dienām. Bet Allans solīja, ka drīz vien Herbertam pavēršoties jaunas iespējas. Viņi taču atradās ceļā uz darba nometni; ja nekā citādi, viņš taču varēs nostrādāties līdz nāvei; ko Herberts par to domājot?

Herberts nopūtās un teica, ka šādai lietai esot par slinku, un vispār viņš par to neko nezinot, jo nekad mūžā neesot strādājis.

Šajā apstāklī Allans saredzēja iespēju. Ja darba nometnē kāds tikai staigās apkārt un slaistīsies, tad taču sargi viņam veltīs ložu kārtu.

Herbertam šī doma patika, bet vienlaikus viņš no tās nodrebēja. Ložu kārta diezin vai tā ir ļoti sāpīga?

Allanam Karlsonam pret dzīvi nebija nekādu lielo prasību. Viņš gribēja gultu, kārtīgi paēst, kaut kādu darbu un ik pa laiciņam malciņu degvīna. Ja viņam tas bija, tad gandrīz visu varēja pieciest. Vladivostokas lēģeri tika piedāvāts viss, ko Allans vēlējās, izņemot degvīnu.

Vladivostokas ostu tolaik veidoja atklātā un slēgtā daļa. Slēgtā bija apjozta ar divus metrus augstu sētu, aiz kuras divkāršās rindās bija izvietotas četrdesmit brūnas barakas, kas piederēja pie gulaga labošanas darbu nometnes. Sēta veda līdz pat piestātnei. Tie kuģi, kuri gulaga cietumniekiem bija jāpiekrauj vai jāizkrauj, pietauvojās sētas iekšpusē, pārējie ārpusē. Gandrīz visus darbus veica ieslodzītie, tikai mazi zvejnieku kuģīši tika galā paši ar savu apkalpi, kā ari viens vai otrs lielāks tankkuģis.

Visas dienas labošanas darbu nometnē Vladivostokā ar maziem izņēmumiem šķita vienādas. Baraku iemītniekus modināja pulksten sešos, brokastis deva ceturksni pāri sešiem. Darbs ilga divpadsmit stundas, no pusseptiņiem līdz pusseptiņiem, ar trīsdesmit minūšu ilgu pusdienlaiku pulksten divpadsmitos. Tūlīt pēc darba dienas beigām bija vakariņas, tad visi tika ieslēgti līdz nākamajam ritam.

Diēta bija stabila: galvenokārt, protams, zivis, bet reti kad zupas veidā. Cietumnieku sargi nebija visai laipni, tomēr bez vajadzības nevienu nost nešāva. Pat Herbertam Einšteinam bija izdevies saglabāt dzīvību, lai gan pret paša gribu. Bez šaubām, viņš vilka kājas trakāk nekā citi cietumnieki, bet, tā kā viņš vienmēr turējās čaklā darbarūķa Allana tuvumā, nekas netika pamanīts.

Allanam nebija nekas pretī strādāt par diviem. Turpretī viņš nekavējoties ieveda noteikumu, ka Herberts nedrīkst stāvēt un caurām dienām īdēt, cik viņam nožēlojama dzīve, to jau Allans bija sapratis, un viņa atmiņai nebija ne vainas. Atkārtot kaut ko vēl un vēlreiz tas nekur nederēja.

Herberts paklausīja, un ar to viss bija labi, gandrīz tikpat labi kā ar visu pārējo.

Ja vien nebūtu tā lieta ar degvīnu. Allans izturēja tieši piecus gadus un trīs nedēļas. Tad viņš sacīja:

Nu man vienreiz gribas iedzert. Bet ko iedzert te nav nekā. Tātad pienācis laiks kopties projām.

17. NODAĻA otrdiena, 2005. gada 10. maijs

Pavasara saule karsēja jau devīto dienu pēc kārtas, un, pat ja no rītiem bija vēss, Buse klāja brokastu galdu laukā, verandā.

Benijs un Daiļā izveda Soņu no autobusa un tālāk zaļās ganībās aiz dzīvojamās mājas. Allans un Jedans Jerdlns kopā sēdēja šūpuļdlvānā un uzmanīgi šūpojās. Vienam bija simt gadu, bet otrs jutās gandrīz līdzīgi. Galva sāpēja, un lauzto ribu dēļ bija grūti elpot, labā roka vispār nedarbojās, bet vissliktākais bija ievainojums labajā kājā. Benijs, iedams garām, paskatījās un solīja apmainīt kājas pārsēju brītiņu vēlāk, bet tagad ieteica pāris pretsāpju tablešu. Ja radīsies vajadzība morfīnam, pienāks kārta vakarpusē.

Benijs atgriezās pie Soņas un atstāja Allanu un Jedanu divatā. Allans domāja, ka pienācis laiks nopietnākai sarunai starp vīriem. Viņš sāka ar nožēlu, ka… vai viņu sauca Bultens? … ka Bultens aizgājis bojā Sermlandes mežā un ka… Hinkens?… drīz pēc tam nonācis zem Soņas. Gan Bultens, gan Hinkens, maigi izsakoties, bija ļoti draudīgi, un tas, iespējams, varētu būt vainu mīkstinošs apstāklis; vai Jedana kungs tā nedomā?

Jedans Jerdīns atbildēja, ka bēdīgi dzirdēt par zēnu nāvi, bet tas tomēr viņu nemaz nepārsteidzot, ka viņus pieveicis simtgadīgs vecis, lai ari saņemot nelielu palīdzību, jo tie abi bijuši vienreizīgi āmurgalvas. Vienīgais, kas tos muļķībā varētu pārspēt, bijis kluba ceturtais biedrs Karakass, bet tas jau esot aizbraucis no valsts un atrodoties kaut kur ceļā uz Dienvidameriku. Jedans nevarot pateikt, no kurienes Karakass īsti nākot.

Tad Jedana Jerdīna balss kļuva skumja šķita, ka viņam žēl sevis paša, jo tieši Karakass būtu varējis runāt ar kokaina pārdevējiem Kolumbijā; tagad Jedanam nebija ne tulka, ne palīgu, lai turpinātu biznesu. Tagad viņš te sēdēja un nezināja ne to, cik viņam vispār ķermenī lauztu kaulu, ne ari to, ko vispār iesākt ar savu dzīvi.

Allans viņu mierināja un teica, ka droši vien esot citas narkotikas, ko Jedana kungs varētu pārdot. Allans īsti neorientējoties, kā sastāv ar narkotikām, bet Jedana kungs un Buse Resgalis varbūt te īpašumā varētu kaut ko audzēt?

Jedans atbildēja, ka Buse Resgalis ir labākais draugs viņa mūžā, bet ka Busem esot sava nolādēta morāle. Ja tās nebūtu, tad Jedans un Buse šobrīd jau būtu gaļas bumbiņu karaļi visā Eiropā.

Buse pārtrauca vispārējo melanholiju šūpuļdlvānā, paziņodams, ka brokastis ir galdā. Beidzot Jedans dabūja nogaršot pasaulē sulīgāko cāli un piedevām vēl tādu arbūzu, kas likās taisnā ceļā importēts no debesu valstības.

Pēc brokastīm Benijs pārsēja Jedana brūci kājā, un tad Jedans paziņoja, ka viņam vajadzīgs neliels priekšpusdienas snaudiens, ja draugi neiebilst. Draugi nekādā ziņā neiebilda.

Nākamās stundas Klokaregordā noritēja šādi.

Benijs un Daiļā pārkārtoja šķūni, lai ierīkotu cienīgu un pastāvīgu stalli Soņai.

Jūliuss un Buse devās pēc provianta uz Falšēpingu, kur ieraudzīja laikrakstu reklāmas lapas un rakstus kaujas rubrikās par simtgadnieku ar kompāniju, kas acīmredzot bija devušies amoka skrējienā pa valsti.

Allans pēc brokastīm atgriezās šūpuļdīvānā ar paša pieņemto galveno uzdevumu nepārpūlēties. Labprāt kopā ar Busteru.

Un Jedans bija nolicies gulēt.

Bet, kad Jūliuss un Buse atgriezās pēc šopinga, viņi tūlīt sasauca virtuvē sapulci. Pat Jedans Jerdīns tika piecelts no gultas, lai būtu klāt.

Jūliuss sākumā pastāstīja, ko viņi ar Būsi redzējuši reklāmas lapā, kas izvietota visās malās Falšēpingā. Viņiem bija līdzi arī avīzes. Tas, kurš vēlējās, varēja tās pēc sapulces mierā un klusumā izlasīt pats, bet kopsavilkums bija tāds, ka visi šajā istabā ir neklātienē aizturēti, izņemot Būsi, kas nekur nebija minēts, un Jedanu, kas, pēc žurnālistu rakstītā, bija miris.

-    Pēdējais gan īsti neatbilst patiesībai, lai gan es jūtos draņķīgi, teica Jedans Jerdīns.

Jūliuss turpināja, ka, protams, ir nopietni tikt apsūdzētam par slepkavību, pat ja beigās to nosauktu par kaut ko citu. Un tad viņš ļāva runāt citiem. Varbūt viņiem pašrocīgi jāpiezvana policijai, jāpasaka sava atrašanās vieta un jāļauj taisnībai iet savu gaitu?

Pirms kāds cits paspēja paust savu viedokli, Jedans Jerdīns iebļāvās, ka tikai pār viņa pusdzīvo ķermeni kāds brīvprātīgi zvanīs un pieteiksies policijā.

-    Ja notiks šitā, es tūlīt pat sameklēšu savu revolveri. Starp citu, kur jūs to esat nobēdzinājuši?

Allans atbildēja, ka viņš noslēpis revolveri drošā vietā, domājot par visām tām jocīgajām zālēm, ko Benijs grūž

Jedana kungam iekšā. Un vai Jedana kungs nedomā, ka šaujamais vēl kādu bridi varētu palikt slēptuvē?

Nūja, tam Jedans varētu piekrist, ja vien viņš ar Karlsona kungu reiz varētu pāriet uz tu.

-     Es esmu Jedans, teica Jedans un sniedza simtgadniekam kreiso roku.

-     Un es esmu Allans, teica Allans. Ļoti patīkami satikties.

Tātad Jedans, draudot ar ieroci (lai gan bez ieroča), bija noteicis, ka pie policijas un prokurora atzīties nav jāiet. Viņa pieredze mācīja, ka taisnība reti kad ir taisnīga, kādai tai vajadzētu būt. Pārējie tam piekrita, it īpaši iedomājoties par to, cik slikti viss viņiem varētu beigties, ja taisnība šoreiz izrādītos taisnīga.

īso pārrunu secinājums bija tāds, ka dzeltenais autobuss tūlīt tika paslēpts Buses rūpnieciskajā noliktavā kopā ar vēl neapstrādātiem arbūziem, Tas Kungs vien zina, cik lielā skaitā. Nolemts tika arī tas, ka vienīgais, kas drīkst atstāt māju bez grupas atļaujas, ir Buse Resgalis; tas nozīmē no visiem vienīgais, kas nebija izsludināts meklēšanā vai uzskatīts par mirušu.

Jautājumu par nākotni, kā, piemēram, par ceļasomu ar naudu, kas tika dalīta pa labi un pa kreisi, grupa nolēma atlikt uz vēlāku laiku. Vai, kā sacīja Jedans Jerdīns:

-     Man sāp galva, kad es domāju par to, un sāp krūtis, kad ieelpoju, lai pastāstītu, ka, man par to domājot, sāp galva. Es maksāju piecdesmit miljonus par pretsāpju tableti, ja vajadzīgs.

-    Te tev būs divas, teica Benijs. Bet tās ir bez maksas lai tu to zinātu!

Komisāram Āronsonam tā bija drudžaina diena. Pateicoties mediju uzmanībai, straumēm plūda ziņas par trīskāršā slepkavas un viņa kompanjonu atrašanās vietu. Bet vienīgā informācija, kas, pēc komisāra Aronsona domām, bija ticama, nāca no lēņa policijas prefekta vietnieka Gunnara Lēvenlinda Jenšēpingā. Viņš bija sazinājies ar Āronsonu un pastāstījis, ka, braucot pa E4 dienvidos no Jenšēpingas, Rosletas tuvumā saticis Scania modeļa dzeltenu kravas autobusu ar sadauzītu priekšu un tikai vienu mazo gaismu. Ja viņa mazdēls savā bēbīša krēsliņā tieši tobrīd nebūtu sācis vemt, Lēvenlinds būtu zvanījis ceļu policijas kolēģiem, bet tagad bija tā, kā bija.

Komisārs Āronsons otro vakaru pēc kārtas sēdēja piano bārā viesnīcā Royal Corner Vekšē, un atkal viņam īsti neveicās analizēt situāciju ar alkoholu ķermenī.

E4 uz ziemeļiem, prātoja komisārs. Vai tad jūs esat atpakaļceļā uz Sermlandi? Vai ari domājat paslēpties Stokholmā?

Un tad viņš nolēma nākamajā dienā izčekoties no viesnīcas un doties mājup uz savu bēdīgo trīsistabu dzīvokli Eskilstūnas centrā. Ronijam Hultam no ceļojumu biroja Malmšēpingā bija kaķis, ko apskaut. Jēranam Āronsonam nebija nekā, domāja Jērans Āronsons un iztukšoja pēdējo groku šajā vakarā.

18. NODAĻA 1953

Piecos gados un trīs nedēļās Allans, protams, bija kārtīgi iemācījies krieviski un arī atsvaidzinājis savas ķīniešu valodas zināšanas. Osta bija rosīga vieta, un Allans ar jūrniekiem, kas bieži tur atgriezās, nodibināja kontaktus, tā gūstot informāciju par to, kas notiek pasaulē.

Visam pa vidu bija noticis tā, ka Padomju Savienība pusotru gadu pēc Allana tikšanās ar Staļinu, Beriju un simpātisko Jūliju Borisoviču bija uzspridzinājusi pati savu atombumbu. Rietumos bija radušās aizdomas par spiegošanu, jo bumba šķita būvēta tieši pēc tāda paša principa kā amerikāņu trīskāršais lādiņš. Allans mēģināja atsaukt atmiņā, cik pavedienu Jūlijs bija saņēmis jau zemūdenē, līdz viņi sāka dzert vodku no pudeles.

Man šķiet tu pieproti mākslu iedzert un vienlaikus klausīties, mīļo Jūlij Borisovič, viņš sacīja.

Vispār Allans vēl sagrābstīja ziņu, ka ASV, Francija un Lielbritānija apvienojušas savas okupācijas zonas un nodibinājušas Vācijas Federatīvo Republiku. Tam tūlīt slējās pretī niknais Staļins un nodibināja pats savu Vāciju, un tagad Rietumiem un Austrumiem bija katram sava, un Allanam šķita, ka tas ir praktiski.

Turklāt Zviedrijas karalis bija ņēmis un nomiris to Allans bija izlasījis īsā paziņojumā kādā britu avīzē, kas neskaidra iemesla dēļ bija nonākusi kāda ķīniešu jūrnieka rokās, kurš no savas puses bija padomājis par zviedru cietumnieku Vladivostokā, ar ko viņš mēdza aprunāties, un tādēļ paņēmis līdzi avīzi. Karalis, protams, jau gandrīz veselu gadu bija miris, kad to uzzināja Allans, bet tam tak nebija tik liela nozīme. Mirušā vietā turklāt nekavējoties tika ielikts jauns karalis, tā ka valstij nebija nodarīts nekas slikts.

Jūrnieku vidū ostā visvairāk tika runāts par karu Korejā. Un tas nemaz nebija tik dīvaini. Koreja taču atradās tikai divdesmit jūdzes tālāk.

Kā Allans noprata, tad bija noticis apmēram tā.

Kad pasaules karš bija beidzies, Korejas pussala bija it kā palikusi pāri. Staļins un Trumens brālīgi okupēja katrs savu daļu un ļāva trīsdesmit astotajam platuma grādam šķirt ziemeļus no dienvidiem. Pēc tam notika mūžību ilgas sarunas par to, kā Koreja pati sevi pārvaldīs, bet, tā kā Staļinam un Trumenam nebija gluži vienādi politiski vērtējumi (patiesībā tādu nebija vispār), viss beidzās apmēram tā kā ar Vāciju. Vispirms ASV nokārtoja Dienvidkorejas nodibināšanu, uz ko Padomija atbildēja ar Ziemeļkoreju. Un tad gan ASV, gan Padomju Savienība atstāja korejiešus viņu pašu ziņā.

Patiesībā tik labi nemaz negāja. Gan Kim Ir Sens ziemeļos, gan Li Sinmans dienvidos uzskatīja sevi par vislabāko visas pussalas pārvaldīšanai. Un, tā kā viņi nespēja vienoties par šo jautājumu, tad sāka karot.

Bet pēc trim gadiem un četriem miljoniem kritušo nebija mainījies pilnīgi nekas (ja neņem vērā bojāgājušos). Ziemeļi arvien vēl bija ziemeļi, un dienvidi bija dienvidi. Un trīsdesmit astotais platuma grāds tos joprojām šķīra.

Iedzeršana bija galvenais iemesls, lai laistos projām no gulaga nometnes, un visdabiskāk, protams, bija uzlavlties uz kāda no kuģiem, kas pietauvojās Vladivostokas ostā un atkal to atstāja. Tā gadu gaitā bija domājuši vismaz septiņi no Allana barakas biedriem, un visi septiņi tika atklāti un nogalināti. Katru reizi, kad tas notika, pārējie barakā sēroja. Visvairāk jau Herberts Einšteins, kā varēja domāt. Tikai Allans saprata, ka Herberts sēdēja un vaimanāja par to, ka ari šoreiz viņš nav viens no tiem.

Tikt uz kuģa bija ļoti grūti tā vienkāršā iemesla dēļ, ka katram cietumniekam bija raksturīgais melnbalti svītrotais tērps. Tajā nebija iespējams kaut kādā veidā saplūst kopā ar pūli. Turklāt šauro trapu bija viegli uzmanīt, un labi apmācītie sargsuņi apostīja katru kravu, kas ar ceļamkrānu tika celta uz borta.

Turklāt vēl jāpatur prātā ari tas, ka nebija viegli atrast kuģi, kur Allans bez ierunām tiktu akceptēts kā brivpasažieris. Daudzi transportkuģi devās uz kontinentālo Ķīnu, citi uz Vonsanu Ziemeļkorejas austrumkrastā. Bija iemesls domāt, ka ķīniešu vai ziemeļkorejiešu kapteinis, kas kravā atrastu gulaga gūstekni, vai nu grieztos atpakaļ, vai arī pārmestu viņu pār bortu (rezultāts būtu tas pats, toties mazāka birokrātija).

Nē, jūrasceļš būtu grūts, ja reiz gribējās bēgt, un tā tas tiešām bija. Sauszemes ceļš jau ari nav daudz vieglāks. Doties uz ziemeļiem dziļāk Sibīrijā ar tās trako aukstumu, protams, nebija nekāds risinājums. Tāpat kā uz rietumiem iekšā Ķīnā.

Atlika ceļš uz dienvidiem uz Dienvidkoreju, kur droši vien parūpētos par gulaga gūstekni kā komunisma ienaidnieku. Tikai žēl, ka pa vidu atradās Ziemeļkoreja.

Protams, ari šajā ceļā varēja gadīties šis tas, kur paklupt. To Allans saprata jau tad, kad vēl nebija paspējis izstrādāt kaut ko līdzīgu bēgšanas plānam pa sauszemi uz dienvidiem. Bet neatmaksājās beigt sevi nost gaužoties, jo tad taču vispār nebūs ne šļukas šņabja.

Vai viņam mēģināt vienam pašam vai ar kādu kopā? Tādā gadījumā tas būtu Herberts, šis nelaimes putns. Allans domāja, ka sagatavošanas darbā viņam Herberts labi noderētu. Turklāt noteikti ir jautrāk bēgt divatā nekā vienam pašam.

-     Bēgt? jautāja Herberts Einšteins. Pa sauszemes ceļu? Uz Dienvidkoreju? Caur Ziemeļkoreju?

-    Apmēram tā, teica Allans. Katrā ziņā tas ir darba variants.

-    Ir taču tikai mikroskopiska iespēja, ka mums izdosies, teica Herberts.

-    Pareizi, sacīja Allans.

-    Es piedalos! iesaucās Herberts.

Pēc pieciem gadiem nometnē bija zināms, ka cietumnieka nr. 133 smadzenēs maz kas kustas un ka tas, kas tomēr kustas, tur iekšā saduras ar sevi pašu.

Tas savukārt bija radījis iecietīgu attieksmi pret Herbertu Einšteinu no cietumsargu puses. Ja vienalga kurš cietumnieks nestāvēja, kā nākas, rindā pēc ēdiena, kad tas bija jādara, tad labākajā gadījumā sekoja izlamāšana, nākamajā dienā labākajā gadījumā viņš dabūja pa vēderu ar šautenes laidni, bet sliktākajā paldies un ardievu!

Bet Herberts vēl arvien pēc pieciem gadiem maldījās starp barakām. Tās visas bija vienādi brūnas un vienādi lielas, tās viņam juka kopā. Ēdienu vienmēr deva starp trīspadsmito un četrpadsmito baraku, bet gūstekni nr. 133 varēja tikpat labi atrast maldāmies ap septīto. Vai deviņpadsmito. Vai divdesmit piekto.

Pie velna, Einštein! sargi sauca. Ēdiena rinda ir tur tālāk. Nē, ne tur, tur! Tā tur bijusi visu šo nolādēto laiku!

Allans domāja, ka šo slavu viņi ar Herbertu varētu izmantot. Izbēgt jau varēja cietumnieku tērpā, bet saglabāt dzīvību šajā pašā uniformā ilgāk par minūti gan būtu grūtāk. Allanam un Herbertam bija vajadzīgs katram savs zaldātu ietērps. Un vienīgais no gūstekņiem, kas varēja tuvoties zaldātu apģērbu noliktavai un kas, tur pamanīts, netiktu nošauts, bija 133. numurs Einšteins.

Tādēļ Allans instruēja draugu par to, kas viņam būs jādara. Runa bija par "aiziešanu uz nepareizo pusi" pusdienu laikā, jo tad bija pārtraukums ari personālam drēbju noliktavā. Veselu pusstundu noliktavu apsargāja tikai zaldāts ar ložmetēju sargtornī numur četri. Tāpat kā visi citi, viņš zināja gūstekņa nr. 133 īpatnības un, viņu ieraugot, droši vien sāktu kliegt uz Herbertu, nevis piepildīt viņu ar svinu. Un, ja Allans šajā punktā kļūdltos, tad pasaule jau neaizietu bojā, domājot par Herberta mūžīgajām ilgām pēc nāves.

Herbertam šķita, ka Allans izrēķinājis pareizi. Bet kas viņam tagad būs jādara?

Protams, iznāca muļķīgi. Herberts, bez šaubām, aizgāja nepareizi un pēc ilgiem laikiem tiešām nonāca rindā pēc ēdiena. Tur jau stāvēja Allans, kas nopūtās un laipni pastūma Herbertu drēbju noliktavas virzienā. Lai gan tas nelīdzēja, jo Herberts atkal kļūdījās un pilnīgi negaidīti atradās veļas mazgātavā. Un ko gan viņš citu tur atrada, ja ne veselu lēveni tikko izmazgātu un izgludinātu zaldātu uniformu!

Viņš paņēma divas, noslēpa tās zem mēteļa un devās arā starp barakām. Protams, Herbertu pamanīja sargs tornī numur četri, un viņš pat nesāka lamāties. Turklāt sargs domāja, ka šis idiots ir ceļā pats uz savu baraku.

Sensācija, viņš nomurmināja un turpināja iesākto nodarbi, proti, snauduļošanu.

Tagad Allanam un Herbertam bija katram sava zaldāta uniforma, kas liecinās par to, ka viņi ir lepni Sarkanās armijas rekrūši. Atlika tikai pārējais.

Pēdējā laikā Allans bija ievērojis, ka stipri pieaudzis to kuģu skaits, kuri dodas uz Vonsanu Ziemeļkorejā. Padomju Savienība oficiāli nekaroja ziemeļko rej iešu pusē, bet Vladivostokā pa dzelzceļu bija sākuši pienākt kara materiāli milzīgos daudzumos, no turienes tie tika pārkrauti kuģos, un tiem visiem bija viens un tas pats galamērķis. Ne jau tā, ka uz tiem būtu rakstīts, uz kurieni tie dodas, bet atsevišķiem jūrniekiem bija mēle mutē, un Allanam bija pietiekami daudz saprāta, lai pajautātu. Dažos gadījumos varēja arī redzēt, no kā krava sastāvēja, piemēram, no apvidus auto vai pat tankiem, bet tur bija arī neitrāli koka konteineri.

Allans lauzīja galvu par kādu viltus manevru, līdzīgu tam, kas pirms sešiem gadiem Teherānā tika izdarīts. Saskaņā ar seno romiešu patiesību kurpniekam vislabāk palikt pie savām liestēm, un Allanam ienāca prātā, ka ar nelielu uguņošanu varbūt varētu panākt zināmu efektu. Un šajā sakarībā noderētu konteineri uz Vonsanu Ziemeļkorejā. Allans nezināja, bet nojauta, ka daudzos no tiem atrodas eksplozīvs materiāls, un ja šāds konteiners ostas rajonā aizdegtos un ja dažādās vietās sāktos mazliet nekontrolēti sprādzieni… jā, tad varbūt Allanam un Herbertam rastos iespēja aizlavīties ap stūri un uzvilkt padomju uniformas… un… tad tikai būtu jādabū auto… kam, protams, aizdedzē būtu atslēga un pilna benzīntvertne, un auto īpašniekam nebūtu pretenziju. Un tad apsargātie vārti atvērtos pēc Allana un Herberta rīkojuma un ārpus ostas rajona un gulaga teritorijas neviens neko dīvainu nenojaustu, nevienam nepietrūktu nozagtā auto un neviens viņiem nedzītos pakaļ. Un tas viss notiktu, pirms viņi vispār sāktu raizēties, kā tikt iekšā Ziemeļkorejā un galvenokārt kā no ziemeļiem pārvietoties uz dienvidiem.

-    Man gan galva darbojas lēni, teica Herberts. Bet šķiet, ka tavs plāns vēl nav īsti gatavs.

-    Tā nemaz tik lēni nedarbojas, protestēja Allans. Jā, varbūt mazliet lēnāk, bet otrā jautājumā tev pilnīga taisnība. Un, jo vairāk es par to prātoju, jo vairāk sliecos domāt, ka mums jāļauj visam iet savu gaitu, un tad tu redzēsi, ka būs tā, kā būs, jo tā vienmēr notiek. Patiesībā gandrīz vienmēr.

Bēgšanas plāna pirmā un vienīgā daļa bija slepeni aizdedzināt īsto konteineru. Šajā sakarībā vajadzēja 1) īsto konteineru, kā arī 2) kaut ko, ar ko aizdedzināt. Gaidot piestājam kuģi pirmās vajadzības apmierināšanai, Allans atkal sūtīja uzdevumā par dumju atzīto Herbertu Einšteinu. Un Herberts paspēja prasmīgi nospert gaismas raķeti un paslēpt to biksēs, iekams padomju sargs viņu ieraudzīja tur, kur viņam nebija nekādu tiesību atrasties. Bet sargs viņu nevis nošāva vai vismaz pārmeklēja, bet gan izlamāja par tematu, ka 133. numuram pēc pieciem gadiem būtu jābeidz maldīties. Herberts atvainojās un nedrošām kājām vilkās projām. Un izrādes dēļ uz nepareizo pusi.

Baraka atrodas pa kreisi, Einštein! sargs auroja viņam no muguras. Cik tad dumjš var būt?

Allans paslavēja Herbertu par krietni padarītu darbu un labu teātri. Herberts no uzslavas pietvīka un tajā pašā laikā Allana vārdiem nepiekrita ar komentāru, ka neesot jau tik grūti tēlot muļķi, ja tāds esot. Allans sacīja, ka nezinot, cik tas varētu būt grūti, jo visi dumiķi, kurus Allans dzīvē saticis, esot mēģinājuši tēlot pretējo.

Tad atnāca, šķiet, īstā diena. Bija auksts 1953. gada 1. marta rīts, kad piebrauca vilciens ar tik daudziem vagoniem, ka Allans un īpaši jau Herberts nemaz nevarēja saskaitīt. Transports acīmredzot bija militārs, visu vajadzēja ielādēt ne mazāk kā trijos kuģos, un to galamērķis bija Ziemeļkoreja. Kravā ietilpa astoņi T34 tanki to nevarēja noslēpt, bet citādi viss bija iesaiņots milzīgos koka konteineros bez preču deklarācijas. Turpretī starp plankām atstarpes bija tik lielas, ka pa vienu no tām viegli varēja iedabūt iekšā gaismas raķeti. Un tieši to arī Allans darīja, kad bija strādājis pie kraušanas veselu pusi dienas un beidzot radās iespēja.

Protams, no konteinera sāka plūst dūmi, bet laimīgā kārtā pagāja dažas sekundes, pirms sāka degt, tā ka Allans paspēja noiet malā un nenonāca tūlītējās aizdomās. Uzreiz aizdegās arī pats koka konteiners, un to nevarēja novērst pat mīnus piecpadsmit grādi.

Saskaņā ar plānu tagad vajadzēja sprāgt, jo uguns bija nonākusi līdz iesaiņotai rokas granātai vai kam tamlīdzīgam. Tad sargi kristu panikā un Allans un Herberts varētu laisties uz savu baraku un pārģērbties.

Problēma tomēr bija tāda, ka nekas nesprāga. Turpretī dūmi plūda mutuļiem, un kļuva vēl sliktāk, kad sargi, kas paši negribēja doties tuvāk, pavēlēja cietumniekiem degošajam konteineram liet virsū ūdeni.

Tad trīs cietumnieki dūmu aizsegā sāka rāpties pāri divmetrigajam žogam, lai sasniegtu ostas atklāto daļu. Bet zaldāts sargtornī numur divi ieraudzīja, kas notiek. Viņš jau sēdēja aiz ložmetēja un sūtīja ložu spietus citu pēc cita caur dūmiem triju bēgļu virzienā. Sargs uzreiz trāpīja visiem trim ar lielu skaitu trasējošu šāviņu, un vīri nokrita zemē beigti. Un, ja viņi vēl nebija miruši, tad tādi nešaubīgi kļuva vienu sekundi vēlāk, jo torņa sargs ar ložmetēju ne tikai bija perforējis gūstekņus, bet arī konteineru, kas neskarts stāvēja blakus tam, kuru Allans Karlsons bija aizdedzinājis. Allana konteinerā atradās tūkstoš piecsimt armijas segu. Bet blakus esošajā tūkstoš pieci simti rokasgranātu. Trasējošo šāviņu sastāvā ir fosfors, un, kad pirmā lode trāpīja pirmo granātu, tā aizdegās un pēc sekundes desmitdaļas paņēma līdzi visas tūkstoš četrsimt deviņdesmit deviņas granātu māsiņas. Eksplozija bija tik spēcīga, ka četri nākamie konteineri pacēlās no savas vietas un aizlidoja trīsdesmit līdz astoņdesmit metrus iekšā nometnē.

Konteinerā numur pieci bija septiņsimt mīnu, tāpēc tūlīt sekoja tikpat spēcīga eksplozija, turklāt vēl četru konteineru saturs aizlidoja uz visām pusēm.

Haoss bija tas, ko Allans un Herberts bija vēlējušies, un haosu viņi arī dabūja. Tomēr viss bija tikai sācies. Jo tagad uguns pārņēma visus konteinerus pēc kārtas. Vienā no tiem bija dīzeļdegviela un benzīns, un ar tiem gan neviens uguni nedzēš. Vēl citā konteinerā atradās munīcija, kas sāka dzīvot pati savu dzīvi. Divi no sargtorņiem un astoņas no barakām dega zilās liesmās, vēl pirms darbībā iesaistījās prettanku saviņi. Pirmais nogāza sargtorni numur trīs, otrs trāpīja nometnes ieejas ēkai pašā vidū un steigā paķēra līdzi vārtu barjeru un visu citu.

Piestātnē atradās četri kuģi kravas uzņemšanai, bet sekojošie prettanku šāviņi aizdedzināja visus četrus.

Tālāk eksplodēja vēl viens konteiners ar rokasgranātām un uzsāka jaunu ķēdes reakciju, kas ietvēra ari to konteineru, kas atradās pēdējais rindā. Tur izrādījās vesela krava ar prettanku šāviņiem, un tie lidoja uz otru pusi, uz ostas atklāto daļu, kur gatavojās pietauvoties tankkuģis ar sešdesmit pieciem tūkstošiem tonnu naftas. Tiešs trāpījums pa komandtiltiņu padarīja tankkuģi nevadāmu, un vēl trīs trāpījumi kuģa sānos izraisīja lielāku ugunskuru nekā visi līdzšinējie notikumi kopā.

Nevaldāmi degošais tankkuģis dreifēja gar piestātni uz pilsētas centra pusi. Savā pēdējā reisā tas savā 2,2 kilometru garajā ceļā aizdedzināja visas mājas. Turklāt vēl vējš todien pūta no dienvidaustrumiem. Tādējādi bija vajadzīgas ne vairāk kā divdesmit minūtes, līdz burtiski runājot visa Vladivostoka bija liesmās.

* * *

Biedrs Staļins Krilatskojes rezidencē pašlaik pabeidza patīkamas pusdienas ar saviem padotajiem Beriju, Maļenkovu, Bulgaņinu un Hruščovu, kad viņu sasniedza ziņa, ka Vladivostokas gandrīz vairs nav, kopš aizdedzies konteiners ar segām.

Šī ziņa padarīja Staļinu… pavisam dīvainu.

Staļina jaunais favorīts, rīcībspējīgais Ņikita Sergejevičs Hruščovs, jautāja, vai viņš drīkstētu šajā lietā dot labu padomu, un Staļins it kā stīvi atbildēja, ka Ņikita Sergejevičs to noteikti drīkstot.

Dārgo biedri Staļin, teica Hruščovs. Es ierosinu, lai tas, kas šajā gadījumā noticis, nav noticis. Es ierosinu Vladivostoku nekavējoties noslēgt pasaulei, lai mēs pēc tam to pacietīgi uzceltu atkal no jauna un pārvērstu par bāzi mūsu Klusā okeāna flotei, tieši tā, kā biedrs Staļins nesen iecerējis. Bet galvenokārt tas, kas noticis, nav noticis, jo pretējā gadījumā tiktu atklāts mūsu vājums, ko mēs nevaram atļauties izrādīt. Vai biedrs Staļins saprot, ko es ar to domāju? Vai biedrs Staļins man piekrīt?

Staļins joprojām jutās dīvaini. Turklāt viņš bija arī iereibis. Bet vadonis pamāja un sacīja, ka Staļina vēlēšanās esot tāda, lai Ņikita Sergejevičs pats atbildot; lai tas, kas noticis… nav noticis. Pēc tam viņš teica, ka Staļinam nu pienācis laiks atgulties, viņš nejūtoties īsti labi.

Vladivostoka, domāja maršals Berija. Vai tieši uz turieni es neliku nosūtīt to zviedru fašistisko ekspertu kā rezervi, ja mums pašiem neizdotos tikt galā ar bumbu? Viņu es biju pavisam aizmirsis, man taču vajadzēja šo nešķīsteni likvidēt, kad Jūlijs Borisovičs tik prasmīgi pats atrisināja šo mīklu. Nu nekas, viņš tagad būs jau sadedzis. Lai gan viņam nevajadzēja aizraut sev līdzi visu pilsētu.

Guļamistabas durvīs Staļins paziņoja, ka nekādā ziņā nevēlas, lai kāds viņu traucētu. Tad viņš aizvēra aiz sevis durvis, apsēdās uz gultas malas un atpogāja kreklu, joprojām prātodams.

Vladivostoka… Pilsēta, ko Staļins bija izraudzījies par padomju Klusā okeāna flotes bāzi! Vladivostoka… kurai būtu tik liela loma briestošajai ofensīvai Korejas karā! Vladivostoka…

Tās vairs nav!

Staļins vēl paspēja pats sev pajautāt, kā, pie velna, mīnus piecpadsmit-divdesmit grādos varēja aizdegties konteiners ar segām. Kādam tur jābūt atbildīgam… un tam velnam… tam…

Staļins krita uz priekšu un novēlās uz grīdas. Tur viņš palika guļam ar trieku veselu diennakti, jo, ja biedrs Staļins bija teicis, lai neviens viņu netraucē, tad neviens arī netraucēja.

Allana un Herberta baraka bija viena no pirmajām, kas aizdegās, un abiem draugiem nekavējoties nācās atmest plānu ielavīties barakā un uzvilkt uniformu.

Žogs ap lēģeri jau bija sabrucis, un, ja vēl bija saglabājies kāds sargtornis, neviens sargs vairs tajā nestāvēja. Tikt ārā no lēģera arī nebija nekādu grūtību. Problēma bija tā, kas notiks turpmāk. Nospert kādu militāristu auto nebija iespējams, jo tie visi dega zilās liesmās. Pašiem doties uz pilsētu meklēt auto bēgšanai arī nebija reāli. Kaut kāda iemesla dēļ dega visa Vladivostoka.

Vairums no tiem gūstekņiem, kas bija pārdzīvojuši uguni un eksplozijas, stāvēja grupā uz šosejas drošā attālumā no granātām un prettanku šāviņiem, un visa pārējā, kas vēl gāja pa gaisu. Daži atsevišķi laimes meklētāji devās projām visi uz ziemeļrietumiem, jo tas bija vienīgais iespējamais virziens, uz kurieni, pēc krievu domām, bēgt. Austrumos bija ūdens, dienvidos Korejas karš, rietumos atradās Ķīna, un tieši uz ziemeļiem liesmoja pilsēta, gatava nodegt līdz pamatiem. Atlika ceļš tieši uz īsto un īsti auksto Sibīriju. Bet apsardzes zaldāti, protams, izrēķināja to pašu, un, vēl pirms diena bija beigusies, viņi bija dabūjuši bēgļus rokā un nosūtījuši tos visus uz mūžību.

Izņēmums no iepriekš minētajiem bija Allans un Herberts. Viņiem bija laimējies aizkļūt līdz uzkalniņam, uz dienvidrietumiem no Vladivostokas. Tur viņi apsēdās, lai mazliet atpūstos un lai paskatītos uz visu postu.

-    Tā raķete bija ko vērts, teica Herberts.

-     Gandrīz var teikt, ka atombumba nebūtu padarījusi labāku darbiņu, sacīja Allans.

-     Ko tad mēs tagad darīsim? jautāja Herberts un aukstumā gandrīz vai ilgojās atpakaļ uz lēģeri, kura vairs nebija.

-     Tagad mēs, draudziņ, dosimies uz Ziemeļkoreju, teica Allans. Un, tā kā neviena auto nav, tad iesim kājām. Tā uzturēsim siltumu.

Kirils Afanasjevičs Mereckovs bija viens no Sarkanās armijas prasmīgākajiem un visvairāk apbalvotajiem komandieriem. Starp citu, viņš bija Padomju Savienības Varonis un saņēmis Ļeņina ordeni ne mazāk kā septiņas reizes.

Kā ceturtās armijas šefs viņš ar panākumiem cīnījās pret vāciešiem pie Ļeņingradas, un pēc deviņsimt šausmīgām dienām pilsētas aplenkums tika pārrauts. Tādēļ nebija ko brīnīties, ka Mereckovs papildus visiem citiem ordeņiem, tituliem un medaļām kļuva par Padomju Savienības maršalu.

Kad Hitlers reizi par visām reizēm tika atspiests atpakaļ, Mereckovs devās uz austrumiem, deviņsimt sešdesmit jūdzes ar vilcienu. Viņš bija vajadzīgs, lai vadītu pirmo Tālo Austrumu fronti un izdzītu japāņus no Mandžūrijas. Nebija nekāds brīnums, ka Kirilam Afanasjevičam izdevās arī tas.

Tad beidzās pasaules karš un Mereckovs jutās paguris. Tā kā nebija neviena, kas maršalu gaidītu Maskavā, viņš palika austrumos. Mereckovs nonāca krēslā aiz militāra rakstāmgalda Vladivostokā. Tas bija smalks rakstāmgalds. No īsta tīkkoka.

1953. gada ziemas beigās viņam bija piecdesmit seši gadi un viņš joprojām sēdēja pie sava rakstāmgalda. No turienes viņš administrēja padomju neklātbūtni Korejas karā. Kā Mereckovs, tā biedrs Staļins uzskatīja, ka ir stratēģiski svarīgi, lai Padomju Savienība taisni tagad necīnītos tieši pret amerikāņu zaldātiem. Abiem, protams, bija bumba, bet amerikāņi atradās priekšā. Visam bija savs laiks, šobrīd nevajadzēja provocēt kas nebūt netraucēja tam, lai Korejas karā varētu vai pat vajadzētu uzvarēt.

Savā tagadējā stāvokli maršals Mereckovs pēc darba šad tad atļāvās arī atpūsties. Starp citu, viņam bija medību namiņš ārpus Kraskino, pāris stundu braucienā uz dienvidiem no Vladivostokas. To viņš apmeklēja, cik bieži vien bija iespējams, vislabprātāk ziemā. Un vislabāk viens. Ja neskaita adjutantu, jo maršali taču paši nevadīja auto, pēc kā gan tas izskatītos?

Maršalam Mereckovam un viņa adjutantam bija atlicis stundas brauciens no Kraskino līdz Vladivostokai, kad viņi no līkumainā piekrastes ceļa pirmo reizi ieraudzīja melnu dūmu stabu ziemeļpusē. Kas tur bija noticis? Vai kaut kas dega?

Attālums bija par lielu, lai no maršala stāvoklim atbilstošā auto bagāžnieka ņemtu ārā tālskati. Maršals Mereckovs pavēlēja pilnā ātrumā braukt uz priekšu, piebilzdams, lai adjutants divdesmit minūšu laikā atrastu piemērotu apstāšanās iespēju ar skaidru skatu pāri līcim. Kas tur būtu varējis notikt? Šķita, ka kaut kas tur deg…

Allans un Herberts pa šoseju bija nogājuši labu gabalu, kad no dienvidiem tuvojās stilīga un militāri zaļa pobeda. Bēgļi paslēpās aiz sniega kupenas, līdz auto pabrauca garām. Bet tūlīt pat tas samazināja ātrumu un apstājās mazāk nekā piecdesmit metru attālumā. No tā izkāpa medaļām izgreznots oficieris un viņa adjutants. Adjutants paņēma no bagāžnieka tālskati, un tad medaļām izgreznotais virs un adjutants pagāja tālāk, lai atrastu labāku skatu pār līci, kura otrā krastā nesen vēl bija atradusies Vladivostoka.

Tādēļ Allanam un Herbertam bija šausmīgi vienkārši pielavīties pie auto, pievākt medaļnieka pistoli un adjutanta mašīnpistoli, lai pēc tam vērstu medaļām izgreznotā un viņa adjutanta uzmanību uz to, ka abi mazliet neveiksmīgā kārtā nonākuši grūtā situācijā. Vai, kā Allans sacīja:

Mani kungi, vai varētu jūs laipni palūgt novilkt uniformas?

