Melcers Breds

Slazds

Breds Melcers

Slazds

Korijai, kas mainīja manu dzīvi brīdī, kad parādījās tajā

PIRMĀ NODAĻA

Bens svīda. Kā cūka.

Bet tā nevajadzēja būt.

Pēdējo trīs stundu laikā Bens bija izlasījis visus jaunākos The Washington Post, The New York Times, Law Week un Legal Times numurus. Vakarvakarā pirms gulētiešanas viņš bija atmiņā pārcilājis visas iepriekšējās sesijas svarīgākās Augstākās tiesas lietas. Tāpat viņš bija piefiksējis Augstākās tiesas atzinumus, ko jebkad uzrakstījis tiesnesis Meisons Holiss. Un, lai būtu pavisam drošs, pārlasījis Holisa biogrāfiju. Bens bija pārliecināts, ka ir gatavs sarunai par jebkuru tematu, ko varētu izvirzīt tiesnesis Holiss. Portfelī viņš bija ielicis divus bloknotus, četras pildspalvas, divus zīmuļus, kabatas formāta juridisko vārdnīcu, kabatas formāta enciklopēdiju un tā kā bija dzirdējis, ka Augstākās tiesas ierēdņi parasti strādā ari pusdienlaikā, sviestmaizi ar tītara gaļu. Šaubu nebija Bens Edisons bija gatavs.

Un tomēr viņš svīda. Kā cūka.

Ieradies pusstundu agrāk, lai sāktu savu pirmo darbadienu, Bens stāvēja pie Augstākās tiesas nama ieejas mirdzoši baltajām kolonnām. Te nu es esmu, viņš nodomāja, dziļi ievilkdams elpu. Beidzot. Pārvilcis ar roku nesen apgrieztajiem brūnajiem matiem, Bens kāpa augšup pa plašajām marmora kāpnēm. Viņš saskaitīja pakāpienus ja nu tiesnesim Holisam gribēsies zināt, cik to ir. Četrdesmit četri, Bens sev atgādināja, noglabādams šo informāciju atmiņā.

Atvēris smagās bronzas durvis, Bens iegāja ēkā. Sargs, kas sēdēja līdzās metālu detektoram, jautāja:

-    Kā varu palīdzēt?

-    Esmu Bens Edisons. Es šeit strādāju par ierēdni.

Sargs sameklēja Bena vārdu sarakstā.

-   Sanāksme sāksies tikai pēc pusstundas.

-    Man patīk ierasties agri, Bens smaidot teica.

-   Skaidrs. Sargs izbolīja acis. Ejiet taisni pa gaiteni un pagriezieties pa kreisi! Pirmās durvis pa labi.

Ar bijušo Augstākās tiesas tiesnešu marmora bistēm gar malu pilnīgi baltā Lielā zāle bija tieši tikpat iespaidīga, kādu to atcerējās Bens. Ejot garām skulptūrām, viņa sejā atplauka nerātns smaids.

-    Labdien, Augstākā tiesa! viņš klusi nočukstēja. Sveiks, Ben! viņš pats arī atbildēja.

Vērdams vaļā lielās koka durvis, Bens domāja, ka ieraudzīs tukšu telpu. Bet tur jau sēdēja astoņi citi ierēdņi. Pielīdēju bars, sēzdamies vienīgajā brīvajā krēslā, viņš klusībā īgņojās.

Bens centās neuzkrītoši novērtēt savus jaunos kolēģus. Trīs no astoņiem ierēdņiem viņš pazina. Pa labi esošais labi ģērbtais vīrietis ar modernajām bruņrupuča raga brillēm savulaik bija Stanford Law Review rakstu redaktors. Pa kreisi sēdēja slaida tumšādaina sieviete, kas agrāk bija Harvard Law Review galvenā redaktore. Abus Bens bija sastapis nacionālā mēroga juristu konferencē Jeilā. Bens atcerējās, ka vīrs no Stanford kādreiz bijis arī Los Angeles Times reportieris, savukārt Harvard sieviete bijusi vecmeistaru eksperte Sotheby's izsoļu namā. Viņas vārds ir Andžela. Andžela P kaut kāda. Bet pavisam līdzās Benam sēdēja Džouels Vestmans studiju biedrs no Jeilas universitātes Juridiskās fakultātes. Būdams politikas analītiķis, Džouels pirms studijām bija rakstījis runas Baltajam namam. Lieliski CV, Bens nodomāja. Pūlēdamies izturēties mierīgi, viņš pasmaidīja un draudzīgi pamāja ar galvu visiem trim ierēdņiem; arī viņi pamāja.

Bens nervozi sita ar kāju pret grezno paklāju. Neuztraucies, viņš sev atgādināja. Viss būs kārtībā. Tu esi tikpat gudrs kā pārējie. Bet vai tikpat daudz ceļojis? Un tikpat bagāts? Tam nav nozīmes. Atceries, ka tev mugurā ir veiksmi nesošā apakšveļa, Bens sev atgādināja. Nu jau apdriskātos sarkanos bokseršortus viņš bija iegādājies, būdams pirmkursnieks Kolumbijas universitātē. Turpmāk viņš tos vilka katra kursa pirmajā dienā, katra semestra beigās un ikvienā citā svarīgā brīdī. Noslēguma eksāmenu laikā tie bija mugurā arī

tad, ja pārbaudījumi bija trīs dienas pēc kārtas. Šos īpašos bokseršortus viņš bija valkājis visus trīs gadus Jeilā un uz katru darba interviju. Un šodien, Bens sprieda, veiksmi nesošā apakšveļa ir ievedusi mani svētajos Augstākās tiesas gaiteņos.

Telpā ienāca vīrs vidējos gados, tērpies pelēkā, svītrainā uzvalkā. Viņam rokā bija vairākas brūnas aploksnes.

-    Mani sauc Rīds Hjūss, viņš teica, stingri ieķēries podija malās. Ierēdņu biroja vārdā vēlos jūs oficiāli sveikt Savienoto Valstu Augstākajā tiesā. Riskējot atkārtot informāciju, ko jau esat dzirdējuši, iedomājos, ka būtu nepieciešams mazliet izstāstīt, kāds būs jūsu nākamais gads Augstākajā tiesā.

Pāris sekunžu laikā četri ierēdņi izvilka pildspalvas un bloknotus.

Cik aizkustinoši, nodomāja Bens, pūlēdamies apslāpēt vēlmi izvilkt arī savu piezīmju grāmatiņu.

-   Jūs jau zināt, ka ikvienam tiesnesim atļauts algot divus ierēdņus, kas palīdz sagatavot lēmumus, Hjūss skaidroja. Šodien darbu sāk deviņi ierēdņi, kas pievienosies deviņiem citiem, kuri strādāt sāka pirms mēneša, pirmajā jūlijā. Esmu pārliecināts, ka visi astoņpadsmit ir grūti pūlējušies, lai šodien būtu šeit. Lielāko daļu līdzšinējā mūža jūs esat pavadījuši nebeidzamā skrējienā, lai gūtu sekmes. Bet tagad atļaujiet pateikt kaut ko, ko jūs, es ceru, uztversiet nopietni. Skrējiens ir beidzies. Jūs esat uzvarējuši. Jūs tagad esat Savienoto Valstu Augstākās tiesas ierēdņi.

-   Vai saprati? Bens pačukstēja Džouelam. Mēs esam ierēdņi.

Džouels veltīja Benam ašu skatienu.

-   Gudrišus neviens necieš, Edison.

-   Jūs tagad esat izcilākās un spožākās juristu sabiedrības pārstāvji, Hjūss turpināja. Izskatot tūkstošiem pieteikumu no valsts labākajām jurisprudences skolām, šīs tiesas tiesneši izvēlējās jūs. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka jūsu dzīve ir mainījusies uz visiem laikiem. Jums tiks piedāvātas citas vietas, kadru mednieki jūs vedīs brīnišķīgās pusdienās, darba devēji darīs visu, kas viņu spēkos, lai nolīgtu jūs. Jūs esat valsts viselitārākās brālības locekļi. Pašreizējais Valsts sekretārs savulaik bija Augstākās tiesas ierēdnis. Tāpat aizsardzības ministrs. Trīs no šābrīža deviņiem Augstākās tiesas tiesnešiem reiz bijuši ierēdņi. Un tas nozī

mē kādam šajā telpā ir visai lieliskas iespējas kādudien kļūt par Augstākās tiesas tiesnesi. Kopš šā briža jūs esat augstvērtīgākais īpašums tirgū. Un tas nozīmē, ka jūsu rokās ir vara.

Bens Edisons atslīga krēslā. Viņš vairs nesvīda.

Hjūss pārlaida acis uzmanības pilnajiem klausītājiem.

-   Kādēļ es to visu stāstu? Ne jau tādēļ, lai jūs varētu palielīties draugu priekšā. Un noteikti ne tādēļ, lai glaimotu jūsu ego. Gadiem strādājot ar ierēdņiem, es zinu, ka ar ego jums nav problēmu. Mans mērķis ir sagatavot jūs atbildībai, kādu nāksies uzņemties. Šis ir ārkārtīgi svarīgs uzdevums iespējams, svarīgākais, kāds jums jebkad bijis. Vairāk nekā divus simtus gadu Augstākā tiesa ir stūrējusi mūsu valsti cauri vislielākajiem strīdiem. Kongress var izdot likumus, prezidents var tos parakstīt, bet tieši Augstākā tiesa izšķir, kādi tie būs. Un no šīs dienas vara ir jūsu rokās. Līdztekus tiesnešiem jūs pieņemsiet lēmumus, kas mainīs daudzu dzīves. Allaž būs nepieciešams jūsu ieguldījums, un jūsu idejas noteikti tiks īstenotas. Daudzkārt tiesneši paļausies tieši uz jūsu padarīto. Viņi savus lēmumus pieņems, izmantojot jūsu veikto faktu analīzi. Un tas nozīmē, ka jūsu pārziņā būs tas, ko tiesnesis redz un zina. Tiesā ir deviņi tiesneši. Taču jūsu ietekme un vara būs desmitais tiesnesis.

Bens lēni palocīja galvu. Viņš jutās kā apburts.

Rūpīgi sakārtodams brilles, Hjūss ieturēja pauzi.

-    Nu uz jūsu pleciem gulstas milzīga atbildība. Tāpēc jums jāprot rīkoties ārkārtīgi gudri. Es zinu, ka jūs pret šo jums izrādīto uzticēšanos izturēsieties absolūti nopietni. Ja būs pareiza attieksme, ierēdņa amats mainīs visu jūsu dzīvi. Vai ir kādi jautājumi?

Nepacēlās neviena roka.

-    Lieliski, Hjūss teica. Tad varam aprunāties par jūsu kabinetiem. Dalīdams aploksnes, viņš skaidroja: Paņemiet to, uz kuras rakstīts jūsu vārds, un pārējās padodiet tālāk. Aploksnē ir jūsu identifikācijas karte un tiesas parole. Ar karti varēsiet ieiet pa jebkurām tiesas durvīm, bet parole vajadzīga, lai strādātu ar datoru. Sekretāre jums parādīs, kā to izdarīt. Jautājumi? Atkal nevienas rokas. Labi, Hjūss noteica. Tad dodieties uz saviem kabinetiem. Numurs ir uzrakstīts uz aploksnes. Kad telpa

kļuva tukšāka, Hjūss vēl uzsauca: Ja ir kādi jautājumi, nekautrējieties un zvaniet man!

Bens devās uz savu kabinetu vienīgo otrajā stāvā. Tiesneša Holisa iepriekšējos ierēdņus viņš bija saticis intervijas laikā pagājušajā gadā. Pa Lielo zāli iedams atpakaļ, viņš nonāca pie lifta. Liftniece bija vecīga sieviete ar krāsotiem piķa melniem matiem. Mugurā viņai bija tiesas uniforma pārāk šaura milzīgajai figūrai. Liftniece uz neliela galdiņa lika mozaīku.

-    Otro stāvu, lūdzu! Bens teica. Tā kā sieviete neatbildēja, viņš turpināja: Kundze, man vajadzētu doties uz augšu. Vai jūs, lūdzu…

-              Neceliet traci, liftniece novilka, pat nepaceldama galvu.

-    Es tūdaļ. Atradusi vietu mozaīkas gabaliņam, ko viņa turēja rokā, sieviete beidzot pievērsās Benam. Tātad pie kā esat ieradies?

-   Es strādāju pie tiesneša Holisa. Mans vārds ir Bens Edisons, pastiepdams roku, viņš teica.

-   Man vienalga, kas jūs esat. Vienkārši pasakiet, kurš stāvs vajadzīgs, ieiedama liftā, sieviete pamācīja.

-   Otrais, Bens sausi noteica.

Gaitenis otrajā stāvā bija no marmora, ar sarkani zeltītu paklāju, taču Bens to tik tikko ievēroja. Viņš bija pārāk aizņemts, meklējot vajadzīgo kabinetu, kura numurs bija uzrakstīts uz aploksnes.

Priecājos jūs redzēt, Holisa kungs, Bens klusībā skaitīja. Sveicināti, Holisa kungs! Priecājos iepazīties! Kā klājas, Holisa kungs? Jauka mantija, Holisa kungs, tā lieliski jums piestāv. Vai drīkst vēlreiz nobučot jūsu pakaļu, Holisa kungs?

Beidzot viņš atrada 2143. telpu. Stāvēdams pie greznajām sarkankoka durvīm, Bens paberzēja plaukstu pret biksēm cerībā, ka rokasspiediena brīdī tā būs sausa. Satvēris misiņa rokturi, viņš atvēra durvis un iegāja iekšā.

-   Tu laikam esi Bens, lūkodamās pāri avīzes malai, teica apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete. Žēl, ka manis dēļ esi uzvilcis tik brīnišķīgu uzvalku. Sievietei mugurā bija haki krāsas īsbikses un zaļš teniskrekls. Viņa nolika avīzi un, izstiepusi roku, tuvojās Benam. Priecājos iepazīties! Esmu Lisa, tava kolēģe visu

nākamo gadu. Ceru, ka neriebsimies viens otram, jo diezgan daudz laika nāksies pavadīt kopā.

-    Vai tiesnesis…

-    Nāc, parādīšu mūsu kabinetu, Lisa pārtrauca, vilkdama Benu dziļāk telpā. ŠI ir tikai pieņemamā istaba. Šodien Nensijas nav, taču parasti viņa sēž šeit. Viņa ir Holisa sekretāre.

Lisa bija sīka auguma, taču atlētiska un eleganta. Nelielais deguntiņš saderējās ar plānajām lūpām un zilajām acīm. Lisa atvēra durvis uz mazāku telpu.

-   Šis ir mūsu kabinets. Diezgan idiotisks, vai ne?

-    Neticami, Bens teica, stāvēdams durvīs.

Kabinets bija neliels un sen remontēts, taču tumšā koka paneļiem, kas klāja sienas, bija vēsturiska pieskaņa. Kabineta labajā pusē atradās iebūvēti skapji ar grāmatām. Piebāzta ar lietu, traktātu un juridisko žurnālu sējumiem, telpa Benam atgādināja bibliotēkas, kādas pieder miljonāriem zemas kvalitātes filmās.

Pie galējās sienas karājās vienīgā glezna pašreizējo tiesnešu fotogrāfija. Tādas oficiālas fotogrāfijas uzņēma, kad amatā stājās jauns tiesnesis, un tās allaž bija vienādas: pieci tiesneši sēž un četri stāv. Tiesas priekšsēdētājs sēž vidū, savukārt pārējie hierarhijas kārtībā izvietojušies apkārt. Vecākais tiesnesis sēž kreisajā malā, jaunākais stāv labajā. Lai gan fotogrāfija bija tikai sešus mēnešus veca, tiesnešu vienādās melnās mantijas un stoiskie skatieni to padarīja gluži neatšķiramu no dučiem to, kas uzņemtas pirms daudziem gadiem.

Uz tumšzila un zeltaina paklāja viens pret otru vērsti atradās divi rakstāmgaldi, uz tiem datori, līdzās skapji ar atvilktnēm, papīra smalcinātājs un elegants, taču pamatīgi nolietots sarkans dīvāns. Abi rakstāmgaldi jau bija nokrauti ar dokumentiem.

-   Cik noprotu, rakstāmgaldi ir no agrīnā koloniālā perioda, Lisa skaidroja. Tos droši vien savulaik lietojuši tiesneši. Vai arī tie nākuši no kāda garāžas. Ko gan es zinu par antīkām lietām?

Sekodams Lisai nelielajā, tomēr izsmalcinātajā kabinetā, Bens ievēroja, ka viņa staigā basām kājām.

-   Tiesneša šodien laikam nebūs? Bens pagrūda malā papīru kaudzi un uzlika portfeli uz rakstāmgalda.

-   Tieši tā. Piedod, vajadzēja tev vakar piezvanīt. Lielākā daļa tiesnešu vasarā dodas atvaļinājumā. Holiss būs atpakaļ tikai nākammēnes, tāpēc vari ģērbties, kā gribi. Lisa atspiedās pret Bena rakstāmgaldu. Nu, ko tu domā?

Bens apskatīja telpu.

-    Dīvāns šķiet ērts.

-   Normāls. Taču daudz ērtāks nekā šitie vecie krēsli. Mezdamās pie viena no pelēkajiem metāla skapjiem, Lisa teica: Bet šī tomēr ir jaukākā kabineta daļa. Paskaties!

Atgrūdis skapi no sienas, Bens ieraudzīja astoņpadsmit parakstus, kas uzšņāpti ar melnu flomāsteru.

-    Bijušie Holisa ierēdņi? viņš jautāja, lasīdams vārdus, kas klāja pusi skapja.

-   Nē, īstie musketieri, Lisa atbildēja. Protams, tie ir bijušie ierēdņi.

-   Kad jāparakstās?

-   Šis ir īstais laiks, Lisa teica, izvilkdama no kabatas melnu flomāsteru.

-    Vai mēs pārāk nesteidzamies? Bens iesmējās.

-    Ei, tev paveicās, ka es tevi pagaidīju!

Lisa uzvilka plašu parakstu uz skapja sienas. Bens parakstījās apakšā un pievilka skapi atpakaļ pie sienas.

-   Tu laikam sāki jūlijā? viņš jautāja.

-   jā. Kaut arī es varētu doties ceļojumā!

-    Es gan biju, Bens atzinās. Atgriezos no Eiropas pirms divām dienām.

-    Laimīgais! atkrizdama dīvānā, noteica Lisa. Izstāsti svarīgāko par sevi: no kurienes esi, kur gāji skolā, kādi ir tavi hobiji un aizraušanās, nu, pikantas detaļas.

-   Gribēsi visus izmērus vai tikai kurpju lielumu?

-    Izmērus es redzu, Lisa atbildēja. Maza pēda, vidējas rokas, parasts augums, milzīgs ego.

Bens iesmējās.

-   Un visi teica, ka mans kolēģis būs muļķis! viņš sacīja, novilkdams žaketi.

Benam bija ovāla seja un ne visai iespaidīgs zods, taču viņš tika uzskatīts par pievilcīgu ar dedzīgām tumšzaļām acīm un

gaišbrūniem matiem, kas krita pār pieri. Uzrotījis piedurknes, viņš teica:

-    Esmu no Ņūtonas, Masačūsetsas. Vispirms studēju Kolumbijā, pēc tam Jeilas universitātes Juridiskajā fakultātē; pagājušajā gadā biju ierēdnis pie tiesneša Stenlija Kolumbijas apgabala iecirkni un vispār gribu kļūt par prokuroru.

-             Gar-lai-cī-ba! Lisa novilka, vēl ērtāk iekārtojusies dīvānā.

-    Kādēļ vienkārši neiedevi savu CV? Pastāsti par sevi! Kas patīk, nepatīk, mīļākie ēdieni, seksa skandāli, ģimene. Tādas lietas.

-    Vai tu allaž esi tik ziņkārīga? apsēdies uz rakstāmgalda stūra, Bens jautāja.

-   Klau, mums turpmākos divpadsmit mēnešus nāksies dzīvot šajā kabinetā. Labāk taču iepazīties! Tātad tu atbildēsi vai ne?

-    Mana māte ir izpilddirektore datoru kompānijā Bostonā. Viņa ir uzņēmīga, dzīvesgudra un valdonīga mamma, kas uzaugusi Bruklinā. Tētis raksta liberālus komentārus The Boston Globe. Viņi abi studējuši Mičiganas universitātē un satikušies socioloģijas lekcijā. Pirmā saruna bijusi īsta ciņa: tētis kļuvis vai traks, dzirdot māti sakām, ka algas apmērs ir tieši saistīts ar inteliģenci.

-    Lieliski! Strīdnieki! Lisa teica, pieceldamās sēdus.

-    Viņi satiek gluži labi, taču par politiku mūsu mājā runāt nedrīkst.

-   Un uz kuru pusi politikā sliecies tu?

-    Domāju, esmu kaut kur starp mērenajiem un liberāļiem, Bens teica, ar roku novilkdams iedomātu līniju. Esmu divpartiju laulības produkts.

-    Draudzenes?

-    Nav. Domāju, tētis visu diezgan sašaurinājis līdz mammai.

-   Smieklīgi.

-    Dzīvoju kopā ar trim labākajiem draugiem no vidusskolas laikiem.

-    Kādreiz esi bijis iemīlējies?

-    Vai tu kādreiz esi saukta par uzbāzīgu?

-   Vienkārši atbildi uz jautājumu! Lisa pamācīja.

-Tikai vienreiz, lai gan nezinu, vai to var saukt par mīlestību. Pēc Juridiskās augstskolas divus mēnešus ceļoju pa pasauli Ei

ropu un Āziju, Bangkoku un Bali, Spāniju un Šveici. Apskatīju visu, ko vien varēju.

-   Tev laikam patīk ceļot.

-    Ļoti. Nu, lūk, un Spānijā satiku sievieti, vārdā Žaklīna Ambrosio.

-    Eksotiski! Vai viņa bija vietējā?

-   Nē-e. Mārketinga konsultante no Rodailendas. Viņa Spānijā tikai sāka savu ceļojumu, bet es beidzu. Satikāmies Salamankā, nedēļu apceļojām nelielo Maljorkas salu un šķīrāmies piecas dienas pēc satikšanās.

-    Lūdzu, tu lauz manu sirdi! Lisa ievaidējās. Ļauj minēt: tu pazaudēji viņas adresi un vairs nespēj uzmeklēt šo sievieti, un vēl līdz šai dienai tev sāp sirds!

-    Patiesību sakot, mūsu pēdējā kopīgi pavadītajā dienā viņa atzinās, ka ir precējusies, taču lieliski izbaudījusi šo laiku, kad atkal varējusi būt vientuļa sieviete. Viņas vīrs ielidoja nākamajā dienā.

Lisa brīdi klusēja un tad jautāja:

-    Vai tu mānies?

-   Ne mirkli.

-    Vai tad viņai nebija laulības gredzena?

-    Kamēr bijām kopā, ne.

-Jā, lielisks stāsts. Taču tā noteikti nebija mīlestība.

-   Es jau to ari neteicu, Bens smaidot atbildēja. Un tu? Ko tu vari pastāstīt? Kādas pikantas detaļas?

Lisa uzmeta kājas uz sarkanā dīvāna.

-    Esmu no Losandželosas un ienīstu šo pilsētu. Uzskatu, ka tas ir Rietumu vannas istabas klozetpods. Pirmo grādu ieguvu Stenfordā, turpat turpināju studijas Juridiskajā fakultātē un tikai tāpēc, ka gribēju būt tuvāk savai ģimenei.

-   Gar-lai-cī-ba! Bens nodziedāja.

-    Nedusmojies! Mans tētis ir no Losandželosas, mamma no Memfisas. Viņi satikās goda vārds! Elvisa piemiņas pasākumā Lasvegasā. Viņi kolekcionē visu, kas saistīts ar Elvisu: šķīvjus, dvieļus, salvešu turētājus. Mums ir pat Elvisa konfekšu kārbiņa ar piespiežamo pogu.

-   Ar Elvisa galvu?

-    Kāds pusjucis kolekcionārs no Alabamas uzlika vaigubārdu Fredam Flintstonam, novīlēja degunu un uzkrāsoja saulesbrilles. Mani vecāki satrakojās un samaksāja par to kārbu divus simtus dolāru. Pat nejautā! Viņi ir absolūti dīvaiņi.

-   Nedomāju, ka tavs otrais vārds ir…

-   Tieši tā. Lisa Mērija Šulmane.

-   Fantastiski! Uz Benu tas bija atstājis iespaidu. Allaž esmu vēlējies traumēt savus bērnus ar kādu patiešām smieklīgu vārdu, piemēram, Tors vai Ira.

-   Noteikti iesaku. Ja tevi bērnībā visu laiku ķircina, tiek stiprināta tava pašcieņa.

-    Drīkst jautāt vai tu spageti virpini?

Lisa samulsusi sarauca pieri.

-    Uzskatu, ka ir divējādi cilvēki, Bens skaidroja. Vieni uzvirpina spageti uz dakšiņas, lai varētu iebāzt mutē, bet otri iesūc tos mutē. Pie kuriem piederi tu?

-    Es iesūcu, Lisa smaidīdama atbildēja. Kad biju maza, es neēdu neko baltu, tāpēc mammai piens un olas bija jāietonē ar pārtikas krāsvielām.

-    Ko? Bens iesmējās.

-   Nopietni! Man nepatika baltā krāsa, tāpēc mamma pienu iekrāsoja violetu, bet olas bija sarkanas. Tas nu gan bija jautri!

-   Un bērnībā tu Bārbijām griezi matus, vai ne?

-   Tiklīdz izvilku no kastes, lepni atbildēja Lisa. Tās mazās maitas pašas uzprasījās.

-   Jā, tagad es saprotu. Bens smējās. Mēs patiešām labi sadzīvosim!

Desmit minūtes ar metro nobraucis Duponsērkla virzienā, Bens iekāpa vienā no Vašingtonas milzīgajiem eskalatoriem un devās mājās. Nogājis vienu kvartālu, viņš sastapa apkārtnes draudīgāko bezpajumtnieku Trako puisi Džoiju.

-   Sveiks, Džoij! Bens teica.

-    Ej pie velna! Džoijs izdvesa. Izkod man!

-    Ņem paēd! Bens teica, pasniegdams Džoijam sviestmaizi ar tītara gaļu, ko bija paņēmis līdzi uz darbu. Par laimi, pirmajā dienā viņi mūs baro.

-              Paldies, vecais! Džoijs sacīja, pagrābdams sviestmaizi.

-    Bet nu tinies! Un aizrijies!

-    Lai tā būtu, Bens teica.

Iedams garām apskretušajām, taču jaukajām sarkanbrūnajām akmens mājām, kas šajā apvidū bija sastopamas teju uz katra soja, Bens vēroja jaunu ierēdņu leģionus, kas steidzās mājup vakariņās. Nonācis gandrīz līdz mājām, Bens dziji ievilka elpu, izbaudīdams mājas ēdiena smaržu, kas allaž plūda no sarkano ķieģeļu nama uz kvartāla stūra. Bena paša māja bija šaura, neizteiksmīga sarkanbrūno akmeņu ēka ar izbalējušu smilškrāsas markīzi un Amerikas karogu ar četrdesmit astoņām zvaigznēm. Lai gan bija jau augusts, durvis vēl joprojām rotāja Visu svēto dienas dekorācijas. Bena dzīvokļa biedrs Obers ļoti lepojās ar šīm dekorācijām un atteicās tās noņemt līdz pat nākamajai Visu svēto dienai. Kad Bens beidzot iegāja pa durvīm, Obers ar Nātanu gatavoja vakariņas.

-    Nu, kā bija? Obers jautāja. Vai kādu jau notiesāji?

-   Lieliski, Bens atbildēja un, nometis portfeli līdzās skapim, atraisīja kaklasaiti. Tiesneša nebūs vēl divas nedēļas, tāpēc mums ar kolēģi bija laiks iepazīties.

-    Kāds ir tavs kolēģis? Obers jautāja, iebērdams makaronus verdošā ūdenī.

-   Tā ir sieviete.

-    Un kāda viņa ir? Forša?

-    Diezgan, Bens teica. Dedzīga un ļoti tieša. Neko sliktu nevaru teikt. Viņai ir skaistas acis, diezgan īsi mati…

-    Lesbiete, Obers paziņoja. Par to nav šaubu!

-    Kas ir? Nātans jautāja, kad Bens papurināja galvu.

-   īsi mati un tieša? Obers nosmīnēja. Un tu domā, ka viņa nav lesbiete?

-    Viņa piedāvājās salabot manu mašīnu, Bens piebilda.

-   Redzi, Obers noteica, norādīdams uz Benu. Viņi tikko satikušies, un viņa jau gatava vilkt laukā instrumentu kasti.

Ignorēdams savu biedru, Bens atvēra ledusskapi.

-    Ko jūs, puiši, taisāt?

-   Anita Briāna vāra makaronus, bet es taisu savu smirdīgo ķiploku mērci, Nātans skaidroja. Pārceļot milzīgo katlu ar spageti

17 Siguldas novada BIBLIOTĒKA

uz plīts tālāko riņķi, viņa platie pleci pat nepakustējās. Būdams militārs cilvēks, Nātans vēl joprojām nebija noņēmis kaklasaiti, lai gan jau pusstundu bija mājās. Iemet vēl mazliet makaronu skapī palikušas vairs tikai kādas divdesmit kastes. Viņš uzmanīgi pārcēla pannu ar mērci uz priekšējo riņķi. Nu, izstāsti, kā bija? Ko visu dienu darīji?

-    Kamēr tiesa atsāks darbu, mēs lielāko daļu dienas pavadīsim, rakstot dienesta vēstules par apelācijas lūgumrakstiem, Bens skaidroja. Pārliecinājies, ka draugi vēl joprojām ieinteresēti klausās, viņš turpināja: Tiesas nams ik dienu tiek pārplūdināts ar apelācijas lūgumrakstiem. Kad četri tiesneši piekrīt apelācijai, lieta tiek nodota izskatīšanai. Lai ietaupītu laiku, mēs izlasām apelācijas lūgumrakstus, noformējam kā standarta dienesta vēstules un iesakām tiesnesim piekrist vai noraidīt apelāciju.

-   Tātad, rakstot dienesta vēstuli, tu patiešām vari ietekmēt lietas izskatīšanu Augstākajā tiesā! Nātans secināja.

-    Tā var teikt, lai gan es domāju, ka tu tomēr pārspīlē mūsu iespējas, Bens sacīja, ar pirkstu nomēģinādams mērci. Arī pārējie kantori izskata dienesta vēstules, tātad mūs pārbauda. Pieņemsim, tiks iesniegta svarīga lieta, kas patiešām varētu ierobežot tiesības izdarīt abortus. Ja es uzrakstīšu tendenciozu dienesta vēstuli un iesacīšu tiesnesim Holisam atteikties no apelācijas izskatīšanas, konservatīvie tiesneši sāks kliegt uz Holisu un es palikšu muļķa lomā.

-   Bet es tomēr esmu pārliecināts, ka nenozīmīgai lietai neviens pat nepievērsīs uzmanību; īpaši, ja tu esi vienīgais, kas lasījis lūgumraksta oriģinālu, Nātans iebilda.

-    Nezinu, Bens noteica, purinādams galvu un atslīgdams pret galda malu. Šovakar, šķiet, spiežas uz āru tavs Napoleona gars. Tā ir Augstākā tiesa, kurā jāievēro ārkārtīgi stingrs ētikas kodekss.

-    Es vēl joprojām nespēju noticēt, ka tu esi Augstākās tiesas ierēdnis! pie izlietnes mizodams ķiplokus, ierunājās Obers. -Sasodīts, Augstākajā tiesā! Man visu dienu jāatbild uz telefona zvaniem, bet tu kaujies ar garlaicību Augstākajā tiesā!

-   Tevi laikam nepaaugstināja, Bens norādīja.

-    Viņi mani pilnīgi izjāja, Obers klusi noteica. Ar bedrītēm abos bālajos vaigos un gaišajiem vasarraibumiem uz deguna viņš

bija vienīgais no Bena dzīvokļa biedriem, kas vēl joprojām atgādināja koledžas studentu. Es uz senatora Stivensa biroju aizgāju tikai tāpēc, ka viņi sacīja man tikai dažas nedēļas vajadzēs atbildēt uz telefona zvaniem. Un tas notika pirms pieciem mēnešiem!

-    Vai tu viņiem to atgādināji? Bens jautāja.

-    Izmēģināju visu, ko tu ieteici, Obers skaidroja. Taču es neprotu būt tik agresīvs kā tu.

-   Vai tu vismaz piedraudēji, ka iesniegsi atlūgumu? Bens noprasīja.

-   Tā kā liku manīt.

-   Liki manīt? Bens pārjautāja. Un ko viņi teica?

-    Ka atvainojas par manis aizkavēšanu, taču viņi visus spēkus velta vēlēšanām. Turklāt ir vismaz simts cilvēku, kas gribētu nekavējoties stāties manā vietā. Iespējams, vajadzēja uzčurāt Personāla daļas vadītāja galdam.

-   Jā, tā ir laba doma, Nātans teica. Čurāšana ir visai nopietna divdesmit astoņus gadus veca cilvēka rīcība. Esmu dzirdējis, ka tā allaž noder, ja grib, lai paaugstina amatā.

-       Vajadzēja būt uzstājīgākam, Bens turpināja. Jāliek saļ prast, ka, zaudējot tevi, viņi piedzīvos pasaules galu.

-   Un kā lai es to izdaru?

-    Vajag parādīt sevi no labākās puses, Bens skaidroja un, ieraudzījis Obera biezo balto kreklu, piebilda: Un mazliet rūpīgāk izvēlēties apģērbu. Es taču tev jau reiz teicu: nevelc šito kreklu! Ar vasarraibumiem un gaišajiem matiem tu izskaties pēc bērna!

-Tad ko man…

-   Ņem! Bens novilka žaketi un pasniedza Oberam. Kad viņš to uzvilka, Bens turpināja: Der visai labi. Tātad tev jāvelk mana žakete un kaklasaite. Rada iespaidīgu izskatu. Rīt no rīta tu dosies uz darbu un runāsi vēlreiz.

-   Nevaru, Obers teica.

-   Varbūt uzraksti vēstuli? Nātans ieteica. Tādējādi tev nevajadzēs sastapties ar viņiem aci pret aci.

-   Noteikti, Bens teica. Ja gribi, palīdzēšu uzrakstīt uzmetumu. No mums trijiem tu pirmais dabūsi jaunu darbu.

-    Nezinu, Obers noteica un, novilcis žaketi, pasniedza atpakaļ Benam. Varbūt vienkārši jāaizmirst tas viss.

-    Neļaujies izmisumam! Bens teica. Mēs tev palīdzēsim.

-    Labāk izstāsti Benam par to kasīšanu! Nātans mudināja, cerēdams, ka izdosies nomainīt sarunas tematu.

-    Ak Dievs, gandrīz aizmirsu! Tūliņ! Obers izskrēja no virtuves un devās augšstāvā.

-   Mums viņam jāpalidz, Bens noteica.

-   Zinu, Nātans piekrita. Bet ļauj Oberam stāstīt, jo tas viņam palīdz uzlabot garastāvokli.

-    Pag, minēšu: vai tas saistīts ar loteriju?

-    Fineass Teilors Bārnums* gribētu viņu par dēlu.

-    Kā viņš var būt tik atkarīgs?

-    Nesaprotu, kāpēc tu brīnies, Nātans teica. Tu pavadīji Eiropā sešas nedēļas. Vai tiešām domāji, ka pasaule tavas prombūtnes laikā mainījusies? Šis tas paliek nemainīgs.

-    Kur tu tik ilgi biji? Bens jautāja, kad Obers atgriezās.

-              Drīz redzēsi, Obers iesāka, slēpdams roku aiz muguras.

-    Tātad es absolūti nelāgā noskaņojumā nāku mājās no darba. Pēkšņi Pola pārtikas veikala skatlogā ieraugu jaunu afišu: Mums ir Loterija!

-    Pols sevišķi rūpējas par gramatiku, Nātans pārtrauca stāstītāju.

Nelicies ne zinis par biedru, Obers turpināja:

-    Sākumā nopirku vienu biļeti. Nokasīju un laimēju dolāru, tāpēc nopirku otru. Un laimēju divus dolārus! Viņš sāka runāt arvien aizrautīgāk. Es zinu, ka zaudēt nav iespējams. Nopirku vēl divas biļetes; ar vienu zaudēju, bet ar otru laimēju dolāru.

-    Normāli cilvēki šajā brīdī beidz, Nātans atkal iejaucās.

-    Un tad es nopirku pēdējo biļeti! Obers turpināja. Nokasīju to, un izrādījās, ka esmu laimējis trīs zaļos. Un par tiem es nopirku mums trīs Snickersl Un roka, ko viņš slēpa aiz muguras, pameta Benam un Nātanam šokolādes batoniņus.

-   Neticami, atvērdams savējo, noteica Nātans. Vai tu saproti, ka esi uzķēries uz ikviena āķa, ko izlikusi loterijas komisija?

* Fineass Teilors Bārnums (Phineas Taylor Barnum, 1810-1891) kļuvis populārs kā Krāpnieku princis. Darbojies šovbiznesa, ar i/klaides programmām apbraukājis visu Ameriku. 1870. gadā dibinājis ceļojošo cirku. 1875. gadā ievelels par Bridžportas pilsētas mēru. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

-    Nu un tad? Obers jautāja un nokoda milzīgu gabalu batoniņa. Es mēnešiem ilgi neesmu ēdis Snickcrsl Iedomājos, ka tas būtu brīnišķīgs veids, kā nosvinēt Bena pirmo darbadienu!

Pēc pusstundas visi trīs draugi sēdēja pie virtuves galda.

-    Mīļie, esmu mājās! atrāvis ārdurvis, skaļi paziņoja Ēriks.

-    Vai vēl vēlāk nevarēja? Nātans nolika dakšiņu, bet Bens un Obers jau steidzās uz dzīvojamo istabu.

-    Labais dēls atgriezies! ieraudzījis Benu, iesaucās Ēriks.

-   Tieši laikā, Bens noteica. Domāju, ka esi aizbēdzis.

Turēdams rokā pusēstu sviestmaizi, Ēriks apskāva savu biedru. Mugurā viņam bija negludināts krekls un sagumzītas haki krāsas bikses viņš bija nevīžīgākais no visiem. Biezie melnie mati nekad netika ķemmēti, bet seja reti skūta. Bārdas rugāju tumšumu pastiprināja Ērika kuplās melnās uzacis. Tās virs deguna šķīra tikai pāris milimetru un radīja iespaidu, ka viņš visu laiku ir savilcis pieri grumbās.

-    Piedod! Ēriks teica. Šonedēļ katru vakaru vēlu jāstrādā.

-    Katru vakaru? samulsis jautāja Bens. Mēneša izdevumā?

-    Viņš neko nezina par tavu darbu, ienācis dzīvojamā istabā, noteica Nātans. Atceries? Viņš sešas nedēļas bija prom.

-   Tu vairs nestrādā žurnālā Washington Life? Bens jautāja.

-    Nē, ser, Ēriks atbildēja un enerģiski pakasīja galvu. Kad jau domāju, ka visu savu atlikušo žurnālista mūžu pavadīšu, aprakstot vietējās antīko mākslas darbu izstādes un labākos jaunos restorānus, man piezvanīja Washington Herald. Viņiem bija vakanta Politiskās nodaļas žurnālista vieta. Sāku pirms divām nedēļām.

-   Tu strādā pie labējiem? Bens jautāja.

-    Ei, iespējams, tā ir viduvēja avīze, taču tās tirāža sasniedz astoņus tūkstošus, un tie visi ir manējie!

-    Fantastiski! Bens uzsita draugam uz pleca.

-   Starp citu, Ēriks pievērsās Oberam, uzmini, ko viņi ievietos krustvārdu mīklu lappusē?

-   Nekaitini mani… Vārdu meklēšanu? Obers minēja, sagrābis Ēriku aiz krekla.

-    Vārdu meklēšana! spiedza F.riks. Sāksies nākammēnes!

-    Vārdu meklēšana! atkārtoja Obers.

-   Mek-lē-ša-na! Mek-lē-ša-na! Mek-lē-ša-na! abi draugi skandēja.

-    Par ko gan priecājas neizglītoti ļautiņi! teica Nātans, aplikdams roku Benam ap pleciem.

-   Jāatzīst, ka ilgojos pēc tā, Bens teica.

-    Eiropā vairs nav vientiešu? Nātans jautāja.

-    Ļoti smieklīgi, Bens novilka, pievērsies biedriem, kas tā priecājās par krustvārdu mīklām. Ei, jūs, brīnumdvīņi, varbūt atgriezīsimies pie vakariņu galda?

-   Nevaru, Ēriks teica un, nokodis gabalu sviestmaizes, turpināja: Šīs ir manas vakariņas. Rītdienas izdevums ir svarīgāks.

Vēlāk Nātans iegāja Bena istabā, kas lai arī par to varēja strīdēties bija labākā telpa visā mājā. Istabā bija senlaicīgs ozolkoka rakstāmgalds, no ozolkoka gatavota gulta ar baldahīnu un ozolkoka grāmatu skapis Benam vienīgajam no četriem draugiem rūpēja saskanīga iekārta. Nātans reiz bija nolēmis remontēt savu istabu, taču pārdomāja, kad saprata, ka darītu to tikai tāpēc, ka tāpat rīkojies arī Bens. Virs Bena gultas karājās trīs profesionāli ierāmētas melnbaltās fotogrāfijas: ar puspabeigtu Vašingtona pieminekli, ar puspabeigtu Eifeļa torni un puspabeigtu Brīvības statuju. Bens piemiņas lietiņas vāca kā žurka. Viņa grāmatplauktā starp citām lietām atradās pirmās mašīnas atslēgas; siksnas sprādze, ko vectēvs viņam uzdāvinājis deviņu gadu vecumā; matu tīkliņš, ko Obers mēdza nēsāt, kad strādāja "Burgeru debesīs"; pretīga kaklasaite, ko Nātans bija apsējis pirmajā darbadienā; apmeklētāja karte, ko viņš bija saņēmis, dodamies uz interviju pie tiesneša ITolisa, un pati mīļākā lietiņa āmuriņš, ko tiesnesis Stenlijs bija uzdāvinājis Benam, kad tas beidza strādāt viņa birojā.

-   Vēl joprojām cīnies ar pastu? Nātans jautāja, pamanījis vēstuļu kaudzi, ko šķiroja Bens.

-   Cik gan briesmīgi daudz nevajadzīgu vēstuļu var saņemt cilvēks sešu nedēļu laikā! Bens teica. Man atsūtīti trīs piedāvājumi piedalīties totalizatorā, apmēram piecdesmit katalogu un ducis piedāvājumu abonēt žurnālus. Un atceries, kā pagājušajā gadā Obers skatījās "Mis Amerikas pusaudze" un piezvanīja uz astoņ-

simto numuru, lai pasūtītu mums pieteikumus? Es vēl joprojām esmu viņu adrešu sarakstā. Klausies: "Cienījamais Ben Edison! Vai jūs būsiet nākamajā "Mis Amerikas pusaudze"? Pilnīgi droši to zina tikai žūrija, taču jūs varat paziņot pasaulei par savu piedalīšanos, pasūtot kādu no oficiālajiem konkursa produktiem." Pacēlis acis no vēstules, Bens piebilda: Laikam būs jāpasūta Oberam "Mis Amerikas pusaudze" sporta krūšturis. Ja jau cilvēks ir iekļauts pircēju sarakstā, ārā tikt no tā nebūs viegli.

-    Lieliska doma, Nātans teica, apsēzdamies uz Bena gultas.

-   Nu, izstāsti, kas vēl noticis! Bens aicināja, nolikdams malā vēstules.

-   Godīgi sakot, nekas nav mainījies. Ēriks mājās uzturas mazāk, jo allaž cīnās ar termiņiem.

-   Tad jau savu varoņdarbu vēl nav paveicis?

-    Nē-e. Mūsu ceturtais biedrs vēl joprojām ir nevainīgs. Un viņš vēl aizvien apgalvo, ka gaidīs līdz laulībām un tādā garā.

-    Un Obers laikam viņu tāpēc visu laiku ķircina? Bens jautāja, tāpat zinādams atbildi.

-    Obers viņu ķircina kopš vienpadsmitās klases, Nātans teica.

Viņš atglauda savus ugunīgos matus, ko rūpīgi grieza īsus, lai slēptu plikpaurību. Nātanam pirmajam bija sākuši izkrist mati, tāpēc, ja viņš bija klāt, plikpaurība un frizūras bija aizliegtie temati. Sacensības gara pilnam, Nātanam nepatika zaudēt, tāpēc izkrītošie mati, viņaprāt, pamatīgi iedragāja izskatu, apēnojot visu sākot no stingrās stājas un beidzot ar stūraino zodu.

-   Un jaunais darbs Herald redakcijā? Izskatās, ka Ēriks patiešām ir laimīgs.

-    Tu joko? Nātans iesaucās. Ēriks kopš stāšanās jaunajā amatā ir kā spārnos! Iedomājas, ka ir pasaules karalis.

-    Vai tik tu neesi greizsirdīgs? Bens jautāja.

-    Nepavisam ne, Nātans atbildēja. Viņš divus gadus studēja, lai iegūtu grādu žurnālistikā. Esmu priecīgs, ka beidzot viņš raksta par kaut ko vairāk, ne tikai par vietējām izpārdošanām. Gribētos tikai, lai viņš biežāk ir mājās.

-    Nestāsti pekstiņus! Bens ķircinājās. Tev ir pilnīgi vienalga, vai viņš ir mājās. Tev tikai nepatīk, ka Ērikam veicas labāk

nekā tev.

-    Pirmkārt, viņam neveicas labāk kā man. Otrkārt, man nav iebildumu, ka viņam veicas labāk. Vienkārši negribas, ka viņš ir tāds egoists.

-    Un pie apvāršņa parādās greizsirdības nejaukā ēna.

-    Tu zini, ko es gribu teikt, Nātans iebilda. Tiklīdz Ēriks pie kaut kā ķeras, viņš kļūst vai traks. Tāpat viņš rīkojās skolā, tāpat, kad rakstīja literārajam žurnālam, tāpat, kad sāka strādāt Washington Life. jā, viņš iedomājas, ka ir Vudvords un Bernšteins vienā personā, taču man gribētos, lai viņš vairāk uzmanības pievērstu saviem draugiem. Kopš Ēriks sācis strādāt avīzē, man nav bijusi iespēja ar viņu kaut cik nopietni parunāties. Ērikam vairs nav laika draugiem.

-   Zini, ko es domāju? Es domāju, ka tevī mīt pārāk liels sacensības gars. Tā allaž ir bijis un allaž būs.

-   Ar sacensības garu tam nav nekāda sakara. Mēs runājam par draudzību.

-   Dod viņam laiku! Bens teica. Viņš vēl ir jauniņais un droši vien cenšas atstāt labu iespaidu.

-   Iespējams, Nātans noteica, paņemdams zīmuli un sākdams kaut ko kricelēt.

-             Aizmirsti to! Kas jauns Valsts departamentā? Bens jautāja.

-    Vai pēdējo nedēļu laikā esi pārņēmis varu kādā trešās pasaules valstī?

-    Ak vai! Nē. Lēni pārdomājot, viss bijis lieliski. Priekšnieks pagājušajā nedēļā uzturējās Dienvidāfrikā, tāpēc viss bija mierīgi. Taču viņi, šķiet, grib mani turēt pie rokas. Izskatās, ka pēc pāris mēnešiem būšu SP.

-SP?

-   Sekretāra politikas plānošanas nodaļā. Tur tiek izstrādāta departamenta politika. SP nodaļas cilvēki parasti uzpilda visaugstāko aprindu prātus.

-    Tu un vēl pārītis smadzeņotāju prāto par mūsu eksistenci,

jā?

-   Kādam taču jadomā, kā vadīt pasauli, Nātans teica, skricelēdams uz papīra Amerikas Savienoto Valstu kontūru. Bet kā ar tevi? Šī bija tava pirmā diena Augstākajā tiesā. Tas nav nekāds

tirdzniecības centrs.

-   Zinu, Bens teica, nervozi ņurcīdams galda kalendāra sprādzi. Ceru, ka neesmu kļūdījies, sākdams darbu augustā, nevis jūlijā. Šodien jutos kā apmaldījies.

-   Viss būs labi, Nātans teica. Tu neko neesi nokavējis. Turklāt tava kolēģe sākusi pirms mēneša.

-    Droši vien, Bens noteica.

Piegājis pie plaukta, viņš sāka kārtot grāmatas. Nātans vairāk nekā minūti vēroja draugu.

-    Nav nekas slikts, ka tu nervozē, Nātans beidzot ierunājās.

-    Tā taču ir Augstākā tiesa.

-   Zinu. Bet tur visi ir tik gudri! Viņi spēj nosaukt ikvienu Augstākās tiesas precedentu pēdējo divdesmit gadu laikā; es varu nosaukt tikai L. A. Laiv sākotnējo aktieru sastāvu. Tā es tālu netikšu.

Nepieklauvējis istabā ienāca Obers.

-    Kurš nomiris? viņš jautāja, pamanījis Bena raižpilno seju.

-   Viņš uztraucas, ka Augstākā tiesa izrādīsies intelektuāli pārāka, Nātans paskaidroja.

-    Liela muiža! Obers noteica, apsēzdamies uz Bena gultas.

-    Pasaki, ka vari nosaukt visus L. A. Law aktierus. Uz mani tas allaž atstāj labu iespaidu.

-   Man ir beigas, Bens secināja, vēl joprojām kārtodams grāmatas.

-   Ben, liec mieru grāmatām! Tev nav par ko uztraukties, Nātans teica. Visu savu mūžu tu esi bijis intelektuālo kāpņu augšgalā. Tu no Kolumbijas devies uz Jeilu un pēc tam uz tiesneša Stenlija biroju. Tagad tu strādā pie tiesneša Holisa, kas ir viens no labākajiem Augstākajā tiesā. Vai nu tev visu laiku necerēti veicies, vai arī tu vienkārši nervozē. Kā tu domā, kura atbilde ir pareizā?

-    Iespējams, viņam visu laiku necerēti veicies, Obers ķircinājās.

-    Aizveries, stulbeni! Nātans uzsauca. Tu allaž esi visu darījis pamatīgi. Tu pat visus sešdesmit četrus flomāsterus liki alfabētiskā kārtībā. Tu pētīji elpas pūtiena aerodinamiku…

-    Viņš bija vienīgais no mums, kas neēda plastilīnu, Obers piebilda.

-   Tieši tā, Nātans piekrita. Ja neņem vērā mani, tu esi vienīgais gudrais cilvēks, kuru pazīstu.

Jau smaidīdams, Bens pagriezās pret Nātanu.

-   Es esmu gudrāks.

Pūlēdamies apvaldīt smieklus, Nātans teica:

-   Trīs burtiņi, vecīt: S-A-T.

-   Tikai tas, ka tu SAT* ieguvi par kaut kādiem nožēlojamiem simt punktiem vairāk nekā es, vēl nenozīmē, ka esi gudrāks par mani, Bens teica.

-    Tests nemelo, Nātans teica, iedams uz durvju pusi. Iespējams, tev piemīt dzīves gudrība, taču neapvaldītā intelektuālismā mani var saukt par meistaru. Un, Ober, bērnībā neviens no mums neēda plastilīnu. Mēs tikai izlikāmies, lai redzētu, kā tu reaģēsi.

Kad Nātans izgāja no istabas, Obers pievērsās Benam. Kad Bens sāka smieties, Obers iesaucās:

-    Es zināju!

* SAT Scholastic Aptitude Test tests, ko ASV izpilda vidusskolu beidzeji, kas vēlas studēt koledžā vai universitātē.

OTRĀ NODAĻA

Nākamajā rītā septiņos Bens tiesneša Holisa birojā iegāja rūtainās īsbiksēs un izbalējušā teniskreklā.

-   Ben, vai tas esi tu? no kabineta atskanēja Lisas balss. Velcies iekšā!

-    Kas noticis? ieskriedams kabinetā, jautāja Bens. Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Tu neticēsi, kas tikko notika. Lisas pirksti šķirstīja lapiņas vizītkaršu turētājā. Man piezvanīja no Misūri gubernatora biroja, un mums ir divdesmit četras stundas, lai izskatītu šo prasību par nāvessoda atlikšanu.

-     Par ko tu runā? Bens jautāja, nomezdams portfeli uz galda.

-    Ir! izvilkusi vizītkarti, Lisa iesaucās un, pagriezusies pret Benu, paskaidroja: Misūri kāds vīrietis nogalinājis trīs bērnus. Pirms desmit gadiem viņam piespriests nāvessods, un kopš tā laika visās instancēs tiek izskatītas apelācijas sūdzības. Soda izpilde bija paredzēta oktobrī, bet kaut kādu iemeslu pēc valsts to nolikusi jau rīt. Puisim atļauts iesniegt apelācijas sūdzību Augstākajā tiesā, tātad mums ir divdesmit četras stundas, lai atrastu Holisu un noskaidrotu viņa viedokli.

-    Kā mēs ar viņu sazināsimies? Bens jautāja.

-    Tieši ar to es šobrīd nodarbojos, Lisa teica, pavēcinājusi vizītkarti. Holiss man atstāja telefona numuru, pa kuru viņu var sazvanīt Norvēģijā, taču acīmredzot uz pāris dienām devies ceļojumā. Šo vizītkaršu turētāju paņēmu no viņa kabineta. Cik zinu, Kalifornijā Holisam ir māsa, tātad zvanīšu viņai.

Bens pacēla klausuli un palūdza ASV Drošības dienesta numuru. Paskatījies uz Lisu, viņš teica:

-   Katram tiesnesim visu laiku līdzās atrodas kāds drošībnieks. Viņiem jāzina, kur Holiss meklējams.

-    Labdien, Vinstones kundze! Lisa teica. Piedodiet, ka pamodināju. Esmu tiesneša Holisa biroja ierēdne, un mums viņš jāsameklē. Steidzami!

-   Sveicināti! Vai Drošības dienests? Bens jautāja. Te Bens Edisons no tiesneša Meisona Holisa biroja. Mums ar viņu noteikti jāsazinās. Steidzami!

-   Viņa nezina, kur Holisu meklēt, Lisa teica, nolikdama klausuli, kamēr Bens skaidroja savu vajadzību Drošības dienestam.

-   Ahā! Labi. Jā, noteikti, Bens teica.

Lisa uzsita Benam pa roku.

-    Ko viņi teica?

-   Viņi zina, kur Holiss atrodas, Bens paskaidroja, nolikdams klausuli. Numuru nedos, taču sazināsies ar viņu un pateiks, lai piezvana mums.

-   Vai sacīji, ka tas ir steidzami? Lisa jautāja. Ieraudzījusi Bena sejā izteiksmi vai tu domā, ka esmu idiņš, viņa piebilda: Piedod, es tikai pajautāju.

Pēc desmit minūtēm iezvanījās telefons. Pacēlis klausuli, Bens mierīgā balsī iesāka:

-    Tiesneša Holisa birojs… Labdien, Holisa kungs! Kā Norvēģija? Jā, esmu dzirdējis, ka šajā gadalaikā tā ir lieliska. Nē. Jā, birojā viss kārtībā. Lisa ir satriecoša. Taču gadījusies kāda steidzama lieta. Tikko iesniegta apelācija par nāvessoda atlikšanu, un notiesāto grib sodīt jau rīt no rīta. Tātad, ē, ko lai mēs darām? Uzskricelējis pāris vārdu, Bens beidzot turpināja: Mēs piezvanīsim šodien pēcpusdienā.

-    Pie velna, ko viņš teica? Lisa iekliedzās, tiklīdz Bens bija nolicis klausuli.

-              Būs tā, Bens noteica, uzsizdams knipi pa papīra lapu.

-    Vispirms mums visiem tiesnešiem jāpaziņo, ka viņu lēmumam jābūt zināmam rīt līdz astoņiem no rīta. Lai atliktu soda izpildi, mums vajadzīgi pieci pozitīvi lēmumi. Ja būs tikai četri, puisis rit nomirs. Kad būsim apziņojuši visus birojus, mums jāuzraksta dienesta vēstule, kurā mēs izsakām savu viedokli par to, kādu lēmumu Holisam vajadzētu pieņemt.

-   Svarīgākā informācija būs atrodama pirmās instances federālās tiesas dokumentos, Lisa teica.

-   Tieši tā. Un viņš pastāstīja, kā pie tiem tikt. Viņš teica, ka līdz rītam droši vien nepagūsim, taču grib izlasīt pilnīgu dienesta vēstuli jau sešos no rīta. Man ir viņa faksa numurs. Ieslēdzis datoru, Bens piebilda: Es uzrakstīšu oficiālu pieprasījumu, lai varam saņemt tiesas dokumentus.

-    Bet es apziņošu pārējos birojus.

-    Kad būsi viņiem visu izstāstījusi, uzraksti to arī dienesta vēstulē, lai viņiem būtu oficiāls paziņojums, Bens teica, kad Lisa jau steidzās uz durvju pusi. Tad neviens nevarēs sacīt, ka neko nav zinājis.

Lisa palocīja galvu un izskrēja ārā.

Pēc stundas birojā tika ienestas deviņas kastes ar oficiāliem dokumentiem.

-    Mums beigas! ieraudzījis kastes, Bens novaidējās.

-   Nakts laikā to visu izlasīt nav iespējams, Lisa teica.

Bens lasīja, kas rakstīts uz kastu sāniem tās bija sakārtotas pa gadiem.

-   Varbūt es sākšu ar senākajiem, bet tu ar jaunākajiem? Kaut kad ziemā vidū satiksimies.

Lisa piekrita, un viņi abi sāka rakties papīru kalnos.

Divos pēcpusdienā iezvanījās Bena telefons.

-   Tiesneša Holisa birojs. Runā Bens, viņš teica.

-   Sveiks, Ben! Te Riks Fāgens. Es pirms trim gadiem biju ierēdnis Holisa birojā. Piezvanīju, lai uzzinātu, kā klājas. Tā ir tradīcija: bijušie ierēdņi šad tad piezvana. Pats zinu, ka dažās pirmajās nedēļās viss šķiet sarežģīti.

-    Laika patiešām nav, Bens teica.

-    Kas tur ir? Lisa jautāja.

Aizklājis klausuli, Bens nočukstēja:

-    Viens no bijušajiem Holisa ierēdņiem.

-   Lieliski! Lisa teica. Man viens piezvanīja pagājušajā mēnesī. Viņi gan zina, kā tikt galā ar šitiem mēsliem. Pajautā viņam, ko lai mēs iesākam.

-              Rik, vai drīkstu uzdot kādu jautājumu? Bens vaicāja.

-    Mums tikko iesniedza nāvessoda lietu…

-    Neticami! iesaucās Riks. Viņi allaž to dara tūdaļ pēc atvaļinājumiem. Un Holiss droši vien ir prom.

-   Sauļojas un izklaidējas Norvēģijā, Bens teica. Un mums jāizlasa tonna papīru, lai ziņotu viņam, vai nāvessods būtu atliekams.

-    Labi, dariet tā, Riks teica, un viņa balss skanēja pārliecinoši. Ja lieta jau vairākus gadus ceļojusi apkārt, visus dokumentus jūs nekad neizlasīsiet. Lielākā uzmanība jāpievērš prasībai, uz kuru balstīta pēdējā apelācija. Visi pārējie pieprasījumi ir mazsvarīgi. Es jūsu vietā ieietu kādā no datu bāzēm un uzmeklētu vienīgo vajadzīgo prasību. Ja tas ir par cilvēktiesībām, meklē tās; ja prasība ir par zvērinātajiem, meklē šajā virzienā. V/cstlaiv ir vieglākais…

-     Westlaw es jau meklēju, Bens skaidroja. Problēma tāda, ka visi dokumenti ir sajaukušies. Mēs tikko saprotam, no kura gala sākt.

-    Izmantojiet oriģinālo tiesas norakstu, jo lielākoties apelācijas sūdzības ir par nemākulībām, kas pieļautas zemāko instanču tiesās. Vai citi tiesneši jau ir devuši ziņu?

-    Nē, Bens teica, pierakstīdams Rika norādījumus. Lietu mēs saņēmām šorīt.

-   Ja paveiksies, pieci tiesneši nolems atlikt nāvessodu, iekams jūs būsiet pabeiguši. Tādā gadījumā jums nevajadzēs pat sākt svīst.

-   Par cik procentiem tas ir iespējams? Bens jautāja, bet Lisa viņam pār plecu lasīja piezīmes.

-    Viss atkarīgs no prasības. Ja tas ir Ceturtais labojums*, Ostermans un konservatīvie tam pat nepieskarsies. Bet Dreiberga varētu uzņemties. Jums galvenais ir saprast, ka nerakstāt savu, bet gan Holisa viedokli. Jūs, iespējams, domājat, ka šis notiesātais ir

* ASV Konstitūcijas Ceturtajā labojuma noteikts, ka bez pamatota iemesla un likumīga apstiprinājuma nedrīkst laupīt cilvēka personisko drošību, ielauzties viņa mājas, pētīt dokumentus un nodarbošanos; kratīšanas vai aresta orderi drīkst izsniegt tikai tad, ja ir likumīgs iemesls to darīt, turklāt tajā jābūt norādītam, kura vieta tiks pārmeklēta un kādas personas lietas meklētas.

attaisnojams, taču jums jāņem vērā, ko par to varētu domāt Holiss. Parasti viņš nāvessoda apelāciju neuzņemas ja vien tā nav jauna tipa prasība. Citādi viņš ir laimīgs, ka var paļauties uz zemākas instances tiesas lēmumu.

-   Un ja nu tā ir faktiskā nevainība? Bens jautāja, lēni tīdams telefona vadu ap pirkstu.

-    Viss atkarīgs no faktiem, Riks teica. Ja jūsu priekšā ir lieta, kurā notiesātais pilnībā atteicies no savām tiesībām, Holiss to varētu uzņemties. Jums jābūt uzmanīgiem. Jūs neesat Šerloki Holmsi, tāpēc nedrīkstat domāt, ka varat atšķetināt šo lietu, sēžot savā kabinetā. Ja notiesātais uzstāj, ka ir nevainīgs, labāk iedvest sev pārliecību, ka tiesas prāvā pieļauta kļūda. Netērējiet Holisa laiku, stāstot par savām nojautām un spēju ar muguras smadzenēm sajust, ka notiesātais nav vainīgs. Holiss savā krēslā sēž jau divdesmit trīs gadus. Iespējams, viņa vājība ir Pirmais labojums*, taču viņam ir pilnīgi vienaldzīgas jūsu nojausmas.

Pēc ilga klusuma brīža Bens ierunājās:

-    Bet ja tu patiešām zini, ka tas puisis nav vainīgs? Nu, jūti ar muguras smadzenēm, sirdi un pirkstu galiem? Ar visu augumu.

-    Lēmums ir jūsu ziņā, Riks brīdināja. Ja jums taisnība, labi. Ja ne, Holiss neatliks nāvessodu un jūs dabūsiet pamatīgu pliķi sejā. Nav jau nekāda lielā muiža, taču pirmajās nedēļās es jūsu vietā censtos izpelnīties atzinību, nevis nonākt nežēlastībā.

-    Tātad man vajadzētu ļaut šo puisi nogalināt tikai tādēļ, lai es pats izskatītos labi?

-    Paklau, es neko nezinu par šo lietu, Riks teica. Es tikai iesaku rīkoties gudri. Man jāskrien. Ja ir kādi jautājumi, zvaniet!

-   Klau, paldies par palīdzēšanu! Bens teica. Mēs patiešām protam to novērtēt.

Pierakstījis Rika numuru, Bens nolika klausuli, ieslēdza datoru un atvēra Westlaw datu bāzi.

Piecos trīsdesmit pēcpusdienā kabinetā ienāca viens no tiesneša Ostermana ierēdņiem, Džouels.

-    Mēs nepiedalāmies. Ostermans atsakās atlikt nāvessodu.

* ASV Konstitūcijas Pirmais labojums nosaka reliģijas, varda un izteiksmes brīvību.

-   Tātad ejat prom? Lisa pacēla acis no papīru kaudzes.

-    Uzminēji, pašapmierināti smaidīdams, noteica Džouels.

Kad Džouels devās prom, Lisa iekliedzās:

-   Kaut tevi dzīvē sagaidītu vienas vienīgas grūtības un mokoša nāve!

-    Līdz rītam! Džouels nodziedāja. Cerams, rīt no rīta jums mugurā būs citas drēbes.

Nākamajās trijās stundās atlikt nāvessodu atteicās tiesnesis Gārdners, savukārt Veits, Kovaks, Molohs un Dreiberga piekrita.

-    Palikuši vēl trīs tiesneši, un mums vajadzīgs tikai viens pozitīvs lēmums, Bens sacīja. Cik liela ir iespēja, ka viss būs atkarīgs no mums?

-    Negribu par to runāt, Lisa teica, neatraudama acis no dokumenta. Man jākoncentrējas, un drīz tas viss beigsies. Esmu mierīga. Esmu koncentrējusies. Esmu pasaules centrs, un esmu viena pret vienu ar šo dokumentu.

Vienpadsmitos vakarā Lisa atslīga krēslā un iesaucās:

-    Es vairs nevaru! Divpadsmit stundas neesmu pat pakustējusies!

-    Bet kā tad ar pasaules centru? Bens jautāja.

-    Pie velna pasauli! piecēlusies un sākusi soļot pa kabinetu, noteica Lisa. Es ienīstu pasauli! Piekāšu! Mani tagad pārņēmušas dusmas, aizvainojums un naids. Pakārsim to puisi un iesim mājās!

-   Tieši tādi juristu izteicieni Augstākajā tiesā nepieciešami.

Pēkšņi atvērās kabineta durvis, un Andžela paziņoja:

-    Bleiks un Flems nepiedalās. Nāvessoda atlikšana atteikta. Tagad viss jūsu rokās.

Bens paskatījās uz Lisu, kuras pleci bezspēkā saguma.

-   Ja mēs pakārsim to puisi, varēsim iet mājās?

Neilgi pēc pusnakts Bens sēdēja pie datora un cieši lūkojās ekrānā.

-   Neredzu pierādījumus, viņš teica jau trešo reizi piecpadsmit minūšu laikā. Es to puisi nepazīstu, neesmu viņu saticis, taču saprotu, ka nav pierādījumu.

-    Tu ne velna nesaproti, Lisa teica, izstaipījusies dīvānā un ar rokām aizsegusi acis. Un ko mēs rakstīsim tajā dienesta vēstulē?

-   Izklāstīsim Holisam faktus un ieteiksim atlikt nāvessoda izpildi pierādījumu trūkuma dēļ.

-    Mēs taču nezinām, ka tas puisis nav vainīgs, Lisa iebilda.

-    Pret šo cilvēku nav spriesta taisnīga tiesa, un tas ir fakts, noteica Bens, beigdams rakstīt. Policists zvēr, ka redzējis kādu, kurš izskrējis pa mājas pagalma durvīm brīdī, kad notiesātais arestēts. Taču tad, kad aizstāvība pūlas ietilpināt šo policista liecību lietā, tiesnesis atsaka, uzskatot to par nesvarīgu. Smieklīgi!

Lisa dīvānā piecēlās sēdus.

-   To sauc par viedokli. Tev nav iemesla pieņemt, ka tiesnesis kļūdījies.

-             Ir gan, Bens strīdējās pretim, krēslā pagriezies pret kolēģi.

-    Notiesātais uzstāj, ka tas noslēpumainais bēglis ir viņa alibi apliecinātājs naktī, kad tika pastrādāta viena no slepkavībām.

-    Bet kā tad ar pārējām divām slepkavībām? Lisa iebilda. -Ja arī to vienu bērnu viņš nav nogalinājis, citus taču ir.

-    Tu nesaproti. Bena balsī pavīdēja aizkaitinājums. Es taču neapgalvoju, ka viņš nav vainīgs visās trijās slepkavībās. Bet, ja tas puisis nogalinājis tikai divus, nevis trīs cilvēkus, iespējams, viņam netiktu piespriests nāvessods. Iespējams, zvērinātie būtu piesprieduši tikai mūža ieslodzījumu.

-   Ben, šis cilvēks vienā naktī nogalinājis divus nevainīgus bērnus. Pat tu to atzīsti! Liela muiža, ka nav nogalinājis arī trešo! Viņš tik un tā pelnījis to, kas viņu gaida.

-   Tas ir tavs viedoklis, Bens teica, pielēcis kājās. Zvērinātie triju slepkavību lietā varētu balsot citādi nekā divu.

-    Bet tu taču nezini, vai tā policista liecība būtu viņam palīdzējusi! Lisa iebilda. Iespējams, viņu tik un tā atzītu par vainīgu.

-    Bet varbūt arī ne. Bens pavēcināja ar rokām, tādējādi uzsvērdams savu vārdu nozīmi. Ne mums to lemt.

-    Ieklausies sevī! Lisa teica, pieceldamās no dīvāna un nostādamās tieši pretī Benam. Tu nevari pārtaisīt visas prāvas tikai tāpēc, ka tu būtu rīkojies citādi. Zvērinātie dzirdēja aizstāvamā liecību. Viņi dzirdēja, ka ir kāds liecinieks, kas varētu apstiprināt vi

ņa alibi, taču nav atrodams. Un tomēr zvērinātie sprieda, ka viņš vainīgs trijās slepkavībās. Tas, ka policists redzēja noslēpumaino liecinieku, vēl nenozīmē, ka tas patiešām varēja nodrošināt alibi. Neatkarīgi no tā, vai policista liecība tiktu uzklausīta, liecinieks netiktu atrasts. Ja kāds redzējis cilvēku, kas it kā varētu nodrošināt alibi, tas vēl ne mirkli nenozīmē, ka alibi patiešām ir.

-     Bet tas maina visu, ko dzirdējuši zvērinātie, Bens teica.

-    Es nesaku, ka policista liecība būtu apstiprinājusi alibi, taču tā zināmā mērā padarītu ticamāku aizstāvamā liecību, ka šis noslēpumainais cilvēks patiešām eksistē. Pirms nāves tu, šķiet, gribētu izmantot jebkuru iespēju, lai pierādītu savu taisnību.

-   Tev tā puiša vienkārši žēl, jo tev nepatīk nāvessods kā visa atrisinājums, Lisa teica.

-    Tieši tā, Bens atbildēja, krikšķinādams pirkstu kauliņus.

-    Es gribu ieteikt Holisam uzņemties šo lietu. Ja tu nepiekrīti, es sapratīšu, taču man tas daudz ko nozīmē. Ja Holiss nepiekritīs, Jaunākais, kas var notikt, es būšu nonācis muļķa lomā. Tā kā uz kārts likta šā puiša dzīvība, es riskēšu. Zem dienesta vēstules likšu tikai savu parakstu, ja tevi tas darīs laimīgāku.

Lisa papurināja galvu un iesprieda rokas sānos.

-    Vai tiešām tu jūties tik pārliecināts par to neģēli?

Bens palocīja galvu.

-   Labi, tad ķersimies pie vēstules, Lisa teica. Ja Holiss nepiekritīs, es tev sadošu pa ribām.

Atgriezies pie datora, Bens pasmaidīja.

-    Norunāts.

-    Pasteidzies! piecos piecdesmit no rīta Lisa iekliedzās.

Izmeties pa durvīm ar tikko izdrukātu trīsdesmit divas lappuses biezu ieteikuma vēstuli rokās, Bens Holisa kabinetā pieskrēja pie faksa aparāta. Pēc divdesmit minūtēm viņš atgriezās.

-   Vai iespējams būt vēl nogurušākiem? viņš jautāja, atglauzdams sataukojušos matus no pieres.

-    Ceru, ka fakss aizgāja normāli? Lisa jautāja.

Maisiņi zem viņas acīm liecināja par milzīgu pārgurumu. Bens palocīja galvu un apsēdās līdzās Lisai uz dīvāna. Paskatījusies uz kolēģi, viņa teica:

-   Tev nu gan ir mīksta bārdiņa!

-    Nav gan, Bens noteica, pārvilkdams ar roku pār īsajiem rugājiem.

-    Ir gan! Un tas nav trūkums. Tas vienkārši nozīmē, ka tu neesi īsts vīrietis.

-   Tu nu gan gribētu zināt, cik īsts vīrietis es esmu, Bens smaidīdams teica.

Telpā iestājās savāds klusums.

-   Tu tikko flirtēji ar mani, Lisa secināja.

-    Ko tu tur runā? Bens iesmējās.

-   Tā bija! Tu flirtēji.

-    Neflirtēju gan.

-   Tad ko nozīmēja tas: "Tu nu gan gribētu zināt, cik īsts vīrietis es esmu?" Tikpat labi tu varēji teikt: "Patausti mani!"

-    Nu, labi, pieķēri mani, Bens sarkastiski atteica. Ei, Lisa, beigsim pļāpāt! Patausti mani!

-   Tu nu gan to gribētu. Lisa nosmīnēja.

Bens ar pirkstu norādīja uz Lisu.

-   Ar mani tas neies cauri, sieviete! Tu pati tikko flirtēji. Tu pati!

-   Tu esi traks. Lisa iesmējās. Paklau, vienkārši aizmirsīsim to. Mēs taču negrasāmies amizēties. Mēs abi esam pārmocījušies, un es nevēlos pieļaut, ka noguris prāts liek izdarīt kaut ko tādu, ko vēlāk nožēlošu.

-   Tieši tā. Bens atlieca galvu atpakaļ. Lai gan varu apsolīt, ka to tu nekad nenožēlotu.

-    Lisa, mosties! Bens sauca, purinādams viņas plecu.

-              Kas? piecēlusies sēdus uz sarkanā dīvāna, viņa jautāja.

-    Cik pulkstenis?

-   Pusastoņi. Nespēju aizmigt. Visu laiku domāju par to apsūdzēto. Ja nu Holiss atsakās atlikt nāvessodu, jo mēs esam sastrādājuši muļķības? Tātad mēs viņu būsim nogalinājuši.

-   Mēs nevienu neesam nogalinājuši. Mēs darījām, ko varējām, un uzrakstījām pamatīgi argumentētu vēstuli.

-   Tu tā domā?

-   Bez šaubām. Mēs rīkojāmies pārliecināti…

Iezvanījās telefons. Bens pielēca tam klāt.

-    Hallo! Sveicināti, Holisa kungs! Vai saņēmāt faksu? Bens apklusa, un Lisa uzsita viņam pa roku, lai izdibinātu tiesneša reakciju. Nē, mēs saprotam, Bens teica. Jā, mēs zinām, kāda ir procedūra. Lieliski. Ceru, ka pēc mēneša tiksimies. Lai jums laba diena! Nolicis klausuli, Bens, raudzīdamies Lisai tieši acīs, ieturēja pauzi. Ir pieci pozitīvi lēmumi! Mēs uzvarējām! viņš kliedza.

Abi apskāvās un lēkāja pa kabinetu, saukdami:

-   Mēs uzvarējām! Mēs uzvarējām!

-   Nespēju noticēt! Lisa teica. Ko vēl viņš sacīja?

-   Viņam patikusi mūsu vēstule. Teica, ka argumenti bijuši pārliecinoši, analīze pamatīga. Teica, ka pārāk bieži esam lietojuši vārdu turklāt, taču, viņaprāt, esam visu izdarījuši pareizi. Viņš jau piezvanījis Misūri gubernatoram. Nu mums jāgatavojas lietas izskatīšanai.

-    Neticami!

-   Un zini, kas ir pats labākais? Holiss sacīja, citēju: "Sasodīts, tās prāvas ir kā skabargas pakaļā."

-    Holiss teica sasodīts?

-    Tieši tā. Bens plati smaidīja. ŠI ir viena sasodīti laba diena!

TREŠĀ NODAĻA

Stāvēdams pie "Armanda picērijas", Bens ieelpoja vēlā oktobra vēso gaisu. Vasara oficiāli bija beigusies tāpat kā Vašingtonas neciešamais mitrums. Ģērbies kreklā ar uzrotītām piedurknēm, Bens izbaudīja apkārt valdošo klusumu. Jau sācis aizmirst vasaras zaļumu, viņš pētīja brūnos un oranžos toņus, kas rotāja kokus Masačūsetsas avēnijā, un gaidīja pusdienu biedru. Pēc pāris minūtēm kāds uzsita viņam uz pleca.

-    Bens?

-    Riks? Bens atjautāja, pazīdams tiesneša Holisa bijušā ierēdņa balsi. Rikām mugurā bija olīvzaļš uzvalks un raibs kašmira lakatiņš. Visiespaidīgākās bija viņa acis aizpampušas un mazliet asinīm pielijušas. Plānie gaišie mati bija rūpīgi saķemmēti. Riks izrādījās slaidāks, garākām rokām un vecāks, nekā Bens bija gaidījis. Prieks beidzot ne tikai dzirdēt balsi, bet arī redzēt seju, Bens teica, kad abi bija sarokojušies. Tu pēdējo divu mēnešu laikā mums esi daudz palīdzējis ar padomu, tāpēc, manuprāt, bija pienācis īstais brīdis noskaidrot, kāds tu patiesībā izskaties.

-             Man arī tā likās, Riks teica, kopā ar Benu ieiedams ēstuvē.

-    Nu, kā Holiss pret tevi izturas?

-   Normāli, Bens atbildēja, iekārtodamies pie galda telpas stūrī. Pirms pusotra mēneša viņš atgriezās no Norvēģijas, un domāju, ka beidzot esmu pieradis pie viņa dīvainībām.

-   Viņš spēj būt visai savāds, vai ne? Nekad neesmu sapratis, kāpēc viņš raksta tikai ar zīmuli. Domā, viņam ir alerģija pret pildspalvām?

-    Domāju, tā vienkārši ir daļa no viņa personības, Bens atbildēja. Manuprāt, nekas nav kā akmenī iecirsts; viss var mainī

ties. Tomēr būtu labāk, ja viņš nenoēstu visas dzēšamgumijas no zīmuļu galiem.

-   Viņš vēl joprojām to dara? Riks iesmējās. Mani tas tracināja.

-    Viena lieta ir ēst tīras dzēšamgumijas. Pret tādām man nav iebildumu. Taču viņš košļā netīras. Reiz redzēju, kā viņš nodzēsa pusi lappuses. Uz papīra bija daudz dzēšamgumijas drusciņu, bet pati gumija bija piķa melna. Viņš to iebāza mutē un sāka košļāt! Pēc tam zīmuļa galā bija atlicis tikai metāla karkasiņš. Holisa zobi bija pilnīgi melni, un tas bija šausmīgi.

-   Jā, jau sāku ilgoties pēc tādiem brīžiem, Riks noteica, atvērdams ēdienkarti.

-    Lasīt ēdienkarti nav jēgas, Bens pamācīja. Te pasniedz tikai vienu ēdienu. Bens norādīja uz nebeidzamo picu klāstu, kas bija "Armanda" specialitāte. Visas picas par četri deviņdesmit deviņi. Cik man zināms, tā ir brīnišķīgākā lieta visā pilsētā. Nespēju noticēt, ka tu par šo vietu agrāk nebiji dzirdējis.

-    Esmu to palaidis garām, Riks noteica, pētīdams visdažādākās picas.

Pateikuši oficiantam savu pasūtījumu, Bens un Riks piegāja pie bāra un paņēma katrs trīs picu šķēles. Atgriezies pie galda, Bens teica:

-   Starp citu, paldies par padomu Scotl lietā! Nezināju, ka Holiss ir tik nelokāms, šādās lietās lemjot par labu apsūdzētajiem.

-    Mūsu taisnīgajam tiesnesim ne reizi nav bijis Sestajam labojumam* atbilstošas lietas, kas viņam nepatiktu, Riks teica.

-    Starp citu, ar ko tā nāvessoda lieta beidzās?

-   Tu taču zini, ka nedrīkstu tev to stāstīt. Bens izmocīja vārgu smaidu. Mēs esam parakstījuši ētikas kodeksu, kurā teikts, ka viss ir konfidenciāls.

-   Arī es to esmu parakstījis, Riks teica, salocīdams sīpolu un ķiploku picas šķēli uz pusēm. Un man tas vēl joprojām ir saistošs. Tici man, es zinu, ko nozīmē sēdēt tajos birojos. Tu visu laiku esi atbildīgs par visu.

Bens paskatījās pār plecu un tad paliecās tuvāk Rikām.

*       ASV Konstitūcijas Sestais labojums nosaka krimināllietās apsūdzēto tiesības federalajā tiesā.

-    Mēs nepiekrītam. Tiesneši ar piecām balsīm pret četrām nobalsoja par tā puiša nogalināšanu. Tas bija briesmīgi.

-     Ei, neļaujies grūtsirdībai! Riks teica. Jūs daudz darījāt, lai novērstu ļaunāko. Tu nevari…

-    Zinu. Visas lietas nevar uzvarēt, Bens atzina. Taču gribējās izglābt to puisi. Prāvas laikā viņš bija pamatīgi satriekts.

-    Viņš nav pirmais un noteikti nebūs pēdējais, Riks norādīja. Ar ko vēl pašlaik nodarbojaties? Kas jauns CMI apvienošanās lietā? Šķiet, nākamnedēļ tiks pasludināts spriedums?

-    Patiesību sakot, tas, iespējams, nenotiks vēl dažas nedēļas. Bleiks un Ostermans pieprasījuši vairāk laika, lai varētu uzrakstīt savu viedokli. Tu jau zini, ka apvienošanās lietās allaž ir daudz mulsinoša. Vajadzīga vesela mūžība, lai izlauztos cauri visām muļķīgajām regulām.

-   Un kurš tad uzvarēs?

-Tas patiešām bija jautri, Bens teica, vēlreiz paskatīdamies pār plecu. Kad tiesneši balsoja sēdē, bija piecas balsis pret četrām, CMI atstājot zaudētājos. Pēdējā brīdī Ostermans paaicināja Dreibergu savā kabinetā. Ja var ticēt Ostermana ierēdņiem, Ostermans pārliecinājis viņu, ka regulas ir par labu CMI, tātad apvienošanās ar lЈxco\l ir pilnīgi likumīga un atbilst Šērmena Aktam pret trestiem*. Pēc lēmuma pasludināšanas Čārlzs Maksvels tūdaļ ķersies pie darba. Baumo, ka viņš vairāk nekā piecus miljonus iztērējis juristiem, lai lieta nonāktu Augstākajā tiesā.

-   Nezini, kāpēc Dreiberga pārdomāja?

-     Nē. Tu taču pazīsti Ostermanu. Iespējams, izteica komplimentu par Dreibergas intelektu, un šī padevās. Jauniņajam noteikti ir grūti stāties pretim tiesas priekšsēdētājam.

-   īpaši jau sievietei, Riks piebilda.

Pārsteigts par šo komentāru, Bens sacīja:

-    Es tā neteiktu. Ja arī Dreiberga būtu vīrietis, viņai būtu grūti nepiekrist Ostermanam.

__ Laika m gan , Riks piekrita.

*      Šermena Akts pret trestiem tika pieņemts 1890. gada 2. jūlija, un tas bija pirmais Amerikas Savienoto Valstu federālās valdības noteiktais ierobežojums monopolu veidošana. Taja tika pasludināts, ka trestu veidošana nav likumīga un monopolu veidošana ir kriminālnoziegums. Akts nosaukts par godu ta autoram senatoram Džonam Sērmenam no Ohaio štata.

-   Cikos viņa atnāks? Nātans jautāja, uz dzīvojamās istabas kafijas galdiņa spodrinādams kurpes.

-   Kuru katru minūti būs klāt. Spodrinādams pats savas kurpes, Bens norādīja uz Nātana pedantisko darbošanos. Varbūt tev samaksāt, lai tu nospodrinātu arī manas kurpes?

-   Šo tradīciju tēvs nodod dēlam, puis, Nātans teica. Dēls to nodod tālāk draugam. Kurpju spodrināšana ir dzīves neatņemama sastāvdaļa.

-    Nespēju noticēt, ka daru kaut ko tādu, Bens teica, berzēdams melno vasku kurpes ādā. Jūtos kā vectētiņš. Nu, tikai veci ļaudis spodrina savus apavus. Varbūt es šobrīd kļūstu vecs.

-    Vecumam ar to nav nekāda sakara, Nātans iebilda. Es kurpes spodrinu pats kopš divpadsmit gadu vecuma.

-   Jā, bet tu arī gludini zeķes.

-    Bet tikai godu zeķes, Nātans izlaboja. Lai kurš nu būtu runājis!

-   Tikai nevajag! Bens strīdējās pretim. Varbūt es arī esmu kārtīgs, taču tu esi Pedantu Karalis.

Nātans nospodrināja kurpes sānu un uzspļāva tam.

-Sapņo vien!

-   Vai gan citādi tavas kredītkartes makā būtu saliktas alfabētiskā kārtībā? Un drēbes skapī nesaskartos?

-    Man gribas, lai visam ir sava vieta, Nātans paskaidroja.

-   Protams, un ne jau tāpēc, ka esi dīvainītis. Pētīdams kurpi savā labajā rokā, Bens piebilda: Ja Lisa tagad mani redzētu, viņa dienām mani kaitinātu.

-   Nesaprotu, kāpēc tu vēl līdz šim neesi atvedis viņu šurp.

-   Gan jau viņa tev iepatiksies, Bens teica. Viņā ir uguntiņa.

-   Tad kāpēc tu ar viņu nesaejies?

-   Nevaru, Bens atbildēja. Mēs visu laiku atrodamies pārāk tuvu. Tad jau varētu saieties ari ar māsu.

Viņš uzvilka mirdzošās kurpes kājās. Kad noskanēja durvju zvans, Bens devās tās atvērt.

-   Jauka vietiņa, ienākot teica Lisa. Labāka, nekā iedomājos.

Pie dzīvojamās istabas tālākās sienas atradās milzīgs tumšzils dīvāns. Mazāks svītrots dīvāniņš kalpoja par pagaidu novietni žaketēm, portfeļiem, makiem un atslēgām. Abi bija izdevīgi nopirkti par dzīvokļa biedru pirmo algu Vašingtonā. Virs lielākā dīvāna karājās milzīgs tukšs rāmis, kas ietvēra sarkanus, zilus, dzeltenus un zaļus krāsas laukumus, ko Ēriks bija uztriepis tieši uz sienas drīz pēc ievākšanās šajā mājā. Ēriks teica, ka tās ir pamatkrāsas darbībā; Bens uzskatīja, ka tas ir labs pirmais mēģinājums, ja viņš cenšas sekot Dleksonam Polakam; Obers apgalvoja, ka tas neaizrauj, savukārt Nātans to nosauca par šausmām.

Bens kopā ar Lisu iegāja dzīvojamā istabā un iepazīstināja viņu ar Nātanu, kas vēl joprojām spodrināja kurpes.

-    Priecājos beidzot iepazīties, Lisa teica. Paošņājusi gaisu un pamanījusi kurpju tīrīšanas līdzekļus, viņa piebilda: Ja jūs, puiši, vēlaties, varam aiziet uz kino. Padzīvojušiem cilvēkiem dod atlaides.

-   Smejies vien! Bens atteica.

-              Protams, smiešos, Lisa neatlaidās, apskatīdama istabu.

-    Starp citu, kas noticis ar kafijas galdiņu?

Galdiņš istabas centrā patiesībā bija afiša ar Elbridža Gerija* portretu Bens uzskatīja, ka tas bijis sliktākais viceprezidents. Afišā šis cilvēks stāvēja uz ugunsizturīgas plastmasas un betona klučiem.

-    Tas ir politiski vistumšākais kafijas galdiņš visā pilsētā, Bens lepni paskaidroja. Kur vēl tu vari uzlikt savas kājas uz sejas cilvēkam, kurš atteicās parakstīt Amerikas Savienoto Valstu Konstitūciju?

-    Zini, dažreiz tu patiešām esi dīvains, Lisa teica. Garām ēdamistabas stikla galdam, kas atradās starp virtuvi un dzīvojamo istabu, Lisa devās uz virtuvi un piegāja pie kalendāra, kas bija piestiprināts pie ledusskapja. Vai tas ir "Mis Amerikas pusaudze" kalendārs? viņa jautāja, pamanījusi logo zem attēla ar jaunu meiteni vakartērpā. Šķirstīdama lapas, viņa piebilda: Patiešām aizkustinoši.

* Elbridžs Gerijs (1744 -1814) amerikaņu politiķis, sākotnēji demokrātu, pēc tam republikāņu partijas biedrs. Bijis piektais viceprezidents Amerikas Savienoto Valstu vesture un strādājis prezidenta Džeimsa Medisona laikā. Parakstījis Neatkarības deklarāciju un Konfederācijas rakstus. Viņa uzvārds izmantots jauna termina gerrymandering (priekšvēlēšanu mahinacijas, faktu izkropļošana) veidošanā.

-    Es zināju, ka tu esi šķirstītāja, Bens teica, noraudzīdamies Lisā no dzīvojamās istabas. Ir divu tipu cilvēki. Vieni nekad nešķir kalendāru uz priekšu, lai katru mēnesi piedzīvotu pārsteigumu, savukārt otri grib redzēt visas bildes uzreiz.

Lisa atgriezās dzīvojamā istabā.

-    Reiz tu sacīji, ka ir tikai divu tipu cilvēki: tie, kas uzvirpina spageti uz dakšiņas, lai varētu iebāzt mutē, un tie, kas iesūc tos mutē.

Bens klusēja, līdz beidzot noteica:

-   Labi, ir četru tipu cilvēki.

Pēkšņi istabā ietraucās Obers.

-   Esmu mājās! Vai lesbiete jau ieradusies?

-    Patiesību sakot, ir pieci tipi.

Kad Obers nostājās līdzās Lisai, Bens aizvēra acis un sagatavojās pašam ļaunākajam.

-   Tu droši vien esi Obers. Lisa pastiepa roku. Jocīgi. Bens teica, ka tavas rokas ir daudz spalvainākas.

Nātans iesmējās, bet Obers sacīja:

-   Tiešām? Bet par tevi viņš stāstīja, ka esi stipri līdzīga vīrietim.

-   Bens teica, ka tu neproti staigāt ar taisnu muguru, Lisa atcirta.

-    Bet tu čurā stāvus.

-   Jauki! Lisa iesaucās. Bet tev neesot pretstatāmu īkšķu.

-   Nesaprotu, Obers apmulsis novilka. Ko nozīmē pretstatāms īkšķis?

-Ja tādu nav, cilvēks līdzinās mērkaķim. Vai reptilim. Varbūt baktērijām. Zemākajām dzīvības formām…

-   La-a-abi, domāju, mēs visu sapratām, Bens pārtrauca strīdniekus, nostādamies abiem pa vidu. Skaidri redzams, ka jūs lieliski sadzīvosiet. Ko gatavosim vakariņās?

-    Es domāju, ka tās gatavos Lisa. Obers apsēdās līdzās Nātanam uz lielā dīvāna. Nē, pareizi, viņa grasījās salabot manu mašīnu.

-   Izbeidz! Bens brīdināja. Varbūt pasūtīsim kaut ko no ķīniešu restorāna?

Visi tTīs piekrītoši palocīja galvu, un Bens piezvanīja uz restorānu. Kad viņš nolika klausuli, Lisa atvēra somu.

-    Ben, gribēju tev parādīt šo. Izvilkusi desmit lappuses garu dokumentu, viņa paskaidroja: Tikko izdrukāju to no Westlaw. Tas ir mūsu pirmais publicētais lēmums.

lasot oficiālo dokumentu, Bens sāka smaidīt.

-    Neticami! Tie taču ir mūsu vārdi! Tas ir likums!

-    Nesaprotu, ierunājās Nātans, jūs rakstāt lēmumus tiesnešu vietā? Vai tas ir likumīgi?

-    Mēs nespriežam tiesu. Mēs vienkārši rakstām viedokļus, Bens paskaidroja, vēcinādams dokumentu lapas. Katru trešdienu un piektdienu tiesneši pulcējas uz sēdi un balso par lietu iznākumu. Izmantojot mūsu sagatavotās piezīmes, viņi nospriež, kāds būs lēmums. Pieņemsim, ka Augstākajā tiesā ir iesniegta prasība par pilsoņa tiesību ievērošanu. Tiesneši balso, un pieci uzskata, ka apsūdzētais ir vainīgs, savukārt četri domā, ka ne. Tātad viņš ir vainīgs. Taču lēmums vēl netiek pasludināts. īstā lēmuma sagatavošanu vispirms uztic konkrētam tiesnesim, un tam jābūt uzrakstītam uz papīra. Tam vajadzīgs laiks no viena mēneša līdz pusgadam. Ja lēmuma rakstīšana uzticēta Holisam, viņš atgriežas no sēdes un saka mums ar Lisu: "Mēs rakstīsim vairākuma viedokli; apsūdzētais ir vainīgs. Gribētu, lai lēmums tiktu sagatavots atbilstoši Četrpadsmitajam labojumam." Mēs to uzrakstām un iesniedzam Holisam. Parasti viņš mūsu sagatavoto dokumentu pamatīgi salabo, un tikai tad tas iegūst īstās aprises. Tomēr pamatos tas ir mūsu darbs.

-    Un te tas ir. Lisa izrāva Benam no rokas dokumentu un pasniedza Nātanam. Holiss savu vārdu teica jau pirms vairākiem mēnešiem, taču tikai šonedēļ lēmums tika apstiprināts.

-    Iespaidīgi, Nātans piebilda.

-    Redzi šo rindkopu? Lisa norādīja uz kādu lappusi. Mēs to rakstījām divas dienas! Holiss nevēlējās nonākt pretrunā ar kādu savu iepriekšējo lēmumu.

Atskanēja durvju zvans.

-    Ēdiens. Ēdiens. Ēdiens. Obers skriešus metās pie durvīm.

-    Tas nav iespējams! Bens sauca viņam pakaļ. Mēs taču tikko pasūtījām.

Obers atvēra durvis un neapmierināts konstatēja, ka aiz tām stāv Ēriks.

-    Piedod, aizmirsu atslēgas darbā, Ēriks paskaidroja, atglauzdams neķemmētos matus.

-    Lieliski, Obers satraukts noteica. Nāc, tev jāiepazīstas ar kādu cilvēku. Ievilcis Ēriku dzīvojamā istabā, Obers sacīja:

-    Lisa, tas ir Ēriks. Vēl nevainīgs.

-   Atvaino viņu, Ēriks teica, paspiedis Lisai roku. Viņš tik ļoti lepojas ar mani, ka nespēj savaldīties.

-    Priecājos iepazīties, Lisa teica. Daudz esmu dzirdējusi par tevi.

-   Man arī prieks, Ēriks atbildēja.

Nelikdamies ne zinis par Oberu, Bens jautāja Ērikam:

-   Gribi ēst? Mēs tikko pasūtījām ķīniešu ēdienu. Drīz būs klāt.

-    Tas būtu lieliski, Ēriks teica. Starp citu, esi dzirdējis par CMI apvienošanos?

-    Nē. Kas ir? Bens jautāja.

-    Biju klāt, kad šī ziņa pienāca. Tirgus slēgšanas brīdī Čārlzs Maksvels nopirka vēl divdesmit procentus Lexcoll akciju. Pēdējās trijās minūtēs tās uzkāpa par četrpadsmit punktiem, un tiek lēsts, ka CMI rīt no rīta deviņos trīsdesmit piecās uzlēks līdz trīsdesmit procentiem. Biržas mākleri vai plēsa matus no galvas.

-     Maksvels taču neko nevarēja zināt, vai ne? Lisa jautāja Benam.

-    Nē, nekādā ziņā, Bens atbildēja, un, atceroties sarunu ar Riku, viņam šermuļi pārskrēja pār muguru. Maksvels neko nevarēja zināt, viņš sev iegalvoja. Tas nav iespējams. Viņš vienkārši minēja. Tiesas lēmums nav nemaz tik neparedzams. Maksvels droši vien aprunājies ar juristiem.

-     Neatkarīgi no tā, ko viņš zinājis, Ēriks teica, šis tiek saukts par Maksvela visriskantāko soli. Ja Maksvelam izrādīsies taisnība, viņš kļūs par miljardieri. Ja Augstākā tiesa noraidīs apvienošanos, viņš būs ieguldījis visu savu naudu vissliktākajā komunikāciju savienībā, kāda vēsturē piedzīvota.

Kad Bens nākamajā dienā ieradās darbā, uz rakstāmgalda viņu gaidīja paziņojums. Tas bija adresēts visiem ierēdņiem un atgādināja, ka, ņemot vērā apstākļus CMI apvienošanās lietā, ikvienam jāatceras visa Augstākās tiesas informācija ir stingri kon

fidenciāla un to nekādā ziņā nedrīkst izpaust. Pēkšņi kāds pieskārās Bena plecam.

-   Saso… viņš sāka kliegt un pagriezās.

-    Nomierinies, puis! Lisa teica.

-    Tu nobiedēji mani līdz nāvei, Bens novilka, slaucīdams pieri.

-   Iedomājies šitādu paziņojumu? Lisa pavēcināja ar savu eksemplāru. Pie velna, par ko viņi mūs uzskata? Par ko viņi mūs apsūdz?

-   Nedomāju, ka ir tik ļauni. Bens knibināja kaklasaiti. Manuprāt, tas ir parasts atgādinājums. Žurnālisti droši vien neliek mieru, izprašņājot, vai Maksvela risks attaisnosies.