Maršals Mereckovs bija sašutis. Tā taču neviens neizturējās pret Padomju Savienības maršalu, pat lēģera gūsteknis ne. Vai tad kungi domā, ka viņš maršals Kirils Afanasjevičs Mereckovs dosies uz Vladivostoku vienās apakšbiksēs? Allans atbildēja, ka tas tiešām varētu būt grūti, jo visa Vladivostoka pašlaik deg nost līdz pašiem pamatiem, bet lielos vilcienos viss ir apmēram tā, kā viņi ar draugu Herbertu iedomājušies. Kungi, protams, vietā var dabūt pārīti melnbaltu cietumnieku tērpu, un, jo tuvāk viņi nonāks Vladivostokai vai kā tagad nosaukt to dūmu mākoni un tās drupas tur tālumā -, jo siltāk viņiem kļūs.

Tad Allans un Herberts uzvilka nozagtās uniformas un atstāja cietumnieku tērpus kaudzē turpat zemē. Allans domāja, ka būs mierīgāk, ja viņš pats vadīs auto, tādēļ

Herbertam vajadzēja kļūt par maršalu, bet Allanam par viņa adjutantu. Herberts ieņēma pasažiera sēdekli, bet Allans apsēdās pie stūres. Atvadoties Allans teica, ka maršalam nevajagot tā dusmoties, jo no tā nebūšot nekāda labuma, par to Allans esot drošs. Turklāt drīz būšot pavasaris, un pavasaris Vladivostokā… Nē, protams, ne. Allans aicināja maršalu domāt pozitīvi un piebilda, ka tā gan esot paša maršala lieta, kā izlemt. Ja viņš noteikti vēloties doties turp apakšbiksēs un uz lietām raudzīties no tumšās puses, tad lai tā arī darot.

Atvadu sveiciens maršalam! Un adjutantam, protams, arī, teica Allans.

Maršals neatbildēja un vēl joprojām nikni blenza, tikmēr Allans apgrieza pobedu. Un tad viņi abi ar Herbertu devās uz dienvidiem.

Nākamā pietura Ziemeļkoreja.

[1] [31] *

Robežas pāriešana starp Padomju Savienību un Ziemeļkoreju notika bez problēmām un ātri. Vispirms padomju robežsargi, izslējušies miera stājā, atdeva godu, un pēc tam to pašu darīja ziemeļkorejieši. Netika pārmīts neviens vārds, un ceļa barjeras atvērās padomju maršalam (Herbertam) un viņa adjutantam (Allanam). Padevīgākajam no abiem ziemeļkorejiešu robežsargiem turklāt iemirdzējās acis, kad viņš iedomājās, cik liels te personiskais ieguldījums. Korejai noteikti nevarēja būt neviena labāka kaimiņa kā Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Maršals droši vien bija ceļā uz Vonsanu, lai pārbaudītu, vai materiālu piegāde no Vladivostokas notiek, kā iecerēts, un lai par tām attiecīgi parūpētos.

Tomēr tā nebija patiesība. Tieši šim maršalam itin nemaz nerūpēja Ziemeļkorejas laime vai nelaime. Nebija pat īsti droši, vai viņš zināja, kurā valstī atrodas, jo bija loti aizņemts, mēģinot saprast, kā atvērt automobiļa bagāžnieku.

No jūrniekiem Vladivostokas ostā Allans bija nopratis, ka Korejas karā iestājusies pauze, ka karotāji nonākuši atpakaļ katrs savā pusē no trīsdesmit astotā platumu grāda. To viņš bija paziņojis Herbertam, kurš, iztēlojoties turpmāko, domāja, ka vienīgais, kas vajadzīgs, lai nokļūtu no ziemeļiem dienvidos, bija ieskriešanās un lēciens (ja vien šis platuma grāds nebūtu pārāk plats). Protams, pastāvēja risks, ka viņus lēciena brīdī varētu nošaut, bet ar to jau nebūtu pienācis pasaules gals.

Bet nu, kad līdz demarkācijas līnijai bija palikušas vairākas jūdzes, izrādījās, ka karš viņiem visapkārt iet vaļā pilnā sparā. Amerikāņu lidmašīnas lidinājās gaisā, un šķita, ka viņi gatavi sabumbot visu, ko vien redzēja. Allans saprata, ka krievu militāri zaļo luksusa auto varētu uzskatīt par labu mērķi, tādēļ viņš nogriezās no galvenā ceļa dienvidu virzienā (nemaz nelūdzot savam maršalam atļauju) un brauca dziļāk valstī pa mazākiem ceļiem un ar ātrākām un labākām iespējām paslēpties, kad virs galvām sāka rūkt motori.

Allans turpināja braucienu uz dienvidrietumiem, tikmēr Herberts viņam kavēja laiku, skaļi komentējot maršala maka saturu, ko bija atradis savas uniformas iekškabatā. Tur bija diezgan daudz rubļu, informācija par to, kā maršalu sauc, kā arī zināma korespondence, no kuras varēja secināt, ar ko viņš Vladivostokā nodarbojies, kamēr pilsēta vēl bija, tā sakot, pie veselības.

-     Gribētos zināt, vai tieši viņš nebija atbildīgs par to dzelzceļa transportu, prātoja Herberts.

Allans paslavēja Herbertu par šīm pārdomām, tās likās saprātīgas, un Herberts atkal pietvīka. Vispār jau nebija nemaz tik muļķīgi pateikt kaut ko tādu, kas nebija tik muļķīgs.

-    Vai tu, starp citu, vari atcerēties maršala Kirila Afanasjeviča Mereckova vārdu? jautāja Allans. Tam nākotnē būtu praktiska nozīme.

-    Esmu diezgan pārliecināts, ka nevaru, atteica Herberts.

Kad sāka krēslot, Allans un Herberts iegrieza auto kādā pagalmā, kas, liekas, piederēja pārtikušai lauku saimniecībai. Zemnieks, viņa sieva un abi bērni slaveno viesu un viņu lepnā auto priekšā tūlīt nostājās miera stājā. Adjutants Allans gan krieviski, gan ķīniski lūdza atvainot, ka viņi apgrūtina ģimeni, un jautāja, vai neatrastos kaut kas, ko ieēst. Viņi labprāt samaksātu, bet tikai rubļos, citu neko viņi piedāvāt nevarot.

Zemnieks un viņa sieva nebija sapratuši ne vārda no Allana teiktā. Bet vecākais dēls, kuram bija divpadsmit gadu, skolā mācījās krievu valodu, un viņš tēvam visu pārtulkoja. Tāpēc nepagāja vairāk par pāris sekundēm, kad Allans un Herberts tika lūgti iekšā mājā.

Pēc četrpadsmit stundām Allans un Herberts bija gatavi turpināt ceļu. Vispirms viņi bija ēduši pusdienas kopā ar zemnieku, viņa kundzi un bērniem. Uz galda bija rīsi un cūkgaļa ar čili un ķiplokiem un klāt aleluja! korejiešu risu degvīns. Tas jau nu negaršoja tieši tā kā zviedru šņabis, bet pēc piecu gadu un triju mēnešu piespiedu atturības tas derēja pat vairāk nekā labi.

Pēc pusdienām kā maršals, tā adjutants tika izvietoti mājā. Maršals Herberts ieņēma lielo guļamistabu, bet māte un tēvs gulēja kopā ar bērniem. Adjutants Allans tika noguldīts virtuvē uz grīdas.

Kad pienāca rīts, tika pasniegtas brokastis ar tvaicētiem dārzeņiem, žāvētiem augļiem un tēju, pēc tam zemnieks piepildīja maršala auto ar benzīnu, ko viņš turēja šķūnī kādā traukā.

Beigās zemnieks atteicās pieņemt maršala piedāvāto rubļu žūksni, līdz maršals ierēcās vācu valodā:

Vai ņemsi naudu, tu velns no zemnieka!

Tas zemnieku tā nobiedēja, ka viņš darīja, kā Herberts lika, tā arī nesaprazdams, ko viesis teicis.

Tika pamātas laipnas ardievas, un ceļš turpinājās dienvidrietumu virzienā bez jebkādas citas satiksmes uz līkumotā ceļa, bet ar draudošu bumbvedēju rūkoņu tālumā.

Kad ekipāža tuvojās Phenjanai, Allans uzskatīja, ka pienācis laiks izstrādāt jaunu plānu. Vecais taču vairs nederēja. Allans novērtēja situāciju un saprata, ka no viņu tagadējās atrašanās vietas nav iespējams nokļūt Dienvidkorejā.

Saskaņā ar jauno plānu vajadzēja panākt tikšanos ar premjerministru Kim Ir Senu. Herberts taču bija padomju maršals, vai tad ar to nepietiktu?

Herberts lūdza sevi atvainot, ka iejaucas plānošanā, bet viņš gribēja zināt, kur slēpjas iemesls, lai tiktos ar Kim Ir Senu.

Allans atbildēja, ka viņš to vēl nezinot, bet apsolīja par šo lietu padomāt. Viens no iemesliem, kuru viņš jau šobrīd varēja Herbertam nosaukt, bija šāds: jo tuvāk uzturas kāds no augstiem vīriem, jo labāks kļūst ēdiens. Un faktiski arī degvīns.

Allans saprata, ka tas bija tikai laika jautājums, kad viņus ar Herbertu uz ceļa apstādinās un pa īstam pārbaudīs. Pat maršals nevarēja atļauties ieripot karojošas valsts galvaspilsētā, pirms kāds vismaz nebūs uzdevis kaut vienu jautājumu. Tādēļ Allans pāris stundu instruēja Herbertu, kas viņam būs jāsaka viens vienīgs teikums, bet ai, cik svarīgs! Un proti: "Es esmu maršals Mereckovs no Padomju Savienības, aizvediet mani pie jūsu vadoņa!"

Tolaik Phenjanu sargāja viens ārējs un viens iekšējs militārs nocietinājums. Ārējais, divdesmit kilometru no pilsētas, sastāvēja no pretgaisa lielgabaliem un divkāršiem ceļa posteņiem, turpretim iekšējais bija īsta barikāde, drīzāk frontes līnija, lai aizsargātos pret uzbrukumiem no sauszemes. Allans un Herberts tādējādi sākumā uzķērās uz viena no ārējiem posteņiem, un viņus sagaidīja stipri iereibis ziemeļkorejiešu zaldāts, kuram pāri krūtīm bija mašīnpistole šaušanas gatavībā. Maršals Herberts bija mēģinājis un atkal mēģinājis savu vienīgo teikumu, un viņš teica:

Es esmu jūsu vadonis, aizvediet mani uz… Padomju Savienību.

Par laimi, zaldāts nesaprata krieviski, toties labi prata ķīniešu valodu. Tādēļ adjutantam Allanam vajadzēja savam maršalam tulkot, un tad visi vārdi nonāca savās vietās, turklāt pareizā kārtībā.

Bet zaldātam asinīs bija neiespējams daudzums alkohola, un viņš nekādi nesaprata, kas viņam tālāk jādara. Katrā gadījumā viņš lūdza Allanam un Herbertam ienākt posteņa sardzes telpā un pēc tam piezvanīja kolēģim pie ceļa barjeras divsimt metrus tālāk. Tad viņš apsēdās nodilušā atzveltnes krēslā un izņēma no iekškabatas pudeli ar rīsu degvīnu (šodien jau trešo). Viņš iedzēra klunkšķi, pie sevis sāka dungot kādu melodiju un ar tukšu un miglainu skatienu blenza tieši cauri padomju viesiem un tālāk nebūtībā.

Allans nebija apmierināts ar Herberta ieguldījumu pie posteņa un uzskatīja, ka ar Herbertu kā maršalu būtu pietiekami, lai pēc pāris minūšu sarunas ar Kim Ir Senu gan maršals, gan adjutants tiktu pavisam un galīgi arestēti. Pa logu Allans redzēja, ka otrs sargs jau tuvojas. Tagad bija jāsteidzas.

-     Mums jāapmainās ar uniformām, Herbert, teica Allans.

-    Kāpēc? vaicāja Herberts.

-    Momentā, sacīja Allans.

Un tā steidzīgi maršals kļuva par adjutantu un adjutants par maršalu. Neiespējami piedzērušais zaldāts visu šo laiku mirkšķināja acis un kaut ko gurguļoja korejiski.

Pēc dažām sekundēm telpā ienāca zaldāts numur divi un atdeva godu, kad ieraudzīja, kādi prominenti viesi ieradušies. Arī zaldāts numur divi runāja ķīniešu valodā, un Allans maršala veidolā no jauna izteica vēlēšanos tikties ar premjerministru Kim Ir Senu. Pirms vēl zaldāts numur divi paspēja atbildēt, numur viens viņu pārtrauca, kaut ko gurguļojot.

-    Ko viņš saka? jautāja maršals Allans.

-     Viņš saka, ka jūs tikko noģērbāties pliki un atkal apģērbāties, godīgi atbildēja zaldāts numur divi.

-    Šis degvīns, šis degvīns, teica Allans, nogrozīdams galvu.

Zaldāts numur divi nožēloja sava kolēģa uzvedību, un, kad numur viens pastāvēja uz to, ka Allans un Herberts viens otru kaut kādā veidā noģērbuši un apģērbuši, viņš no numur divi saņēma pļauku un pavēli turēt muti reizi par visām reizēm, ja negrib ziņojumu par piedzeršanos.

Zaldāts numur viens tad nolēma klusēt (un iedzert vēl vienu klunkšķi), tikmēr numur divi pāris reižu kaut kur zvanīja, tad izrakstīja caurlaidi korejiešu valodā, parakstīja, apzīmogoja divās vietās un pēc tam pasniedza to maršalam Allanam. Un tad viņš sacīja:

-     Šo maršala kungs parādīs nākamajā kontrolpunktā. Tad jūs aizvedīs pie premjerministra tuvākā cilvēka tuvākā cilvēka.

Allans pateicās, militāri sveicināja un atgriezās pie auto, stumdams Herbertu sev pa priekšu.

-    Tā kā tu tikko esi kļuvis par adjutantu, tad no šī brīža stūrēsi tu, teica Allans.

-     Interesanti, sacīja Herberts. Es neesmu vadījis auto, kopš Šveices policija man aizliedza jebkad sēsties pie stūres.

-    Man šķiet, ka būs mierīgāk un labāk, ja tu vairāk neko nestāstīsi, sacīja Allans.

-     Man ir tik grūti ar to pa labi un pa kreisi, piebilda Herberts.

-    Kā jau teicu, būs mierīgāk un labāk, ja tu vairāk neko nestāstīsi, Allans atkārtoja.

Brauciens turpinājās ar Herbertu pie stūres, un gāja daudz labāk, nekā Allans būtu varējis iedomāties. Turklāt ar caurlaides palīdzību nebija nekādu problēmu nobraukt visu ceļu un nokļūt pilsētā un tālāk premjerministra pilī.

Tur viņus pieņēma tuvākā cilvēka tuvākais cilvēks un paziņoja, ka tuvākajam cilvēkam nebūs iespējas sniegt audienci agrāk kā pēc trim dienām. To gaidot, kungi varēs izvietoties pils viesu dzīvoklī. Pusdienas, starp citu, tiks servētas pulksten astoņos, vai tas būs piemēroti?

Redzi nu. Redzi nu, Allans sacīja Herbertam.

* * *

Kim Ir Sens bija dzimis 1912. gada aprīlī kristīgā ģimenē Phenjanas nomalē. ŠI ģimene, tāpat kā visas citas korejiešu ģimenes, bija pakļauta japāņu virskundzībai. Gadu gaitā ar ļaudīm no kolonijas japāņi darija gandrīz visu, ko gribēja. Simtiem tūkstoši korejiešu meiteņu un sieviešu tika sagūstītas kā seksa verdzenes vajadzībā nonākušiem japāņu ķeizara zaldātiem. Korejiešu vīriešus piespiedu kārtā rekrutēja armijā, lai cīnītos par ķeizaru, kas viņus piespieda pieņemt japāņu vārdus un vispār darīja, ko spēja, lai korejiešu valoda un kultūra izmirtu.

Kim Ir Sena tēvs bija kluss aptieķnieks, bet diezgan skaļi kritizēja japāņu rīcību, izsaukdams tik lielu japāņu neapmierinātību, ka ģimene rīkojās pareizi, kādudien pārceldamās uz ziemeļiem, uz ķīniešu Mandžūriju.

Tur gan miers un laime nevaldīja ilgāk par 1931. gadu, kad japāņu armijas daļas nonāca arī tajā vietā. Kim Ir Sena tēvs tolaik jau bija miris, bet māte pamudināja dēlu piebiedroties ķīniešu partizāniem, lai japāņus dabūtu projām no Mandžūrijas un turpmāk ari no Korejas.

Kim Ir Sens veidoja karjeru ķiniešu komunistisko partizānu dienestā. Viņš iemantoja slavu par rīcībspēju un drosmi. Viņu iecēla par veselas divīzijas augstāko šefu, un viņš pret japāņiem cīnījās ar tādu sparu, ka beigās no visas divīzijas dzīvs bija palicis tikai viņš un vēl daži citi. Tas bija 1941. gadā, pasaules kara vidū, un Kim Ir Senam vajadzēja begt pāri robežai uz Padomju Savienību.

Bet arī tur viņš veidoja karjeru. Drīz vien viņš kļuva par Sarkanās armijas kapteini un šajā statusā karoja līdz pat 1945. gadam.

Karam beidzoties, Japānai bija jāatsakās no Korejas. Kim Ir Sens atgriezās no trimdas kā nacionālais varonis. Atlika līkai formāli nodibināt valsti, un nebija nekādu šaubu, ka l auta par savu lielo vadoni vēlējās Kim Ir Senu.

Bet uzvarētāji karā Padomju Savienība un ASV bija sadalījušas Koreju savās interešu zonās. Un Savienotajām Valstīm nebija pieņemams, ka dokumentos noformēts komunists valdītu pār visu pussalu. Un tā viņi sadabūja paši savu valsts galvu trimdas korejieti un novietoja viņu dienvidos. Kim Ir Senam vajadzēja apmierināties ar ziemeļdaļu, bet tieši to viņš nedarīja. Tā vietā viņš uzsāka Korejas karu. Ja viņš bija spējis aizdzīt japāņus, tad varēs aizdzīt arī amerikāņus un viņu ANO svītu.

Kim Ir Sens bija nesis ieročus Ķīnas un arī Padomju Savienības dienestā. Un tagad viņš karoja pats par savu lietu. Savā dramatiskajā gājumā viņš bija iemācījies arī nepaļauties ne uz vienu citu, bet tikai uz sevi pašu.

Šim noteikumam viņš pieļāva tikai vienu vienīgu izņēmumu. Un šo izņēmumu viņš bija pavēstījis savam tuvākajam cilvēkam.

Tam, kas vēlas būt par kontaktpersonu premjerministram Kim Ir Senam, vispirms jātiekas ar viņa dēlu.

Ar Kim Ir Jongu.

Vienpadsmit gadus vecu.

Un tev vienmēr jāliek apmeklētājiem gaidīt vismaz septiņdesmit divas stundas, pirms tu viņus pieņem. Tā var uzturēt autoritāti, manu dēliņ, Kim Ir Sens bija instruējis.

-    Man šķiet, es saprotu, tēti, meloja Kim Ir Jongs, kas pēc tam sameklēja leksikonu un atrada vārdu, ko nebija sapratis.

* * *

Triju dienu gaidīšana nenodarīja Allanam un Herbertam neko sliktu, jo premjerministra pili ēdiens bija labs un gultas mīkstas. Turklāt amerikāņu bumbvedēji reti tuvojās Phenjanai, jo bija taču vienkāršāki mērķi, uz ko tēmēt.

Beidzot bija pienācis laiks. Allanam atnāca pakaļ premjerministra tuvākā cilvēka tuvākais cilvēks, un viņu caur pils koridoriem veda uz tuvākā cilvēka kantori. Allans bija sagatavots tam, ka tuvākais cilvēks ir mazs zēns.

-    Es esmu premjerministra dēls, Kim Ir Jongs, sacīja Kim Ir Jongs. Un es esmu tēta tuvākais cilvēks.

Kim Ir Jongs pasniedza maršalam roku, un tās spiediens bija noteikts, kaut ari visa roka pazuda Allana lielajā plaukstā.

-    Un es esmu maršals Kirils Afanasjevičs Mereckovs, teica Allans. Es pateicos, ka jaunais Kima kungs atrada iespēju mani pieņemt. Vai jaunais Kima kungs atļautu man uzreiz izklāstīt savu uzdevumu?

Kima kungs to atļāva, un Allans turpināja melošanu: maršalam, kā jaunais Kima kungs saprot, ir vēsts premjerministram tieši no biedra Staļina Maskavā. Tā kā pastāv aizdomas, ka ASV šī kapitālistiskā hiēna iefiltrējusies padomju sakaru sistēmā (maršals nevēlējās iedziļināties detaļās, ja jaunais Kima kungs viņu atvainotu), tad biedrs Staļins nolēma, ka šī vēsts jānodod tieša kontakta ceļā. Un sis godpilnais uzdevums tika uzticēts maršalam un viņa adjutantam (kuru maršals drošības dēļ atstāja istabā).

Kim Ir Jongs neuzticīgi raudzījās uz maršalu Allanu, un izskatījās gandrīz tā, it kā viņš lasītu no grāmatas, teikdams, ka viņa darbs ir par katru cenu pasargāt tēti. Šis darbs nozīmēja nepaļauties ne uz vienu, to tētis viņam bija iemācījis, viņš paskaidroja. Tādēļ Kim Ir Jongs nevarēja iedomāties pielaist maršalu pie tēta premjerministra, kamēr maršala teiktais nebūs saskaņots ar Padomju Savienību. īsi sakot, Kim Ir Jongs paredzēja piezvanīt uz Maskavu un pajautāt, vai maršalu tiešām sūta tēvocis Staļins vai ne.

Šādu notikumu attīstību Allans nebija vēlējies. Bet viņš sēdēja tur, kur sēdēja, un nevarēja darīt neko citu kā vien mēģināt novērst sarunu ar Staļinu.

-    Vienkāršam maršalam, protams, nepiedien šeit sēdēt un runāt pretī, tomēr es atļaušos iebilst, ka varbūt nevajag lietot telefonu, ja tas atbilst patiesībai, ka lietot telefonu nevajag.

Jaunais Kima kungs ņēma vērā maršala Allana teikto. Bet viņam galvā atbalsojās tēva vārdi: "Nepaļaujies ne uz vienu, dēliņ." Beidzot zēnam radās atrisinājums. Viņš, protams, piezvanīs tēvocim Staļinam, bet runās kodēti. Jaunais Kima kungs bija vairākas reizes ticies ar tēvoci Staļinu, un tēvocis Staļins viņu mēdzis dēvēt par "mazo revolucionāru".

-     Tā es piezvanīšu tēvocim Staļinam, teikšu, ka zvana "mazais revolucionārs" un jautāšu, vai tēvocis Staļins ir sūtījis kādu apciemot manu tēti. Es nedomāju, ka tādējādi mēs būtu pateikuši pārāk daudz, pat ja amerikāņi klausītos. Un ko domā maršals?

Maršals domāja, ka šis zēns ir viltīgs resgalis. Cik viņam varēja būt gadu? Desmit? Vispār Allans pats agri bija kļuvis pieaudzis. Kim Ir Jonga vecumā viņš pilnā sparā ņēmās ar dinamītu firmā Nitroglycerin AB Flenā. Tālāk Allans domāja, ka nu gan viss varētu beigties slikti, bet to jau nevarēja sacīt. Nūja, bija tā, kā bija ar visu šo lietu, un tā tālāk.

-    Esmu dziļi pārliecināts, ka jaunais Kima kungs ir ļoti gudrs zēns un ka viņš tālu tiks, teica Allans un pārējo atstāja likteņa ziņā.

-    Jā, esmu nodomājis mantot tēta darbu pēc viņa, tā ka te maršalam ir taisnība. Bet tagad iedzeriet tasi tējas, kamēr es zvanīšu tēvocim Staļinam.

Jaunais Kima kungs devās pie brūnā rakstāmgalda, kas atradās vienā zāles stūrī, tikmēr Allans ielēja tēju un prātoja, vai tik nevajadzētu mēģināt izlēkt pa logu. Tomēr šo domu viņš tūlīt pat atmeta. Daļēji tāpēc, ka viņi atradās premjerministra pils ceturtajā stāvā, un daļēji tāpēc, ka Allans nevarēja pamest biedru. Herberts būtu lēcis vairāk nekā labprāt (ja būtu uzdrošinājies), bet viņa jau šeit nebija.

Piepeši Allana domas pārtrauca jaunais Kima kungs, kas izplūda asarās. Viņš nolika klausuli un steidzās pie Allana, raudot saukdams:

-    Tēvocis Staļins ir miris! Tēvocis Staļins ir miris!

Allans domāja, ka šāda veiksme, kas viņam gadījusies,

ir gandrīz neiespējama, un viņš teica:

-    Nu, nu, jaunais Kima kungs! Nāciet šurp, tēvocis maršals apskaus jauno Kima kungu! Nu, nu…

Kad jaunais Kima kungs bija kaut cik nomierināts, viņš vairs nelikās tik pārgudrs savam vecumam. Šķita, ka viņš vairs nespēj tēlot pieaugušo. Šņukstēdams viņš izdabūja no sevis, ka tēvoci Staļinu pirms vairākām dienām ķērusi trieka un ka, pēc tantes Staļinas (zēns viņu tā sauca) vārdiem, viņš nomiris īsi pirms jaunā Kima kunga zvana.

Kamēr jaunais Kima kungs vēl sēdēja, ierāpies Allanam klēpi, Allans ar iejūtību stāstīja par gaišajām atmiņām, kad ticies ar biedru Staļinu. Viņi bija kopā ēduši svinīgas pusdienas, un noskaņa bijusi tik ļoti jauka, kāda iespējama līkai starp īstiem draugiem. Biedrs Staļins bija gan dejojis, y,an dziedājis, pirms vakars bija beidzies. Allans nodungoja gruzīnu tautasdziesmu, ar ko Staļins todien bija uzstājies, īsi pirms dabūja "īssavienojumu" galvā, un jaunais Kima kungs zināja šo dziesmu! To tēvocis Staļins bija dziedājis .in viņam. Līdz ar to ja ari ne agrāk visas šaubas bija izkliedētas. Tēvocis maršals pavisam noteikti bija tas, par ko viņš uzdevās. Jaunais Kima kungs parūpēsies, lai tētis premjerministrs pieņemtu maršalu jau nākamajā dienā. Bet tagad viņš vēlreiz grib apskauties…

* * *

Nebija jau tā, ka premjerministrs sēdētu un vadītu savu pusvalsti, ieslēdzies kantora sienās. Tas viņu pakļautu pārāk lielam riskam. Nē, lai tiktos ar Kim Ir Senu, bija nepieciešams ilgs brauciens, kas drošības apsvērumu dēļ notika SU-122 infantērijas ieroču transporta bruņumašīnā, jo premjerministra tuvākais cilvēks viņa dēls ari piedalīsies šajā ceļojumā.

Brauciens it nemaz nebija ērts, un, lietojot šādu mašīnu, tas jau ari nebija primārais nolūks. Braucot Allanam bija pietiekami daudz laika, lai pārdomātu divas diezgan svarīgas lietas. Pirmā bija tā, ko viņš sacīs Kim Ir Senam, un otra kādu viņš vēlētos iznākumu.

Premjerministra tuvākajam cilvēkam zēnam Allans bija apgalvojis, ka ieradies ar svarīgu ziņojumu no biedra Staļina, un pēkšņi bija izrādījies, ka šo jautājumu varēja atrisināt pavisam vienkārši. Neīstais maršals tagad varēja izdomāt vienalga ko; Staļins bija pārāk beigts, lai kaut ko apstrīdētu. Tādējādi Allans izlēma, ka ziņojums Kim Ir Senam būs tāds, ka Staļins nodomājis uzdāvināt viņam divsimt tanku cīņai par komunismu Korejā. Vai trīssimt. Jo vairāk, jo priecīgāks kļūs premjerministrs.

Otrs jautājums bija āķīgāks. Allans nebija diez ko ieinteresēts pēc uzdevuma izpildes ar Kim Ir Senu doties atpakaļ uz Padomju Savienību. Bet piedabūt Ziemeļkorejas līderi palīdzēt Allanam un Herbertam nokļūt Dienvidkorejā nekādā ziņā nebūs viegli. Un, kad šie tanki neparādīsies, palikt Kim Ir Sena tuvumā būtu ar katru dienu jo neveselīgāk.

Vai alternatīva varētu būt Ķīna? Kamēr Allanam un Herbertam bija mugurā melnbaltie cietumnieku tērpi, atbilde bija nē, bet tagad viņi tos vairs nevalkāja. Kopš Allans kļuvis par padomju maršalu, Korejas gigantiskais kaimiņš bija, iespējams, pārtapis no drauda par solījumu. īpaši tādā gadījumā, ja Allans no Kim Ir Sena varētu izmānīt skaistu pavadvēstuli.

Nākamā pieturvieta tātad Ķīna. Un pēc tam jau būs tā, kā būs. Ja pa ceļam uzpeldēs kāda labāka ideja, vienmēr taču varēs vēlreiz pārtipināt pāri Himalajiem.

Tāpēc Allans uzskatīja, ka pietiek raizēties. Kim Ir Sens vispirms dabūs trīssimt tanku vai arī četrsimt nebija taču nekāda iemesla te skopoties. Pēc tam neīstais maršals pazemīgi lūgs premjerministra vīzu braucienam uz Ķīnu un palīdzību ar transportu, jo maršalam bija darīšanas ari pie Mao Dzeduna. Allans bija apmierināts ar sameistaroto plānu.

Ieroču transporta bruņumašīna ar pasažieriem Allanu, Herbertu un jauno Kim Ir Jongu vakarpusē iebrauca, pēc Allana izpratnes, kaut kādā militārā nometnē.

-     Vai tev šķiet, ka esam nonākuši Dienvidkorejā? cerību pilns jautāja Herberts.

-    Ja kaut kur nesēž un neslēpjas Kim Ir Sens, tad tā ir Dienvidkoreja, teica Allans.

-     Nē, tas ir skaidrs… es tikai domāju… nē, starp citu, nedomāju vis, sacīja Herberts.

Tad kāpurķēžu braucamrīks ar desmit riteņiem noraustīdamies apstājās. Visi trīs pasažieri izlīda ārā uz cietas zemes. Viņi bija nonākuši militārā lidlaukā un tagad stāvēja pie kaut kā tāda, kas, iespējams, bija štāba ēka.

Jaunais Kima kungs Allanam un Herbertam pieturēja ārdurvis un tad, aiztipinājis garām kungiem, pieturēja viņiem arī nākamās durvis. Līdz ar to trio bija nonācis vissvētākajā vietā. Tur iekšā bija liels rakstāmgalds ar milzum daudz izklātiem papīriem, aiz tā pie sienas karājās Korejas karte, un pa labi stāvēja mīksto mēbeļu grupa. Uz viena dīvāna sēdēja premjerministrs Kim Ir Sens, un uz otra viņa viesis. Turklāt pie sienas pretējā pusē miera stājā stāvēja divi ar mašīnpistolēm apbruņoti zaldāti.

-    Labvakar, premjerministra kungs, teica Allans. Es esmu maršals Kirils Afanasjevičs Mereckovs no Padomju Savienības.

-    Tas tu neesi vis, mierīgi sacīja Kim Ir Sens. Es ļoti labi pazīstu maršalu Mereckovu.

-    Ak vai, teica Allans.

Zaldāti pārtrauca miera stāju un pavērsa ieročus pret neīsto maršalu un viņa droši vien tikpat neīsto adjutantu. Kim Ir Sens vēl arvien bija mierīgs, bet viņa dēlam uz āru izlauzās gan raudas, gan niknums. Varbūt tieši šajā mirklī pazuda pēdējais viņa bērnības fragments. Neuzticies nevienam! Un viņš vēl bija devies neīstā maršala apkampienos! Neuzticies nevienam! Viņš vairs nekad mūžā neuzticēsies nevienam vienīgam cilvēkam!

Tu mirsi! viņš raudādams kliedza uz Allanu. Un tu arī! viņš sauca Herbertam.

-Jā, jūs mirsiet gan, teica Kim Ir Sens savā arvien vēl mierīgajā manierē. Bet vispirms mēs uzzināsim, kas jūs atsūtīja šurp.

Tas neizskatās labi, domāja Allans.

Tas izskatās labi, domāja Herberts.

* * *

īstajam maršalam Kirilam Afanasjevičam Mereckovam un viņa adjutantam nebija citas izvēles kā doties kājām uz to vietu, kas, iespējams, bija palikusi pāri no Vladivostokas.

Pēc vairākām stundām viņi bija nonākuši pie vienas no Sarkanās armijas ierīkotajām telšu nometnēm ārpus izpostītās pilsētas. Tur pazemojums sākumā bija vēl lielāks, jo maršalu turēja aizdomās, ka viņš ir aizbēdzis cietumnieks, kas bēgšanu nožēlojis. Tomēr drīz viņu pazina un pienācīgi aprūpēja, kā to prasīja viņa stāvoklis.

Maršals Mereckovs vienu vienīgu reizi mūžā bija ļāvis notikt netaisnībai, un tas notika, kad Staļina tuvākais vīrs Berija bija licis viņu saņemt ciet un spīdzināt gluži ne par ko un noteikti būtu ļāvis viņam nomirt, ja Staļins pats nebūtu viņu izglābis. Pēc tam Mereckovam varbūt vajadzēja uzsākt cīņu ar Beriju, bet bija jāuzvar pasaules karā, turklāt Berija, par spīti visam, bija pārāk stiprs. Tādēļ viņš neko neuzsāka. Bet Mereckovs pats sev sacīja, ka nekad vairs neļaus sevi pazemot. Tādēļ tagad nebija citas iespējas kā atrast un padarīt nekaitīgus tos divus vīrus, kas aplaupīja maršalu un viņa adjutantu, atņemot viņiem gan auto, gan uniformu.

Mereckovs nevarēja uzreiz sākt medības, jo viņam nebija maršala uniformas. Izrādījās, ka nav ari tik vienkārši atrast skroderi kādā no telšu nometnēm, un, kad tas tika izdarīts, tad atlika tikai kaut kas tik triviāls kā sadabūt diegu un adatu. Diemžēl Vladivostokā visas skroderu darbnīcas kopā ar pašu pilsētu bija beigušas eksistēt.

Tomēr pēc trim dienām maršala uniforma bija gatava, lai gan bez medaļām, jo tās tagad izmantoja neīstais maršals. Bet Mereckovs nedomāja šim apstāklim ļaut sevi aizkavēt, jo alternatīva būtu zaudēt šo kauju.

Ar zināmām pūlēm maršalam Mereckovam izdevās sadabūt sev un adjutantam jaunu pobedu (gandrīz visi militārie auto bija sadeguši), un agri no rīta, piecas dienas pēc nelaimes sākuma, abi devās uz dienvidiem.

Uz robežas ar Ziemeļkoreju apstiprinājās maršala aizdomas. Kāds maršals, tieši tāds kā šis, pobedā, tādā pašā, kāda bija šim maršalam, bija šķērsojis robežu un aizbraucis uz dienvidiem. Vairāk neko robežsargi pastāstīt nemācēja.

Maršals Mereckovs nonāca pie tāda paša slēdziena kā Allans pirms piecām dienām, proti, ka turpināt ceļu frontes virzienā būtu īsta pašnāvība. Tādēļ viņš nogriezās uz Phenjanu un pēc dažām stundām uzzināja, ka darījis pareizi. No sarga viņš uzzināja, ka kāds maršals Mereckovs ar adjutantu lūdzis tikšanos ar premjerministru Kim Ir Senu un bijis audiencē pie premjerministra tuvākā cilvēka tuvākā cilvēka. Tad abi sargi sāka strīdēties. Ja maršals Mereckovs būtu pārvaldījis korejiešu valodu, viņš būtu dzirdējis vienu sargu sakām, ka viņš jau sapratis, ka kaut kas nav kārtībā ar tiem diviem un ka viņi, bez šaubām, apmainījušies ar uniformām. Turpretim kolēģis atbildēja: ja biedrs kaut reizi būtu bijis skaidrā pēc pulksten desmitiem no rīta, tad varbūt varētu uz viņu paļauties. Pēc tam sargi numur viens un numur divi apsaukāja viens otru par āmurgalvām, bet maršals Mereckovs ar adjutantu turpināja ceļu uz Phenjanu.

īstais maršals Mereckovs varēja tikties ar premjerministra tuvākā cilvēka tuvāko cilvēku jau pēc pusdienām tajā pašā dienā. Ar visu autoritāti, kāda piemīt īstam militāristam, maršals Mereckovs bija pārliecinājis tuvākā cilvēka tuvāko cilvēku par to, ka gan premjerministrs, gan viņa dēls atrodas tiešās dzīvības briesmās un ka tuvākā cilvēka tuvākajam cilvēkam bez kavēšanās jāparāda ceļš uz premjerministra galveno štābu. Tā kā nevarēja tērēt laiku, transportēšana notika ar maršala pobedu braucamo, kas kustējās četras reizes ātrāk nekā ieroču transporta bruņumašīna, ar ko tika vesti Kim Ir Jongs un abi noziedznieki.

-    Nu, nu, teica Kim Ir Sens ar pārākumu, bet ieinteresēts. Kas jūs esat? Kas jūs atsūtīja? Un kāds bija jūsu nolūks ar šo mazo krāpšanos?

Allans nepaspēja atbildēt, jo atsprāga vaļā durvis un īstais maršals Mereckovs iebrāzās istabā, kliegdams, ka tūlīt notiks atentāts un ka abi vīrieši istabas vidū ir krimināli lēģera gūstekņi.

Vienu sekundi abiem zaldātiem ar mašīnpistolēm šķita, ka te ir mazliet par daudz maršalu un adjutantu.

Bet, tiklīdz premjerministrs netieši apstiprināja, ka jaunais maršals ir īstais, zaldāti atkal varēja fokusēties uz abiem krāpniekiem.

-     Esiet mierīgs, dārgo Kiril Afanasjevič, teica Kim Ir Sens. Stāvoklis tiek kontrolēts.

-     Tu mirsi! sauca satrauktais maršals Mereckovs, ieraudzījis Allanu maršala uniformā ar visām medaļām pie krūtīm.

-Jā, viņi visi tā saka, atbildēja Allans. Vispirms jaunais Kims, tad premjerministrs un tagad maršala kungs. Vienīgais, kas neprasa manu nāvi, esat jūs, teica Allans un vērsās pie premjerministra viesa. Es nezinu, kas jūs esat, bet droši vien jau nav daudz cerību, ka jums ir atšķirīgs viedoklis šinī jautājumā.

-     Man noteikti tāds nav, viesis atsmaidīja pretī. Es esmu Mao Dzeduns, Ķīnas Tautas Republikas vadonis, un es varu pateikt tik daudz, ka man nav nekādas pārspīlētas iecietības pret tādu, kas vēl ļaunu manam biedram Kim Ir Senam.

-     Mao Dzeduns! iesaucās Allans. Kāds gods! Ja arī mani tūlīt pat nobeigs, jūs nedrīkstat aizmirst pasveicināt no manis savu skaisto sievu.

-    Vai jūs pazīstat manu sievu? pārsteigts jautāja Mao Dzeduns.

-    Jā, ja vien Mao kungs nav viņu pēdējā laikā nomainījis. Viņam taču tāds paradums agrāk bija. Dzjan Cin un es mēs tikāmies Sičuaņas provincē pirms dažiem gadiem. Mēs mazliet gājām pa kalniem kopā ar jaunu zēnu Ah Minu.

-     Vai jūs esat Allans Karlsons? apstulbis jautāja Mao Dzeduns. Manas sievas glābējs?

Herberts Einšteins daudz nesaprata, tomēr tagad viņam pielēca, ka draugam Allanam ir deviņas dzīvības un ka viņiem abiem nedraud vis nāve, bet dzīvošana. Tas nedrīkstēja notikt! Herbertu pārņēma šoks.

-     Es bēgu, es bēgu, nošaujiet mani, nošaujiet mani! viņš kliedza un skrēja uz priekšu, sajauca durvis un nonāca apkopēju būcenī, kur tūlīt paklupa pār slotu un spaini.

-    Tavs biedrs… sacīja Mao Dzeduns. Liekas, viņā nav nekā no Einšteina.

-    Nesakiet vis, teica Allans. Nesakiet vis!

Tas, ka Mao Dzeduns atradās šajā istabā, nebija nekas dīvains, jo Kim Ir Sens bija ierīkojis savu galveno kantori Ķīnas Mandžūrijā, tūlīt pie Šeņjanas, Ļaoņinas provincē, apmēram piecdesmit jūdzes uz ziemeļrietumiem no ziemeļkorejiešu Phenjanas. Mao jutās labi šajā apkārtnē, jau kopš seniem laikiem tur viņam bija stiprākais atbalsts. Un viņam patika saieties ar savu ziemeļkorejiešu draugu.

Lai nu kā, bet bija vajadzīgs labs bridis, lai noskaidrotu visu, kas skaidrojams, un lai visi, kas vēlējās saņemt Allana galvu uz šķīvja, mainītu savas domas.

Maršals Mereckovs bija pirmais, kas sniedza piedodošu roku. Allans Karlsons taču arī bija cietis no maršala Berijas vājprāta tieši tāpat kā Mereckovs pats (Allans drošības dēļ izlaida nenozīmīgo detaļu, ka tieši viņš nodedzinājis Vladivostoku). Un, kad Allans ierosināja maršalam apmainīties ar formas svārkiem, lai militārists atgūtu savas medaļas, tad vīram noskrēja visas dusmas.

Kim Ir Sens arī nedomāja, ka viņam būtu iemesls dusmoties. Allans nebija lolojis nodomu darīt premjerministram ļaunu. Kim Ir Sena vienīgā rūpe bija tā, ka viņa dēls jutās pievilts.

Jaunais Kims vēl arvien raudāja un kliedza, un prasīja tūlītēju un vislabāk varmācīgu Allana nāvi. Beidzot Kim Ir Sens vairs nezināja cita padoma kā iepļaukāt dēlu un pieprasīt, lai viņš tūlīt apklustu, citādi dabūs vēl.

Allanu un maršalu Mereckovu lūdza apsēsties uz Kim Ir Sena dīvāna; turpat nonāca arī sašļukušais Herberts Einšteins, kad viņš izvilkās no apkopēju būceņa.

Allana identitāte tika precīzi noskaidrota, kad istabā tika ieaicināts Mao Dzeduna divdesmitgadīgais šefpavārs.

Allans un Ah Mins ilgi stāvēja apkampušies, līdz Mao sūtīja Ah Minu atpakaļ uz virtuvi gatavot nakts nūdeles.

Mao Dzeduna pateicība Allanam par sievas dzīvības izglābšanu nepazina robežu. Viņš paziņoja, ka ir gatavs palīdzēt Allanam un viņa biedram, kā vien viņi vēlēsies, bez jebkādiem ierobežojumiem. Viņi varēja palikt Ķīnā, kur Mao parūpētos par to, lai Allans un arī viņa biedrs varētu šeit vadīt jauku un ērtu dzīvi.

Par atbildi Allans teica: ja vien Mao kungs viņu atvainotu, tad komunisms viņam esot līdz kaklam un viņš ilgojoties atpūsties kaut kur tādā vietā, kur var iedzert groku bez politiskiem komentāriem.