-    Nākamnedēļ tiks pasludināts lēmums, tātad visas maitu lijas gana drīz uzzinās, kas viņš ir: guru vai lempis. Klau, es iešu pēc kafijas. Tev ari kaut ko atnest?

Bens papurināja galvu. Tiklīdz Lisa bija izgājusi no kabineta, Bens savā vizītkaršu turētājā uzmeklēja Rika telefona numuru. Pacēlis klausuli, viņš uzgrieza Rika numuru, taču pārsteigts konstatēja, ka mehāniska sievietes balss saka:

-   Telefona numurs, uz kuru jūs zvanāt, neeksistē. Lūdzu, pārbaudiet numuru un zvaniet vēlreiz!

Samulsis Bens atkal uzgrieza to pašu numuru, divkārt pārbaudīdams katru ciparu.

-   Telefona numurs, uz kuru jūs zvanāt, neeksistē. Lūdzu, pārbaudiet numuru un zvaniet vēlreiz!

Nometis klausuli, Bens saņurcīja vizītkarti un meta to pret sienu. Sasodīts, ko lai tagad iesāk? Paņēmis klausuli, viņš uzgrieza informācijas dienesta numuru.

-   Man vajadzīgs Rika Fāgena telefona numurs Kolumbijas apgabalā. F-ā-g-e-n-s.

Bens nervozi dauzīja ar zīmuli pret galdu.

-   Piedodiet, ser, operatore teica, Fāgena uzvārds nav reģistrēts.

-   Varbūt nosaukšu jums viņa iepriekšējo telefona numuru? Vai tad jūs varēsiet sameklēt jauno? Bens jautāja.

-    Mēģināšu, operatore atbildēja. Bens aizskrēja līdz sienai, lai paceltu vizītkarti. Ser, vai jūs vēl klausāties?

Aizsteidzies atpakaļ līdz rakstāmgaldam, Bens apsēdās krēslā.

-    Es klausos.

Un viņš nosauca Rika veco numuru.

-    Piedodiet, ser, operatore teica, taču šāds numurs vairs neeksistē.

-   Zinu, Bens izdvesa. Tieši tāpēc es gribēju noskaidrot, vai eksistē cits. Saskaities viņš jautāja: Vai varat pateikt, uz kurieni tika nosūtīts rēķins?

-    Piedodiet, bet tādu informāciju mēs nesniedzam.

-    Paldies! Bens novilka un nolika klausuli.

Nosvīdis slapjš, Bens piespieda pieri pie rakstāmgalda. Tam noteikti ir kāds izskaidrojums, viņš centās sev iegalvot. Riks vienkārši pārcēlies uz citu dzīvesvietu. Nav iemesla krist panikā. Nav par ko uztraukties. Viņš vēlreiz piezvanīja uz informācijas dienestu un uzzināja telefonu kompānijas numuru.

-    Labdien! Mani sauc Riks Fāgens, Bens stāstīja operatoram.

-    Nesen atvienoju savu telefonu, taču baidos, ka esmu nepareizi nosaucis jums jauno adresi. Vai varat to pārbaudīt? Negribu nokavēt maksājumu termiņu.

-    Savienošu jūs ar norēķinu departamentu, Fāgena kungs, operators teica.

-   Kā varu jums palīdzēt? bija dzirdams jautājums otrā vada galā.

Bens vēlreiz visu izstāstīja.

-    Kāds bija jūsu iepriekšējais numurs?

Bens nolasīja to no saņurcītās vizītkartes un gaidīja. Beidzot atskanēja operatora balss:

-    Fāgena kungs, priecājos, ka piezvanījāt. Jūs vispār neesat atstājis jauno adresi.

-   Tiešām? Bens paķēra pildspalvu. Kāda adrese jums ir?

-   Tikai iepriekšējā, operators skaidroja. Rodailendas avēnija tūkstoš septiņi simti astoņdesmit, Nortvesta. Trīssimt septiņpadsmitais dzīvoklis.

-   Tā tiešām ir vecā adrese, Bens atbildēja, pierakstīdams to.

-   Tiklīdz man būs jaunā, es darīšu jums to zināmu.

Nolicis klausuli, Bens atslīga krēslā, lai padomātu, kā vēl varētu atrast Riku. Pārbaudījis indeksu Augstākās tiesas adrešu grāmatā, viņš izgāja no kabineta, aizsteidzās prom pa gaiteni un noskrēja lejā pa iekārtajām spirālveida kāpnēm arhitektūras

brīnumu, ko izmantoja tikai darbinieki. Skriedams pa Lielo zāli, viņš prātā zīmēja Augstākās tiesas ēkas plānu, lai ātrāk nokļūtu līdz Personāla daļas birojam.

-   Kā varu jums palīdzēt? jautāja sieviete, kas stāvēja aiz administratora galda.

-   Sveicināti! Mani sauc Bens Edisons, esmu ierēdnis tiesneša Holisa birojā. Mēs vēlamies sapulcināt visus bijušos Holisa ierēdņus, un, sākot strādāt, es šeit aizpildīju dažādus papīrus. Varbūt jums ir zināmas dažu bijušo ierēdņu adreses?

-    Mums te ir viss, sieviete lepni atbildēja. Tā kā mums ir laba drošības sistēma, mēs zinām, kur esat dzīvojis arī pirms desmit gadiem.

-   Patiesību sakot, mums vajadzīga tikai viena bijušā ierēdņa adrese. Pārējās mums jau ir.

-    Identifikācijas karti! sieviete palūdza.

Bens no krekla krūškabatas izvilka savu karti un pasniedza to sievietei. Izvilkusi karti cauri nelielam elektroniskam aparātam uz sava galda, viņa ieskatījās datorā un nogaidīja, kamēr parādās Bena drošības kodi.

Ātrāk, Bens domās lūdzās, ar īkšķiem bungodams pa augstā galda virsu.

-   Kā to ierēdni sauc, mīļais? sieviete beidzot apjautājās, atdodama Benam viņa identifikācijas karti.

-             Riks Fāgens, Bens atbildēja, ielikdams karti krekla kabatā.

-    Laikam jau Ričards.

Ierakstījusi vārdu datorā, sieviete teica:

-   Ar šādu vārdu nav reģistrēts neviens tiesneša Holisa ierēdnis.

Pārsteigts Bens teica:

-   Varbūt mūsu sarakstā ir kāda kļūda. Pārbaudīsiet, vai viņš nav strādājis pie kāda cita tiesneša?

Sieviete vēlreiz ieskatījās datorā, savukārt Bens turpināja bungošanu.

-    Piedodiet, sieviete teica, taču šāda ierēdņa nav.

-   Tas nav iespējams, Bens noteica, un viņa balsī jautās panika.

-   Diemžēl tā ir, sieviete turpināja. Esmu pārbaudījusi visu personāla datu bāzi. Augstākajā tiesā nekad nav strādājis cilvēks, vārdā Riks Fāgens.

CETURTĀ NODAĻA

Bens uzskrēja augšā pa kāpnēm un pilnā ātrumā metās uz kabinetu. Piesteidzies pie vistālākā dokumentu skapja, viņš atrāva to no sienas. Rika Fāgena paraksta tur nebija.

-   Sasodīts! Bens skaļi nolamājās, tik spēcīgi iebelzdams pa skapi, ka tajā palika nospiedums. Kā gan es varēju būt tik stulbs?

Pagriezies Bens uz sava rakstāmgalda pamanīja milzīgu sarkanu, dzeltenu un violetu ziedu pušķi. No pārāk lielā klūgu groziņa viņš izvilka nelielu aploksnīti un izņēma no tās kartīti.

-    Paldies par palīdzību! Bens lasīja. Vienmēr Tavs Riks.

Benam kļuva slikti. Šķita, ka tūdaļ būs jāvemj. Kad telpa jau

sāka griezties, viņš nolika galvu uz rakstāmgalda. Esmu pamatīgās ziepēs, viņš nosprieda. Pie velna, ko lai tagad iesāk? Beidzot atguvis elpu, Bens pagrūda malā ziedu pušķi, paņēma klausuli un piezvanīja Nātanam.

-   Tas esmu es, viņš teica.

-   Vai viss kārtībā? Nātans jautāja. Izklausās, ka esi bez elpas.

-    Vai varam satikties mājās?

-   Vēl nav pat desmit!

-    Nātan, lūdzu, vai mēs varam satikties mājās? Tas ir svarīgi.

-   Protams. -Nātans šķita apmulsis. Tūdaļ braukšu, bet kas noticis?

-    Pateikšu, kad satiksimies, Bens atbildēja un nolika klausuli.

Uzrakstījis zīmīti Lisai, Bens paķēra portfeli un devās uz durvju pusi. Izejot no ēkas, viņš uz kāpnēm pamanīja Lisu.

-    Uz kurieni tad tu? viņa jautāja.

-             Spazmas kuņģī, Bens atteica. Viņa seja bija pelnu pelēka.

-    Vai pateiksi Holisam, ka slimības dēļ devos mājās?

-   Protams. Kas noticis?

-    Man vienkārši jāaizbrauc uz mājām.

Iegājis mājā, Bens tūdaļ devās uz savu istabu, apsēdās uz gultas malas un pūlējās nomierināties. Viņš iztēlojās, ka pastaigājas klusā mežā. Tad iedomājās zemūdens peldēšanu. Savaldies, viņš teica pats sev. Ir jau labi. Notiek arī ļaunākas lietas. Vēzis. Mēris. Nāve. Nespēdams nosēdēt mierīgi, viņš soļoja pa nelielo istabu un atkal un atkal domās atkārtoja notikumu gaitu.

-   Sasodīts! beidzot viņš skaļi noteica. Kā gan es varēju būt tik stulbs?

Devies atpakaļ uz gultu, Bens vēlreiz pūlējās nomierināties. Velti. Viņš pūlējās izdomāt, kā rīkoties tālāk. Iet pie Holisa? Tādā gadījumā viņu nekavējoties atlaidīs. Nē, jābūt kādai labākai izejai. Prātā pārcilājot visdažādākās iespējas, Bens nonāca pie viena un tā paša secinājuma: vispirms jāatrod cilvēks, kas izraisījis šo nelaimi. Jāatrod Riks. Viņa domas pārtrauca mašīna, kas apstājās pie mājas.

-   Ben! no apakšstāva uzsauca Nātans.

-   Esmu šeit! Bens atsaucās.

Nātans uzskrēja augšup un iesteidzās Bena istabā.

-    Kas noticis?

Bens apsēdās uz gultas un saņēma galvu rokās.

-    Esmu visu totāli salaidis dēlī, viņš teica.

-    Kā tā? Stāsti!

Bens tā arī darīja.

-    Domāju, tieši Riks visu izstāstīja Maksvelam.

Nātans skatījās ārā pa logu.

-              To tu nezini, viņš teica. Tad nosvērtā balsī paskaidroja:

-    Nav iemesla ticēt, ka noticis ļaunākais.

Bens saprata: ar šiem meliem Nātans cenšas viņu mierināt.

-   Nātan, es zinu, ka tas bija Riks. Ar miljoniem neviens tā neriskē. Viņš man pat puķu pušķi atsūtīja, lai pateiktos par palīdzēšanu. Viņš izlika slazdus, un es tajos iekritu. Viņam jau nebija grūti vajadzēja tikai papētīt situāciju un piezvanīt uz Augstāko tiesu, kad tiesnešu vēl nav un darbu sāk jaunie ierēdņi, kam vēl slapjš aiz ausīm. Pavisam vienkārši.

-   Nesaprotu. Nātans atslīga pret palodzi. Tu Holisam par Riku neko nestāstīji?

-   Nemūžam! Bens atteica. Negribu, lai Holiss jebkad uzzinātu, ka esmu saņēmis padomu no ārpuses. Mums ar Lisu jāizskatās nevainojamiem. Bena acis pievērsās grīdai. Nolādēts! viņš nokliedza un uzsita pa gultu. Kāds gan es biju stulbenis!

-   Tur neko nevar līdzēt, Nātans noteica, no visas sirds pūlēdamies mierināt draugu. Varbūt varam mēģināt atrast Riku. Vai tev ir viņa telefona numurs?

-Jau pārbaudīju. Atslēgts. Uri adreses man nav.

-   Tev patiešām nevajadzēja braukt, Bens teica, atvērdams Nātana vecā sarkanbrūnā Volvo durvis.

-   Tu piespiedi mani atrauties no darba un nu gribi, lai es stāvu malā, kamēr tu pārbaudīsi tā puiša māju? Nātans jautāja.

-    Ij nedomā!

-    Es jau negribu, lai tu stāvi malā…

-   Zinu, Nātans atteica. Un es nebraucu tev līdzi tikai tāpēc, ka baidos no tā. Es gribu tev palīdzēt.

-    Paldies! Bens sacīja, kad mašīna sāka kustēties. Taču negribas, lai tev nāktos risināt manas problēmas.

Nātans nobrauca lejā pa Septiņpadsmito ielu un apstājās stāvlaukumā dažu kvartālu attālumā no vajadzīgās vietas.

-   Tālāk iesim kājām.

Bens paskatījās uz tumšajiem mākoņiem.

-   Tev ir lietussargs? Tūdaļ sāks līt.

-   Zem sēdekļa kādam jābūt, Nātans teica.

Rodailenda 1780 atradās netālu no pilsētas darījumu centra un laika gaitā bija pārbūvēta. Pēdējoreiz remontēta divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados, astoņus stāvus augstā ēka tagad bija žultaini zaļā krāsā ar tonētiem lieliem stikla logiem. Augonis arhitektūras miesā. Atvēruši smagās stikla durvis, Bens ar Nātanu iegāja vestibilā un uzrunāja sargu, kas sēdēja pie aprūsējuša dzelzs rakstāmgalda nesen izremontētā telpā.

-   Kā varu palīdzēt? sargs jautāja.

-     Es meklēju savu brāli Riku Fāgenu, Bens paskaidroja.

-    Viņš dzīvo trīssimt septiņpadsmitajā dzīvoklī.

Sargs dažas sekundes vēroja ienācējus. Beidzot viņš noteica:

-    Nāciet!

Bens ar Nātanu saskatījās un brīdi vilcinājās. Tad Nātans piekrītoši palocīja galvu un viņi sekoja sargam. Vedinot abus draugus garām liftam uz nelielām kāpnēm, sargs nonāca garā gaitenī ēkas labajā pusē. Apstājies pie durvīm ar uzrakstu Privāts, viņš tās atvēra un ielaida nācējus iekšā.

-   Apsēdieties! sargs teica, norādīdams uz diviem nodriskātiem ādas dīvāniem uzgaidāmajā telpā.

Nātans ar Benu darīja, kā likts, bet sargs iegāja citās durvīs, kas, šķita, veda uz kādu kabinetu.

-    Domā, izdosies? Nātans jautāja.

-    Mēģināts nav zaudēts, Bens atteica.

Nātans apskatīja tukšo uzgaidāmo telpu, kas bija apdarināta ar neīstu un zarainu priedes koku.

-   Te caurcaurēm ož pēc mafijas, Nātans nočukstēja.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Tā ir, Nātans neatlaidās. Te ož pēc pelējuma kā manas māsīcas Lū mājā. Vajadzētu tīt makšķeres.

-   Vari iet, Bens atčukstēja. Es palikšu.

-   Tā bija slikta doma, Nātans teica. Riks var būt tajā istabā.

Bens nepaguva atbildēt, jo atvērās durvis un tajās parādījās

sargs un neliela auguma vīrs ar ūsām.

-   Esmu pārvaldnieks. Kā varu palīdzēt?

-    Labdien! Esmu Rika Fāgena brālis, Bens teica, stiepdams roku. Bijām norunājuši te satikties.

Pārvaldnieks nelikās ne zinis par Bena izstiepto roku un cieši nopētīja abus draugus. Sabāzis rokas plato bikšu kabatās, viņš nosmīnēja.

-   Ja jau esi viņa brālis, kā tad nezini, ka viņš pirms divām nedēļām izvācās no šejienes? Paklau, cilvēkiem nepatīk, ja iejaucas viņu privātajās darīšanās. Ja gribat mūs muļķot, vajag izdomāt ko labāku nekā pasaciņu par brāli. Bet nu, ja neesat policisti, taisieties, ka tiekat prom no šejienes!

Sargs atvēra durvis un rupji izvadīja abus ārā.

-    Mums droši vien paveicās, Nātans teica, kad stikla durvis bija aizvērušās aiz viņu mugurām. Stāvēdams zem markīzes, Bens

vērās spēcīgajā lietusgāzē. Atvēris lietussargu, Nātans turpināja:

-    Nu, mēs vismaz…

-    Man ir beigas, Bens novilka un steidzās uz mašīnu.

Atpakaļceļā Bens klusēja.

-    Nu, beidz, atslābsti! Nātans mierināja, kad viņi jau bija mājās.

-    Man jāpadomā, Bens noteica un devās taisnā ceļā uz virtuvi.

-Tu domā jau piecpadsmit minūtes. Saki kaut ko!

-    Ko lai saku? Bens pacēla balsi. -Esmu piekrāpts un sabojājis visu savu karjeru! Jā, puis, brīnišķīga dieniņa!

-    Paklau, neizgāz dusmas uz mani! Nātans teica un, izņēmis no ledusskapja atdzesētu tēju, ielēja sev glāzi. Darīšu visu, kas manos spēkos, lai tev palīdzētu, taču nepataisi mani par peramo zēnu.

-    Piedod! Bens apsēdās pie nelielā virtuves galda. Vienkārši… vienkārši… tas viss ir tik šausmīgi!

Nātans pasniedza tēju Benam.

-   Ir jau labi, taču vajadzētu kaut ko darīt. Koncentrē enerģiju! Varbūt izplānot Rika slepkavību?

-   Jau trīs stundas par to domāju, Bens teica, cieši satverdams glāzi, taču līdz šim prātā nākusi tikai plakstiņu nogriešana Rikām un viņa nosēdināšana spoguļa priekšā. Skatoties uz sevi un nespējot aizvērt acis, viņš sajuks prātā.

-    Arī tā var tikt ar viņu galā.

-   Es velti laiku netērēju, Bens atteica un iemalkoja tēju. Man tas puisis jāatrod. Ja nāks gaismā, ka esmu noplūdinājis informāciju, mana dzīve būs beigusies. Bet bez Rika es nevaru pierādīt, ka neesmu vainīgs. Atrodot viņu, varēšu pierādīt, ka tieši viņš kontaktējies ar Maksvelu. Tas ir vienīgais, ko varu iedomāties. Vai varam meklēšanā izmantot Valsts departamentu?

-   Bet tad mums jāatklāj, kāpēc viņu meklējam. Un tad vari teikt ardievas savam darbam.

-    Un karjerai vispār.

-   Taču varam pameklēt slepeni, Nātans izgrūda, pēkšņi atgūdams paļāvību. Mums tikai vajadzīgs Kongresa loceklis… Nolēcis no letes un paķēris telefonu, Nātans uzgrieza Obera nu

muru. Hallo! Ober? Tas esmu es. Mums vajadzīga nopietna palīdzība. Vai tu vēl joprojām atbildi uz vēlētāju vēstulēm?

-    Protams, Obers atbildēja. Esmu vēstuļu plūdu virtuozs.

-   Tad jau tev vēl joprojām ir pieejams aparāts, kas uzliek dokumentam senatora parakstu?

-    Bez šaubām, Obers teica. Tu tiešām domāji, ka senators Stīvenss pats parakstījis tavu dzimšanas dienas kartīti?

-    Izdari pakalpojumu! Nātans lūdza. Vajag, lai tu uz Senāta veidlapas uzraksti oficiālu pieprasījumu. Adresē to man uz Valsts departamentu un lūdz konfidenciālu izmeklēšanu par… kā viņu sauca, Ben?

-    Ričards vai Riks Fāgens. Bens drūmi pasmaidīja. Te ir viņa vecais telefona numurs un adrese.

-    Kam tas vajadzīgs? Obers, aizdomu pilns, jautāja.

-   Vēlāk izstāstīšu, Nātans atbildēja. Tagad nav laika.

-    Bet vai tas nav nelikumīgi? Obers noprasīja.

-             Drusku, bet šis ir ārkārtējs gadījums, Nātans paskaidroja.

-    Mums šī informācija ir ļoti nepieciešama.

-   Man ir ideja, kā izvairīties no likuma pārkāpuma, Bens teica un izrāva klausuli Nātanam no rokas. Ober, tas esmu es, viņš teica. Viens jautājums: ko tu dari, ja senatoram vēstuli uzrakstījis kāds ķertais?

-    Kā kuro reizi, Obers atbildēja. ja tajā izteikti nopietni draudi senatora dzīvībai, vēstule nonāk Drošības dienestā. Ja izskatās, ka rakstītājs ir vienkārši nojūdzies, mēs varam rīkoties pēc saviem ieskatiem.

-    Lieliski! Bens iesaucās. Lūk, kas tev jādara: uzraksti viltus vēstuli ar draudiem senatoram un paraksti to kā Riks Fāgens. Taču raksti tā, lai vēstule izskatās dīvaina. Tad, ja kāds jautās, kāpēc esi ierosinājis izmeklēšanu, varēsi iedot šo vēstuli un teikt, ka gribēji glābt senatora dzīvību.

-    Izcili, Nātans atzina, atkal paņemdams klausuli. Ober, vēl kas. Pārliecinies, lai autogrāfu aparāts uztaisa labu parakstu. Viltotas vēstules parasti var pazīt pa gabalu. Nātans atvadījās un nolika klausuli. Jūties labāk?

-    Mazliet. Bens atglauda miklos matus no pieres. Ak jā, paldies, ka atbrauci.

-   Gods kalpot! Nātans izslējās un salutēja draugam.

Vēlāk pēcpusdienā Bena istabā iezvanījās telefons.

-    Hallo! viņš, piecēlies no gultas, lai paņemtu klausuli, atsaucās.

-    Ben, te Lisa. Piezvanīju, lai apjautātos, vai tu jūties labāk.

-             Viss kārtībā, Bens atbildēja, juzdamies nelāgi, ka jāmelo.

-    Vienkārši kuņģa spazmas.

-    Tu mānies? Lisa jautāja. Es pēc darba taisnā ceļā došos pie tevis/

-   Zvēru, ka viss kārtībā. Bens atlaidās gultā un skatījās griestos. Vienkārši streiko kuņģis, un es nejūtos labi. Vai tad nedrīkst?

-    Drīkst jau drīkst, Lisa atteica. Cik ļoti tu ilgojies pēc manis?

-    Bezgalīgi. Kā šodien gāja? Noticis kas ievērības cienīgs?

-   Nekas īpašs. Visi runā par Čārlza Maksvela lietu. Holiss uztraucas, ka pēc lēmuma pasludināšanas sāksies klaigāšana par informācijas noplūdi.

-   Pilnīgi iespējams, Bens atbildēja, bakstīdams vertikālās žalūzijas pie loga.

-   Droši vien, Lisa noteica. Un es domāju, ka mediji vēl joprojām apsūkā Kārtera zemesriekstus*. Viņi labprāt bļaustās par sazvērestībām.

-    Kārtera zemesriekstus? Bens iesmējās. Kurā gadsimtā tu dzīvo?

-   Tu nekad neesi to dzirdējis? Tas ir populārs teiciens.

-    Iespējams, Bens sarkastiski atteica, naftas krīzes laikā.

-     Paklau, man smiekli nemaz nenāk. Darba ir līdz kaklam. Starp citu, kurš tev atsūtīja puķes?

Atcerējies, ka aizmirsis izmest Rika sūtīto pušķi, Bens mēģināja izvairīties no atbildes.

-    Kādas puķes? viņš izstostīja.

-    Uz tava rakstāmgalda nolikts milzīgs ziedu pušķis.

-    Varbūt no mātes. Es viņai vakar izstāstīju, ka nejūtos labi.

* Domāts Amerikas Savienoto Valstu prezidents Džimijs Kārters (19771981). 1953. gada nomira viņa tēvs, un Dž. Kārteram nācās pamest Juras akadēmiju un atgriezties mājās, lai rūpētos par ģimenes zemesriekstu plantācijām. ASV nereti tiek apspriests, vai Dž. Karteram vispār vajadzēja pamest zemesriekstu biznesu un pievērsties politikai.

-   Gribi, lai izlasu kartīti? Lisa piedāvāja. Es redzu aploksnīti…

-    Nē! Bens iekliedzās. Liecies mierā!

-    Piedod, Lisa teica, es ne…

-    Tā nav tava vaina. Man vienkārši nepatīk, ja sveši cilvēki atver manas vēstules.

-    Varbūt vajadzētu paņemt kādu brīvu nedēļu, Bens teica, kad viņi ar Nātanu gatavoja vakariņas.

-              Nekādā ziņā, Nātans sacīja, griezdams milzīgu sīpolu.

-    Tu taču negribi pievērst sev lieku uzmanību. Labākais, ko vari iesākt: turpināt strādāt.

-    Es tik un tā nespēšu koncentrēties. Man jāatrod Riks. Man jā…

-    Aizmirsti! Nātans pārtrauca draugu. Ko tu darīsi? Bezmērķīgi klīdīsi pa pilsētu, kamēr uzdursies Rikām? Ja Obers pareizi iesāks izmeklēšanu, nedēļas beigās mums jau kaut kas būs zināms. Viņš noņēma vāku katliņam, kurā vārījās rīsi, un telpā izšāvās tvaiku mākonis. Vai esi izlēmis izstāstīt visu arī Oberam?

-   Nāksies. Bens nolika uz galda divus šķīvjus. Viņš ir mans draugs.

-    Bet stulbs, Nātans piebilda.

-Jā, un tomēr viņš ir mans draugs. Un viņam ir tiesības zināt, kāpēc jāraksta tā vēstule.

-    Un Ērikam? Nātans jautāja, likdams pannā sagrieztos sīpolus.

-    Nezinu. Negribu šajā jezgā ievilkt vēl kādu. Pietiek jau, ka jums nācās iesaistīties.

-    Paldies par rūpēm, taču uzskatu, ka vajadzētu izstāstīt arī Ērikam. Varbūt viņa kolēģi redakcijā var kaut ko noskaidrot par to ēku, kur Rikām bija dzīvoklis.

-    Nav slikta doma, Bens piekrita.

-    Vai esi domājis izstāstīt Holisam?

-   Nevaru. Bens papurināja galvu. Būšu zaudējis cieņu viņa acīs. Turklāt mani atlaidīs par ētikas kodeksa pārkāpšanu. Likdams uz galda dakšiņas un salvetes, viņš piebilda: Taču Lisai, manuprāt, drīkst stāstīt.

-   Slikta doma, Nātans teica. Ļoti slikta doma. Tu taču viņu tikko pazīsti. Kā vari būt pārliecināts, ka šī meiča tevi nenodos?

-    Nenodos, Bens pārliecinoši sacīja. Lisa ir lieliska draudzene. Turklāt viņai ir tiesības zināt. Viņa ir runājusi ar Riku. Viņas pašas dēļ man viss jāizstāsta.

-    Viņai briesmas nedraud. Tātad tev nekas nav jāstāsta.

-   Ir gan, Bens uzstāja. Tā būs pareizāk. Ja mēs būtu mainītās lomās, es gribētu, lai viņa man visu izstāsta. Turklāt tās puķes, ko Riks atsūtīja uz Augstāko tiesu, liecina, ka viņš mierā neliksies. Manuprāt, viņš ar to grib pateikt, ka zina, kā ar mani tikt galā. Un tādā gadījumā man jābrīdina Lisa.

-    Bet uzmanies! Nātans teica. Negribētos piedzīvot ko nelāgu… Sasodīts! Nātans netrāpīja ķiploka daiviņai un iegrieza pirkstā. Nolādēts!

-   Viss kārtībā? Bens jautāja.

-   Jā, normāli, Nātans atbildēja un pabāza asiņojošo pirkstu zem ūdens krāna. Sīks iegriezums.

-   Tieši tie sāp visvairāk.

Tajā brīdī pārradās Obers un Ēriks.

-    Mājas, riebīgās mājas, Obers pavēstīja, ienākdams pa durvīm. Iedams taisnā ceļā uz virtuvi, viņš paskatījās uz Nātanu.

-    Un kas tie šodien bija par noslēpumiem? Pie velna, kas noticis?

Turēdams pirkstu un cieši lūkodamies uz Benu, Nātans klusēja.

-   Man gadījušās nelielas nepatikšanas, Bens atbildēja, pūlēdamies runāt pēc iespējas vienaldzīgāk.

-   Labāk, ja tās būtu lielas nepatikšanas, Obers atteica. Par to, ka esmu uzrakstījis viltus draudu vēstuli senatoram, mani var iebāzt cietumā.

-   Tu uzrakstīji draudu vēstuli senatoram? Ēriks iesaucās, no dēlīša nočiepdams sarkanā pipara gabaliņu.

-    Es visu izstāstīšu, Bens teica, taču zvēriet, ka nevienam neteiksiet ne vārda.

Bens ātri izstāstīja, kas noticis, arī par tikšanos Rika vecajā dzīvoklī.

-   Tev beigas, Obers sacīja. Viņi šajā brīdī jau varbūt ir parakstījuši tev nāves spriedumu.

-    Es taču teicu, ka nevajag viņam visu stāstīt, Nātans atgādināja Benam.

-   Erik, kā tu domā: vai varēsi uzrakt kaut ko par to ēku? Bens jautāja.

-    Mēģināšu, Ēriks atbildēja, izvairīdamies no Bena skatiena.

-    Kas ir? Bens iesaucās, pamanījis Ērika minstināšanos.

-   Tā nav nekāda joka lieta, Ēriks paskaidroja, apsēzdamies pie virtuves galda. Tas puisis Riks, lai kas viņš arī būtu, nav nekāds sīkais blēdis. Tu taču nevari vienkārši aiziet pie Čārlza Maksvela un teikt: "Man ir kāds noslēpums." Viņš noteikti ir saistīts ar Riku.

-   Noteikti, Bens atteica. Šodien, kad aizgājām uz to māju, pārvaldnieks nebilda ne vārdiņa par viņu.

Ēriks brīdi klusēja, tad teica:

-    Tu droši vien uzskatīsi mani par traku, taču, ja gribi, vari visu izstāstīt žurnālistiem.

-    Nekādā ziņā, Bens atbildēja. Ja tiesā uzzinās, ka esmu pārkāpis ētikas kodeksu, mani atlaidīs un manai karjerai būs beigas. Un es izskatīšos pēc muļķa miljoniem cilvēku acīs!

-    Tu esi pamatīgi izāzēta, Obers secināja, pasniedzies pēc sava sarkanā pipara gabaliņa.

-   Paldies, Bens norūca, tu proti palīdzēt. Viņš paskatījās uz Ēriku. Un tomēr es gribu pamēģināt kaut ko noskaidrot paša spēkiem. Mana karjera jau tā ir apdraudēta, tāpēc negadījuma publiskošana būtu pēdējais, ko es vēlētos darīt.

-    Kā vēlies, Ēriks noteica. Tev pašam jādzīvo.

Nākamajā dienā ieradies darbā, Bens tūdaļ uzmeklēja kartīti, kas bija pievienota ziedu pušķim. Izmetis nelielo zīmīti, viņš prātoja, ko darīt ar ziediem. Negribējās tos paturēt, taču izmetot varētu Lisā radīt vēl lielākas aizdomas. Beidzot viņš uzlika ziedus uz dokumentu skapja. Nu varēs teikt, ka tos patiešām sūtījusi māte.

Bena galdu klāja papīru kalni. Starp daudzajām apelācijas sūdzībām bija atrodami arī topošo lēmumu uzmetumi. Dokumenti bija sakārtoti brūnās mapēs ar uzrakstu: Konfidenciāli tikai tiesneša Holisa biroja lietošanai. Lai gan atvērt aploksni varēja bez grūtībām, Holiss bija pārliecināts, ka iespējamie ziņkārīgie atturēsies

morālu apsvērumu dēļ. Katrai mapei bija arī dzeltena uzlīme, ko Lisa un Bens izmantoja, lai noteiktu dokumentu statusu. Līdz Holisam nenonāca neviens lēmums, iekams viņi abi nebija apmierināti ar tā saturu. Aši uzmetis acis uzlīmēm, Bens pārsteigts ieraudzīja kādu, uz kuras bija rakstīts: Pirmais uzmetums Krāmera lieta.

Kabinetā ienāca Lisa.

-   Labrīt, slimnieciņ! Kā jūties?

-   Normāli. Turēdams rokā Krāmera lietas dokumentus, viņš turpināja: Tev tas nebija jādara. Pirmais uzmetums bija uzticēts man.

-    Zinu, taču tu biji slims, man bija druska brīva laika, tāpēc nolēmu…

-   Un tomēr tev nebija jāraksta pilns lēmuma teksts. Tev tāpat pietiek, ar ko nodarboties.

-    Aizmirsti! Lisa noteica. Gribēju tikai palīdzēt. Un viss. Punkts. Saki paldies!

Nogaidījis, kamēr Lisa apsēdīsies pie sava rakstāmgalda, Bens pasmaidīja.

-    Paldies!

Pusdienlaikā Lisa ar Benu devās uz Union Station, lai paēstu. Gadiem nīkuļojusi, stacija atkal bija pārvērtusies par tūristu paradīzi. Zem savienotajiem velvētajiem griestiem, starp statujām un kolonnām, skulptūrām un arkām bija izvietojies vairāk nekā simts dārgu veikalu, kā arī kinoteātru komplekss un, protams, ēstuve. Benam, ikreiz ienākot šajā ēkā, kļuva nelabi.

Lisa ar Benu, izvairīdamies no milzīgajām tūristu grupām, apsēdās pie galdiņa ēstuves stūrī.

-   Viss kārtībā? Lisa jautāja, vērodama, kā Bens knābā ceptos kartupeļus.

-    Apmēram. Man vienkārši ir kaut kas stāstāms.

-    Pag, ja gribi atzīties, ka esi manī iemīlējies, es vemšu.

-   Tā nav, Bens atteica. Tev gan gribētos. Noslaucījis rokas salvetē, viņš jautāja: Atceries Riku? Bijušo Holisa ierēdni? Lisa palocīja galvu. Pirms trim nedēļām es it kā starp citu pateicu Rikām, kāds būs iznākums CMI lietā. Tu zini, kas notika pēc

pāris dienām: Maksvels riskēja ar visu savu naudu un guva uzvaru. Kad mēģināju atrast Riku, izrādījās, ka viņš pazudis. Lisai pavērās mute. Riks Fāgens nekad nav bijis Augstākās tiesas ierēdnis. Telefona numurs, ko viņš man iedeva, ir atslēgts; viņš ir izvācies no sava dzīvokļa; viņa nav.

-   Sasodīts, tu joko? Lisa jautāja, vēl joprojām turēdama rokā sviestmaizi. Kāda velna pēc tu viņam pateici lietas iznākumu?

-   Viendien mēs vienkārši pļāpājām, Bens aizstāvējās. Riks sacīja, ka viņu interesē šis lēmums, un es viņam visu izliku kā uz delnas. Ikreiz, kad bija vajadzīgs padoms, viņš mums palīdzēja. Es nevarēju atteikt.

-   Taču lēmumus nedrīkst izpaust, Lisa sāka runāt skaļāk.

-    Paklau, es nošāvu greizi, atzīstos, Bens teica. Taču viņš mani pamatīgi piemuļķoja. Tici man, arī tu būtu uzķērusies. Nevainojami slazdi.

-   Nespēju noticēt!

-    Lisa, nomierinies! Es to izstāstīju tāpēc, ka uzticos tev. Tu taču nevienam neko neteiksi, vai ne?

Lisa nolika sviestmaizi un pievērsās savam kolēģim.

-   Tā ir nopietna lieta, Ben. Mēs nevaram to tā atstāt.

-   Zinu. Bet, kamēr nevaru pierādīt, ka visā vainojams Riks, gribu, lai tas tiek turēts slepenībā. Nātans Valsts departamentā centīsies kaut ko par viņu noskaidrot, bet Ēriks redakcijā ievāks informāciju par ēku, kur Riks dzīvoja.

-    Vajadzētu izstāstīt Holisam.

-    Es neko nestāstīšu Holisam! Bens uzstāja un paliecās tuvāk Lisai. Tici man, es visu nakti par to domāju. Ja iešu pie Holisa, mani atlaidīs. Ja arī nebiju rīkojies ļaunprātīgi, esmu pārkāpis ētikas kodeksu. Un atlaišanas gadījumā manai dzīvei krusts pāri.

Pēc ilgas pauzes Lisa jautāja:

-   Kāpēc tu man to stāsti?

-   Tāpēc, ka negribu, lai tev tiek nodarīts pāri. Es nezinu, vai Riks neizmēģinās laimi ar visiem ierēdņiem pēc kārtas. Es nezinu, vai esmu vienīgais Gada Stulbenis. Negribu, lai tu man melo, un negribu, lai tev draud nepatikšanas. Gribēju tev visu izstāstīt, jo tu esi mans draugs.

Lisa atkal kādu bridi klusēja.

-Tātad tās puķes, ko tev vakar atsūtīja… Tās nebija no mammas, vai ne?

-     Tās atsūtīja Riks. Gribēju jau vakar izstāstīt, bet…

-   Vai pārbaudīji groziņu? Tur nebija kādu vabolīšu?

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-   Vabolītes, nu, noklausīšanās ierīces.

-   Tu taču nedomā…

-    Iesim prom, Lisa sacīja, atgrūzdama krēslu un paķerdama somu.

Abi ierēdņi uzskrēja augšā pa slīdošajām kāpnēm un izsteidzās no Union Station. Vērodams viņus no ēstuves otra gala, Riks atslīga krēslā.

-    Un kurieni šie dodas? viņš jautāja.

-    Nespēju saklausīt, atbildēja kompanjons, kas tikko bija pienācis pie galdiņa. Bet redzēji, kā šie bija pārbijušies? Viņi nezina, kur dēties!

Riks pasmaidīja.

-   Smieklīgākais ir tas, ka turpmāk būs vēl grūtāk.

Steigdamies lejup pa Pirmo ielu, Bens ar Lisu nepārmija ne vārda, līdz bija nonākuši pie Augstākās tiesas ēkas.

-    Sveiki! uzsauca Nensija, kad viņi gāja garām sekretāres rakstāmgaldam. Labi paēdāt?

-    Lieliski, Bens atbildēja.

-   Brīnišķīgi, Lisa piekrita.

Iebrāzušies savā kabinetā, viņi aizcirta durvis. Piegājis pie dokumentu skapja, Bens pagrāba no klūgām pīto groziņu. Nolicis to uz dīvāna, viņš uzrotīja piedurknes un metodiski izsaiņoja pamatīgo pušķi. Citu pēc cita viņi samīcīja ikvienu ziedu un rūpīgi apskatīja katru kātu. Divdesmit divas rozes, četrpadsmit īrisi, vienpadsmit lilijas un četras fiēzijas mirkli vēlāk dīvāns un puse kabineta grīdas bija klāts ar sapostītiem ziedu gabaliņiem. Viņi neko neatrada.

-    Tur kaut kam vajadzēja būt, Lisa teica. Citādi jau nav jēgas sūtīt ziedus.

-             Varbūt viņš vienkārši gribēja mani pabiedēt, Bens minēja.

-    Varbūt gribēja pakrist uz nerviem.

Lisa noslaucīja dīvānu, bet Bens vēlreiz pārbaudīja ziedu klēpi. Pēc piecpadsmit minūtēm viņi atkal iztaustīja katru ziedlapiņu. Tad abi ķērās klāt pašam groziņam. Un atkal nekā.

-   Sasodīts! Bens novilka, notraukdams ziedu atliekas no dīvāna. Te nekas nevar būt.

-    Nedomāju, ka esam kaut ko palaiduši garām.

Bens atslīga dīvānā.

-    Protams, mēs neko neesam palaiduši garām. Mēs vienkārši velti izšķiedām laiku.

-    Būs jau labi. Tu taču saproti, ka mums tas bija jāizdara. Un ja nu mēs patiešām kaut ko būtu atraduši?

-    Bet mēs neko neatradām. Bens nervozi knibināja nodriskāto dīvāna audumu. Mēs neko arī nevarējām atrast.

Lisa uzmanīgi uzlika roku Benam uz pleca.

-    Nav jākaunas, ka esi nobijies.

-    Vienkārši mana dzīve…

-   Es zinu, kas ir likts uz spēles, Lisa teica. Un tas ir vairāk, nekā tu spēj izturēt. Taču mēs ar to tiksim galā.

-    Negribu, ka tu iesaisties šajā jezgā. Es tev visu izstāstīju tikai tādēļ, lai brīdinātu.

-    Par vēlu, dēliņ, Lisa rājās, vēl joprojām turēdama roku Benam uz pleca. Nu, vai mēs sēdēsim te, rokas klēpī salikuši, vai arī mēģināsim atrast to puisi?

Paskatījies uz savu kolēģi, Bens izmocīja smaidu.

-   Tu esi lieliska draudzene, Lisa Mērija. Ja nāksies iet cietumā, ņemšu tevi līdzi.

Pēc pāris dienām Bens, Lisa un Obers gaidīja Nātanu atgriežamies no darba. Bens ar Oberu sēdēja Bena mājas dzīvojamās istabas milzīgajā zilajā dīvānā, savukārt Lisa bija iekārtojusies divvietīgajā krēslā un salikusi kājas uz spilveniem.

-   Nesaprotu, Lisa ierunājās, ir jau gandrīz deviņi. Kur, pie velna, viņš kavējas?

-   Viņš teica, ka izmeklēšana būs pabeigta ap septiņiem vai astoņiem, Bens paskaidroja, paskatīdamies pulkstenī. Varbūt tā vienkārši mazliet ievilkusies.

-     Bet varbūt viņu nolaupījusi Rika banda, minēja Obers, griezdams kāju nagus. Un mums nāksies Nātanu glābt, izmantojot virtuves priekšmetus, kas uz ātru roku pārveidoti par ieročiem.

-   Kas tev lēcies? Bens jautāja, pievērsdamies savam dzīvokļa biedram.

-   Tāpat vien ienāca prātā, Obers atbildēja.

Lisa mēģināja mainīt tematu.

-    Bet es tik un tā nesaprotu, kā jūs visi nonācāt Vašingtonā. Mani draugi ir izkaisīti pa visu valsti.

-   Patiesība ir gana vienkārša, Bens paskaidroja. Mēs ar Nātanu un Ēriku interesējāmies par politiku, tāpēc Vašingtona šķita vispiemērotākā. Obers brauca līdzi, jo negribēja palikt viens.

-             Nav tiesa! Obers protestēja, pacēlis acis no savām pēdām.

-    Es atbraucu, jo ticēju senatoram Stīvensam.

-    Tas nav iespējams, Lisa iebilda. Tu ne velna nezini par Stīvensu.

-    Es diezgan daudz par viņu zinu.

-   Nosauc kaut vienu lietu! Lisa kaitināja. Izvēlies tematu un izstāsti!

Ilgi klusējis, Obers sāka smieties.

-    Viņš cīnās pret noziegumiem un aizstāv bērnus.

-   Revolucionāra ideja, Lisa teica. Bet es domāju, ka Stīvenss aizstāv mūžam populāro pronoziegumu un antibēmu viedokli!

-    Liec viņu mierā! Bens ierosināja. Oberam piemīt neparastas zināšanas. Viņš zina vairāk, nekā stāsta.

-   Grūti noticēt, Lisa teica.

-   Nāksies! Obers atcirta. Piemēram, es zinu, kā noteikt, vai spēļu kauliņi ir izvietoti pareizi.

-   Spēļu kauliņi?

-Jā, spēļu kauliņi. Tie, kurus izmanto galda spēlē.

-    Pirms dažiem gadiem Obers bija, teiksim, visuzņēmīgākais no mums visiem, Bens paskaidroja. Tūdaļ pēc koledžas beigšanas viņš ar tēvu izgudroja galda spēli, kas, viņuprāt, satricinās nāciju. Kopš tā laika viņš par kauliņiem zina visu.

-    Tu izgudroji galda spēli? Lisa jautāja.

-    Patiesību sakot, ideja pieder tēvam. To sauca…

-   Viltības un Viltus spēle, Bens ar Oberu pateica vienlaikus.

-   Tieši tā, Obers skaidroja. Tā bija superspraiga stratēģijas spēle. Tajā bija viss: ķīlas, blefošana, spēcīgi gājieni, viss, kas nepieciešams labai spēlei.

-    Un tālāk?

-    Tā spēle nevienam nepatika, Obers atzina. Teica, ka tā esot pārāk garlaicīga. Pēc pusotra gada biznesam pienāca gals, un es ļāvos izcilajai viszemākā līmeņa darba tirgus atlasei. Trīs gadu laikā es izmēģināju visu: biju gan krāsotājs, gan mārketinga darbinieks, gan sabiedrisko attiecību speciālista palīgs.

-Ja jau tev tā neveicās, kā tiki pie darba Senātā?

-   Pateicoties Benam, Obers atbildēja. Uzzinājis, ka senatora Stīvensa birojā vajadzīgi darbinieki, viņš manā vietā uzrakstīja pieteikuma vēstuli un superpolitisku CV un palīdzēja man sagatavoties darba intervijai. Pēc nedēļas es jau strādāju. Bet pārējais ir Kongresa vēsture.

-   Un kā tu vari noteikt, vai spēļu kauliņi ir pareizi izvietoti? Lisa jautāja.

-    Neteikšu, Obers sacīja. Sāc pati savu spēļu biznesu!

Iepletusi acis, Lisa pievērsās Benam.

-   Un tu studēji juristos. Ēriks iestājās aspirantūrā, bet šis dīvainītis spēlējās ar saviem kauliņiem. Ko darīja Nātans, pirms sāka strādāt valsts iestādē?

-   Viņš bija Fulbraita stipendiāts, tādēļ pēc koledžas divus gadus pavadīja Tokijas universitātē, studēdams starptautisko tirdzniecību. Pēc tam viņš strādāja japāņu augsto tehnoloģiju firmas ārējās tirdzniecības nodaļā. Tad atgriezās Štatos un sāka kāpt pa Valsts departamenta karjeras kāpnēm. Manuprāt, viņš… Bens apklusa, jo istabā ienāca Nātans.

-    Velnu piemin, velns klāt, Lisa noteica.

-   Nu? Bens nepacietīgi noprasīja, tiklīdz Nātans bija aizvēris durvis.

-   Nekā, Nātans atbildēja, pasviezdams Benam biezu dokumentu mapi. Atrasti četrsimt piecdesmit septiņi Ričardi Fāgeni. Tikai divpadsmit bija atbilstoša vecuma un ar līdzīgām pazīmēm, un tikai diviem bija krimināla pagātne. Neviens no viņiem nav bijis jurists, un abi patlaban ir cietumā. Piezvanīju uz pētījumu

centru, un tur pateica, ka Riks visticamāk izmanto pieņemtu vārdu. Kamēr neuzzināsim īsto vārdu, mēs šo puisi neatradīsim.

-   Sasodīts! Bens nolamājās, šķirstīdams nekam nederīgos dokumentus.

-   Starp citu, Nātans teica Oberam, viņi pārbaudīja senatora Stīvensa parakstu, un tas tika atzīts par īstu. Biju domājis, ka tu izmantosi aparātu.

-   Tā arī bija, Obers lepni atbildēja. Vienkārši, kamēr tas darbojās, es ar pakaļu iebelzu tam pa sāniem. Tas ir labākais veids, kā panākt, lai paraksts izskatās īsts.

-    Lieliski nostrādāts! Nātans atzina.

-    Reizēm gadās, Obers atteica, atkal pievērsdamies saviem kāju nagiem.

Vērodama, kā Bens nervozi šķirsta dokumentus, Lisa uzrunāja viņu.

-   Nesāc jukt prātā! Tas vēl nenozīmē, ka mums beigas.

-    Mēs vēl neesam tikušies ar Ēriku, Nātans piebilda. Cerams, ka viņš kaut ko būs uzzinājis par to ēku.

Ceturksni pāri desmitiem pārradās Ēriks. Bens, Lisa, Nātans un Obers, kavējot laiku, skatījās televīzijas pārraidi.

-    Kur tu tik ilgi biji? Bens jautāja, ar tālvadības pulti izslēgdams televizoru.

-   Nokavējos tikai piecpadsmit minūtes. Vajadzēja pabeigt rakstu, Ēriks paskaidroja. Vai ir kas ēdams?

-    Vai uzzināji kaut ko par to ēku? Bens jautāja, kad Ēriks devās uz virtuvi.

-    Ā, jā, Ēriks atteica, atgriezdamies dzīvojamā istabā. Gandrīz aizmirsu. Rodailenda tūkstoš septiņi simti astoņdesmit ir vieta ar sliktu slavu. Apjautājos pāris kolēģiem, un viņi pastāstīja, ka ar to saistītas visai netīras lietas.

-   Tur tiešām smirdēja, Nātans piebilda.

-     Ēka pieder puisim, vārdā Mikijs Strauss, Ēriks sāka stāstīt. Mikijs ir glums tips. Pirms diviem gadiem tur atrasti divi līķi. Pagājušajā gadā šo vietu saistīja ar to milzīgo narkotiku skandālu, taču Mikijs apgalvoja, ka neko par to nezina. Puiši stāstīja: Mikijs apgalvotu, ka nav redzējis smago mašīnu, ja arī tā būtu satriekusi kabineta sienu un pārbraukusi pāri viņa rakstāmgaldam. Riks gud

ri rīkojies, izvēloties šo vietu, jo acīmredzami zinājis, ka Mikijs nav nodevējs.

-   Mums jātiek tur iekšā. Bens piecēlās kājās. Varbūt uz nomas līguma ir Rika īstais vārds.

-    Kāpēc? Lisa jautāja. Ja to vietu tā sargā, varbūt nomas līgumu nemaz nav!

Četri dzīvokļa biedri pievērsās Lisai.

-   Viņa runā prātīgi, Nātans beidzot noteica.

-   Tas nenozīmē, ka līgumu patiešām nav, Bens sacīja un devās uz durvju pusi. Un tas ir vienīgais, ko pagaidām varam iesākt.

-   Uz kurieni tu? Ēriks jautāja pa ceļam uz virtuvi. Viņi taču neļaus tev tur tā vienkārši ieiet!

-   Nemaz nebūs tik grūti, Bens atteica, jau stāvēdams pie durvīm. Vienīgā drošības sistēma tur ir kāds muļķa sargs.

-    Un novērošanas kamera, Nātans piebilda.

Bens pievērsās viņam.

-   Tur bija kamera?

-   Vecs modelis, Nātans paskaidroja. Tieši virs kabineta durvīm. Bet mēs nevaram nerēķināties ar šo apstākli.

-    Varbūt izliksimies par picu piegādātājiem? Obers piedāvāja. Tā mēs tiksim iekšā.

-   Netiksim vis, Bens atteica. Kabinetā, iespējams, neviena nav, tātad pica nevienam nebūs vajadzīga.

-   Bet tā mēs vismaz tiksim garām sargam, Obers neatlaidās.

-    Un tad mums atliks tikai uzlauzt durvju slēdzeni.

-    Neizdosies, Bens atbildēja. Tu neesi atslēdznieks, tāpēc mums nav nekādu izredžu. Mums jāatrod veids, kā pārliecināt sargu, lai ielaiž mūs iekšā.

-    Atvainojiet, Lisa pārtrauca draugus, negribētos pārdurt jūsu iztēles burbuli, bet vai jūs, puiši, aptverat, ka plānojat nelegālu rīcību?

-    Es taču teicu, ka nevajag aicināt arī šo skuķi, Obers teica.

-    Viņa visu nograuž jau saknē!

Nelikdamās ne zinis par Obera vārdiem, Lisa veltīja Benam dzedru skatienu.

-   Tas ir pavisam nopietni. Ielaužoties ēkā, jūs pārkāpjat likumu. Jums to vajadzētu saprast.

-    Nedomāju, ka man ir izvēle, Bens nervozi ieminējās.

-    Iesaku apsvērt iespējamās sekas, Lisa teica. Ja tevi pieķers, tu zaudēsi darbu. Tevi izslēgs no Advokātu biedrības. Tavai karjerai būs beigas. Tikai muļķīgas ielaušanās dēļ.

-   Tā nebūs ielaušanās, Bens aizstāvējās. Ja izdosies pierunāt sargu, viņš mums būs atļāvis tur ieiet.

-    Bet tu būsi viņam melojis, Lisa iebilda.

-   Tad vienīgais, ko mums varēs pārmest, ir nelikumīga iekļūšana ēkā.

-    Izcili! Lisa iesaucās. Kādēļ jūs vienkārši…

-    Ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt? satrauktā balsī jautāja Bens. Man jātiek tur iekšā. Ja nāks gaismā, ka esmu saistīts ar informācijas noplūdi, manai karjerai būs beigas tik un tā. Šādi es vismaz mēģināšu to saglābt. Ja tev tas nepatīk, es sapratīšu, taču, lūdzu, nelasi man lekcijas! Man jau tā ir grūti. Pievērsies saviem dzīvokļa biedriem, viņš jautāja: Vai ir citi priekšlikumi?

-    Varbūt pārģērbsimies par sanitārās inspekcijas darbiniekiem un pateiksim, ka esam ieradušies, lai izliktu indi tarakāniem? Obers ierosināja.

-    Un kur mēs dabūsim inspektoru ekipējumu? Nātans jautāja. Vai arī tu domā, ka varam ierasties, ģērbušies džinsos, ar lukturiem rokās, un viņi neko nepamanīs?

-    Tad varam pārģērbties par krāsotājiem, Obers turpināja.

-   Kā filmā The Sting. Sargs mūs ielaidīs, taču mēs nevis krāsosim, bet gan šķirstīsim dokumentus.

-    Ja jau esat cieši nolēmuši rīkoties, Lisa viņu pārtrauca,

-    varbūt sākumā nevajag ķerties pie negodīgiem līdzekļiem un iekļūt ēkā puslegāli? Mēs varam piedāvāt sargam kukuli. Tad nosauksim Rika dzīvokļa numuru un palūgsim pārbaudīt nomas līgumu. Tādējādi mums nebūs jāielaužas ēkā.

-    Nav slikta ideja, Nātans atzina.

-    Kas ir ļaunākais, kas ar mums var notikt? Bens jautāja, paraustīdams plecus. Sargs pateiks nē?

-    Un ja nu viņi tevi pazīs un nogalinās? Ēriks minēja, atgriezdamies no virtuves un nesdams rokā sviestmaizi ar ceptu liellopa gaļu.

-   Tas nav iespējams, Nātans atbildēja. Jo naktī tur noteikti nebūs sarga, kas postenī atradās dienā.

-   Un ja nu būs? Ēriks neatlaidās.

-    Mēs izliksimies, ka esam sajaukuši mājas, Nātans teica un, ievērojis, ka Bens ilgu laiku klusējis, jautāja: Ar tevi viss kārtībā?

-Jā, Bens nepārliecinoši novilka un, pievērsies Lisai, piebilda: Es sapratīšu, ja tu nenāksi mums līdzi.

-    Nemēģini tēlot mačo! Lisa atteica. Es iešu.

-   Un tu vairs neuztraucies par to, ka mūs var arestēt? Bens iesaucās.

-   Mēs abi zinām sazvērestības likumu, Lisa atbildēja. Jau tas vien, ka esmu šeit, nozīmē esmu saistīta ar šo lietu.

-   Es nevaru iet, Ēriks paziņoja, norīdams sviestmaizes gabalu. Man vēl jāatgriežas redakcijā, lai pabeigtu rakstu.

-    Ko tad tas nozīmē? Nātans jautāja. Benam vajadzīga…

-    Un ko lai es iesāku? Ēriks iesaucās. Man jāpabeidz raksts!

-   Neuztraucies, Bens teica. Bet, ja līdz diviem naktī vēl neesam atgriezušies, zvani policijai.

Pusnaktī draugi meklēja stāvlaukumu netālu no vajadzīgās ēkas.

-   Šī pilsēta ir neciešama, Nātans teica. Tūkstošiem cilvēku. Tūkstošiem mašīnu. Un divpadsmit stāvlaukumi.

Bens vēroja smalkās lietus lāses, kas sitās pret vējstiklu.

-    Mums nekas neizdosies.

-              Tu sāc pārdomāt? Lisa no aizmugurējā sēdekļa jautāja.

-    Kas notika? Pēkšņi tavas smadzenes atkal sākušas darboties?

-    Es neesmu pārdomājis. Bens pagriezās savā sēdeklī. Es vienkārši nervozēju. Drīkst?

-    Neuztraucies! iejaucās Obers. Viss būs labi.

Pārliecinājies, ka stāvvietu atrast neizdosies, Nātans apstādināja mašīnu kādā šķērsieliņā līdzās ēkai.

-    Nauda ir? viņš jautāja, izslēgdams motoru.

-    Ir, Bens atbildēja, pielikdams roku pie žaketes labās puses kabatas, kur atradās pirmais simts, un pie kreisās puses kabatas, kur atradās vēl divi simti.

-    Uzskatu, ka ari man tomēr vajadzētu iet, iebilda Nātans.

-    Neuztver to personiski! Bens uzstāja. Es taču sacīju, ka iesim mēs ar Lisu. Vīrietim un sievietei noticēs vieglāk.

-    Kas tad to teica? Obers jautāja.

-   Es, atbildēja Bens. Un beidz čīkstēt! Nav jau nekāda lielā muiža.

Viņš paķēra lietussargu, kas atradās zem priekšējā sēdekļa, atvēra durvis un izkāpa no mašīnas. Lisa viņam sekoja. Iedams uz vajadzīgās ēkas pusi, Bens turēja lietussargu Lisai virs galvas.

-    Esi pārliecināts, ka tu tiešām to gribi darīt? Lisa jautāja.

-    Ne īpaši, Bens atteica.

-   Tad varbūt griezīsimies riņķī un…

-              Tu taču saproti, ka es nevaru, Bens lūdzošā balsī teica.

-    Man jāatrod Riks. Pagaidām šis ir labākais veids, kā to izdarīt, ja gribi iet prom…

-    Nē, es palikšu, Lisa apņēmīgi teica. Kamēr vien rīkosimies likuma robežās, būšu tev līdzās.

Nonācis līdz ēkai, Bens jutās pārsteigts, ka ārdurvis ir slēgtas. Lisa piespieda vaigu pie stikla, lai mēģinātu ieskatīties iekšā.

-    Piespied zvana pogu! viņa teica. Sargs ir tur.

Pēc brīža atskanēja zvans, un Bens varēja atvērt durvis. Pašpārliecināti un rāmi Bens ar Lisu piegāja pie naktssarga, kas sēdēja pie dzelzs rakstāmgalda.

-    Kas noticis? sargs jautāja. Vai tad jums nav atslēgu?

-    Patiesībā mēs te nemaz nedzīvojam, Bens atzinās.

-   Tad pie kā esat atnākuši? sargs jautāja, jau pacēlis telefona klausuli.

-    Ne pie viena, Bens atbildēja. Mums ir kāds lūgums.

Sargs nolika klausuli.

-    Runājiet!

-   Mēs ar sievu meklējam viņas brāli, kas agrāk te dzīvoja. Pie viņa ir druska mūsu naudas, un, kā jau varat iedomāties, mēs gribētu to dabūt atpakaļ. Bens izvilka no labās puses kabatas piecas divdesmit dolāru zīmes un nolika tās uz sarga galda. Mums ienāca prātā, ka varbūt jūs varētu palīdzēt mums atrast viņa nomas līgumu vai jauno adresi. Mums noderēs jebkura informācija.

Cieši pētīdams Benu un Lisu, sargs teica:

-   Mums nav nekādu nomas līgumu.

-   Bet jaunā adrese? Bens jautāja. Vai jūs varētu to pameklēt reģistra grāmatā?

-    Mēs neko tādu nepierakstām, sargs atteica. Mums nav nekādu reģistra grāmatu. Nekā.

-    Vai jūs varētu pārliecināties, ka tā patiešām ir? Bens lūdza. Varbūt kabinetā ir kaut kas atstāts. Viņš uzmeta uz galda vēl simt dolāru. Viņam bija trīssimt septiņpadsmitais dzīvoklis. Mums vajag tikai viņa vārdu vai adresi. Neviens neko neuzzinās.

-   Ja jau viņš ir jūsu brālis, vai tad ir vajadzīgs viņa vārds? sargs, aizdomu pilns, pajautāja.

-             Paklau, vai tiešām atbilde ir nepieciešama? Lisa palēcās.

-    Mēs piedāvājam iespēju viegli nopelnīt. Gribat vai ne?

Sargs turpināja pētīt abus ienācējus. Beidzot viņš paņēma naudu.

-    Dodiet trīs simtus un es visu izdarīšu.

Bens nometa uz galda vēl simtu. Ielicis naudu kabatā, sargs piecēlās no krēsla un atvēra rakstāmgalda augšējo atvilktni. Izņēmis no tās pistoli, viņš nomērķēja uz Benu un Lisu.

-   Skaitu līdz trīs.

-    Ko tad mēs tādu izdarījām? Bens iesaucās, pacēlis rokas.

-    Es zinu, kas jūs esat, sargs teica. Tāpēc taisieties, ka tiekat!

-    Mēģināsim nomierināties, Lisa ierosināja.

Sargs jau spieda gaili.

-   Ārā! Tūliņ!

Pagriezušies abi nakts viesi devās uz durvīm. Tikuši ārā, viņi sāka skriet.

-    Laižamies! Bens uzsauca, kad viņi ar Lisu jau sēdēja mašīnā.

-    Kas notika? Nātans jautāja, iedarbinādams motoru. Vai dabūjāt to nomas līgumu?

-    Brauc! Vienkārši brauc prom! Bens nervozi lūdzās. Negribu par to runāt.

Pusvienos naktī dzīvokļa biedri atgriezās mājās.

-   Kā gāja? Ēriks jautāja, sēdēdams dīvānā ar tālvadības pulti rokā.

-   Nekā, Nātans atbildēja, sabrukdams lielajā dīvānā. Bens tajā mājā ir meklējamo sarakstā.

-    Un mēs pazaudējām trīs simtus dolāru, Obers piebilda, vilkdams nost kreklu un uzmezdams to uz dīvāna.

-    Kur Lisa? Ēriks jautāja.

-    Izlaidām pie mājas, Bens paskaidroja. Nebija jau vairs, ko runāt.

-   Spriežot pēc tā, ko teicis sargs, tajā ēkā nav ne nomas līgumu, ne īrnieku sarakstu, Nātans teica. Manuprāt, Riks ir daudz gudrāks, nekā mēs domājām.

-    Un? Ēriks jautāja. Izmeklēšanai pielikts punkts?

-    Nebūt ne, Bens atteica, iedams augšā pa kāpnēm. Mēs tikai tagad sāksim.

PIEKTĀ NODAĻA

-    Mani sauc Riks Fāgens, un, iespējams, jūs varētu man palīdzēt, Bens centās runāt diplomātiski. Es nesen atvienoju savu telefonu, taču vēl neesmu samaksājis rēķinu. Tas laikam tāpēc, ka jums nav manas jaunās adreses.

-    Kāds ir jūsu telefona numurs, ser? Pierakstījis Rika veco numuru, firmas darbinieks teica: Fāgena kungs, jums taisnība. Mums tiešām nav jūsu jaunās adreses. Ja nosauksiet to, mēs nosūtīsim jums rēķina kopiju.

-   Tas būtu lieliski, Bens teica. Jaunā adrese ir tūkstoš divsimt divdesmit septītā pastkaste, Vašingtona, Kolumbijas apgabals, divdesmit tūkstoši trīsdesmit septiņi.

-   Fāgena kungs, jūs rēķinu saņemsiet da/.u nedēļu laikā, darbinieks paskaidroja. Vai vēl kā varu palīdzēt?

-    Patiesību sakot, jūs varētu izdarīt man vēl vienu pakalpojumu, Bens teica. Pārvācoties esmu nozaudējis vecos telefona rēķinus, bet tie vajadzīgi, lai saņemtu nodokļu atlaides. Vai ir iespējams saņemt arī šo rēķinu kopijas?

-    Protams, firmas darbinieks atbildēja. Es pierakstīšu, un tad mēs nosūtīsim jums kopijas. Vai vēl kā varu palīdzēt?

-    Nē, laikam viss. Paldies par visu!

Nolicis klausuli, Bens paskatījās uz Lisu, kas sēdēja viņam tieši pretī.

-    Domā, rēķini tiešām palīdzēs? viņa jautāja.

-    Nezinu, Bens atbildēja. Nedomāju, ka Riks ir tik stulbs, lai zvanītu kādam pa telefonu, kuru iespējams izsekot. Es uzskatu, ka viņš visu laiku pārvietojas un darījumiem izmanto mobilo telefonu. Vietējo numuru, iespējams, viņš bija paņēmis tikai manis dēļ.

-    Pastkastītes izmantošana bija gudrs gājiens, Lisa mēģināja uzmundrināt kolēģi.

-    Vienalga, Bens atteica. Ja kāds noklausās šo telefonu, viņš jau zina, ka esmu iesaistīts šajā jezgā.

-    To tu nezini, Lisa atbildēja un, ieskatījusies pulkstenī, piebilda: Ir jau gandrīz desmit. Varbūt vajadzētu iet lejā.

-    Nemaz negribas. Bens pēkšņi izklausījās aizkaitināts.

-     Traks esi, vai? Lisa iesaucās. Tiks pasludināts lēmums CMI lietā. Vai tad tev tiešām negribas paskatīties, kā pūlis reaģēs?

Bens klusēja.

-             Tu nāksi tik un tā, Lisa turpināja un satvēra kolēģa roku.

-   Mēs nedrīkstam laist garām lēmuma pasludināšanas bridi.

Lai gan tiesneši atgriezās darbā septembra sākumā un rudens sesija ofidāli sākās oktobra pirmajā pirmdienā, tikai novembra sākumā kad tika pasludināti pirmie lēmumi Augstākā tiesa sāka strādāt ar pilnu sparu. Kamēr notika mutiska viedokļu apmaiņa, lēmumprojektus nodeva katru pirmdienu precīzi desmitos no rīta. Lēmumu pasludināšanas sēde bija atklāta publikai, tāpēc Augstākajā tiesā allaž bija daudz tūristu, žurnālistu un draugu. Tieši šādā lēmumu pasludināšanas dienā rinda pie tiesas ēkas durvīm stāvēja jau astoņos no rīta. Ja lieta bija guvusi popularitāti, cilvēki sāka pulcēties sešos. 1989. gadā, kad tika pasludināts lēmums Webster abortu lietā*, uzņēmīgi ļaudis atklāja, ka tūristi un žurnālisti gatavi maksāt milzīgu naudu cilvēkiem, kas viņu vietā stāvēs rindā. Rezultātā radās īpašs nelegālais rindā sēdēšanas bizness, kas avīžu slejās pārmāca ziņas no Kapitolija kalna**. Paredzot, ka līdzīgi būs ari ar CMI lietu, profesionālie sēdētāji sāka veidot rindu jau dienu iepriekš.

Apmēram deviņos no rīta nemierīgo pūli beidzot ielaida ēkā. Kamēr cilvēki uzturējās Lielajā zālē un izgāja divu metāla detektoru pārbaudi, Bens un Lisa devās iekšā galvenajā tiesas zālē.

*       ASV Augstākajā tiesā lēmums tika pasludināts 1989. gada 3. jūlija. Misūri štats bija pieņemis likumu, kas ierobežo sievietes tiesības izdarīt abortu. Likuma preambula teikts, ka "cilvēka dzīvība sākas ar ieņemšanas brīdi" un "nedzimušiem bērniem ir tiesības uz to, ka aizsargā viņu dzīvību, veselību un labklajību". Augstākajā tiesā tika iesniegta prasība izlemt, vai štata likums atbilst Konstitūcijai. Augstākā tiesa atstāja negrozītu Misuri štata likumu.

*’ Kapitolija kalnā atrodas ēka, kurā izvietojies ASV Kongress federālā līmeņa likumdevējs.

-   Man patīk, Lisa noteica, vērojot tūristu rindas, kas lēnām meklēja sēdvietas.

Benam ne visai gribējās būt Čārlza Maksvela uzvaras lieciniekam, taču bija jāatzīst, ka lēmuma pasludināšanas dienā patiešām jūtams īpašs satraukums. Žurnālisti spiedās šaurajā presei atvēlētajā vietā zāles kreisajā malā. Tā bija vienīgā vieta visā zālē, kur skatītāji drīkstēja kaut ko pierakstīt, taču ierakstīšanas aparatūru lietot nebija atļauts. Bruņoti sargi pavadīja tūristus un pārējos skatītājus līdz divpadsmit solu rindām telpas centrā, un sākās nepacietības pilnais tiesnešu gaidīšanas laiks. Visi pieklusinātās balsīs sarunājās, un telpā bija dzirdama enerģiska murdoņa. Pa labi atradās vietas, kas bija rezervētas tiesnešu ģimenes locekļiem un draugiem. Tur bija arī īpaša vieta Augstākās tiesas ierēdņiem.

-              Aitu bars, Bens noteica, vērodams pārpildīto tiesas zāli.

-    Viņi ieradušies uz izrādi, pēc kuras tūdaļ aizies. Viņus neinteresē sekas. Viņiem tā ir parasta tūristu izprieca.

-   Galvu augšā! Lisa uzmundrināja.

Vēl joprojām satraukta, viņa vēroja, kā pulksteņa rādītāji lēni virzās tuvāk desmitiem. Bena skatiens bija kā piekalts audeklam virs galvenās ieejas un tieši pretī tiesnešu solam. Tajā bija attēloti Ļaunuma spēki Korupcija un Viltība cīņā ar Labā spēkiem Drošību, Žēlsirdību un Mieru; šo cīņu tiesāja Gudrība un Taisnīgums. Pamanījusi Bena uzmanības objektu, Lisa jautāja:

-    Nu, vai māksla atspoguļo dzīvi?

-    Ļoti smieklīgi! Bens atcirta.

Tieši trīs minūtes pirms desmitiem zvans aicināja tiesnešus sēžu telpā, kur viņi sagatavojās ieiešanai tiesas zālē. Aiz burgundieša krāsas samta aizkara tiesneši svinīgi sarokojās tā bija tradīcija, ko ieviesa Augstākās tiesas priekšsēdētājs Fulers jau pašos tiesas pirmsākumos, un tā pierādīja, ka "mērķu, ja ne viedokļu, harmonija ir tiesas galvenais princips". Tieši desmitos tiesas darbinieks uzsita ar āmuriņu, un visi piecēlās kājās.

-   Augsti godājamais Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšsēdētājs un tiesneši! tiesas darbinieks paziņoja.

Tūdaļ pavērās aizkars un telpā iesoļoja deviņi tiesneši, kas devās uz savām vietām. Lai arī piedzīvojusi to neskaitāmas reizes, Lisa allaž izjuta godbijību brīdī, kad visi deviņi tiesneši vienlaikus ienāca zālē.

-    Man patīk, viņa pačukstēja Benam. Tāda sajūta, ka ierodas Visu Zvaigžņu komanda.

-    Kuš! Bens atbildēja, nespēdams atraut acis no paaugstinājuma centrā.

Deviņi tiesnešu krēsli bija gatavoti no melnas ādas un atbilda katra tiesneša auguma īpatnībām. Tiklīdz tiesneši bija apsēdušies, tiesas darbinieks paziņoja:

-    Uzmanību, uzmanību, uzmanību! Visi, kam šodien jāstājas godājamās Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšā, tiek aicināti pievērsties lietu izskatīšanai. Lai Dievs svētī Amerikas Savienotās Valstis un šo godājamo Augstāko tiesu!

Vēlreiz noklaudzēja āmurs, un visi apsēdās. Sēdēdams pašā vidū, tiesas priekšsēdētājs Ostermans iesāka:

-   Šodien mēs pasludināsim lēmumu lietā Amerikas Savienotās Valstis pret CMl un Lexcoll, kā arī lietā Tenesī štats pret Šrīvu. Abus lēmumus šodien nolasīs tiesnesis Bleiks.

-    Paldies, tiesas priekšsēdētāja kungs! Bleiks atbildēja.

Bleiks nācis no Dienvidkarolīnas un pirms desmit gadiem iecelts par Augstākās tiesas tiesnesi, taču dienvidniecisko ieradumu stiept vārdus viņš bija saglabājis līdz pat šai dienai. Domājot, ka pirmo paziņos lēmumu CMI lietā, skatītāji aizturēja elpu. Lasīdams no iepriekš sagatavotas lapas, Bleiks iesāka:

-    Lietā Tenesi štats pret Šrīvu mēs lēmām par labu prasītājam un atstājām negrozītu Tenesī štata Augstākās tiesas lēmumu.

Labi zinādams, ka cilvēki alkst noklausīties CMl lietu, Bleiks nesteidzīgi izklāstīja tiesas spriedumu. Pabeidzis viņš atslīga savā krēslā un ērti iekārtojās tajā. Nokremšļojies viņš pasniedzās pēc alvas kausa tāds stāvēja katra tiesneša priekšā. Ielējis sev ūdeni, Bleiks gatavojās pasludināt nākamo lēmumu. Noslaucījis kabatlakatā mutes kaktiņus, Bleiks pasmīnēja.

-    Lietā Amerikas Savienotās Valstis pret CMI un Lexcoll mēs uzskatām: lai gan abas kompānijas kļūs par lielāko komunikāciju konglomerātu, nav iemesla domāt, ka šā procesa mērķis ir monopolizācija. Tādējādi divu korporāciju apvienošanās nepārkāpj Šērmena Aktu pret trestiem. Līdz ar to mēs lēmām par labu atbildētājam un atstājām spēkā Apelācijas tiesas lēmumu.

Zāli pāršalca skaļa murdoņa skatītāji sāka apspriest Čārlza Maksvela neseno viltīgo gājienu, lai palielinātu savu daļu Lexcoll

kompānijā. Pēc brīža Ierēdņu birojs atslēdza iekšējo telefonu uz tiesas zāli un paziņoja Informācijas birojam, ka lēmums ir publiski pieejams. Tūdaļ septiņi cilvēki Informācijas birojā izsniedza oficiālā lēmuma kopijas žurnālistiem, kas gaidīja pirmajā stāvā, savukārt divi datoroperatori nodarbojās ar lēmuma teksta ievietošanu dažādās datu bāzēs. Tiesas zālē žurnālisti steidza rakstīt piezīmes par tiesnešu noskaņojumu. Pie Augstākās tiesas ēkas drūzmējās vismaz divi duči televīzijas reportieru, kas centās iegūt labāku pozīciju un cerēja, ka pagūs pirmie pavēstīt jaunākās ziņas tiešajā ēterā. Tiesnesis Bleiks tikko bija paguvis izskaidrot Augstākās tiesas apsvērumus, kad trīs tūkstoši septiņsimt sešdesmit cilvēki jau bija saņēmuši lēmuma kopijas un seši miljoni noklausījušies, kāds bijis lietas iznākums. Tiklīdz tiesas darbinieks pasludināja, ka sēde slēgta, mediji zaudēja interesi par šo lietu, Čārlzs Maksvels tika atzīts par ģēniju, savukārt Bens jutās sagrauts.

-    Nolādēts! Bens noteica, kad viņi ar Lisu lauzās cauri apmeklētāju pūlim.

-    Ko tu tā brīnies? Tu taču jau mēnešiem ilgi zināji, kāds būs šīs lietas iznākums.

-   Iesim prom, Bens teica.

Kad viņi bija izvilkuši savas identifikācijas kartes cauri nelielajam aparātam, atvērās abas ložu necaurlaidīgās durvis, un abiem ierēdņiem bija atļauts ieiet slēgtajā ēkas daļā. Izvēlējušies kāpnes, kurās nebija tik daudz cilvēku, viņi devās augšup uz savu kabinetu.

-   Es vēl joprojām nespēju tam noticēt, Bens teica, tiklīdz kabineta durvis bija aizvērušās. Maksvels kļūst par nozares kapteini tikai tāpēc, ka viens muļķa ierēdnis nespēj noturēt muti. Novilcis žaketi, viņš to sakārtoja uz krēsla atzveltnes. Varbūt Ērikam taisnība. Varbūt vajadzētu visu izstāstīt žurnālistiem.

-   Nekādā ziņā! Lisa iebilda.

Paņēmusi no rakstāmgalda brūnu mapi, viņa piegāja pie papīru smalcinātāja un iebāza mapes saturu tajā. Viņa nekad neiznīcināja kāda lēmumprojekta vecos variantus, iekams lēmums netika pasludināts oficiāli.

-   Pirmkārt, tev nav pierādījumu, tāpēc viņi nedomās, ka esi jucis. Otrkārt, ja arī viņi tev noticēs, tev nāksies atteikties no karjeras.

-   Taču gaismā nāks Maksvela viltība.

-    Traks esi, vai? Tu esi gatavs atteikties no visa tikai aiz spītības?

-    Bet tā būtu pareizi, Bens iebilda, atkrizdams dīvānā. Es nevaru atrast Riku. Iespējams, mēs nekad vairs viņu neredzēsim. Viņu nav iespējams izsekot. Tātad šis ir vienīgais veids, kā pielikt punktu visai tai jezgai.

Lisa piegāja pie dīvāna un paskatījās Benam acīs.

-   Kas, pie velna, ar tevi notiek? Tu izturies tā, it kā būtu pienācis pasaules gals. Tu kļūdījies. Tu salaidi visu dēlī. Tevi piemuļķoja. Taču tu to nedarīji apzināti. Tevi apkrāpa…

-    Un mani tas tracina! Bens atcirta, izsliedamies dīvānā.

-    Un viss? Tu trako tikai tāpēc, ka atradies kāds, kas uzdrošinājies būt gudrāks par tevi? Tu te žēlojies tikai tāpēc, ka tevi kāds sakāvis intelektuālā cīņā?

-   Tu neko nesaproti.

-   Saprotu gan, Ben. Tu trako tikai tāpēc, ka neesi bijis labākais šajā konkursā. Lisa apsēdās līdzās kolēģim. Beidz muļķoties! Tā nav tava vaina. Tu neesi ne muļķis, ne lētticīgs. Tu rīkojies tā, kā būtu rīkojies ikviens saprātīgs cilvēks. Vienkārši tevi ievilināja slazdos. Riks apspēlēja tevi, un tev ar to jāsamierinās.

-    Vai es nedrīkstu drusku paīgņoties?

-   Tev ir vēl trīsdesmit sekundes, Lisa atteica un sāka skatīties pulkstenī. Viss. Laiks beidzies. Pārgāja?

-    Kāda bija lēmuma pasludināšanas sēde? Ēriks jautāja Benam, kad viņi vakarā sēdēja pie televizora.

-   Normāla. Un kā Washington Herald uztvēra šo notikumu?

-    Trakoja kā nenormāli, Ēriks atzina, pilnu muti ēzdams graudus. Pacieties līdz rītdienai, kad izlasīsi jauno numuru. Pirmajā lapā ir milzīga Maksvela fotogrāfija noķerts brīdi pēc lēmuma pasludināšanas. Viņa sejā ir tāds smaids, ka gribas vemt.

-    Lieliski.

-    Bet svētdienas numurā būs baigais materiāls par viņu. Par to puisi raksta vairāk nekā par pāvestu.

-   Lieliski, Bens atkārtoja, pārslēgdams kanālus un apstādamies pie CNN, kur stāstīja par Maksvelu, un tad slēgdams tālāk.

-   Šīs dienas beigās CMI akciju cena palielinājās par septiņpadsmit punktiem.

-   Lieliski. Erik, vari aiziet uz virtuvi un atnest man nazi? Gribu izdurt sev acis.

-   Gribi būt Edips*, ko? Ēriks atteica, iemezdams mutē vēl karoti graudu. Tev piestāvēs.

Pēkšņi mājā dziedādams iebrāzās Obers.

-   Uzminiet kurš vairs neatbildēs uz telefona zvaniem Senatora Stīvensa birojā?

-    Tevi paaugstināja? Ēriks jautāja un pielēca kājās, lai apskautu draugu.

Aiz Obera parādījās Nātans.

-    Viņš paaugstināts? Bens jautāja.

-Jūs neticēsiet, Nātans atbildēja. Ober, stāsti!

-   Jums tas noteikti jādzird, Obers jūsmoja. Žilbinošs stāsts!

-   Žilbinošs? Ēriks iesmējās. Liecies mierā, te nav nekāda Losandželosa. Beidz melst niekus!

-    Ļaujiet viņam stāstīt! Bens teica.

-   Tātad, Obers iesāka. Atceries, es pēc tava lūguma uzrakstīju to viltoto draudu vēstuli senatoram Stīvensam? Bens palocīja galvu. Acīmredzot Personāla daļas vadītāja uzzinājusi, ka es Valsts departamentam ierosināju izmeklēšanu pret Riku. Pagājušajā nedēļā viņa pienāca pie manis un pajautāja, kādēļ esmu to darījis, un es atbildēju, ka rīkojos, piesardzības dzīts, taču patiesībā nedomāju, ka tie bijuši īsti draudi. Šonedēļ viņa ieaicināja mani pie sevis un pavēstīja, ka esmu biroja jaunais palīgs juridiskajos jautājumos. Es atbildēšu uz visām vēlētāju sūdzībām par zonēšanas likumiem un subsīdijām apelsīnu sulai.

-   Tātad tu esi Stīvensa pārvēlēšanas kampaņas priekšējās līnijās? Bens jautāja.

-Jau labāk, Nātans atteica. Ober, parādi viņiem to vēstuli!

-   Ak jā! Obers iesaucās.

Viņš atvēra ādas portfeli, ko viņam pēc augstskolas beigšanas bija nopirkuši vecāki, izvilka papīra lapu un pasniedza to Benam.

* Edips sengrieķu mitoloģija Tebu valdnieks. Jau kļuvis par Tēbu valdnieku, Edips uzzināja, ka piepildījies sens pareģojums viņš patiešām nogalinājis savu tēvu un apprecējis māti. Pēc tam Edips izdūra sev acis.

-    Dārgo Viljam, stāvēdams dzīvojamā istabā, Bens skaļi lasīja. Paldies par Jūsu pūlēm, pārbaudot vēstuli, kurā izteikti draudi manai dzīvībai. Jūsu rīcība ir spožs piemērs iniciatīvai, ko spējīgi uzņemties tikai daži. Ceru, ka saprotat, cik augsti es novērtēju Jūsu darbu. Mārsija apgalvo, ka strādājat lieliski. Tā turpināt!

-    Izlasi nobeigumu! Obers smiedamies teica.

-   Jūsu draugs Pols.

-    Viņš parakstījies kā Pols? Ēriks jautāja un izrāva vēstuli Benam no rokām.

-    Es esmu viņa draugs, Obers uzsvēra.

-    Neticami, Bens noteica.

-    Kaut kas tāds notiek pirmo reizi, Nātans atzina.

-    Kaut kas nedzirdēts!

-    Neiespējams.

-    Fantastisks! Bens turpināja.

-   Viņi ir žilbinoši stulbi! Obers iesaucās. Un rezultātā mani paaugstināja amatā!

Kamēr Obers ar Ēriku aiz prieka dejoja, Bens jautāja:

-    Vai esi lasījis pasaku "Karaļa jaunais tērps"?

-    Tieši tā, Nātans atbildēja.

Šajā brīdī iezvanījās telefons.

-    Pagaidi! Bens iegāja virtuvē, lai paceltu klausuli. Hallo!

-    Sveiks, Bendžamin!

-    Sveika, mamm! Bens atbildēja.

-   Bendžamin, man ir kāds jautājums. Vai tev ir kāds sakars ar to lēmumu Čārlza Maksvela lietā, kas tika pasludināts šodien?

-    Patiesībā ne. Bens izbolīja acis. To sagatavoja cita tiesneša ierēdņi.

-    Bet tu taču jau iepriekš zināji, ka lēmums būs tieši tāds, vai ne? māte jautāja.

-    Protams, mamm. Es to zināju jau pirms trim mēnešiem.

-    Paldies! Šīla Edisone teica. Varbūt pastāstīsi to arī savam tēvam, jo man viņš tik un tā nenoticēs. Tas vecis domā, ka viņš, būdams komentētājs, visu zina.

-    Mamm, vēl kas. Mēs te drusku svinam. Obers tikko paaugstināts amatā.

-   Cik jauki! Šīla teica. Barbara būs lepna. Pasauc viņu pie telefona, gribu apsveikt.

-    Es viņu nesaukšu pie telefona, Bens iebilda.

-   Vismaz pasaki Oberam, ka priecāšos viņu redzēt, kad jūs visi ieradīsieties uz Pateicības dienas svinībām. Starp citu, tu brauksi otrdien vai trešdien?

-    Līdz tam vēl ir trīs nedēļas laika. Man nav ne mazākās nojausmas, Bens atbildēja un, cerēdams mainīt sarunas tematu, jautāja. Kas jauns mājās?

-    Nekas īpašs, šīla teica. Šodien pienāca kāda vēstule tev. Izskatījās pēc svarīga rēķina, tāpēc nezināju, vai gribēsi, lai es to atveru.

-    Kas to sūtījis? Bens jautāja.

-    Atpakaļadresē teikts Mailboxes&cThings. Uz aploksnes bija milzīgs zīmogs un norāde: Otrais brīdinājums.

Pazinis firmas nosaukumu, kurā viņš atvēris savu pastkastīti, Bens jutās samulsis. Es taču jau samaksāju uz priekšu, viņš nodomāja.

-    Atver to! viņš palūdza.

-   Tas patiešām ir rēķins, māte teica. Tajā teikts: ja tu nesamaksāsi, tava pastkaste numur tūkstoš trīssimt divdesmit septiņi tiks slēgta, bet sūtījumi konfiscēti. Kādēļ tev vajadzīga pastkastīte, Bendžamin?

-    Kāds bija tas numurs? Bens vaicāja, nelikdamies ne zinis par mātes jautājumu.

-   Tūkstoš trīssimt divdesmit septiņi.

-   Tā droši vien ir kļūda. Tā nav mana kastīte.

-   Vai nosūtīt tev to rēķinu?

-    Nevajag. Es rīt aiziešu uz turieni un visu noskaidrošu. Paklau, man patiešām vairs nav laika. Pasveicini tēvu!

Bens nolika klausuli un atgriezās dzīvojamā istabā.

-    Nāksi līdzi? Obers jautāja. Mēs dosimies nosvinēt manu paaugstinājumu.

-   Protams, iešu, Bens atbildēja un paķēra no skapja savu mēteli. -Tādi brīnumi notiek vienreiz desmit gados.

Iegājis Boosin bārā, Obers ieelpoja novadējušā alus un kūpošu cigarešu smārdu.

-             Ā-ā-ā, nav nekā labāka par bāra gaisotni! viņš iesaucās.

-   Jūtos kā koledžas gados.

Kopš ierašanās Kolumbijas apgabalā Boosin bārs bija viņu iecienītākā uzturēšanās vieta, un tās bija otrās mājas daudziem jaunajiem Vašingtonas kaklasaites valkātājiem. Pēc neilga brīža pie viņu iemīļotākā galdiņa telpas dziļumā pienāca jau sen pazīstamā oficiante.

-   Sveika, Tīna! Bens teica.

-    Kas noticis? viņa jautāja.

-   Obers šodien paaugstināts amatā. Ceram puisi piedzirdīt tā, ka viņš nogāzīsies no kājām un aiz prieka vems.

-    Raudzīsim, ko varu darīt lietas labā, Tīna noteica un devās pie bāra.

Viņa atgriezās, nesdama divas krūkas un četras glāzes. Piepildījis draugu glāzes, Nātans pacēla savējo un teica tostu.

-    Par Oberu! Lai muļķa laime pavada tevi ikvienā smagā darbā!

Četrotne iedzēra, un tad Bens uzlika roku Oberam uz pleca.

-    Es patiešām lepojos ar tevi, draugs.

-   O, kompliments no paša Darba Guru!

-    Es runāju nopietni, Bens atteica. Lai kā arī tu tiki pie tā paaugstinājuma, mēs visi zinām, ka tu to esi pelnījis.

-   Nezinu, Obers atbildēja. Nu, es taču vēl neesmu Augstākās tiesas ierēdnis.

-   Tev nemaz nav jābūt ierēdnim, Bens teica. Tev jābūt tādam, kāds tu esi.

-    Un sirdsapziņa allaž ir tava pavadone! Ēriks un Nātans iedziedājās.

Pēc stundas Oberam uz pleca uzsita skaista tumšmate elegantā melnā bikškostīmā.

-    Neiebildīsi, ja es jums pievienošos? viņa jautāja.

-    Lila! Obers iesaucās. Ko tu te dari?

Piecēlies, lai apskautos ar svešinieci, Obers pievērsās saviem dzīvokļa biedriem un paskaidroja:

-   Tā ir Lila Džospina. Mēs koledžas gados drusku salaidām.

-    Brīnišķīgs raksturojums, Bens teica un, paspiedis Lilas roku, turpināja: Tu acīmredzot esi sieviete ar izcilu gaumi. Priecājos iepazīties!

-    Es ari, Lila atbildēja.

-    Tu laikam esi atnākusi kopā ar draudzenēm. Cik jūs esat? Obers jautāja un sāka bīdīt kopā galdiņus.

-   Mēs esam četras, Lila paskaidroja, kad pie galdiņa bija pienākušas trīs viņas draudzenes.

-    Lieliski, Obers teica. Bezgala lieliski.

Septiņos trīsdesmit otrdienas rītā Bens iegāja savā kabinetā.

-   Tu nokavējies, Lisa teica, kad viņš sabruka dīvānā.

-    Esmu noguris, Bens atbildēja.

-    Kur tad tu naktī biji? Slīcināji bēdas alus kausā?

-   Ja gribi zināt, vakar nekādu bēdu nebija. Nakts bija prieka pilna.

-   Tātad tu aizgāji uz bāru, atradi meiču un aizvedi viņu mājās. Liela muiža! Kas tu tāds esi? Viljams Iekarotājs*?

-    Drīzāk es sevi iztēlojos kā Magelānu**. Viņš bija daudz majestātiskāks un iespaidīgāks. īsts sapnis. Viņš, tāpat kā es, renesanses laikos dzīvoja pasaulē, kas viņu reti saprata.

-    Patiesībā viņš bija sieviešu nīdējs un barbars, kas diez vai saprata, ko vispār atklājis. Zināmā mērā jūs patiešām esat līdzīgi. Atslīgusi krēslā, Lisa salika rokas aiz galvas. Nu, un tu nemaz neapjautāsies, kā man vakar gāja randiņā?

-    Tev bija randiņš? Bens izbrīnījies iepleta acis.

-    Tevi tas tik ļoti pārsteidz? Esmu stipra sieviete, kurai arī ir šādas tādas vajadzības.

-    Kāpēc tu neteici, ka iesi uz randiņu?

-   Tāpēc, ka tu mani sāktu ķircināt.

-    Es tik un tā tevi ķircināšu. Bet nu stāsti kas bija nelaimīgais upuris?

-    Viņu sauc Džonatans Kords. Un viņš strādā senatora Greifa birojā.

-    Ak Dievs! Džonatans Kords? Es taču pazīstu to zelli! Kāda mana draudzene, lai miers viņas pīšļiem, reiz satikās ar viņu.

-   Tu viņu nepazīsti, Lisa atteica un, pagrābusi sauju saspraudīšu, meta tās Benam.

* Vilhelms Iekārotājs jeb Viljams Iekārotājs bija Normandijas hercogs (10351087), kas 1066. gada iekaroja Angliju un kļuva par tas karali. 1087. gada 9. septembri ņēmis bēdīgu galu krītot no zirga, nolauzis kaklu.

*’ Portugāļu jūrasbraucējs Spanijas dienesta Fernans Magelans (ap 14801521). Dienvidamerikas krastos atklaja Patagoniju un šaurumu ar Ugunszemi. 1521. gada Magelāns atklāja Marianas un Filipīnu salas, kur arī tika nogalināts.

-    Nav jau ari vajadzības. Cilvēks ar vārdu Džonatans neapšaubāmi smird pa gabalu.

-    Ko tu tur muldi? Džonatans ir lielisks vārds. Un draugi viņu sauc par Džonu.

-              Taču viņam labāk patīk Džonatans, vai ne? Lisa klusēja.

-    Es zināju! Bens iesaucās. Viņš tiešām smird.

-    Pēc garšas tā nelikās, Lisa atcirta.

-   Oho! Bens izslējās dīvānā. Tev tiešām vakar izdevās dažas rotaļas?

-   Iespējams, Lisa ķircinājās. Bet, ja arī tā nebūtu, man jāatzīst, ka tu esi greizsirdīgs.

-    Es neesmu greizsirdīgs.

-    Tad kāpēc tava seja ir dīvāna krāsā?

-   Tici man, es neesmu greizsirdīgs. Bet nu stāsti, kas notika.

-    Nekas īpašs. Mēs aizgājām vakariņās un tad pastaigājāmies pie pieminekļa Vašingtonam.

-   Šausmas, Bens novilka un pameta rokas gaisā. Tas puisis tevi aptinis ap pirkstu! Vispirms izmaksā tev vakariņas un pēc tam ved pastaigāties pie tāda milzeņa? Un par ko tas liecina?

-    Par vakariņām maksāju es, muļķīt. Un aiziet pie pieminekļa bija mana ideja.

-    Tas nu gan ir randiņš! Bens palocīja galvu. Tiešām iespaidīgs. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš teica: Turpini!

-    Un tad es viņu pametu.

-    Un viss? Bens aizdomu pilnā balsī jautāja. Tu aizvedi viņu uz turieni un pameti?

-    Nezinu, Lisa atbildēja, pētīdama kurpju purngalus. Domāju, es viņu pārbiedēju. Iespējams, biju pārāk agresīva.

-   Tu? Agresīva?

-   Jā, es pilnīgi noteikti biju pārāk agresīva, Lisa teica, pēkšņi kļuvusi nopietna. Domāju, puisis patiešām nobijās, kad pateicu, ka es varētu viņam gultā šo to iemācīt.

-   Tu tā teici? Bens izdvesa.

-    Redzi, es patiešām rīkojos pārāk agresīvi.

-   Lisa, nešausti sevi! Tu vienkārši juties brīva. Tu nedrīksti sev to pārmest. Tu esi agresīva sieviete, un lielākā daļa vīriešu baidās no agresīvām sievietēm. Tu taču esi redzējusi tos sarunu šovus:

vidusmēra puisis Amerikā grib padevīgu, vāju sievieti, jo viņš ir mācīts baidīties no spēcīgām sievietēm.

-    Labi, Freid. Un kas tad man atliek?

-    Vienkārši tev nav lielas izvēles, taču atlikušie vīrieši ir par trīssimt procentiem labāki nekā vidusmēra neveiksminieki. Gēnu dīķis, kurā tu makšķerē, ir daudz pašapzinīgāku, daudz pieredzējušāku, daudz gudrāku eksemplāru pilns…

-   Tādu kā tu, Lisa sarkastiski secināja.

-   Tieši tā. Mēs esam jaunas sugas vīrieši. Mēs nebaidāmies izrādīt jūtas. Mums patīk stipras sievietes. Seksuālajā jomā mums patīk, ja dominē sieviete.

-   Un jūs nekautrējaties raudāt Rokija kārtējās sērijas beigās, Lisa piebilda.

-   Pareizi. Un mums patīk sauso smaržu aromāts.

-   Būtu žēl pārplēst tavu iedomu burbuli, bet ja nu man nepatīk tik jūtelīgi vīrieši? Ja nu man patīk milzīgs, sportisks muļķis, ar kuru var lieliski pavadīt laiku un kuram ir vienalga, ja es viņam nepiezvanu?

-   Tev patīk milzeņi?

-    Pāris reizītēm noteikti. Taču precēt es tādu nekad negribētu.

Samulsis Bens pakasīja pieri.

-    Kā gan tev var patikt sportiski milzeņi? Kā tev var gribēties likties gultā ar cilvēku, kurš tevi uzskata par kārtējo seksuālo uzvaru?

-    Zini, seksuāla uzvara ir divvirzienu iela, un es braucu ar Ferrari.

Iesmējies Bens teica:

-    Ņemu savus vārdus atpakaļ. Tu patiešām esi pārāk agresīva, lai varētu atrast kādu vīrieti. Iespējams, tu visu mūžu būsi vientuļa. Piecēlies no dīvāna, Bens pāršķirstīja dokumentu kaudzīti uz sava rakstāmgalda. Kas šodien paredzēts?

-   Tikko atsūtīja kārtējo apelācijas sūdzību grēdu. Holiss grib, lai mēs tās izskatām, jo pēc tam būs jāraksta lēmumprojekts Grinnell lietā.

-   Vēl taču nav balsots, vai ne?

-    Paskaties pulkstenī, stulbenīt! Lisa teica. Sēde būs tikai rit. Holiss nedomā, ka viņi līdz šai lietai tiks, taču nākamajā nedēļā noteikti. Ostermans izvairās, bet tiesneša Veita ierēdņi ap

galvo, ka Veits šaubās, tāpēc Ostermans apstrādā viņu jau no prasības iesniegšanas dienas.

-   Kas ar Veitu notiek? Domā, viņam patīk Ostermans?

-   Šaubos, Lisa atteica. Veits ir pelēks tiesnesītis, kas zina, ka izvēlēts tikai tāpēc, ka citu nebija. Manuprāt, viņš apzinās, ka nostāšanās tiesas priekšsēdētāja pusē nostiprinās viņa pozīcijas.

-   Tā varētu būt, Bens novilka. Taču mans uzskats ir daudz foršāks. Iedomājies? Divi Augstākās tiesas tiesneši pieķerti pikantā brīdī! Tas taču būtu lieliski, vai ne?