Mao atbildēja, ka viņš varot atvainot Karlsona kungu šajā lietā, bet Karlsona kungam nevajagot lolot pārāk lielas cerības, ka viņš no komunisma nākotnē varēšot izvairīties, jo tas gūstot uzvaru pēc uzvaras un nepaiešot nemaz tik ilgs laiks, kad tas būšot iekarojis visu pasauli.

Uz to Allans jautāja: vai kāds no kungiem varētu ieteikt vietu, kur, pēc viņu domām, komunisms iemaršēšot visvēlāk, vislabāk tādu, kur spīd saule, kur ir baltas krastmalas smiltis un kur var glāzē dabūt vēl kaut ko citu, nevis tikai indonēziešu zaļo banānu liķieri.

Esmu drošs, ka ilgojos pēc atvaļinājuma, teica Allans. Jo man nekad vēl tāds nav bijis.

Mao Dzeduns, Kim Ir Sens un maršals Mereckovs apsēdās savstarpēji pārrunāt šo jautājumu. Kārību jūras sala Kuba nāca kā viens no piedāvājumiem, jo kaut ko vēl kapitālistiskāku kungiem bija grūti iedomāties. Allans pateicās par ieteikumu, bet sacīja, ka Kārību jūras rajons atrodas briesmīgi tālu; turklāt viņš nupat bija iedomājies, ka viņam nav ne naudas, ne pases, tā ka ambīcijas mazliet jāsamazina.

Par pasi un naudu Karlsona kungam neesot jābažījas. Mao Dzeduns apsolīja apgādāt Allanu un viņa draugu ar viltotiem papīriem, tā ka viņi varot doties, kur vien vēloties. Mao piešķiršot viņiem ari milzum daudz dolāru, jo tādu viņam esot papilnam, tāpēc ka šo naudu prezidents Trumens no ASV sūtījis Gomindānam, bet Gomindāns, steigā bēgot uz Taivānu, to esot atstājis uz vietas. Patiešām Kārību jūras rajons atrodas zemeslodes otrā pusē, tā ka nenāktu par ļaunu vēlreiz padomāt.

Kamēr visi trīs arhekomunisti turpināja radošo diskusiju par jautājumu, uz kurieni atvaļinājumā doties tam, kam ir alerģija pret viņu ideoloģiju, Allans klusi pateicās Harijam Trumenam par palīdzību ar naudu.

Viens no piedāvājumiem bija arī Filipīnas, tomēr tās tika noraidītas kā politiskā ziņā pārāk nestabila valsts. Beidzot Mao piedāvāja Bali. Allans gan bija pukojies par indonēziešu banānu liķieri, un tas uzvedināja Mao uz domām par Indonēziju. Un tā jau nebija īpaši komunistiska, lai gan arī tur komunisms gaidīja piemērotu brīdi, tāpat kā visur citur, varbūt vienīgi izņemot Kubu. Turklāt priekšsēdētājs Mao bija pārliecināts, ka Bali ir vēl daudz kas cits bez banānu liķiera.

Nu tad lai iet Bali, teica Allans. Vai brauksi līdzi, Herbert?

Herberts Einšteins bija pamazām samierinājies ar domu, ka jādzīvo vēl kāds laiciņš, un viņš nomākts pamāja Allanam. Jā, jā, viņš braukšot līdzi, ko gan citu lai viņš darītu?

19. NODAĻA trešdiena, 2005. gada 11. maijs — trešdiena, 25. maijs

Meklēšanā izsludinātie un par mirušu uzskatītais sekmīgi izvairījās no ļaužu skatieniem, uzturēdamies Klokaregordā. Šī lauku māja atradās divsimt metru no šosejas, un no šī skatpunkta dzīvojamā māja un kūts izskatījās kā vienā rindā, veidojot brīvu zonu, piemēram, Soņai. Viņai l>ija pastaigu taka starp šķūni un nelielu mežiņu, un tie, kuri brauca pa šoseju, neko nevarēja redzēt.

Dzīve šajā lauku sētā visā visumā bija ļoti patīkama. Henijs regulāri apkopa Jedana ievainojumu un darīja to ar mēru un sapratni. Busteram patika Vestjētas līdzenuma plašie skati, un Soņa jutās labi jebkur, ja vien viņa nebija i/.salkusi un ja turpat bija maizes māte, kas veltīja viņai piiris laipnu vārdu. Turklāt pēdējā laikā bija uzradies vecais virs, un tas zilonim patika vēl labāk.

Benijam un Daiļajai visu laiku spīdēja saule neatkarīgi no laika apstākļiem, un, ja vien viņi nebūtu tik nešpetni izsludināti meklēšanā, viņi būtu uzreiz rīkojuši kāzas. Ja ii sasniegts nobrieduša cilvēka vecums, tad taču vieglāk •.aprast, kas ir pareizi.

Paralēli visam citam Benijs un Buse bija kļuvuši par Ub&kiem brāļiem nekā jebkad agrāk. Kad Benijam laimējās pārliecināt Būsi, ka viņš ir pieaudzis, kaut ari dzer sulu degvīna vietā, tad jau gāja daudz vieglāk. Buse arī novērtēja visas Benija prasmes. Viņš sāka domāt, ka, par spīti visam, mācīšanās universitātē nav bijusi ne aušība, ne laika veltīga izšķērdēšana. Bija gandrīz tā, ka mazais brālis kļuvis par lielo brāli, un faktiski sajūta bija pavisam laba, uzskatīja Buse.

Allans nelika par sevi daudz manīt. Dienā viņš sēdēja šūpuļdīvānā, īpaši jau tagad, kad laiks bija labāks nekā parasti Zviedrijā maija mēnesī. Šad tad pie viņa apsēdās Jedans, lai brīdi aprunātos.

Kādā no Allana un Jedana sarunām izrādījās, ka viņiem ir kopīga izpratne par to, kas ir nirvāna. Viņi abi domāja, ka vislielākā harmonija ir atpūtas krēslā zem saulessarga saulainā un siltā klimatā, kur personāls servē dažādu veidu atdzesētus dzērienus. Allans stāstīja Jedanam, cik brīnišķīgi reiz pagātnē bijis Bali salā, kad viņš svinējis atvaļinājumu ar naudu, ko bija saņēmis no Mao Dzeduna.

Bet, kad saruna nonāca līdz tam, kādam dzērienam jābūt glāzē, tad Allana un Jedana domas izrādījās atšķirīgas. Simtgadnieks gribēja vodku ar kolu vai, iespējams, vodku grappa. Svinīgos gadījumos viņš varētu iedomāties vodku vodku. Jedans Jerdīns no savas puses deva priekšroku priecīgākām krāsām. Vislabāk kaut kam oranžam, kas pārietu dzeltenā, apmēram kā saulriets. Un vidū vajadzētu lietussargu. Allans nevarēja saprast, kāda velna pēc Jedanam būtu vajadzīgs lietussargs. To taču nevarēja dzert. Jedans atbildēja, ka Allans, bez šaubām, plašajā pasaulē daudz ko pieredzējis un droši vien zinot krietni vairāk par lietām un parādībām nekā vienkāršs cietuma klients no Stokholmas, bet tieši šo jautājumu Allans, šķiet, nesaprotot.

Un tā viņi kādu bridi spriedelēja tālāk par nirvānas tematu. Viens bija divreiz vecāks nekā otrs un otrs divreiz lielāks nekā pirmais, bet viņi sapratās labi.

Ritot dienām un nedēļām, žurnālistiem kļuva arvien C.i ūtāk uzturēt pie dzīvības notikumu ar aizdomās turēto inskāršo slepkavu un viņa rokaspuišiem. Jau pēc dažām dienām televīzija un rīta avīzes beidza par to ziņot saskaņā ,ir seno laiku defensīvo uzskatu: ja nav nekā, ko sacīt, tad ari nekas nav jāsaka.

Vakara avīzes izturēja ilgāk. Ja nebija nekā, ko stāstīt, vienmēr varēja intervēt vai citēt kādu, kurš neaptvēra, ka arī viņam nav nekā, ko teikt. Turpretī Expressen atteicās no idejas ar taro kāršu palīdzību izzīlēt Allana atrašanās vietu. Varēja uzskatīt, ka līdz turpmākajam par Allanu Karlsonu viss jau uzrakstīts. Vai, kā mēdz teikt, kad šitie mēsli aizmirsīsies, nāks citi. Ar to bija domāts, ka tagad meklē kaut ko citu kaut ko tādu, kas varētu aizraut nāciju. Ļaunākajā gadījumā vienmēr noderēja svara nodzīšanas temats.

Tātad mediji ļāva mistērijai ap simtgadnieku nogrimt aizmirstībā ar vienu izņēmumu. Avīze Eskilstuna-Kuriren regulāri ziņoja par dažādiem vietējas nozīmes jautājumiem, kas bija saistīti ar Allana Karlsona pazušanu, piemēram, to, ka ceļojumu biroja ekspedīcijai tagad ierīkotas drošības durvis aizsardzībai pret turpmākiem uzbrukumiem. Un ka pēc pansionāta māsas Alises lēmuma Allans Karlsons zaudējis tiesības uz savu istabu; to tagad pārņems kāds cits, kas "labāk novērtē personāla rūpes un sirds siltumu".

Katrā tādā rakstā tika īsumā atkārtota notikumu secība, kam, pēc policijas domām, pamatā bija fakts, ka Allans Karlsons Malmšēpingas pansionātā izkāpis pa logu.

Avīzes Eskilstuna-Kuriren atbildīgais izdevējs bija vecs kraķis, kam piemita bezcerīgs uzskats, ka cilvēks kā pilsonis ir nevainīgs, kamēr nav pierādīts pretējais. Tādēļ avīzē visi ļoti uzmanījās, kuru šīs drāmas personu vārdus drīkst publicēt un kurus ne. Allans Karlsons, protams, bija Allans Karlsons arī šajā laikrakstā, bet Jūliuss Junsons bija "sešdesmitseptiņgadnieks" un Benijs Jungbergs "desiņu kioska īpašnieks".

Šis apstāklis pats par sevi lika kādam dusmīgam kungam drīz vien piezvanīt komisāram Aronsonam uz kantori. Vīrietis teica, ka vēloties palikt anonīms, bet ka pēc viņa dziļākās pārliecības viņa rīcībā esot ļoti svarīgs fakts par pazudušo un aizdomās par slepkavību turēto Allanu Karlsonu.

Komisārs Āronsons atbildēja, ka izšķirošs fakts ir tieši tas, kas viņam vajadzīgs, un ka zvanītājs komisāra dēļ var mierīgi palikt anonīms.

Nūja, vīrietis bija lasījis visus rakstus avīzē EskilstunaKuriren pēdējā mēneša laikā un rūpīgi pārdomājis visu, kas noticis. Vīrietis sacīja, ka viņam ne tuvu neesot tik daudz informācijas kā komisāram, bet no izlasītā izrietot, ka policija nav kārtīgi izpētījusi ārzemnieku.

-     Esmu pārliecināts, ka viņš ir īstais nelietis, sacīja anonīmais vīrietis.

-    Ārzemnieks? jautāja komisārs Āronsons.

-Jā, vai viņu sauc Ibrahims vai Muhameds, to es nevaru zināt, jo avīze smalkjūtīgi viņu sauc par desiņu kioska īpašnieku, it kā mēs nesaprastu, ka viņš ir turks vai arābs, vai musulmanis, vai kaut kas tāds. Neviens zviedrs taču never vaļā desiņu kiosku uz ielas. īpaši jau nu tādā vietā kā Okeras rūpnieciskais ciemats. Tas var darboties tikai tad, ja tu esi ārzemnieks un nemaksā nodokļus.

-     Hopsā! sacīja Aronsons. Pārāk daudz vienai reizei. Lai gan tagad cilvēks var būt gan turks, gan musulmanis vienlaikus vai arī arābs un musulmanis, tas ir pavisam ticami. Bet kārtības labad es domāju…

-    Vai viņš ir gan turks, gan musulmanis? Tad vēl jo ļaunāk! Bet tad pārbaudiet viņu kārtīgi! Viņu un viņa iespējamo ģimeni. Viņam droši vien ir vesels simts radinieku, un visi dzīvo no pabalstiem.

-     Ne jau simts, teica komisārs. Vienīgais radinieks viņam ir brālis…

Un tad komisāra Aronsona smadzenēs dzima doma. Pirms dažām nedēļām viņš bija pasūtījis ziņas par Allana Karlsona, Jūliusa Junsona un Benija Jungberga radiniekiem. Izpēte tika veikta, cerot, ka tur parādīsies sieviete, vēlams sarkanmataina, māsa vai māsīca, bērns vai bērnubērns, kas dzīvo Smolandē. Bet tas notika, pirms vēl Gunilla Bjerklunde tika identificēta. Rezultāti bija trūcīgi. Uzpeldēja viens vienīgs vārds, tobrīd mazsvarīgs, bet varbūt tagad? Benijam Jungbergam, proti, bija brālis tūlīt aiz Falšēpingas. Varbūt tieši tur viņi visi bija paslēpušies? Komisāra domas iztraucēja anonīmais zvanītājs:

-   Un kur tad brālim ir tas desiņu kiosks? Cik viņš maksā nodokļos? Viņi atbrauc šurp un slepkavo mūsu jaukos zviedru jauniešus; masveida ieceļošanai reiz taču jādara gals? Vai tu dzirdi?

Aronsons teica, ka viņš dzirdot, ka viņš pateicoties par zvanītāja ierosinājumu, ja arī šajā gadījumā desiņu kioska īpašnieku saucot Jungbergs un viņš riebīgā veidā esot zviedrs, tātad nav ne turks, ne arābs. Vai Jungbergs esot musulmanis, to Aronsons nevarot pateikt un tas viņu ari neinteresējot.

Vīrietis teica, ka viņš sajūtot ironisku toni komisāra melīgajā atbildē un ka viņš patiešām pazīstot šo te sociāldemokrātisko attieksmi.

Mūsu ir daudz, un ar laiku būsim vēl vairāk, to tu nākamgad redzēsi vēlēšanās, mala anonīmais.

Komisārs Aronsons baidījās, ka pēdējā punktā anonīmajam bija taisnība. Ļaunākais, ko nosvērti un daudzmaz izglītoti ļaudis, tādi kā komisārs pats, varēja darīt, bija tādus kā šis anonīmais sūtīt bekot un nomest klausuli. Bet īstenībā vajadzēja iesaistīties debatēs.

Tā domāja komisārs, pasūtīja anonīmo bekot un nometa klausuli.

Aronsons piezvanīja prokuroram Ranelldam, lai pastāstītu, ka agri nākamās dienas rītā ar prokurora atļauju viņš domājot doties uz Vesterjētlandi pārbaudīt svaigu ziņojumu simtgadnieka un viņa kompanjonu lietā (Aronsons nedomāja, ka viņam vajadzētu stāstīt, ka jau vairākas nedēļas viņam bija zināms par Benija Jungberga brāļa eksistenci). Prokurors Ranelīds novēlēja Aronsonam veiksmi un no jauna jutās sajūsmināts par to, ka drīz varēs pievienoties tai ekskluzīvajai prokuroru grupai, kam izdevies aizdomās turamo notiesāt par slepkavību vai nogalināšanu nejaušības pēc (vai vismaz par palīdzību vienā vai otrā), kaut gan mirušā ķermenis nav atrasts. Turklāt tā būs pirmā reize zviedru kriminālistikas vēsturē, kad figurē vairāk par vienu upuri. Vispirms, protams, Karlsonam un viņa līdzzinātājiem jāuzpeld virspusē, bet tas bija tikai laika jautājums. Varbūt Aronsons rīt uzskries viņiem tieši virsū?

Pulkstenis bija gandrīz pieci, prokurors savāca lietas, klusi pie sevis svilpodams, un ļāva domām lidot. Varbūt viņam uzrakstīt grāmatu par šo jautājumu? Taisnības vislielākā uzvara. Vai tāds varētu būt virsraksts? Pārāk pretenciozs? Taisnības lielā uzvara. Tā būs labāk. Un pazemigāk. Atbilstoši autora personībai.

20. NODAĻA 1953-1968

Mao Dzeduns sagādāja Allanam un Herbertam viltotas britu pases (kā gan viņš to izdarīja?). Brauciens notika ar lidmašīnu no Šeņjanas caur Šanhaju, Honkongu un Malaiziju. Drīz agrākie gulaga bēgļi sēdēja zem saulessarga krltbaltā pludmalē dažus metrus no Indijas okeāna.

Viss būtu bijis nevainojami, ja vien labsirdīgā viesmīle mūžīgi visu nesajauktu. Lai ari kādu dzeramo Allans un Herberts bija pasūtījuši, viņi saņēma kaut ko pavisam citu. Ja vispār kaut ko saņēma, jo dažreiz viesmile pludmalē apmaldījās. Pēdējais piliens Allana kausā ielija tad, kad viņš bija pasūtījis groku ar vodku un kolu (drusku vairāk vodkas nekā kolas) un dabūja PisangAmbon ļoti, ļoti zaļu banānu liķieri.

-     Nu man vienreiz pietiek! teica Allans un grasījās doties pie hoteļa direktora, lai nomaina viesmīli.

-    Nē, nekādā ziņā! iesaucās Herberts. Viņa taču ir tik apburoša!

Viesmīli sauca Ni Vajan Laksmi, viņai bija trīsdesmit divi gadi, un viņai jau sen bija jābūt izprecinātai. Šī dāma izskatījās labi, bet nenāca ne no kādas smalkās ģimenes; viņai nebija naudas, un bija zināms, ka viņa ir tikpat gudra kā balinēziešu varde kodok. Tādēļ Ni Vajan Laksmi bija palikusi pāri, kad salas zēni izvēlējās meitenes un meitenes izvēlējās zēnus (tādā mērā, kādā viņi vispār varēja paši izvēlēties).

Tas tomēr nebija viņai nekāds traucēklis, jo vīriešu sabiedrībā viesmīle allaž jutās neērti. Un ari sieviešu sabiedrībā. Faktiski sabiedrībā vispār. Līdz pat šim brīdim! Jo vienam no šiem diviem baltādainajiem, kas dzīvoja viesnīcā, piemita kaut kas pavisam īpašs. Viņu sauca Herberts, un šķita, ka… viņam ar Ni Vajan Laksmi ir kaut kas izteikti kopīgs. Viņš acīmredzot droši vien bija trīsdesmit gadus vecāks nekā viņa, bet, viņasprāt, tam nebija nekādas nozīmes, jo viņa bija… iemīlējusies! Un uz šo mīlestību tika atbildēts. Herberts vēl nekad nebija saticis kādu, kam būtu apmēram tikpat lēna domāšana kā viņam pašam.

Ni Vajan Laksmi tēvs meitai piecpadsmit gadu dzimšanas dienā bija uzdāvinājis valodas mācību grāmatu. Tēva iecere bija tāda, ka meita ar šīs grāmatas palīdzību varēs iemācīties holandiešu valodu, jo Indonēzija tolaik bija Holandes kolonija. Kad viņa četrus gadus bija nocīnījusies ar šo grāmatu, pie ģimenes viesos ieradās kāds holandietis. Ni Vajan Laksmi uzdrošinājās pirmo reizi praktizēties šajā valodā, ko bija ar lielu piepūli iemācījusies, un tajā brīdī uzzināja, ka tā ir vācu valoda, ko apguvusi. Tēvs, kurš ari nebija apveltīts ar īpaši asu prātu, viņai bija iedevis nepareizu grāmatu.

Tagad, pēc septiņpadsmit gadiem, nelaimīgais gadījums bija pārvērties savā pretstatā, jo Ni Vajan Laksmi un Herberts varēja sarunāties un atzīties viens otram mīlestībā.

Pēc tam notika tā, ka Herberts lūdza un arī saņēma pusi no dolāru žūkšņa, ko Mao Dzeduns bija iedevis Allanam, un tad Herberts sameklēja Ni Vajan Laksmi tēvu un lūdza vecākās meitas roku. Sākumā tēvs domāja, ka tas ir joks. Ierodas ārzemnieks, baltādainais, varbūt pat rasists, kam pilnas kabatas ar naudu, un lūdz viņa baigi dumjās meitas roku. Tas, ka viņš pieklauvēja pie durvīm, bija īsta sensācija. Ni Vajan Laksmi ģimene piederēja pie sundra kastas, viszemākās no četrām iespējamām Bali salā.

-    Vai tu tiešām esi ieradies īstajā namā? jautāja tēvs. Un tu domā akurāt vecāko meitu?

Herberts Einšteins atbildēja, ka viņš mēdzot sajaukt lietas un parādības, bet ka šoreiz viņš par savu izvēli esot pilnīgi drošs.

Pēc divām nedēļām bija laiks svinēt kāzas, kad Herberts bija konvertējies uz… kaut kādu reliģiju, kuras nosaukumu viņš pat neatcerējās. Bet bija diezgan jautri ar ziloņu galvām un citām lietām.

Pāris nedēļu Herberts mēģināja iemācīties savas jaunās sievas vārdu, bet tad padevās.

-    Mīļā, viņš sacīja, es nevaru atcerēties, kā tevi sauc. Vai tu ļoti bēdāsies, ja saukšu tevi par Amandu?

-    It nemaz, mīļo Herbert. Amanda skan ļoti skaisti. Bet kāpēc tieši Amanda?

-    Es nezinu, teica Herberts. Vai tev ir labāks priekšlikums?

Tāda Ni Vajan Laksmi nebija, un kopš tā brīža viņa bija Amanda Einšteine.

Herberts un Amanda nopirka sev māju Sanura ciemā, netālu no viesnīcas un pludmales, kur Allans pavadīja savas dienas. Amanda beidza apkalpot viesus; viņa domāja, ka tikpat labi var atteikties no šī darba; viņu tik un tā drīz vien padzītu, jo viņa patiesībā nekad neko neizdarīja pareizi. Tagad tikai vajadzēja izdomāt, ar ko viņa un Herberts nodarbosies turpmāk.

Tieši tāpat kā Herberts, Amanda jauca kopā visu, ko vien varēja sajaukt. Pa kreisi kļuva pa labi, augšā kļuva lejā, šurp kļuva turp… Tāpēc viņa nebija varējusi iegūt nekādu izglītību; vismazākais, ko šī lieta prasa, ir spēja regulāri atrast ceļu uz skolu.

Bet tagad Amandai un Herbertam bija milzum daudz dolāru, un ar tiem jau noteikti visu varēja nokārtot. Amanda, protams, bija briesmīgi neinteliģenta, viņa skaidroja vīram, bet dumja gan viņa nebija!

Un tā viņa pastāstīja, ka ar Indonēziju ir tā, ka viss ir pārdodams un ka tas ir ļoti praktiski tādam, kam ir nauda. Herberts īsti nesaprata, ko sieva ar to domā, un šo nesaprašanu Amanda tik labi pazina, tādēļ viņa nevis paskaidroja tuvāk, bet gan sacīja:

-    Pasaki, ko tu visvairāk vēlētos, mīļo Herbert!

-   Tu domā, ka… mana vēlēšanās varētu piepildīties? Nu tad es vēlētos, piemēram, vadīt auto.

-    Ak tā? Viss skaidrs, teica Amanda.

Un tad sieva lūdza atvainot, jo kaut kas esot jānokārto. Bet viņa būšot atpakaļ pirms vakariņām.

Pēc trim stundām sieva atkal bija mājās. Viņai līdzi bija svaiga braukšanas apliecība uz Herberta vārda, bet ne tikai tā. Tur bija arī diploms ar ierakstu, ka Herberts ir sertificēts autoskolas skolotājs, un pirkuma dokuments, ka Amanda iegādājusies vietējo autoskolu un devusi tai jaunu vārdu: Firma "Einšteina apmācība braukšanas apliecību ieguvei".

Tas viss, pēc Herberta domām, bija pilnīgi fantastiski, bet… tādēļ jau viņš neprata labāk vadīt auto. Savā ziņā protot gan, paskaidroja Amanda. Jo nu viņam esot stāvoklis, un viņš esot tas, kas lemj, ko nozīmē labi vadīt auto un ko nenozīmē. Dzīvē viss darbojas tā, ka pareizi nemaz obligāti nav pareizi, jo pareizi ir tas, ko saka persona, kam par visu ir noteikšana.

Herberts atplauka viņš bija sapratis!

Firma Einšteina apmācība braukšanas apliecību ieguvei kļuva par panākumiem bagātu uzņēmumu. Gandrīz visi uz salas, kam vajadzēja braukšanas apliecību, gribēja mācīties pie simpātiskā baltādainā. Un Herberts ātri iedzīvojās savā lomā. Viņš noturēja visas teorijas stundas, kur viņš laipni, bet noteikti skaidroja, ka ir svarīgi pa ceļiem nebraukt pārāk ātri, jo tad var sadurties ar citu auto. Un nedrīkst arī braukt pārāk lēni, jo tad tiek apturēta satiksme. Skolēni māja ar galvu un pierakstīja. Skolotājs jau nu zināja, ko runā. Pēc sešiem mēnešiem Herberts bija izkonkurējis salas divas pārējās autoskolas, un tagad viņam bija monopols. To vienā no saviem iknedēļas apmeklējumiem pludmalē viņš pastāstīja Allanam.

-    Esmu lepns par tevi, Herbert, teica Allans. Un ka no visiem cilvēkiem tieši tu devies iekšā braukšanas apmācības branžā\ Ar kreisās puses kustību un visu citu…

-   Ar kreisās puses kustību? jautāja Herberts. Vai tad Indonēzijā ir kreisās puses kustība?

Kamēr Herberts veidoja firmu, ko bija saņēmis kā dāvanu, Amanda nebija sēdējusi bezdarbībā. Vispirms viņa sagādāja sev īstu izglītību un tagad bija augsti skolota ekonomiste. Tas, protams, bija prasījis vairākas nedēļas un maksājis diezgan daudz, bet beidzot Herberta sievai diploms bija rokā. Turklāt ar visaugstākajām atzīmēm, ko viņa bija saņēmusi vienā no Javas labākajām augstskolām.

Ar izglītības apliecību kabatā Amanda bija ilgi staigājusi pa Kutas pludmali un domājusi, domājusi un domājusi, ko dzīvē tādu varētu uzsākt, kas atnestu laimi ģimenei? Vai nu būdama ekonomiste, vai ne, bet viņa joprojām neprata pieņemami rēķināt. Bet varbūt viņa varēja… varbūt tiešām… jā, ja vien… Nu kā tad! domāja Amanda Einšteine.

-    Es iešu politikā!

Amanda Einšteine nodibināja Liberāli demokrātisko brīvības partiju (liberāls, demokrātija un brīvība bija trīs vārdi, kas, viņasprāt, šajā sakarībā labi skanēja kopā). Viņa tūlīt savāca sešus tūkstošus falšu biedru, un tie visi uzskatīja, ka viņai jāpiedalās gubernatora vēlēšanās šajā rudenī. Esošais gubernators vecuma dēļ atkāpsies, un, pirms Amanda nonāca pie šīs idejas, uz šo amatu bija tikai viens jēdzīgs kandidāts. Tagad bija divi. Viens bija vīrietis un pedana, otra bija sieviete un sundra. Vēlēšanu iznākums, pats par sevi saprotams, būtu Amandai par sliktu. Ja vien viņai nebūtu milzum daudz dolāru.

Herbertam nebija nekas pretī, ja viņa mīļotā dodas iekšā politikā, bet viņš zināja, ka Allans sēž zem saulessarga un viņam nepatīk politika, īpaši jau pēc gulaga komunisma gadiem.

-     Vai tad mēs kļūsim par komunistiem? Herberts satraucies jautāja.

Nē, Amanda nedomāja, ka notiks tā. Katrā ziņā šāds vārds nav partijas nosaukumā. Bet, ja Herberts noteikti vēlas būt komunists, šo vārdu jau varētu pievienot.

-    Liberāli demokrātiskā komunistiskā brīvības partija, sacīja Amanda, izgaršodama šo nosaukumu. Nedaudz par garu, bet varētu aiziet.

Tomēr Herberts jau nebija gribējis neko tādu. Tieši otrādi, viņš domāja. Jo mazāk viņu partija nodotos politikai, jo labāk.

Tad viņi nonāca pie kampaņas finansēšanas. Pēc Amandas domām, viņiem vairs nebūs milzum daudz dolāru, kad kampaņa būs beigusies, jo vajadzēs ļoti daudz naudas, lai uzvarētu. Ko Herberts par to domājot?

Herberts atbildēja, ka, viņaprāt, Amanda ģimenē ir tā, kas šīs lietas saprot vislabāk. Protams, mērenā konkurencē.

-     Labi, teica Amanda. Tātad trešdaļu kapitāla ieguldām manā vēlēšanu kampaņā, trešdaļu kukuļos visu vēlēšanu apgabalu šefiem, trešdaļu niknāko konkurentu nomelnošanai un tad mums vēl atliek trešdaļa, ko dzīvot, ja izietu slikti. Ko tu par to domā?

Herberts paberzēja degunu un nedomāja itin neko. Turpretī par Amandas plāniem viņš pastāstīja Allanam, un pie domas, ka cilvēks, kas nevar atšķirt banānu liķieri no groka, tagad vēlas kļūt par gubernatoru, Allans nopūtās. Nu, bet viņi jau no paša sākuma bija dabūjuši milzum daudz dolāru no Mao Dzeduna, un Allana daļa bija pietiekama un vēl palika pāri. Tādēļ viņš apsolīja, ka Herberts un Amanda saņems papildinājumu, kad vēlēšanas būs cauri. Bet tad gan vairs nevarēs būt ne runas vēl par kādiem projektiem, no kuriem Herberts un Amanda neko nesajēdz.

Herberts pateicās par piedāvājumu. Allans katrā ziņā bija ļoti laipns, to nu nevarēja noliegt.

Tomēr Allana palīdzība nemaz nebija vajadzīga. Gubernatora vēlēšanas Amandai izvērtās par necerētiem panākumiem. Viņa uzvarēja gandrīz ar astoņdesmit procentiem balsu, turpretī konkurents saņēma tikai divdesmit divus. Tas, ka kopējā summa pārsniedza simt procentus, pēc konkurenta domām, norādīja uz vēlēšanu rezultātu viltošanu. Bet tiesa to uzreiz noraidīja, turklāt piedraudēja zaudējušajam kandidātam ar nopietnām sekām, ja viņš turpinās nomelnot Einšteina kundzi, kas bija stājusies gubernatora amatā. īsi pirms tiesas lēmuma Amanda un tiesas priekšsēdētājs, starp citu, bija tikušies pie tases tējas.

Kamēr Amanda Einšteine lēni, bet droši pārņēma salu un kamēr viņas vīrs mācīja ļaudīm vadīt auto (šajā sakarībā pats nesēžoties pie stūres biežāk, kā nepieciešams), Allans turējās pie sava pludmales krēsla ūdens malā ar piemērotu dzērienu rokā. Kopš Amanda bija aizņemta ar citiem darbiem, nevis ar tūristu apkalpošanu, viņš parasti dabūja glāzi ar to dzērienu, ko vēlējās.

Sēdēdams tur, kur sēdēja, un dzerdams to, ko dzēra, Allans šķirstīja starptautiskus laikrakstus, ko bija pasūtījis, ēda, kad bija izsalcis, un pēc pusdienām atpūtās savā istabā, ja apkārt valdīja pārāk liela burzma.

Dienas pārvērtās par nedēļām, nedēļas par mēnešiem un mēneši par gadiem, bet Allanam atvaļinājums neapnika. Pēc pusotras desmitgades viņam joprojām vēl bija milzum daudz dolāru. Tas savā ziņā bija atkarīgs ne tikai no tā, ka jau no paša sākuma viņam dolāru bija ļoti daudz, bet ari no tā, ka Amandai un Herbertam Einšteiniem kopš zināma laika piederēja viesnīca. Tajā Allans kļuva par viesi, kas tur dzīvoja bez maksas.

Allans bija paspējis sasniegt sešdesmit trīs gadu vecumu un vispār nerosījās vairāk, kā nepieciešams, turpretī Amanda sasniedza arvien lielākus politiskus panākumus. Viņa bija populāra plašos tautas slāņos to pierādīja neskaitāmie pētījumi, kurus veica vietējais statistikas institūts, ko vadīja viena no viņas māsām. Turklāt kāda cilvēktiesību organizācija nosauca Bali par vismazāk korumpēto reģionu valstī. Tas savukārt bija atkarīgs no tā, ka Amanda bija piekukuļojusi visu šīs organizācijas valdi, bet kas par to!

Tomēr cīņa pret korupciju bija viens no trim virzieniem, kas raksturoja Amandas darbu gubernatores amatā, tieši tādēļ viņa ieviesa pretkorupcijas stundas visās Bali skolās. Kāds skolas direktors Denpasarā sākumā bija protestējis: pēc viņa domām, tam visam varēja būt pretējs efekts. Bet tad Amanda iecēla viņu par skolu valdes priekšsēdētāju ar divreiz lielāku algu, un viss nokārtojās.

Darbība numur divi bija Amandas cīņa pret komunismu. Tas galvenokārt izpaudās tā, ka viņa īsi pirms pirmās pārvēlēšanas parūpējās aizliegt vietējo komunistisko partiju, kas gatavojās kļūt pārāk liela, bet no tā viņai nebūtu nekāda labuma. Tādējādi viņa tika cauri ar daudz mazāku vēlēšanu budžetu nekā citkārt.

Trešajā darbības virzienā Amandai palīdzēja Herberts un Allans. No viņiem Amanda uzzināja, ka itin nemaz nav tā, ka pārējās pasaules plašos reģionos visu gadu valda trīsdesmit grādu liels karstums. īpaši jau tādā vietā, ko viņi sauc par Eiropu, ir ekstra auksts, galvenokārt ziemeļdaļā, no kurienes nāk Allans. Amandai iešāvās prātā, ka pasaulē jābūt ļoti daudziem ragā sasalušiem bagātniekiem, kurus visus vajadzētu aicināt šurp uz Bali, lai atkausētu. Un tā viņa stimulēja tūrisma attīstību, dodot visai daudz būvatļauju luksusa hoteļiem uz zemesgabaliem, ko pati bija tikko nopirkusi.

Vispār jau Herberta sieva rūpējās par saviem tuvajiem un mīļajiem, cik labi vien spēdama. Tēvam, mātei, māsām, tēvočiem, tantēm, brālēniem un māsīcām balinēziešu sabiedrībā bija svarīgi un ienesīgi posteņi. Viss noveda pie tā, ka Amanda tika ievēlēta par gubernatori vismaz divas reizes. Otro reizi balsu un balsotāju skaits pat palielinājās.

Šo gadu laikā Amanda paspēja arī dzemdēt divus dēlus: vispirms Allanu Einšteinu (Herberts bija pateicīgs Allanam gandrīz par visu), kam sekoja Mao Einšteins (pateicoties Mao par šiem milzum daudzajiem dolāriem, kas bija devuši tādu labumu).

Bet tad kādā dienā viss pēkšņi mainījās. Sākās ar to, ka notika trīstūkstoš metru augstā vulkāna Gunung Agung izvirdums. Tūlītējas sekas, ko izjuta Allans septiņas jūdzes no vulkāna, bija tādas, ka dūmi aizsedza sauli. Citiem klājās vēl sliktāk. Tūkstošiem cilvēku aizgāja bojā, bet vēl lielākam skaitam nācās pamest salu. Bali līdz tam tik populārā gubernatore nepieņēma nekādu lēmumu, par ko būtu vērts runāt. Viņa pat nesaprata, ka tādi būtu jāpieņem, turklāt vairāki.

Pamazām vulkāns nomierinājās, bet sala tik un tā bija saņēmusi ekonomisku un politisku triecienu tāpat kā visa valsts. Džakartā Sukarno vietā nāca Suharto, un jaunais vadonis droši vien nedomāja ielaisties pļāpās ar dažādām politiķu pasugām, kā bija darījis viņa priekšgājējs. Vispirms Suharto uzsāka vajāt komunistus, varbūtējus komunistus, aizdomās turētos kā komunistus, iespējamos komunistus, augstākā mērā iespējamus komunistus un vienu otru nevainīgu. Drīz vien bija miruši no divsimt tūkstošiem līdz diviem miljoniem cilvēku; šis skaitlis nebija precīzs, jo daudzus ģenētiskus ķīniešus, apzīmogotus kā komunistus, aizveda ar kuģiem projām no Indonēzijas, bet, kad viņi izcēlās krastā Ķīnā, tad pret viņiem izturējās kā pret īstiem kapitālistiem.

Kad dūmi izklīda, no Indonēzijas divsimt miljoniem iedzīvotāju nebija vairs neviena paša, kas paustu komunisma idejas (drošības pēc tāda rīcība bija pielīdzināta likumpārkāpumam). Suharto bija izpildījis uzdevumu, un viņš ielūdza ASV un tos citus Rietumos sadalīt valsts bagātības. Tas savukārt lika riteņiem griezties ātrāk, ļaudīm sāka klāties labāk, bet vislabāk gāja Suharto pašam, kas drīz kļuva pasakaini bagāts. Šim bijušajam zaldātam, kas bija sācis savu militāro karjeru ar cukura kontrabandu, tagad nebija nekāds sliktais darbiņš.

Amanda Einšteine domāja, ka vairs nav jauki būt par gubernatori. Laikam aptuveni astoņdesmit tūkstoši balinēziešu bija zaudējuši dzīvību, pateicoties Džakartas režīma dedzīgajai vēlmei panākt, lai pilsoņi domātu pareizi.

Herberts izmantoja šīs jukas, lai aizietu pensijā, un tagad Amanda sāka domāt par to pašu, lai gan viņai vēl nebija četrdesmit trīs gadi. Ģimenei piederēja gan zeme, gan viesnīca un milzum daudz dolāru, kas bija padarījuši iespējamu ģimenes turību un bija pārvērtušies vēl lielākā summā. Tāpēc labi būtu noiet malā; bet ar ko gan viņa nodarbosies?

Ko jūs teiktu, ja es jūs ieceltu par Indonēzijas vēstnieci Parīzē? Suharto bez aplinkiem jautāja, kad viņš pirmo reizi iepazīstināja ar sevi pa telefonu.

Suharto bija ievērojis Amandas Einšteines darbu Bali salā un viņas stingro lēmumu aizliegt vietējo komunistisko partiju. Turklāt viņš gribēja panākt dzimumu līdzsvaru vēstniecībās ārzemēs attiecībā uz augstākajiem posteņiem (ja Amanda Einšteine piekristu, proporcija būtu 24:1).

Parīzē? pārjautāja Amanda Einšteine. Kur tā atrodas?

* * *

Vispirms Allans domāja, ka vulkāna izvirdums 1963. gadā varbūt bija likteņa signāls, ka pienācis laiks doties ceļā. Bet, kad atkal aiz vulkāna izklīdušajiem dūmiem parādījās saule, gandrīz viss kļuva tāpat kā agrāk (izņemot to, ka nezin kāda iemesla dēļ ielās norisinājās pilsoņu karš). Ja liktenis nevarēja dot skaidrāku signālu, tad lai viss paliek tāpat, kā bijis līdz šim. Tātad Allans palika sēžam savā pludmales krēslā vēl kādu saujiņu gadu.

Tas, ka galu galā viņš sakravāja čemodānu un devās projām, bija Herberta nopelns. Kādudien Herberts bija stāstījis, ka viņi ar Amandu pārcelšoties uz Parīzi, un, ja Allans gribētu braukt līdzi, draugs apsolīja nokārtot viņam viltotu indonēziešu pasi vecās viltotās britu pases vietā, kuru Allans pēdējā laikā bija lietojis un kurai bija beidzies termiņš. Turklāt topošā vēstniece sagādāšot viņam posteni vēstniecībā, ne jau lai Allanam būtu jāstrādā, bet franči esot ļoti piekasīgi jautājumā par to, ko viņi ielaižot savā valstī.

Allans ar pateicību piekrita. Tagad viņš bija atpūties atliku likām. Turklāt Parīze izklausījās kā mierīgs un stabils pasaules stūrītis bez tādas jezgas, kas pēdējā laikā valdījusi Bali, pat Allana viesnīcas tuvumā.

Aizbraukšana notika jau pēc divām nedēļām. Amandai bija jāsāk pildīt dienesta pienākumus vēstniecībā 1. maijā.

Bija 1968. gads.

21 . NODAĻA ceturtdiena, 2005. gada 26. maijs

Pērām Gunnaram Jerdīnam bijāt. s. guļamais rīts, kad komisārs Jērans Aronsons iegriezās Klokaregordā un sev par lielu brīnumu ieraudzīja Allanu Emānuelu Karlsonu sēžam šūpuļdīvānā mājas plašajā koka verandā.

Benijs, Daiļā un Busters nodarbojās ar ūdens piegādi Soņas jaunajā stalli, kas bija iekārtots šķūni. Jūliuss bija uzaudzējis bārdu un tādēļ saņēmis grupas atļauju braukt kopā ar Būsi pēc provianta uz Falšēpingu. Allans bija iesnaudies un atmodās tikai tad, kad komisārs pievērsa uzmanību ar savu klātbūtni.

Allans Karlsons, vai es nekļūdos? vaicāja komisārs Aronsons.

Allans atvēra acis un teica, ka arī viņš tā domājot. Turpretī viņam neesot ne jausmas, kas viņu uzrunā. Vai svešinieks šajā lietā varētu ieviest skaidrību?

To Aronsons tūlīt arī darīja. Komisārs teica, ka viņu saucot Aronsons, ka viņš esot policijas komisārs, ka viņš jau kādu laiku meklējis Karlsona kungu un ka Karlsona kungs tiek turēts aizdomās par cilvēku nogalināšanu. Karlsona kunga draugi, Junsona un Jungberga kungs, kā ari Bjerklundes kundze, starp citu, ari tiekot turēti aizdomās par to pašu. Vai Karlsona kungs varētu zināt, kur viņi atrodas?

Allans vilcinājās ar atbildi un domāja, ka tagad jāsakopo domas, viņš taču esot tikko pamodies. Allans cerot, ka komisārs saprot. Nevarot taču ņemt un sākt tenkot par saviem draugiem, iepriekš kārtīgi visu neapsverot, vai tad komisārs tam nepiekrīt?

Komisārs atbildēja, ka viņš nevarot dot šajā lietā nekādu citu padomu kā vien tādu, ka Karlsona kungam steidzīgi jāpastāsta viss, ko viņš zina. Nu, bet tiešām komisāram jau neesot nekur jāsteidzas.

Allans domāja, ka tas ir labi, un piedāvāja komisāram apsēsties šūpuļdīvānā, tikmēr viņš virtuvē pagatavošot kafiju.

-    Vai viņam pie kafijas vajag cukuru? Vai pienu?

Komisārs Āronsons jau nu nebija tas, kurš ļautu aizturētiem noziedzniekiem aiziet kaut kur projām, kur viņi paši vēlētos, pat ne uz blakus esošu virtuvi. Bet šis eksemplārs kaut kādā veidā iedvesa mieru. Turklāt Āronsons no savas pozīcijas šūpuļdīvānā varēja labi pārredzēt virtuvi un Karlsona darbības. Tādēļ Āronsons piedāvājumam ar pateicību piekrita.

-     Pienu, lūdzu! Cukuru nevajag, viņš teica un apsēdās.