-   Tas noteikti būtu daudz interesantāk par nebeidzamu apelācijas sūdzību lasīšanu.

Pēc nelielām pusdienām Augstākās tiesas kafetērijā Bens devās uz Mailboxes&tThings Konstitūcijas avēnijā. īstais laiks vilkt mēteli, viņš nodomāja, vērodams, kā dzedrais novembra vējš purina pēdējās koku lapas. Cīnīdamies pret gaidāmo ziemu, Bens pūta plaukstās siltu dvašu. Pēc desmit minūtēm viņš bija nonācis pie ēkas, kas bija nokrāsota sarkanā, baltā un zilā krāsā šo kombināciju izvēlējās ārkārtīgi daudzi Kolumbijas apgabala veikalnieki.

-   Kā varu palīdzēt? jautāja pieguļošā džemperi ģērbies kasieris.

-    Esmu saņēmis paziņojumu, ka neesmu laikus samaksājis par pastkastīti. Bet es par savu pastkastīti samaksāju uz priekšu, turklāt paziņojumā norādītais numurs nav manējais.

-   Tādā gadījumā mēs acīmredzot esam kļūdījušies, kasieris teica. Nosauciet, lūdzu, savu vārdu!

-   Mani sauc Be… Tajā bridi Bens atcerējās, ka pastkastīti bija noīrējis ar svešu vārdu. Mani sauc Elvijs Singers.

-Singers,Singers… kasieris atkārtoja, šķirstīdams mapes. Jā, ir. Viņš izvilka mapi un turpināja: Jūs divdesmit astotajā oktobri noīrējāt pastkastīti numur tūkstoš divi simti divdesmit septiņi un samaksājāt uz priekšu. Bet divdesmit devītajā oktobri jūs noīrējāt pastkastīti numur tūkstoš trīssimt divdesmit septiņi un palūdzāt, lai par to tiek nosūtīts rēķins. Pārlasījis ierakstu, kasieris piebilda: Te rakstīts, ka jūs esat samaksājis papildus divdesmit piecus dolārus, lai abas pastkastītes varētu atvērt ar vienu atslēgu.

-    Protams, kā es varēju to aizmirst! Bens noteica, notraukdams aukstos sviedrus, kas pēkšņi bija izspiedušies uz pieres.

-   Vai rēķinu maksāsiet šodien?

-Jā, noteikti, Bens atbildēja un izvilka maku.

Nonācis telpā, kurā atradās pastkastītes, Bens bija pilnīgi izmisis. Atskatījies viņš jutās atvieglots, ka neviens viņu nenovēro. Izvilcis no kabatas atslēgu, viņš atvēra tūkstoš divi simti divdesmit septīto kastīti. Tukša. Tieši zem tās bija tūkstoš trīs simti divdesmit septītā kastīte. Bens atvēra arī to un atrada brūnu aploksni. Izņēmis to, Bens aizslēdza kastīti un piegāja pie nelielas letes.

Aploksnē bija tikai viena apdrukāta lapa.

-     Dārgais Ben, viņš lasīja, piedod, ka nevarēji mani sadabūt rokā, taču, kā jau Tu būsi uzminējis, esmu ļoti aizņemts. Diez vai ir vajadzība piebilst, ka viss noritēja ārkārtīgi veiksmīgi. Varu iedomāties, ka Tu jūties pievilts, taču, lūdzu, beidz mani meklēt! Tu velti tērē laiku. Izmest manis sūtītās puķes bija muļķīgi, mēģinājums piekukuļot manas bijušās mājas durvju sargu aizkustinošs, bet ideja par telefona rēķiniem… Vai Tu tiešām domā, ka es svarīgām sarunām izmantošu līniju, kuru tik viegli noteikt? Izbeidz! Tā kā Tu neesi devies pie varas iestādēm, pieļauju, ka esi apsvēris, kādu iespaidu šāds solis var atstāt uz Tavu karjeru. Bet šobrīd es piedāvāju pamieru, ļa vēlies, satiksimies sestdien astoņos vakarā "Divās paipalās". Galdiņš būs rezervēts uz Tava vārda, ļa vēlies kaut ko pateikt, vari izmantot mūsu pastkastīti ar numuru tūkstoš trīs simti divdesmit septiņi. Vienmēr Tavs Riks.

Bens ielika vēstuli atpakaļ aploksnē un, izgājis no ēkas, raitā solī devās uz Augstāko tiesu. Pie velna, kā viņš visu zina, Bens jautāja pats sev. Uzkāpis pa tiesas ēkas kāpnēm, viņš pavicināja savu identifikācijas karti sargam un apgāja metālu detektoru. Pēc minūtes viņš jau gāja garām reģistratūrai un devās uz savu kabinetu. Aizcirtis aiz sevis durvis, viņš nometa aploksni uz Lisas rakstāmgalda.

-   Tu neticēsi, Bens teica.

-   Kur tu to dabūji? Lisa jautāja, lasīdama vēstuli.

-    Viņš noīrējis pastkastīti tieši zem manējās un izmantojis manu segvārdu, Bens drebošā balsī paskaidroja.

-    Kā viņš zināja, ka tev ir pastkastīte? Pacēlusi roku, Lisa atturēja Benu no atbildēšanas. Vispirms es pabeigšu lasīt. Beidzot nolikusi vēstuli, viņa jautāja: Tātad kā viņš zināja, ka tev ir pastkastīte?

-    Kā viņš zināja manu segvārdu? Kā viņš zina, ko mēs izdarījām ar tām puķēm? Kā viņš zina, ka es zvanīju uz telefonu kompāniju? Kā viņš zina, ka mēģinājām ielauzties viņa bijušajā mājā? Viņš zina pat manu vecāku adresi! Rēķinu par paša atvērto pastkastīti viņš nosūtījis uz manu vecāku mājas adresi!

-    Nomierinies! Lisa teica un nolika uz rakstāmgalda lasāmās brilles. Vajag padomāt.

-   Ja Riks aiztiks manu ģimeni, zvēru: es viņu nogalināšu! Sasodīts, es viņu nogalināšu!

-    Nomierinies, viņš to noteikti izdarīja tikai tādēļ, lai pabiedētu tevi.

-              Un viņam tas izdevās, Bens atteica, novilkdams žaketi.

-    Ir pilnīgi acīm redzams, ka Riks jau mēnesi mani izseko. Viņš zina visu, ko esmu darījis, zina, uz kurieni esmu gājis. Viņš zina, kur dzīvo mana ģimene…

-   Tev vienkārši jānomierinās. Ļauj man mirkli padomāt!

Soļodams šurpu turpu pa kabinetu, Bens klusēja.

-   Var saprast, ka viņš uzzināja par mūsu mēģinājumu ielauzties viņa bijušajā mājā, taču nekā nespēju saprast, kā viņš uzzināja par tiem telefona rēķiniem. Abas reizes, kad tu zvanīji uz telefonu kompāniju, tu zvanīji no šā kabineta, vai ne? Kad Bens palocīja galvu, Lisa turpināja: Šaubos, vai viņš noklausās šejienes telefonu. Šī taču ir Augstākā tiesa!

-   Šejienes telefonu noklausīties viņam nav iespējams, jo šeit ir nevainojama drošības sistēma, Bens piekrita. Bet kā Riks uzzināja par tām puķēm? To taču zinājām tikai mēs abi.

Vēl joprojām domādama par telefona rēķiniem, Lisa teica:

-    Visticamāk, adresi viņš mainījis bez īpaša nolūka. Un, to izdarījis, viņš vienkārši gaidīja, ko darīsim. Iespējams, telefonu kompānija paziņojusi Rikām, ka tu esi pieprasījis rēķinu kopijas. Pēc neilga brīža viņa turpināja: Tomēr neticami, ka viņš zina ikvienu mūsu soli.

-    Tas puisis nav muļķis, Bens teica, nespēdams nosēdēt mierā.

-   Tu domā, ka viņš liek mūs izsekot?

-    Kā lai es to zinu? Kā gan citādi Riks būtu uzzinājis manu segvārdu pastkastīšu īres firmā?

-    Iesi uz tikšanos ar viņu?

-    Protams, Bens atbildēja. Tas puisis jādabū rokā. Es piespiedīšu viņu pie sienas.

-   Izklausās pēc sliktas televīzijas filmas, Lisa aizrādīja. Es domāju, ka vispirms ir vajadzīgs kārtīgs rīcības plāns.

-   Noteikti, Bens piekrita un, apsēdies pie sava rakstāmgalda, izvilka papīra lapu. Gribētu, lai mēs visi sapulcētos mazai prāta vētrai. Vai varam to darīt pie tevis?

-    Kāpēc pie manis?

-   Tāpēc, ka mana māja var būt pilna ar noklausīšanās ierīcēm.

-    Paklau, tev jānomierinās, Lisa teica. Šī nav filma "Firma".

-   Tam puisim ir kontakti ar Čārlzu Maksvelu, viņš prasmīgi izmanto desmitgades lielāko muļķi, lai gūtu informāciju, un tu gribi man iestāstīt, ka viņam nav iespējams piebāzt ar noklausīšanās ierīcēm manu mājeli, kurai nav pat signalizācijas?

-    Labi, Lisa padevās. Tiksimies pie manis. Piecēlusies no savas vietas, viņa piegāja pie Bena un pārliecās pāri viņa rakstāmgaldam. Starp citu, gribi dzirdēt jaunākās baumas?

-    Nav noskaņojuma.

-   Labi. Lieliski. Tad es tev nestāstīšu, ka tiesnesis Bleiks gatavojas atkāpties.

-   Tas nav nekas jauns, Bens teica. Pat to jau gadiem tiek runāts.

-    Nu tas ir oficiāli, Lisa atteica. Viņš šodien uzrakstījis iesniegumu Ostermanam.

-   Nopietni? pārsteigumā iepletis acis, Bens jautāja.

-   Skautu godavārds!

-   Ziņas ir apstiprinātas, vai arī tu tikai tā dzirdēji?

-    Teiksim tā, kamēr tu ēdi pusdienas, bija ienācis Holiss un pastāstīja, ka Bleiks tikko iesniedzis atlūgumu. Šodien viņš informēs prezidentu, un presei par to taps zināms pēc nedēļas vai divām. Vai šis, tavuprāt, ir pietiekami uzticams avots?

-Ja jau Holiss teica, tad tas ir kā akmenī iecirsts.

-   Nedomāju, ka visi tiesneši to pavēstījuši saviem ierēdņiem, tāpēc labāk turi muti. Holiss teica, ka tā ir tikai iekšēja informācija.

-    Un ko vēl viņš teica? Bens jautāja.

-    Ka Grinnell lieta atlikta līdz nedēļas beigām. Tiesnesis Veits vēl nav devis atbildi, un konservatīvie vilcinās, lai iegūtu laiku viņa apstrādāšanai.

-    Brīnišķīgas baumas, Bens atzina. Izklausās, ka Holiss šodien nav spējis savaldīt mēli.

-   Tu taču viņu pazīsti, Lisa teica. Dažkārt nesaka ne vārda, bet citreiz nespēj aizvērties, šodien bijusi laba diena.

-   Tad jau tas laikam nozīmē, ka mēs šonedēļ nerakstīsim lēmumprojektu Grinnell lietā.

-   Tieši to es tev gribēju pateikt, Lisa piekrita, uzsitusi pa Bena rakstāmgaldu. Kopš Bleiks nolēmis atkāpties, viņš centīsies atkratīties no pienākumiem. Līdz ar to viņš vairs nerakstīs lēmumu lietā Pacheco pret Rodailendu.

-    Tātad to rakstīsim mēs? Bens jautāja. Lisa palocīja galvu.

-    Kāpēc mums tas būtu jādara? Tā ir solīda bankrota lieta. Laba.

-    Tā ir laba, taču ne izcila. Holiss teica, ka, citam tiesnesim atkāpjoties, viņš dabū tikai nenozīmīgas druskas, ne īstas lietas. Pārējie tiesneši piekāpjas, lai ļautu viņam pasludināt pēdējos spīdošos lēmumus.

-    Tas nozīmē, nu viņam tiks pašas labākās lietas?

-   Lielā mērā, Lisa piekrita. Visas viņš nevarēs paņemt, taču krietnu kaudzīti gan.

-    Izcili, sarkastiski noteica Bens. Vai Holiss pateica, kad Bleika kantoris nosūtīs mums dokumentus?

-    Ierēdņu birojs tos nosūtīs šodien.

Ieslēdzis savu datoru, Bens teica:

-   Bet Holiss vēl joprojām nav pārskatījis lēmumu Oshinsky lietā.

-   Patiesību sakot, ir gan, Lisa atbildēja un pasniedza Benam papīru kaudzīti.

-    Un vēl joprojām nav apmierināts, Bens norādīja, nespēdams neskatīties uz koši sarkanajām piezīmēm jau pirmajā lappusē. Kurš šis ir? Sestais variants?

-Ja skaitām mūsu oriģinālu, septītais.

-    Viņš šajā lietā nekad nebūs apmierināts, Bens piebilda.

-    Domāju, mums vienkārši ar to jāsamierinās un jādzīvo tālāk.

-    Beidz ņaudēt! Lisa teica. Nav jau nemaz tik slikti.

-   Tu joko? Mēs sēžam te no septiņiem rītā, vienlaikus strādājam ar četrām lietām, piektā ir tā, ko mums tikko nodevis tiesnesis, kas

atkāpies no amata, un sesto dabūsim, tiklīdz Veits būs pieslējies konservatīvajiem. Un papildus tam nedēļā mums ir ducis apelācijas sūdzību. Vai mēs jau tāpat neesam pietiekami apkrauti ar darbiem?

-    Nezinu, Lisa atteica. Taču mēs varam atrast laiku, lai sameklētu kādu psihopātisku pārgudreli, kurš mēģina iedragāt visu tiesisko sistēmu.

Deviņos trīsdesmit vakarā Bens un Lisa ieradās Lisas dzīvoklī, kas atradās netālu no Tenlitaunas metrostacijas. Obers ar Nātanu jau gaidīja pie dzeltenpelēkās ķieģeļu ēkas.

-              Kur jūs tik ilgi bijāt? Obers jautāja, kad viņi gāja iekšā.

-    Tu teici, ka tiksimies deviņos.

-   Piedod! Bens strupi noteica. Mēs vienkārši deldējām bikses, pārrakstot Augstākās tiesas vēsturi. Dažiem no mums nav bijusi tā laime strādāt vietā, kur darbu beidz piecos.

-    Klau, kurš tad iečurājis tavā smilškastē? Nātans jautāja, kad viņi iegāja liftā. Mēs taču nācām tev palīgā!

Izkāpuši ceturtajā stāvā, visi pa gaiteni devās uz Lisas dzīvokli.

-    Piedod! Bens atvainojās Oberam, kamēr Lisa slēdza vaļā durvis. Es negribēju tā teikt.

-    Esam klāt, Lisa paziņoja. Nekas izcils, taču manējais.

Atturīgi iekārtotajā dzīvojamā istabā atradās izdilis brūnas

ādas dīvāns, kafijas galdiņš un rakstāmgalds, kas patiesībā bija gatava koka virsma ar diviem nelieliem atvilktņu skapīšiem. Kafijas galdiņš un rakstāmgalds vai lūza zem papīru kalniem. Pie sienas pretim dīvānam karājās milzīgs attēls ar kaķiem, kas spēlē pokeru. Virs dīvāna bija divi melnā samtā izstrādāti portreti Mona Lisa un Smurfs* ar puķi.

-   īsta māksla, Bens noteica, alkdams redzēt, kā tad dzīvo viņa kolēģe.

-     Neodraņķisms, Lisa paziņoja. Jo draņķīgāk, jo labāk. Smurfs ir manas kolekcijas trofeja. Es to laimēju kādā karnevālā.

-    Patiesībā visai foršs dzīvoklītis, Obers novērtēja.

-    Tu izklausies pārsteigts, Lisa teica. Biji gaidījis violeti rozā satina spilventiņus visās malās?

*   Populārs komiksu un animācijas filmu varonis.

-   īsti nezinu, Obers atrunājās. Laikam gaidīju māksi izmēra paketes un tamlīdzīgus sieviešu higiēnas priekšmetus.

-   Gaidīji vai cerēji, ka ieraudzīsi? Nātans jautāja, sēzdamies uz dīvāna.

Lisa uzmeta ar tiesas dokumentiem piebāzto portfeli uz galda un devās uz virtuvi.

-   Gribat ieēst vai iedzert?

-   Es ņemšu jēra ribiņas un baltvīnu ar gāzētu minerālūdeni, Obers pavēstīja.

-    Kur Ēriks? Bens jautāja, apsēdies dīvānā.

-   Viņam šodien ilgi jāstrādā, Obers atbildēja. Lūdza atvainoties, ka nevar atnākt.

-   Tas pēc viņa izskatās, Bens noteica.

-    Ar tevi viss kārtībā? jautāja Nātans, vērodams, kā Bens šķirsta žurnālus, kas atradās uz kafijas galdiņa.

-    Ko? Bens pārjautāja. Jā, viss kārtībā. Gribētos ātrāk sākt.

Lisa no virtuves iznesa krēslu un nolika dzīvojamā istabā iepretim dīvānam.

-   Nesaprotu, kādēļ Riks tev aizsūtīja vēstuli uz savu pastkastīti. Varēja taču vienkārši uzrakstīt e-pastu vai, vēl labāk, ielikt vēstuli tavā pastkastītē.

-   Arī es par to domāju, Bens teica. Domāju, no Rika puses tā ir tikai lekšanās. Tādējādi viņš satrieca gabalos manu jauno plānu un paziņoja, ka mani mēģinājumi rīkoties slepeni ir nieka vērti.

-    Bet es nesaprotu, kādēļ viņš piedāvā pamieru, ierunājās Obers. Ir taču acīm redzams, ka tu nevari to puisi noķert. Zināmā mērā tu esi tikai sīks traucēklis. Paskatījies uz Benu, viņš piebilda: Neuztver to personiski!

-    Manuprāt, viņam vajadzīga informācija, Nātans sprieda.

-   Piekrītu, Bens teica. Citādi Rikām pamiers ar mani nebūtu izdevīgs.

-    Domā, viņš grib no tevis izvilkt vēl kādu lēmumu? Lisa jautāja.

Bens turpināja šķirstīt žurnālus.

-   Tas ir vienīgais, ko varu iedomāties.

-   Tad jāpieņem, ka tieši to viņš sestdien restorānā no tevis prasīs.

-    Iesi uz tikšanos ar viņu? Lisa jautāja.

-   Protams, iešu, Bens atbildēja. Domā, ļaušu viņam atkratīties no manis? Sestdien viņš būs manās rokās.

-   Un kā tu to izdarīsi? Lisa jautāja.

-   īsti nezinu. Tāpēc jau arī ceru uz jūsu palīdzību. Iedomājos, ka varētu viņu restorānā nofilmēt vai kaut ko tamlīdzīgu.

-    Es zinu! Obers iesaucās. Varbūt viens no mums varētu pārģērbties par oficiantu un sadabūt Rika vīna glāzi, uz kuras būs pilns ar viņa pirkstu nospiedumiem.

-    Un tad? Lisa jautāja. Pārbaudīsim mūsu Betmena alas datorā?

-   Varam palūgt Nātanu, lai viņš tos pārbauda Valsts departamentā.

-   Manuprāt, mums viņš jānofilmē pie ieejas restorānā, Nātans teica. Tā mēs ātri vien noskaidrosim tā puiša personību.

-   Es zinu brīnišķīgu vietiņu, kur jums gaidīt, Bens satrauktā balsī paziņoja. Ielas otrā pusē pretim restorānam ir āra kafejnīca.

-   Mēs varam nopirkt kamerai nakts objektīvu, Obers ierosināja, pieceldamies no dīvāna.

-    Un mugurā varētu vilkt foršas maskas ar šineļveida mēteļiem un cepurēm un pielīmēt ūsas, Lisa zobojās. Jums jāatslābst. Citādi labuma nebūs.

-   Ak tā? Bens jautāja. Un kāpēc, saki, lūdzama?

-   Pieņemsim, ka jums izdosies to puisi nobildēt. Jūs tik un tā nebūsiet tālu tikuši. Pat ja uzzināsiet Rika īsto vārdu, jūs nevarēsiet viņu apsūdzēt. Ja vien negribat, lai Bens taisnā ceļā nonāk cietumā.

Istabā iestājās klusums, līdz beidzot Nātans ieteicās:

-   Tā sieviete runā pareizi.

-   Mums jāpanāk, lai viņš tev izsaka piedāvājumu sadarboties arī nākamajā lietā, Lisa ierosināja. Ja Riks to izdarīs, varam iesūdzēt viņu par valsts amatpersonas piekukuļošanu.

-   Bens nav valsts amatpersona, Obers iebilda.

-   Viņš ir federālās valdības darbinieks, Lisa teica. Mēģinot viņam dot kukuli, Riks būs mēģinājis kaitēt Savienoto Valstu valdībai. 'Tas būs noziegums, kura dēļ puisis vismaz uz pāris gadiem nonāks aiz restēm.

-    Pag, iejaucās Nātans, kā mēs panāksim, ka Riks nepiekrīt sadarboties ar varas iestādēm un neatzīst savu vainu, lai saņemtu mazāku sodu? Cik mums zināms, viņš var atsaukties uz CMI lietu un, paziņojot, ka šīs afēras iniciators bijis Augstākās tiesas ierēdnis, pasniegt Benu uz sudraba paplātes. Tad Riks staigās uz brīvām kājām, bet Bens tiks apsūdzēts. Turklāt tikai mūsu izcilā plāna dēļ.

-    Riks to nekad nedarīs, Lisa iebilda. CMI, iespējams, ir viņa mūža lielākā veiksme. Šajā darījumā viņš, iespējams, nopelnījis vismaz pāris miljonu dolāru. Ja viņš nosūdzēs Benu vai vispār pievērsīs uzmanību CMI lietai, drošībnieki pamatīgi iesēdīsies Čārlzam Maksvelam astē. Esmu pārliecināta, ka Riks saprot: viņam labāk pāris gadu nosēdēt par kukuļdošanu nekā zaudēt visu peļņu un sadusmot Maksvelu. Viņš nespēlē ar mazām zivtelēm. CMI aprīs viņu dzīvu.

-    Labs domu gājiens, Nātans atzina.

-    Un tu teici, ka viņa nav gudra, Bens teica, sakrustojis rokas uz krūtīm, un cieši skatījās uz Oberu.

-   Pag, Lisa pievērsās Oberam, tu teici, ka es neesmu gudra?

-    Es ne… Obers iesāka.

-Tu? Lisa neatlaidās, pieceldamās no krēsla. Pagājušajā nedēļā, kad spēlējām burtu spēli, tu mēģināji izmantot vārdu aga, un tu gribi teikt, ka es esmu muļķe?

-   Ir tāds vārds aga, Obers protestēja.

-    Tas nav nekāds vārds! Lisa iesaucās. Šo slenga burtu kopu lieto divdesmitā gadsimta beigu primāti. Tās ir muļķības. Skaņa. Stulbuma izpausme. Taču tas nav nekāds vārds.

-   Ir gan, Obers atkārtoja.

-   Strīdēsieties vēlāk, Bens abus pārtrauca. Tagad es gribētu parunāt par mūsu plānu. Izklausās, ka labākais, ko varam iesākt, ir piespiest viņu pie sienas, apsūdzot kukuļdošanā. Nav tas saldākais atriebības veids, taču labākais, kas mūsu spēkos. Un kā mēs viņu pieķersim?

-              Varbūt sagādāsim tev mikrofoniņu? Nātans ierosināja.

-    Varu mēģināt kādu sadabūt no veciem draugiem Drošības dienestā.

-   Tu tiešām vari? Bens jautāja.

-   Ja nevarēs, tu vari paņemt diktofonu, Lisa teica. Lai vai kā, viņa piedāvājums jāieraksta.

-    Es tomēr uzskatu, ka viņu vajadzētu arī nobildēt, Obers neatlaidās.

-   Tev vienkārši gribas ieģērbties maskā, Lisa atcirta.

-    Es patiešām gribu ieģērbties maskā, Obers atzinās. Taču esmu pārliecināts, ka būtu prātīgi iemūžināt arī Rika ārējo izskatu.

-              Patiesību sakot, tas nav slikts priekšlikums, Bens sacīja.

-    Beigu beigās varas iestādēm taču viņš būs jānoķer. Un tad mēs varētu parādīt, kāds šis puisis izskatās. Pamanījis, ka Lisa rauc degunu, viņš jautāja: Kas ir?

-    Ko? Lisa pārjautāja. A, nekas.

-    Neāksties! Bens teica. Es pazīstu šo skatienu. Par ko tu uztraucies?

-   Nu, nespēju nedomāt, vai mums nevajadzētu taisnā cejā doties pie drošībniekiem. Jo mēs sākam līst citā dārziņā. Varbūt labāk lūgt palīdzību.

-    Nekādā ziņā! Bens atteica. Ja mēs tā darīsim, varu atvadīties no savas karjeras. Turklāt, ja arī es iešu pie drošībniekiem, Riks to saodīs pa gabalu.

-    Kāpēc tu tā domā? Lisa jautāja.

-   Tu nesaproti? Bens iesaucās. Mēneša laikā viņš ir novērojis katru mūsu soli. Turklāt neko sarežģītu jau mēs neplānojam. Mēs vienkārši gribam ierakstīt šā puiša balsi. Mēs taču neplānojam iebrukt viņa slepenajā rezidencē uz privātas salas.

Lisa pievērsās Oberam.

-    Neuztraucies! Rikām patiesībā nemaz nepieder sala. Tas tikai tāds izteiciens.

-   Aga negaidi! Obers atcirta.

-    Es runāju nopietni, Bens teica. Ja viss saies dēlī, mēs sauksim palīgā. Bet tikmēr mēģināsim tikt galā pašu spēkiem.

8E8TĀ NODAĻA

Nākamajā dienā Bens un Lisa, galvas nepacēluši, rakstīja četrus dažādus lēmumus. Nostrādājuši kopā trīs mēnešus, kolēģi bija attīstījuši efektīvu metodi lēmumprojektu rakstīšanā. Sākotnējo argumentu izvirzīšanā izcils bija Bens, tāpēc tieši viņš rakstīja pirmo lēmuma variantu. Agresīvais stils un nepiekāpība caurvija viņa darbu no ievada līdz secinājumiem. Lisa savukārt bija nevainojama analītiķe. Bens mēdza teikt, ka Lisas redze ir kā rentgena stari, jo viņa spēj saskatīt spraugas pat vispamatotākajos argumentos. Kad Bens bija pabeidzis pirmo uzmetumu, Lisa ķērās pie rediģēšanas. Būdama dedzīga detaļu aizstāve un apveltīta ar loģisko domāšanu, Lisa Bena uzrakstītajām četrdesmit lappusēm pievienoja vēl divdesmit savējās. Kad abi bija tikuši galā ar savu darbu, lēmumprojekts beidzot nonāca pie Holisa.

Sešos Bens izslēdza datoru un izņēma no skapja žaketi.

-    Uz kurieni tu? Lisa jautāja, pacēlusi acis no sava rakstāmgalda.

-    Apsolīju pasēst vakariņas kopā ar cilvēku, kam nevaru atteikt. Ērika tante un onkulis mūs ielūdza jau toreiz, kad atgriezos no Eiropas.

-    Bet es vēl neesmu redzējusi tavu viedokli Russell lietā.

-   Tas ir jau gandrīz gatavs. Rīt ap pusdienlaiku tu to dabūsi.

-    Varu derēt, ka tā nebūs.

-   Goda vārds! Apsolu!

Kad Bens jau gāja ārā pa durvīm, iezvanījās viņa telefons. Būdams pārliecināts, ka tas ir Ēriks, lai atvainotos, ka jau atkal nokavēsies, Bens pieskrēja pie rakstāmgalda un paķēra klausuli.

-   Te Bens, viņš teica.

-   Sveiks, Ben! Riks atsaucās. Kā klājas?

-    Pie velna, ko tev vajag? pazinis balsi, Bens noprasīja.

-   Neko, Riks atbildēja. Vienkārši gribēju apjautāties, kā iet. Tev laikam šodien paredzētas neaizmirstamas vakariņas.

-    Vai sestdiena vēl spēkā? Jo…

Riks nolika klausuli.

-    Kas notika? Kas tas bija?

-    Riks, Bens atteica un izskrēja pa durvīm.

-   Ko viņš… iekams Lisa paguva pabeigt jautājumu, Bens jau bija prom.

Viņš noskrēja lejā pa četrdesmit četriem Augstākās tiesas ēkas pakāpieniem un nepacietīgi gaidīja mašīnu. Piecas pāri sešiem līdzās apstājās Ērika mašīna, kurā sēdēja Ēriks un Obers. Bens klusēdams iekāpa gaišpelēkajā Honda.

-    Esmu izdomājis nosaukumu šodienas meksikāņu restorānam, Obers paziņoja un pagriezās savā sēdeklī. Es to saukšu par "Tekilas papagaili".

Bens neteica ne vārda.

-    Piedod, ka nokavējos! Ēriks sacīja. Es…

-    Kur Nātans? Bens viņu pārtrauca.

-   Gaida mūs mājās. Iedomājos, ka jums pirms vakariņām gribēsies pārģērbties. Tante Ketija neprasa, lai visi būtu kreklos un kaklasaitēs. Pametis acis atpakaļskata spogulī, Ēriks pamanīja Bena drūmo seju. Kas ir?

-   Nekas, Bens teica. Negribu par to runāt.

-Vai tu…

-   Negribu par to runāt, Bens atkārtoja.

Paskatījies uz Oberu, Ēriks paraustīja plecus un brauca mājās.

-Jūs kavējaties, Nātans paziņoja, tiklīdz atvērās mājas durvis.

Bens devās taisnā ceļā uz virtuvi.

-    Kas viņam lēcies? Nātans jautāja.

-    Viņš neko neteica, Ēriks atbildēja. Domāju, kaut kas darbā atgadījies. Apsēdies divvietīgajā krēslā, Ēriks jautāja: Ilgi gaidīji?

-   Zini, mani vēl joprojām izbrīna tas, ka tu par piecām minūtēm spēj nokavēt it visu, Nātans teica, paskatījies rokas pulkstenī. Pēc taviem kavējumiem var regulēt pulksteni.

Nebūdams pieradis pie kārtīgas skūšanas, Ēriks paberzēja zodu.

-    Es nekavējos, viņš teica. Tu trako tāpēc, ka tavs pulkstenis ir noregulēts desmit minūtes uz priekšu.

-    Pat nesāc! Nātans iebilda. Pēc mana pulksteņa tu esi nokavējis piecpadsmit minūtes, bet arī patiesībā tu esi ieradies piecas minūtes par vēlu.

-   To es nekā nespēju saprast, ierunājās Obers. Kāds tev labums no tā, ka pulkstenis steidzas par desmit minūtēm?

-    Au contraire, mans dumiķīt! Es nepievēršu uzmanību…

-   Kurš atplēsis manas vēstules? Bens viņu pārtrauca, nostājies durvīs ar aplokšņu kaudzīti rokās.

-Tādas tās bija jau pastkastītē, Nātans paskaidroja.

-    Vai vēl kāda bija atplēsta? Bens jautāja.

-   Tikai tavējās, Nātans teica. Domā, tas bija Riks?

Bens atraisīja kaklasaites mezglu un atpogāja apkaklīti.

-    Nezinu, ko domāt. Viņš man piezvanīja, kad jau grasījos iet prom no darba. Un viņš zināja, ka šodien mums paredzētas vakariņas.

-    Vai tās vēstules bija svarīgas?

-    Neviena. Tikai rēķini un reklāmas lapas.

-   Negribu būt uzstājīgs, taču, ja mēs nokavēsim vakariņas, tante Ketija mums to nekad nepiedos, Ēriks atgādināja.

-    Es neiešu, Bens paziņoja.

-    Kāpēc? Ēriks jautāja. Tikai tāpēc, ka tavas vēstules kāds atplēsis?

-    Nē, es baidos no tā, ka Riks mani izseko. Bens nolika vēstules uz virtuves galda un ielēja sev glāzi ūdens. Varbūt viņš, sagaidījis, kad būsim prom, gribēs ielauzties šeit.

-   Ja Riks gribētu ielauzties, viņš to būtu izdarījis brīdī, kad atplēsa tavu vēstuli, Ēriks teica. Neļauj, lai viņš šitā sagandē tavu dzīvi. Viņš vienkārši grib padarīt tevi traku.

-   Tad es ari sākšu trakot, Bens atbildēja. Ejiet bez manis un pasakiet tantei Ketijai, ka man ļoti žēl. Es šodien varu tikai sabojāt vakaru.

-   Tu droši zini? Ēriks jautāja.

-    Ejiet! Bens teica. Ar mani viss būs kārtībā.

Sapratuši, ka Bens nepārdomās, trīs draugi izgāja no mājas.

-   Tiksimies vēlāk!

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Bens atkal paņēma savas vēstules. Pārskatījis aploksnes, viņš atrada vienu, kurai nebija atpakaļadreses. Izvilcis vēstuli no aploksnes, Bens pārlasīja sešus vārdus, kas bija uzrakstīti ar biezu marķierzīmuli: Uzticies saviem draugiem? Vienmēr Tavs Riks. Blenzdams uz īso vēstulīti, Bens mēģināja uzminēt, vai tas ir dzēlības pilns brīdinājums vai arī vienkāršs jautājums. Juzdamies vainīgs un nožēlodams, ka nav izstāstījis draugiem par vēstuli, Bens sažņaudza papīru dūrē. Sasodīts, kā es kaut ko tādu varēju pieļaut, viņš prātoja. Kā viņš panācis, ka es turu aizdomās saims tuvākos draugus?

Nometis pārējās vēstules uz galda, Bens iegāja ēdamistabā un pārliecās pāri lielajam stikla galdam. Pat nedomā, ka tas ir viens no viņiem. Tas nav iespējams, Bens mēģināja sev iegalvot, ļa neuzticēšos viņiem, kam tad lai es uzticos? Pētīdams savu atspulgu notraipītajā stiklā, viņš pārcilāja prātā visus svarīgākos notikumus. Apdomāja katru sīkumu, ko zināja par Riku. Atsauca atmiņā ikvienu cilvēku, kam vēl bija pieejama informācija. Un tad saprata, kā Riks visu noskaidrojis. ]a mājā ir noklausīšanās ierīces, Riks būs dzirdējis, ka mēs runājam par vakariņām pie tantes Ketijas. Un par puķēm es izstāstīju Nātanam. Arī to Riks varēja noklausīties. Ar labi noslēptu mikrofonu Riks var dzirdēt visu. Skatīdamies stiklā, Bens palocīja galvu. Tas ir pats loģiskākais izskaidrojums. Tieši tā viņš…

Tajā mirklī zem galda Bens pamanīja nelielu tumšu priekšmetu. Nometies ceļos, viņš to kārtīgi nopētīja. Nekā. Tikai dubļu pika no kāda kurpēm. Tomēr Bens pacēla galdu un, meklēdams mikrofonu, pārmeklēja katru kāju. Tad viņš apskatīja krēslus. Pacēla visus dīvānus, pārcilāja un paspaidīja spilvenus, apmeta otrādi kafijas galdiņu, ar roku pārlaida visiem gleznu rāmjiem, pārbaudīja televizoru, videoatskaņotāju un katru kaseti. Attaisīja skapi un pārmeklēja apģērbu kabatas, atvēra katru lietussargu, iemeta aci beisbola cimdos un tenisa bumbiņu kastēs, ieskatījās aiz tualetes podiem, iztīrīja ledusskapi. Pārcilāja lietas visos skapjos, pacēla ikvienu mājsaimniecības priekšmetu un pārbaudīja katru telefona aparātu. Pabeidzot meklēšanu, pirmais stāvs atgādināja īstu postažu. Un nekā.

Pacietību, Bens sev atgādināja. Viņa krekls bija izmircis sviedros. Pacietību! Vēlreiz pārmeklējis virtuvi, vannas istabu, ēdamistabu un dzīvojamo istabu, Bens sabruka uz lielā dīvāna. Viņš atgūlās ar seju uz leju, un labā roka uz grīdas taustīja paklāju. Aizturējis elpu, Bens nonāca pie secinājuma: Lai vai kā, tev jātic saviem draugiem. Tā ir vienīgā iespēja nezaudēt prātu. Uzticies draugiem!

Pārradušies mājās, Nātans devās uz vannas istabu, Obers uz virtuvi, bet Ēriks nosēdās pie televizora. Izdzirdējis, ka aizcērtas ārdurvis, Bens izgāja no savas istabas un nokāpa lejā. Obers bija atvēris saldējuma kārbu.

-    Un tu vēl esi izsalcis? Bens iesaucās. Vai tad jūs nepabaroja?

-    Esmu augošs bērns, Obers atbildēja.

Dzīvojamā istabā atgriezās Nātans.

-    Kā jūties? viņš jautāja Benam. Vēl joprojām domā par Riku?

-   Protams! Taču esmu nomierinājies. Man vienkārši vajadzēja pabūt vienam. Viņš apsēdās līdzās Ērikam uz lielā dīvāna.

-    Kā gāja vakariņās?

-   Tu daudz ko zaudēji, Obers atbildēja, ēzdams saldējumu.

-    Ērika tante bija foršāka par visām citām reizēm!

-    Vai mēs beidzot varam vairs nerunāt par viņu? Ēriks lūdzās.

-   Paklau, mēs saprotam, ka tu gribi aizstāvēties, taču tev jāsamierinās ar faktiem, Nātans teica. Tavā tantē mutuļo dzīvesprieks.

-    Nesaprotu, Ēriks iebilda. Viņa taču nemaz nav tik jauka.

-   Tu to nekad nesapratīsi, Nātans paskaidroja. Tā ir viņas aura. Tā uzrunā mūs.

-    Vai pie ledusskapja viņai vēl joprojām karājas pašas bilde bikini? Bens jautāja.

Obers pasmaidīja.

-    Vairs ne. Iebāzis roku bikšu aizmugurējā kabatā, viņš izvilka fotogrāfiju un pameta Benam. Iedomājos, ka tev vajadzīgs neliels iepriecinājums.

-    Tu nozagi fotogrāfiju no tantes ledusskapja? Ēriks iesaucās, skatīdamies pār Bena plecu.

-   Mēs to aizņēmāmies, Obers teica. Mēs to atdosim atpakaļ. Es tikai gribēju parādīt Benam, ko viņš zaudējis.

-   Esiet sveicināti, perversie puikas! Ēriks novilka. Mēs taču runājam par manu tanti!

-   Un kas būtu noticis, ja tu ar viņu pārgulētu? Obers jautāja. -Jūsu bērni būtu mutanti, ko?

-    Kā sauc bērnus, kas dzimuši, krustojot radniecīgus indivīdus? Nātans jautāja.

-    Manuprāt, viņus sauc par Oberiem, Ēriks minēja.

-    Ļoti smieklīgi, Obers iebilda. Patiešām šausmīgi jāsmejas!

Būdams draugu pulkā, Bens vēl vairāk pārliecinājās, ka ar to vēstuli Riks vienkārši gribējis pabiedēt. Viņš iedeva fotogrāfiju Nātanam un uzlika roku Ērikam uz pleca.

-    Jāatzīst, ka man ir brīnišķīgas klačas. Taču tev tās jāpatur noslēpumā līdz nākamajam rīkojumam.

-    Klāj vaļā! Ēriks teica, vērodams, kā Nātans siekalojas ap viņa tantes fotogrāfiju.

-   Teiksim tā: ja pāris turpmākajās dienās tevi sāk tirdīt žurnālista iekšējā balss, es tavā vietā sāktu interesēties par kādu Augstākās tiesas tiesnesi.

-    Bleiks beidzot atkāpjas? Ēriks iesaucās.

-    Es tev neko neesmu teicis, Bens atgādināja. Bet, ja gribi pārsteigt redaktorus ar savu intuīciju, šis ir īstais ceļš ošņāšanai.

-    Paldies! Ēriks pasmaidīja.

-   Vai tas, ko tu pateici, ir kaut kas nelikumīgs? Obers jautāja, paceldams acis no kūstošā saldējuma.

-    Protams, nē, Bens atbildēja. Tas ir parasts drauga padoms.

-   Ja tas būtu kaut kas nelikumīgs, es būtu spiests tevi arestēt. Tā kā Bens papurināja galvu, Obers turpināja: Es runāju nopietni. Man nāktos arestēt jūs abus.

-   Ober, ja tu mani arestētu, es piezvanītu tavai priekšniecei un izstāstītu, ka tu viņai pagājušajā nedēļā pa faksu nosūtīji sava peņa fotogrāfiju.

-    Un? Obers noprasīja.

-   Un tad es viņai izstāstītu, ka tieši tu pagajuša gada jūlija piknika laikā saskrāpēji viņas mašīnas sānus.

-Un?

-   Un tad es piezvanītu visām tavu pārtērēto kredītkaršu kompānijām un paziņotu tavu īsto adresi un telefona numuru.

Obers brīdi klusēja.

-Un?

-   Un tad es izstāstītu Ērikam, ka tu regulāri zodz viņa divdesmit piecu centu monētas, lai izmazgātu savu veļu.

-    Ko? Ēriks iesaucās.

-Viņš ir tāds mēs…

-    Tad lūk, kur pazudušas visas manas monētas!

-   Arlabunakti! Bens noteica, pieceldamies no dīvāna. Laiks likties gultiņās.

Sešos trīsdesmit nākamajā rītā Bens iegāja virtuvē, lai pagatavotu brokastis.

-    Labrīt! viņš teica Nātanam, kas allaž cēlās pirmais.

Atvēris avīzi, Nātans pastūma malā bļodu ar graudiem.

-    Domāju, tev tas jāredz.

-    Kas? Bens jautāja, liedams sev glāzē apelsīnu sulu. Lasi skaļi!

-    Domāju, tev jālasa pašam, Nātans atbildēja.

Bens paņēma avīzi. Virsraksts vēstīja: Pēc Augstākās tiesas pieņemtā lēmuma CMI lietā sākta izmeklēšana. Bens sāka lasīt.

-    Augsti stāvošs avots Augstākajā tiesā atzinis, ka sākusies oficiāla izmeklēšana, lai izkliedētu baumas par pārkāpumiem, kas pieļauti CMI lietas izskatīšanas laikā. Čārlzs Maksvels riskējis ar miljoniem, paļaujoties uz šo lēmumu, tāpēc kritiķi no Volstrīta līdz pat Vašingtonai pauž aizdomas par netīru spēli. Rezultātā Augstākā tiesa sākusi augsta līmeņa un visaptverošu izmeklēšanu. Kā vēsta avots, nopratināts tiks ikviens, kas jau iepriekš zināja šīs lietas iznākumu, sākot no darbiniekiem kopēšanas departamentā līdz pat ierēdņiem tiesnešu birojos.

Bens sakoda zobus.

-              Kādas muļķības! viņš teica, nomezdams avīzi uz galda.

-    Nekādas izmeklēšanas nav. Viņi vienkārši cenšas sēt šaubas.

-   Vai redzēji, kurš ir autors?

Izlasot Ērika Stromana vārdu, Benam sažņaudzās vēders.

-   Tas nevar būt!

-   Nomierinies! Nātans teica un uzlika roku Benam uz pleca.

-   Sasodītais nelietis! Bens iekliedzās un, saplēsis avīzi, skriešus metās augšstāvā. Erik! Nolādēts! Celies!

-    Nomierinies! Nātans sauca nopakaļ, sekodams draugam.

Bens atrāva Ērika istabas durvis. Gulta bija tukša. Nātans atviegloti nopūtās.

-    Pie velna, kur viņš ir? Bens jautāja.

Ērika savandītajā gultā vidēja balta aploksne, uz kuras bija uzrakstīts Bena vārds. Brīdi, kad viņš to vēra vaļā, istabā iestreipuļoja Obers, ģērbies tikai bokseršortos.

-   Sasodīts, kas notiek? viņš jautāja, berzēdams acis.

-    Ij nejautā! brīdināja Nātans.

-   Es tev izstāstīšu, kas noticis, Bens iesaucās. Mūsu pretīgais dzīvokļa biedrs savas avīzes piektajā lappusē nodrukājis rakstiņu par iespējamiem pārkāpumiem Augstākajā tiesā. Viņš samelojis, ka sākta izmeklēšana un personāls tiek turēts aizdomās par informācijas piegādāšanu Čārlzam Maksvelam pirms lēmuma pasludināšanas. Citiem vārdiem, viņš ir mani iegāzis. Ja izmeklēšana vēl nebija iesākta, tagad to noteikti sāks. Ja arī tā bija iesākta, Ēriks ar savu rakstu tikai piespiedīs Augstākās tiesas Drošības dienestu palielināt apgriezienus.

-   Diez vai, Obers iebilda.

-    Nomierinies! Nātans teica. Kas tajā aploksnē?

-   Dārgais Ben, viņš lasīja. Saprotu, ka Tu šobrīd esi nikns uz mani. Ceru, ka dosi man iespēju visu paskaidrot. Žēl, ka šorīt vajadzēja tik agri aiziet, taču man bija kāds darbiņš. Vienmēr Tavs draugs Ēriks.

-   Melis! Bens iesaucās. Viņš visu gadu cēlās tikai pusdienlaikā, bet tieši šodien viņam bija agri jābūt darbā? Viņš vienkārši bēg no manis!

-   Šķiet, viņš visu var paskaidrot, Nātans teica, pasniegdams aploksni Oberam.

-    Un ko viņš teiks? Bens jautāja. Ko viņš var izskaidrot? Piedod, mums te lapā bija caurums, tāpēc nolēmu tevi iegāzt?

-   Varbūt viņiem vajadzēja publicēt šito, lai caurums nebūtu jāaizbāž ar vārdu mīklu? Obers minēja.

-   Ober, nekaitini mani! Bens brīdināja. Man tas ir nopietni, šā raksta dēj mani var atlaist. Bens atslīga pret Ērika tualetes galdiņu, bet Nātans ar Oberu klusēja. Sasodīts! Bens iesaucās, nogrūzdams no galdiņa papīru žūksni. Tagad to izmeklēšanu noteikti sāks! Viņi nevar nelikties ne zinis par šo.

-   Tev jāaprunājas ar Ēriku, Nātans teica. Piezvani viņam!

Paskatījies pulksteni, Bens teica:

-    Es kavējos. Man jāiet.

Noskrējis lejup pa kāpnēm, Bens no skapja paķēra mēteli un devās ārā no mājas.

-   Nekas labs nav gaidāms, kad aizcirtās durvis, teica Nātans.

-    Tu zināji? Obers jautāja.

-   Protams, ne, Nātans atbildēja.

-    Bet es zināju, Obers atzinās, apsēzdamies uz Ērika gultas.

-   Tu zināji? Nātans iesaucās. Tu zināji un neko nedarīji?

-    Ēriks nebija apstādināms, Obers paskaidroja. Tu taču zini, kāds viņš ir, ja viņā pamodies žurnālista gars. Tad viņš var nopelnīt Pulicera balvu*.

-    Vai tu vismaz kaut ko viņam teici?

-    Protams, Obers atbildēja, taču viņš neklausījās. Turklāt bija jau par vēlu. Ēriks man visu izstāstīja vakarvakarā.

-    Teikšu tev vienu: mūsu draudzībai beigas, Nātans sacīja, paceldams nomestos papīrus. Un Bens jau nu nav tas, kuru vajadzētu iemantot kā ienaidnieku.

-    Viņš noteikti nositīs Ēriku, Obers piekrita.

-   Noteikti. Viņš to nekad nepiedos. Un darīs visu, lai Ērika dzīve pārvērstos par elli.

-   Varbūt vajadzētu sākt meklēt jaunu dzīvokļa biedru, Obers ierosināja.

-    Varbūt šodien darbā sagatavo sludinājumu? Uzdmkā: Vajadzīgs vidēji kārtīgs dzīvokļa biedrs, kas stātos mūsu vecā mirušā biedra vietā. Viņam jāgrib dzīvot kopā ar vienu ģēniju, vienu mērkaķi un vienu Augstākās tiesas ierēdni, kas nesen izbaudījis asiņu garšu.

Nonācis līdz Augstākajai tiesai, Bens pūlējās nomierināties. Dziļi un lēni ievilcis elpu, viņš uzkāpa pa kāpnēm un iegāja mar

* Pulicera balvu pasniedz kopš 1917. gada žurnālistika, literatūrā, mūzikā un dramaturģijā, kā ari dzejā un fotomākslā. Pats Džozefs Pulicers bijis žurnālists un sava testamentā novelējis naudu šo balvu pasniegšanai.

mora ēkā. Kozdams vaiga iekšpusē, viņš uzrādīja savu identifikācijas karti un apgāja metāla detektoru. Bens no sirds mēģināja izlikties mierīgs, tāpēc spēra sīkus solīšus. Iedams cauri pieņemamai istabai, viņš atviegloti uzelpoja, ka Nensijas vēl nav. Iegājis savā kabinetā, viņš klusi aizvēra durvis.