Tikko aizturētais Allans darbojās pa virtuvi. ("Varbūt arī Vīnes maizīti?"), tikmēr komisārs sēdēja verandā un skatījās. Āronsons pats nespēja īsti saprast, kā viņš šajā situācijā varēja rīkoties tik nemākulīgi. Jau no attāluma viņš bija redzējis verandā vecāku vīru un domājis, ka tas ir Bū Jungberga tēvs, ka pēdējais varētu aizvest Āronsonu pie sava dēla un ka Āronsons, sperot nākamo soli, iegūtu apstiprinājumu, ka meklējamās personas neatrodas nekur tuvumā, un tādēļ viss brauciens uz Vesterjētlandi bijis veltīgs.

Bet, pienākot pietiekami tuvu verandai, viņš atklāja, ka vecis šūpuļdīvānā ir pats Allans Karlsons. Tālais šāviens bija trāpījis tieši mērķi!

Pret Allanu Aronsons bija izturējies mierīgi un profesionāli, ja vien to varētu dēvēt par profesionālu rīcību, ka aizdomās turamo trīskāršo slepkavu aizsūta uz virtuvi vārīt kafiju, tādēļ patlaban viņš domās sajutās kā amatieris. Simt gadus vecais Allans Karlsons neizskatījās bīstams, bet ko darītu Aronsons, ja parādītos arī trīs pārējie aizdomās turamie un varbūt pat kopā ar Bū Jungbergu, kuru vajadzētu savākt kā noziedznieka slēpēju?

Vai viņš gribēja pienu, bet cukuru ne? no virtuves sauca Allans. Manos gados viss tik ātri aizmirstas.

Aronsons atkārtoja vēlēšanos dzert kafiju ar pienu un paņēma telefonu, lai zvanītu kolēģiem uz Falšēpingu pēc papildspēkiem. Drošības dēļ būs vajadzīgi divi auto.

Bet telefona zvans apsteidza komisāru. Tas atskanēja, pirms Aronsons pats paspēja piezvanīt. Aronsons, protams, atbildēja. Zvanīja prokurors Ranelīds un viņš paziņoja sensacionālu vēsti.

22. nodaļa trešdiena, 2005. gada 25. maijs ceturtdiena, 26. maijs

Ēģiptiešu jūrnieks, kas Bengta Bultena Bīlunda atliekas uzdāvināja Sarkanās jūras zivīm, beidzot nonāca Džibuti trīs dienu atvaļinājumā.

Aizmugures kabatā viņam bija Bultena maks ar astoņsimt zviedru kronām skaidrā naudā. Cik daudz tas varētu būt, jūrniekam nebija ne jausmas, bet viņam bija savas cerības, un tagad viņš meklēja kādu maiņas kantori.

Nabadzīgas izdomas dēļ Džibuti galvaspilsētu sauc tāpat kā valsti, un tā ir jauna un rosīga vieta. Rosīga tādēļ, ka Džibuti atrodas stratēģiskā vietā pie Āfrikas raga, tieši pie Sarkanās jūras grīvas. Un jauna tāpēc, ka tas, kurš mīt Džibuti, reti dzīvo ilgi. Ja kāds sasniedz piecdesmit gadus, tas uzskatāms par izņēmumu.

Ēģiptiešu jūrnieks apstājās pie pilsētas zivju tirgus varbūt lai apēstu kaut ko fritētu, pirms doties tālāk meklēt maiņas kantori. Viņam pavisam tuvu stāvēja nosvīdis vīrs no vietējo iedzīvotāju vidus un mīņājās, viņa skatiens bija drudžains un apkārt klīstošs. Jūrnieks domāja, ka nav nemaz tik dīvaini, ja nosvīdušais ir nosvīdis, jo, pirmkārt, pat ēnā droši vien bija trīsdesmit grādu karsts, un, otrkārt, viņš bija ģērbies divkāršā sarongā un divos kreklos, bet galvā viņam bija rūpīgi līdz acīm uzbāzta feska.

Nosvīdušajam bija divdesmit pieci gadi, un viņam nebija ne mazāko ambīciju kļūt kaut drusciņ vecākam. Viņš bija iekšēji sadumpojies. Ne jau par to, ka puse no valsts iedzīvotājiem bija bez darba, ne jau par to, ka katram piektajam pilsonim bija HIV vai AIDS, ne jau par bezcerīgo dzeramā ūdens trūkumu, tāpat arī par to ne, ka tuksnesis pletās pāri nācijai un aprija nožēlojamo apstrādāšanai paredzēto zemi, kas vēl bija atlikusi. Nē, vīrs bija sadumpojies tādēļ, ka ASV bija ierīkojusi valstī militāru kompleksu.

Šajā ziņā, protams, ASV nebija vienīgā valsts, kas to izdarījusi. Jau kopš agrākiem laikiem te uz vietas mitinājās Francijas ārzemnieku leģions. Saskarsme starp Džibuti un Franciju bija spēcīga. Agrāk taču šo valsti sauca par Franču Somāliju, līdz 70. gados tika atļauts pašiem veidot savējo.

Bet pavisam tuvu ārzemnieku leģiona bāzei ASV bija panākusi savas bāzes ierīkošanu piemērotā attālumā no līča un Afganistānas un turklāt vēl ar visai daudz centrālafrikāņu traģēdiju turpat blakus.

Laba ideja, domāja amerikāņi, turpretim gandrīz visiem Džibuti iedzīvotājiem tas bija, tā sakot, pie vienas vietas. Tāpēc ka viņi bija pārāk aizņemti, lai izdzīvotu katru nākamo dienu.

Tomēr vienam no viņiem acīmredzot bija laiks padomāt par amerikāņu klātbūtni. Vai arī viņš bija pārāk reliģiozs, lai rūpētos pats par savu pasaulīgo labumu.

Lai nu kā, bet viņš staigāja apkārt pa galvaspilsētas centrālo rajonu, meklēdams kādu amerikāņu zaldātu grupu, kas ir atvaļinājumā. Staigādams viņš nervozi knibināja aukliņu, kas viņam īstajā brīdī būtu jāparauj, lai amerikāņi aizlidotu uz elli, bet viņš pats aizceļotu tieši pretējā virzienā.

Kā jau minēts, bija karsts un plūda sviedri (tā Džibuti gadās bieži). Ne jau tikai tāpēc, ka bumba kā tāda bija cieši piestiprināta pie vēdera un muguras, bet arī tāpēc, ka tādēļ vajadzēja divkāršu drēbju slāni. Spridzinātājs pašnāvnieks gandrīz vārījās no karstuma, un galu galā notika tā, ka viņš nejauši mazliet par stipru pagrābstījās ap auklu.

Līdz ar to viņš pārvērta strēmelēs gan sevi, gan to nabadziņu, kas viņam stāvēja vistuvāk. Vēl trīs Džibuti iedzīvotāji nomira no ievainojumiem, un apmēram desmit guva smagus miesas bojājumus.

Neviens no nelaimē cietušajiem nebija amerikānis. Turpretī šķita, ka vistuvāk spridzinātājam pašnāvniekam stāvējis kāds eiropietis. Proti, policija bija atradusi viņa naudasmaku sensacionāli labā stāvoklī pie īpašnieka mirstīgajām atliekām. Makā bija astoņsimt zviedru kronas, kā arī pase un braukšanas apliecība.

Zviedrijas goda konsuls Džibuti nākamajā dienā informēja pilsētas birģermeistaru, ka viss liecinot par to, ka Zviedrijas pilsonis Ēriks Bengts Bīlunds kritis par upuri ārprātīgai nelietībai pilsētas zivju tirgū.

Bīlunda mirstīgās atliekas diemžēl neesot iespējams nogādāt uz Zviedriju, jo ķermenis esot pārāk sašķaidīts. Tas godpilnā veidā ticis nekavējoties kremēts.

Turpretī goda konsuls varot saņemt Bīlunda maku, kurā esot pase un braukšanas apliecība (kamēr nauda pārceļojot gājusi pazušanā). Birģermeistars nožēloja, ka nav bijis iespējams pietiekami nosargāt Zviedrijas pilsoni, bet viņam tomēr esot jāpārrunā kāda svarīga lieta, ja goda konsula kungam nekas nebūtu pretī.

Lieta tāda, ka Bīlunds atradies Džibuti bez derīgas vīzas. Birģermeistars nezinot, cik daudz reižu šī problēma pārrunāta ar frančiem un arī ar prezidentu. Ja franči gribot dabūt leģionārus iekšā savā bāzē ar lidmašīnu, tad tā esot viņu darīšana. Bet, tiklīdz kāds leģionārs civildrēbēs aiziet uz Džibuti pilsētu ("Manu pilsētu," kā teica birģermeistars), tad viņiem vajadzīgi derīgi dokumenti. Birģermeistars ne brīdi nešauboties, ka Bīlunds bijis ārzemnieku leģionārs, viņš šo rīcību pazīstot pārāk labi. Amerikāņi šo lietu kārtojot nevainojami, bet franči izturoties tā, it kā viņi joprojām atrastos Franču Somālijā.

Goda konsuls pateicās birģermeistaram par līdzjūtības izteikšanu, kā arī meloja, apsolīdams, ka izdevīgā brīdī apspriedīs vīzu jautājumu ar attiecīgo Francijas pārstāvi.

Tas viss sagādāja briesmīgi nepatīkamu pārsteigumu Arnim Ikstenam, nabaga vīram, kurš strādāja pie presmašīnas autokapsētā Rīgas dienvidpusē. Kad pēdējais auto rindā bija kārtīgi sapresēts, no četrkantīgās metāla paketes, kas vēl nesen bija auto, pēkšņi izkārās cilvēka roka.

Arnis, protams, nekavējoties zvanīja policijai un tūlīt pēc tam devās mājās, lai gan bija dienas vidus. Skats ar mirušā roku vēl ilgi viņu vajās sapņos. Dieva dēļ, cilvēks taču bija jau miris, pirms Arnis sapresēja auto, vai ne?

Rīgas policijas šefs personiski paziņoja Zviedrijas vēstniekam, ka viņu pilsonis Henriks Mikaels Hultēns atrasts miris automobilī fords mustangs autokapsētā pilsētas dienvidpusē.

Patiesībā vēl jau gan neesot konstatēts, ka tas ir viņš, bet mirušā kabatas portfeļa saturs uz to norādot.

Ceturtdien, 26. maijā pulksten 11.15 Zviedrijas Ārlietu ministrijā Stokholmā pienāca fakss no goda konsula Džibuti ar informāciju un dokumentāciju par mirušu Zviedrijas pilsoni. Pēc astoņām minūtēm pienāca vēl viens fakss par to pašu tematu, bet šoreiz tas bija nosūtīts no Rīgas.

Ministrijas atbildīgais ierēdnis tūlīt pazina mirušo vīriešu vārdus un foto, jo pirms kāda laika viņš bija par tiem lasījis avīzē Expressen. Mazliet dīvaini, nodomāja ierēdnis, ka šie vīrieši ņēmuši un nomiruši tik tālu no Zviedrijas, jo avīzē bija rakstīts kaut kas pavisam cits. Bet tā jau bija policijas un prokurora problēma. Ierēdnis ieskenēja abus faksus un uzrakstīja e-pastu, kur bija visa svarīgākā informācija par abiem upuriem. To viņš nosūtīja, starp citu, arī lēņa policijai uz Eskilstūnu. E-pastu saņēma cits ierēdnis, izlasīja, sarauca uzacis un nodeva to tālāk prokuroram Ranelīdam.

Prokurora Konija Ranelīda dzīve bija ceļā uz sabrukumu. Lieta par trīskāršo slepkavu simtgadnieku varēja kļūt par prokurora profesionālo veiksmes stāstu. Ranelīds bija tik ilgi gaidījis, jo viņš kaut ko tādu bija pelnījis.

Bet tagad izrādījās, ka upuris numur viens, kas miris Sermlandē, trīs nedēļas vēlāk vēlreiz nomira Džibuti. Un ka upuris numur divi, kas nomira Smolandē, to pašu izdarīja arī Rīgā.

Pēc desmit dziļām ieelpām pa kantora plaši atvērto logu prokurors Ranelīds atkal sāka apsmadzeņot darbu. Jāzvana Āronsonam, Ranelīds nodomāja. Un Āronsonam jāatrod upuris numur trīs. Un jābūt kaut kādai sakarībai starp simtgadnieku un numur trīs. Iā tam vienkārši jābūt. Palīdzēs DNS.

Citādi Ranelīds būtu rupji kļūdījies.

Kad komisārs Aronsons telefonā izdzirdēja prokurora Ranellda balsi, viņš tūlīt sāka stāstīt, ka pirms neilga brīža lokalizējis Allanu Karlsonu un ka tas tagad esot arestēts (pat ja viņš pavadīja šo arestu, stāvēdams virtuvē un vārīdams Aronsonam kafiju ar piedevām).

-     Kas attiecas uz tiem citiem, tad man ir aizdomas, ka viņi atrodas tepat tuvumā, bet man šķiet, ka vispirms man jāpieprasa pastiprināj…

Prokurors Ranelīds pārtrauca komisāru un izmisis pastāstīja, ka upuris numur viens atrasts miris Džibuti un upuris numur divi Rīgā un ka netiešo pierādījumu ķēde ir sarauta gabalos.

-    Džibuti? jautāja komisārs Aronsons. Kur tāda atrodas?

-      To es nezinu, atbildēja prokurors Ranelīds, bet, kamēr tā atrodas vairāk nekā divas jūdzes no Okeras rūpnieciskā ciemata, mans variants kļūst pārāk vārgs. Tagad tev jāatrod upuris numur trīs, vai dzirdi, Jēran? Tev viņš jāatrod!

Šajā mirklī verandā ienāca tikko pamodies Pērs Gunnars Jerdīns. Viņš pieklājīgi, bet nogaidoši pamāja komisāram Aronsonam, kas skatījās uz viņu lielām acīm.

-    Man pavisam noteikti šķiet, ka numur trīs tikko atradis mani, viņš sacīja.

23. nodaļa 1968

Allans nesaņēma nekādus apgrūtinošus amata pienākumus Indonēzijas vēstniecībā Parīzē. Jaunā vēstniece Amanda Einšteines kundze piešķīra viņam pašam savu istabu ar gultu un teica, ka Allans tagad, protams, varot darīt, kas vien ienākot prātā.

Bet no tavas puses būtu ļoti jauki, ja tu varētu piepalīdzēt kā tulks, ja kādreiz notiktu tik traki, ka man būtu jātiekas ar ļaudīm no citām valstīm.

Uz to Allans atbildēja, ka tādu nelaimi nevarot izslēgt, ja ņem vērā viņas amata raksturu. Ja Allans pareizi sapratis, pirmais ārzemnieks gaidot rindā jau nākamajā dienā.

Amanda nolamājās par atgādinājumu, ka viņai jādodas uz Elizejas pili uz akreditāciju. Ceremonijai gan nevajadzēja būt ilgākai par divām minūtēm; tas bija pietiekami un vēl palika pāri tādam, kam ir tendence izmuldēt kaut ko muļķīgu, un Amandai šķita, ka viņai piemīt tieši tāda vājība.

Allans piekrita, ka Amanda runādama šad tad tiešām izgāžas, bet izteica cerību, ka pie prezidenta de Golla noteikti iziešot labi, ja vien viņa šajās divās minūtēs nerunāšot citā valodā kā vien indonēziešu valodā un vispār tikai smaidīšot un izskatīšoties laipna.

-    Kā tu teici, kā sauc to valodu, kurā man jārunā? jautāja Amanda.

-    Indonēziešu kā jau minēts, teica Allans. Vai vēl labāk balinēziešu.

Pēc tam Allans devās pastaigā pa Francijas galvaspilsētu. Pirmām kārtām viņam šķita, ka nebūtu par ļaunu izvingrināt kājas pēc piecpadsmit gadu ilgas sēdēšanas pludmales krēslā, otrām kārtām viņš bija tikko paskatījies uz sevi vēstniecības spoguli un atcerējies, ka nebija ne skuvies, ne griezis matus kopš vulkāna izvirduma 1963. gadā.

Tomēr izrādījās neiespējami atrast frizētavu, kas būtu atvērta, vai kaut ko citu atvērtu. Viss bija aizklapēts ciet, it kā turpat vai visi būtu sākuši streikot, un tagad tie okupēja mājas un gāja demonstrācijās, gāza apkārt auto, kliedza un lamājās un cits citu apmētāja ar dažādiem priekšmetiem. Ielās, kur gāja Allans, šķērsām un gareniski bija novietotas pretdumpja barjeras, un viņam ejot bija jāpieliecas.

Tas viss atgādināja Bali, ko viņš bija tikko atstājis. Bija tikai mazliet vēsāks gaiss. Allans pārtrauca pastaigu un devās atpakaļ uz vēstniecību.

Tur viņš tūlīt satika satrauktu vēstnieci. Bija zvanīts no Elizejas pils un pavēstīts, ka divu minūšu ilgā akreditācijas ceremonija papildināta ar garākām pusdienām, ka vēstnieces kundze ir laipni aicināta paņemt līdzi savu laulāto draugu un, protams, pati savu tulku, ka prezidents de Golls no savas puses nodomājis ielūgt ari iekšlietu ministru Fušē un kas ir vissvarīgākais būšot klāt ari Amerikas prezidents Lindons B. Džonsons.

Amanda bija izmisumā. Ar divām minūtēm prezidenta sabiedrībā viņa, iespējams, būtu tikusi galā, neriskējot ar tūlītēju izraidīšanu, bet trīs stundas un turklāt vēl ar diviem prezidentiem pie galda…

-     Kas notiek, Allan? Kāpēc gadījies tieši tā? Ko mēs iesāksim? vaicāja Amanda.

Bet virzība no dažu minūšu ilga rokasspiediena līdz garām pusdienām ar divkāršiem prezidentiem bija nesaprotama arī Allanam. Un mēģināt saprast nesaprotamo nebija viņa dabā.

-     Ko mēs iesāksim? Man šķiet, mums tūlīt jāsameklē Herberts un kopā kaut kas jāiedzer. Ir jau pēcpusdiena.

Akreditācijas ceremonija starp prezidentu de Gollu no vienas puses un vēstnieci no tālas un mazsvarīgas valsts no otras puses parasti ilgst sešdesmit sekundes, bet var izstiepties divreiz ilgāk, ja attiecīgais diplomāts izrādās pļāpīgs.

Tas, ka gadījums ar Indonēzijas vēstnieci piepeši kļuva par kaut ko pavisam citu, bija izskaidrojams ar lielo politiku, un to Allans Karlsons nemūžam nebūtu spējis paredzēt, pat ja būtu mēģinājis.

Lieta bija tāda, ka prezidents Lindons B. Džonsons sēdēja ASV vēstniecībā Parīzē un ilgojās pēc politiskiem panākumiem. Protesti visā pasaulē pret karu Vjetnamā bija sasnieguši orkāna spēku, un šī kara simbols prezidents Džonsons vairs nebija populārs itin nekur. Džonsons jau sen bija atmetis cerību novembri tikt pārvēlētam, bet viņam nebūtu nekas pretī saņemt skaistāku iesauku nekā "slepkava" un citas tikpat nepatīkamas, kas visur tika skandētas. TādēJ viņš vispirms ieturēja pauzi Hanojas bombardēšanā un faktiski sasauca miera konferenci. To, ka pēc tam pilsētā, kur notika konference, uz ielām valdīja gandrīz vai karš, prezidents Džonsons uzskatīja par komisku situāciju. Ar to gan jātiek galā sitam te de Gollam pašam.

Prezidents Džonsons domāja, ka de Golls ir sūdabrālis, kurš acīmredzot pilnīgi aizmirsis, kas uzrotīja piedurknes un izglāba viņa valsti no vāciešiem. Bet politiskā spēle reizi par visām reizēm darbojas tā, ka Francijas un Amerikas prezidentiem netiek atļauts vienlaikus atrasties kādā galvaspilsētā un vismaz nepaēst kopā pusdienas.

Tādas bija iecerētas un drīz tiks ari rīkotas. Vēl jo labāk franči acīmredzot bija izblamējušies (Džonsons nebija pārsteigts) un vienlaikus ieplānojuši savam prezidentam divas tikšanās. Tādēļ droši vien pie galda būs ari Indonēzijas jaunais diplomāts starp citu, sieviete! Prezidents Džonsons domāja, ka tas ir lieliski, jo tad viņš varēs sarunāties ar vēstnieci, nevis ar šito te de Gollu.

Lai gan patiesībā te nebija runa par divu tikšanos ieplānošanu vienlaikus. Tā vietā prezidentam de Gollam personiski pēdējā brīdi ienāca prātā spožā ideja izlikties, ka noticis tieši tā. Tādējādi pusdienas izvērstos ciešamas, viņš varētu sarunāties ar Indonēzijas vēstnieku starp citu, sievieti! -, nevis ar to tur Džonsonu.

Prezidentam de Gollam Džonsons nepatika, bet tas bija vairāk vēsturisku, nevis personisku iemeslu dēļ. Amerikas Savienotās Valstis kara beigās bija mēģinājušas ieviest Francijā amerikāņu militāro pārvaldi viņi bija vēlējušies nozagt viņa valsti! Kā gan de Golls varētu to piedot, neskatoties uz to, ka pašreizējais prezidents tur nebija iejaukts? Pašreizējais prezidents, starp citu… Džonsons… viņu sauca Džonsons. Amerikāņiem vienkārši nebija nekādas stila izjūtas.

Tā domāja Šarls Andrē Jozefs Mārī de Golls.

Amanda un Herberts noturēja apspriedi un visai drīz vienojās par to, ka būs labāk, ja Herberts paliks mājās vēstniecībā, kad Elizejas pilī būs tikšanās ar prezidentiem. Līdz ar to, viņi abi domāja, risks salaist visu dēlī noteikti mazināsies divreiz. Vai arī Allanam tā neliekas?

Allans brīdi klusēja, apsvēra alternatīvas atbildei, līdz beidzot sacīja:

Tu, Herbert, labāk paliec mājās!

* * *

Pusdienu viesi bija sapulcējušies un gaidīja namatēvu, kas apzināti sēdēja savā kantorī un gaidīja gaidīšanas dēļ. Viņš to domāja turpināt vēl dažas minūtes, cerot, ka līdz ar to manāmi sabojās omu tam tur Džonsonam.

Kaut kur tālāk de Golls dzirdēja demonstrāciju troksni, kas bija pārņēmis viņa mīļoto Parīzi. Piektā franču republika bija sākusi šūpoties, pēkšņi un no nekurienes. Sākumā bija daži studenti, kas, protams, bija par brīvu seksu un pret karu Vjetnamā un tādēļ izgāza savu neapmierinātību ar lietu kārtību. Tiktāl, pēc prezidenta domām, viss bija, kā nākas, jo studenti taču visos laikos bija atraduši iemeslus, par ko sūdzēties.

Bet demonstrācijas notika arvien biežāk, tās pieņēma vardarbīgu raksturu, un tad balsi pacēla arodbiedrību līderi un draudēja aicināt desmit miljonus strādnieku uz streiku. Desmit miljonus! Tad jau apstātos visa valsts!

Strādnieki gribēja strādāt mazāk un saņemt lielāku algu. Un gribēja, lai de Golls atkāpjas. Trīs kļūdas no trim iespējamām, domāja prezidents, kurš cīnījies un uzvarējis grūtākās kaujās nekā šādas. Iekšlietu ministrijas galvenie padomdevēji spicēja ausis un ieteica prezidentam nepadoties. Te jau nebija runa par kaut ko lielāku, piemēram, par Padomju Savienības diriģētu komunistu mēģinājumu sagrābt varu. Bet par to droši vien tas tur Džonsons sāks prātot pie kafijas, ja vien viņam būs tāda iespēja. Amerikāņi taču redzēja komunistus aiz katra krūma! Drošības pēc de Golls ņēma līdzi iekšlietu ministru Fušē un viņa īpaši lietpratīgo ierēdni. Tieši viņi abi bija atbildīgi par pašreizējo haosu nācijā un varēs arī kārtīgi atbildēt, ja tas tur Džonsons kļūs pārāk vīzdegunīgs.

Nu tad pie velna! sacīja prezidents de Golls un piecēlās no krēsla. Vairs nevarēja ilgāk kavēt pusdienas.

Francijas prezidenta drošības personāls īpaši rūpīgi pārbaudīja Indonēzijas vēstnieka bārdaino un garmataino tulku. Bet izrādījās, ka viņa papīri ir kārtībā un viņš nepārprotami bija neapbruņots. Turklāt Indonēzijas vēstnieks starp citu, sieviete! bija laba garantija. Līdz ar to arī bārdainim atradās vieta pie pusdiengalda, un viņam vienā pusē sēdēja ievērojami jaunāks un labāk saposies amerikāņu tulks, bet šis personas kopija franciskajā variantā novietojās otrā pusē.

Tulks, kuram bija visvairāk, ko darīt, izrādījās bārdainais indonēzietis. Prezidenti Džonsons un de Golls uzdeva jautājumus nevis viens otram, bet gan vēstnieces kundzei.

Prezidents de Golls ievadā apvaicājās par vēstnieces kundzes līdzšinējo profesionālo darbību. Amanda Einšteine atbildēja, ka viņa īstenībā ir nepraša, ka dabūjusi Bali gubernatores posteni ar kukuļu palīdzību un pēc tam tādā pašā veidā panākusi savu divkārtēju pārvēlēšanu, ka apgādājusi gan sevi, gan ģimeni daudzu gadu garumā, un tad reiz jaunais prezidents Suharto pārsteidzošā kārtā piezvanījis un piedāvājis viņai vēstnieces darbu Parīzē.

Es pat nezināju, kur Parīze atrodas, man šķita, ka tā ir valsts, nevis pilsēta. Vai esat dzirdējuši kaut ko tik aplamu? teica Amanda Einšteine un smējās.

Viņa to visu bija runājusi dzimtajā valodā, bet garmatainais un bārdainais tulks viņas teikto tulkoja angliski. Tajā pašā laikā Allans izmainīja gandrīz visu, ko Amanda Einšteine bija teikusi, pret kaut ko citu, kas, pēc viņa domām, šajā situācijā derēja labāk.

Kad pusdienas tuvojās nobeigumam, abi prezidenti faktiski bija vienās domās par kādu jautājumu, lai arī viņi paši to nezināja. Proti, viņi abi uzskatīja, ka vēstniece Einšteines kundze bija patīkama, zinoša, interesanta un gudra persona. Iespējams, ka viņai gan būtu labāk jāpārdomā sava tulka izvēle, jo viņš izskatījās drīzāk mežonīgs nekā piejaucēts.

[1] [32] *

Iekšlietu ministra Fušē īpaši lietpratīgais ierēdnis Klods Penā bija dzimis 1928. gadā Strasbūrā. Viņa vecāki bija pārliecināti un dedzīgi komunisti, kuri devās uz Spāniju, lai cīnītos pret fašistiem, bet 1936. gadā sākās karš. Viņiem bija līdzi astoņgadīgais dēls Klods.

Visa ģimene pārdzīvoja karu un sarežģītā veidā aizbēga uz Padomju Savienību. Maskavā viņi pieteicās kalpot starptautiskajam komunismam. Viņi iepazīstināja komunistu vadību ar savu dēlu Klodu, kam tobrīd bija vienpadsmit gadu, un pavēstīja, ka viņš jau runājot trīs valodās: vācu

un franču, ko iemācījies jau mājās Strasbūrā, un tagad arī spāņu. Varbūt ar laiku tas viss varētu noderēt revolūcijai?

Jā, atbilde bija, ka varētu gan. Vairākos inteliģences testos tika rūpīgi pārbaudīts jaunā Kloda talants uz valodām, kā arī viņa vispārējais izglītības līmenis. Tad puisi ievietoja kombinētā valodu un ideoloģijas skolā un, vēl pirms viņš kļuva piecpadsmit gadus vecs, jaunais censonis brīvi runāja franciski, vāciski, krieviski, spāniski, angliski un ķīniski.

Astoņpadsmit gadu vecumā, tūlīt pēc Otrā pasaules kara beigām, Klods dzirdēja, ka viņa māte un tēvs izsaka šaubas par to, uz kurieni virzās revolūcija Staļina vadībā. Viņš par to ziņoja saviem priekšniekiem, un Mihaels un Monika Penā tūlīt tika notiesāti un viņiem izpildīja nāvessodu par kontrrevolucionāru darbību. Šajā sakarā jaunais Klods saņēma savu pirmo apbalvojumu zelta medaļu kā labākais skolēns 1945./46. mācību gadā.

Pēc 1946. gada sākās darbs, lai Klodu sagatavotu dienestam ārzemēs. Nolūks bija izvietot viņu Rietumos un ļaut viņam iefiltrēties varas koridoros kā snaudošajam aģentam vairāku gadu desmitu garumā, ja tas būtu vajadzīgs. Klods atradās zem maršala Berijas sargājošā vanaga spārna, un viņš tika turēts tālu no visiem sabiedriskajiem pasākumiem, lai gadījuma pēc neparādītos uz kādas fotogrāfijas. Vienīgais uzdevums jaunajam Klodam bija atsevišķos gadījumos darboties par tulku, bet tikai tad, kad bija klāt pats maršals.

1949. gadā, divdesmit viena gada vecumā, Klodu Penā izvietoja Francijā, šoreiz Parīzē. Lai gan viņa biogrāfija tika pārrakstīta, viņš pat drīkstēja paturēt savu īsto vārdu. Viņa kāpiens pa karjeras kāpnēm sākās Sorbonnas Universitātē.

Pēc deviņpadsmit gadiem, 1968. gada maijā, viņš bija nonācis Francijas prezidenta tiešā tuvumā. Bija aizritējuši jau pāris gadu, kopš Klods bija kļuvis par iekšlietu ministra Fušē labo roku un tādā statusā kalpoja starptautiskajai revolūcijai labāk nekā jebkad agrāk. Viņa padoms iekšlietu ministram un pēc tam prezidentam bija rūpēties par to, lai studentu un strādnieku nemieros izraisītos savstarpēji konflikti. Drošības pēc viņš parūpējās, lai franču komunisti sūtītu nepareizus signālus par to, ka viņi neatbalsta studentu un strādnieku prasības. Sociālistiskā revolūcija Francijā bija, augstākais, mēneša attālumā, un de Golls un Fušē neko nenojauta.

* * *

Pēc pusdienām pirms kafijas dzeršanas salonā notika vispārēja kāju izstaipīšana. Nu abiem prezidentiem Džonsonam un de Gollam nebija citas izvēles kā apmainīties pieklājības frāzēm vienam ar otru. Tieši to viņi pašlaik darīja, kad garmatainais un bārdainais tulks pavisam pārsteidzošā kārtā pienāca pie prezidentiem.

-    Piedodiet, ka apgrūtinu prezidentu kungus, bet man ir kas sakāms prezidentam de Gollam, un ar to nevar pārāk ilgi gaidīt.

Prezidents de Golls jau grasījās saukt apsardzi, jo Francijas prezidents, protams, šādā veidā nevarēja pīties ar jebkuru. Tomēr garmatainais un bārdainais bija izteicies pieklājīgi, tātad varēja palikt.

-     Nu tad paziņojiet savu sakāmo, ja jums tas jādara, bet šeit un tagad, un lai tas notiek ātri. Kā redzat, esmu aizņemts ar pavisam ko citu, nevis ar kaut kādu tulku.

Labi, labi, Allans apsolīja neizteikties gari. īsi sakot, lieta bija tāda, ka, viņaprāt, prezidentam vajadzēja zināt, ka iekšlietu ministra Fušē īpaši lietpratīgais ierēdnis ir spiegs.

-    Atvaino, bet ko, pie velna, tu runā? skali jautāja prezidents de Golls, tomēr ne tik skaļi, lai dzirdētu uz terases smēķējošais Fušē un viņa labā roka, kurš ari smēķēja.

Allans turpināja, ka tieši pirms divdesmit gadiem viņam bijis apšaubāmais prieks pusdienot kopā ar Staļina un Berijas kungiem un ka iekšlietu ministra labā roka toreiz neapšaubāmi bija Staļina tulks.

-     Kā jau minēts, tas, protams, bija pirms divdesmit gadiem, bet viņš nav mainījies. Turpretī es izskatos pavisam citāds. Manu seju neaizsedza žagatas ligzda, un mati nebija izspūruši uz visām pusēm. Es tātad pazīstu šo spiegu, bet viņš mani ne, jo es pats sevi nepazinu, kad paskatījos spogulī.

Prezidentam de Gollam seja bija pietvīkusi gluži sarkana, kad viņš lūdza atvainot, lai nekavējoties pieprasītu atsevišķu sarunu ar iekšlietu ministru ("Nē, atsevišķu sarunu, es teicu, bez tava īpaši lietpratīgā! Tūlīt!").

Istabas vidū palika prezidents Džonsons un indonēziešu tulks. Džonsons izskatījās ļoti apmierināts. Viņš izlēma paspiest tulkam roku kā netiešu pateicību par to, ka viņš licis Francijas prezidentam nomest savu pārākuma masku.

-Jauki jūs satikt, teica prezidents Džonsons. Kāds bija jūsu vārds?

-    Reiz pagātnē es tikos ar jūsu priekšgājēja priekšgājēja priekšgājēju prezidentu Trumenu.

-     Nu re, kā! sacīja prezidents Džonsons. Harijam drīz būs deviņdesmit, bet viņš dzīvo un jūtas labi. Mēs esam labi draugi.

-     Pasveiciniet no manis, teica Allans un atvainojās, jo viņam bija jāsameklē Amanda (viņš vēlējās pastāstīt, ko vēstniece sacījusi prezidentiem pie galda).

Pusdienas ar abiem prezidentiem drīz vien beidzās, un visi devās projām. Bet Allans un Amanda nepaspēja neko daudz vairāk kā vien tikai atgriezties vēstniecībā, kad jau zvanīja pats prezidents Džonsons un ielūdza Allanu uz ASV vēstniecību pulksten astoņos tajā pašā vakarā.

-   Tas ir Joti labi, teica Allans. Es jau biju sagatavojies šovakar kārtīgi paēst, jo, lai saka, ko grib, bet franču ēdiens uz šķīvja tik ātri beidzas, ka cilvēks nemaz nepaspēj īsti ieturēties.

Šī piezīme bija tieši prezidenta Džonsona garā, un viņš labā garastāvoklī gaidīja vakaru.

Bija vismaz trīs nopietni iemesli, kāpēc prezidents Džonsons ielūdza Allanu Karlsonu. Pirmkārt, lai dzirdētu kaut ko vairāk par to spiegu un par Karlsona tikšanos ar Beriju un Staļinu. Otrkārt, Harijs Trumens tikko pa telefonu bija pastāstījis prezidentam Džonsonam, ko Allans Karlsons darījis Losalamosā 1945. gadā. Tas vien jau bija pusdienu vērts.

Un, treškārt, prezidents Džonsons personiski bija briesmīgi apmierināts ar norisi Elizejas pilī. Par to, ka viņš no tik neliela attāluma dabūja izbaudīt, cik pārsteigts bija šitais te de Golls, vajadzēja pateikties Allanam Karlsonam.

-    Laipni lūdzu, Karlsona kungs, prezidents Džonsons viņu sveicināja ar divkāršu rokasspiedienu. Atļaujiet iepazīstināt ar Raienu Hatonu, viņš ir… jā, viņš te vēstniecībā ir mazliet slepens, tā varētu sacīt. Juridiskais padomnieks, tā, man liekas, sauc viņa amatu.

Allans sasveicinājās ar slepeno padomnieku, un tad trio devās pie galda. Prezidents Džonsons pie ēdiena bija pasūtījis alu un šņabi, jo franču vīns viņam atgādināja frančus, bet šim vajadzēja būt priecīgam vakaram.

Pie uzkodām Allans stāstīja fragmentus no savas biogrāfijas līdz pat pusdienām Kremlī, kuras tik slikti beidzās. Tieši tur noģība iekšlietu ministra Fušē topošā labā roka, nevis pārtulkoja Allana pēdējo apvainojumu jau tāpat satrauktajam Staļinam.

Prezidents Džonsons vairs nebija tik iepriecināts par faktu, ka Klods Penā izrādījies padomju spiegs Francijas prezidenta tuvumā, jo Raiens Hatons bija viņu tikko informējis, ka lietpratīgais monsieur Penā lielā slepenībā bijis informators ari CIP. Fakts bija tāds, ka Penā līdz tam bijis CIP galvenais avots attiecībā uz viedokli, ka komunistu tik ļoti caurfīltrētajā Francijā pie durvīm neklauvē nekāda komunistiska revolūcija. Tagad visa šī informācija bija jāizvērtē no jauna.

-    Šī, protams, bija neoficiāla un konfidenciāla informācija, teica prezidents Džonsons, bet es rēķinos ar to, ka Karlsona kungs prot glabāt noslēpumus.

-     Par to viņš nevar būt pārāk drošs, atteica Allans.

Un tad Allans pastāstīja, ka brauciena laikā ar zemūdeni

pa Baltijas jūru viņš esot sacenties dzeršanā ar ārkārtīgi patīkamu cilvēku (turklāt tas esot viens no padomju ievērojamākajiem kodolfiziķiem) Jūliju Borisoviču Popovu un ka dzērumā bijis pārāk daudz sarunu par kodolenerģijas detaļām.

-    Vai tad tu Staļinam pastāstīji, kā uzbūvēt bumbu?vaicāja prezidents Džonsons. Man šķita, ka tu nonāci darba nometnē tāpēc, ka atteicies stāstīt?

-    Tad ne jau Staļinam. Viņš tāpat nebūtu sapratis. Bet iepriekšējā dienā ar to fiziķi es iegrimu sīkākās detaļās, nekā būtu vajadzējis. Tā notiek, ja lieto pārāk daudz degvīna, prezidenta kungs. Un es jau sākumā nezināju, cik slikti ir ar Staļinu, tas noskaidrojās tikai nākamajā dienā.

Prezidents Džonsons nobrauca ar roku pār pieri un matiem un nodomāja, ka atklāšana, kā būvē atombumbas, jau nebija nekas tāds, kas vienkārši notiek neatkarīgi no tā, cik daudz alkohola lietots. Allans Karlsons taču bija… viņš taču bija… nodevējs? Lai gan… viņš jau nebija ASV pilsonis, tātad kā to saprast? Prezidentam Džonsonam bija vajadzīgs apdomāšanās laiks.

-    Kas notika pēc tam? viņš jautāja, jo nebija nekā cita, ko sacīt.

Allans domāja, ka vislabāk būtu, ja viņš runātu, netaupot pārāk daudz detaļu, ja jau reiz prezidents vaicā. Un tā viņš pastāstīja par Vladivostoku, par maršalu Mereckovu, par Kim Ir Senu, par Kim Ir Jongu, par Staļina laimīgo nāvi, par Mao Dzedunu, par milzum daudzajiem dolāriem, ar ko Mao viņu laipni apgādāja, par mierīgo dzīvi Bali, kas pamazām nemaz vairs nebija tik mierīga, un beidzot par ierašanos Parīzē.

-    Tagad gan tas ir viss, teica Allans. Bet nu man ir sausa rīkle no lielās stāstīšanas.

Prezidents pasūtīja jaunus aliņus uz galda, bet sakaitināts piebilda, ka tam, kas reibuma stāvoklī izplata slepenu informāciju par kodolenerģiju, būtu jāapsver jautājums, vai nevajadzētu kļūt par atturībnieku. Tad viņš pats pie sevis pārdomāja Karlsona neprātīgo stāstu un sacīja:

-     Vai tev bija piecpadsmit gadu ilgs atvaļinājums, ko finansēja Mao Dzeduns?

-    Jā. Vai… nūja. Patiesībā tā bija Čana Kaiši nauda, ko tas savukārt bija dabūjis no mūsu kopējā drauga Harija

Trumena. Kad jūs tagad, prezidenta kungs, par to runājat, varbūt man vajadzētu piezvanīt Harijam un pateikties.

Prezidentam Džonsonam bija diezgan grūti sagremot informāciju par to, ka šis viņam pretī sēdošais garmatainais un bārdainais vīrs bija piedāvājis Staļinam bumbu. Un ka viņš ar amerikāņu palīdzības naudu dzīvojis kā niere pa taukiem. Turklāt pie visa tagad varēja dzirdēt, ka demonstranti pie vēstniecības skandē: "A-S-V ārā no Vjetnamas! A-S-Vārā no Vjetnamas!" Džonsons sēdēja kluss un izskatījās nelaimīgs.

Pa to laiku Allans izdzēra pēdējo malciņu no savas glāzes un pētīja noskumušā amerikāņu prezidenta seju.

-    Vai varu kaut kā palīdzēt? viņš vaicāja.

-    Ko jūs teicāt? jautāja prezidents Džonsons, kurš bija pilnīgi iegrimis sevī.

-     Vai varu kaut kā palīdzēt? atkārtoja Allans. Prezidents izskatījās drūms. Varbūt viņam vajadzīga palīdzība?

Prezidents Džonsons gandrīz bija gatavs lūgt Allanam viņa vietā uzvarēt Vjetnamas karā, bet tad viņš atgriezās īstenībā un atkal savā priekšā redzēja vīru, kas iedeva Staļinam bumbu.

-   Jā, tu man vari palīdzēt, prezidents nogurušā balsī sacīja, atstājot šīs telpas.

Allans pateicās par maltīti un gāja savu ceļu. Pie galda palika prezidents Džonsons un CIP Eiropas šefs, tik slepenais Raiens Hatons.

Lindons B. Džonsons bija nelaimīgs par to, kāds bija izvērties Allana Karlsona apmeklējums. Vispirms tik jauks sākums… bet tad Karlsons ņēma un atzina, ka iedevis bumbu ne tikai ASV, bet ari Staļinam. Staļinam! Komunistu komunistam!

-    Klausies, Haton, ieteicās prezidents Džonsons. Ko mēs darīsim? Vai savāksim šo nolādēto Karlsonu un izvārīsim eļļā?

-Jā, teica slepenais Hatons. Vai arī… parūpēsimies, lai gūtu no viņa kādu labumu.

Slepenais Hatons nebija tikai slepens vien, viņš bija arī daudz lasījis par politiskās stratēģijas nozīmi no CIP perspektīvas. Šis vīrs ļoti labi zināja, piemēram, par tā fiziķa eksistenci, ar kuru Allans Karlsons tik jautrā veidā sadzīvoja zemūdenē starp Zviedriju un Ļeņingradu. Kopš 1949. gada un arī turpmāk Jūlijs Borisovičs Popovs bija veidojis karjeru. Pirmo grūdienu viņš, iespējams, saņēma, pateicoties Allana Karlsona sniegtajai informācijai, bija ļoti ticams, ka tieši tā arī notika. Tagad Popovam bija sešdesmit trīs gadi un viņš bija tehniskais šefs pār Padomju Savienības kopējo kodolieroču arsenālu. Līdz ar to viņa zināšanas amerikāņiem bija tāda vērtība, ko gandrīz nebija iespējams īsti aptvert.

Ja ASV varētu uzzināt to, ko zināja Popovs, un līdz ar to dabūt apstiprinājumu, ka kodolieroču jautājumā Rietumi ir pārāki par Austrumiem, prezidents Džonsons varētu nākt ar iniciatīvu par savstarpēju atbruņošanos. Bet ceļš uz minētajām zināšanām gāja caur Allanu Karlsonu.

-    Vai tu vēlies padarīt Karlsonu par amerikāņu aģentu? jautāja prezidents Džonsons, tajā pašā laikā domādams, ka maza atbruņošanās nāktu par labu nekrologam ar to nolādēto karu Vjetnamā vai bez tā.

-    Tieši tā, sacīja slepenais Hatons.

-    Un kāpēc lai Karlsons tam piekristu?

-     Nu… tāpēc ka viņš… liekas tāds tips. Un pirms brīža viņš te sēdēja un piedāvāja prezidentam palīdzību.

-    Jā, piekrita prezidents Džonsons. Faktiski tā ari bija.

Tad prezidents atkal brīdi klusēja. Pēc tam viņš teica:

-      Esmu pārliecināts, ka tagad man noteikti vajag groku.

Francijas valdības sākotnēji tik skarbā attieksme pret tautas neapmierinātību pavisam likumsakarīgi noveda pie tā, ka apstājās visas valsts darbība. Miljoni franču sāka streikot. Marseļas osta tika slēgta, starptautiskās lidostas nedarbojās, tāpat dzelzceļu tīkls un nebeidzams skaits dažādu veikalu.

Degvielas sadale beidzās, un nenotika sakopšanas darbi. Prasības nāca no visām pusēm. Pēc augstākām algām, protams. Un pēc īsāka darba laika. Un drošākas situācijas darba ņēmējiem. Un pēc lielākas arodbiedrību ietekmes.

Turklāt bija izvirzīta prasība pēc jaunas izglītības sistēmas. Un pēc jaunas sabiedrības! Piektā republika bija apdraudēta.

Simtiem tūkstoši franču piedalījās demonstrācijās, kuras ne vienmēr noritēja mierīgi. Tika aizdedzināti auto, nogāzti koki, būvētas barikādes… un bija žandarmi, speciālās vienības pret nemierniekiem, asaru gāze un vairogi…

Tieši tad Francijas prezidents, premjerministrs un viņa valdība sāka rīkoties citādi. Iekšlietu ministra īpaši lietpratīgajam ekspertam vairs nebija nekādas ietekmes (starp citu, šo cilvēku slepenībā apcietināja drošības dienesta telpās, un viņam bija šausmīgi grūti paskaidrot, kāpēc tam vannasistabas svaros ierīkots radioraidītājs). Strādniekiem, kuri piedalījās ģenerālstreikā, piepeši piedāvāja paaugstināt minimālo algu, vispārēju algu pielikumu par desmit procentiem, divas stundas īsāku darba nedēļu, lielāku ģimenes pabalstu, lielāku arodbiedrību ietekmi uz sabiedrības procesiem, sarunas par plašu kolektīvo līgumu un indeksēt algas. Vairākiem valdības ministriem bija jāatkāpjas, to vidū iekšlietu ministram Kristiānam Fušē.

Ar šo pasākumu virkni valdība un prezidents neitralizēja visrevolucionārākos padsmitniekus. Tauta vairs neatbalstīja turpmāku nemieru eskalāciju, kas bija aizgājusi pārāk tālu. Strādnieki atgriezās, okupācija beidzās, veikali tika atvērti, sāka atkal kursēt transports. 1968. gada maijs bija pārgājis jūnijā. Un Piektā franču republika arvien vēl pastāvēja.

Prezidents Šarls de Golls personiski piezvanīja uz Indonēzijas vēstniecību Parīzē un meklēja Allanu Karlsona kungu, lai pasniegtu viņam medaļu. Bet vēstniecībā viņam paziņoja, ka Allans Karlsons tur vairs nestrādā, un nebija neviena, ieskaitot pašu vēstnieci, kas varētu pateikt, kur viņš palicis.

24. NODAĻA ceturtdiena, 2005. gada 26. maijs

Tagad bija runa par to, ka prokuroram Ranelīdam, domājot par savu karjeru un godu, bija jāglābj, kas vēl glābjams. Saskaņā ar atziņu "labāk apsteidz, nekā tu tiec apsteigts" tajā pašā pēcpusdienā viņš sasauca preses konferenci, lai paziņotu, ka tikko atcēlis aizturēšanas orderi trim vīriešiem un vienai sievietei pazudušā simtgadnieka lietā.

Prokurors Ranelīds daudzējādā ziņā bija prasmīgs, tikai ne spējā atzīt savus trūkumus un kļūmes. Tādēļ steidzīgi sasauktās preses konferences ievads bija tāds pašvaks. Prokurors līkumoja pārdomās par to, ka Allans Karlsons un viņa draugi, protams, vairs neesot aizturēti (starp citu, šajā priekšpusdienā viņi tikuši atrasti Vesterjētlandē), bet viņi tomēr esot vainīgi, ka prokurora rīcība bijusi pareiza un ka vienīgais jaunums esot tāds, ka pierādījumi mainījuši raksturu uz pavisam maigu nozieguma izdarīšanas pakāpi un aizturēšana līdz turpmākajam vairs neesot spēkā.

Mediju pārstāvji, protams, gribēja zināt, kādā veidā pierādījumi mainījuši raksturu, un prokurors Ranelīds sīki izstāstīja svaigo informāciju no Ārlietu ministrijas par Bīlunda un Hultēna likteni Džibuti un Rīgā. Un Ranelīds visu rezumēja ar kaut ko tādu, ka likums dažreiz prasot aizturēšanu atcelt, lai arī cik nepareizi tas liktos.

Prokurors Ranelīds pats sajuta, ka teiktais īsti negāja krastā, kā būtu vajadzējis. Un viņš tūlīt tam saņēma apstiprinājumu, kad avīzes Dagens Nyheter pārstāvis paskatījās pāri savām brillēm un noturēja monologu ar prokuroram nepatīkamiem jautājumiem:

-    Vai esmu pareizi sapratis, ka, par spīti jaunajiem apstākļiem, tu vēl arvien uzskati Allanu Karlsonu par vainīgu slepkavībā vai nogalināšanā nejaušības pēc? Vai tādā gadījumā tu domā, ka Allans Karlsons, kā jau teikts, simt gadu vecs, būtu piespiedis trīsdesmitdivgadīgo Bengtu Bīlundu doties viņam līdzi uz Džibuti pie Āfrikas raga un tur vakar pēcpusdienā uzspridzinājis Bīlundu, bet sevi pašu ne un pēc tam steidzīgi devies uz Vesterjētlandi, kur viņš saskaņā ar tavu nupat stāstīto ticis atrasts šodien priekšpusdienā? Neņemot vērā visu citu, vai tu tādā gadījumā varētu pateikt, kādu transportlīdzekli Allans Karlsons lietojis, jo, cik man zināms, tad starp Džibuti un Vesterjētlandi nav tiešu gaisa sakaru un Allanam Karlsonam saskaņā ar manā rīcībā esošo informāciju nav derīgas pases?

Prokurors Ranelīds dziļi ieelpoja. Un tad viņš sacīja, ka ievadā acīmredzot būšot pārprasts. Neesot vispār nekādu šaubu, ka Allans Karlsons, Jūliuss Junsons, Benijs Jungbergs un Gunilla Bjerklunde ir nevainīgi noziegumā, par ko iepriekš apsūdzēti.

-     Vispār nekādu šaubu, kā jau teicu, atkārtoja prokurors Ranelīds, kam pēdējā brīdī izdevās pārliecināt pašam sevi, un padevās.

Bet nolādētie žurnālisti ar to neapmierinājās.

-   Tu iepriekš detalizēti aprakstīji šo triju iespējamo slepkavību hronoloģiju un ģeogrāfiju. Ja jau aizdomās turamie piepeši izrādās nevainīgi, kāda tad tagad izskatās notikumu gaita? jautāja reportieris no Eskilstuna-Kuriren.

Ranelīds bija daudz pateicis, bet tagad pietika. Turklāt vietējās avīzes pārstāvim nevajadzētu domāt, ka viņš te var sēdēt un kritizēt prokuroru Koniju Ranelīdu.

-    Tehnisku izmeklēšanas iemeslu dēļ es šobrīd nevaru pateikt neko vairāk, atcirta prokurors Ranelīds un piecēlās.

"Tehniski izmeklēšanas iemesli" bija vairāk nekā vienu vien reizi izglābuši vairāk nekā vienu vien prokuroru, kas bijis sprukās, bet šoreiz tas negāja cauri. Prokurors taču vairāku nedēļu garumā bija skaļi informējis par iemesliem, kāpēc minētie četri ir vainīgi, un tagad prese domāja, ka būtu īsti vietā, ja viņš vismaz minūti veltītu paskaidrojumam par viņu nevainīgumu. Vai arī kā besservvisser no Dagens Nyheter teica:

-     Kā izmeklēšanas tehniski iemesli var būt slepeni, ja jāstāsta, ko šie nevainīgie cilvēki darījuši?

Prokurors Ranelīds stāvēja un balansēja uz bezdibeņa malas, būdams visai tuvu kritienam. Gandrīz viss liecināja par to, ka viņam jākrīt, tagad uzreiz, vai kādu citu dienu. Bet salīdzinājumā ar žurnālistiem viņam bija viena priekšrocība. Ranelīds zināja, kur atrodas Allans Karlsons un pārējie. Vesterjētlande taču ir liela. Jāsaņem dūša un jāmēģina. Un tad prokurors Ranelīds sacīja:

-    Ja jūs man vienreiz atļautu norunāt līdz galam! Tehnisku izmeklēšanas iemeslu dēļ es šobrīd nevaru pateikt neko vairāk. Bet rīt pulksten piecpadsmitos nulle nulle es šajā telpā noturēšu vēl vienu preses konferenci, kurā esmu iecerējis pastāstīt to, ko jūs jautājat.

-     Tieši kurā vietā Vesterjētlandē tagad atrodas Allans Karlsons? interesējās žurnālists no Svenska Dagbladet.

-    To es neteikšu, sacīja prokurors Ranelīds un atstāja telpu.

Kāpēc tieši tā vajadzēja notikt? Prokurors Ranelīds sēdēja, ieslēdzies savā istabā, un pirmo reizi septiņu gadu laikā smēķēja cigareti. Viņš būtu varējis iekļūt zviedru kriminālistikas vēsturē kā pirmais, kas notiesājis vainīgo par vairāku upuru nogalināšanu, kuru ķermeņi nav atrasti. Un tad piepeši tie atradās. Pavisam nepareizās vietās! Turklāt upuris numur trīs, kurš bija visbeigtākais no visiem, izrādījās dzīvs. Nevar pat iedomāties, kādu kaitējumu šis numur trīs nodarījis Ranelīdam.

Patiesībā šo velnu par sodu vajadzētu nosist, pie sevis murmināja prokurors.

Tagad gan vajadzēja glābt godu un karjeru, un šajā sakarībā slepkavība nav labākais risinājums. Prokurors atsauca atmiņā katastrofālo preses konferenci. Tātad viņš beidzot ļoti skaidri norādīja, ka Karlsons un viņa rokaspuiši ir nevainīgi. Un tas viss tikai tādēļ, ka viņš… faktiski to nezināja. Nolādēts, kas te vispār noticis? Bultenam Bīlundam vajadzēja nomirt uz tās drezīnas. Pie visiem velniem kā viņš varēja nomirt vēlreiz pēc dažām nedēļām un veselu kontinentu tālāk?

Prokurors Ranelīds nolādēja pats sevi, ka nolēmis tik agri sasaukt preses konferenci. Viņam vispirms vajadzēja savākt Allanu Karlsonu un viņa rokaspuišus, dabūt visu zināt un tad izlemt, kas medijiem jāzina un bez kā viņi var mierīgi iztikt.

Bet tagad pēc kategoriskajiem izteikumiem par Karlsona un viņu biedru nevainīgumu viņu savākšanu "paskaidrojumu sniegšanai" varētu uzskatīt par tīru vajāšanu. Tomēr Ranelīdam nebija nekā daudz, no kā izvēlēties. Viņam vajag uzzināt… un uzzināt labu brīdi pirms pulksten piecpadsmitiem nākamajā dienā. Citādi viņš kolēģu acīs vairs nebūs prokurors, bet gan klauns.

Komisārs Aronsons, sēdēdams šūpuļdivānā Klokaregordā un dzerdams kafiju ar piedevām, bija spīdošā garastāvokli. Pazudušā simtgadnieka medības bija beigušās, turklāt šis simpātiskais vecais vīrs vairs nebija pat aizturēts. Kāpēc večuks bija izkāpis pa logu pirms nepilna mēneša un kas viņa ceļā tālāk noticis, to atlika noskaidrot, ja vien tagad tam būtu kāda nozīme. Katrā gadījumā ar to nebija, kur steigties, vispirms taču vajadzēja mazliet patērzēt!

Sabrauktais Pērs Gunnars Jerdīns, kas bija augšāmcēlies, izrādījās gluži patīkams cilvēks. Viņš tūlīt bija ierosinājis pāriet uz tu un sacīja, ka viņš pats šādā gadījumā dodot priekšroku iesaukai Jedans.

-     Manis pēc okei, Jedan, sacīja komisārs Aronsons. Mani sauc Jērans.

-    Jedans & Jērans, ierunājās Allans. Viegli var izrunāt, varbūt jūs varat kopā taisīt kādu biznesu?

Jedans teica, ka viņš neesot drošs par savu respektu pret tiešajiem nodokļiem un tamlīdzīgām lietām, lai veidotu kopīgu firmu ar komisāru, bet tik un tā viņš pateicoties Allanam par ierosinājumu.

Tātad noskaņa bija izvērtusies laba. Un tā nekļuva sliktāka, kad viņiem pievienojās Benijs un Daiļā, bet pēc tam ari Jūliuss un Buse.

Verandā tika runāts par visu ko, izņemot to, kā lietas un parādības pēdējo mēnešu laikā saistījušās cita ar citu. Allans guva piekrišanu, kad viņš pēkšņi ap stūri atveda ziloni un kopā ar Soņu nelielu bridi sniedza deju priekšnesumus. Jūliuss kļuva arvien laimīgāks un laimīgāks, ka vairs nav aizturēts, un ķērās pie bārdas dzīšanas, kuru viņam nācās audzēt, lai uzdrošinātos parādīties Falšēpingā.

-    Padomā tikai, es esmu bijis vainīgs visu mūžu un nu pēkšņi esmu nevainīgs! sacīja Jūliuss. Tā nu gan ir lieliska sajūta!

Buse domāja, ka tagad ir iemesls iet un atnest pudeli īsta ungāru šampanieša, ar ko draugiem un komisāram uzsaukt tostu. Komisārs neveikli protestēja un teica, ka viņam te pagalmā esot auto. Un istaba Falšēpingas pilsētas viesnīcā, turklāt kā komisārs, tur atgriežoties, viņš nevarot būt iereibis.

Bet tad iejaucās Benijs un teica, ka atturībnieki vispār, pēc Allana domām, esot drauds mieram visā pasaulē, bet viņi labi noderot, ja kāds kaut kur jāaizved.

-   Iedzeriet glāzi šampanieša, komisār, tad es parūpēšos, lai jūs nonāktu viesnīcā īstajā laikā!

Ilgāka pierunāšana komisāram nebija vajadzīga. Kopš zināma laika Aronsons stipri cieta no sociālu attiecību trūkuma un, kad nu viņš vienreiz bija nonācis patīkamā sabiedrībā, tad taču nevarēja sēdēt un bozties!

-     Nu labi, vienu mazu mēriņu par jūsu visu nevainīgumu, to jau policija var atļauties, komisārs sacīja. Vai pat divus, ja vajadzīgs, jo jūsu taču ir tik daudz…

Tā vispārējā jautrībā pagāja pāris stundu, līdz no jauna iezvanījās Aronsona telefons. Tas atkal bija prokurors Ranelīds. Viņš pastāstīja, ka nelaimīgas apstākļu sakritības dēļ viņš tikko presei pavēstījis šo triju vīriešu un sievietes nevainīgumu gandrīz neatsaucamā veidā. Un ka viņam turklāt ne vēlāk kā diennakts laikā jāuzzinot, kas defacto noticis laikā starp pašreizējo momentu un dienu, kad večuks Karlsons izkāpis pa logu, jo šo stāstu prese gaidīšot nākamajā dienā pulksten piecpadsmitos.

-     Citiem vārdiem sakot, tu sēdi pamatīgos sūdos, sacīja viegli iereibušais komisārs.

-    Tev man jāpalīdz, Jēran! lūdzās prokurors Ranelīds.

-     Bet kā tad? Pārvietot līķus tīri ģeogrāfiski? Vai arī nogalināt cilvēkus, kuriem bijusi tik slikta gaume, ka viņi tagad nav tik beigti, cik tev būtu gribējies?

Prokurors Ranelīds atzina, ka viņš patiesībā jau domājis par šo pēdējo minējumu, bet ka tas neesot iespējams ceļš. Nē, viņš cerot tieši uz to, ka Jērans pratīšot uzmanīgi parunāt ar Karlsonu un viņa… palīgiem… par to, vai viņi varētu rit priekšpusdienā ielūgt Ranelīdu pašu uz mazu pilnīgi neformālu! sarunu par šo un to… tas nozīmē, ka tiktu ieviesta skaidrība, kas pēdējā laikā noticis Sermlandes un Smolandes mežā. Turklāt prokurors Ranelīds solīja, ka Sermlandes policijas vārdā lūgs šiem četriem nevainīgajiem atvainošanos.

-    Sermlandes policijas vārdā? jautāja komisārs Aronsons.

-    Jā… vai… drīzāk jau savā vārdā, atteica prokurors Ranelīds.

-     Ak tā! Atslābsti uz brīdi, Konij, es par to parunāšu. Piezvanīšu pēc pāris minūtēm.

Komisārs Aronsons pabeidza sarunu un sāka ar priecīgo ziņu, ka prokurors Ranelīds tikko noturējis preses konferenci, kur uzsvēris, cik nevainīgs ir Allans Karlsons ar saviem draugiem. Un tad viņš darīja zināmu prokurora vēlēšanos tikt ielūgtam rīt priekšpusdienā uz nelielu sarunu, kas lietā ieviestu skaidrību.

Daiļā reaģēja ar dzīvu komentāru par šo tematu, ka tas nenovedīšot ne pie kā laba, ja vajadzēšot sēdēt un sīki aprakstīt pēdējo nedēļu notikumus pašam prokuroram. Jūliuss tam piekrita. Ja jau esi pasludināts par nevainīgu, tad tāds arī esi.

-    Un man šinī ziņā nav nekādas pieredzes. Tādēļ būtu šausmīgi žēl, ja mans nevainīgums būtu beidzies vēl ātrāk nekā pēc diennakts.

Bet Allans izteica savu vēlmi, lai draugi beigtu raizēties par tādiem sīkumiem. Avīzes un televīzija noteikti nelikšoties mierā, pirms viņi šo stāstu nebūšot dabūjuši. Tādēļ labāk nodrillēt to vientuļam prokuroram, nevis gaidīt dārzā žurnālistus vairākas nedēļas no vietas.

-    Turklāt mums taču ir vesels vakars, lai izdomātu, ko mēs teiksim, sacīja Allans.

Šo pēdējo teikumu komisārs Āronsons nemaz nebija vēlējies dzirdēt. Viņš piecēlās, lai atgādinātu par savu klātbūtni un aizkavētu pārējos pasacīt vēl vairāk ko tādu, bez kā Āronsona ausis varēja iztikt. Un viņš teica, ka tagad labprāt dotos projām, ja grupai nekas nebūtu iebilstams. Ja Benijs būtu tik laipns un aizvestu viņu uz viesnīcu Falšēpingā, Āronsons būtu pateicīgs. Komisārs bija iecerējis pa ceļam piezvanīt prokuroram Ranelīdam un pateikt, ka viņš būs gaidīts nākamajā rītā ap pulksten desmitiem, ja grupai nebūtu nekas pretī. Āronsons tādā gadījumā varētu ierasties ar taksometru, ja ne cita iemesla dēļ, tad lai savāktu savu auto. Starp citu, vai varētu pirms prombraukšanas dabūt vēl pusglāzi tā izmeklētā bulgāru šampanieša? Ak tā, tas bija ungāru. Patiesībā jau vienalga.

Komisāram pasniedza vēl vienu glāzi, pilnu līdz malām, ko viņš ātri izmeta, pirms paberzēja degunu un apsēdās pasažieru sēdeklī pats savā auto, ko Benijs jau bija piebraucis. Un caur vaļējo logu viņš deklamēja:

Ak, ja būtu labi draugi, Un vēl gardais ungārvīns…

-    Karls Mikaels Belmans, pamāja gandrīz literatūras pazinējs Benijs.

-Jāņa evaņģēlijs 8:7, to rīt no rīta neaizmirstiet, komisāri sauca Buse pēkšņā iedvesmā. Jāņa evaņģēlijs 8:7!

25. NODAĻA piektdiena, 2005. gada 27. maijs

Ceļa gabalu Eskilstūna-Falšēpinga nevarēja pieveikt ceturtdaļstundā. Prokuroram Konijam Ranelidam vajadzēja celties rītausmā (turklāt nakti viņš bija slikti gulējis), lai pulksten desmitos nonāktu Klokaregordā. Saruna nedrīkstēja būt ilgāka par stundu, citādi sabruktu visa shēma. Preses konference taču sākas pulksten trijos.

Konijs Ranelīds bija tuvu raudām, braukdams pie stūres pa E20 garām Ērebrū. Taisnības lielā uzvara tā būtu saukusies viņa grāmata. Bāc! Ja pasaulē valdītu kaut mazākā taisnība, tad tagad zibens saspertu šo nolādēto lauku māju un visi tur iekšā sadegtu. Pēc tam prokurors Ranelīds varētu izdomāt, ko sacīt žurnālistiem.

Komisārs Aronsons līdz pat rītam bija baudījis tik vajadzīgo miegu pilsētas viesnīcā Falšēpingā. Viņš pamodās ap deviņiem ar zināmu nožēlu par notikumiem iepriekšējā dienā. Viņš bija sēdējis un saskandinājis šampanieša glāzes ar potenciāliem noziedzniekiem, un viņš bija skaisti un saprotami dzirdējis Allanu Karlsonu sakām, ka viņi izdomāšot stāstu prokuroram Ranelidam. Vai Aronsons bija ceļā uz to, lai kļūtu par līdzzinātāju? Tādā gadījumā kam par līdzzinātāju?

Kad komisārs iepriekšējā vakarā bija atgriezies viesnīcā, viņš pēc Buses Jungberga ieteikuma uzšķīra Jāņa evaņģēliju 8:7 Bībelē, ko gideoni tik apdomīgi bija ielikuši vienā no rakstāmgalda atvilktnēm. Tam bija sekojusi pāris stundu gara Bībeles lasīšana hoteļa bāra stūrī kopā ar glāzi džina ar toniku, kam sekoja glāze džina ar toniku un vēlreiz glāze džina ar toniku.

Minētajā nodaļā bija runa par sievieti, kas pārkāpusi laulību un ko farizeji atvilkuši pie Jēzus, lai viņu nostādītu dilemmas priekšā. Ja sievieti, pēc Jēzus domām, nebūtu jānomētā akmeņiem, tad Jēzus nostātos pret pašu Mozu (3. Mozus grāmata). Ja Jēzus turpretim šajā jautājumā nostātos Mozus pusē, tad nonāktu pretrunā ar romiešiem, kam vienīgajiem bija tiesības uz nāvessodu. Vai Jēzus sacelsies pret Mozu vai romiešiem? Farizeji domāja, ka viņi iedzinuši Meistaru stūrī. Bet Jēzus bija Jēzus, un pēc zināma pārdomu brīža viņš teica:

-    Tas no jums, kas ir bez grēka, lai met pirmo akmeni uz viņu!

Tādējādi Jēzus bija izvairījies no polemikas ar Mozu un ar romiešiem vai arī ar farizejiem savā priekšā. Līdz ar to jautājums bija izlemts. Farizeji slāja projām, cits pēc cita (vīrieši vispār nav ne drusciņas brīvi no grēka). Beidzot tur palika tikai Jēzus un sieviete.

-     Sieva, kur viņi aizgāja? Vai neviens tevi netiesāja? jautāja Jēzus.

Viņa atbildēja:

-    Nē, Kungs.

Un tad Jēzus sacīja:

-    Es arī tevi netiesāju. Ej un vairāk negrēko!

Komisārs bija saglabājis savu policejisko ožu un šad tad sajuta, kur tas suns aprakts. Bet Karlsonu un Junsonu un Jungbergu un Jungbergu, un Bjerklundi un Jerdlnu jau kopš pāris dienām liellbnieks Ranelīds bija pasludinājis par nevainīgiem, un kas gan bija Aronsons, lai sauktu viņus par noziedzniekiem? Turklāt te bija runa par īpaši simpātisku ļaužu kopojumu, un kā Jēzus pareizi norādīja kam bija tiesības mest pirmo akmeni? Aronsons atsauca atmiņā tumšākos mirkļus savā dzīvē, bet viņš tagad pats sevi uzkurināja galvenokārt ar to, ka prokurors Ranelīds vēlas atņemt dzīvību caur un cauri jaukajam Jedanam Jerdīnam tikai tāpēc, ka tas atbilstu prokurora paša interesēm.

-    Nē, velns tāds, tev viss būs jānoskaidro pašam, Ranelīd, sacīja komisārs Jērans Aronsons un nobrauca ar liftu lejā uz viesnīcas brokastu zāli.

Pārslas, grauzdēta maize un ola tas viss tika noskalots gan ar Dagens Nyheter, gan Svenska Dagbladet, un abās avīzēs bija lasāmi uzmanīgi izteikumi par prokurora fiasko lietā par pazudušo simtgadnieku, kas vienu bridi tika turēts aizdomās par slepkavību un tad atkal no šīm aizdomām atbrīvots. Tomēr avīzēm bija jāatzīst, ka šajā lietā zināms pārāk maz. Pašu simtgadnieku nevarēja atrast, un līdz pat piektdienas pēcpusdienai prokurors nevēlējās neko vairāk stāstīt.

-     Kā jau minēts, sacīja Aronsons, noskaidro vien pats, Ranelīd!

Tad komisārs pasūtīja taksometru uz Klokaregordu, kur viņš ieradās pulksten 09.51, tieši trīs minūtes pirms prokurora.

Nepastāvēja nekāds meteoroloģisks risks, ka Klokaregordā varētu iespert zibens, ko tik ļoti vēlējās prokurors

Ranelīds. Bet laiks bija apmācies un arī vēss. Tādēļ mājas iemītnieki bija iekārtojuši šo tikšanos plašajā virtuvē.

Iepriekšējā vakarā viņi bija sastiķējuši savu alternatīvo stāstu, ko iebarot prokuroram Ranelīdam, un drošības pēc to visu atkārtojuši pie brokastīm. Tagad viņu visu lomas priekšpusdienas izrādei bija skaidras, ar ierunu, ka patiesību vienmēr ir daudz vieglāk atcerēties nekā tās pretstatu, kā tas ir šajā gadījumā. Jo tam, kas slikti melo, viegli var iziet greizi, un tāpēc grupas dalībniekiem vajadzēja kulstīt mēli ļoti uzmanīgi. Turklāt visas metodes, kā novirzīt prokuroru Ranelīdu no galvenā, bija vairāk nekā atļautas.

-   Pie joda! Velns un elle! Nolādēts! Daiļā rezumēja vispārējo spriedzi, pirms komisārs Aronsons un prokurors Ranelīds tika ielaisti virtuvē.

Tikšanās ar prokuroru Koniju Ranelīdu dažiem izvērtās jautrāka nekā citiem. Viss noritēja šādi.

-Jā, es gribētu sākt ar pateicību, ka jūs mani uzņemat, to es tik tiešām novērtēju, teica prokurors Ranelīds. Un es gribētu atvainoties… prokuratūras vārdā, jo vairāki no jums tika aizturēti jūsu prombūtnē pilnīgi bez pamata. Kad nu tas ir pateikts, es ļoti labprāt gribētu zināt, kas noticis no tā mirkļa, kad jūs, Karlsona kungs, izkāpāt pa pansionāta logu, līdz pat šim brīdim. Vai jūs gribētu sākt, Karlsona kungs?

Pret to Allanam nebija nekādu iebildumu. Viņam šķita, ka visus klātesošos gaidīja kaut kas jautrs. Viņš atvēra muti un sacīja:

-    To es pilnīgi mierīgi varu darīt, prokurora kungs, lai arī esmu vecs un nīkulīgs un ar to atmiņu arī ir tā, kā ir. Bet katrā gadījumā es atceros, ka izkāpu pa to logu, tik tiešām atceros. Un tam bija savi pamatoti iemesli, tā nu tas bija.

Prokurors saprot, ka es biju ceļā pie sava labā drauga Jūliusa Junsona, un pie viņa nemaz nevar doties, ja nav līdzi pudele degvina, un tieši tādu, kad mirkli biju atstāts bez uzraudzības, es biju aizgājis nopirkt Sistēmā. Jā, lai gan šajos laikos nemaz nevajag iet uz Sistēmu, pietiek piezvanīt… es negribētu prokurora kungam minēt viņa vārdu, ne jau tāpēc, ka prokurora kungs ir šeit, bet viņš dzīvo centrā un pārdod privāti importētu degvīnu pat lētāk nekā par puscenu. Nu, bet tobrīd Ēklunds nebija mājās opā, redz kā, es tomēr pateicu viņa vārdu! un man nebija citas iespējas kā vien iepirkties Sistēmā. Pēc tam man laimējās iedabūt pudeli istabā, un tad jau parasti viss ir kārtībā, bet tieši šajā reizē pudeli vajadzēja dabūt atkal ārā, turklāt tādā brīdī, kad pārzine bija uz vietas, un viņai taču acis ir pakausī un visur citur, tas prokurora kungam būtu jāzina. Viņu sauc māsa Alise, un viņu ar pirmo piegājienu apmānīt nevar. Tādēļ man šķita, ka tieši šoreiz vislabākais ceļš pie Jūliusa būs pa logu. Starp citu, todien man palika simt gadu, un kur ir tas cilvēks, kas vēlētos, lai viņa dzimumdienas šņabītis tiktu atsavināts paša simt gadu jubilejā?

Prokurors sajuta risku, ka šī izrunāšanās aizņems pārāk daudz laika. Večuks jau bija pļāpājis labu brīdi, bet pateikts nebija pilnīgi nekas. Un pēc nepilnas stundas Ranelīdam vajadzēja būt atpakaļ Eskilstūnā.

Paldies, Karlsona kungs, par interesanto stāstu un par jūsu centieniem iedzert malciņu jubilejas reizē, bet ceru, ka atvainosiet, ja lūgšu jūs vairāk turēties pie lietas. Mums ir maz laika, to varbūt Karlsona kungs saprot? Kā bija ar to ceļasomu un tikšanos ar Bulteņu Bīlundu Malmšēpingas ceļojumu birojā?

-Jā, kā nu tur bija? Pērs Gunnars zvanīja Jūliusam, kas zvanīja man… Pēc Jūliusa vārdiem, Pērs Gunnars vēlējās, lai es uzņemos atbildību par tām Bībelēm, un to jau es varēju darīt, jo es…

-    Bībelēm? viņu pārtrauca prokurors Ranelīds.

-    Ja prokurors atļauj, tad es varētu turpināt un sniegt nelielu pamatinformāciju, teica Benijs.

-    Ļoti labprāt, piekrita prokurors.

-    Nūja, lieta ir tāda, ka Allans ir labs draugs Jūliusam no Bīringes, tas savukārt ir labs draugs Pērām Gunnaram tam, kuru prokurors uzskatīja par mirušu, bet Pērs Gunnars atkal ir labs draugs man, un es esmu brālis savam brālim Busem, kas ir mūsu jaukā saieta namatēvs, kā arī līgavainis skaistajai dāmai galda otrajā pusē, un Gunilla nodarbojas ar ekseģēzi, un tādēļ viņai ir saskares punkti ar Būsi, kas pārdod Bībeles starp citu, arī Pērām Gunnaram.

Prokurors sēdēja ar papīru un zīmuli rokā, bet viss bija gājis tik ātri, ka netika pierakstīts ne vārds. Tas, ko viņš vispirms spēja pateikt, bija:

-    Ar ekseģēzi?

-    Jā, tā ir Bībeles tulkošana, paskaidroja Daiļā.

Bībeles tulkošana? nodomāja komisārs Āronsons, kas

klusi sēdēja blakus prokuroram. Vai vispār bija iespējams tulkot Bībeli, ja tik traki lamājas kā Daiļā, ko Āronsons iepriekšējā vakarā bija dzirdējis? Bet viņš neteica neko. Reizi par visām reizēm visu vajadzēja noskaidrot prokuroram pašam.

-     Bībeles tulkošana? jautāja prokurors Ranelīds, bet tajā pašā sekundē nolēma iet tālāk. Štrunts par to, saki labāk, kā bija ar to ceļasomu un Bulteņu Bīlundu Malmšēpingas ceļojumu birojā.

Tagad bija Pēra Gunnara kārta dot savu vērtējumu notikušajam.

-     Vai prokurors atļauj ari man kaut ko pateikt? viņš jautāja.

-    Noteikti, atbildēja prokurors Ranellds. Kamēr teiktais apgaismo šo lietu, drīkst runāt ari pats nelabais.

-    Fui, kā viņš runā, teica Daiļā un pacēla augšup acis (tādējādi komisāram Aronsonam kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņi vazā prokuroru aiz deguna).

-    Pats nelabais varbūt nav pilnīgi adekvāts apzīmējums manai personai, kopš esmu saticis Jēzu, teica Pērs Gunnars Jerdīns. Prokurors droši vien zina, ka es vadīju organizāciju Never Again. Sākumā šis vārds nozīmēja vēlmi, lai mūsu biedri nekad vairs nenonāktu aiz restēm, kaut gan netrūktu legālu iemeslu tieši pretējam. Tomēr pēdējā laikā mūsu organizācijas darbības saturs ir pavisam cits. Nekad vairs mums nebūs kārdinājuma pārkāpt likumus ne tos, ko rakstījuši cilvēki, un nekādā ziņā ne tos, kas atrodas debesīs!

-     Vai tad tāpēc Bultens izdemolēja uzgaidāmo telpu, uzbruka Hultam un pēc tam nolaupīja autobusa šoferi ar visu autobusu? jautāja prokurors Ranelīds.

-    Nūja, tagad es gaisā sajūtu zināmu sarkasmu, sacīja Pērs Gunnars Jerdīns. Tikai tāpēc, ka es saredzu gaismu, maniem līdzstrādniekiem nav jādara tas pats. Viens no viņiem acīmredzot devies uz Dienvidameriku par misionāru, bet diviem citiem viss beidzās nelaimīgi. Bultens no manis bija saņēmis uzdevumu savākt šito somu ar diviem simtiem Bībeļu no Buses pa ceļam no Upsālas uz mājām Falšēpingā. Bībeles man bija vajadzigas, lai izplatītu prieku starp mūsu valsts lielākajiem grēkāžiem, ja prokurors atvainotu mani par šiem vārdiem.

Pagaidām Klokaregordas īpašnieks Buse bija sēdējis klusu. Bet tagad viņš uzcēla uz virtuves galda smagu, pelēku ceļasomu un atvēra vāku. Tur atradās liels skaits maza izmēra Bībeļu no īstas melnas ādas ar zelta burtiem, paralēlām atsaucēm, trīskāršām grāmatzīmēm, ar personu rādītāju, Bībeles lasīšanas plānu, krāsainām kartēm un tā tālāk.

-     Prokurors droši vien nekad nebūs izjutis spēcīgāku bībelisku pārdzīvojumu par šo, sacīja Buse Jungbergs ar dziļu pārliecību balsī. Vai viņš atļaus man uzdāvināt viņam vienu eksemplāru? Pat prokuratūrā darītu labi, ja meklētu gaismu, tas prokuroram būtu jāzina!

Buse bija pirmais grupā, kas prokuroram nestāstīja tīrās blēņas, jo viņš patiesībā arī domāja to, ko teica. Un tas prokuroram bija jājūt, jo tagad vīņš sāka svārstīties par pieņēmumu, ka šī pļāpāšana par Bībelēm ir tikai izlikšanās. Viņš paņēma Buses pasniegto Bībeli un iedomājās, ka tūlītēja pestīšana varbūt bija vienīgais, kas viņu varēja glābt. To viņš noklusēja, toties jautāja:

-    Vai reizi par visām reizēm mēs varētu atgriezties pie lietas? Kā bija ar to nolādēto ceļasomu Malmšēpingā?

-    Nelamājieties! aicināja Daiļā.

-      Varbūt tagad atkal mana kārta? jautāja Allans. Nūjā, mani aizsūtīja uz ceļojumu biroju mazliet agrāk, nekā sākumā bija domāts, jo Jūliuss man to lūdza Pēra Gunnara vārdā. Bija zināms, ka Bultens Bīlunds iepriekš zvanījis Pērām Gunnaram uz Stokholmu un bijis ja prokurora kungs atkal atvainotu par izteicienu pilns kā mārks. Un prokurora kungs taču zina (vai arī viņš to nezina, jo ari es nezinu, kā prokurora kungam sastāv ar dzeršanas paradumiem), es negribu te sēdēt un celt kādam neslavu, tomēr… Kur es paliku? Jā, prokurora kungs taču zina: kur degvīns nāk iekšā, tur prāts iet ārā, vai kā nu to saka. Es pats reibuma stāvoklī esmu palaidis muti kādā zemūdenē divsimt metru dziļumā Baltijas jū…

-    Dieva dēļ, vai viņš varētu turēties pie lietas! iesaucās prokurors Ranelīds.

-    Nezaimojiet! sacīja Daiļā.

Prokurors Ranelīds atbalstīja pieri uz rokas un pāris reižu dziļi ieelpoja un izelpoja. Allans Karlsons turpināja:

-    Jā, Bultens Bīlunds bija zvanījis Pērām Gunnaram uz Stokholmu un šļupstējis, ka izstājoties no Pēra Gunnara Bībeles kluba un ka tajā vietā vēloties kļūt par ārzemju leģionāru, bet ka pirms tam (un tagad ir reize, kad prokurora kungam jāapsēžas, jo es pateikšu kaut ko briesmīgu) domājot Bībeles sadedzināt Malmšēpingas tirgus laukumā!

-Ja ņemam burtiski, tad viņš būs teicis "Šīs sātana nolādētās elles Bībeles", Daiļā paskaidroja tuvāk.

-    Nav ko brīnīties, ka mani sūtīja atrast Bultena kungu un paņemt no viņa somu, kamēr vēl laiks. Laika bieži ir pārāk maz un dažreiz vēl mazāk, nekā nojaušam. Kā, piemēram, toreiz, kad ģenerāli Franko Spānijā gandrīz saspridzināja gabalos manā acu priekšā. Bet viņa līdzstrādnieki bija baigi attapīgie: viņi sagrāba savu ģenerāli un nolika viņu uz drošas zemes. Viņi neprātoja pārāk ilgi. Viņi rīkojās uzreiz.

-    Kas ģenerālim Franko Spānijā kopīgs ar šo mūsu notikumu? -jautāja prokurors Ranelīds.

-     Itin nekas, prokurora kungs, vienīgi es ļāvu viņam parādīties kā spožam piemēram. Nekas nevar būt pietiekami skaidrs pats par sevi.

-Un kā būtu, ja Karlsona kungs papūlētos runāt skaidri? Kas notika ar somu?

-    Nūja, Bultena kungs negribēja to atdot, un mans fiziskais stāvoklis man īsti neļāva izraut to viņam no rokām ar spēku, protams, ne jau tikai fiziskais stāvoklis ir pie vainas, es tīri principiāli domāju, ka ir tik briesmīgi ar cilvēkiem, kas…

-    Turieties pie lietas, Karlson!!!

-     Jā, piedodiet, prokurora kungs. Kad Bultena kungam beidzot vajadzēja apmeklēt ceļojumu biroja labierīcības, tad es izmantoju gadījumu. Mēs ar viņa somu pazudām Strengnēsas autobusā ceļā uz Bīringi pie vecā Jūliusa jeb Julles, kā mēs dažreiz sakām.

-     Pie Julles? pārjautāja prokurors, jo viņam nebija nekā cita, ko teikt.

-    Vai Jūliusa, teica Jūliuss. Ļoti patīkami!

Prokurors atkal brīdi sēdēja kluss. Tagad viņš bija sācis

šo to pierakstīt, un šķita, ka viņš uz papīra velk svītras un bultas. Tad Ranelīds sacīja:

-     Bet Karlsons maksāja par braucienu ar piecdesmit kronu banknoti un jautāja, cik tālu par šo naudu varot aizbraukt. Kā tas iet kopā ar to, ka jūs apzināti bijāt ceļā uz Bīringi, nevis uz kādu citu vietu?

-    Ak vai, sacīja Allans. Es labi zinu, cik maksā brauciens uz Bīringi. Man makā atradās piecdesmit kronu banknote, un tad es mazliet pajokoju. Tas taču vēl nav aizliegts; ko par to saka prokurora kungs?

Prokurors Ranelīds nemaz necentās atbildēt ir aizliegts jokot vai nav. Toties viņš vēlreiz atgādināja Karlsonam, lai vecis paātrinātu stāstījuma tempu.

-    īsos vilcienos: kas notika pēc tam?

-     īsos vilcienos? īsos vilcienos notika tas, ka mums ar Jūliusu kopā bija jauks vakars, līdz pie durvīm pieklauvēja Bultena kungs. Bet, tā kā mums uz galda atradās degvīns (prokurora kungs varbūt atceras no mana iepriekšējā stāsta, ka man līdzi bija tieši tas pudele degvīna, un, godīgi runājot, uz galda bija nevis viena, bet divas pudeles, nevar jau runāt nepatiesību pat mazāk svarīgās detaļās, un kas, starp citu, es esmu, lai vērtētu, kas šajā notikumā ir vairāk vai mazāk svarīgs, to var tikai prokurora kungs)…

-    Turpiniet!

-Jā, piedodiet. Nu, Bultena kungs tūlīt vairs nebija tik dusmīgs, kad tika piedāvāts aļņa cepetis un šņabis. Vakara gaitā viņš nolēma atteikties no Bībeļu dedzināšanas, ar to pateikdamies par dzērieniem, kas viņam tika piedāvāti. Alkoholam ir arī savas pozitīvās puses, vai tā nedomā ari proku…

-Turpiniet!!!

-    No rīta, prokurora kungs jau saprot, Bultena kungam bija tādas paģiras, ka tīrās šausmas. Man pašam tādas nav bijušas kopš 1945. gada pavasara, kad darīju, ko spēju, lai ar tekilas palīdzību nodzertu zem galda viceprezidentu Trumenu. Nelaimīgā kārtā tieši šajā brīdī prezidents Rūzvelts ņēma un nomira, un mums nācās priekšlaicīgi pārtraukt svinības, un tā varbūt bija veiksme, jo nākamajā dienā galvā bija tāds dulnums, ka nekur sprukt. Varētu pat sacīt, ka es jutos tikai nedaudz labāk nekā Rūzvelts.

Tagad prokurors Ranelīds sāka mirkšķināt acis, pārdomādams, ko teikt. Beidzot uzvarēja ziņkārība. Starp citu, prokurors pat vairs nespēja uzrunāt Allanu Karlsonu ar jūs:

-    Ko tu tur pļāpā? Vai tu sēdēji un dzēri tekilu ar viceprezidentu Trumenu, kamēr prezidents Rūzvelts ņēma un nomira?