-    Laikam jau esi redzējis šo, Lisa bilda, norādīdama uz atvērto avīzi sev priekšā.

-   Negribu par to runāt, Bens teica, iedams pie sava rakstāmgalda. Man beigas.

-    Runāji ar viņu?

-    Viņš aizbēga, iekams es pamodos. Vai kāds jau ir kaut ko sacījis?

-   Vēl ne. Ir taču tikai septiņi, diena tikko sākusies.

-    Lieliski. Paldies par padomu!

-   Paklau, tas ir tikai Washington Herald. Visi šajā pilsētā zina, ka tā ir ekstrēmistiska labējo avīze. Neviens to neuztver nopietni. Tā kā Bens neatbildēja, Lisa turpināja: Tas pat nav pirmajā lapā.

-   Satriecoši! jūtos aizkustināts.

-   Paklau, varēja būt arī ļaunāk. Viņš vismaz neatklāja, ka informācijas avots ir tiesas ierēdnis.

-   Tad jau es esmu prieka pilns mēreni liberālais, Bens pacēla balsi, un viss ir kārtībā. Man nav, par ko uztraukties. Mana karjera ir vienkārši lieliska. Paldies, Sallij, ka parādīji man ceļu.

-    Paklau, es neesmu pelnījusi uzklausīt šīs muļķības! Lisa iesaucās. Es vienkārši gribu tev palīdzēt.

-   Piedod, taču man nav noskaņojuma.

-   Ar noskaņojumu tam nav nekāda sakara, Lisa atteica. Ja gribi žēlot sevi, lūdzu, uz priekšu! Taču neizgāz savas dusmas uz mani!

-    Piedod! Bens atslīga krēslā. Patiešām, piedod! Es vienkārši esmu pārbijies.

-   Un tu to esi pelnījis. Arī es gribētu viņu piesist.

-   Man nav ne jausmas, ko iesākt.

-   Zini, negribas tev to teikt, taču nekas daudz tev nav atlicis. Mums jāpabeidz lēmumprojekts Russell lietā, taču es vēl neesmu redzējusi tavu pirmo uzmetumu.

-   Vai tad tu to nevari uzrakstīt?

-    Pat neceri! Lisa brīdināja. Esmu tava draudzene, varu tevi uzklausīt, kad vien vēlies, taču nedomā, ka tiksi atbrīvots no pienākumiem, lai visu dienu varētu īgņoties.

-    Nu, lūdzu! Es tavā labā to izdarītu noteikti!

-   Traks esi, vai? Kamēr tu rakstīsi Russell un Pacheco, es labošu ьshinsky un Lowell Corp., un Pacific Royal, un Schopf. Bet pie Grinnell lietas mēs vēl nemaz neesam ķērušies, lai gan lēmums jāpasludina jau šā mēneša beigās!

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Ka tu nedrīksti pamest darbu un jozt uz Washington Herald, lai izrēķinātos ar savu dzīvokļa biedru, kaut gan tieši to tu gribi darīt jau kopš brīža, kad ieraudzīji to rakstu.

Bens izmocīja smaidu.

-   Neko tādu es negribu darīt.

-   Tiešām?

-    Es biju nolēmis pagaidīt līdz pusdienlaikam.

Vienpadsmitos trīsdesmit iezvanījās Bena telefons.

-    Labdien! Tiesneša Holisa birojs, viņš teica, pacēlis klausuli.

-   Bens Edisons? Te zvana Augstākās tiesas Drošības dienests. Mums vajadzētu aprunāties. Mēs uzskatām, ka jūs, iespējams, esat vainojams informācijas noplūdināšanā.

-    Kā, lūdzu? Bens satraukts jautāja.

-   Joks! iesaucās Obers. Tas esmu es.

-    Nekad tā vairs nedari! Tu mani pārbiedēji līdz nāvei.

-   Nomierinies! Obers teica. Tev nav, par ko uztraukties.

-   Ko gribi?

-   Man zvanīja Ēriks. Teica, ka vakarā gribētu ar tevi aprunāties.

-   Cikos?

-   Astoņos, ja tu vari.

-    Labi. Es satikšos ar viņu.

-    Kas tas bija? Lisa jautāja, pamanījusi aizkaitinājumu Bena sejā.

-   Obers.

Pēc pusstundas atkal iezvanījās telefons.

-    Labdien! Tiesneša Holisa birojs, Bens teica.

-   Vai Bens Edisons? otrā vada galā atskanēja jautājums.

-   Jā, Bens atbildēja sadusmots, ka tiek atrauts no Russell lietas.

-    Labdien, Edisona kungs! Mani sauc Diāna Mārtiņa, es esmu no laikraksta The Washington Post. Cerēju, ka jums ir kāds komentārs par rakstu šīsdienas Herald.

-   Paklausieties, ja jūs strādājat kopā ar Oberu, pasakiet viņam, lai iet ellē.

-    Edisona kungs, jūs būsiet mani ar kādu sajaucis. Es strādāju The Washington Post. Ar prieku jums pa faksu nosūtīšu savu preses karti. Ja vēlaties, pusdienlaikā varam satikties un aprunāties.

Izslējies krēslā, Bens uz rakstāmgalda izlēja kafiju.

-    Kā varu jums palīdzēt, Mārtinas jaunkundz? viņš jautāja, kamēr Lisa no sava rakstāmgalda atvilktnes izņēma salvešu kaudzīti.

-   Kā jau teicu, varbūt jūs varat komentēt rakstu šīsdienas Herald.

Bens cilāja papīrus uz galda, bet Lisa slaucīja izlijušo kafiju.

-    Piedodiet, Bens teica, es patiešām nesaprotu, par ko jūs runājat.

-   šodienas Washington Herald ir raksts par iespējamo informācijas noplūdi nesen pasludinātajā lēmumā CMI lietā. Iedomājos, ka jūs varbūt gribētu kaut ko pastāstīt. Ja vēlaties, es neatklāšu jūsu vārdu. Jūs būsiet vārdā nenosaukts avots.

Bens atvēra augšējo atvilktni un izņēma nelielu dokumentu kaudzīti. Pāršķirstīdams to un pūlēdamies netraucēt Lisai, viņš atrada meklēto. Bens nolasīja citātu no dokumenta ar nosaukumu Atbildes žurnālistiem:

-    Pateicos par ieinteresētību šajā lietā, taču man kā Savienoto Valstu Augstākās tiesas ierēdnim nav atļauts sarunāties ar žurnālistiem.

-   Tātad jūs apstiprināt, ka ir iesākta izmeklēšana, taču nedrīkstat par to runāt?

-   Mārtinas jaunkundz, man vairs nav ko piebilst, Bens teica, nolikdams papīra lapu. Paldies, ka piezvanījāt! Bens nolika klausuli. Lisa jau bija pabeigusi uzslaucīt kafiju. Paldies par palīdzību! viņš teica, savākdams kafijas atliekas zem zīmuļu asinātāja.

-    Nav par ko, Lisa atbildēja un devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda. Vai tas tiešām bija no avīzes?

-    Neticami, Bens noteica, man zvanīja no The Washington Post.

-   Un ko teica?

-   Prašņāja par rakstu. Es gandrīz pietaisīju bikses.

-    Pēc balss to nevarēja pateikt, Lisa sacīja. Tu pareizi rīkojies. Tieši tādēļ jau tas papīrs ir sagatavots.

-    Kad augustā saņēmu tās Atbildes žurnālistiem, pat iedomāties nevarēju, ka nāksies tās arī izmantot, Bens teica, ielikdams dokumentu atpakaļ atvilktnē. Domā, viņi jau zina?

-    Nē. Visticamāk, viņi apzvana visus pēc kārtas. Varu derēt, ka viņi zina: visvieglāk informāciju var izvilkt tieši no ierēdņiem.

-    Nē, viņi noteikti visu zina. Noteikti.

-   Viņi neko nezina, Lisa iebilda. Patiesību sakot, jūtos pārsteigta, ka arī citi nezvana. Esmu dzirdējusi, ka pirms katra svarīgāka lēmuma telefons zvanot bez apstājas.

-    Bet tev viņi nezvanīja, Bens norādīja. Paskaidro, mis Optimis…

Iezvanījās Lisas telefons. Lisa pasmaidīja.

-   Labdien! Tiesneša Holisa birojs. Jā, bet šobrīd es nevaru runāt. Vai drīkstu jums piezvanīt vēlāk? Jā, šis nav piemērots bridis.

-   Kas tas bija? Bens jautāja, kad Lisa bija nolikusi klausuli.

-    Kāds sens draugs no juridiskās skolas. Piegājusi pie Bena rakstāmgalda, viņa turpināja: Paklau, neļaujies viņu spiedienam! Viņi noteikti apzvana visus pēc kārtas. Piezvanīs arī man.

-   Lai tā būtu, Bens atteica. Nav jau nekāda lielā muiža. Tie taču ir tikai žurnālisti. Viņu pienākums ir noskaidrot šādas lietas. Viņu pienākums ir sagandēt manu dzīvi.

-    Ben, tava dzīve nebūt nav sagandēta.

-    Paklau, man nav vajadzīgi uzmundrinājumi. Es zinu, kur esmu iekūlies, un es tikšu ārā.

-    Nav jau runa par tikšanu ārā. Tev nekas nedraud. Neviens nezina, ka tas biji tu. Turklāt, ja kļūs pavisam ļauni, tu allaž vari apkalpot galdiņus.

-    Ļoti smieklīgi, Bens atteica un devās uz durvju pusi.

-   Uz kurieni tu?

-   Stulbās pusdienās ar pārstāvi no firmas, kurā strādāju pirms diviem gadiem.

-    Kadru pārvilināšanas pusdienas?

-    Laikam.

-    Kādēļ tu ej? Lisa jautāja. Ja gribi būt prokurors, tev nav jāstrādā firmā. Tev jādodas uz ASV Prokuratūru.

-   Kā man to gribētos! Taču ASV Prokuratūra man nepalīdzētu nomaksāt juridiskās skolas mācību maksu.

-   Tev vēl joprojām jāmaksā par studijām? Man likās, ka tavi vecāki ir turīgi un strādā vadošos amatos.

-    Mana māte ir izpilddirektore, taču tādas naudas manai ģimenei nav. Turklāt es gribēju maksāt pats.

-   Tiešām?

-    Es pats par visu esmu atbildīgs. Tieši es iestājos juristos, un labums no tā ir tikai man. Kāpēc viņiem būtu par to jāmaksā?

-    Un cik daudz tev vēl atlicis?

-    Apmēram deviņdesmit divi tūkstoši dolāru. Lisa atpleta muti. Neskaitot tos astoņus tūkstošus, ko es divu gadu laikā jau esmu samaksājis.

-    Vai nekad neesi dzirdējis par mērķfinansējumu?

-   Esmu, Bens atbildēja, tāpēc jau arī dabūju kredītu.

-    Es tik un tā nesaprotu, kāpēc tu neļāvi vecākiem…

-   Tas ir garš stāsts, Bens teica. 4 Turklāt neko daudz viņi atļauties tik un tā nevarēja, tāpēc negribēju viņus apgrūtināt. Viss. Ieskatījies pulkstenī, viņš piebilda: Man patiešām jāiet. Jau kavēju.

Izgājis no tiesas ēkas, Bens ielēca taksometrā un brauca uz Grey's Vašingtonas ievērojamāko varasvīru pusdienu vietu. Lai gan lielākā daļa svarīgu tikšanos vēl joprojām tika noturētas vāji apgaismotos restorānos, kur oda pēc cigāru dūmiem, brendija un asiņaina steika, Grey's vilināja izpilddirektorus un Kongresa vadītājus, kas vēlējās, lai viņus redz pusdienojam. Protams, šajā restorānā vēl arvien bija četras atsevišķas telpas vīriem, kas gribēja turēties savrup. Lai atvieglotu slavenību pamanīšanu, lielajā zālē milzīgā aplī bija izvietoti apjomīgi stikla galdi ar ģeometriskām tērauda kājām un krēsli, ko klāja balti pārvalki. Restorāna iekārtošanai bija izvēlēta spilgti balta un melna krāsa, radot minimālisma iespaidu, kas Kolumbijas apgabala centram bija pat pārāk ultramoderni.

Iegājis restorānā, Bens sakārtoja kaklasaiti un sāka meklēt Adrianu Olkotu. Tas bija firmas Wayne&Portnoy Personāla daļas darbinieks. šī bija viena no cienījamākajām firmām pilsētā, un Bens tajā bija strādājis vasarā pēc otrā kursa pabeigšanas. Personāla daļa viņu veda uz beisbola spēlēm Kemdenjardā, uz koncertiem Kenedija centrā un pusdienām un vakariņām labākajās Keistritas ēstuvēs. Vasaras beigās visi firmas darbinieki vairāk nekā četri simti cilvēku devās izbraukumā ar divām brīnišķīgām jahtām. Apzinoties, ka firmai piesaistīti labākie no labākajiem Amerikas juridisko skolu beidzējiem, vadība rūpējās, lai šie jaunie censoņi ari paliktu darbā. Vasarā nodarbinātajiem, kas vēl joprojām nespēja izvēlēties starp konkurējošām firmām, vakars pie jūras bija spēcīgs arguments.

Visi astoņpadsmit vasarā nodarbinātie pēc juridiskās skolas beigšanas bija sākuši strādāt par ierēdņiem. Firma pacietīgi gaidīja savus palīgus, jo saprata, ka gada laikā iegūs nenovērtējamu pieredzi, ko varēs izmantot vēlāk, strādājot firmas labā. Lai pārliecinātos, ka jaunie kadri neaizmirst Wayne&cPortnoy, firma divas reizes mēnesī zvanīja katram un jautāja, kā viņam klājas. Galu galā septiņpadsmit ierēdņi atgriezās firmā. Bens sāka strādāt Augstākajā tiesā. Kad firmā uzzināja, ka viņu astoņpadsmitajam kadram piedāvāts ierēdņa darbs Augstākajā tiesā, telefona zvani trīskāršojās un sākās aicinājumi uz bezmaksas pusdienām. Pašām prestižākajām pilsētas juridiskajām firmām Augstākās tiesas ierēdņi bija dzīvi goda simboli. No četrsimt piecdesmit septiņiem Wayne&cPortnoy juristiem desmit pirms tam bija strādājuši Augstākajā tiesā. Šodien Adrians Olkots bija iecerējis iegūt vienpadsmito.

-   Sveicināti, Edisona kungs! Olkots teica, sirsnīgi uzsmaidīdams Benam, kas ienāca atsevišķajā restorāna ēdamzālē. Lūdzu, sēdieties!

Olkots bija slaids un garš, ar gaišiem matiem. Prazdams žilbinoši smaidīt, kad vien iespējams, Olkots bija labākais Personāla daļas ierocis. Viņš mīlēja WayneScPortnoy, un viņa laipnā un apburošā izturēšanās pārliecināja vairāk nekā ceturtdaļu darbinieku, ka ari viņi mīl šo firmu.

-    Ben, iepazīstieties! Tas ir Kristofers Nešs. Pirms četriem gadiem viņš strādāja pie tiesneša Bleika, tāpēc iedomājos, ka tev būs patīkami aprunāties ar cilvēku, kas izbaudījis to pašu situāciju.

-    Priecājos iepazīties, Bens teica, paspiedis Neša roku.

Nešs izskatījās pēc tipiska Bleika ierēdņa: baltais ar asiem sejas vaibstiem, kas beidzis Endoveru vai Ekseteru.

-    Kā tad Lielajā Mājā pret tevi izturas? Nešs jautāja. Viss pa vecam?

-   Absolūti, Bens atteica, aizkaitināts par Neša mēģinājumu izlikties draudzīgam.

-    Tu izvēlējies lielisku gadu, lai strādātu Augstākajā tiesā, Nešs teica. Tā CMI lieta sacēla pamatīgu troksni.

-    Tā patiešām bija satriecoša, Bens atbildēja.

-   Un kā tu domā? Olkots jautāja. Vai Maksvels kaut ko zināja?

-    Nav ne mazākās nojausmas, Bens izmocīja saspringtu smaidu. Tik svarīgas lietas ierēdņiem netiek stāstītas.

-   Tiesa. Protams, Olkots teica, atvērdams ēdienkarti. Tātad ko mēs ēdīsim? Sarkanie sneperi* šeit ir brīnišķīgi.

Paskatījies uz Benu, Nešs teica:

-Jāteic, ka Augstākā tiesa ir visbrīnišķīgākā darbavieta pasaulē, taču nav nekā labāka par bezmaksas pusdienām dārgā restorānā. Ēšanas ziņā esmu kā bērns konfekšu veikalā.

Pūlēdamies koncentrēties sarunai, Bens centās izdomāt ieganstu, lai varētu aiziet. ]a aizdedzināšu aizkarus, izcelsies juceklis, un es varēšu nozust, Bens prātoja, pētīdams ēdienkarti.

-   Neesmu pārliecināts, ka tu jau zini, taču mēs drīz stāsimies tavā priekšā, Olkots teica. Mēs pārstāvam atbildētāju Mirsky lietā. Mūsu argumenti tiks iesniegti janvārī.

-   Tev jāaizliek labs vārdiņš par mums, Nešs teica, un viņi ar Olkolu iesmējās.

Varbūt varētu aizrīties ar minerālūdeni, Bens domāja. Tad viņi patiešām aizvērtos.

-   Kādu lietu Augstākā tiesa izskata šobrīd? Olkots jautāja.

-    Ei, pat nedomā! Nešs iesaucās. Viņš neko nedrīkst stāstīt. Augstākajā tiesā notiekošais ir visai konfidenciāls. Kad tu vairs nebūsi ierēdnis, tev liks iznīcināt visus dokumentus, ko vēl būsi saglabājis.

* Rifu zivis (lutjanus campechanus), ko zvejo Amerikas Atlantijas krastā un Meksikas līci.

Viens no diviem apkalpotājiem Nešam uz šķīvja nolika sīciņas uzkodas no asara.

-   Tiešām? Olkots jautāja.

-    Protams. Tā ir gaisnecaurlaidīga vieta, skatīdamies uz Benu, teica Nešs. Kā klājas tiesnesim Bleikam? Viņš ir tikpat untumains kā agrāk?

-   Tāds nu viņš ir, Bens atteica. Visnožēlojamākais cilvēks Augstākajā tiesā.

-   Nesen ar viņu runāju. Es šad tad piezvanu, lai dotu kādu padomu pašreizējiem ierēdņiem Arturam un Stīvam. Viņi šķiet jauki.

-   Viņi patiešām ir jauki, Bens piekrita.

-   Es tikai mēģinu palīdzēt, Nešs teica, kamēr oficiants viņam ielēja ūdeni. Es zinu, cik tur reizēm ir neizturami.

-   Vai daudz ierēdņu zvana uz saviem iepriekšējiem birojiem? Bens jautāja, paņēmis maizīti.

-    Daži zvana, Nešs atbildēja. Tas atkarīgs no dažādiem apstākļiem. Domāju, ka to dara visi Bleika ierēdņi, jo gads pie Bleika var būt visai nožēlojamas pieredzes bagāts.

-    Viņš savējos nostrādina kā zirgus.

-    Tāds nu ir Bleiks. Manuprāt, viņa agrākos ierēdņus vieno tas, ko viņi gada laikā pie šā tiesneša pārdzīvojuši. Vai tev ir zvanījis kāds Holisa bijušais ierēdnis?

-   Nē, Bens strupi atbildēja. Tieši tāpēc jau es brīnos.

-   Pag, ļauj padomāt! Kas strādāja pie Holisa, kad Augstākajā tiesā strādāju es? Ak jā, atceros. Viens no viņiem bija Stjū Beilijs lielisks puisis. Tagad viņš strādā firmā Wmick and Trudeau.

Olkots saviebās, izdzirdot Wayne&cPortnoy konkurentu firmas nosaukumu.

-   Patiesību sakot, nebrīnos, ka tev neviens nezvana, Nešs piebilda. Holiss liek strādāt, taču dziļākajā būtībā viņš ir kā milzīgs rotaļu lācītis.

-    Tiešām? Olkots jautāja.

-    Nav tas sliktākais raksturojums, Bens piekrita.

-    Vai ir iznācis strīdēties ar Ostermana ierēdņiem?

-   Nav gan, Bens teica. Viņi ir vienīgie, kas turas savrup.

-   Neticami! Nešs iesaucās, uzsizdams pa galdu. Nekas nav mainījies! Nešs paliecās tuvāk Benam un pieklusināja balsi.

-    Kad es tur strādāju, Ostermana ierēdņi bija vispretīgākie, riebīgākie, konservatīvākie un untumainākie visā Augstākajā tiesā. Biju dzirdējis baumas, ka visi Ostermana ierēdņi turas kopā un reizi gadā slepus tiekas.

-    Neko tādu neesmu dzirdējis. Bens pasmaidīja.

-    Es nejokoju, Nešs teica. Esmu dzirdējis, ka viņi mēdz sevi saukt par kabalistiem, un pieredzējušākie ierēdņi māca jaunākos, kā ietekmēt lēmumus pēc sava prāta. Es runāju nopietni, viņš piebilda, pamanījis šaubu izteiksmi Bena sejā. Tu taču zini, cik ietekmīgs vari kļūt, ja vien vēlies. Rakstot lēmumprojektu, tu lielākoties to veido pēc sava prāta. Dažas vietas tu vari uzsvērt vairāk, bet citas aizmiglot. Protams, tā ir izsmalcināta vara, taču tik un tā vara.

-   Jā, bet tu nevari izdarīt neko tādu, ko negribētu tiesnesis.

-   Tas ir pats briesmīgākais. Ļaudis runā, ka Ostermans to zina un vienkārši piever acis, ļaujot ierēdņiem rīkoties pēc sava prāta.

-    Manuprāt, tieši tā Hitlers trenēja savus karavīrus, Bens teica. ,

Oficiants maizes groziņā ielika jaunas šķēlītes.

-   Vai tad es neteicu, ka šis puisis visu zina? Olkots teica Benam, norādīdams uz Nešu.

-    Pastāstiet, Bens mainīja tematu, kā klājas firmā?

-    Fantastiski! iesaucās Olkots, uzlikdams elkoņus uz galda.

-   Mēs tikko ieguvām jaunu klientu: NFL Properties. Tātad, ja vajadzīgas biļetes uz Redskins spēli, tikai pasaki man. Patiesību sakot, uz jebkuru spēli šajā valstī. Mēs dabūjām ari Evian, tāpēc katrā firmas ūdens automātā dzirkstī svaigs Evian.

-    Lieliski, Bens novilka, pamanījis, ka Olkots apklusis, lai dzirdētu viņa viedokli.

-   Turklāt mēs nesen sākām strādāt Bērnu aizsardzības fonda labā.

-    No viņiem gan neko par brivu nevar dabūt. Nešs iesmējās.

Uzmetis Nešam niknu skatienu, Olkots teica:

-   Taču mūs aicina uz ikgadējo sanāksmi, kur uzrunu saka prezidents.

-    Lieliski, Bens atkārtoja. Esmu viņu adrešu grāmatā, jo reiz, studēdams juridiskajā skolā, strādāju pie viņiem.

-   Tiešām? Olkots jautāja. Tad mums tur būs jāiesaista tevi. Kad gadīsies brīvs laiks, piezvani, un es tevi iepazīstināšu ar vadītāju. Viņa ir brīnišķīga sieviete. Ļoti harismātiska.

-   Starp citu, vai esi viņam stāstījis par bonusiem, kuri pienākas tiem, kas nāk no Augstākās tiesas? Nešs jautāja.

Olkots pasmaidīja.

-    Ben, tas ir brīnišķīgi. Personāla daļā tikko apstiprināta kompensāciju pakete pirmā gada darbiniekiem. Mēs allaž esam piešķīruši bonusus darbiniekiem, kam ir ierēdņa pieredze, taču nolēmām, ka jāpiešķir papildu bonusi, ja kandidāts bijis Augstākās tiesas ierēdnis. Tātad papildus tam, ko stāstīju tev jau pagājušajā nedēļā, vari pielikt klāt vēl desmit tūkstošus. Tas ir tikai pirmajā gadā, taču mēs domājam, ka tas ir jauks uzmanības apliecinājums.

Blenzdams savā šķīvī, Bens prātoja, kāpēc ir gatavs pieņemt vietu ASV Prokuratūrā par trīsdesmit astoņiem tūkstošiem dolāru gadā, ja tepat pie rokas ir darbiņš par simt tūkstošiem un bezmaksas pusdienas.

-    Paklau, lēmums nav jāpieņem uzreiz, Olkots teica. Mēs saprotam, ka ir grūti izvēlēties. Būšu godīgs. Mēs zinām, ka tu atradīsi darbu it visur, taču mēs tevi vēlamies redzēt savā firmā. Tu pie mums esi strādājis vienu vasaru, tu zini, kā tas ir. Mierīga atmosfēra. Ja vajag, strādājam vaiga sviedros, taču mēs cenšamies izbaudīt visu, ko šī profesija sniedz. Ja pievienosies mums, vari būt pārliecināts, ka divdesmit procenti lietu būs tādas, par kurām nesaņemsi atalgojumu, tātad vēl joprojām varēsi strādāt sabiedrības labā. Acīmredzot šī nav pēdējā reize, kad šogad tiekamies, taču es vēlos, lai tu zini, kādas ir tavas iespējas.

-    Pateicos! Bens teica. Jums ir grūti atteikt.

-    Labi, Olkots noteica un aizvēra ēdienkarti. Bet nu pasūtināsim kaut ko sevišķi dārgu.

Kad Bens atgriezās birojā, Lisa vēl joprojām sēdēja pie datora.

-    Kā gāja pusdienās?

-    Lieliski, Bens novilka, atlaizdamies dīvānā un uzsizdams pa vēderu. Tik gardu zivi savā mūžā vēl nebiju ēdis. Tā bija panēta riekstos un pāri pārlieta visgaršīgākā citronu un sviesta mērcīte pasaulē. Debešķīgi!

-    Saki kā cilvēks jūtas, ja pārdod savu dvēseli par gabalu zivs un pāris piciņām sviesta?

-   Tikai nevajag! Es vismaz apsveru iespēju doties uz to firmu. Bet tu, Fausta kundze, jau esi nolēmusi teikt jā.

-   Sasodīts, jā, es sevi pārdodu. Man jādomā par Saab.

-    Dvēsele pret mašīnu. Kāds negods!

-    Tici man, tu būsi nākamais. Ga-ran-tē-ti!

-    Pirmkārt, es nebūšu nākamais, jo pasaulē nav tādas naudas, kuras dēļ es piekristu dzīvot Losandželosā. Esmu dzirdējis, ka, ierodoties pilsētā, muitā jāatstāj desmit centu, piecu centu, divdesmit piecu centu monētas un godīgums. Otrkārt, ja ari man izdosies atrast darbu labā firmā, es saņemšu par desmit tūkstošiem vairāk nekā tu.

-    Nekā nebija, Lisa iebilda.

-    Saņemšu gan.

-    Nesaņemsi.

-    Labi. Bens salika rokas aiz galvas. Tad jau viņi laikam man tagad neapsolīja papildu desmit taukšķus tikai par to, ka es patlaban strādāju Augstākajā tiesā.

-    Nopietni? Tu dabūji vēl desmit taukšķus par to, ka strādā šeit? Vājprāts! Jāpiezvana savai firmai. Man vajag vairāk naudas. Darīšu visu, kas vajadzīgs. Pārliecināšu viņus, ka es no visas sirds gribu izglābt pasauli.

Bens iesmējās.

-   Gribu ko jautāt: vai mēs abi šajā brīdī neesam paši pretīgākie cilvēki pasaulē? Pag, vai šonedēļ būs jāizskata kādas nāvessodu lietas? Varbūt varētu nogalināt kādu tikai tāpēc, ka viņš ir nabags?

-   Tevi patiešām vainas apziņa nemoka, Lisa teica. Mēs būsim bagāti. Liela muiža. Mēs esam sūri grūti strādājuši, lai sasniegtu to, kas mums ir.

-    Zinu, Bens atbildēja, taču mums ir tik daudz priekšrocību…

-    …kādu citiem bērniem nav bijis. Jā, jā, jā, Lisa sāka spēlēt iedomātu vijoli. Paklau, nezinu, kurā priekšpilsētā tu esi uzaudzis, taču es esmu augusi normālā vidusslāņa ģimenē. Savulaik bijām arī zemākajā slānī. Gāju parastā skolā, un neviens man no

baltmaizes negrieza nost garoziņas. Ko var gaidīt no maniem vecākiem: viņi satikās Greislendā un vēl joprojām visiem to stāsta.

-   Zini, ir divējādi cilvēki. Bens izslējās krēslā. Vieni nogriež maizei garoziņu, bet otri…

Teikumu pārtrauca Lisas telefona zvans.

-   Pagaidi, tas laikam ir mans precinieks. Viņš mēģinās pārdot manas intelektuālās spējas par daudz lielāku naudu. Pacēlusi klausuli, Lisa teica: Labdien! Tiesneša Holisa birojs. Pēc brīža viņa plati pasmaidīja un bez skaņas nočukstēja: The Washington Post. Un izvilka savu papīru ar atbildēm žurnālistiem. Pateicos par ieinteresētību šajā lietā, taču man kā Savienoto Valstu Augstākās tiesas ierēdnim nav atļauts sarunāties ar žurnālistiem. Lisa nolika klausuli un atlaidās krēslā. Laimīgs? Arī mani tur aizdomās.

-   Jā, bet tevi allaž turēs aizdomās. Visa tava ģimene ir šaubīgu zagļu banda.

-    Mani aizvaino vārds zagļi. Mēs dodam priekšroku vārdam nelieši. Iedama uz durvīm, Lisa turpināja: Aiznesīšu Holisam lēmumprojektu Oshinsky lietā. Ceru, ka viņš līdz šīs dienas beigām to apstiprinās.

-   Lai veicas! Bens novēlēja, kad Lisa izgāja no kabineta.

Pacēlis klausuli, viņš uzgrieza Nātana numuru.

-   Administratora birojs, Nātans atbildēja.

-   Tā tu atbildi uz telefona zvaniem? Nav brīnums, ka mūsu valstī valda tāda birokrātija.

-   Vai jau esi atgriezies no pusdienām ar tiem kastrētajiem advokātiem? Nātans jautāja.

-   Uzminēji.

-   Es taču zināju, ka ne jau bez iemesla esi tik priecīgs. Ar ko tad viņi šoreiz gribēja tevi piekukuļot?

-   Ar papildu desmit taukšķiem.

-    Nopietni? Puis, es esmu izvēlējies nepareizo profesiju.

-   Nē, nē. Tavējā ir daudz labāka. Iespējams, sēdēšana un prātošana par sociālām problēmām ir vislabākais to risināšanas veids. Turklāt neaizmirsti, ka tu mani eksāmenā apsteidzi par simt punktiem, bet tas, ja nemaldos, ir kvadrātsakne no desmit tūkstošiem.

-    Nolādēts, tu kapitālistu sliņķi!

-    Paklau, gribēju tev jautāt: vai sadabūji visus tos aparātus, kas mums būs vajadzīgi sestdien?

-    Mēģinu, Nātans atbildēja. Riks pat aci nespēs pamirkšķināt, kad būs jau mūsu nagos.

-    Viss notiek pēc plāna?

-    Lielā mērā.

-   Tad jau viss kārtībā, Bens teica. Varbūt rītvakar vajadzētu satikties un visu vēlreiz pārrunāt.

-    Labi. Starp citu, ar Ēriku tu laikam vēl neesi runājis, ko?

-   Nē-e. Mēs tiekamies šovakar astoņos.

-    Ben, esi labiņš, esi iecietīgs pret viņu!

-    Viss būs kārtībā. Esmu pilnīgi mierīgs.

-   Jā, bet vai tu dzirdēji, ko es teicu? Esi iecietīgs! Viņš taču vēl joprojām ir tavs draugs.

-    Paklau, man vairs nav laika. Bens izstaipījās. Man jāraksta tie lēmumi.

Nolicis klausuli, Bens pievilka krēslu tuvāk rakstāmgaldam. Atvēris brūno mapi ar uzrakstu Lēmums Russell lietā, viņš izņēma savu pirmo uzmetumu. Pētīdams lapas, Bens prātoja, vai Ostermana ierēdņi patiešām visu dara pēc sava prāta. Tas nav iespējams, viņš nosprieda. Tas ir kāds mīts. Iezvanījās Lisas telefons. Bens pastiepa roku un pacēla klausuli.

-    Labdien! Tiesneša Holisa birojs.

-    Sveiki! Es gribētu runāt ar Lisu Šulmani. Vai esmu pareizi piezvanījusi?

-    Jā. Bens pavilka telefonu tuvāk savam galdam. Viņa uz brīdi izgājusi. Vai viņai ko nodot?

-   Vai varat pateikt, ka zvanīja Diāna Mārtiņa no The Washington Post? Būtu lieliski, ja viņa man piezvanītu.

Samulsis Bens teica:

-    Viņai ir jūsu telefona numurs?

-    Nē. Viņa mani pat nepazīst. Es jums nosaukšu.

Pierakstījis numuru, Bens nolika klausuli un atslīga savā krēslā. Turpmāko pusstundu viņš blenza Russell lietas lapās.

Trijos atgriezās Lisa.

-    Viss kārtībā, viņa dziedādama ienāca kabinetā un nometa uz sava galda brūnu mapi. Viņam tas patika! Oshinski/ jau ir vēsture! Paskatījusies uz Benu, viņa jautāja: Kas ir?

-   Tev ir atstāta ziņa. Zvanīja Diāna Mārtiņa no The Washington Post. Grib, lai tu viņai piezvani.

-    Ben, es varu pask…

-    Nevajag, viņš aizlidināja Diānas numuru uz Lisas rakstāmgaldu. Nespēju noticēt.

-   Ben, neesi tik stūrgalvīgs!

-   Kāpēc ne? Visi draugi nolēmuši mani šodien pagrūst. Kāpēc es nevarētu mazliet iecirsties? Patiesību sakot, mani šodien var nosaukt par pilnīgu muļķi.

-   Tu esi lieliski pacenties, lai tāds būtu. Vai drīkst jautāt: kāpēc tu vispār cēli mana telefona klausuli?

-    Nemaz nemēģini visu apgriezt kājām gaisā! Bens pielēca kājās. Tavs telefons iezvanījās; es pacēlu klausuli. Punkts. Ko tu vari paskaidrot?

Lisa pētīja savu kurpju purngalus.

-    Bažījos, ka tu sāksi trakot, ja arī man nepiezvanīs no Post, tāpēc palūdzu kādu draugu, lai piezvana man, un izlikos, ka zvana žurnālists. Gribēju, lai tu jūties labāk.

Bens klusēja.

-   Tu tiešām to izdarīji manis dēļ?

-    Es to izdarīju tāpēc, ka man bija žēl tevis, Lisa smaidot atbildēja.

-    Nav tas sliktākais paskaidrojums.

-   Izbeidz, nevajag tā dusmoties!

-   Šoreiz tev paveicās. Bens ar pirkstu norādīja uz Lisu. Bet nākamreiz, kad gribēsi būt mīļa, es patiešām satrakošos.

Septiņos trīsdesmit Bens paņēma savu portfeli un izgāja no kabineta. Kāpdams lejā, viņš domāja par gaidāmo tikšanos ar Ēriku. Ja neko prātīgu nevarēs paskaidrot, viņam būs beigas, Bens solījās, izvilkdams savu identifikācijas karti cauri aparātam pie pirmā stāva durvīm. Ja arī paskaidrojums būs saprātīgs, viņam beigas. Iedams garām skulptūrām Lielajā zālē, Bens izdzirdēja, ka sargs pie galvenās ieejas kaut no runā savā rācijā. Sargs piecēlās, un Bens sāka prātot, ka tur kaut kas nav kārtībā. Viņš lēnām tuvojās durvīm. Sargs ieskatījās savās piezīmēs. Pēdējā brīdī Bens nolēma pagriezties. Iedams atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nācis,

viņš vēlreiz izvilka karti cauri aparātam un atkal iegāja ēkas ziemeļu spārnā. Bens steidzās pie durvīm, kas šajā ēkas daļā netika apsargātas. Piegājis pie tām, viņš aiz muguras izdzirdēja soļus. Mani moka vainas apziņa, Bens atcerējās, ko reiz bija stāstījis krimināltiesību profesors. Piegājis pie durvīm, viņš vēlreiz izmēģināja savu identifikācijas karti. Pārsteigts Bens konstatēja, ka nav dzirdams parastais klikšķis. Viņš vēlreiz ielika karti aparātā. Velti.

-   Ben, vai mēs varam aprunāties?

Bens salēcās. Pagriezies viņš ieraudzīja vīru pelēkā vilnas uzvalkā.

-   Vai jums ir laiks? vīrietis jautāja.

-   Vai kas noticis? Bens izstostīja.

-   Varbūt jūs varētu nākt man līdzi.

Bens sekoja vīrietim atpakaļ pie galvenās ieejas. Iedams pa Lielo zāli, Bens atraisīja vaļīgāk kaklasaites mezglu. Nonākuši galvenajā vestibilā, viņi ar liftu nobrauca pagrabstāvā. Augstākās tiesas darbinieki to sauca par Disnejlendu; tajā atradās bārs, kafetērija, kinoteātris, suvenīru veikals un Tiesas vēstures muzejs.

Iedams garām milzīgai Džona Māršala statujai, Bens sakoda zobus un pūlējās saglabāt mieru. Vienīgie biroji pagrabstāvā atradās ēkas austrumu spārnā un tos izmantoja dienests, kas rūpējās par Augstākās tiesas drošību. Izgājis cauri galvenajām durvīm, Bens turpināja ceļu cauri nelielu kabīņu labirintam, kamēr tika aizvests līdz kabinetam visattālākajā kreisajā stūrī. Apstājies liela kabineta durvis, Bens gaidīja aiz sava pavadoņa muguras. Aiz antīkā stilā veidota rakstāmgalda sēdēja milzenis zili svītrotā uzvalkā.

-   Ienāciet! viņš teica.

Vīrieša apaļā taukainā seja spīdēja, degunu klāja baku rētas un bārda jau bija sākusi sirmot. Kabinetā valdīja cigāru dūmu smārds. Rakstāmgalda priekšā bija redzama plaša bateriju kolekcija.

-   Esiet tik laipni, aiztaisiet durvis! vīrietis teica Bena pavadonim. Kad durvis aizcirtās, viņš savā krēslā izstaipījās. Tātad jūs esat Bens Edisons. Lūdzu, sēdieties!

-   Kaut kas noticis? Bens nervozi jautāja, apsēzdamies krēslā līdzās rakstāmgaldam.

Viņš pūlējās elpot lēni un vienmērīgi, lai neizrādītu savu satraukumu.

-   Tieši to mēs ari cenšamies noskaidrot, vīrietis teica, kamēr Bena pavadonis apsēdās otrā krēslā. Ja gadījumā neesam pazīstami, mans vārds ir Kāris Langens. Esmu Augstākās tiesas Drošības dienesta priekšnieks. Es šeit atbildu par drošību. Un tas ir Deniss Fisks, mans vietnieks. Langens norādīja uz Bena pavadoni pelēkajā uzvalkā. Mēs jūs šodien uzaicinājām šurp, lai uzdotu pāris jautājumu par rakstu, kas parādījies šārīta Washington Herald. Ceru, ka varēsiet uz tiem atbildēt. Ja neesat rakstu lasījis, informēšu, ka tajā izteikta varbūtība par informācijas noplūdi pirms nesen pasludinātā lēmuma CMI lietā. Vai tiktāl skaidrs?

-   Esmu redzējis to rakstu, Bens atteica.

Viņu kaitināja Langena augstprātīgi laipnais tonis.

-   Labi, Langens teica un paņēma 1980. gadā ražoto Energizer bateriju. Redziet, Ben, raksts kompromitē Augstākās tiesas drošības sistēmu. Kā jau varat iedomāties, tas met ēnu uz mūsu dienestu. Par laimi, mums Herald ir kāds tuvs draugs. Mēs viņam piezvanījām, un man pastāstīja, ka raksta autors ir kāds jauns žurnālists. Tāpat man pastāstīja, ka viņš sagadīšanās pēc dzīvo kopā ar kādu mūsu ierēdni. Tad nu varat iedomāties, kāpēc gribēju tikties ar jums aci pret aci.

-   Es saprotu, ko jūs ar to gribat teikt, Bens sacīja, taču man ar to rakstu nav nekāda sakara.

-   Tātad jūs apgalvojat, ka nezināt, kurš noplūdinājis slepenu Augstākās tiesas informāciju?

-Nē.

-   Tad kādēļ jūsu draugs uzrakstīja to materiālu?

-    Nezinu. Godīgi sakot, tieši to es grasījos noskaidrot, taču mani atveda šurp. Pirmo reizi par to rakstu es uzzināju šorīt septiņos. Kad gribēju aprunāties ar savu dzīvokļa biedru, izrādījās, ka viņš jau aizgājis uz darbu.

-    Ben, jautāšu vēlreiz. Vai zināt, kurš noplūdinājis slepenu Augstākās tiesas informāciju?

-   Nē, nezinu. Zvēru, ka nezinu.

Langens nolika bateriju atpakaļ pie pārējām. Viņš cieši pētīja Benu. Pēc brīža Bens turpināja:

-   Vienīgais, ko varu iedomāties: viņš gribēja atstāt iespaidu uz redaktoriem. Tas ir, viņš zina, ka mums lēmumu teksti ir pieejami

pirms to pasludināšanas. Un tad nu viņš var izrakstīties pēc sirds patikas. Jūs taču zināt, ka Herald publicē visu ko. Ja Ērikam būtu kaut niecīgākie pierādījumi, domājat, viņi to publicētu piektajā lapā? Tas raksts ir viena vienīga varbūtība. Jūs taču lasījāt; tajā izteikta tikai varbūtība, ka šajā lietā kāds tiesas darbinieks palīdzējis Maksvelam spert pareizo soli. Tas varēja parādīties arī komentāru lappusē.

-   Ben, vai apzināties, kas notiks, ja mēs atklāsim, ka jūs melojat? Langens jautāja, uzlicis plaukstas uz galda. Dabiski, jūs zaudēsiet savu vietu. Ja tā, žurnālisti, kā man šķiet, tūdaļ uzķers šo jaunumu. Neatkarīgi no tā, vai esat vainīgs, varu derēt, ka viņi jūs padarīs par cilvēku, kas noplūdinājis informāciju Maksvelam. Pēc tam, varu droši teikt, jūsu karjerai būs pienācis gals, un vienīgais darbs, ko varēsiet dabūt, kļūt par komentētāju televīzijas filmai par šo gadījumu.

-   Varbūt labāk sadarbosieties ar mums? Fisks jautāja rāmā, mierinošā balsī.

Fisks šķita nelaipns, asiem vaibstiem, un necilais augums bija tērpts slikti pieguļošā uzvalkā. Fisks runāja ar spēcīgu Čikāgas akcentu visi a bija plati un visi o apaļi.

-   Ja ļausiet, mēs varam jums palīdzēt.

-   Paklau, es zinu pasaciņu par labo un ļauno policistu, Bens teica, un tikai adrenalīns neļāva viņa balsij aizlūzt. Es būtu pēdējais muļķis, ja visu izstāstītu Ērikam. Neuztveriet to personiski, taču nav jābūt ģēnijiem, lai atklātu, ka mēs ar Ēriku dzīvojam vienā mājā. Vai tad man būtu izdevīgi palūgt draugu uzcept rakstu, kas sagrautu manu karjeru un pievērstu man nevajadzīgu uzmanību? Nogaidījis, kamēr šis loģiskais arguments nosēžas drošībnieku galvās, viņš piebilda: Tas raksts nav nenieka vērts. Iespējams, Ēriks gribēja nonākt uzmanības centrā un…

-   Mēs jau nesakām, ka jūs lūdzāt Ēriku uzrakstīt šo rakstu, Fisks pārtrauca Benu. Mēs vienkārši domājam, ka jūs apgādājāt viņu ar informāciju.

-   Es viņam neesmu bildis ne vārda. Ticiet man, es ļoti rūpīgi sekoju tam, ko stāstu citiem un Ērikam jau nu īpaši.

-   Bet par Bleika atlūgumu jūs taču viņam izstāstījāt, vai ne?

Bens kodīja vaiga iekšpusi. Langens turpināja:

-    Nemēģiniet mūs piemuļķot, Ben! Mans draugs Herald redakcijā teica, ka rītdienas avīzē parādīsies raksts par Bleika atkāpšanos. Herald to nepublicētu, ja informācija nenāktu no drošiem avotiem, un Ēriks norādījis uz jums.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, lai izskatītos bezrūpīgs, Bens saprata, ka zaudē paškontroli.

-   Atzīstos, ka par Bleiku es viņam izstāstīju. Pateicu, ka oficiāli par to tiks paziņots šīs nedēļas beigās. Taču es viņam neko neteicu par…

-   Tātad jūs atzīstat, ka ar nolūku izstāstījāt par Bleiku, un tomēr cerat, ka mēs jums ticēsim Maksvela gadījumā? Langens jautāja.

-   Jūs taču zināt, ka tie ir divi pilnīgi dažādi gadījumi, Bens iebilda. Par Bleika atkāpšanos tāpat visiem bija zināms. To grūti nosaukt par konfidenciālu informāciju. Maksvela lieta ir pilnīgi kas cits.

-   Arī mēs domājam tieši tāpat, Langens teica. Tātad vai varam sākt?

Nolēmis neizrādīt savu neapmierinātību, Bens iesāka:

-   Paklausieties! Es zvēru, ka neko nezinu par Maksvelu. ja tā būtu, vai tiešām jūs iedomājaties, ka es te sēdētu un runātu ar jums? Ja es būtu Maksvela informācijas avots, es tagad tērētu savu desmit miljonus dolāru lielo atalgojumu un sauļotos kādā Grieķijas pludmalē.

-   Ben, ļaujiet atklāt mūsu viedokli! Mēs piekrītam, ka jūs, iespējams, neko neesat stāstījis Ērikam. Tas būtu muļķīgi, un, atklāti runājot, tik sliktās domās par jums mēs neesam. Iespējams, personīgi jūs arī Maksvelam neko neesat stāstījis. Kā pats teicāt, tādā gadījumā jūs te vairs nestrādātu. Taču mēs bažījamies, ka varbūt esat dzirdējis no savas kolēģes vai kāda cita ierēdņa, ka informāciju kāds noplūdinājis. Tad jūs to it kā starp citu pateicāt Ērikam, un pēkšņi mūs pārsteidz milzīgs skandāls. Un tādā gadījumā vienīgais cilvēks, ko turēt aizdomās, esat jūs.

-   Es saku: man nav ne mazākās nojausmas, kurš būtu varējis izpļāpāt slepenu Augstākās tiesas informāciju.

-   Un kā tad ar Bleika atkāpšanos?

-  Jūs sapratāt, ko es gribēju teikt: būtisku informāciju, kas skar tiesas lēmumu. Sākot strādāt Augstākajā tiesā, es saviem dzīvok

ļa biedriem izstāstīju, ka man izsludināmie lēmumi zināmi jau iepriekš. Taču viņi pat nelikās ne zinis. Arī Ēriks ne. Vienīgais, kā es to varu izskaidrot: Ēriks radījis šo hipotētisko situāciju tikai tādēļ, lai to publicētu. Apjautājieties savam draugam Herald redakcijā! Jūs pats teicāt, ka par Bleika atkāpšanos viņi nerakstītu, ja vien informācijai nebūtu droša avota. Kas bija Ērika avots rakstam par Maksvelu?

Langens klusēja.

-              Ēriks taču nenosauca savu avotu, vai ne? Bens jautāja.

-   To taču jūs savam draugam noteikti pavaicājāt.

-   Nē, Langens teica, novērsis skatienu.

-   Tātad jūs patiesībā nezināt, ka tas esmu es, tomēr pratināt mani, lai pārliecinātos par to? Bens papurināja galvu.

-   Ben, Herald to informācijas avotu varbūt arī nezina, bet viņi noteikti ir pārliecināti, ka Ērikam tāds ir. Ja raksts publicēts, tajā noteikti ir kāds patiesības grauds.

-   Vai jums nekad nav teikts, ka nevajag ticēt visam, ko lasāt?

-   Netēlojiet gudrīti! Langens aizrādīja. Kamēr nebūšu noskaidrojis, kas patiesībā noticis, mierā nelikšos.

-   Kamēr nebūsiet noskaidrojis, kas patiesībā noticis, manis te vairs nebūs. Bens piecēlās, lai ietu prom.

-    Es nejokojos, Langens brīdināja. Ja domājat, ka neesat vainīgs…

-   Es neesmu vainīgs.

-   Vai esat ar mieru izturēt pārbaudi ar melu detektoru, lai to apstiprinātu?