-    Nu, ar to Rūzveltu jau nenotika tieši tā, teica Allans. Bet es saprotu, ko prokurora kungs domā. Lai gan tagad mums varbūt nevajadzētu pieķerties detaļām; vai prokurora kungam ir citi uzskati?

Prokurors neko neteica, un Allans turpināja:

-      Bultena kungs katrā ziņā nebija tādā stāvoklī, lai piepalīdzētu stumties ar drezīnu, kad nākamajā rītā bija jābrauc uz Okeras rūpniecisko ciematu.

-     Cik saprotu, viņam pat nebija kājās kurpju, sacīja prokurors. Kā Karlsons to izskaidro?

-Ja prokurora kungs būtu redzējis, kādas Bultena kungam bija paģiras! Viņš tur būtu varējis sēdēt arī vienās apakšbiksēs.

-    Un kā ar Karlsona paša kurpēm? Viņa čības vēlāk tika atrastas Jūliusa Junsona virtuvē.

-Jā, kurpes es, protams, aizņēmos no Jūliusa. Ja cilvēkam simt gadu, tad ir viegli iziet no mājas čībās, to prokurora kungs pats redzēs, ja vien pagaidīs četrdesmit piecdesmit gadus.

-    Tik ilgi jau es nenodzīvošu, teica prokurors Ranelīds. Jautājums gan ir tāds, vai es izdzīvošu pēc šīs sarunas. Kā tu vari izskaidrot, ka uz drezīnas, kur viņu atrada, bija manāms kaut kas no līķa?

-    Jā, pasakiet to, prokurora kungs. Bultena kungs bija pēdējais, kas atstāja drezīnu, tā ka viņš būtu varējis kaut ko pastāstīt, ja viņš nelaimīgā kārtā nebūtu nomiris tur tālajā Džibuti. Vai prokurora kungs domā, ka es esmu vainīgs? Es taču neesmu miris, nekādā ziņā, tomēr esmu nejēdzīgi vecs… Vai līķa smaku varētu just jau priekšlaikus?

Tagad prokurors Ranelīds kļuva nepacietīgs. Laiks ritēja uz priekšu, un no divdesmit sešām dienām viņi bija paspējuši pārrunāt mazāk nekā vienu diennakti. Deviņdesmit procenti no tā, kas nāca no vecā Karlsona mutes, bija tīrā muldēšana.

-   Turpini! teica prokurors Ranelīds, nekomentējot pārspriedumu par līķa smaku.

-    Nūja, mēs atstājām Bultena kungu guļam uz drezīnas un devāmies stiprinošā gājienā uz desiņu kiosku, kas piederēja Pēra Gunnara draugam Benijam.

Prokurors Ranelīds atkal kaut ko atzīmēja un monotonā balsī pavēlēja Allanam Karlsonam:

-    Turpini!

-     Labprāt. Benijam sākumā bija mani un Jūliusu jāaizved uz Stokholmu, lai mēs nodotu Pērām Gunnaram somu ar Bībelēm. Bet tad Benijs teica, ka viņš labprāt izmestu līkumu uz Smolandi, kur dzīvo viņa līgava, un tā ir Gunilla, lūk, tepat…

-     Miers mājās, teica Gunilla un pamāja prokuroram Ranelīdam.

Prokurors Ranelīds ar īsu mājienu atbildēja Daiļajai un atkal pievērsās Allanam, kurš turpināja:

-     Benijs bija tas, kurš vislabāk pazina Pēru Gunnaru, un Benijs teica, ka Pērs Gunnars ar tām Bībelēm mierīgi varētu dažas dienas pagaidīt. Viņš domāja, ka tajās jau nav gluži svaigas ziņas, un viņam taču bija taisnība. Lai gan, protams, nevar gaidīt mūžīgi, jo, kad Jēzus būs atgriezies uz Zemes, tad visas nodaļas par viņa gaidāmo atnākšanu vairs nebūs derīgas…

-    Beidz vienreiz murgot, Karlson! Turies pie lietas!!

-     Kāda runa, prokurora kungs! Es noteikti turēšos pie lietas, citādi vēl izies slikti. To es zinu labāk nekā jebkurš cits, tā varētu teikt. Ja es nebūtu turējies pie lietas, kad stāvēju Mao Dzeduna priekšā Mandžūrijā, tad noteikti būtu uz vietas nošauts.

-    Tad nenoliedzami būtu bijis daudz mierīgāk, sacīja prokurors Ranelīds un deva Allanam zīmi pasteigties.

-    Jā, lai nu kā tur bija, bet Benijs neticēja, ka Jēzus paspēs atgriezties, kamēr mēs būsim Smolandē, un, cik man zināms, Benijam bija pilnīga taisnība tieši tajā…

-    Karlson!

-    Jā, jā, protams. Un tā mēs visi trīs braucām uz Smolandi, tas bija mazs un jauks piedzīvojums, tā domājām mēs ar Jūliusu, un mēs braucām, iepriekš nepaziņojuši, un tā, protams, bija kļūda.

-      Jā, bija gan, pievienojās Pērs Gunnars Jerdlns. Skaidrs, ka es varēju tās Bībeles pagaidīt dažas dienas, tas nebūtu nekas traks. Bet prokuroram jāsaprot, ka, pēc mana prāta, Bultens bija izplānojis kaut ko muļķīgu pret Jūliusu, Allanu un Beniju. Jo Bultenam nekad nebija patikusi doma par to, ka Never Again varētu izplatīt Evaņģēliju. Un neviens jau nevarēja nomierināties, lasot to, kas stāvēja rakstīts avīzēs!

Prokurors pamāja un kaut ko atzīmēja. Varbūt viņš tomēr bija savācis kopā kaut ko loģiskam stāstam līdzīgu? Tad Ranelīds vērsās pie Benija:

-     Bet, kad tu lasīji par aizdomās turētu un nolaupītu simtgadnieku, par Never Again un par "lielo zagli" Jūliusu Junsonu, kāpēc tu nekontaktējies ar policiju?

-    Jā, tāda doma man tiešām ienāca prātā. Bet, kad es aprunājos ar Allanu un Jūliusu, tad rezultāts bija izteikts "nē". Jūliuss atbildēja, ka viņš principā nerunā ar policiju, un Allans teica, ka viņš esot aizbēdzis no pansionāta un nekādā ziņā nevēloties, lai viņu nosūta atpakaļ pie māsas Alises tikai tāpēc, ka avīzes un televīzija šo vai to nav sapratušas.

-    Vai tu principā nerunā ar policiju? prokurors Ranelīds jautāja Jūliusam Junsonam.

-     Nūja, tā nu tas ir. Man gadu gaitā attiecībās ar policistiem nav īsti veicies. Lai gan es labprāt kontaktējos tik patikamā veidā kā ar komisāru Āronsonu vakar un arī ar prokuroru šodien, tas ir izņēmums. Vai prokuroram ieliet vēl kafiju?

Jā, katrā ziņā to prokurors vēlējās. Viņam vajadzēja gan spēku, gan jaudu, ko vispār varēja sakopot, lai šo tikšanos novestu pie kāda jēdzīga gala un pulksten trijos kaut ko pavēstītu medijiem. Kaut ko tādu, kas vai nu ir patiesība, vai nav, bet kam vismaz varētu noticēt.

Bet prokurors negribēja laist vaļā Beniju Jungbergu.

-     Bet kāpēc tad tu nezvanīji savam draugam Pērām Gunnaram Jerdīnam? Tev taču bija jāsaprot, ka viņš par tevi lasījis avīzē!

-     Man šķita, ka policijai un prokuroram vēl nav kļuvis zināms, ka Pērs Gunnars saticis Jēzu un ka tādā gadījumā viņa telefonu noklausās. Un te nu prokuroram būtu jāpiekrīt, ka man taisnība.

Prokurors kaut ko nomurmināja, kaut ko pierakstīja un nožēloja, ka nejauši izpļāpājis šo detaļu žurnālistiem, bet, kas izdarīts, izdarīts. Tad viņš gāja tālāk. Un tagad vērsās pie Pēra Gunnara Jerdīna.

-    Liekas Jerdīna kungam bija dots mājiens, kur atrodas Allans Karlsons un viņa draugi. No kurienes nāca šis mājiens?

-    Nelaimīgā kārtā mēs to nekad neuzzināsim. Šo informāciju mans kolēģis Hinkens Hultēns paņēma līdzi kapā. Vai drīzāk autokapsētā.

-    Kāda bija šī ziņa?

-Tas, ka Allans, Benijs un viņa draudzene redzēti Rotnē, Smolandē. Man šķiet, bija zvanījis kāds Hinkena paziņa. Mani visvairāk interesēja informācija pati par sevi. Es zināju, ka Benija draudzene dzīvo Smolandē un ka viņai ir sarkani mati. Un tā es Hinkenam pavēlēju, lai viņš dodas uz turieni un nostājas pie veikala ICA. Jo ēst taču vajag…

-    Un vai to Hinkens Jēzus vārdā labprāt darīja?

-    Nu, te prokurors trāpīja naglai uz galvas! Par Hinkenu var teikt daudz ko, bet reliģiozs viņš nekad nav bijis. Par kluba jauno virzienu viņš bija gandrīz vēl vairāk satraukts nekā Bultens. Runāja pat par braukšanu uz Krieviju vai Baltiju, lai uzsāktu darbību ar narkotikām; vai prokurors kaut ko tik šausmīgu ir dzirdējis? Starp citu, nav nemaz izslēgts, ka viņš ari paspēja to uzsākt, bet prokurors var pavaicāt viņam… Nē, vairs jau nevar…

Prokurors aizdomīgi raudzījās uz Pēru Gunnaru Jerdīnu.

-    Mums ir ieraksts tieši tā, kā Benijs Jungbergs nupat atzīmēja. Tajā tu nosauc Gunillu Bjerklundi par "veceni", un vēlāk tu arī lādies. Ko par to domā Tas Kungs?

-     Ak, Tas Kungs taču ātri piedod, to prokurors tūlīt redzēs, ja vien atvērs grāmatu, ko nupat dabūjis.

-     "Ja jūs piedodat kādam viņa grēkus, tad tie ir piedoti," saka Jēzus, Buse piebilda.

-Jāņa evaņģēlijs? iejautājās komisārs Aronsons, kas atcerējās citātu no stundām, ko iepriekšējā vakarā bija pavadījis viesnīcas bārā.

-    Vai tu lasi Bībeli? prokurors izbrīnījies jautāja.

Komisārs Aronsons neatbildēja, bet dievbijīgi uzsmaidīja prokuroram Ranelldam. Pērs Gunnars Jerdīns turpināja:

-    Šajā sarunā es izvēlējos tādu toni, ko Hinkens pazītu no agrākajiem laikiem; man šķita, kas tas liks viņam paklausīt, skaidroja Pērs Gunnars Jerdīns.

-    Un vai viņš paklausīja? jautāja prokurors.

-     Jā un nē. Es negribēju, ka viņš parādās pie Allana, Jūliusa, Benija un viņa draudzenes, jo, pēc manām domām, viņa nelaipnā izturēšanās pret šiem cilvēkiem īsti neietu krastā.

-    Un var arī piebilst, ka negāja jau arī, Daiļā papildināja.

-    Kā tā? brīnījās prokurors Ranelīds.

-      Viņš taču iekūlās manā pagalmā un lamājās, un muldēja, un gribēja alkoholu… Es varu paciest daudz, bet neciešu cilvēkus, kas ķeras pie lamuvārdiem, lai vispār kaut ko pateiktu.

Komisārs Aronsons tik tikko izvairījās, lai maizes kumoss nenonāktu viņam otrā rīklē. Daiļā taču līdz vēlai stundai iepriekšējā vakarā bija sēdējusi verandā un gandrīz nepārtraukti lādējusies. Aronsons arvien vairāk un vairāk pārliecinājās, ka šajā putrā vispār nevēlas meklēt taisnību. Bija labi tā, kā bija. Daiļā turpināja:

-     Esmu pilnīgi droša, ka viņš bija piedzēries jau tad, kad ieradās, un, padomājiet tik, viņš vēl brauca pie stūres! Un tad viņš izkāpa un vicināja pistoli, lai izrādītu, cik viņš varens, un lielījās, ka šaujamo ņemšot līdzi savās narkotiku darīšanās uz… Rīgu, laikam tā viņš sacīja. Bet tad es viņam uzbrēcu, un to es prokuroram varu apgalvot: "Manā mājā nebūs nekādas šaušanas!" Un tad viņam bija jānoliek pistole verandā. Man liekas, viņš vispār to aizmirsa, kad beidzot tinās projām. Nekad neesmu satikusi niknāku un pretīgāku cilvēku…

-     Varbūt viņa omu sabojāja Bībeles, prātoja Allans. Reliģija ap sevi viegli uzbudina jūtas. Reiz, kad biju Teherānā…

-    Teherānā? prokuroram izlauzās jautājums.

-    Jā, pirms vairākiem gadiem, tā tas bija. Tajā laikā tur bija miers un kārtība, kā man sacīja Čērčils, kad mēs lidojām projām.

-    Čērčils? vaicāja prokurors.

-    Jā, premjerministrs. Vai arī viņš tieši tobrīd nebija premjerministrs, bet agrāk. Un faktiski arī vēlāk.

-     Pie visiem velniem, es taču zinu, kas bija Vinstons Čērčils! Es tikai… tu un Čērčils, jūs bijāt Teherānā kopā?

-    Nelamājieties, prokuror! sacīja Daiļā.

-    Nē, ne jau tieši kopā. Es tur kādu laiku dzīvoju kopā ar kādu misionāru. Un viņš bija speciālists, kas prata apkārtējos saniknot.

Runājot par dusmu uzplūdiem, tad tieši tāds process pašlaik notika ar prokuroru Ranelldu. Viņš tikko bija aptvēris, ka mēģina iegūt lietišķu informāciju no simtgadīga veča, kas apgalvo, ka ticies ar Franko, Trumenu, Mao Dzedunu un Čērčilu. Bet prokurora Ranellda sabojātais garastāvoklis nespēja apbēdināt Allanu. Faktiski tieši otrādi. Un tā viņš turpināja stāstīšanu:

-    Jaunais Hinkena kungs visu laiku Šētorpā bija tīri kā tāds pērkona mākonis. Viņš neatplauka vairāk par vienu reizi, un tas bija tad, kad devās projām. Viņš atvēra auto logu un kliedza: "Latvija, es nāku!" Mēs to izdomājām pārtulkot tā, ka viņš bija ceļā uz Latviju, bet prokurora kungam ir daudz lielāka pieredze policejiskās darīšanās nekā mums; tā ka varbūt tulkojums ir citāds?

-    Idiots, teica prokurors.

-    Idiots? pārjautāja Allans. Tā mani vēl nekad nav nosaukuši. Staļinam izspruka suns un žurka, kad viņu bija pārņēmušas vislielākās dusmas, bet idiots gan ne.

-    Tas bija tieši laikā, teica prokurors Ranellds.

Bet tad reaģēja Pērs Gunnars Jerdīns:

-    Klau, prokuroram gan nav jādusmojas tikai tāpēc, ka viņš nevar ielikt aiz restēm visus, ko vien vēlas. Vai viņš grib dzirdēt turpinājumu vai ne?

Jā, to prokurors gribēja un nomurmināja atvainošanās vārdus. Gribēja vai negribēja… Bet vajadzēja taču dzirdēt turpinājumu. Un tā viņš ļāva Pērām Gunnaram Jerdinam turpināt:

-     Par Never Again var pateikt to, ka Bultens devās uz Āfriku, lai kļūtu par leģionāru, Hinkens uz Latviju, lai sāktu narkotiku tirdzniecību, un Karakass brauca uz mājām, uz… nūja, uz mājām. Pāri palika tikai viens nabadziņš tas biju es, pilnīgi viens, lai gan, protams, ar Jēzu blakus.

-    Jā, labrīt, nomurmināja prokurors. Turpini!

-     Es devos pie Benija draudzenes Gunillas uz Šētorpu. Hinkens katrā ziņā bija piezvanījis un paziņojis adresi, pirms atstāja valsti. Kaut kādas kauna jūtas taču viņam bija atlikušas!

-     Hmm, par šo lietu man ir daži jautājumi, sacīja prokurors Ranelīds. Pirmais ir jums, Gunilla Bjerklunde. Kāpēc jūs nopirkāt autobusu dienu pirms aizbraukšanas, un kāpēc jūs aizbraucāt?

Draugi iepriekšējā vakarā bija nolēmuši paturēt Soņu ārpus tā visa. Tāpat kā Allans, viņa bija aizbēgusi, bet viņai nebija Allana pilsoņa tiesību. Droši vien zilonis netiktu uzskatīts par piederīgu Zviedrijai, un Zviedrijā, tāpat kā vairumā citu valstu, neviens nav neko daudz vērts, ja ir ārzemnieks. Soņa taptu vai nu izraidīta, vai uz mūžu notiesāta ar zoodārzu. Varbūt notiktu gan viens, gan otrs.

Bet bez Soņas par izskaidrojumu atkal kalpoja meli, pie kuriem bija jāķeras, ja bija runa par iemesliem, kāpēc draugi piepeši izlēma kučierēt apkārt kravas autobusā.

-      Nūja, acīmredzot autobuss ir reģistrēts uz mana vārda, sacīja Daiļā. Bet patiesībā mēs to nopirkām kopā ar Beniju viņa brālim Busem.

-    Un tas viņam bija jāpiekrāmē pilns ar Bībelēm? jautāja prokurors Ranelīds, kurš jau sen vairs nespēja saglabāt labu omu un ieturēt labu valodas stilu.

-    Nē, ar arbūziem, atbildēja Buse. Vai prokurors grib nogaršot saldāko arbūzu pasaulē?

-    Nē, to es negribu, atbildēja prokurors Ranelīds. Es gribu iegūt skaidrību, ko jūs darījāt visu atlikušo laiku, bet pēc tam gribu braukt mājās, tikt galā ar preses konferenci un tad doties atvaļinājumā. Lūk, ko es gribu. Un tagad tālāk. Kāpēc, pie visiem… kāpēc jūs ar autobusu atstājāt Šētorpu tieši pirms Pēra Gunnara Jerdīna ierašanās?

-    Viņi taču nezināja, ka esmu ceļā, teica Pērs Gunnars Jerdīns. Vai prokuroram grūti sekot līdzi?

-     Jā, man tiešām grūti, atzina prokurors Ranelids. Pat Einšteinam būtu grūti izsekot visām šim aplamībām.

-Ja viņš tagad piemin Einšteinu… ieteicās Allans.

-     Nē, Karlsona kungs, stingrā balsi teica prokurors Ranelids. Es negribu klausīties pasaku par to, ko Karlsons un Einšteins darījuši kopā. Tā vietā es vēlētos, lai Jerdīna kungs atbild, kur šajā ainā parādās "krievi".

-    Kā jūs teicāt? pārjautāja Pērs Gunnars Jerdīns.

-    Krievi. Tavs mirušais kolēģis Hinkens noklausītā sarunā piemin krievus. Tu žēlojies, ka Hinkens nav zvanījis uz tavu priekšapmaksas karti, un Hinkens atbildēja, ka, viņaprāt, tas jādara tikai darījumos ar krieviem.

-    Par to es negribu runāt, teica Pērs Gunnars Jerdīns, tāpēc ka nezināja, ko atbildēt.

-    Bet es gan gribu, sacīja prokurors Ranelids.

Pie galda iestājās īss klusuma brīdis. Šī lieta ar krieviem, kas minēti Jerdīna telefona sarunā, nebija nonākusi avīžu slejās, un pats Jerdīns to nebija iegaumējis. Bet tad Benijs sacīja:

-   Jesļi čelovek kurit, on ploho igrajet vfutbol.

Visi pagriezās pret viņu, iepletuši acis.

-    Tie esam mēs ar brāli Būsi, ko dēvē par "krieviem", paskaidroja Benijs. Mūsu tēvs lai viņam vieglas smiltis! un mūsu tēvabrālis Frase lai viņam arī vieglas smiltis! bija mazliet kreisi orientēti, ja tā var teikt. Tādēļ viņi mūs ar bračku dresēja krievu valodā visu laiku, kamēr augām, un tādējādi mēs kļuvām par "krieviem" draugu un paziņu vidū. Un tieši to es jums īsumā paskaidroju, lai gan krieviski.

Kā daudz kam citam šajā priekšpusdienā, arī Benija teiktajam nebija nekā kopīga ar patiesību. Viņš jau tikai mēģināja Pēru Gunnaru Jerdinu izglābt no situācijas. Benijs bija gandrīz nokārtojis visu eksāmenu krievu valodā (viņš nekad neiesniedza pēdējo domrakstu), bet tas bija pirms krietna laika, un vienīgais teiciens krievu valodā, ko viņš ātrumā atcerējās, bija frāze: "Ja cilvēks smēķē, tad viņš slikti spēlē futbolu."

Tomēr tas iedarbojās. No visiem, kas sēdēja pie virtuves galda Klokaregordā, vienīgi Allans saprata, ko tikko bija teicis Benijs.

Tagad prokuroram Ranelīdam jau bija par daudz. Vispirms visas šīs neprātīgās atsauces uz vēsturiskām personām, tad cilvēki, kuri sāka runāt krieviski… un tas viss kopā ar jau tāpat nesaprotamo faktu, ka Bulteņu atrada mirušu Džibuti un Hinkenu Rīgā nē, tas tiešām bija par daudz, nav vārdam vietas. Un tomēr bija vēl viena neiespējama lieta, ko noskaidrot.

-    Vai beigās jūs man varētu paskaidrot, Jerdīna kungs, kā tas varēja notikt, ka sākumā jūsu autiņā ietriecās buss un jūsu draugi jūs nobrauca beigtu, bet vēlāk jūs augšāmcēlāties no mirušajiem un tagad sēžat te un… ēdat arbūzu? Varbūt, starp citu, var to arbūzu pagaršot?

-    Katrā ziņā, teica Buse. Bet recepte ir slepena! Vai, kā runā: "Lai ēdiens būtu pietiekami garšīgs, Pārtikas pārvalde nedrīkst skatīties, kā to gatavo."

Šo parunu nebija dzirdējis ne komisārs Aronsons, ne prokurors Ranelīds. Bet Aronsons reizi par visām reizēm bija nolēmis klusēt, cik vien iespējams, un Ranelīds neko nevēlējās vairāk, kā pabeigt šo… kā lai to nosauc? un braukt projām. Tāpēc viņš neprasīja nekādus paskaidrojumus, toties konstatēja, ka šis arbūzs ir garšīgākais, kādā jebkad iecirtis zobus.

Prokuroram Ranelīdam gremojot arbūzu, Pērs Gunnars Jerdīns paskaidroja, ka viņš ieradies Šētorpā tieši tobrīd, kad autobuss to atstājis, ka viņš iegriezies māju ceļā un skatījies apkārt un tad sapratis, ka busā ir viņa draugi, kurus viņš meklē, tāpēc viņš bušu panācis, apdzinis, tad nelaimīgi paslīdējis un… jā, auto vraka attēli jau bijuši šur un tur publicēti, tā ka šajā ziņā prokuroram tas nav nekas jauns.

-     Par to, ka viņš mūs panāca, gan nav ko brīnīties, piebilda Allans, kas brīdi bija klusējis. Viņam taču zem motora vāka ir vairāk nekā trīssimt zirgspēku. Citādi bija toreiz, kad man bija jābrauc no Brommas ar Volvo PV444 pie premjerministra Erlandera. Četrdesmit četri zirgspēki! Tolaik tas bija daudz. Un cik zirgspēku bija lieltirgotājam Gustavsonam, kad viņš pārpratuma dēļ iegriezās manā…

-     Turiet nu muti, mīļais Karlsona kungs, pirms man atņemat dzīvību, sacīja prokurors Ranelīds.

Organizācijas Never Again priekšsēdētājs turpināja stāstu. Protams, viņš bija pazaudējis mazliet asiņu tajā auto vrakā, patiesībā stipri daudz, bet viņam ātri salika virsū plāksterus, un nelikās, ka vajadzīga slimnīca tādiem niekiem kā plēsta brūce, rokas lūzums, smadzeņu satricinājums un dažas lauztas ribas.

-     Turklāt Benijs ir mācījies literatūras zinātni, teica Allans.

-    Literatūras zinātni? brīnījās prokurors Ranelīds.

-   Vai es teicu "literatūras zinātni"? Es taču gribēju sacīt: ārstniecības zinātni.

-    Esmu mācījies arī literatūras zinātni, sacīja Benijs. Mans absolūtais favorīts ir Camilo Josй Cela, galvenokārt debijas romāns no 1947. gada, Lafamilia de…

-    Nesāciet nu kā Karlsons, teica prokurors. Atgriezieties pie stāsta!

Prokurors, izsakot savu aicinājumu, nejauši bija paskatījies uz Ailanu, tāpēc Allans teica:

-    Ja prokurora kungs atvainotu, tad stāsts ir galā. Bet, ja viņš noteikti grib dzirdēt no mums vēl vairāk, es varētu atsaukt atmiņā vienu otru piedzīvojumu no laika, kad biju CIP aģents. Vai, vēl labāk, kad devos pāri Himalajiem. Vai viņš gadījumā negrib recepti, kā dabūt degvīnu no kazas piena? Vajag tikai vienu cukurbieti un mazliet saules gaismas. Un kazas pienu, protams.

Dažkārt notiek tā, ka mute runā, kamēr smadzenes joprojām stāv klusu, un, iespējams, tieši tas piemeklēja prokuroru Ranelīdu, kad viņš pretēji tikko nolemtajam sāka komentēt Allana pēdējo novirzi no temata:

-    Vai tu šķērsoji Himalajus? Simt gadu vecumā?

-     Nē, vai jums prāts, sacīja Allans. Kā prokurora kungs saprot, es taču visu mūžu neesmu bijis simt gadus vecs. Šis stāvoklis ir diezgan jauns.

-    Vai mēs varētu pāriet…

-     Mēs visi uzaugam un kļūstam vecāki, turpināja Allans. Par to cilvēks nedomā, kad vēl ir bērns… ņemsim, piemēram, jauno kungu Kim Ir Jongu. Nabadziņš sēdēja man klēpī un raudāja, bet tagad viņš ir valsts galva ar visām no tā izrietošām sekām…

-    Vai mēs šo tematu varētu atstāt, Karlson, un…

-    Jā, piedodiet! Prokurora kungs gribēja dzirdēt, kā es šķērsoju Himalajus. Sākumā, vesela mēneša garumā, man nebija citas sabiedrības kā vien kamielis, un, lai nu par kamieļiem kāds saka, ko grib, bet viņi ir tik briesmīgi jauki, ka…

-     Nē! iesaucās Ranelīds. Es to nemaz negribēju. Es tikai… Es nezinu… Vai tu nevarētu tikai…

Un tad prokurors uz brīdi apklusa, pēc tam klusā balsī teica, ka viņam vairāk jautājumu neesot… vienīgi tas, ka viņš nesaprotot, kāpēc draugi vairākas nedēļas slēpās Vestjētas līdzenumā, ja nebija nekāda iemesla slēpties.

-Jūs taču bijāt nevainīgi, vai ne?

-    Arī nevainīguma pakāpes var būt dažādas atkarībā no tā, no kādas perspektīvas skatās, teica Benijs.

-     Man ienāca prātā kaut kas līdzīgs, sacīja Allans.

-     Ņemsim prezidentus Džonsonu un de Gollu. Kas vainīgs un kas nevainīgs, ja runājam par viņu sliktajām attiecībām? Es jau par tām nesāku runāt; kad mēs tikāmies, mums bija citas lietas, ko apspriest, bet…

-     Mīļais Karlsona kungs, sacīja prokurors Ranelīds.

-    Ja es jūs, ceļos nometies, lūgtu, vai jūs varētu apklust?

-    Prokurora kungam gan nevajadzētu mesties uz ceļiem. No šī brīža es būšu kluss kā pelīte, to es apsolu. Manos simt gados man mēle paslīdējusi tikai divas reizes, vispirms, kad es Rietumiem stāstīju, kā būvē atombumbu, un otrreiz, kad es to pašu pastāstīju Austrumiem.

Ranelīdam šķita, ka atombumba šo to atrisinātu, it īpaši tad, ja sprādziena brīdī Karlsons uz tās sēdētu. Tomēr viņš neko nesacīja. Prokurors vairs nespēja neko pateikt. Kāpēc draugi nedeva par sevi manīt šo triju nedēļu laikā, kad bija aizturēti savā prombūtnē, šis jautājums vispār neguva nekādu citu atbildi kā tikai filozofiskus mājienus par to, ka taisnībai ir dažādas nokrāsas dažādās valstīs un dažādos laikos.

Tāpēc prokurors Ranelīds mierīgi piecēlās, klusi pateicās par uzņemšanu, par arbūzu, par kafiju un smalkmaizīti, par sarunu… un par to, ka draugi Klokaregordā tā gribēja sadarboties.

Līdz ar to viņš atstāja virtuvi, iesēdās auto un aizbrauca.

-    Gāja pavisam labi, teica Jūliuss.

Tieši tā, piekrita Allans. Man šķiet, es pastāstīju gandrīz visu.

* * *

Braucot par ceļu E20 ziemeļaustrumu virzienā, prokuroram Ranelīdam pakāpeniski pārgāja garīgais aptumsums. Pamazām viņš sāka pārdomāt notikumus, ko bija atdzīvinājis, lika klāt un ņēma nost (vairāk gan ņēma nost) un spodrināja un slīpēja, līdz radās, viņaprāt, labi safrizēts stāsts, kas patiesībā varētu derēt. Runājot par šī stāsta ticamību mediju priekšā, prokuroru pa īstam apbēdināja vienīgi tas, ka arī žurnālisti neticēs, ka simtgadīgais Allans Karlsons jau priekšlaikus sācis ost pēc līķa.

Prokurora Ranelīda galvā dzima un attīstījās ideja. Tas nolāpītais policijas suns… Ja nu varētu visu vainu novelt uz šo velna suni?

Jo, ja Ranelīdam izdotos ticami pierādīt, ka suns uzrādījis nepareizi, tad prokuroram pavērtos neapjaušamas iespējas izglābt savu ādu. Notikums tad būtu tāds, ka Sermlandes mežā uz drezīnas nekad nebūtu bijis nekāds līķis. Prokuroru piespieduši mānīgi noticēt pretējam, un tas savukārt novedis pie daudziem loģiskiem secinājumiem un lēmumiem kas, protams, izrādījušies pilnīgi nepareizi, bet par to nevarēja vainot prokuroru, jo tā bija suņa kļūda.

Tā gan ir spoža ideja, domāja prokurors Ranelīds. Bija vajadzīgs vienīgi tas, lai notikums ar suni, kurš zaudējis vajadzīgās spējas, tiktu apstiprināts arī no citas puses, un, protams, lai… Kiki, tā viņu sauca? lai Kiki zibenīgi beigtu savas dienas. Būtu galīgi garām, ja pēc prokurora izspēles viņa atkal pierādītu savu spēju atbilstību.

Prokurors bija salecies ar Kiki dresētāju, kopš Ranelīds pirms kāda laika bija aizdriblējis projām aizdomas par to, ka kāds policists kaut ko nočiepis veikalā Seven Eleven. Policista karjera nedrīkstēja saiet dēlī tikai nesamaksāta mafina dēļ, tā bija uzskatījis Ranelīds. Tagad noteikti bija pienācis laiks, lai suņa dresētājam atspēlētos.

-    Paliec sveika, Kiki! sacīja prokurors Konijs Ranelīds un pirmo reizi pēc nebeidzami ilga laika pasmaidīja, braukdams pa E20 ziemeļaustrumu virzienā uz Eskilstūnu.

Pēc neliela brīža iezvanījās telefons. Zvanīja lēņa policijas prefekts tas pats, kam tikko uz galda bija nonācis ziņojums no Rīgas par obdukciju un identifikāciju.

-     Viņi apgalvo, ka tas tiešām ir Henriks Hultēns, šis sapresētais līķis autokapsētā, teica prefekts.

-Jauki, sacīja prokurors Ranelīds. Labi, ka piezvanīji! Vai tu varētu būt tik laipns un savienot mani ar centrāli? Man būtu jārunā ar Roniju Bekmani. To suņa dresētāju, tu jau zini…

* * *

Draugi Klokaregordā bija pamājuši ardievas prokuroram Ranelīdam un pēc Allana iniciatīvas atgriezušies pie virtuves galda. Esot jautājums, domāja Allans, kas tagad būtu jānoskaidro.

Allans ievadīja sanāksmi ar jautājumu komisāram Aronsonam vai viņam esot viedoklis par to, ko prokurors Ranelīds tikko dzirdējis? Varbūt komisārs dodot priekšroku pastaigai, kamēr draugi aprunāšoties?

Āronsons atbildēja, ka, viņaprāt, atskaite bijusi katrā ziņā skaidra un sakarīga. No komisāra puses šī lieta ir pabeigta, un, ja pārējie ļautu viņam palikt sēžam pie galda, viņš labprāt to darītu. Starp citu, komisārs pats ne tuvu neesot bez grēka, teica Āronsons, un viņš nedomājot šajā lietā mest ne pirmo, ne otro akmeni.

-    Turpretī jūs man varētu izdarīt pakalpojumu nestāstīt neko tādu, bez kā es tikpat labi varu iztikt. Ja, par spīti visam, atrastos alternatīvas atbildes tām, ko jūs nupat devāt Ranelīdam, tad es domāju…

Allans apsolīja, ka viņš un pārējie labprāt sniegšot komisāram šādu pakalpojumu, un piebilda, ka draugs Āronsons tiekot laipni lūgts pie galda.

Draugs Āronsons, nodomāja Āronsons. Darbā daudzu gadu gaitā viņš bija ieguvis daudzus ienaidniekus starp valsts ierēdņiem, kuriem bija visai ietilpīga sirdsapziņa, bet nevienu draugu gan ne. Tik tiešām pienācis pēdējais laiks! Un tad komisārs teica, ka jutīšoties lepns un priecīgs, ja Allans un pārējie iekļaušot viņu savā draugu lokā.

Allans atbildēja, ka savā garajā dzīvē viņš paspējis biedroties gan ar mācītājiem, gan prezidentiem, bet kopš šī brīža arī ar policistu. Un, tā kā draugs Āronsons nekādā ziņā negribot zināt pārāk daudz, Allans apsolīja neko neteikt par to, no kurienes grupai nāk visa nauda. Draudzības vārdā tātad.

-    Visa nauda? jautāja komisārs Āronsons.

-Jā, teica Allans. Tu pazīsti šo ceļasomu? Pirms tam, kad tajā nonāca Bībeles, tā līdz malām bija pilna ar piecsimt kronu banknotēm. Apmēram piecdesmit miljoni.

-    Nolād… izdvesa komisārs Āronsons.

-Jā, tu tagad lādies, sacīja Daiļā.

-     Ja tu noteikti gribi kādu piesaukt, tad es ieteiktu Jēzu, teica Buse. Ar prokuroru pie galda vai bez tā.

-    Piecdesmit miljoni? jautāja komisārs Āronsons.

-     Mīnus daļa izdevumu brauciena laikā, teica Allans. Un tagad grupai būtu jāizrunā īpašuma attiecības. Līdz ar to es dodu vārdu tev, Jedan.

Pērs Gunnars Jedans Jerdīns pakasīja aiz auss un bridi padomāja. Pēc tam viņš izsacīja vēlēšanos, lai draugi un miljoni turētos kopā, tāpēc viņi visi varbūt varētu aizbraukt atvaļinājumā, jo neesot nekā cita, pēc kā Jedans šobrīd vairāk ilgojoties, kā sēdēt zem saulessarga kaut kur tālu projām, kur tev pasniedz drinku ar lietussargu. Turklāt Jedans zinot, ka arī Allanam esot līdzīga rakstura vēlmes.

-    Tikai bez lietussarga, piebilda Allans.

Jūliuss teica viņš piekrītot Allanam, ka aizsargāt groku no lietus nepieder pie akūtajām dzīves vajadzībām, īpaši tādos gadījumos, ja cilvēks jau guļ zem saulessarga un saule spīd no zilām debesīm. Bet draugiem jau nevajagot par tādiem niekiem ķīvēties. Toties kopīgs atvaļinājums tas šķiet lieliski!

Aronsons bikli smaidīja par šo ideju. Komisārs neuzdrošinājās būt īsti pārliecināts, ka viņš pieder pie grupas. Bet to uzsvēra Benijs, kas cieši apņēma komisāra plecus un šķelmīgi jautāja, kā lai policijas pārstāvim iesaiņo viņa atvaļinājuma dzērienu. Komisārs atplauka un jau gribēja atbildēt, bet tad noskaņu sabojāja Daiļā:

-     Es nebraukšu nevienu metru bez Soņas un Bustera!

īsu mirkli valdīja klusums, un tad viņa piebilda:

-    Pie visiem velniem!

Tā kā Benijs no savas puses nevarēja iedomāties braukt kaut vienu metru bez Daiļās, arī viņš zaudēja interesi.

-    Turklāt pusei no mums nav pat derīgas pases, viņš nopūtās.

Bet Allans mierīgi pateicās Jedanam par viņa dāsnumu attiecībā uz ceļasomas naudas labāko sadali. Viņaprāt, atvaļinājums bija laba ideja un labāk atrasties tik daudz simtu jūdžu tālāk no māsas Alises, cik vien iespējams. Ja vien pārējie grupas biedri piekrīt, tad ar transportu un ceļojuma galamērķi viss nokārtošoties, jo tur neviens neesot tik piekasīgs par vizām, lai tie būtu cilvēki vai dzīvnieki.

-     Bet kā tu domā paņemt līdzi lidmašīnā piectonnīgu ziloni? izmisis jautāja Benijs.

-     To es nezinu, atbildēja Allans. Bet, ja vien mēs domāsim pozitīvi, viss nokārtosies.

-    Un tas, ka vairumam no mums nav derīgas pases?

-Ja vien mēs domāsim pozitīvi, kā jau teicu.

-    Man vispār neliekas, ka Soņa sver vairāk par četrām tonnām, varbūt četras ar pusi, teica Daiļā.

-    Nu redzi, Benij, sacīja Allans. Ar to es saprotu pozitīvu domāšanu. Uzreiz problēma kļuva par veselu tonnu vieglāka.

-    Man laikam ir ideja, turpināja Daiļā.

-     Man ari, teica Allans. Vai var aizņemties telefonu?

26. NODAĻA 1968-1982

Jūlijs Borisovičs Popovs dzīvoja un strādāja Sarovā pie Ņižņijnovgorodas, apmēram trīsdesmit piecas jūdzes uz austrumiem no Maskavas.

Sarova bija slepena pilsēta, gandrīz vai slepenāka par slepeno Hatonu. To vairs nedrīkstēja saukt par Sarovu, un tai tika piešķirts ne pārāk romantiskais vārds Arzamas-16. Turklāt pilsēta tika izdzēsta no visām kartēm. Sarova vienlaikus gan eksistēja, gan neeksistēja atkarībā no tā, vai pastāvēja atsauce uz īstenību vai uz kaut ko citu. Apmēram tāpat kā Vladivostoka dažu gadu laikā, sākot no 1953. gada un tālāk, lai gan otrādi.

Vēl pilsēta bija nožogota ar dzeloņstieplēm, un neviens cilvēks netika tur ielaists vai izlaists bez rūpīgas drošības kontroles. Tam, kuram bija amerikāņu pase un kurš bija saistīts ar ASV vēstniecību, nebija ieteicams šai vietai pat tuvoties.

Vīrs no CIP Raiens Hatons kopā ar skolnieku Allanu Karlsonu vairākas nedējas strādāja pie spiegošanas ABC, pēc tam Allanu iefiltrēja vēstniecībā Maskavā ar vārdu Allens Karsons un ar neskaidru amatu administrators.

Slepenais Hatons nepatīkamā veidā nebija padomājis, ka Allanam Karlsonam bija paredzēts tuvoties objektam, kas nebija sasniedzams. Tas bija ieslēgts aiz dzeloņstiepļu žoga pilsētā, kura bija tik pamatīgi apsargāta, ka vairs pat nedrīkstēja saukties tā, kā saucās agrāk, un atrasties tur, kur atradās agrāk.

Slepenais Hatons Allana priekšā nožēloja šo kļūdu, bet piebilda, ka Karlsona kungs taču atradīšot padomu. Popovs droši vien šad tad apmeklējot Maskavu, un Allana uzdevums esot izokšķerēt, kad Popova ceļš tuvākajā laikā vedis tai garām.

Bet tagad Karlsona kungam mani jāatvaino, pa telefonu sacīja slepenais Hatons no Francijas galvaspilsētas. Man uz rakstāmgalda ir vēl daudz kas cits, kam jāķeras klāt. Lai jums izdodas!

Un tā slepenais Hatons nolika klausuli, dziļi nopūtās un atgriezās pie haosa likvidēšanas, kas bija radies pēc CIP atbalstītā militārā puča Grieķijā pirms gada. Tam bija nevēlama pēcdarbība tāpat kā daudz kam citam pēdējā laikā.

Allanam no savas puses nebija padomā neviena labāka ideja kā katru dienu doties spirdzinošā pastaigā uz Maskavas pilsētas bibliotēku, kur viņš stundām ilgi sēdēja un lasīja dienas avizes un žurnālus. Bija cerība, ka viņš uzdursies kādam rakstam par to, ka Popovs gatavojas publiski uzstāties ārpus dzeloņstiepļu žoga, kas apjoza Arzamas-16.

Bet mēneši aizritēja, un tādas ziņas nekur neparādījās. Turpretī Allans, starp citu, izlasīja, ka prezidenta kandidātu Robertu Kenediju piemeklējis tāds pats liktenis kā viņa brāli un ka Čehoslovākija lūgusi Padomju Savienībai palīdzību, lai sauktu pie kārtības pati savu sociālismu.

Tālāk kādudien Allans izlasīja, ka Lindons B. Džonsons dabūjis pēcteci un ka to sauc Ričards M. Niksons. Bet, tā kā dienas nauda no vēstniecības ik mēnesi arvien vēl nāca aploksnē, Allans domāja, ka darīs labi, ja joprojām meklēs Popovu. Ja šajā punktā būtu kādas izmaiņas, tad jau slepenais Hatons dotu ziņu.

1968. gads bija kļuvis par 1969. gadu, un jau tuvojās pavasaris, kad Allans, bibliotēkā nemitīgi šķirstīdams presi, atrada lasīšanai kaut ko interesantu. Bija iecerētas Vīnes Operas viesizrādes Lielajā teātrī Maskavā ar tenoru Franko Korelli un pasaulē pazīstamo zviedru operas zvaigzni Birgitu Nilsoni Turandotas lomā.

Allans pakasīja zodu, uz kura sen vairs nebija bārdas, un atcerējās pirmo un līdz šim vienīgo garo vakaru, ko viņš bija pavadījis kopā ar Jūliju, kad tas pret nakti bija atskaņojis kādu āriju. Jūlijs bija dziedājis Nessun dorma neviens nedrīkst gulēt! Neilgi pēc tam alkohola izraisītu iemeslu dēļ viņš tomēr bija aizmidzis, bet tas jau bija cits jautājums.

Allans tagad sprieda, ka tas, kurš reiz zemūdenē pārsimt metru dziļumā bija izrādījis kaut kādu godu Pučīni un Turandotai, diezin vai palaistu garām Vīnes Operas viesizrādi, kas rādīs to pašu operu Lielajā teātrī Maskavā, īpaši jau tādēļ, ka attiecīgais cilvēks dzīvo tikai dažu stundu brauciena attālumā no turienes, un, tā kā viņš turklāt ir tik ļoti izrotāts ar medaļām, tad viņam droši vien nebūs nekādu problēmu ar vietu zālē.

Bet varbūt tomēr viņš izrādi palaidīs garām. Un tādā gadījumā Allanam vajadzēs turpināt savas dienišķās gaitas uz pilsētas bibliotēku un atpakaļ. Sliktāk jau tādēļ nekļūs.

Tomēr līdz turpmākam Allans rēķinājās ar to, ka Jūlijs tomēr uzradīsies pie Operas, un tad atliks vienīgi tur stāvēt un sacīt: "Paldies par pagājušo reizi!" Līdz ar to viss būs skaidrs.

Vai arī nebūs.

Faktiski it nemaz nebūs.

* * *

1969. gada 22. marta vakarā Allans bija stratēģiski novietojies pa kreisi no galvenās ieejas Lielajā teātrī. Viņš domāja, ka no šīs pozīcijas pazīs Jūliju, kad viņš dosies iekšā ceļā uz zāli. Problēma tomēr izrādījās tāda, ka visi apmeklētāji izskatījās gandrīz vienādi. Tur bija vīrieši melnos uzvalkos zem melniem mēteļiem un sievietes garās kleitās, kas bija redzamas zem melniem vai brūniem kažokiem. Viņi visi nāca pa divi un ātri steidzās no aukstuma siltumā garām Allanam, kas stāvēja uz grezno kāpņu augstākā pakāpiena. Tumšs arī bija, un kā gan, sasodīts, Allans varēja identificēt seju, ko bija redzējis divas dienas pirms divdesmit viena gada? Ja vien viņam negadītos neizprotama veiksme, ka toties Jūlijs pazītu Allanu.

Nē, tāda veiksme Allanam negadījās. Nekādā ziņā nebija garantijas, ka Jūlijs Borisovičs ar iespējamiem pavadoņiem atradās teātrī, bet, ja atradās, tad droši vien bija pagātnes draugam pagājis garām dažu metru attālumā, par to nemaz nedomājot. Tātad ko vajadzēja darīt Allanam? Viņš sāka skaļi domāt:

Ja tu tikko esi iegājis teātrī, mīļais Jūlij Borisovič, tad ir diezgan droši, ka pēc dažām stundām pa tām pašām durvīm tu nāksi ari ārā. Bet tad tu izskatīsies tāds pats kā visi citi, tieši tāpat kā notika, kad tu devies iekšā. Tātad es tevi nevarēšu atrast. Atliek vienīgi tev atrast mani.

Tā ari tam vajadzēja notikt. Allans devās uz savu mazo kantori vēstniecībā, sagatavojās un laikus atgriezās, pirms princis Kalafs bija licis Turandotas sirdij atmaigt.

Savā apmācības laikā pie slepenā Hatona Allans daudz vairāk nekā jebko citu bija atkārtojis vārdu diskrēti. Veiksmīgs aģents nekad nedrīkstēja sacelt ap sevi kņadu, viņš nedrīkstēja izcelties, viņam bija jāsaplūst ar vidi, kur viņš darbojās, tik maigā veidā, lai viņš gandrīz nebūtu redzams.

-    Vai Karlsona kungs to ir sapratis? jautāja slepenais Hatons.

-    Tieši tā, Hatona kungs, atbildēja Allans.

Birgita Nilsone un Franko Korelli tika izsaukti divdesmit reizes; panākumi bija fantastiski. Tādēļ pagāja īpaši ilgs laiks, pirms publika sāka izklīst, un cilvēki, kuri izskatījās tik līdzīgi, plūda atkal pa kāpnēm lejup. Viņi visi ievēroja vīrieti uz viszemākā pakāpiena, kurš, pacēlis gaisā abas rokas, turēja pašdarinātu plakātu, uz kura bija rakstīts:

ES ESMU ALLANS EMĀNUELS

Allans Karlsons, protams, bija sapratis slepenā Hatona sprediķus, tikai bija tā, ka viņš tiem nepievērsa uzmanību. Hatona Parīzē varbūt bija pavasaris, bet Maskavā valdīja gan aukstums, gan tumsa. Allanam sala, un viņš gribēja sasniegt rezultātu. Sākumā viņš bija domājis uz plakāta uzrakstīt Jūlija vārdu, bet galu galā nolēma, ka indiskrēcijai vispirms jāattiecas uz viņu pašu, nevis uz citiem.

Larisa Aleksandrovna Popova, Jūlija Borisoviča Popova sieva, mīlīgi turējās pie dzīvesbiedra rokas un jau piekto reizi pateicās viņam par fantastisko pārdzīvojumu, kurā abi nupat bija dalījušies. Birgita Nilsone taču bija īsta Marija Kallasa! Un viņu vietas! Ceturtā rinda, pašā vidū. Larisa sen nebija jutusies tik laimīga. Turklāt šovakar viņa ar vīru dzīvos viesnīcā un gandrīz veselu diennakti nebūs jāatgriežas briesmīgajā pilsētā aiz dzeloņstiepļu žoga. Būs romantiskas vakariņas divatā… tikai viņai un Jūlijam… un pēc tam varbūt pat…

-   Atvaino, mīļā, ieteicās Jūlijs un apstājās uz augstākā pakāpiena tieši aiz teātra durvīm.

-    Kas ir, dārgais? satraukti vaicāja Larisa.

-     Nē… nekas jau nav… bet… Vai redzi vīrieti tur apakšā ar plakātu? Man kārtīgi jāapskatās… Tas nevar būt… Tomēr jāapskatās… Viņš taču ir miris!

-    Kas ir miris, dārgais?

-    Nāc! teica Jūlijs un spraucās kopā ar sievu lejup pa trepēm.

Jūlijs apstājās trīs metrus no Allana un mēģināja pierunāt smadzenes saprast to, ko bija reģistrējušas acis. Allans ieraudzīja agrāko draugu, kas muļķīgi blenza; viņš nolaida plakātu un teica:

-    Vai Birgita bija laba?

Jūlijs joprojām nebilda ne vārda, bet sieva viņam pie sāniem čukstot jautāja, vai šis ir tas vīrs, ko Jūlijs uzskatījis par mirušu. Allans vērsās pie Jūlija un teica, ka miris viņš nav, bet ļoti nosalis, un, ja Popovu pāris gribētu būt droši, ka viņš nenosals beigts, tad viņi labi darītu, ja nekavējoties aizvestu viņu uz kādu restorānu, kur iedzert vodku un varbūt kaut ko ieēst.

-     Tas tiešām esi tu… Jūlijam beidzot atradās vārdi. Bet… tu taču runā krieviski… ?

Jā, es izgāju piecu gadu kursu tavā dzimtajā valodā tūlīt pēc tam, kad pēdējoreiz redzējāmies, teica Allans. Skolu sauca par gulagu. Kā būs ar to vodku?

Jūlijs Borisovičs bija loti morāltīrs cilvēks, un viņu divdesmit vienu gadu bija mocījusi doma, ka viņš nepavisam ne brīvprātīgi bija atmānījis zviedru atombumbu ekspertu uz Maskavu turpmākai nogādāšanai uz Vladivostoku, kur zviedrs, domājams, ja vien ne jau agrāk aizgājis bojā tajā ugunsgrēkā, par kuru bija dzirdējuši visi daudzmaz zinoši padomju pilsoņi. Viņš bija cietis divdesmit vienu gadu arī tāpēc, ka šis zviedrs ar savu šķietami bezgalīgo pozitīvismu viņam uzreiz bija iepaticies.

Tagad Jūlijs Borisovičs stāvēja Maskavā pie Lielā teātra, mīnus piecpadsmit grādu aukstumā pēc operas izrādes, kas visus bija sasildījusi, un… nē, viņš tam nespēja noticēt! Allans Emānuels Karlsons bija izdzīvojis. Un vēl joprojām bija dzīvs. Turklāt šajā brīdī viņš stāvēja Jūlija priekšā. Maskavas centrā. Un runāja krieviski!

Jau četras desmitgades Jūlijs Borisovičs bija precējies ar Larisu Aleksandrovnu, un viņi kopā bija loti laimīgi. Bērnu viņiem nebija, bet abu savstarpējā uzticēšanās nepazina robežu. Viņi dalījās visā gan priekos, gan bēdās, un Jūlijs daudz vairāk nekā vienu reizi bija sievai izpaudis savas sirdssāpes par Allana Emānuela Karlsona likteni. Un tagad, kamēr Jūlijs joprojām meklēja kontaktu pats ar savām smadzenēm, satikšanās vadību pārņēma Larisa.

Cik saprotu, tas ir tavs draugs no agrākiem laikiem tas pats, kuru tu netieši nosūtīji nāvē. Kā būtu, mīļo Jūlij, ja mēs viņu tūlīt pat aizvestu uz restorānu, kā šis cilvēks vēlas, lai viņš varētu iedzert vodku, kamēr nenomirst pa īstam?

Jūlijs neatbildēja, bet pamāja un ļāva sievai sevi aizvadīt pie limuzīna, kas jau turpat gaidīja, un apsēdās blakus savam nupat vēl it kā mirušajam biedram. Tikmēr sieva deva rīkojumu šoferim:

-    Lūdzu, uz restorānu Puškins!

Allanam vajadzēja divus kārtīgus mēriņus, lai atkustu, un divus ari Jūlijam, lai atkal sāktu justies kā cilvēks. Tiem pa vidu Allans un Larisa paspēja iepazīties.

Kad Jūlijs beidzot bija ticis galā pats ar savu saprātu un ļāvis šokam pārvērsties priekā ("Tagad nu gan mēs svinēsim!"), Allanam šķita, ka pienācis laiks ķerties vērsim pie ragiem. Ja bija kaut kas sakāms, tad tikpat labi to varēja izdarīt uzreiz.

-     Vai tu varētu apsvērt iespēju kļūt par spiegu? jautāja Allans. Tāds esmu es pats, un faktiski tas ir diezgan aizraujoši.

Jūlijam piektā glāzīte ieskrēja otrā rīklē, un viņš to izklepoja uz vakariņu galda.

-     Par spiegu? jautāja Larisa, kamēr viņas vīrs vēl klepoja.

-    Jā, vai aģentu. Patiesībā es īsti nesaprotu atšķirību.

-     Cik interesanti! Pastāstiet kaut ko vairāk, mīļo Allan Emānuel!

-    Nē, nedari to, Allan, klepoja Jūlijs. Nedari to! Mēs negribam vairāk neko zināt!

-     Nerunā muļķības, mīļo Jūlij, teica Larisa. Kad jūs tik daudz gadu neesat tikušies, tavs draugs taču drīkst pastāstīt par savu darbu. Turpiniet vien, Allan Emānuel!

Allans turpināja, un Larisa ieinteresēta klausījās, tikmēr Jūlijs paslēpa seju plaukstās. Allans pastāstīja par pusdienām ar prezidentu Džonsonu un slepeno Hatonu no CIP un tikšanos ar Hatonu nākamajā dienā, kad tas piedāvājis Allanam braukt uz Maskavu un uzzināt, kā sastāv ar padomju raķetēm.

Alternatīva, ko Allans sev redzēja, bija palikt Parīzē, kur viņš katru dienu būtu ļoti aizņemts, neļaujot vēstniecei un viņas vīram izraisīt diplomātiskus skandālus, tikai verot vaļā muti. Tā kā Amanda un Herberts kopā bija divi un Allanam nebija iespējams vienlaikus atrasties divās vietās, viņš piekrita slepenā Hatona piedāvājumam. Šķita, ka tad dzīve kļūtu mazliet mierīgāka. Turklāt bija jauki pēc visiem šiem gadiem atkal satikt Jūliju.

Jūlijs joprojām turēja plaukstas sejai priekšā, bet skatījās uz Allanu ar vienu aci starp pirkstiem. Vai Jūlijs bija dzirdējis pieminam Herberta Einšteina vārdu? Jūlijs viņu atcerējās, un, ja arī Herberts būtu izdzīvojis pēc nolaupīšanas un gūstekņu nometnes, ko viņam sagādāja Berija, tā būtu laba ziņa.

Jā, apstiprināja Allans. Un tad viņš īsumā izstāstīja par divdesmit gadiem kopā ar Herbertu; ka viņš sākumā nav gribējis neko citu kā vien nomirt, bet, kad beigās viņš to izdarīja pavisam pēkšņi, septiņdesmit sešu gadu vecumā pagājušā gada decembrī, tad viņš šajā punktā bija domas pilnīgi mainījis. Herberts aiz sevis atstāja panākumiem bagātu sievu diplomāti Parīzē un divus pusaugu bērnus. Pēc pēdējiem ziņojumiem no Francijas, ģimene galvaspilsētā mierīgi uzņēmusi Herberta aiziešanu un Einšteines kundze kļuvusi par tādu kā favorīti starp svarīgiem ļaudīm. Viņas franču valoda, protams, bija šausmīgi slikta, bet arī tā bija daļa no Amandas šarma, jo tās dēļ viņai šad tad gadījās izteikt tādas muļķības, ko viņa patiesībā nemaz nebija gribējusi sacīt.

-     Lai gan tagad man šķiet, ka esam novirzījušies no temata, teica Allans. Tu aizmirsi atbildēt uz manu jautājumu. Vai pārmaiņas pēc negribi kļūt par spiegu?

-    Bet mīļo Allan Emānuel! Tas nemaz nedrīkst notikt. Es esmu slavināts par savu ieguldījumu Tēvzemes labā vairāk nekā jebkura cita civila persona Padomju Savienības mūsdienu vēsturē. Tas ir pilnīgi izslēgts, ka es varētu kļūt par spiegu! teica Jūlijs un lika pie mutes sesto glāzi vodkas.

-    Nesaki tā, dārgo Jūlij, teica Larisa, un tas lika vīra sestajam mēriņam aiziet turpat, kur piektajam.

-    Vai nebūtu labāk, ja tu savu degvīnu dzertu, nevis ar to apšļakstītu cilvēkus? Allans laipni jautāja.

Larisa Popova attīstīja savus apsvērumus, tikmēr viņas vīrs atgriezās pozīcijā, ar plaukstām aizsedzot seju. Larisa domāja, ka viņai un Jūlijam drīz būšot sešdesmit pieci gadi, un par ko gan viņiem esot jāpateicas Padomju Savienībai? Protams, vīrs ir skaisti un trīskārtīgi apbalvots un tas savukārt palīdzējis tikt pie labām biļetēm uz operu. Bet visā visumā?

Larisa negaidīja vīra atbildi, bet turpināja ar to, ka abi esot ieslēgti Arzamas-16, pilsētā, kuras vārds vien jebkuram uzdzen depresiju. Turklāt dzeloņstiepļu žoga iekšpusē. Jā, Larisa jau zināja, ka viņiem bija brīv nākt un iet, kā vien paši gribēja, bet Jūlijam tagad nebūtu sieva jāpārtrauc, jo viņa vēl ne tuvu neesot visu pateikusi.

Kā vārdā Jūlijs caurām dienām smagi strādāja? Sākumā Staļina dēļ, un tas jau nebija īsti gudrs. Pēc tam nāca Hruščova kārta, un vienīgā pazīme, ka šis vīrs parādīja cilvēcisku siltumu, bija tā, ka viņš lika nogalināt maršalu Beriju, kam tika izpildits nāvessods. Un tagad bija Brežņevs, kas slikti oda!

-    Larisa! pārbijies iesaucās Jūlijs Borisovičs.

-     Tagad nesēdi te un nelarisojies, mīļo Jūlij! Tas, ka Brežņevs slikti ož, tie ir tavi paša vārdi.

Un viņa runāja tālāk par to, ka Allans Emānuels nācis kā saukts, jo pēdējā laikā viņai uzmākušās arvien drūmākas domas, ka būs jānomirst šo dzeloņstiepļu iekšpusē un vēl tādā pilsētā, kuras oficiāli nemaz nav. Vai Larisai un Jūlijam vispār būs īsti kapakmeņi pēc nāves? Vai varbūt ari uz tiem drošības apsvērumu dēļ būs kodēti uzraksti?

-     Te dus biedrs X un viņa uzticamā sieva Y, teica Larisa.

Jūlijs neatbildēja. Viņa mīļajai sievai varbūt bija padomā kas tāds, ko varētu raksturot ar plusa zīmi. Un tagad Larisa bija tikusi līdz finālam:

-    Kādēļ gan nekļūt par spiegu uz dažiem gadiem kopā ar tavu draugu, kas vēlāk mums palīdzēs aizbēgt uz Ņujorku, kur mēs katru vakaru varēsim iet uz Metropolitēnu? Pirms nomirsim, mīļo Jūlij, mēs vismaz būsim dzīvojuši īstu dzīvi.

Kamēr Jūlijs vēl šķietami rezignēja, Allans detalizēti skaidroja visas šīs lietas vēsturi. Kā jau minēts, viņš pa līkloču ceļiem Parīzē bija saticis kādu Hatona kungu, un tas bija vīrs, kas likās stāvam tuvu eksprezidentam Džonsonam un turklāt ieņēma augstu stāvokli CIP.

Hatons uzzināja, ka Allans kopš agrākiem laikiem pazīst Jūliju Borisoviču un ka Jūlijs Borisovičs, iespējams, Allanam ir parādā pakalpojumu, tāpēc viņš uzmeistaroja plānu.

Allans nebija neko daudz dzirdējis par šī plāna globālajiem politiskajiem aspektiem, jo ar Allanu taču bija tā, ka, izdzirdējis ļaudis spriežam par politiku, viņš pārstāja klausīties. Tas notika it kā pats no sevis.

Padomju kodolfiziķis bija atguvies un tagad saprotoši māja. Politika ari Jūlijam nekādā ziņā nebija mīļākais lauciņš. Viņš, pilnīgi saprotams, bija sociālists gan dvēselē, gan sirdi, bet, ja kāds viņam lūgtu izvērst šo viedokli, viņam rastos problēmas.

Allans godīgi mēģināja apkopot visu slepenā Hatona teikto. Tur noteikti bija kaut kas tāds, ka vai nu Padomju Savienība uzbruks ASV ar kodolieročiem, vai ari ne.

Jūlijs atkal pamāja un piekrita, ka tā tas tiešām bija. Vai nu jā, vai nē, ar to vajadzēja rēķināties.

Tālāk CIP virs Hatons, cik vien Allans spēja atcerēties, bija paudis satraukumu par tām konsekvencēm, ko nestu padomju uzbrukums ASV. Jo, lai ari padomju kodolieroču arsenāls nebija lielāks par tādu, kas spētu ASV iznicināt tikai vienu vienīgu nožēlojamu reizi, pēc Hatona domām, tas tomēr būtu pietiekami slikti.

Jūlijs Borisovičs pamāja trešo reizi, ka tas tiešām amerikāņu tautai būtu ļoti slikti, ja Amerikas Savienotās Valstis tiktu iznicinātas.

Bet, kā beigu beigās Hatons ticis galā ar šo vienādojumu, to Allans nevarēja pateikt. Kaut kāda iemesla pēc viņš katrā ziņā vēlējās uzzināt, kāds izskatās padomju kodolieroču arsenāls; un, kad viņš to zinās, tad varētu prezidentam Džonsonam ieteikt sākt sarunas ar Padomju Savienību par kodolatbruņošanos. Lai gan tagad Džonsons vairs nebija prezidents… tātad… nē, Allans nezināja. Ar politiku taču ir tā, ka daudzreiz tā ir ne tikai nevajadzīga, bet laiku pa laikam ari nevajadzīgi samudžināta.

Jūlijs, protams, kā tehniskais šefs pārraudzīja visas padomju kodolieroču programmas un zināja visu par šo programmu stratēģiju, ģeogrāfiju un spēku. Bet divdesmit trīs gadu laikā padomju kodolprogrammas dienestā viņš nebija domājis un viņam arī nebija vajadzības domāt nevienu vienīgu politiska rakstura domu. Tas bija apstāklis, kas īpaši labi derēja Jūlijam un viņa veselībai. Gadu gaitā viņš bija pārdzīvojis trīs dažādus vadoņus un piedevām vēl maršalu Beriju. Ļoti daudzi varasvīri nav spējuši dzīvot tik ilgi un saglabāt sevi tik augstā postenī.

Jūlijs apzinājās, kādi upuri bija jānes Larisai. Un tagad, kad viņi beidzot bija nopelnījuši pensiju un vasarnīcu pie Melnās jūras, viņa sievas pašaizliedzības pakāpe bija lielāka nekā jebkad. Bet viņa nesūdzējās. It nekad. Tādēļ Jūlijs klausījās vēl jo uzmanīgāk, ko dzīvesbiedre tagad teica:

Mīļo, dārgo Jūlij! Vispirms kopā ar Allanu Emānuelu izdarīsim kaut ko pasaules miera labā un tad pārcelsimies uz Ņujorku. Tavas medaļas Brežņevs var saņemt atpakaļ un iebāzt sev pakaļā.

Jūlijs padevās un sacīja "jā" visai paketei (izņemot medaļas pakaļā), un drīz vien Jūlijs un Allans bija nākuši pie secinājuma, ka prezidentam Niksonam vispirms nav jādzird patiesība, bet gan kaut kas tāds, kas viņu iepriecinātu. Jo priecīgs Niksons varētu iepriecināt Brežņevu, un, ja abi būs priecīgi, tad taču nevarētu sākties karš, vai ne?

Allans tikko bija savervējis spiegu ar plakāta palīdzību sabiedriskā vietā, valstī ar pasaulē efektīvāko kontroles sistēmu. Turklāt savā vietā šajā vakarā pie Lielā teātra bija gan militārās GRU[33] kapteinis, gan civilais KGB[34] direktors kopā ar sievām. Viņi abi, tāpat kā visi citi, ieraudzīja vīrieti ar plakātu uz kāpņu apakšējā pakāpiena. Abi bija atradušies šajā nozarē pārāk ilgi, lai uzreiz celtu trauksmi un ziņotu kādam kolēģim. Tas, kas nodarbojas ar kaut ko kontrrevolucionāru, tādā veidā plakātu nevicina.

Tik dumjš taču nav neviens cilvēks.

Vispār šajā restorānā, kur vakara laikā notika pati savervēšana, atradās vismaz sauja vairāk vai mazāk profesionālu KGB un GRU informatoru. Pie galdiņa numur deviņi kāds vīrietis pāri ēdienam izšļakstīja vodku, paslēpa seju plaukstās, tad vicināja rokas, pacēla acis pret debesim un saņēma savas sievas rājienu. Tas nozīmē pilnīgi normālu krievu cilvēku uzvedību restorānā, un to nebija vērts reģistrēt.

Tā nu iznāca, ka politiski kurlam amerikāņu aģentam tika atļauts sabrūvēt globālu miera stratēģiju kopā ar politiski aklu padomju kodolieroču šefu turklāt ne KGB, ne GRU tam neuzlika veto. Kad CIP Eiropas šefs Parīzē Raiens Hatons uzzināja, ka savervēšana izdarīta un tūlīt sāks darboties, viņš sacīja sev pašam, ka šis Karlsons ir daudz profesionālāks, nekā sākumā licies.

Lielais teātris atjaunoja repertuāru trīs četras reizes gadā. Turklāt notika vismaz viena viesizrāde sezonā, kā tas, piemēram, bija ar Vīnes Operu.

Tādējādi Allanam un Jūlijam Borisovičam radās vairākas iespējas gadā diskrēti tikties Jūlija un Larisas viesnīcas numurā un sacerēt piemērotu informāciju par kodolieročiem turpmākai nogādāšanai uz CIP. Viņi jauca kopā dzeju ar īstenību tādā veidā, lai, raugoties no amerikāņu perspektīvas, informācija būtu gan ticama, gan uzmundrinoša.

Allana slepeno ziņojumu sekas bija tādas, ka prezidenta Niksona štābs, sākot ar 70. gadiem, sāka apstrādāt Maskavu, lai varētu sasaukt galotņu tikšanos ar abpusēju atbruņošanos dienas kārtibā. Niksons jutās drošs, ka ASV ir stiprākā no abām valstīm.

Ģenerālsekretārs Leonīds Brežņevs no savas puses patiesībā nebija naidīgi noskaņots pret atbruņošanās ligumu, jo viņa izlūkdienesta ziņojumi vēstīja, ka Padomju Savienība ir stiprāka salīdzinājumā ar ASV. Šo lietu sarežģīja fakts, ka kāda apkopēja no CIP ziņojumu nodaļas bija pārdevusi īpaši svarīgu informāciju GRU. Viņa bija piekļuvusi dokumentiem, kas sūtīti no CIP biroja Parīzē, un tajos bija norādīts, ka CIP spiegs atrodas padomju kodolieroču programmas centrā. Problēma bija tā, ka sekojošā lietišķā informācija likās apšaubāma. Ja Niksons gribēja atbruņoties, izejot no informācijas, ko padomju mītomāns sūtījis uz CIP Parīzē, tad Brežņevam, protams, nekas nebija pretī. Tomēr visa lieta bija tik samudžināta, ka bija vajadzīgs apdomāšanās laiks. Un šis mītomāns katrā ziņā bija jālokalizē.

Brežņeva pirmais pasākums bija ataicināt savu tehnisko kodolieroču šefu, nebeidzami lojālo Jūliju Borisoviču Popovu, un lūgt viņam analīzi, no kurienes amerikāņiem nonākusi dezinformācija. Pat ja tanī informācijā, ko bija saņēmuši CIP vīri, bija pārāk zemu novērtēta padomju kodolieroču kapacitāte, tad formulējumi bija pietiekami lietpratīgi, lai izvirzītos jautājumi. Šajā sakarā radās vajadzība pēc eksperta palīdzības Popova personā.

Popovs izlasīja, ko pats kopā ar draugu Allanu bija sabrūvējis, un paraustīja plecus. Šo te, pēc Popova domām, varētu sacerēt jebkurš students, pāršķirstot literatūru bibliotēkā. Tas neesot nekas tāds, par ko biedram Brežņevam vajadzētu uztraukties, ja biedrs Brežņevs atļautu vienkāršam fiziķim izteikt par to savu viedokli.

Jā, tieši tāpēc jau Brežņevs esot lūdzis Jūliju Borisoviču atnākt. Viņš sirsnīgi pateicās savam tehniskajam kodolieroču šefam par palīdzību un nosūtīja sveicienu Larisai

Aleksandrovnai Jūlija Borisoviča šarmantajai sievai.

* * *

Kamēr KGB divsimt padomju bibliotēkās bezjēdzīgi ieviesa diskrētu novērošanas sistēmu tiem, kuri vēlējās saņemt literatūru par kodolieročiem, Brežņevs arvien vēl prātoja, kā viņam izturēties pret Niksona neoficiālajiem priekšlikumiem. Līdz pat tai dienai ak tu posts! -, kad Niksons tika ielūgts uz Ķīnu pie resnīša Mao Dzeduna! īsi pirms tam Brežņevs ar Mao reizi par visām reizēm bija pasūtījuši viens otru bekot, un tagad piepeši bija radies risks, ka Ķīna un ASV varētu nodibināt velnišķīgu aliansi pret Padomju Savienību. Tas nedrīkstēja notikt!

Tādēļ nākamajā dienā Ričards Milhauss Niksons, Amerikas Savienoto Valstu prezidents, saņēma oficiālu ielūgumu apmeklēt Padomju Savienību. Pēc tam sekoja smags darbs aizkulisēs, galu galā viss notika, un Niksons ar Brežņevu ne tikai sarokojās, bet arī parakstīja divus atsevišķus atbruņošanās līgumus: viens attiecās uz antirobotu robotiem (ABMlīgums), bet otrs uz stratēģiskajiem ieročiem (SALT). Tā kā parakstīšana notika Maskavā, Niksons izmantoja izdevību paspiest roku aģentam no ASV vēstniecības, kas viņu bija priekšzīmīgi apgādājis ar informāciju par padomju kodolieroču kapacitāti.

Nav par ko, prezidenta kungs, teica Allans. Bet vai jūs neielūgsiet arī pusdienās? Viņi to mēdz darīt.

-    Kuri tad? jautāja pārteigtais prezidents.

-     Nu tā, sacīja Allans. Tie, kas bija apmierināti… Franko un Trumens, un Staļins… un priekšsēdētājs Mao… kurš gan vispār servēja tikai nūdeles… bet bija jau ari vēls vakars, protams… bet no zviedru premjerministra Erlandera es dabūju tikai kafiju, ja pareizi atceros. Pats par sevi jau tas nemaz nebija tik slikti tolaik pastāvēja pārtikas normas un tā…

Laimīgā kārtā prezidents Niksons bija informēts par aģenta pagātni, un viņš, saglabājis pašsavaldīšanos, paziņoja, ka diemžēl neesot laika pusdienām ar Karlsona kungu. Bet tad viņš piebilda, ka amerikāņu prezidents nevēloties būt sliktāks par zviedru premjerministru, tā ka tase kafijas noteikti būšot un piedevām vēl konjaks. Tūlīt pat, ja tas būtu pieņemami.

Allans pateicās par piedāvājumu un jautāja, vai iespējama alternatīva varētu būt divkāršs konjaks, ja viņš atturētos no kafijas. Niksons atbildēja, ka amerikāņu valsts budžets varētu izturēt gan vienu, gan otru.

Kungi pavadīja kopā patīkamu stundu. Cik nu patīkama tā Allanam varēja būt, kad prezidents Niksons stūrgalvīgi runāja par politiku. Amerikas prezidents apjautājās, kā politiskās spēles notiek Indonēzijā. Nesaucot Amandu vārdā, Allans sīki un smalki pastāstīja, kā Indonēzijā veido politisko karjeru. Prezidents Niksons uzmanīgi klausījās un izskatījās domīgs.

-    Interesanti, viņš teica. Ļoti interesanti.

Allans un Jūlijs bija apmierināti viens ar otru un ar notikumu attīstību. Izskatījās arī, ka GRU un KGB nomierinājušies, medīdami minēto spiegu, un Allans ar Jūliju domāja, ka tas ir labi. Vai, kā formulēja Allans:

Tas, ka mums uz papēžiem nav divas slepkavnieku organizācijas, ir labāk, nekā ja tās būtu.

Tad viņš piebilda, ka draugiem nevajadzētu tik daudz laika veltīt KGB, GRU un citiem saīsinājumiem, pret kuriem tik un tā neko nevar iesākt. Toties ir pēdējais laiks atrast nākamo ziņojumu slepenajam Hatonam un viņa prezidentam. Ievērojams rūsas uzbrukums vidējās distances robotiem Kamčatkā; vai pie tā varētu vēl piestrādāt?

Jūlijs slavēja Allanu par viņa brīnišķīgo fantāziju. Tā palīdzēja tik vienkārši uzrakstīt ziņojumus. Un tādēļ atlika vairāk laika ēšanai, dzeršanai un saviesīgajai dzīvei.

Ričardam M. Niksonam bija pietiekami daudz iemeslu, lai būtu apmierināts gandrīz ar visu. Līdz pat brīdim, kad tā vairs nebija.

Amerikāņu tauta mīlēja savu prezidentu un 1972. gada novembrī ar lielu troksni viņu pārvēlēja. Niksons uzvarēja četrdesmit deviņos štatos, Džordžs Makgoverns tik tikko vienā.

Bet tad viss kļuva nejēdzīgi. Un vēl nejēdzīgāk. Un beidzot Niksonam vajadzēja izdarīt to, ko līdz šim nekad nebija darījis neviens amerikāņu prezidents.

Viņam vajadzēja atkāpties.

Allans lasīja par tā saukto Votergeitas skandālu visos legālajos preses izdevumos Maskavas pilsētas bibliotēkā.

Visu apkopojot, Niksons, bez šaubām, bija blēdījies ar nodokļiem, pieņēmis nelikumīgus ziedojumus vēlēšanu kampaņai, pavēlējis izdarīt slepenas bombardēšanas, vajājis politiskos pretiniekus un rīkojis ielaušanos un noklausīšanos. Allans domāja, ka prezidentu ietekmējusi saruna pie divkāršā konjaka pirms dažiem gadiem. Un viņš sacīja Niksona attēlam avīzē:

Tev vajadzēja domāt par karjeru Indonēzijā. Tur tu būtu tālu ticis.

* * *

Gadi gāja. Niksonu nomainīja Džeralds Fords, kuru savukārt nomainīja Džimijs Kārters. Turpretim Brežņevs palika uz vietas. Tāpat kā Allans, Jūlijs un Larisa. Šie trīs joprojām tikās piecas sešas reizes gadā, un ikreiz sastapšanās bija vienādi patīkama. Šo tikšanās reižu rezultātā vienmēr radās samērīgi izdomāts ziņojums par padomju kodolieroču stratēģijas aktuālo stāvokli. Allans un Jūlijs gadu gaitā bija izvēlējušies arvien vairāk samazināt padomju kapacitāti, jo juta, cik ļoti apmierinātus tas dara amerikāņus (acīmredzot prezidentu ne) un cik jauka noskaņa tādēļ radās starp valstu vadītājiem.

Bet pastāstiet, kura laime gan ir ilgstoša!

Kādudien tūlīt pēc tam, kad tika parakstīts SALT II līgums, Brežņevam ienāca prātā, ka Afganistānai vajadzīga viņa palīdzība. Un tā viņš aizsūtīja uz šo valsti savas specvienības, kurām uzreiz gadījās nogalināt esošo prezidentu, tā ka Brežņevam neatlika nekas cits kā vien tajā vietā iesēdināt savējo.

Prezidents Kārters, protams, kļuva pikts (maigi izsakoties) uz Brežņevu. Tik tikko bija paspējusi nožūt tinte uz

SALTII līguma. Un tad Kārters sarīkoja Maskavas Olimpisko spēļu boikotēšanu, kā arī palielināja slepeno CIP atbalstu Afganistānas partizāniem modžahediem.

Kārters nepaspēja izdarīt daudz vairāk, jo viņu uzvarēja Ronalds Reigans, un viņš bija ievērojami niknāk noskaņots pret komunistiem vispār un pret veco patmīli Brežņevu it sevišķi.

-    Viņš izskatās baigi niknais, tas Reigans, Allans teica Jūlijam, kad aģents un spiegs pirmo reizi satikās kopš jaunā prezidenta stāšanās amatā.

-    Jā, atbildēja Jūlijs. Un tagad mēs drīz vairs nevarēsim montēt nost padomju kodolieroču arsenālu, jo tur nekas nepaliks pāri.

-    Tad es ierosinu darīt otrādi, teica Allans. Tas mazliet uzlabos Reigana omu, tu redzēsi!

Nākamais spiega ziņojums uz ASV caur slepeno Hatonu Parīzē izteica iespēju par sensacionālu padomju ofensīvu attiecībā uz pašaizsardzību pret raķetēm. Allana fantāzija bija nogājusi visu ceļu līdz pat kosmosam. Allans bija izdomājis, ka tur, no augšas, padomju raķetes varēs precīzi sašaut visu, ar ko ASV mēģinātu uzbrukt no apakšas uz zemes.

Līdz ar to politiski kurlais amerikāņu aģents Allans un viņa politiski aklais krievu kodolieroču šefs Jūlijs bija likuši pamatu Padomju Savienības sabrukumam. Ronalds Reigans, proti, traki saskaitās pēc Allana ziņojuma izlasīšanas un nekavējoties iedarbināja Strategic Defense Initiative, ko sauca arī par "Zvaigžņu karu". Projekta apraksts, kur satelīti šauj ar lāzeriem, bija gandrīz pilnīga kopija no tā, ko Allans ar Jūliju bija smiedamies sameistarojuši Maskavas viesnīcā pirms dažiem mēnešiem, atrazdamies, pēc pašu domām, pietiekami lielā reibuma pakāpē. Amerikāņu budžets aizsardzībai pret kodolieročiem līdz ar to arī sasniedza gandrīz astronomiskas summas. Padomju Savienība mēģināja veikt pretpasākumus, lai gan to nevarēja atļauties. Un beigās šī valsts sāka krakšķēt visās šuvēs.

Vai nu tas bija šoka dēļ par Amerikas jauno militāro ofensīvu, vai arī tas bija kaut kas cits, to neviens nevar pateikt, bet 1982. gada 10. novembrī Brežņevs piedzīvoja sirdslēkmi un galu galā nomira. Nākamajā vakarā Allanam, Jūlijam un Larisai iegadījās kārtējā ziņojumu sanāksme.

Vai nav pienācis laiks izbeigt šīs muļķības? jautāja Larisa.

-Jā, tik tiešām, tagad beidzot darīsim galu šīm aplamībām,-teica Jūlijs.

Allans pamāja un piekrita, ka visam reiz pienāk gals, varbūt vispirms jau muļķībām, un ka droši vien tā ir zīme no debesīm, ka viņiem jābeidz, jo Brežņevs drīz sāks ost vēl sliktāk nekā jebkad.

Tad viņš vēl piebilda, ka jau nākamajā rītā zvanīšot slepenajam Hatonam un ka trīspadsmitarpus gadu CIP dienestā pilnīgi pietiek; tas, ka daudz kas bijis viltots, uz šo lietu neattiecas. Visi trīs bija vienisprātis, ka tikpat labi ir atstāt to visu slepenībā slepenā Hatona un viņa viegli satraucamā prezidenta priekšā.

Tagad CIP bija jāparūpējas par to, lai dabūtu Jūliju un Larisu uz Ņujorku; tas jau bija apsolīts, kamēr Allans pats

sāka domāt, kā sastāv ar veco Zviedriju.

* * *

CIP un slepenais Hatons pildīja solījumu. Jūlijs un Larisa tika nogādāti ASV caur Čehoslovākiju un Austriju. Viņiem piešķīra dzīvokli Manhetenā, West 64th Street un gada uzturlīdzekļus tādā apmērā, kas pārsniedza laulāto draugu vajadzības. Un CIP tas ari nebija īpaši dārgi, jo 1984. gada janvāri vispirms miegā nomira Jūlijs un pēc trim mēnešiem aiz zaudējuma rūgtuma ari viņa Larisa. Viņiem abiem bija septiņdesmit deviņi gadi, un laimīgākais viņu kopā pavadītais gads bija 1983. gads, kad Metropolitēns svinēja 100 gadu jubileju un Popovu pārim sniedza neaizmirstamu, nebeidzamu pārdzīvojumu daudzās šajās izrādēs.

Allans no savas puses sakravāja somu Maskavas dzīvokli un paziņoja amerikāņu vēstniecības administratīvajai nodaļai, ka viņš aizbrauc pavisam. Tieši tad ari kanceleja atklāja, ka ierēdnis Aliens Karsons neskaidru iemeslu dēļ nav saņēmis neko citu kā vienīgi dienas naudu visus šos trīspadsmit gadus un piecus mēnešus, kamēr bijis amatā.

-    Vai tad jūs nemanījāt, ka nesaņemat nekādu algu? Allanam jautāja kancelejas darbiniece.

-    Nē, atteica Allans. Es maz ēdu, un degvīns taču ir lēts. Man likās, ka ir labi tā, kā ir.

-    Visus trīspadsmit gadus?

-Jā, iedomājieties tikai, kā tas laiks skrien!

Kancelejas darbiniece izbrīnīta paskatījās Allanā un apsolīja parūpēties, lai nauda ar čeku Karsoņa kungam vai kā nu viņu tur patiesībā sauca, tiktu izmaksāta amerikāņu vēstniecībā Stokholmā.

27. NODAĻA piektdiena, 2005. gada 27. maijs ceturtdiena, 16. jūnijs

Amanda Einšteine joprojām bija dzīva. Tagad viņai bija astoņdesmit četri gadi, un viņa dzīvoja Bali luksusa viesnīcas apartamentā. Tas piederēja viņas vecākajam dēlam Allanam, kurš viesnīcu arī apsaimniekoja.

Allanam Einšteinam bija piecdesmit viens gads un īpaši ass prāts tāpat kā jaunākajam brālim Mao. Allans bija kļuvis par ekonomistu (pa īstam) un pakāpeniski par viesnīcas direktoru (viņš bija saņēmis viesnīcu kā dāvanu no mātes savā četrdesmitajā dzimšanas dienā), bet jaunākais brālis Mao pievērsās inženiera profesijai. Sākumā ar karjeru bija gājis grūti, jo Mao bija visaugstākajā mērā precīzs. Viņš bija dabūjis darbu kādā no Indonēzijas lielajām naftas kompānijām ar uzdevumu nodrošināt ražošanas efektivitāti. Mao kļūda bija tā, ka tieši to viņš arī darīja. Piepeši uzņēmuma vidējie šefi vairs nevarēja šiverēties zem galda ar dažādām naudas summām, jo viņiem vairs nebija jāizdara iepirkumi, uz kuru rēķina agrāk varēja iedzīvoties. Naftas kompānijas efektivitāte pieauga par trīsdesmit pieciem procentiem, un Mao Einšteins kļuva par visnepopulārāko personu koncernā. Kad vispārējais mobings no kolēģu puses pārgāja tiešos draudos, Mao Einšteinam šķita, ka nu gan pietiek, un viņš pieņēma darba piedāvājumu Apvienotajos Arābu Emirātos. Ari tur Herberta dēls strauji palielināja uzņēmuma efektivitāti, līdz koncerns Indonēzijā, visiem par apmierinājumu, bija atpakaļ vecajā līmeni.

Amanda jutās ārkārtīgi lepna par saviem dēliem. Bet viņa nespēja saprast, kā abiem var būt tik ass prāts. Herberts kādreiz bija stāstījis, ka viņa dzimtā ir labi gēni, bet viņa nevarēja atcerēties, ko viņš ar to bija domājis.

Lai nu kā, bet Amanda bija ļoti laimīga par sarunu ar Allanu un sirsnīgi apsveica viņu un visus viņa draugus, gaidot viņu ierašanos Bali. Viņa tūlīt šai lietai pieslēgšot Allanu junioru; viņam būšot jāizmet no viesnīcas daži citi viesi, ja tā gadījumā būtu pilna. Un viņa piezvanīšot Mao uz Abū Dabi un pavēlēšot braukt uz mājām atvaļinājumā. Jā, protams, viņi viesnīcā servējot dzērienus gan ar lietussargiem, gan bez tiem. Un, protams, Amanda servēšanā neiejaukšoties.

Allans solīja, ka visdrīzākajā laikā viņi parādīšoties. Un nobeigumā viņš pateica dažus uzmundrinošus vārdus, ka, viņaprāt, neviens cilvēks uz šis zemes neesot ticis tik tālu ar tādu saprāta mazumiņu kā Amanda. Einšteina kundzei šķita, ka tas ir ļoti skaisti pateikts, un viņai acīs iemirdzējās asaras.

Steidzieties visi šurp, mīļo Allan! Steidzieties gan!

Prokurors Ranelīds ievadīja pēcpusdienas preses konferenci ar bēdīgu atklājumu par policijas suni Kiki. Viņa bija uzrādījusi mirušu ķermeni uz drezīnas pie Okeras rūpnieciskā ciemata, un tas savukārt bija novedis pie daudziem nepareiziem pieņēmumiem no prokurora puses tie bija korekti, ņemot vērā suņa signālus, kuri tomēr bija ai, cik maldīgi!