Brīdi klusēdams, Bens saprata, ka tikai viena atbilde apmierinātu Langenu. Mēdāmies runāt pēc iespējas pārliecinošāk, viņš teica:

-   Ja tas patiešām vajadzīgs.

-  Jums jāņem vērā, iejaucās Fisks. Pat ja mēs jums noticēsim, nav nekāda iemesla domāt, ka ticēs arī pārējie. Kārla draugs Herald redakcijā stāstīja, ka viņiem par Ērika rakstu zvana no visām lielākajām avīzēm. Viņiem pat prātā neienāca, ar ko tas viss beigsies.

-   Kāpēc jūs nepieprasāt atsaukumu? Bens jautāja.

-   Pieprasījām jau no paša rīta, Langens paskaidroja. Izrādās, rakstā tikai izteikta varbūtība par informācijas noplūdi, tāpēc avīzei ir vienalga, ka tas varctu būt nepamatots.

-   Domājat, citas avīzes arī uzķers šo tēmu?

-             Nu jūs saprotat, par ko mēs uztraucamies, Langens teica.

-   Esam dzirdējuši, ka žurnālisti neķeras pie raksta, kamēr nav dabūjuši drošus avotus. Tam nav jābūt cilvēkam augstā amatā. Tas var būt sētnieks, sekretāre, ierēdnis, ikviens. Bet, tiklīdz avots ir rokās, viņi vainīgo saplosa gabalos. Godīgi sakot, avota varbūt arī nav. Taču to nekad nevar zināt. Kādai kafetērijas darbiniecei varbūt vienkārši spiedis matu tīkliņš, un drīz pēc tam mēs viņu redzam televīzijas ziņās, kur šī stāsta visu, ko dzirdējusi. Tad dažas nedēļas varbūt arī iestājas klusums, taču varu garantēt, ka ikviens šīs pilsētas žurnālists mēģinās kaut ko uzrakt, lai izvilktu faktus dienas gaismā. Es jūsu vietā sāktu uztraukties, jo, pateicoties dzīvokļa biedram, tieši uz jums šajā jezgā visvieglāk norādīt ar pirkstu.

-   Paldies! Bens drūmi noteica, pūlēdamies apslāpēt nemieru. Vai tagad es drīkstu iet?

-   Es runāju nopietni.

-   Saprotu, Bens sāka virzīties uz durvju pusi.

-   Vēl kaut kas, pirms aizejat, Fisks teica. Ja runāsiet ar Ēriku par šo rakstu un atklāsiet ko noderīgu, būšu pateicīgs, ja rīt no rīta ienāksiet pie mums un visu izstāstīsiet.

-   Tad jau redzēs, Bens noteica un izgāja pa durvīm.

Kad Bens bija aizgājis, Langens paskatījās uz Fisku.

-   Ko domā?

-   Tu jau zini, Fisks atbildēja. Man riebjas ierēdņi. Visi iedomājas, ka viņu mēsls vairs nesmird tikai tāpēc, ka viņi strādā Augstākajā tiesā.

-   Ļoti noderīga informācija, Langens teica. Bet ko tu domā par Benu?

-   Viss bija tieši tā, kā biju gaidījis. Viņš acīm redzami ir gudrs puisis un, manuprāt, turējās lieliski. Viņš nav tāds muļķis, lai palīdzētu Ērikam uzrakstīt to rakstu, taču tas nenozīmē, ka Ēriks ir stulbs. Un ko domā tu?

-   īsti nezinu. Kaut viņš būtu vairāk nervozējis!

-   Viņš bija pilnīgi mierīgs, Fisks piekrita. Tātad vai nu viņš runā patiesību, vai arī ir viens sasodīti labs aktieris.

-   Domāju, ka viņš, ieraugot to rakstu, bija tikpat pārsteigts kā mēs. Un mans draugs Herald redakcijā teica, ka Ēriks pamatīgi izprašņāts par informācijas avotu. Taču viņš to tik un tā nav nosaucis.

Bridi klusējis, Fisks beidzot ierunājās:

-   Man nepatīk tādi puisīši.

-   Fisk, tev nepatīk neviens, kas ir gudrāks par tevi.

-   Es runāju nopietni. Uzskatu, ka mums tas puisis rūpīgi jāpieskata, neatkarīgi no tā, kas notiek.

SEPTĪTĀ nodaĻa

Atgriezies mājās, Obers pārsteigts ieraudzīja, ka Ēriks un Nātans klusēdami sēž uz dīvāna.

-   Kur Bens? viņš jautāja, paskatīdamies pulkstenī. Man likās, ka jūs bijāt runājuši astoņos izplūkties.

-   Droši vien iesprūdis birojā, Nātans minēja, pētīdams Oberu. Vai nogriezi matus?

-             Bet protams! Obers atbildēja un saglauda gaišos matus.

-   Puiši, jums arī jāaiziet pie tā friziera! Man to ieteica kāds kolēģis. Viņš griež matus visiem senatoriem. Savulaik frizējis arī Džimiju Kārteru. Starp citu, viņu sauc Marijs Saimons, Matu pavēlnieks. Noslaucījis no kakla dažus sīkus matiņus, Obers turpināja: To Matu pavēlnieku es, protams, izdomāju. Viņu sauc vienkārši Marijs Saimons.

-   Mēs sapratām, Nātans novilka, jo viņu kaitināja šī saruna. -Stāsti!

-   Tātad es aizeju pie Marija Saimona, Matu pavēlnieka, un saku, ka gribu, lai augšā mati paliek garāki, bet sānos lai ir īsāki, un stāstu, kā man riebjas, ja augšā mati ir īsi. Viņš mani nopēta, tad paskatās spogulī un saka: "Zini, es tev nogriezīšu īsus matus, bet ar raksturu!" Atkārtojis Marija vārdus, Obers smiedamies gandrīz nokrita no kājām. Smieklīgi, vai ne? Zini, es tev nogriezīšu īsus matus, bet ar raksturu! Pieskāries saviem matiem, viņš turpināja: Nu, ko domājat? Vai Marijam Saimonam izdevies izveidot man raksturu? Man šķiet, ka jā. Paskatījies uz sevi netālu esošās gleznas stiklā, Obers piebilda: Man ir raksturs!

-   Ober, šis nav īstais brīdis, Nātans teica, lūkodamies uz Ēriku.

-   Galvu augšā! Obers teica Ērikam. Iespējams, tava dzīve ir vairs tikai pāris stundu gara, tāpēc priecājies par to!

-   Vai tu varētu beidzot aizvērties? Ēriks nikni jautāja.

-    Neizgāz savas dusmas uz mani! Obers teica, stāvēdams dzīvojamās istabas vidū. Es savu draugu neiegāzu.

-   Nelietis! Ēriks iekliedzās. Varbūt tomēr…

-   Ober, aizveries! Nātans viņu pārtrauca. Nomierinieties, abi!

-    Tomēr neaizmirsti, ko es teicu, Obers sacīja. Marijs Saimons, Matu pavēlnieks. Un pasakiet, ka es jūs pie viņa sūtīju. Izdzirdējis ārdurvīs pagriežamies atslēgu, Obers ielēca milzīgajā zilajā dīvānā un paskatījās uz Ēriku. Pirmais raunds. Ding-ding!

Pa ārdurvīm iebrāzās Bens.

-    Nu? Kā tu to paskaidrosi? viņš jautāja, sakrustojis rokas uz krūtīm.

-   Ben, es zinu, tu dusmojies, Ēriks iesāka. Bet Jauj, es visu paskaidrošu.

-   Sāc tūdaļ! Bens mudināja. Es jau gaidu.

-Ja tu tā trako, es neko neteikšu. Tu dusmosies neatkarīgi no tā, ko sacīšu.

-   Erik, es dusmotos arī tad, ja būtu lieliskā garastāvoklī.

-    Es jau teicu, ka viņš neko negribēs dzirdēt, Ēriks pievērsās Nātanam.

-   Ben, dod viņam iespēju! Nāians lūdzās.

-   Tev tā ir, Bens atbildēja, vēl joprojām cieši lūkodamies uz Ēriku. Nu, uz priekšu! Visu dienu gaidīju šo mirkli. Tā kā Ēriks klusēja, Bens piebilda: Nu, stāsti! Esmu gatavs klausīties.

-   Lieliski, Ēriks noteica. Gribu, lai tu zini, ka, noklausoties tavu stāstu par Riku un lēmumu Maxwell lietā, man ne prātā neienāca to kādam izpaust. Nu, mēs taču esam draugi kopš trešās klases. Es nekad tevi nenodotu un nenodarītu pāri mūsu draudzībai. Un nekad mūžā nerakstītu neko tādu, kas varētu apdraudēt tevi. Taču tev jāsaprot, kādā stāvoklī esmu. Strādāju Herald jau piecus mēnešus, taču ar to vien nodarbojos kā rediģēju izrakstus no Congressiorial Record. Redaktori jau gribēja pazemināt mani uz stila nodaļu, bet tad pagadījās tā CMI lieta, un es nespēju to laist garām. Esmu zemākās kārtas darbinieks, un man vajadzēja viņus kaut kā pārsteigt. Tāpēc ari tā izdarīju.

-   Un viss? Bens jautāja, kad Ēriks apklusa. Tas ari ir vienīgais iemesls? Tas, ka tevi varēja pārcelt uz stila nodaļu? Bens nodārdināja. Tu apgalvo, ka vari izskaidrot savu rīcību, un tas ir viss, ko tu vari pateikt? Erik, tu esi riebeklis!

-   Uz kārts bija likta mana karjera.

-   Tātad tu riskēji ar manējo, lai glābtu savējo? Bens kliedza.

-   Un tu domā, ka tas visu atrisina?

-   Tu nesaprati. Es neriskēju ar tavu karjeru, Ēriks teica.

-   Ak nē? Bens neticīgi iesaucās. Vai tad tu nesaproti, ka…

-   Tu taču zini, ka tevi nav iespējams pieķert, Ēriks turpināja.

-   Riku neviens neatradīs, un mēs nevienam neko neteiksim. Tev nekas nenotiks.

-   Tad jau man laimējies, Bens novilka. Paldies, Erik! Tā kā Riku neviens neatradīs, man nekas nedraud. Vai tu spēj nojaust, kāpēc es šodien tā aizkavējos? Veselu stundu mani marinēja Augstākās tiesas Drošības dienests! Ja vēl neesi sapratis, drošībnieki atbild par drošību tiesā. Viņi mani nosēdināja un visu laiku prašņāja, vai esmu iesaistīts informācijas izpaušanā. Drošībnieku priekšnieks gribēja zināt par manām attiecībām ar tevi, jo viņa draugs Herald esot izstāstījis, ka mēs esam dzīvokļa biedri. Viņi teica ja atklāsies mana saistība ar šo lietu, mani atlaidīs. Viņi grib, lai es savu nevainību pierādu, izejot melu detektora pārbaudi. Un viņi no visas sirds vēlētos mani pamest žurnālistiem apēšanai.

-   Sasodīts! Nātans nolamājās.

-   Tieši tā, sasodīts! Bens atkārtoja un, ar pirkstu norādījis uz Ēriku, turpināja: Tā kā ir pilnīgi skaidrs, ka tu ne mirkli neesi padomājis par savas rīcības sekām, tev vajadzētu zināt, ka šodien uz tiesu piezvanīja ikvienas avīzes žurnālists, lai noskaidrotu, vai tā ir taisnība. Pagaidām mani vēl neapsūdz, taču piekodināja, ka drīz vien prese uzodīs kādu avotu, kas labprāt izpļāpāsies. Un es nedomāju, ka būs vajadzīgs ilgs laiks, lai kādam pielēktu, ka mēs esam dzīvokļa biedri.

-   Es tikai uzrakstīju, ka ir iespējams šāds variants, Ēriks taisnojās.

-   Nē. Tu tikai sēji šaubu sēklu. Avīželei, kurai tu raksti, ir pilnīgi vienalga, kas notiek patiesībā, tāpēc viņi to arī publicēja. Un rezultātā ciešu es.

-   Bet es taču informācijas avotu nenosaucu, Ēriks iebilda.

-   Tam nav nozīmes! Bens kliedza. Sāc taču beidzot domāt ar galvu! Tas, ka informācijas avots nav nosaukts, vienkārši tikai pagarina izmeklēšanu.

-   Paklau, nedusmojies uz mani! Ēriks teica, pieceldamies kājās.

-   Uz ko tad lai es dusmojos? Bens jautāja, mētādams rokas.

-    Zini, ne jau es izpaudu slepenu Augstākās tiesas informāciju. Negribas tev to teikt, taču tu pārkāpi likumu. Es neko neesmu izdomājis.

Bens iesita Ērikam pa krūtīm.

-Tu iedomīgais ku…

Nātans pielēca kājās un, apgāzis kafijas galdiņu, steidzās izšķirt abus draugus.

-   Kautiņš mums nav vajadzīgs. Nomierinieties, abi!

Savilcis dūres, Bens atkāpās.

-   Tu patiešām esi nožēlojams, viņš teica Ērikam.

-    Nerunā tā! Ēriks aizelsies teica. Tev nav ne mazākās nojausmas, kas man bijis jāpārcieš. Tev allaž viss bijis pasniegts uz paplātes. Tu pat iedomāties nevari, ko nozīmē visu izcīnīt pašam. Redaktors nelikās mierā, gribēdams zināt, kas man to stāstījis. Bet es viņam neko neteicu. Un nemūžam neteikšu!

-    Tad kā drošībnieki zināja, ka es tev izstāstīju par Bleika atkāpšanos?

Ēriks klusēja.

-   Nu, atbildes nav?

-    Stāsts par Bleiku ir pavisam kaut kas cits, un tu to zini, Ēriks atcirta. Par CMI es nebildu ne pušplēsta vārdiņa. Lai ko viņi arī teiktu, es neatklāšu savu informācijas avotu. Redaktors sacīja, ka cilvēku acis būšu tikai nieka skribents. Bet es tik un tā klusēju.

-   Zini, labāku draugu par tevi tiešām neatrast. Varbūt nākamnedēļ izdarīsi pakalpojumu un pārgriezīsi man rīkli? Tas būtu vienkārši izcili.

-   Es runāju nopietni, Ēriks teica. Šodien man zvanīja nepārtraukti. No Newsweek, Time, USA Today, The New York Times. Goda vārds! Un es viņiem varēju izstāstīt visu par tevi! Es varēju to izdarīt slavas un naudas dēļ. Es par šito varētu uzrakstīt grāmatu. Man

būtu līgumi ar kinostudijām, man būtu pašam sava sleja un viss pārējais, ja es būtu noņēmis šo plīvuru. Tu taču zini, ka tā ir…

Iekams Ēriks paguva pabeigt teikumu, Bens pieskrēja viņam klāt un, ieķēries kreklā, iegrūda sienā.

-   Vēl viens vārds, un es tev iekšas izgāzīšu!

-   Ben, liecies mierā! Nātans pavēlēja, kopā ar Oberu pūlēdamies viņu atraut no Ērika.

Kārtodams kreklu, Ēriks teica:

-   Paklau, es saprotu, ka tev tas nepatīk, taču raksts ir labs. Patiesībā es nosargāju tavu pakaļu un pirmo reizi uzrakstīju materiālu piektajai lapai.

-   Nogalinādams savu māti, tu būtu iekļuvis pirmajā lapā! Bens kliedza. Bet vai tāpēc tu to darītu? Un nelielies! Ja es tev neko nebūtu stāstījis, tu ne velna nezinātu. Tāpēc netēlo, ka esi izdarījis man baigo pakalpojumu, neparakstot līgumu ar kinostudiju!

Dziļi ievilcis elpu, Ēriks teica:

-    Ben, vai tu vispār saproti, cik man bijis grūti tās CMI lietas dēļ? Es gribēju rakstīt jau no tā brīža, kad tu man izstāstīji, kā Maxwell ieguva informāciju. Un tomēr es nogaidīju. Nogaidīju, kamēr izplēn dūmi un avīzes beigušas siekaloties ap Maxwell lietā pieņemto lēmumu. Nogaidīju, kamēr beidzas ažiotāža. Un arī tad uzrakstīju tikai nelielu rakstiņu, kurā mēģināju kaut ko izskaidrot.

-   Vai tu dzirdi, ko pats runā? Bens jautāja, purinādams galvu. Tu gribi teikt, ka man vajadzētu būt pateicīgam, ka vispirms nogaidīji un tikai tad ietrieci man dunci mugurā? Vai tu saproti, cik nejēdzīgi tas izklausās?

-   Nesaprotu, par ko tu tā trako. Neviens taču nespēs pierādīt…

-  Sasodīts, tam nav nekādas nozīmes! Bens kliedza. Izbeidz prātuļot un sāc domāt! Tu zināji, ka tā var notikt. Tu zināji, taču tev tik un tā bija vienalga.

-   Ben, es negribēju tev radīt problēmas. Ko tu gribi, lai saku? Piedod! Miljons reižu piedod! Ko, pie velna, tu vēl gribi?

-   Lai tu izvācies no šīs mājas.

-   Ko? Ēriks iesaucās.

-   Ben, tu nedrīksti, aizlauztā balsī ierunājās Obers.

Bens paskatījās uz Ēriku.

-   Tu dzirdēji. Es gribu, lai tu izvāc savu pakaļu no šīs mājas. Ēriks neticīgi šūpoja galvu, tāpēc Bens turpināja: Un es nejokoju, Erik. šis nav nekāds vidusskolēnu strīdiņš. Es negribu tevi vairs redzēt. Es tev neuzticos, tu man nepatīc, un tāds draugs man vairs nav vajadzīgs.

-   Un ja nu es neiešu prom?

-   Tad aiziešu es, Bens atbildēja. Līdz gada beigām mums jāšķiras. Tātad tev ir laiks pusotrs mēnesis, lai atrastu citu dzīvokli. Ja tu nepiekrīti, balsosim. Ja neviens negrib balsot, metīsim monētu. Lai vai kā, es vairs nevēlos tevi redzēt.

Uzgriezis muguru draugiem, Bens uzskrēja pa kāpnēm un iesteidzās savā istabā.

-   Erik, ļauj viņam nomierināties!

-   Negribu vairs par to runāt, Ēriks noteica un devās uz ārdurvju pusi. Ja kādam esmu vajadzīgs, būšu redakcijā.

Kad durvis aizcirtās, istabā iestājās klusums.

-   Manuprāt, viņš to domāja nopietni, beidzot ierunājās Nātans.

-   Bens nevar tik vienkārši izmest Ēriku no mājas, Obers iebilda. Mēs to nedrīkstam pieļaut!

-   Kas tad tev? Nātans jautāja, pārsteigts par Obera reakciju.

-   Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš sadragā mūsu draudzību. Ievācoties šeit, es gribēju būt kopā ar visiem.

-   Ober, arī tev jānomierinās.

-   Tu domā, ka viņš patiešām izmetīs Ēriku no mājas?

-   Nezinu, Nātans atbildēja. Taču vienbrīd man likās, ka Bens viņu nositīs. Kaut ko tādu nav viegli piedot.

-   Tev ar viņu jāaprunājas, Obers teica. Apsoli, ka tu ar viņu aprunāsies. Kad Nātans devās uz kāpņu pusi, Obers jautāja:

-   Uz kurieni tu?

-   Aprunāties ar Benu.

-   Par Ēriku?

-   Nē, es runāšu par Mariju Saimonu, Matu pavēlnieku.

-   Ko viņš teica? Lisa jautāja, tiklīdz Bens nākamajā rītā iegāja kabinetā.

-   Tas bija briesmīgi, Bens atbildēja, kārdams skapī mēteli.

-   Viņš nemaz nejutās vainīgs.

-   Nemaz? Lisa pārjautāja. Viņš pat neatvainojās?

Bens pagrāba kafijas tasīti no Lisas galda un iedzēra malciņu.

-    Aizkustinoši stāstīja, ka viņam draudējusi pazemināšana amatā.

-   Vai tu viņu vismaz iekaustīji?

-   Lisa, tev jāzina, ka esmu vārdu, nevis dūru cīņu piekritējs.

-   Bet tev taču gribējās apgriezt viņam sprandu, ko? Vai vismaz izdauzīt kādu zobu? Vai…

-   Es sapratu, Bens noteica, virpinādams savu sarkani zeltīto kaklasaiti.

-   Pag, Lisa iesaucās, tu viņu iekaustīji, vai ne?

-   Tā nebija.

-   Ben, nemelo man…

-   Es viņu iegrūdu sienā, draudēju piekaut un pateicu, lai izvācas no mājas.

-   Lieliski, Huligāna kungs! Lisa sacīja. Atstāsti man visus asiņainos skatus!

-   Nekā jau nebija. Es tikai uz mirkli zaudēju savaldīšanos.

-   Nespēju noticēt, ka tas vispār iespējams.

-   Kā tā?

-   Tu taču esi tāds vārgulītis!

-   Bet tu mums esi īsts drosmes iemiesojums?

-   Tici man, ja vajag, es protu sadot pa kaklu. Pienāks laiks, un arī tev sadošu.

-   Lisa, darbā es nevēlos klausīties tavās sadomazohistiskajās fantāzijās. Tā ir seksuālā uzmākšanās, un likums to aizliedz. Iezvanījās Bena telefons. Hallo! Tiesneša Holisa birojs.

-   Ben, vai tev ir laiks parunāties?

-   Mamm? Kas noticis?

-   Viss ir kārtībā. Tu esi tiesā?

-   Nē, piektdienās tiesa nestrādā, Bens nervozi atteica. Kas noticis?

-   Nu, es vienkārši iedomājos, ka tu gribi man kaut ko izstāstīt, māte teica.

Vai nu viņa runā par Ērika rakstu, vai arī saņēmusi vēl kādu vēstuli no Rika. Bens juta, ka briest nepatikšanas. Cerēdams izošņāt gaisu, Bens sacīja:

-   īsti nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

-   Bendžamin, izbeidz spēlītes! Nu, vai tu tiešām negribi man neko izstāstīt?

-   Mamm, man nav ne mazākās nojausmas, ko tu gribi dzirdēt.

-   Varbūt tu varētu izskaidrot, kāpēc man no Barbaras jāuzzina, ka tev ir nopietnas attiecības ar kādu meiteni?

-    Ak Dievs! Bens nočukstēja, kad Lisa pacēla acis uz viņu.

-   Mamm, man nav nekādas meitenes. Obera māte pati nezina, ko runā.

-   Nemelo man, Bendžamin!

-   Mamm, zvēru, es nemeloju.

-   Tad kas tā bija par sievieti, par kuru tavi draugi pagājušajā nedēļā jūsmoja Ketijas mājā?

-   Iespējams, par manu kolēģi, Bens teica, saraucis pieri.

-   Tu guli ar kolēģi?

-   Es ne ar vienu negu… Mamm, es neguļu ar Lisu. Nātans un Obers vienkārši jokojās. Mēs esam tikai kolēģi.

-   Taču Obers teicis, ka tas ir kas vairāk par darba attiecībām.

-   Kad tad tu paguvi aprunāties ar Oberu?

-   Šorīt. Tu jau biji aizgājis uz darbu. Starp citu, cikos tu ej uz darbu? Viņi droši vien tevi tur nostrādina kā zirgu!

-   Te ir Augstākā tiesa. Jāstrādā pamatīgi, Bens paskaidroja.

-   Bet izstāsti, ko tev teica Obers.

-   Tā nav tava darīšana. Mēs ar Viljamu brīnišķīgi izrunājāmies. Saki vai tava kolēģe ir no Vašingtonas?

-   Nē, no Losandželosas.

-   Vai viņa ir tev līdzās?

-    Nē, Bens teica, atkal paskatījies uz Lisu. Viņa patlaban pieraksta kādu liecību.

-   Labdien, Edisones kundze! Lisa iesaucās.

-   Es zināju, ka viņa tur ir, Bena māte teica. Iedod viņai klausuli!

-   Mamm, es to nedarīšu. Saproti beidzot!

-   Uzaicini viņu pie mums svinēt Pateicības dienu!

-   Mamm…

-   Ja vajadzēs, palūgšu Oberam viņas tālruņa numuru un piezvanīšu pati.

lesmējies Bens teica:

-   Lisa, mana māte grib zināt, vai tu Pateicības dienā brauksi mājās. Un viņš ar lūpām rādīja: saki jā.

-   Nē, esmu pilnīgi brīva! Lisa sauca.

-   Brīnišķīgi, Bena māte noteica. Pasaki Lisai, ka viņa tiek ielūgta pie mums. Lai viņa brauc kopā ar tevi!

Uzmetis skatienu Lisai, Bens teica:

-   Mana māte ir visai priecīga, ka tu Pateicības dienā būsi pilnīgi viena. Viņa cer, ka tu pavadīsi briesmīgu nakti, ka tev atslēgs apkuri un tu nomirsi vientulībā bez ģimenes un draugiem.

-   Bendžamin!

-   Viņa grib, lai tu Pateicības dienā brauktu man līdzi uz mājām.

-   Ar lielāko prieku, Lisa teica, parādījusi Benam mēli.

-               Lieliski, Bens novilka un atkal pievērsās klausulei.

-   Mamm, varbūt izcep vēl kādu tītaru vai pat divus. Nezinu, vai Obers tev stāstīja, bet Lisa ēd kā lops.

-ja tu ar šo sievieti satiecies, es gribu iepazīties, māte norādīja.

-   Labi, es padodos. Tu mūs pieķēri. Mēs patiešām satiekamies. Mamm, beidzot tev jāzina. Mēs mīlam viens otru, Lisa ir stāvoklī, un mēs plānojam bērnu saukt par Erkilu par godu tantei Flo.

-   Tas nemaz nav smieklīgi, māte atteica.

-   Paklau, man patiešām vairs nav laika.

-   Vēl pēdējais jautājums. Kāpēc jūs ar Ēriku saplēsāties?

-   Mamm, mēs neplēsāmies. Kurš teica, ka kaut kas ir noticis?

-   Obers.

Aizvēris acis, Bens centās runāt mierīgi.

-   Mēs ar Ēriku nemaz neplēsāmies. Mēs tikai drusku sastrīdējāmies. Viss. Gan jau šovakar izlīgsim.

-   Atceries, ko es tev teicu, kad tu beidzi koledžu: nav nekā svarīgāka par bērnības draugiem.

-   Protams, mamm. Paldies, ka atgādini man to jau astoņdesmit ceturto reizi. Vai tagad es drīkstu iet?

-   Tad Lisa brauks pie mums?

-    Jā, mamm. Pateicoties taviem pūliņiem, viņa patiešām brauks.

-   Brīnišķīgi. Es vēl piezvanīšu. Es tevi mīlu.

-   Es arī tevi mīlu. Pasveicini tēvu! Nolicis klausuli, Bens pievērsās Lisai. Tu droši vien domā, ka rīkojies ārkārtīgi prātīgi, vai ne? Bet zini, jaunkundzīt, šoreiz tā nav, jo nupat tu pieļāvi lielāko kļūdu savā mūžā. Pateicoties tavai bezgalīgajai gudrībai, tevi tikko ielūdza uz svinībām elles septiņpadsmitajā lokā, tas ir, manās mājās.

-   Nespēju vien sagaidīt!

-   Pagaidi, Bens teica, izvilkdams nelielu piezīmju grāmatiņu no rakstāmgalda augšējās atvilktnes. Man tas jāpieraksta. Kaut ko uzskribelējis uz papīra, viņš paziņoja: Piektdien, divdesmit pirmajā novembrī, Lisa Mērija Šulmane teica: Nespēju vien sagaidīt! un ar to viņa domāja gaidāmo maltīti ellē.

-   Tas būs jautri, Lisa teica.

-            Tas būs jautri, Bens atkārtoja, pierakstīdams arī šo teikumu.

-   Manuprāt, tieši tā Napoleons teica pirms Vaterlo* kaujas.

-   Ben, mana ģimene vēl joprojām priecājas par luminiscējošo lampu. Vai tavējā var būt daudz briesmīgāka?

-   Krietni briesmīgāka. Visas pasaules ļaunuma iemiesojums. Varbūt pat visa kosmosa ļaunuma iemiesojums.

-   Vai nepietiks?

-   Lisa, es nemaz nepārspīlēju. Mani vecāki ir īsti mutanti. Traki dīvainīši, kas nākuši pasaulē, lai iedvestu vainas apziņu un bailes visos Zemes nevainīgajos bērnos.

-  Nespēju sagaidīt, kad varēšu ar viņiem iepazīties. Izklausās, ka viņi ir jauki cilvēki.

-   Izklausās, ka viņi ir jauki cilvēki, Bens atkal pierakstīja. Ei, kundzīt, nespēju sagaidīt, kad tev nāksies atbildēt par šiem vārdiem!

-   Kā teiksi, Lisa atbildēja un atvēra vienu no neskaitāmajām brūnajām mapēm, kas atradās uz viņas galda. Starp citu, vai tu pabeidzi rakstīt lēmumu Russell lietā? Tu solīji pabeigt jau pirms divām dienām.

* Vaterlo kaujā 1815. gada 18. jūnijā Francijas imperators Napoleons Bonaparts tikās ar Septītās koalīcijas aliansi (Lielbritāniju, Prusiju, Austriju un citām valstīm). Napoleons kauju zaudēja un bija spiests doties trimdā uz Elbas salu. Sakot, ka gaidāma kauja pie Vaterlo, cilvēks vēlas apliecinat, ka viņu gaida liels pārbaudījums, kura rezultāts bus izšķirošs (parasti negatīvs), tādējādi atsaucoties uz Napoleona neveiksmi.

-   Nesteidzini mani! Man vajadzīgs vairāk laika. Bens ielika piezīmju grāmatiņu atpakaļ atvilktnē. Jā, vai mēs šovakar varam tikties tavā mājā? Gribu vēl aprunāties par rīt gaidāmo tikšanos ar Riku.

-   Protams. Ak jā, Ben, nevēlos uzbāzties, taču man patiešām vajadzīgs tas Russell lēmums.

-   Lisa, es taču teicu, ka iedošu. Ko tu gribi?

-   Gribu, lai tu pabeidz darbu. Es ticu, ka tu patiešām to dari, taču pirmo uzmetumu tu saceri jau divas nedēļas!

-   Piedod, šī bija grūta nedēļa, turklāt manā dzīvē pēdējā laikā valda īsts haoss.

-   Nemēģini mani iežēlināt! Lisa noskaldīja. Tu taču zini, ka es pūlos izprast visu, kas ar tevi notiek. Taču tev vajadzētu pacensties nelikties par to ne zinis. Patīk tev tas vai nepatīk, bet Augstākā tiesa ir daudz svarīgāka par visiem tavas dzīves notikumiem.

Bens nošņācās un atkal pievērsās piezīmēm.

-   Labi. Es sapratu. Tagad ķeršos pie darba.

-   Ben, izbeidz! Ko, pēc tavām domām, man vajadzētu darīt?

-    Varbūt esi mazliet saprotošāka? Bens iesaucās. Tev ir viegli būt uzcītīgai, bet man jātvarsta kāds psihopāts. Ikreiz, kad man piezvana mamma, es baidos, ka viņš ir pieķēries manai ģimenei. Kā kronis visam ir drauga nodevība un drošībnieku draudi. Un nedēļa vēl nav galā.

-   Zini, man gribētos, lai tu kaut uz mirkli uz visu paskatītos no cita skatpunkta.

-   Un tu gribi teikt, ka tavs skatpunkts ir tas labākais.

-   Es runāju nopietni, Lisa teica. Holiss zina, ka pirms viņa lēmumus allaž pārlasu es, tāpēc viņš pieradis tos prasīt tieši man. Jau nedēļu viņš prasa lēmumu Russell lietā, un es visādi atrunājos. Otrdien es teicu, ka vēl jāpieslīpē pāris punktu. Trešdien teicu, ka vēl neesam tos pabeiguši. Vakar es no Holisa vispār izvairījos. Bet es patiešām nezinu, ko lai viņam saku šodien. Mēs strādājam kopā, un man nav iebildumu, taču nu jau ir par traku. Russell lieta ir viena muļķīga procesuāla padarīšana. Holiss mums skaidri pateica, kādam tam lēmumam jābūt, bet mēs te čammājamies. Vienkārši pieliec punktu un dod man! Ja arī esi ticis tikai līdz pusei, dod man, un es pabeigšu. Šīs dienas beigās man Holi-

sam vismaz kaut kas ir jānodod. Atvaino, ka nākas tevi tā kritizēt, taču šoreiz tas ir vienīgais veids, kā panākt, lai tu mani uztver nopietni.

Bens blenza piezīmju papīrā.

-   Piedod! viņš dzedri noteica. Tev taisnība. Līdz pusdienām pabeigšu.

-   Ben, es…

-   Nevajag. Tev taisnība. Ja es kaut ko nevaru pagūt, man tas jāatdod tev.

-   Tieši to es tev gribēju pateikt.

-   Esi gatavs rītdienai?

Skatīdamies spogulī, Riks sēja kaklasaites mezglu.

-   Protams, esmu. Svarīgāks ir kas cits: vai Bens ir gatavs.

-   Tu taču zini, ka viņš perina plānus pret tevi.

Nebūdams apmierināts ar kaklasaites garumu, Riks atsēja

mezglu un sāka no sākuma.

-   Viņš var darīt visu, kas ienāk prātā. Mani tas neuztrauc.

-   Kā tu vari būt tik mierīgs?

Riks aizgriezās prom no spoguļa.

-Jo es saprotu Benu. Pēc tā skandāla ar Ēriku viņam būs pavisam grūti pateikt nē manam piedāvājumam.

Bez piecpadsmit vienos Lisa atgriezās kabinetā, nesdama nelielu brūnu kastīti. No tās viņa izņēma divas tases kafijas, kliju maizīti un šokolādes pīrādziņu.

-   Laiks pusdienām! Paēd! viņa mudināja, pasniegdama Benam pīrādziņu un tasi kafijas.

Divdesmit minūtes vēlāk Bens vēl joprojām nekam nebija pieskāries. Vēl pēc pusstundas viņš beidzot atrāvās no datora ekrāna.

-   Ir gatavs Augstākās tiesas lēmums, viņš paziņoja, kad sāka dūkt printeris.

-    Lieliski, Lisa noteica un piegāja pie printera.

Paņēmusi visas septiņpadsmit lappuses, viņa atgriezās pie sava rakstāmgalda un izvilka sarkano pildspalvu. Bens vēroja, kā Lisa, turēdama gatavībā pildspalvu, lasa sagatavoto dokumentu.

Lēni un pedantiski viņa pārlasīja katru lappusi, ko pēc tam nolika uz galda ar tekstu uz leju. Pēc piecpadsmit minūtēm viņa apgrieza pēdējo lappusi un paskatījās uz Benu.

-   Nu? Bens jautāja, beidzot paņēmis pīrādziņu. Ko domā?

-    Ben, tas ir fenomenāls darbs, Lisa atzina, kārtodama lapas. Parasti es tavus pirmos uzmetumus pamatīgi izlaboju, bet šoreiz pildspalva papīram pieskārās tikai divas reizes.

-   Pareizāk, trīs, Bens norādīja.

Piegājis pie Lisas rakstāmgalda, viņš paņēma lēmumprojektu un uzmeklēja labojumus.

-   Tās bija tikai gramatiskas kļūdas. Lisa atslīga krēslā. Diezgan savādi. Šis pirmais uzmetums vairāk atgādina tos, kas parasti jau ir trešo reizi pārrakstīti.

-   Nu, es ļoti centos.

-   Bet kāpēc tu nevarētu pacensties arī citās reizēs? Tu vienmēr izcili strādā, bet šoreiz tas ir jau pabeigts dokuments. Iespējams, tu aiztaupīji mums vienas dienas darbu.

-   Šī bija viegla lieta, Bens teica. Nebija nekāda lielā muiža. Izrādās, ja mani steidzina, es strādāju labāk.

-   Tad man nāksies biežāk dusmoties. Lisa piecēlās, izņēma lapas no Bena rokām un ielika brūnā mapē. Aiznesīšu Holisam šo pašu. Ceru, ka jau šopēcpusdien varēsim pabeigt.

-   Lieliski, Bens teica, izņemdams no skapja savu melno mēteli. Man jāaizskrien līdz restorānam, taču pēc stundas būšu atpakaļ.

-   Un gatavosimies rītdienai? Lisa jautāja.

-   Protams, Bens atbildēja. Gribu būt gatavs pilnīgi visam.

Trijos trīsdesmit Lisa atgriezās kabinetā.

-   Viss. Russell lietai ir pielikts punkts, viņa paziņoja, nomezdama septiņpadsmit lappuses biezo dokumentu Benam uz galda.

-   Viņam patika?

-    Vai viņam patika? Teiksim tā: vienbrīd man pat nācās noslaucīt siekaliņu no Holisa apakšlūpas.

-   Bez jokiem, lūdzu!

-   Es nejokoju, Lisa atbildēja. Holisam tas patiešām patika. Viņš teica, ka lēmums ir lieliski argumentēts un sakārtots tieši tā,

kā viņš vēlējies. Sevišķi viņam patika beigas, kur tu nevienprātību nosauc par mēģinājumu ar uzpirksteni iztukšot bezgalīgo loģikas okeānu.

-   Viņš to atstāja? Biju pārliecināts, ka šo dalu izsvītros. Holiss vienmēr izsvītro manas apvainojumiem pilnās metaforas.

-   Bet šī viņam patika. Acīmredzot viņš domā, ka Ostermans, nepiekrizdams šim lēmumam, nav pie pilna prāta.

-   Sasodīts! Bens teica, uzsizdams pa rakstāmgalda virsmu, -ja es būtu zinājis, ka šoreiz viņam patiks vārdu spēles, būtu uzrakstījis kaut ko vēl labāku. Biju domājis rakstīt, ka nevienprātība ir mēģinājums ar čurāšanu nodzēst veselā saprāta ugunsgrēku.

-   Nedomāju, ka tas būtu derējis, Lisa minēja.

-   Kāpēc ne? Bens jautāja. Tu domā, viņš nepiekristu paralēlei, ko es velku starp veselo saprātu un uguni?

-   Nedomāju, ka Holiss grib ieiet vēsturē kā pirmais tiesnesis, kas lēmumā izmantojis vārdu čurāt. Tāds nu viņš ir.

-   Varbūt tev taisnība, Bens sacīja, šķirstīdams dokumenta lappuses. Un ko vēl Holiss teica?

-   Neko īpašu. Priecājās, ka esam pabeiguši Russell lietu, jo šovakar tikšot izlemts Grinnell liktenis.

-   Kā Holiss zina, ka to uzticēs viņam?

-   Viņš jau runājis ar Molohu un Kovaku, un tie negrib pie šīs lietas ķerties. Holiss var būt vairākumā vai mazākumā, taču viņš ir vecākais tiesnesis, kurš vēl grib rakstīt lēmumus.

-   Ir zināms, vai Veits pārlēcis pār žogu?

-   Tas būs zināms rīt. Holiss teica, ka Veits šovakar vakariņos kopā ar Ostermanu un Bleiku.

-   Tātad vēl vienas Augstākajā tiesā iesniegtās lietas liktenis tiks izlemts atkarībā no tā, cik uzstājīgi viens tiesnesis pierunās otru.

-   Laipni lūdzam Vašingtonā!

-   Nu, paldies! Bens atbildēja. Tu esi visai vērīga. Tagad es zinu, kas šajā pilsētā notiek. Bet līdz šim es kā muļķis domāju, ka mūsu nācija dzīvo demokrātijā.

-   Paklau, iestājoties juristos, es mēdzu teikt: ja Augstākā tiesa patiešām spriež taisnīgu tiesu, tad visām lietām jābūt ar vienādu iznākumu, ja jau tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešajā gadā

lietā Rojs pret Veidu tika atzīti aborti, tad lēmumam nevajadzētu mainīties tikai tāpēc, ka Augstākajā tiesā parādījies konservatīvs tiesnesis. Bet laika gaitā es sapratu, ka tieši šajā apstāklī slēpjas tiesas pievilcīgums. Mēs katru lietu apskatām atsevišķi. Galvenie fakti nav vienādi, un katrs tiesnesis ņem vērā dažādus faktus. Ja mēs gribētu radīt vienādus lēmumus, mums nebūtu vajadzīgi tiesneši; vajadzētu tikai robotus, kuros ievadīt faktus un kuri pieņem skarbi loģisku lēmumu. Bet kurš gan grib, lai viņa likteni izlemj robots?

-   Varbūt viss atkarīgs no tā, vai robots ir konservatīvais vai liberālais?

-   Tieši to es gribu pateikt. Nevajag visu saskatīt tikai baltā un melnā krāsā. Nav divu tādu cilvēku, kas visu redzētu vienādi. Un tas ir lieliski! Mēs ziedojam sevi cilvēku vairākumam, taču saņemam pretī individualizētu tieslietu sistēmu. Vai tu gribētu dzīvot pasaulē, kur nav ne Ostermanu, ne Veitu?

-   Patiesību sakot, varbūt arī gribētu, Bens teica. Taču tas laikam nozīmē, ka tādā gadījumā sabruktu arī viss golfa bikšu tirgus.

-   Ben, es runāju nopietni.

-   Zinu jau zinu, viņš novilka, uzlasīdams pīrādziņa drusciņas. Taču tas nenozīmē, ka es nedrīkstu dusmoties, ja lēmums lietā tiek pieņemts personisku politisku apsvērumu dēļ.

-  Tu, protams, drīksti dusmoties. Taču ņem vērā, ka šis subjektīvisms tieslietu sistēmā stiprina demokrātiju.

-   Brīnišķīgi, ģenerāli Vašington! Paturēšu to prātā ikreiz, kad stāstīšu, kā Veits pārdeva savu balsi.

ASTOTĀ NODAĻA

Vakarā Lisa un Bens devās uz Lisas dzīvokli, pie kura durvīm gaidīja Obers un Nātans.

-   Pie velna, kur jūs bijāt? Obers, lēkādams uz vietas, sūkstījās. Mēs esam pārsaluši!

-   Kāpēc negājāt vestibilā? Lisa jautāja.

-   Tas sasodītais sargs mūs nelaida iekšā. Teica, ka cilvēka, pie kura nākam, nav mājās, tāpēc mums nāksies gaidīt ārpusē.

-Jūs droši vien jokojat. Lisa iebrāzās ēkā un piegāja pie smaidošā sarga. Kāda velna pēc jūs likāt maniem ciemiņiem salt ārā?

-   Kundze, cilvēka, pie kura viņi gāja, nav mājās.

-   Es esmu tas cilvēks, Lisa paziņoja. Ja arī es piecas minūtes kavējos, tomēr nevēlos, ka mani draugi stāv aukstumā.

-   Kundze, varbūt tā arī ir, taču šajā mājā ir zināmi noteikumi, tāpēc ciemiņiem, ja saimnieka nav mājās, ieeja aizliegta. Man kā sargam ir jānodrošina, ka te neviens neklimst apkārt.

-   Ak tā?

-   Jā, kundze, tieši tā, sargs norūca. īrnieku asociācija devusi man tiesības padzīt no šejienes visus klaidoņus, slaistus un citus noziedzīgus elementus.

-   Jūs esat par to pārliecināts? Lisa jautāja.

-   Ak nē, Bens teica, skatīdamies caur pirkstiem. Te tūdaļ būs par karstu.

-   Ziniet, ko es jums teikšu? Lisa iesāka, ar pirkstu rādīdama sargam sejā. Pirmkārt, man ir vienalga, kas jūs esat, bet, tiklīdz šajā mājā ienāk mani ciemiņi, viņi kļūst arī par jūsu ciemiņiem. Ja domājat, ka esat tiesīgs likt maniem draugiem salt ārpusē, jums nāksies to rūgti nožēlot. Mēs varbūt arī nedzīvojam tundrā, taču ārā tik un tā ir auksts. Otrkārt, lielākā daļa likumu, kas vēršas pret klai

doņiem, ir netaisnīgi, jo atļauj tādiem policistiņiem kā jūs diskriminēt cilvēkus. Tātad ja vien jums nav pieklājīga un pamatota iemesla turēt aizdomās manus draugus, es jums iesaku pievaldīt mēli. Visbeidzot, ja atļausieties saukāt manus draugus par klaidoņiem vai noziedzniekiem, es jūs iesūdzēšu tiesā par apmelošanu. Es, protams, nevinnēšu, taču ar lielāko prieku noskatīšos, kā jums nākas tērēt laiku un naudu, lai tiktu no šīs ķezas ārā. Ja jums vairs nekas nav sakāms, es eju augšā. Vai es skaidri izteicos?

-   Absolūti, sargs satraukts atbildēja. Pievērsies Nātanam un Oberam, viņš teica: Atvainojos par sagādātajām neērtībām.

-   Es pieņemu jūsu atvainošanos, Obers teica, kopā ar citiem kāpdams liftā.

-   Vai tas patiešām bija nepieciešams? Bens jautāja.

-   Tas bija izcili! Obers iesaucās.

-   Viņš mani dara traku, Lisa teica. Iedod tādam tipam mazliet varas rokās, un viņš jau iztēlojas, ka ir diktators.

-  Jā, bet, manuprāt, viņš tevis dēļ pielaida bikses, Bens sacīja.

-   Mani pārsteidza tavu vārdu loģiskums, Nātans atzina.

-   Paldies! Lisa atbildēja, un tajā brīdī atvērās lifta durvis.

Iegājusi dzīvoklī, Lisa ieslēdza gaismu un nolika portfeli uz

rakstāmgalda.

-   Pēc kā te smaržo? Bens jautāja, ieiedams dzīvojamā istabā.

Ošņādams gaisu, Obers teica:

-   Ož pēc… sievietēm.

-   Tās ir sausās smaržas, Lisa paskaidroja. Nesen izliku. Patīk?

-   Esmu sajūsmā! Obers iesaucās.

-Jūs, puiši, droši vien neesat raduši uzturēties mājā, kur neož pēc sasvīdušām zeķēm. Iedama uz savu guļamistabu, viņa piebilda: Es tūliņ būšu atpakaļ. Pēc pāris minūtēm Lisa atgriezās dzīvojamā istabā, ģērbusies treniņbiksēs un savā mīļākajā Stenfordas teniskreklā. Gatavi? viņa jautāja, apsēdusies līdzās Benam uz dīvāna.

-   Tātad, Bens iesāka, no portfeļa izvilkdams piezīmju bloknotu un pildspalvu. Mēs ar Riku tiekamies rīt. Manuprāt, vienīgais šīs tikšanās iemesls ir tas, ka Rikām kaut kas vajadzīgs. Un vienīgais, kas viņam vajadzīgs, ir informācija.

-   Bet droši tu to nezini, Lisa iebilda.

-   Tas ir vienīgais loģiskais iemesls. Par politiku taču viņš negribēs runāt.

-   Iespējams, viņš vienkārši grib pamocīt tevi, atgādinādams, kāds stulbenis tu biji pagājušajā reizē, Obers teica.

-   Nedomāju vis, Bens atteica, veltīdams Oberam drūmu skatienu.

-   Bet kādēļ Rikām vajadzīga informācija, ja viņš CMI lietā jau nopelnījis miljonu dolāru? Nātans jautāja.

Viņš apsēdās uz dīvāna, bet rupjvilnas auduma somu nolika uz grīdas.

-   Mēs nezinām, cik Riks nopelnīja. Iespējams, tie ir desmit miljoni, bet tikpat labi arī desmit tūkstoši. Problēma tāda, ka mēs neko par viņu nezinām. Ja Riks vēl nav krietni bagāts, iespējams, viņam nebija pietiekami daudz naudas, ko investēt CMI pirms lēmuma pasludināšanas. Iespējams, vienīgais Rika ieguvums ir aldziņa, ko Maksvels viņam atvēlēja.

-   Bet es esmu pārliecināts, ka viņš nopelnījis prāvu summiņu, Nātans teica.

-   Var jau būt, Bens atbildēja, taču nevajadzētu pārāk zemu novērtēt Rika alkatību. Ja viņš pirmajā reizē nopelnījis miljonu, vari būt drošs, ka arī nākamajā viņš gribēs to pašu. Tātad mēs nezinām, vai Riks pieprasīs informāciju. Ja viņš to darīs, manuprāt, mums labāk sekot Lisas plānam un mēģināt visu ierakstīt.

-  Ja viņš tev izteiks priekšlikumu, tad par informāciju noteikti piedāvās naudu. Ir taču skaidrs, ka vēlreiz ar viltu kaut ko izvilināt no tevis nebūs iespējams.

-   Nekad neko nevar zināt, Obers iebilda. Bens, ja pacenšas, var būt ārkārtīgi naivs.

Nelikdamies ne zinis par drauga repliku, Bens teica:

-   Ja Riks man piedāvās naudu, mums būs iespējams ierakstīt kukuļdošanas mēģinājumu. Tad mēs varēsim pierādīt, ka viņš mēģinājis piekukuļot valsts varas pārstāvi.