Un bija iznācis tā, ka šis suns īsi pirms tam bija zaudējis savas spējas, un tādējādi uz to vairs nevarēja paļauties. īsi sakot, minētajā vietā nekad nebija figurējis nekāds līķis.

Turpretī prokuroram nupat bija kļuvis zināms, ka šim policijas sunim veikta eitanāzija, un, pēc prokurora domām, tas bijis pareizs lēmums no suņa dresētāja puses (ka Kiki ar citu vārdu atradās ceļā pie dresētāja brāļa Herjedālenā, to prokurors nekad neuzzināja).

Pēc tam prokurors Ranelīds izteica nožēlu, ka Eskilstūnas policija nebija informējusi viņu par Never Again jauno evaņģēlisko ievirzi, kas izraisa cieņu. Pretējā gadījumā prokurors neapšaubāmi būtu devis citas instrukcijas par izmeklēšanas turpmāko gaitu. Slēdzieni, ko prokurors izdarījis par to vai citu faktu, balstījās daļēji uz suņa kļūdu un daļēji arī uz nepareizu informāciju, ko sniedza policija. Par to prokurors Ranelīds policijas vārdā lūdza atvainot.

Kas attiecas uz Rīgā atrasto Henrika Hinkena Hultēna ķermeni, tad te tikšot ievadīta jauna izmeklēšana par slepkavību. Turpretī lieta par mirušo Bengtu Bulteņu Bīlundu esot izbeigta. Pastāvot, maigi izsakoties, spēcīgas aizdomas, ka Bīlunds iestājies Ārzemnieku leģionā. Tā kā visi tajā tiek uzņemti ar pseidonīmu, to nav iespējams pārbaudīt. Un vēl skaidrāks ir tas, ka Bīlunds kritis par upuri terora aktam, kas pirms dažām dienām noticis Džibuti centrā.

Prokurors sīki pastāstīja par darbojošos personu savstarpējām attiecībām un šajā sakarībā parādīja Bībeles eksemplāru, ko pirmīt bija saņēmis no Buses Jungberga. Kad tas bija izdarīts, žurnālisti gribēja zināt, kā sadabūt rokā Allanu Karlsonu ar visu svītu, lai uzzinātu viņu viedokli par šo lietu. Bet to prokurors nezināja pateikt (viņš nepavisam nebija ieinteresēts, lai senilais večuks sāktu pļāpāt presei par Čērčilu un Dievs vien zina par ko vēl). Turpretī Ranelīds pievērsa žurnālistu uzmanību Hinkenam Hultēnam. Viņš taču noteikti bija noslepkavots, un par slepkavām iepriekš uzskatītie cilvēki vairs netika turēti aizdomās. Tātad kas bija atņēmis dzīvību Hultēnam?

Ranelīds bija cerējis šo lietu nogremdēt aizmirstībā, bet tagad vajadzēja uzsvērt, ka izmeklēšana sāksies tūlīt pēc šīs preses konferences. Viņš lūdza klātesošo piekrišanu pie šī temata atgriezties vēlāk.

Prokuroram par brīnumu, žurnālistu pulks apmierinājās gan ar to, gan ar visu citu. Tikpat apmierināts bija Ranelīds,

ka viņš pats un viņa karjera bija šo dienu pārdzīvojuši.

[1] [35] *

Amanda Einšteine bija lūgusi Allanu un viņa draugus steigties uz Bali, un tas pilnīgi saskanēja ar draugu ambīcijām. Jebkurā brīdī kāds pārmērīgi veikls žurnālists varēja atrast Klokaregordu, tādēļ varētu justies mierīgāk, ja šī vieta jau būtu pamesta. Bet Allans savu bija padarījis, sazinoties ar Amandu. Pārējais bija Daiļās ziņā.

Netālu no Klokaregordas atrodas Sotenēsas gaisa flotile, un tur ir lidmašīna Herkuless, kas viegli var uzņemt ziloni vai pat divus. Šī lidmašīna vairāk nekā vienu reizi bija aizrūkusi pāri Klokaregordai, gandrīz līdz nāvei pārbaidīdama ziloneni, un šī gadījuma dēļ Daiļajai radās ideja.

Daiļā runāja ar Sotenēsas pulkvedi, bet šī persona bija stūrgalvīgāka, nekā vajadzīgs. Viņš gribēja redzēt visas

iespējamās izziņas un atļaujas, pirms vispār varētu iedomāties sniegt palīdzību ar starpkontinentālu transportu zināmam skaitam cilvēku un dzīvnieku. Starp citu, militāristi nekādā veidā nedrīkstēja konkurēt ar brīvo tirgu, un tas, ka šo nosacījumu ievēros, būs jāapliecina Zemkopības pārvaldei. Tālāk būs nepieciešamas vismaz četras starpnolaišanās, un katrā lidlaukā jāgaida veterinārārstam, lai pārbaudītu dzīvnieka veselības stāvokli. Un, kas attiecas uz ziloni, nevarot būt ne runas par mazāk nekā divpadsmit stundu ilgu atpūtu katrā lidlaukā.

-    Pie velna šo zviedru birokrātiju! sacīja Daiļā un piezvanīja kompānijai Lufthansa uz Minheni.

Viņu vēlēšanās sadarboties bija tikai kripatiņu lielāka. Protams, Lufthansa esot ar mieru uzņemt ziloni un piedevām zināmu skaitu ceļotāju, bet tam jānotiek Landveteras lidostā pie Gēteborgas, un viņi noteikti visus varot nogādāt Indonēzijā. Esot vajadzīga vienīgi izziņa par ziloņa īpašnieku, un līdzi jālidojot sertificētam veterinārārstam. Protams, jāuzrādot vīzas ar tiesībām ierasties Indonēzijas Republikā gan cilvēkiem, gan dzīvniekiem. Ja šie noteikumi tikšot izpildīti, lidsabiedrības administrācija varētu realizēt šo ceļojumu tuvāko triju mēnešu laikā.

-    Pie velna šo vācu birokrātiju! sacīja Daiļā un zvanīja tieši uz Indonēziju.

Tas prasīja laiku, jo Indonēzijā darbojas piecdesmit viena lidsabiedrība, un ne jau visām pie telefona ir personāls, kas runā angliski. Bet Daiļā nepadevās, un beidzot viņai laimējās. Palembangā, Sumatrā, atradās transporta kompānija, kas par saprātīgu atlīdzību labprāt veiktu reisu uz Zviedriju un atpakaļ. Šādām vajadzībām viņiem piederēja Boeing 747, kas tikko bija nopirkts no Azerbaidžānas armijas (par laimi, tobrīd visas indonēziešu lidsabiedrības vēl nebija iekļuvušas ES melnajā sarakstā, kas tām aizliegtu nolaisties Eiropā). Sabiedrība apsolīja nokārtot visu sakarā ar lidojumu uz Zviedriju, bet pasūtītāja ziņā bija saņemt nolaišanās atļauju Bali. Veterinārārstu? Nē, kādēļ gan?

Atlika tikai vienoties par samaksu. Tā bija paspējusi izaugt par divdesmit procentiem lielāka, nekā iepriekš bija teikts, pirms Daiļajai, maksimāli izmantojot bagāto vārdu krājumu, izdevās pārliecināt kompāniju pēc piezemēšanās Zviedrijā pieņemt skaidru naudu zviedru kronās.

Kamēr indonēziešu Boeing 747 pacēlās gaisā, lai lidotu uz Zviedriju, draugi atkal noturēja apspriedi. Benijs un Jūliuss saņēma uzdevumu viltot dažus papīrus, ko novicināt gar acīm nešaubīgi centīgajam Landveteras personālam, un

Allans apsolīja parūpēties par nosēšanās atļauju Bali.

* * *

Mazliet grūtāk, protams, gāja lidlaukā ārpus Gēteborgas. Taču Benijam bija ne tikai viltotā veterinārārsta apliecība, bet arī spēja operēt ar dažām veterinārtehniskām frāzēm. Tas kopā ar apliecību par īpašumu un izziņu, ka zilonis ir vesels, kā arī krietns žūksnis ticamu dokumentu, ko Allans bija parakstījis indonēziešu valodā, bija par pamatu, ka visi tika uz borta bez aizķeršanās, lā kā draugi, totāli melodami, turklāt vēl apgalvoja, ka nākamais ceļa mērķis ir Kopenhāgena, tad pasi viņiem neviens neprasīja.

Ceļojumā piedalījās simtgadīgais Allans Karlsons, patlaban par nevainīgu pasludinātais sīkais zaglis Jūliuss Junsons, mūžīgais students Benijs Jungbergs, viņa līgava daiļā Gunilla Bjerklunde, abi viņas mājdzīvnieki zilonene

Soņa un vilku suns Busters, Benija Jungberga brālis pārtikas lieltirgotājs Buse, kas nesen pievērsies reliģijai, agrāk tik vientuļais policijas komisārs Aronsons no Eskilstūnas, agrākais gangsteru vadonis Pērs Gunnars Jerdīns, kā ari viņa māte astoņdesmitgadīgā Roze Marija tā pati, kas reiz pagātnē bija uzrakstījusi neveiksmīgu vēstuli savam dēlam, kad viņš sēdēja cietumnieku iestādē Hallā.

Lidojums ilga vienpadsmit stundas, bez daudzām nevajadzīgām pieturām pa vidu, un grupa bija labā garastāvoklī, kad indonēziešu kapteinis ziņoja, ka lidmašīna iet uz nosēšanos Bali starptautiskajā lidostā un ka tagad Allanam Karlsonam pēdējais laiks uzrādīt nolaišanās atļauju. Allans atbildēja, ka kapteinim tikai jāpaziņo, kad sāks runāt lidojumu vadības tornis Bali, tad viņš nokārtošot pārējo.

-Jā, te nu viņi ir, kapteinis satraukts sacīja. Ko lai es atbildu? Viņi taču mani var notriekt, acis nemirkšķinot!

-    Nekādā ziņā, teica Allans un paņēma kapteiņa austiņas un mikrofonu. Hallo! Bali Airport? viņš sauca angliski un saņēma atbildi, ka lidmašīnai nekavējoties jāidentificējas, ja nevēlas gaisa kara spēku uzbrukumu.

-    Mans vārds ir Dolārs, teica Allans. Simts tūkstoši dolāru.

Lidojumu vadības tornī iestājās klusums. Indonēziešu kapteinis un otrais pilots apbrīnas pilni raudzījās uz Allanu.

-    Tagad lidojuma vadītājs apspriežas ar saviem tuvākajiem par to, ar cik daudziem jādalās, skaidroja Allans.

-    Es zinu, sacīja kapteinis.

Pagāja vēl dažas sekundes, un lidojumu vadītājs atkal tapa dzirdams.

-    Hallo? Vai jūs tur esat, mister Dolār?

-Jā, esmu tepat, teica Allans.

-     Atvainojiet, bet kāds bija jūsu priekšvārds, mister Dolār?

-    Simt tūkstoši, teica Allans. Es esmu misters Simt tūkstoši dolāru un vēlos saņemt atļauju nolaisties jūsu lidlaukā.

-    Atvainojiet, mister Dolār! Jūs esat diezgan slikti dzirdams. Vai jūs nebūtu tik laipns un vēlreiz nenosauktu savu priekšvārdu?

Allans paskaidroja kapteinim, ka lidojumu vadītājs ievada pārrunas.

-    Es zinu, teica kapteinis.

-     Mans priekšvārds ir Divsimt tūkstoši, teica Allans. Vai mums ir jūsu atļauja sākt nolaišanos?

-    Vienu mirkli, mister Dolār, teica lidojumu vadītājs, saņēma piekrišanu no apkārtējiem un sacīja:

-     Jūs tiekat briesmīgi stipri gaidīti Bali salā, mister Dolār. Mums būs liels prieks jūs te redzēt.

Allans pateicās lidojumu vadītājam un pasniedza austiņas un mikrofonu atkal kapteinim.

-    Jūs droši vien esat jau agrāk apmeklējis šīs vietas, teica kapteinis un smaidīja.

-    Indonēzija ir iespēju zeme, teica Allans.

Kad augstajiem kungiem Bali starptautiskajā lidostā kļuva zināms, ka vairākiem no mistera Dolāra līdzbraucējiem nav pases, kā arī to, ka viens no tiem sver gandrīz piecas tonnas un tam ir četras kājas, nevis divas, tad izrādījās, ka jāmaksā vēl piecdesmit tūkstoši, lai nokārtotu muitas papīrus, uzturēšanās atļaujas un pienācīgu transportu Soņai. Tomēr tikai mazliet vēlāk nekā stundu pēc nosēšanās visa grupa jau bija nokļuvusi Einšteinu ģimenes viesnīcā, ieskaitot Soņu, kas tika transportēta kopā ar Beniju un Daiļo kādā no lidostas gatavo ēdienu piegādes busiem (pēcpusdienas lidojums uz Singapūru, starp citu, diemžēl notika bez maltītēm).

Amanda, Allans un Mao Einšteini viņus sagaidīja, un pēc diezgan ilgiem prieka apkampieniem ceļotāji tika aizvesti uz savām istabām. Soņa un Busters pa to laiku dabūja izstaipīt kājas viesnīcas milzīgajā iežogotajā dārzā. Amanda jau bija paspējusi nožēlot, ka Bali salā Soņai nav neviena ziloņu biedra, bet viņa apsolīja visdrīzākajā laikā parūpēties, lai uz šejieni no Sumatras tai tiktu atgādāts potenciāls draugs. Kas attiecas uz draudzenēm Busteram, tad viņš tās varēs atrast pats; pa salu klaiņojot ļoti daudzas glītas suņu meitenes.

Tad Amanda vēl apsolīja, ka uz vakarpusi tikšot sarīkoti vienreizīgi balinēziešu svētki, un ieteica visiem pirms tam mazliet nosnausties.

Visi paklausīja šim ieteikumam, izņemot trīs cilvēkus. Jedans un Jedana mamma vairs nespēja ilgāk gaidīt drinku ar lietussargu, un tas pats attiecās arī uz Allanu, tikai bez lietussarga.

Viņi visi devās uz atpūtas krēsliem ūdensmalā, ērti iekārtojās un gaidīja, līdz atnesīs dzērienus, ko nupat bārā bija pasūtījuši.

Viesmīlei bija astoņdesmit četri gadi, un viņa bija patvaļīgi atņēmusi šo darbiņu bārmenim.

-    Šeit ir sarkans lietussargdzēriens jums, Jerdīna kungs. Un zaļš lietussargdzēriens jums, Jerdīna mammas kundze. Un… pagaidi mazliet… tu taču nepasūtīji pienu, Allan?

-    Man šķiet, ka tu apsolīji nejaukties apkalpošanas lietās, mīļā Amanda, teica Allans.

-    Mīļo Allan, tie bija meli.

Tumsa nolaidās pār paradīzi, un draugi sapulcējās uz vakariņām ar trim ēdieniem, viņus ielūdza Amanda, Allans un Mao Einšteini. Uzkodās bija sate lilit, siltajā bebek betutu un desertā jaja batun bedil. Pie tā visu laiku pasniedza tuak wayah palmu alu, tas bija visiem, izņemot Beniju, kas dzēra ūdeni.

Pats pirmais vakars uz Indonēzijas zemes izvērtās gandrīz tikpat garš, cik omulīgs. Kad maltīte bija galā, viss tika noapaļots ar pisang ambon, ko dzēra visi, izņemot Allanu, kam pasniedza groku, un Beniju, kas izvēlējās tasi tējas.

Buse sajuta, ka šo dienu un vakaru, kas noritējuši pārpilnības zīmē, vajadzētu mazliet līdzsvarot. Un tā viņš piecēlās un nocitēja Mateja evaņģēlijā rakstīto, ka laimīgi ir tie, kuri apzinās savas garīgās vajadzības. Buse domāja, ka viņi visi varētu kļūt labāki, klausoties Dieva vārdu un mācoties no Dieva. Un tad viņš salika rokas un pateicās Tam Kungam par augstākā mērā neparastu un neparasti labu dienu.

Nu jau gan būs labi, teica Allans, kad pēc Buses vārdiem iestājās klusums.

[1] [36] *

Buse bija pateicies Tam Kungam, un varbūt iznāca tā, ka Tas Kungs savukārt pateicās par šo pateicību, jo raibo zviedru buķeti balinēziešu viesnīcā laime neatstāja, tā tikai kļuva vēl lielāka. Benijs bildināja Daiļo ("Vai gribi precēties ar mani?" "Jā, pie velna! Un tūlīt pat!"). Kāzas notika nākamajā vakarā, un tās ilga dienas trīs. Roze Marija Jerdīna, astoņdesmit gadus veca, iemācīja vietējam pensionāru klubam spēlēt Bagātību salas spēli (bet tikai tik labi, lai viņa pati vienmēr uzvarētu); Jedans caurām dienām zvilnēja

pludmalē zem saulessarga un dzēra lietussargdrinkus visās varavīksnes krāsās; Buse un Jūliuss nopirka zvejnieku laivu un turpmāk reti kad to atstāja; komisārs Aronsons kļuva par populāru personu balinēziešu augstākajā sabiedrībā; viņš taču bija baltādainais, iespējams, rasists un turklāt policijas komisārs, un, it kā vēl nebūtu diezgan, nāca no pasaulē vismazāk korumpētās valsts. Eksotiskāk vairs nevarēja būt.

Allans un Amanda katru dienu devās garās pastaigās pa krītbalto pludmali hoteļa tuvumā. Viņiem vienmēr bija daudz ko runāt, un abiem arvien labāk patika atrasties vienam otra sabiedrībā. Tas gan negāja ātri, jo viņai bija astoņdesmit četri gadi un viņš jau bija bridi pavadījis savā simt pirmajā.

Pēc kāda laika viņi sāka turēt viens otra roku līdzsvara dēļ. Turklāt viņi izvēlējās vakaros ēst divatā uz Amandas viesnīcas terases, jo kopā ar pārējiem šķita pārāk trokšņaini. Un galu galā Allans pavisam pārvācās pie Amandas. Tādējādi Allana istabu varēja izīrēt kādam tūristam, un tas nāca par labu viesnīcas budžetam.

Vienā no turpmāko dienu pastaigām Amanda uzdeva jautājumu, vai viņi nevarētu rīkoties tieši tā kā Benijs un Daiļā, tas nozīmē ņemt un apprecēties, ja jau viņi tik un tā dzīvo kopā. Allans atbildēja, ka Amanda gan šajā sakarībā esot mazgadīga meitenīte, bet ka viņš varētu šo apstākli neņemt vērā. Un ka viņš tagad pats jaucot savu groku, tā ka šī lieta vairs neesot jāuzmana. īsi sakot, Allans neredzēja nekādus nopietnus iemeslus, lai nepieņemtu Amandas priekšlikumu.

Tātad norunāts? jautāja Amanda.

-Jā, tātad norunāts, teica Allans.

Un viņi vēl ciešāk satvēra viens otra roku. Līdzsvara

dēļ.

Izmeklēšana par Henrika Hinkena Hultēna nāvi bija īsa un bez rezultātiem. Policija pētīja viņa pagātni un nopratināja ari Hinkena agrākos čomus Smolandē (patiesībā netālu no Gunillas Bjerklundes Šētorpas), bet viņi nebija nedz ko dzirdējuši, nedz ko redzējuši.

Kolēģi Rīgā bija sameklējuši dzērāju, kas mustangu bija nodevis autokapsētā, bet no viņa nebija iespējams dabūt ārā nevienu sakarīgu vārdu, līdz kādam no policijas kolēģiem ienāca prātā iešķiebt vecim trīsceturtdaļlitrīgu sarkanvīna pudeli. Tad piepeši šņabdegunis zināja pastāstīt, ka šim neesot ne jausmas, kas viņam lūdzis izdarīt šo pakalpojumu. Tas bijis vīrs, kurš kādudien piepeši uzradies parkā uz soliņa un kuram bijis līdzi vesels iepirkumu maiss ar vīna pudelēm.

Es, protams, skaidrā nebiju, sacīja dzērājs. Bet tik smagi pillā, lai atteiktos no četrām pudelēm vīna, es gan nekad neesmu.

Bija tikai viens vienīgs žurnālists, kas pēc dažām dienām apvaicājās, kā klājas ar lietas izmeklēšanu par Hinkena Hultēna slepkavību, bet no šīs sarunas prokuroram Ranelīdam izdevās izvairīties. Viņš bija devies atvaļinājumā un steigā nopircis pēdējā brīža čārterreisu uz Laspalmasu. Patiesībā prokurors bija gribējis nokļūt kaut kur vēl tālāk projām no visa; viņš bija dzirdējis, cik skaisti ir Bali salā, bet tur nebija nevienas brīvas vietas.

Derēja jau arī Kanāriju salas. Un tagad Ranelīds tur sēdēja pludmales krēslā zem saulessarga, ar lietussargdzērienu rokā un prātoja, kur palicis Āronsons. Komisārs bija iesniedzis atlūgumu, izņēmis visu kompensācijas atvaļinājumu un vienkārši pazudis.

28. NODAĻA 1982-2005

Alga no ASV vēstniecības nāca īstajā laikā. Allans atrada sarkanu mājiņu tikai dažus kilometrus no vietas, kur bija dzimis un uzaudzis. To viņš nopirka un samaksāja skaidrā naudā. Tāpēc večukam vajadzēja zviedru varas iestādēm sniegt argumentus par to, ka viņš eksistē. Beidzot iestādes šajā punktā padevās un, Allanam par brīnumu, sāka viņam izmaksāt pensiju.

-    Kāpēc gan? gribēja zināt Allans.

-    Tu taču esi pensionārs, sacīja iestādes ierēdņi.

-    Ak tā? brīnījās Allans.

Un tāds jau viņš ari bija, turklāt stipri atšķirīgs no pārējiem. Nākamgad viņam būs septiņdesmit astoņi, un tas lika Allanam aizdomāties, ka viņš ņēmis un kļuvis vecs, par spīti visam un par to tuvāk nedomājot. Un kļūs taču vēl vecāks…

Gadi ritēja mierīgā tempā, un Allans neietekmēja pasaules attīstību nevienā virzienā. Viņš pat neietekmēja attīstību Flenā, uz kurieni šad tad devās iepirkties (pie lieltirgotāja Gustavsona mazdēla, kuram piederēja ICA veikals un kuram, par laimi, nebija ne jausmas, kas ir Allans). Turpretī

Flenas bibliotēku Allans vairs neapmeklēja, jo bija nonācis pie secinājuma, ka avīzes var abonēt un tad tās skaisti iekrīt pastkastē pie mājām. Ļoti praktiski!

Kad vientuļniekam mājās pie Ikshultas apritēja astoņdesmit trīs, viņš saprata, ka sāk rasties grūtības braukāt ar divriteni uz Flenu un atpakaļ, tāpēc viņš nopirka auto. Kādu bridi Allans apsvēra to apvienot ar braukšanas tiesību iegūšanu, bet jau tad, kad braukšanas skolotājs nonāca līdz redzes pārbaudei un atļaujai iegūt šīs tiesības, viņš nolēma iztikt bez visa tā. Kad skolotājs sāka runāt par kursu literatūru, teorijas lekcijām, braukšanas stundām un divkāršiem gala eksāmeniem, vecais virs jau sen bija pārstājis klausīties.

1989. gadā Padomju Savienība sāka plīst gabalos visā nopietnībā, un tas nemaz nepārsteidza večuku Ikshultā, kas tecināja pašbrūvēto. Jauneklis pie stūres, nu, tas Gorbačovs, nonācis pie varas, bija uzsācis kampaņu pret visaptverošo vodkas dzeršanu valsti. Tas jau nu nebija nekas tāds, ar ko varētu aizraut sev līdzi masas, vai tad tas katram pašam nebija jāsaprot?

Tajā pašā gadā, patiesībā tieši Allana dzimšanas dienā, piepeši uz viņa mājas lieveņa sēdēja kaķēns un ņaudēja, ka ir izsalcis. Allans to ielūdza virtuvē un servēja tam pienu un desu. Kaķis uzskatīja, ka tas ir prātīgi darīts, un ievācās mājā.

Tas bija tīģersvītrains zemnieku kaķis, runcis, kas tūlīt ieguva vārdu Molotovs, ne jau pēc ārlietu ministra, bet gan pēc bumbas. Molotovs neko daudz neteica, bet bija vienreizēji inteliģents un prata fantastiski klausīties. Ja Allanam bija kaut kas, ko stāstīt, vajadzēja tikai pasaukt kaķi, un tas tūlīt tipināja šurp (ja vien pašlaik neķēra peles; Molotovs zināja savas prioritātes). Kaķis ielēca Allanam klēpī, ērti tur iekārtojās un saspicēja ausis par zīmi tam, ka saimnieks tagad var sacīt to, kas viņam sakāms. Ja Allans vienlaikus kasīja Molotovam galvu un pakakli, tad sarunas varēja ieilgt.

Un, kad Allans vēlāk iegādājās vistas, pietika Molotovam pateikt vienu vienīgu reizi, ka viņam vistu dārzā nav ko meklēt, kaķis pamāja un saprata. Tas, ka vēlāk viņš Allana teikto neņēma vērā un trenkāja vistas, kamēr apnika, ir cita lieta. Ko gan varēja gribēt? Tas taču bija kaķis!

Allanam šķita, ka neviens nav viltīgāks par Molotovu, pat lapsa ne, kas visu laiku lavījās gar vistu kūti un meklēja caurumus režģī. Lapsai kārojās ari kaķa, bet Molotovs bija pārāk ātrs.

Gads pēc gada pievienojās tiem, ko Allans jau bija sakrājis. Un katru mēnesi pienāca nauda no iestādes, bet viņš nenieka nedeva pretī. Par naudu večuks pirka sieru, desu un kartupeļus un šad tad ari maisu ar cukuru. Viņš samaksāja arī par avīzes Eskilstuna-Kuriren abonēšanu un elektrības rēķinu, kad tam labpatika pienākt.

Bet, kad tas viss un vēl šis un tas bija izdarīts, katru mēnesi nauda palika pāri, un pēc tās taču nekādas vajadzības nebija. Tādēļ reiz Allans nolēma pārpalikumu aizsūtīt iestādei aploksnē atpakaļ, bet pēc kāda laika pie vecā vīra uz mājām atnāca ierēdnis un paziņoja, ka tā darīt nedrīkst. Un tā Allans dabūja atpakaļ savu naudu, turklāt viņam vajadzēja apsolīt šādā veidā vairs nekonfliktēt ar iestādi.

Allanam un Molotovam abiem kopā bija labi. Ja laikapstākļi atļāva, katru dienu viņi devās nelielā izbraucienā ar divriteni pa apkārtnes grantētajiem ceļiem. Allans rūpējās par pedāļiem, bet Molotovs sēdēja bagāžnieka grozā un baudīja vēju un ātrumu.

Mazā ģimene vadīja jauku un ierastu dzīvi. Un tā ilga līdz pat tai dienai, kad izrādījās, ka ne tikai Allans, bet ari Molotovs kjuvis vecāks. Piepeši lapsai izdevās noķert kaķi, un tas bija tikpat liels pārsteigums lapsai, cik kaķim, un tas šķita ļoti traģiski Allanam.

Allans kļuva tik bēdīgs kā nekad agrāk savā dzīvē, un bēdas tūlīt pārvērtās dusmās. Vecais sprāgstvielu eksperts ar asarām acīs nostājās verandā un sauca ārā ziemas naktī:

-    Ja tu vēlies karu, tad karš tev arī būs, tu, nolādētā lapsa!

Pirmo un vienīgo reizi mūžā Allanu bija pārņēmušas dusmas. Un tās nepārgāja ne no groka, ne no braukšanas ar auto bez tiesībām, ne no īpaši ilgas tūres ar divriteni. To, ka atriebība dzīvē nevar būt virzošais spēks, Allans labi saprata. Tomēr tagad tā stāvēja dienas kārtībā.

Allans novietoja lādiņu pie vistu kūts, lai tas aizdegtos, kad lapsa nākamreiz būs izsalkusi un bāzīs purnu pārāk dziļi vistu valstībā. Taču dusmās večuks bija aizmirsis, ka cieši blakus vistu kūtij viņš glabāja visus savus dinamīta krājumus.

Un tad iznāca tā, ka trešajā dienā pēc Molotova aiziešanas viņā saulē, krēslai metoties, šaipus Sermlandes mežam atskanēja milzīgs blīkšķis, vēl trakāks nekā jebkad agrāk kopš divdesmitajiem gadiem.

Lapsa uzlidoja gaisā tieši tāpat kā Allana vistas, vistu kūts un malkas novietne. Bet lādiņš bija liels, tāpēc pietika vēl ari šķūnim un dzīvojamai mājai. Kad sprādziens gāja vaļā, Allans sēdēja atzveltnes krēslā, kopā ar to viņš pacēlās gaisā un piezemējās sniega kupenā pie kartupeļu pagraba. Tur viņš sēdēja, pārsteigts raudzījās apkārt un tad sacīja:

-    Tagad nu gan tā lapsa ir beigta.

Šajā situācijā deviņdesmit deviņus gadus vecais Allans bija iedzīvojies pārāk trakos zilumos, lai paliktu sēžam, kur patlaban sēdēja. Un ātrajai palīdzībai, policijai un ugunsdzēsējiem nenācās grūti atrast pareizo vietu, jo liesmas sniedzās ļoti augstu. Visi konstatēja, ka večuks atzveltnes krēslā, kurš iekritis sniega kupenā pie kartupeļu pagraba, nebija cietis, un uzreiz tika ataicināts sociālais dienests.

Ātrāk nekā pēc stundas sociālā dienesta sekretārs Henriks Sēders jau bija uz vietas. Allans joprojām sēdēja atzveltnes krēslā, bet ļaudis no ātrās palīdzības personāla bija viņa augumu ievīstījuši vairākās dzeltenās apgabala pašpārvaldes segās. īstenībā tas nemaz nebija īsti vajadzīgs, jo ugunskurs no mājas, kas gandrīz jau bija nodegusi, vēl arvien labi sildīja.

-     Tātad Karlsona kungs ir uzspēris gaisā savu māju? jautāja sociālā dienesta sekretārs Sēders.

-Jā, teica Allans. Man ir tāds slikts paradums.

-     Tad varu iedomāties, ka līdz ar to Karlsona kungam vairs nav kur dzīvot? turpināja sociālā dienesta sekretārs.

-Jūsu pieņēmumā ir sava daļa taisnības, teica Allans. Vai sociālā dienesta sekretāra kungam ir kāds priekšlikums?

Sociālajam darbiniekam uz ātru roku tāda nebija, tādēļ Allans uz sociālā budžeta rēķina līdz turpmākajam varēja dzīvot Flenas pilsētas viesnīcā, kur viņš nākamajā vakarā visai jautri svinēja jauno gadu, starp citu, kopā ar sociālā dienesta sekretāru Sēderu un viņa sievu.

Tik smalki Allanam nebija gājis kopš kara beigām Stokholmā, kur viņš kādu laiku bija mitinājies luksusa viesnīcā Grand Hotel. Starp citu, droši vien būs pienācis laiks samaksāt minētās viesnīcas rēķinu, ko viņš toreiz ātrumā nebija izdarījis.

Kādudien 2005. gada janvāri sociālā dienesta sekretārs Sēders bija atradis iespējamu dzīvesvietu simpātiskajam večukam, kas pirms nedēļas pēkšņi bija palicis bez mājām.

Tādējādi Allans nonāca Malmšēpingas veco ļaužu centrā, kur tikko bija atbrīvojusies istaba numur 1. Viņu uzņēma māsa Alise, kura, protams, laipni smaidīja, bet kura arī atņēma Allanam visu dzīvesprieku, iepazīstinādama ar visiem šīs iestādes noteikumiem. Māsa Alise pastāstīja par aizliegumu smēķēt, aizliegumu lietot alkoholu un aizliegumu skatīties TV pēc pulksten vienpadsmitiem vakarā. Un viņa pastāstīja, ka brokastis tiek servētas pulksten 06.45 darbdienās un stundu vēlāk brīvdienās. Pusdienas ir pulksten 11.15, kafijas dzeršana pulksten 15.15 un vakariņas pulksten 18.15. Tas, kurš ir nevīžīgs un ierodas par vēlu, riskē ar to, ka ēdienreize izpaliks.

Pēc tam māsa Alise iepazīstināja ar noteikumiem par dušas lietošanu un zobu tīrīšanu, par ciemošanos citur un citam pie cita, par to, cikos tiek izsniegtas dažādas zāles, un par to, no cikiem lidz cikiem ir tiesības apgrūtināt māsu Alisi vai kādu viņas kolēģi, ja vien lieta nav akūta. Tas gan, pēc māsas Alises domām, notiekot visai reti. Un vēl viņa piebilda, ka iemītnieki vispār pārāk daudz gaužoties.

Bet vai lielās darīšanas drīkst taisīt, kad vien grib? jautāja Allans.

Tādējādi iznāca, ka Allans un māsa Alise bija, tā sakot, uz nažiem viens ar otru jau agrāk, nekā pagāja piecpadsmit minūtes pēc abu satikšanās.

Allans nejutās apmierināts ar sevi, ka mājās bija uzsācis karu ar lapsu (kaut arī viņš bija tajā uzvarējis). Ļauties dusmām nebija vecā vīra dabā. Turklāt viņš bija lietojis izteicienus, kādus centra priekšniece, iespējams, bija pelnījusi, bet kādi Allanam pašam nebija pa prātam. Un piedevām vēl metru garais noteikumu saraksts, kuriem Allanam nu vajadzēja pakļauties…

Allans skuma pēc sava kaķa. Un viņam bija deviņdesmit deviņi gadi un astoņi mēneši. Šķita, ka viņš zaudējis kontroli pār savu garastāvokli un viņa vadību pilnā spēkā bija pārņēmusi māsa Alise.

Tagad laikam bija diezgan.

Allanam dzīves bija diezgan, jo šķita, ka ari dzīvei Allana bija diezgan, un viņš jau reizi par visām reizēm nebija tas, kas sevi kādam uzspiež.

Tātad tagad viņš kārtīgi iečekosies istabā numur 1, dabūs maltīti pulksten 18.15 un pēc tam tikko nodušojies, uz jauna palaga un jaunā pidžamā liksies gultā, nomirs miegā, taps iznests, apglabāts un aizmirsts.

Allans juta gandrīz tādu kā pieticības strāvojumu izplatāmies pa ķermeni, kad viņš pulksten astoņos vakarā pirmo un pēdējo reizi ielīda pansionāta gultā. Pēc mazāk nekā četriem mēnešiem viņa gadu skaitli būtu jāraksta ar trim cipariem. Allans Emānuels Karlsons aizvēra acis un pilnīgi skaidri juta, ka tagad aizmigs uz mūžu. Viss ceļš bija aizraujošs, bet nekas nav mūžīgs, varbūt vienigi vispārējā muļķība.

Pēc tam Allans vairs nedomāja. Nogurums viņu pieveica. Visu pārņēma tumsa.

Tad atkal kļuva gaišs. Balts mirdzums. Padomā tik: izrādās, ka nāve līdzinās miegam. Vai viņš par to paspēja padomāt, pirms viss beidzās? Un vai viņš paspēja padomāt, ka paspējis padomāt? Bet pagaidiet, cik daudz cilvēks patiesībā paspēj padomāt, pirms viss izdomāts līdz galam?

Pulkstenis ir bez piecpadsmit septiņi, Allan, laiks ēst brokastis. Ja tu nepaēdīsi, mēs putru atkal nesīsim projām un tu nedabūsi ēst līdz pusdienām, teica māsa Alise.

Bez visa cita Allanam bija jākonstatē, ka vecumdienās viņš kļuvis naivs. Tik vienkārši pēc pasūtījuma nebija iespējams nomirt. Draudēja risks, ka viņu arī nākamajā dienā modinās šī briesmīgā persona māsa Alise un pasniegs viņam gandrīz tikpat briesmīgo putru.

Nu tad ko! Vēl arvien bija vairāki mēneši līdz simtam, gan jau līdz tam viņš vēl paspēs atstiept kājas. "Alkohols nonāvē!" tā māsa Alise bija motivējusi alkohola aizliegumu istabā. Tas izklausījās daudzsološi, domāja Allans. Ja nu ņemtu un aizlavītos uz Sistēmu?

[1] [37] *

Dienas gāja un kļuva par nedēļām. Pēc ziemas atnāca pavasaris, un Allans ilgojās pēc nāves gandrīz tikpat stipri kā viņa draugs Herberts pirms piecdesmit gadiem. Herberta vēlēšanās gan piepildījās tikai tad, kad viņš bija pārdomājis. Tas neko labu nevēstīja.

Un viena lieta bija vēl ļaunāka: pansionāta personāls bija sācis gatavoties Allana gaidāmajai dzimšanas dienai. Kā dzīvniekam būrī viņam būs jāstāv, lai tiktu apskatīts, apdziedāts un pabarots ar torti. Tas nu nekādā ziņā nebija tas, ko viņš būtu vēlējies.

Un tagad viņam bija atlikusi tikai viena vienīga nakts, lai ņemtu un nomirtu.

29. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

Varētu jau iedomāties, ka viņš būtu spējis izlemt agrāk un ka viņam būtu pieticis vīrišķības savu lēmumu darīt zināmu apkārtējiem. Bet Allans Karlsons jau nekad nebija ilgi prātojis par lietām un notikumiem.

Tātad doma vēl nebija paspējusi īsti iesakņoties vecā vīra galvā, kad viņš atvēra savas pirmā stāva istabas logu veco ļaužu mītnē Malmšēpingā Sermlandē un izkāpa ārā tieši puķu dobē.

Manevrs izrādījās grūts, un tas nemaz nebija dīvaini, jo Allans akurāt šajā dienā kļuva simt gadus vecs. Tikai nepilna stunda bija atlikusi līdz dzimšanas dienas svinību sākumam veco ļaužu mītnes zālē. Gatavojās ierasties pats pašvaldības padomnieks. Un vietējā avīze. Un visi pārējie večuki un večiņas. Un personāls pilnā sastāvā ar mūžam pikto māsu Alisi priekšgalā.

Vienīgi pati galvenā persona nebija domājusi ierasties.

Epilogs

Allans un Amanda bija ļoti laimīgi kopā. Viņi šķita kā radīti viens otram. Vienam bija alerģija pret visādām pļāpām par ideoloģiju un reliģiju, tikmēr otra nezināja, ko vārds "ideoloģija" nozīmē, un vispār nespēja atcerēties tā dieva vārdu, kuru viņai būtu vajadzējis pielūgt. Turklāt kādu vakaru, kad savstarpējā tuvība bija īpaši intensīva, izrādījās, ka profesors Lundborgs, par spīti visam, bijis diezgan nolaidīgs darbā ar operāciju nazi tajā 1925. gada augusta dienā, jo Allans, sev pašam par brīnumu, bija spējīgs uz kaut ko tādu, ko līdz šim redzējis tikai filmās.

Savā astoņdesmit piektajā dzimšanas dienā Amanda no sava vīra dāvanā saņēma klēpjdatoru ar interneta pieslēgumu. Allans bija dzirdējis, ka internets un kaut kas tāds iepriecinot jauniešus.

Amandai bija vajadzīgs laiks, lai apgūtu ielogošanos, bet viņa bija neatlaidīga un jau pēc dažām nedēļām bija radījusi savu "blogu". Tajā viņa caurām dienām rakstīja par to, kas ir augsts un zems, par to, kas ir vecs un jauns utt. Viņa stāstīja ari par sava dārgā vīra ceļojumiem un avantūrām visā plašajā pasaulē. Viņas iedomātā publika bija draudzenes balinēziešu sabiedrībā; neviens cits tur droši vien neieskatīsies, vai ne?

Allans, kā parasti, sēdēja verandā un baudīja brokastis, kad kādudien uzradās nepazīstams džentlmenis uzvalkā. Vīrietis iepazīstināja ar sevi kā Indonēzijas valdības atsūtītu pārstāvi un teica, ka kādā interneta blogā izlasījis pārsteidzošas lietas. Tagad viņš prezidenta vārdā vēlējās izmantot Karlsona kunga īpašās zināšanas, ja tas, kas tur stāvēja rakstīts, izrādītos patiesība.

-      Kādā lietā tad jūs gribētu šo palīdzību, ja drīkst zināt? vaicāja Allans. Ir tikai divas lietas, ko es protu labāk nekā vairums cilvēku. Viena ir iegūt degvīnu no kazas piena un otra saskrūvēt kopā atombumbu.

-    Tieši tas mūs interesē, sacīja vīrietis.

-    Kazas piens?

-    Nē, atbildēja vīrietis. Ne jau kazas piens.

Allans lūdza Indonēzijas valdības pārstāvi apsēsties. Un tad viņš paskaidroja, ka reiz stipri pasen iedevis bumbu Staļinam un ka tā bijusi kļūda, jo Staļins patiesībā nav bijis īsti gudrs. Tagad Allans vispirms gribot zināt, kā Indonēzijas prezidentam sastāv ar saprātu. Valdības pārstāvis atbildēja, ka prezidents Judhojono esot ļoti gudrs un atbildīgs cilvēks.

-    Jauki to dzirdēt, teica Allans. Tad es labprāt palīdzēšu.

Un viņš to arī darīja.

īpaša pateicība Mikem, Lizai, Riksonam, Modai un tēvocim Hansam

Jūnass

[1] Alkohola veikals Systembolaget. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[4] vienskaitļa 3. personas forma "viņš" vai "viņa" 2. personas "tu" vietā īpašs, tipisks zviedru izteiksmes veids.

[5] jalmars brantings (1860-1925) zviedru politiķis, viens no Zviedrijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas dibinātājiem.

[15] Gunnars Strengs (1906-1992) zviedru sociāldemokrātu politiķis, ilgus gadus (1955-1976) bija finanšu ministrs.

[24] office ofStrategic Services ASV izlūkošanas dienests līdz 1945. g.

[33] gru — psrs galvenā izlūkošanas pārvalde.

[34] kgb valsts Drošības komiteja jeb drošības iestāde, kas veica politiskās uzraudzības funkciju.

Content

Jūnasons Jūnass Simtgadnieks, kas izkāpa pa logu un pazuda

I . NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

2. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

3. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

4. NODAĻA 1905-1929

5. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs

6. NODAĻA Pirmdiena, 2005. gada 2. maijs otrdiena, 3. maijs

7. NODAĻA 1929-1939

8. NODAĻA otrdiena, 2005. gada 3. maijs trešdiena, 4. maijs

9. nodaļa 1939-1945

10. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

11. NODAĻA 1945-1947

12. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

13. NODAĻA 1947-1948

14. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 9. maijs

16. NODAĻA 1948-1953

17. NODAĻA otrdiena, 2005. gada 10. maijs

18. NODAĻA 1953

19. NODAĻA trešdiena, 2005. gada 11. maijs — trešdiena, 25. maijs

20. NODAĻA 1953-1968

21 . NODAĻA ceturtdiena, 2005. gada 26. maijs

22. nodaļa trešdiena, 2005. gada 25. maijs ceturtdiena, 26. maijs

23. nodaļa 1968

24. NODAĻA ceturtdiena, 2005. gada 26. maijs

25. NODAĻA piektdiena, 2005. gada 27. maijs

26. NODAĻA 1968-1982

27. NODAĻA piektdiena, 2005. gada 27. maijs ceturtdiena, 16. jūnijs

28. NODAĻA 1982-2005

29. NODAĻA pirmdiena, 2005. gada 2. maijs