-   Es nesaprotu vienu, Nātans teica. Ja arī tu ierakstīsi sarunu ar Riku, kā tu to izmantosi? Ja iesi uz policiju, nāksies atzīt ari paša saistību ar šo lietu.

-   Zinu, Bens attrauca. Taču patlaban daudz svarīgāks šķiet fakts, ka šīs manas saistības dēļ Riks varēs mani šantažēt. Ja iegū

šu informāciju par Riku, viņš nevarēs man neko padarīt. Lai gan tas nav visai izdevīgi, mēs vismaz būsim līdzvērtīgi spēles partneri. Citādi man nekad nebūs miera.

-   Vai tu ierakstīšanas aparatūru sadabūji? Lisa jautāja Nātanam.

Nātans iecēla auduma somu klēpī un attaisīja tās rāvējslēdzēju.

-   Tas ir bezvadu mikrofons. Jūsu zināšanai, tieši šī aparatūra padarīja Savienotās Valstis par superlielvalsti.

-   Lieliski, pulkvedi, Bens teica. Kur tu to dabūji?

-   Kāds mans draugs strādā Drošības dienestā. Cerēju, ka viņš mums sagādās vismodernākos daiktus, taču šis bija labākais, ko viņš varēja iedot. Vērtīgāko aparatūru bez atļaujas nedrīkst iznest no ēkas.

-   Vai šos mikrofonus var iemontēt tavās aproču pogās? Obers jautāja.

-   Tie patiešām ir lieliski, Nātans piekrita. Biju gan cerējis uz saindētām adatām, kas izšaujas no pulksteņa, taču šis ir labākais, ko varēju sadabūt. Piecēlies viņš no somas izvilka dažādus vadus un, paskatījies uz Benu, teica: Piecelies un novelc kreklu!

-   O! Lisa iesaucās, kad Bens to atpogāja.

-   Pagaidi vēl mazliet, Obers ieteica, šim puisim uz krūtīm nav spalvu.

-   Man vismaz tur nav Kapri salas! Bens atcirta, stāvēdams līdz pusei kails dzīvojamās istabas vidū. Paskatīdamies uz Lisu, viņš paskaidroja: Arī Oberam nav spalvu uz krūtīm, izņemot nelielu saliņu pašā krūškurvja centrā.

-   Nepareizi, Obers iebilda.

-   Novelc kreklu! Bens izaicinoši ierosināja.

-   Nav vajadzības. Obers pasmaidīja. Bet, tici man, tai nav Kapri salas aprišu.

-   Jāpadomā, kā tas viss darbojas, Nātans teica, cīnīdamies ar sapītajiem vadiem.

-   Negribas atzīt, Lisa teica, taču tev ir seksīgs augums. Kamēr Bens centās apslēpt pietvīkumu, viņa turpināja: Nopietni. Pat iedomāties nevarēju, ka tā ir, taču tev ir lielisks torss. Pievērsusies Oberam, Lisa piebilda: Manuprāt, esmu nopietni iedegusies.

-Jā, es patiešām spēju atstāt iespaidu, Obers atbildēja.

-  Tātad, ierunājās Nātans, paceldams acis uz Benu. Kāpēc tu nosarki?

-   Vienkārši parādi, kā tas viss darbojas, Bens atteica.

-   Labi. Šo līplenti tu apliec ap krūtīm. Mikrofoni ir iemontēti tajā, Nātans skaidroja, norādīdams uz diviem nelieliem izciļņiem platajā lentē. Te ir baterija. Nātans uzsita pa kādu lielāku izvirzījumu lentē. Tā darbojas vismaz astoņas stundas, turklāt es tikko ieliku jaunu, tātad viss būs kārtībā. Tad viņš no somas izvilka biezu melnu kasti. Šis ir uztvērējs. Tajā jāievieto kasete, lai mēs varētu ierakstīt sarunu.

-   Kasete ir iekšā? Bens jautāja.

-   Vajadzētu būt. Nātans no kastes izvilka antenu un nospieda pāris pogu. Ieej otrā istabā un pasaki kaut ko!

Bens iegāja Lisas guļamistabā, bet trīs draugi klusēdami skatījās uz melno kasti. Pēkšņi viņi izdzirdēja:

-    Esmu Lisas guļamistabā. Satīna palagi mani nepārsteidz, taču esmu šokēts, ka līdzās gultai atrodas mana fotogrāfija.

-   Liec mierā manu gultu! Lisa iekliedzās.

-   Pag… un kas tad tas? Uz manas sejas redzami lūpu krāsas nospiedumi. Ak, Lisa, tavas alkas ir acīm redzamas!

-   Vācies ārā no manas istabas!

-   Pag, vai šī ir viņas apakšveļa? Jā, puiši, tā ir!

Kad Lisa jau bija pielēkusi kājās, Bens atkal parādījās dzīvojamā istabā. Attinis kaseti, Nātans nospieda atskaņošanas pogu. …guļamistabā. Satīna palagi mani nepārsteidz, taču…

-   Darbojas, Nātans noteica.

Bens noņēma mikrofonu un uzvilka kreklu.

-   Tātad man vienkārši normāli jārunā, un viss tiks ierakstīts? -Jā-

-   Varbūt labak ieliec to apakšveļa gadījumam, ja Riks gribēs tevi pārmeklēt, Obers ierosināja.

-   Nezinu, vai tā ir laba doma, Nātans teica. Jo tādā gadījumā, manuprāt, ieraksts nebūs visai skaidrs. Izslēdzis uztvērēju, viņš piebilda: Vēl man tev jāteic, ka šis ir bezvadu mikrofons, tāpēc tev jāatrodas simt jardu rādiusā.

-Tā nav problēma, Bens atbildēja, pogādams kreklu. Mēs tiekamies "Divās paipalās", lepnā restorānā Masačūsetsas avēnijā. Šodien pusdienlaikā biju turp aizgājis. Tas ir neliels, un tam

ir tikai viens logs ielas pusē. Taču tam preti atrodas taizemiešu restorāns, kurā gaidīsiet jūs.

-   Es zinu, par ko tu runā, Nātans teica. "Bangkokas orhideja".

-   Tieši tā, Bens atbildēja. Manuprāt, jums ar Oberu tur jābūt jau septiņos. Man ar Riku jātiekas astoņos. Restorāni atrodas viens otram pretim, tātad mēs būsim vajadzīgajā rādiusā.

-    Vai kaut kas var traucēt mikrofonu darbību? Lisa jautāja.

-   īsviļņu pārraides? Satelītšķīvji? Vēl kas?

-   Draugs teica, ka viss būs kārtībā, Nātans atbildēja. Šī nav labākā aparatūra, taču uz to var paļauties.

-    Zini, kas mums vajadzīgs? Obers satraukts iesaucās.

-    Mums vajadzīga parole. Gadījumam, ja kaut kas noiet greizi, tas būs signāls, ka tev nepieciešama palīdzība.

-   Nav slikta ideja, Bens teica, atkal apsēzdamies dīvānā.

-   Varbūt parole varētu būt šāda: Cik tu maksā, Hīter? Bens ierosināja.

-   Nekādā ziņā, Bens teica. Tam jābūt kaut kam tādam, ko es viegli varu iepīt sarunā, turklāt tas nedrīkst liecināt, ka esmu nobijies.

-   Varbūt parodija par tiesnesi1 Nātans jautāja.

-   Bet varbūt elektriskais siers? Obers minēja.

-   Kā tad es to varēšu iepīt? Bens vaicāja. Lūdzu, nenogalini mani, bet atnes man gabaliņu elektriskā siera?

-   Noziegumi pret cilvēci, Nātans teica.

-   Trakie suņi, Obers ierosināja.

-   Varbūt man vienkārši iekliegties: Palīgā, man ir gadījušies dzīvokļa biedri bez iztēles! Palīgā! Bens attrauca.

-   Kāpēc neizmantot vārdu bingo? Lisa jautāja. To viegli iepīt teikumā, un filmās tas allaž nostrādā.

-   Smieklīgi, Obers atteica. Nosauc kaut vienu filmu, kurā ir parole bingo'.

-   Tādu ir daudz.

-   Nosauc kaut vienu! Obers kaitināja.

-   Man vienalga, kā tas nostrādā filmās, Bens pārtrauca strīdiņu. Bingo ir laba parole. Ja es teikšu bingo, jums jāskrien talkā.

-   Tātad ar to kukuļdošanu būtu tikuši galā, Lisa teica. Tagad mums vēl jāizdomā, kā Riku nofotografēt, lai varētu noskaidrot viņa personību.

-   Šis varētu līdzēt, Nātans teica, izvilkdams no somas teleskopisko objektīvu. Tas der manai kamerai, un varēsim nofotografēt to nelieti visās iespējamās pozās.

-   Mums vajadzīgs tuvplāns, Lisa iebilda.

-   Tici man, šis mazulītis iemūžinās visus melnos punktus uz viņa deguna. Tam ir iemontēts pat infrasarkanais filtrs. Nātans paskatījās uz Benu un piebilda: Man tikai jāzina, ko fotografēt. Es taču nekad agrāk Riku neesmu redzējis.

-   Es šodien par to parūpējos, Bens atbildēja. "Divās paipalās" pie loga atrodas tikai viens galdiņš. Mēs ar Riku sēdēsim tieši pie tā, tātad tev vajadzēs nobildēt puisi, ar ko kopā sēdēšu es.

-   Un ja nu jūs nesēdēsiet pie tā galdiņa? Nātans jautāja.

-   Mēs tur būsim. Pusdienlaikā es iegāju restorānā un iedevu zāles pārzinim simt zaļos, lai būtu drošs, ka galdiņš būs manējais.

-   Tu iztērēji vēl simt zaļo? Obers iesaucās.

-   Kad es tur iegāju, man jau bija rezervēts galdiņš. Uz mana vārda, Bens paskaidroja. Tas patiešām bija jocīgi.

-   Viss būs kārtībā, Nātans mierināja, likdams mikrofonus somā.

-   Interesanti, ierunājās Lisa, un ja nu Riks nemaz nepieprasīs informāciju?

Bens paraustīja plecus.

-  Tad mums būs jābūt laimīgiem par tām fotogrāfijām, ko izdosies uzņemt. Ja varēsim noteikt Rika personību, viņš vairs nevarēs mani šantažēt. Un tad mums būs iespēja saistīt Riku ar viņa nākamo Čārlzu Maksvelu.

-   Starp citu, Nātans teica, vai esi domājis, kas varētu būt šī nākamā lieta?

-   Es par to domāju, Lisa teica. Pēc lielas naudas ož American Steel lieta. Tā ir vismaz pāris miljonu vērta.

-   Diez vai, Bens iebilda. Man šķiet, ka vienīgā iespējamā ir Grinnell.

-   Domā? Lisa jautāja.

-   Esmu pārliecināts, Bens atbildēja. Šī lieta ir īsta zelta bedre.

-   Varbūt pastāstīsi ari mums, tieslietu sistēmas nezinīšiem?

-   Hovardam Grinnelam un citiem investoriem Manhetenas centrā pieder gigantiska sena baznīca. Pirms trim gadiem viņi nolēma nojaukt baznīcu un uzbūvēt jaunu restorānu un veikalu kompleksu tādu, kāds Ņujorkai vajadzīgs. Viņi devās uz zonējuma padomi,

lai saņemtu atļauju, taču informācija par to parādījās atklātībā, un Ņujorkas Vēstures biedrība kopā ar vairākām reliģiskajām grupām uzstāja, ka baznīca ir vēstures piemineklis un to nedrīkst nojaukt. Pēc ilgiem pūliņiem baznīca tika atzīta par vēstures pieminekli, un nu to sargā pilsētas pašvaldība. Grinnels un pārējie investori iesūdzēja Ņujorku tiesā, norādot aizliegums būvēties uz pašu zemes un zonējuma maiņa ir līdzvērtīga īpašuma atņemšanai.

-            Saskaņā ar Konstitūcijas Piekto labojumu, Lisa turpināja,

-   valsts nevar atņemt kādam zemi, nesamaksājot īpašniekam saprātīgu kompensāciju. Šajā gadījumā kompensācija būtu summa, ko īpašums nestu, ja būtu pārvērsts par debesskrāpi.

-   Bet tu taču teici, ka šai teritorijai mainīts zonējums, Nātans iebilda. Vai tad zonēšana ir tas pats, kas īpašuma atņemšana?

-   Tur jau tas sāls, Bens atbildēja. Zonēšana netiek uzskatīta par īpašuma atņemšanu, kamēr zonēšana aizsargā svarīgas sabiedrības intereses. Piemēram, pašvaldība var kādai teritorijai noteikt dzīvojamās zonas statusu, lai turētu no tās pa gabalu komerciālu interešu dzītos un būtu pārliecināta, ka pašvaldība plaukst. Tā ir godīga zonēšana. Šajā lietā mums ir svarīgi zināt, vai vēstures pieminekļa aizsardzība atbilst sabiedrības interesēm.

-   Pilnīgi noteikti, Lisa teica, jo vēstures piemineklis ir sabiedrības īpašuma daļa. Pieminekļa statusa noteikšana palīdz aizsargāt sabiedrības vēsturi un piesaista tūristus konkrētajai vietai.

-   Tas ir viens viedoklis, Bens teica un, paskatījies uz Nātanu, paskaidroja: Mēs ar Lisu neesam vienisprātis. Es uzskatu, ka šajā gadījumā īpašums patiešām atņemts. To apliecina arī fakti. Proti, investīciju grupa samaksā miljonus par īpašumu, kuru pirkšanas brīdī drīkst pārveidot par tirdzniecības centru. Viņi noteikti paļāvās uz šo informāciju. Savukārt Lisa uzskata, ka valdība drīkst vienā jaukā brīdī pateikt: Piedodiet, mēs pārdomājām, jūs te neko nedrīkstat būvēt. Vēl vairāk, jūs nedrīkstat aiztikt baznīcu, jo tas ir vēstures piemineklis. Vājprāts! Valdība vienkārši atnāca un atņēma zemi īpašniekiem. Grinnelam un kompānijai tagad pieder sagrabējusi, veca un bezvērtīga baznīca.

-   Tā nav bezvērtīga. Tagad viņiem pieder vēstures piemineklis.

-   Lisa, uz Ņujorku neviens nebrauc tikai tādēļ, lai apskatītu šo nolaisto baznīcu. Tā nav nekāda Disnejlenda. Viņi nevar iekasēt ieejas maksu. Viņi ir pamatīgi ieķēpājušies.

-Ja jau to vietu vajag tā aizsargāt, kāpēc valdība vienkārši nesamaksā Grinnelam? Nātans jautāja. Kāpēc privātpersonai vajadzētu apgrūtināt sevi, maksājot par vēstures pieminekli, ko visi citi izmanto par velti?

-   Redzi nu, Bens iesaucās, es taču teicu, ka tev vajag stāties juristos.

-   Taču īpašniekam tomēr pieder vēstures piemineklis, Lisa iebilda.

-   Liela muiža, Bens atteica. Ko tad tev dod tās dižās tiesības? Ja ar īpašumu nevar pelnīt, tikpat labi var ieguldīt piecdesmit miljonus dolāru pastmarku kolekcijā, ko nav iespējams pārdot.

-    Un kas tur slikts? Lisa jautāja. Citādi jau mēs nolīdzinātu līdz ar zemi visu vēsturi, lai tikai varētu uzbūvēt vēl kādu strēķīti tirdzniecības centru.

-   Paklau, es negribu izklausīties pēc Skrūdža, taču vēsture nenes peļņu. Šie cilvēki ieguldījuši miljoniem dolāru, jo paļāvušies uz tolaik spēkā esošo zonējumu. Ja pašvaldība pārdomā, tai jāmaksā kompensācija. Punkts.

-   Ben, tu domā, ka mums vajadzētu…

-   Labi, manuprāt, mēs sapratām, iejaucās Nātans. Jūs abi droši vien varētu par to runāt visu nakti, taču pārējiem rit jāiet uz darbu.

-            Turklāt šis lēmums nebija jāpieņem mums, Bens skaidroja.

-   Holiss ar pārējiem pasaka mums priekšā, kas jāraksta, un tā arī notiek.

-   Tieši tā, Nātans noteica, aiztaisīdams auduma somu. Tagad pietiks par to. Vai ir vēl kas apspriežams?

-   Domāju, ka lieta skaidra, Bens teica. Cerēsim, ka rit viss izdosies.

-Ja ari neizdosies, ceru, ka tu nenobīsies un nesajuksi prātā, bilda Obers.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Lisa jautāja.

-   Ak nē! Bens ievaidējās. Tikai ne stāstu par Betmenu.

-   Ko? Lisa iesaucās.

-   Neesmu pārliecināts, ka tu spēsi to pārdzīvot, Obers teica.

-Gan jau.

Sasitis plaukstas, Obers iesāka:

-  Teorijas pamatā ir ideja, ka tava dzīve kādā nelāgā dienā var tikt sagrauta.

-   Un kāds tam sakars ar Betmenu? Lisa skeptiski jautāja.

-   Atceries, kā Brūss Veins kļuva par Betmenu: viņa acu priekšā tika nošauti viņa vecāki. Tajā dienā viņa dzīve zaudēja jēgu, un nācās kaut ko darīt, lai nesajuktu prātā. Līdzīgi notika ar Robiņu: viņa vecāki gāja bojā uz trapeces*. Un tagad padomā par negatīvajiem tēliem: Džokers iekrita mucā ar skābi, un viņu nodeva paši tuvākie cilvēki. Divģīmim iesita ar skābes pudelīti. Filmās Kaķsieviete tika izgrūsta pa logu, bet Mīklainais** zaudēja darbu. Tas nozīmē, ka pietiek ar vienu nelāgu dienu, lai sajuktu prātā.

-   Brīnišķīga teorija, taču tai ir viens trūkums, Bens teica.

-   Kāds tad?

-   Viņi visi nav reālas būtnes! Tie ir komiksu varoņi! Bens kliedza, un Nātans ar Lisu sāka histēriski smieties.

-   Nu un tad? Obers jautāja.

-   Mani neuztrauc iespēja kļūt par Betmena bandas locekli vai Gotemas pilsētas jaunāko ļaundari. Zināmu iemeslu pēc man nešķiet, ka tava teorija atbilst arī reālajai dzīvei.

-   Tagad tu tā saki, Obers iebilda, taču tev nav ne jausmas, ko nesīs rītdiena.

-   Tev taisnība, Bens atbildēja. Es patiešām nezinu, ko nesīs rītdiena, taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas nebūs ne apmetnis, ne siksna ar gudriem aparātiem.

Kad Bens, Nātans un Obers atgriezās mājās, Ēriks sēdēja pie ēdamistabas galda un rakstīja.

-             Kur tad jūs, puiši, bijāt? viņš jautāja, nolicis pildspalvu.

-   Es jau sāku uztraukties.

-   Mēs bijām…

* Vingrošanas ierīce cirkā divās virvēs vai trosēs iekārts koka vai metāla stienis.

** Šie visi ir varoņi stāstā par Betmenu. Brūss Veins astoņu gadu vecuma, redzot, kā noziedznieki nogalina viņa vecākus, zvēr, ka iznicinās visus noziedzniekus savā dzimtajā pilsētā Gotemā. Viņš sevi nodēvē par Betmenu un izdomā atbilstošu sikspārņa kostīmu. Oriģinālā Betmena izgudrotāji ir divi jauni mākslinieki Bobs Keins un Bills Fingers. Pirmo reizi Betmens parādījās 1939. gadā komiksu izdevumā Deleclive Comics. Betmenam ir kolēģis, vārdā Robins. Stāstos darbojas šizofrēnisks ļaundaris, ko dēvē par Divģimi un kas alkst panākt tikai vienu iznīcināt Betmenu, kā ari Kaķsieviete un tehnikas speciālists Mīklainais. Viens no ļaunākajiem Betmena ienaidniekiem ir arī klaunam līdzīgais Džokers.

-   Nekur, Bens strupi noteica.

-   Ben, vai tu izbeigsi vienreiz? Ēriks jautāja.

-   Nē, neizbeigšu vis, Bens atbildēja un iegāja virtuvē, lai padzertos. Tu to iesāki, un nu tev pašam tā putra jāizstrebj.

-   Es jau tev atvainojos. Ko, pie velna, tu vēl gribi?

-   Ko es gribu? Bens jautāja, ieliedams sev glāzi auksta ūdens.

-   Nu, man vajadzīga uzticība un cieņa.

-   Aizmirsti! Nātans iebilda un apsēdās līdzās Ērikam. Tagad visiem laiks gultiņās.

-   Ak, Ober, vēl kas, Bens teica. Man nepavisam nepatīk, ka tu esi manai mātei izstāstījis par manu strīdu ar Ēriku. Viņai gar to nav nekādas daļas.

Obers apsēdās dīvānā un sāka šķirstīt žurnālu.

-   Es tikai teicu, ka jums mazliet nesaskanēja viedokļi.

-   Un kāpēc tev tas bija jāsaka? Bens jautāja. Vai tas tiešām bija nepieciešams?

-   Tu taču pazīsti savu māti, Obers teica. Viņa sāka mani nebeidzami tirdīt. Tā vien liekas, ka viņa saož nepatikšanas. Taču tas ari bija viss, ko es pateicu. Goda vārds!

-   Tu esi pārliecināts?

-   Protams! Es turējos kā vīrs.

-   Tad kāpēc viņa man teica, ka tu esi stāstījis, ka es guļu ar savu kolēģi?

Obera sejā parādījās plats smaids.

-   To es viņai pateicu tāpat, joka pēc.

-   Paldies! Bens sarkastiski noteica. Tava stulbuma dēļ Lisa tiek ielūgta ciemos uz Pateicības dienu.

-   Viņa brauks pie tevis uz Pateicības dienu? Obers iesmējās.

-   Viņu tur dzīvu apēdīs! Tas taču ir lieliski vai ne?

-   Varbūt iesaki Lisai uzvilkt bruņuvesti, Ēriks ierosināja. Uzmetis drūmu skatienu Ērikam, Bens atkal pievērsās Oberam.

-   Pagaidi, gan es parunāšu ar tavu māti. Paņēmis audekla somu, kas atradās Nātanam pie kājām, Bens devās uz kāpņu pusi.

-   Varbūt atnes no ķīmiskās tīrītavas savu trakokreklu.

DEVITA NODAĻA

Nākamās dienas pusdienlaikā Lisa ienāca kabinetā un paziņoja:

-   Lieta atkal ir atlikta.

-   Kā tā? Bens jautāja, pacēlis galvu no diviem dučiem apelācijas sūdzību, kas atradās uz viņa rakstāmgalda. lr taču sestdiena, un tiesnešu nemaz nav darbā.

-   Ostermans tikko no mājām piezvanījis Džouelam. Viņi vēl joprojām nav pieņēmuši lēmumu.

-   Neticami, Bens novilka. Un kāds ir iemesls? Vai viņi grib panākt, ka Grinnell lieta kļūst par visizstieptāko vēsturē?

-   Paziņots, ka termiņš ir otrdiena.

-   Sēde pārcelta no trešdienas uz otrdienu?

-   Tikai nākamnedēļ, Lisa paskaidroja. Viņi grib, lai visiem pirms Pateicības dienas būtu brīvs, un lēmums šajā lietā ir pieņemts.

-   Jauki, Bens atzina.

-   Dažreiz gadās, Lisa piebalsoja un, apsēdusies uz dīvāna un novilkusi kurpes, ieskatījās pulkstenī. Līdz lielajam brīdim palikušas tikai astoņas stundas. Jau sāc baidīties?

-   Vēderā pamodušies tauriņi.

-   Šoreiz tev vismaz nav jābaidās, ka tiksi piemuļķots un nevilšus atklāsi iznākumu Grinnell lietā.

-   Paldies, esmu guvis mācību, Bens strupi atteica.

-   Neuztver to personiski!

-   Kā lai to neuztver personiski? Bens jautāja.

-   Es jau nesaku, ka tu to vienkārši izpļāpātu, Lisa paskaidroja, taču tava seja var būt visai nodevīga, ja viņš pajautās, kāds tad ir šis iznākums.

-   Dārgā, ar tādu pokera spēlētāja seju kā manējā nav jāuztraucas par nodevīgumu.

-   Tu patiešām domā, ka tev ir pokera spēlētāja seja?

-   Es zinu, ka man ir izcila pokera spēlētāja seja. Bens veltija Lisai akmenscietu skatienu.

-   Un šī ir tā seja? Izskatās, ka tevi moka aizcietējumi.

-   Izskatās, ka es esmu nikns, Bens attrauca, pūlēdamies palikt nesatricināms. Esmu vilks, kas devies medībās. Esmu pieplacis pie zemes un ošņāju gaisu.

-   Sapņo vien! Ja kāds uz mani šitā skatītos, es nodomātu, ka viņš ir pamatīgi sazāļots.

Beidzis tēlot, Bens pakratīja ar pirkstu.

-   Tu neproti novērtēt sazāļota cilvēka skatiena spēku. Tieši tā mēs uzvarējām auksto karu.

-   Ja jau tu tā saki.

-   Es runāju nopietni, Bens teica. Reigana otrreizējās ievēlēšanas kampaņas balsts bija sazāļota cilvēka skatiens.

-   Es neko nedzirdu!

-   Ja jau tā, tad ļauj atgādināt, ka noliegšana ir šausmīga psiholoģiska problēma. Tā tev nodara ļaunumu, kādu tu pat iedomāties nevari.

-   Ir jau labi, Lisa atteica. Man patīk dzīvot uz naža asmens.

Septiņos trīsdesmit vakarā Bens sakravāja portfeli un izņēma no skapja mēteli.

-   Esi gatavs? Lisa jautāja.

-   Laikam, Bens atbildēja un, nolicis mēteli uz rakstāmgalda, jau piekto reizi pielika roku pie krūtīm, lai pārliecinātos, ka mikrofoni ir savā vietā. Šķiet, ir laiks, viņš piebilda, atkal paķēris mēteli. Ja Nātans izdarīs visu, kā nākas, būs labi. Jau rīt mūsu rokās būs apsūdzība kukuļdošanā un personas dati.

-    Piezvani, kad viss būs galā. Lai veicas! Lisa novēlēja un pieliekusies uzspieda skūpstu uz Bena vaiga. Bens pasmaidīja.

-  Cik daudz spēka tev vajadzēja, lai atturētos iebāzt mēli man mutē?

-   Tikko valdījos, Lisa atbildēja un, kad Bens jau devās uz durvīm, piebilda: Dari visu iespējamo, lai Riks tev izsaka piedāvājumu. Citādi mūsu rokās būs tikai dažas bildes, kurās redzami divi vīrieši, kas ēd vakariņas.

-   Uzskati, ka tas jau ir izdarīts.

Ejot pa Masačūsetsas avēniju, Bena prātu pārņēma bažas. Ik pēc divām minūtēm viņš atskatījās, mēģinot uzminēt, vai kāds neseko. Novembra vakars bija auksts vašingtoniešiem pat pārāk auksts -, tāpēc Bens uzslēja mēteļa apkakli. Es taču esmu no Bostonas, viņš domāja, man nevajadzētu uztraukties par šo niecīgo vējeli. Puskvartāla attālumā no taizemiešu restorāna Bens vēlreiz atskatījās pār plecu. Neviena. Tad viņš sāka klusi skaitīt:

-   Banga deviņi viens, banga deviņi viens, vai dzirdi? Te Obera tēvs Roberts Obermans. Gribēju zināt, vai mans dēls vēl joprojām ir mazliet jucis. Vai dzirdi?

Nonācis pie "Divām paipalām", Bens ieraudzīja, ka galdiņš pie loga ir brīvs. Viņš vēlreiz atskatījās. Vēl joprojām neviena sekotāja. Visbeidzot viņš pameta acis uz taizemiešu restorāna pusi un pamanīja pārģērbušos Nātanu un Oberu. Abiem mugurā bija krekliņi ar Vašingtonas apgabala simboliku un pieskaņotas beisbola cepurītes ar Smitsonu zīmotnēm. Kameras atradās turpat līdzās, un viņi pilnībā atgādināja vēlīna rudens tūristus. Nātans aši, bet nepārprotami parādīja Benam uz augšu pavērstus īkšķus, lai apliecinātu, ka aparatūra darbojas.

Kāpjot augšā pa "Divu paipalu" ieejas kāpnēm, Bens prātoja, cikos varētu parādīties Riks. Esmu pārliecināts, ka viņš mazliet nokavēsies, Bens sprieda.

Izvietojies senā brūnu ķieģeļu ēkā aiz Kapitolija kalna, restorāns "Divas paipalas" bija visai pieticīgs. Uz to, ka tas ir restorāns, norādīja tikai niecīga burgundieša un baltos toņos ieturēta izkārtne virs ieejas durvīm. Taču elegances trūkumu ārpusē pilnībā kompensēja bagātīgais interjers. Antīkās mēbeles radīja ģimenes mājas ēdamistabas iespaidu. Lai pastiprinātu šo iespaidu, ap galdiņiem bija neparasti sēžamie: skulpturālas sofas, divvietīgi Art deco dīvāniņi, antīki krēsli un restaurēti polsterēti soli. Bens piegāja pie zāles pārziņa, kas bija ģērbies melnās vilnas biksēs un melnā pieguļošā kašmira džemperī.

-   Labdien! Mans vārds ir Bens Edisons. Pēc piecām minūtēm man šeit norunāta tikšanās ar draugu.

Ieskatījies sarakstā, zāles pārzinis teica:

-   Jā, Edisona kungs, uz astoņiem esam rezervējuši galdiņu diviem. Apsēdīsieties vai pagaidīsiet draugu?

-   Ja atļausiet, es apsēdīšos.

-   Protams. Lūdzu, šeit! zāles pārzinis vedināja Benu pie galdiņa. Labu apetīti! viņš novēlēja un nolika Benam priekšā ēdienkarti.

-   Esmu iekšā, Bens nočukstēja mikrofonā. Vai dzirdat?

Sēdēdams izdevīgajā pozīcijā pie loga, Bens skaidri redzēja,

ka abi draugi restorānā ielas otrā pusē paloka galvu.

-   Ko viņš saka? Obers jautāja.

-   Pagaidi drusku! Nātans attrauca, ieklausīdamies balsī, kas bija dzirdama austiņā. Prasa, vai varam viņu dzirdēt. Palocījis galvu, Nātans izmocīja smaidu un teica Oberam: Nu mums atliek tikai gaidīt.

Ceturksni pāri astoņiem Riks vēl joprojām nebija ieradies. Sasodīts, kur viņš ir, Bens prātoja, paņēmis no groziņa galda vidū plānu maizes šķēlīti. Varbūt nemaz neatnāks. Varbūt uzminējis mūsu plānu. Nē, tas nav iespējams. Viņš atnāks. Tas riebīgais nelietis ir pārāk alkatīgs. Viņš noteikti atnāks.

-   Vai atnest jums kaut ko no bāra? oficiants jautāja.

-   Kā, lūdzu? Bens pārsteigts jautāja.

-   Vai atnest jums kādu dzērienu, kamēr gaidāt?

Pavērsis acis lejup, Bens saprata, ka sapluinījis maizi sīkās drumstalās, kas nu bija izkaisītas pa iecietināto balto galdautu.

-   Nē. Nē, paldies!

-   Viņš izskatās uztraucies, Obers teica, raudzīdamies Nātana kameras teleskopiskajā objektīvā.

-   Protams, viņš ir uztraucies, Nātans atbildēja. Riks kavējas jau piecpadsmit minūtes.

-   Domā, Riks visu uzminējis?

-   Kā lai es zinu? Nātans jautāja. Es taču to puisi nepazīstu!

Vēl pēc piecām minūtēm pie Bena pienāca viesmīlis.

-   Jūs esat Edisona kungs?

-   Jā, Bens atbildēja.

Neteicis ne vārda, viesmīlis pasniedza viņam salocītu papīra lapu. Tā bija ar roku rakstīta zīmīte: Ben, varbūt tiksimies citā vietā? Tie tūristi ielas otrā pusē dara mani nervozu. Seko viesmīlim, bet es parūpēšos par pārējo. Dabiski, es sapratīšu, ja Tu neparādīsies, taču tādā gadījumā tās būs beigas mūsu dialogam. Riks.

Kad Bens pacēla acis, viesmīlis teica:

-   Nāciet man līdzi, ser!

-   Kā domā, uz kurieni viņš iet? Obers jautāja, kad Bens piecēlās no galda.

-   Nav ne mazākās nojausmas, Nātans atbildēja. Viņš neko neteica. Iespējams, uz tualeti.

Iegājis restorāna dziļumā, Bens teica viesmīlim:

-   Ziniet, biju iedomājies, ka ieturēšu jaukas vakariņas. Bet pēkšņi bingo! Saņemu to zīmīti, un nu man jāiet. Varat iedomāties, cik jūtos pārsteigts?

-  Jēziņ, viņam kaut kas atgadījies! Nātans teica, paķēris kameru, un steigā vilka mēteli.

-   Ko viņš teica? sekodams Nātanam, jautāja Obers.

-   Paķer kameru! Nātans atgādināja.

Izbrāzušies no restorāna, abi draugi pārskrēja pāri ielai un iesteidzās "Divās paipalās". Tur viņus apturēja zāles pārzinis.

-   Kā varu jums palīdzēt?

-   Kur palika tas puisis, kas sēdēja pie loga? Nātans jautāja.

-   Manuprāt, devās uz tualeti, zāles pārzinis atbildēja.

Nātans metās viņam garām.

-   Kur te ir tualete? viņš jautāja trauku mazgātājam, kam nejauši uzskrēja virsū.

-   Tur. Trauku mazgātājs norādīja restorāna dziļumā.

Nātans ieskrēja tualetē un atrāva visu kabīņu durvis.

-   Sasodīts! viņš nolamājās, sapratis, ka tās ir tukšas. Izgājis no tualetes, viņš saskrējās ar Oberu. Tur viņa nav, Nātans noteica.

Paskatījies apkārt, viņš gaiteņa galā ieraudzīja avārijas izeju. Nātans un Obers steidzās uz turieni, atrāva durvis un attapās šaurā ieliņā restorāna sētas pusē. Kvartāla galā viņi pamanīja melnu limuzīnu, kas strauji attālinājās.

-   Ātri padod kameru! Nātans pavēlēja.

Obers paklausīja. Nātans četras reizes nospieda pogu.

-   Sasodīts! viņš nokliedza, kad mašīna pazuda aiz stūra.

-   Vai saskatīji mašīnas numuru? Obers jautāja.

-   Es to neredzēju, taču kamera, iespējams, fiksēja. Ceru, ka varēsim palielināt attēlu.

Nātans izvilka no auduma somas uztvērēju ar austiņām un sāka klausīties.

-   Nedomāju, ka tas līdzēs, Obers teica.

Pārsteigts, ka dzirdējis Obera apgalvojumu ar abām ausīm, Nātans pacēla acis un ieraudzīja, ka Obers no ietves paceļ Bena mikrofonu.

-   Sasodīts! Nātans nolamājās, noņemdams austiņas.

-   Domā, ar viņu viss būs kārtībā? Obers jautāja.

-   Gan jau, Nātans nepārliecinoši noteica. Noteikti. Paskatījies, ka mašīna pazudusi no redzesloka, viņš uzsauca: Lisa, noķēri?

-   Noķēru! ieaurojās Lisa, pacēlusi tumšzaļa atkritumu konteinera vāku netālu no sētas ieejas restorānā. Kad Nātans un Obers pienāca tuvāk, viņa padeva savu fotokameru un izlēca no konteinera. Es visu dabūju! Limuzīna šoferi, Riku, mašīnas numuru! Visu!

-   Ak, kaut mums būtu izdevies audioieraksts! Nātans noteica, pārtīdams filmiņu Lisas kamerā.

-   Neuztraucies! Lisa teica. Mēs vismaz varēsim noskaidrot viņa personību.

-   Paldies Dievam, ka tu slēpies atkritumu konteinerā, Obers piebilda.

-   Tā bija Bena ideja, Lisa paskaidroja. Viņš zināja, ka Riks jūs momentā pieķers. Notīrījusi džinsus, viņa piebilda: Lai gan man nemaz negribējās sēdēt tajā smirdīgajā žurku midzenī.

-   Riks nebūtu spēris ne soli, ja nebūtu pārliecināts, ka mēs ar Oberu esam padarīti nekaitīgi, Nātans teica, kad visi trīs jau bija izgājuši šaurajā ieliņā. Bet vai tu esi pārliecināta, ka varēji kārtīgi nofotografēt Riku?

-   Protams, Lisa atteica. Logu stikli bija tonēti, taču Bens pirms iekāpšanas mašīnā piedabūja, ka Riks tos atver.

-  Starp citu, Nātans turpināja, vai mēs varam būt pārliecināti, ka Bens ir drošībā? Ja ne, es labprātāk piezvanītu policijai.

-   Vēl nezvani! Lisa ierosināja, kad viņi jau bija izgājuši uz ielas. Cik man zināms, Rikām vajadzīga tikai informācija.

-  Sen neesam runājušies, atslīdzis limuzīna aizmugurējā sēdeklī, Bens teica Rikām. Pēdējā laikā acīmredzot esi bijis ārkārtīgi aizņemts.

-   Tā varētu teikt, Riks atbildēja, ar roku gludinādams savu smilškrāsas kašmira mēteli un dārgās brūnā tvīda bikses.

-   Laikam jau esi pakāpies pa pasaules kāpnēm. Spēju to novērtēt. Milzīgs limuzīns man vienam.

-   Nu, mēs domājām, ka esi pelnījis to labāko.

-   Zini, vajadzētu pateikties arī tavam šoferim. Bens pieklauvēja pie starpsienas, kas šķīra viņu no automašīnas vadītāja.

-   Viņš mani kārtīgi izpurināja, iekams drīkstēju iekāpt limuzīnā.

-   Ideja pārmeklēt tevi ir manējā, Riks atzinās. Godīgi sakot, viņš teica, ka tev nav pieticis prāta izmantot bezvadu mikrofonu.

-   Viņš tā teica? Bens teica, uzsizdams pa starpsienu vēl spēcīgāk. Kad šoferis atskatījās pār plecu, Bens parādīja viņam vidējo pirkstu. Pievērsies atkal Rikām, Bens piebilda: Piedod! Kur mēs palikām?

-   Tu esi mazliet saspringtāks, nekā man palicis prātā, Riks teica un ar pirkstiem pārvilka saviem nevainojami saķemmētajiem gaišajiem matiem.

-   Nu, tu taču zini, ko nozīmē strādāt Augstākajā tiesā, Bens sacīja. Ak, aizmirsu, ka tu tur nemaz nestrādā. Kļūda.

-   Ben, es zinu, ka esi dusmīgs. Es saprotu…

-   Nē, tu neko nesaproti. Jo tevi droši vien nekad ātras peļņas dēļ nav apkrāpis cilvēks, kam esi uzticējies.

-   Netiesā! Tu par mani neko nezini, Riks izdvesa. Piedod, ka nācās pret tevi tā izturēties, taču tobrīd nebiju īsti pārliecināts, ka varu tev uzticēties.

-  Tad tāpēc mēs te tagad tā braukājamies? Tagad tu man uzticies?

-  Tā es neteicu. Vienkārši iedomājos, ka esi pelnījis saņemt paskaidrojumu.

-  Un kāds tas ir? Tu devies pie Maksvela ar informāciju, ko izkrāpi no manis, un nopelnīji pāris miljonu dolāru. Kas vēl tev sakāms?

-   Vai tiešām esi tik pārliecināts par manu rīcību?

-   Absolūti, Bens atbildēja. Kad tikāmies pēdējoreiz, tu lētā picērijā iztērēji četri deviņdesmit deviņi. Tagad mēs braukalējam limuzīnā, un tu esi uzcirties kā uz filmas pirmizrādi. Ja vēl ņemam vērā, ka Maksvels vinnējis riskantākajās derībās telekomunikāciju vēsturē, aina ir pilnīgi skaidra. Vai es kļūdos?

-            Kāpēc tev ir tik svarīgi zināt, vai tu kļūdies? Riks jautāja.

-   Tā ir tava lielākā nelaime. Tu allaž gribi zināt atbildi, turklāt melnu vai baltu. Bet dzīve ir pelēka, mans draugs…

-   Rik, kādēļ tu gribēji satikties? Bens viņu pārtrauca.

-   Lai aprunātos ar senu draugu. Zinu, ka tev pēdējā laikā klājies visai grūti, tāpēc gribēju pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā.

-   Par kādām grūtībām tu runā? Bens jautāja, vēlēdamies noskaidrot, ko tieši Riks zina.

-   Vispirms tavs dzīvokļa biedrs izmanto tevi, lai uzlabotu savu žurnālista karjeru. Tad tevi nopratina Drošības dienestā, un tavi plāni iedabūt mani lentē izgāžas. No tā es secinu, ka tev ir bijusi visai smaga nedēļa. Vai es kļūdos?

-   Nedēļa bija nemierīga, taču paciešama.

-   Tu esi optimists. Riks nosmīnēja. Viens jautājums, Ben. Vai izmeklēšana, pūloties kaut ko noskaidrot par mani, vainagojās rezultātiem? Kā jau norādīju vēstulē, triks ar telefona rēķiniem bija asprātīgs, taču izgājiens manā vecajā dzīvoklī kaitināja. Tas ir, no cilvēka ar tavu intelektu es biju gaidījis ko vairāk.

-Ja neskaita bezvadu mikrofonu, kas iemontēts manā aproču pogā, jāteic, ka man klājas diezgan šausmīgi. Taču man tas ir, un jūtos visai laimīgs.

-   Tad jau labi. Riks piespieda sevi pasmaidīt.

Pamanījis, ka Riks saminstinājies, Bens no žaketes kabatas izvilka kabatlakatu un pasniedza viņam.

-   Varbūt gribēsi noslaucīt pieri? Tu izskaties sasodīti neprofesionāls.

-   Tev patiešām patīk domāt, ka esi uzvarētājs, vai ne? Taču, ja tev klāt būtu kaut visniecīgākais aparātiņš, es to zinātu. Es pārāk daudz esmu ieguldījis savā biznesā, lai zaudētu visu muļķīgas kļūdas dēļ. Ievērojis sīkas sviedru lāsītes uz Bena pieres, Riks

atdeva viņam atpakaļ kabatlakatu. Mikrofons aproču pogā! Ko tu iedomājies? Ka esi Džeimss Bonds?

-   Rik, ja jau tu esi tik informēts, saki kāpēc tev vajadzēja riskēt un tikties ar mani?

-   Kā jau teicu, es vienkārši tiekos ar senu draugu. Stāsti kas jauns Augstākajā tiesā?

-   Normāli. Kopš sezonas sākuma esmu uzrakstījis vairāk nekā trīsdesmit lēmumu. Vismaz divpadsmit no tiem varēja tev nest miljonu dolāru. Bens nenovērsdamies pētīja Riku. Necenties aizvainot manu inteliģenci! Saki, kas tev vajadzīgs, un nosauc cenu!

-Jā, tev gribētos to saņemt glītā paciņā, vai ne? Riks jautāja.

-   Es zinu, ka esi visai neērtā situācijā. Gada sākumā viss bija absolūtā kārtībā. Taču tad tu sastrīdējies ar Ēriku, un tava karjera nu ir apdraudēta. Ja žurnālisti atradīs saistību starp tevi un Ēriku, tevi dzīvu apēdīs. Ja tevi apsūdzēs informācijas noplūdināšanā, visā valstī neatradīsies neviena juridiska firma, kas tev piedāvās darbu neatkarīgi no līdzšinējiem priekšlikumiem. Un tas nozīmē, ka dažas nākamās nedēļas tev būs visai sarežģītas.

-Tu man draudi?

-   Nepavisam ne. Patiesību sakot, gribu piedāvāt tev pamieru. Tu zini, kas man vajadzīgs. Esmu diezgan pārliecināts, ka tas allaž tev bijis skaidrs. Un es pateicībā par to patīkami atlīdzināšu.

-   Piedod man, taču neesmu visai izglītots kriminālajos terminos. Kas mūsdienās ir patīkami?

-    Trīs miljoni dolāru, Riks strupi atteica. Pieļauju, ka šī summa palīdzēs tev apslāpēt visas bažas par finansiālo stāvokli.

-   Vai tu esi sapīpējies tos nopelnītos dolārus? Kāda velna pēc man vajadzētu pieņemt tavu naudu? Pagaidām manā dzīvē viss ir kārtībā. Žurnālisti izsaka šādas tādas aizdomas, taču citādi ir rāmi. Ja pieņemšu naudu, man patiešām būs beigas. Ja ierēdnim pēkšņi parādās trīs miljoni zaļo, kāds tiešām var kļūt aizdomīgs.

-   Ben, tev beigas tik un tā. Patlaban tev ar žurnālistiem varbūt arī nav problēmu, taču, kā jau teicu, tevis saistīšana ar Ēriku ir tikai laika jautājums. Ceru, ka būsi gatavs brīdim, kad tas notiks. Paņem naudu! Tad tu vismaz būsi gatavs tām šausmām, par kādām pārvērtīsies tava dzīve.

-    Tev taisnība: ja žurnālisti atradīs šo saistību, man beigas. Taču nav nekādu garantiju, ka viņi to patiešām uzodīs. Bet, ja

manā bankas kontā parādīsies trīs miljoni, kāds pa īstam domīgi sarauks pieri. Un tad es pavisam vienkārši varu atzīties.

-   Nu tu mazliet sapinies semantikā. Vai tu tiešām domā, ka esmu tik stulbs, lai nostātos pie tavām durvīm ar naudas maisu rokās? Tavi trīs miljoni parādīsies kontā, par kuru nevienam, izņemot mūs, nekas nebūs zināms.

-   Protams, Šveices bankas kontā. Kāds gan es esmu muļķis!

-   Ben, šī nav nekāda spēlīte. Šī ir reālā dzīve. Ja gribi riskēt, paļaujoties uz tik neticamu iespēju kā mediju nekompetence, laipni lūdzam! Taču es zinu, ka tu esi daudz pragmatiskāks. Ja neņemsi naudu, riskēsi zaudēt visu. Ceru, ka tu izvēlēsies daudz drošāku nākotni.

-   Un ja nu es tev nepalīdzēšu? Kā lai es zinu, ka tu mani nešantažēsi?

Riks dzedri paskatījās uz savu līdzbraucēju.

-   Tu to nevari zināt. Taču šantāža neatrisinās mūsu problēmas. Ja atklāsies tava saistība ar šīm lietām, apsūdzēt var arī mani. Tu taču zini: ja patiesība nāks gaismā, pasaules milzīgākais palielināmais stikls būs pievērsts tieši mums. Vienu Augstākās tiesas ierēdni var piemānīt, taču ne visus drošībniekus un nenogurdināmos medijus.

-   Un ja nu es teikšu nē?

-   Tad es atradīšu kādu, kas teiks jā, Riks teica. Tici man, tas nebūs grūti.

-   Vai tev prātā ir kāda konkrēta lieta?

-   Grinnell pret Ņujorku. Taču ir ari citas.

-   Un kad tu gribi to informāciju?

-   Vismaz trīs nedēļas pirms lēmuma pasludināšanas. Jo agrāk, jo labāk.

Bens urbināja kādu caurumiņu ādas sēdeklī.

-   Kāda ir sajūta, apzinoties, ka esi ceļā uz elli?

-   Nemēģini man lasīt morāli! Riks teica. Ir viegli būt godīgam, ja esi uz viļņa. Bet pamēģini sākt visu no pilnīgas nulles.

-   Nu gan tu lej.

-   Es runāju nopietni. Es tavā vietā krietni mazāk uztrauktos par ētiku un vairāk par nākotnes nodrošināšanu. Tieslietu ģēnijiem, kas sēž bez darba, nav sevišķi lielas izvēles.

-   Vēl pēdējais jautājums, Bens teica. Kā tu visu tik labi par mani zini?

-   Tā nu es tev teikšu! Tu taču zini teicienu par burvju mākslinieku noslēpumu atklāšanu.

-   Tas ir labs. Tu esi tik oriģināls! Kas vēl mums runājams?

-  Domāju, nekas.

-   Tev būtu jārēķinās ar vienu, Bens skaidroja. Kopš esmu nonācis drošībnieku redzeslokā, tieku centīgi uzmanīts.

-   Nedomāju, ka nesenā uzticības zaudēšana drošībnieku acīs kaut ko ietekmēs, Riks atbildēja. Ja tev turpmāk radīsies vajadzība tikties ar mani, vari izmantot mūsu kopējo pastkastīti.

-   Starp citu, triks ar pastkastīti bija patiešām iespaidīgs.

-   Nemaz nebija tik grūti, sarkastiski noteica Riks un, nospiedis sakaru podziņu, paziņoja šoferim: Tiklīdz gadīsies izdevība, izlaidīsim mūsu viesi ārā.

-    Un vēl, Riks turpināja, kad mašīna bija apstājusies ceļa malā. Izņem kontaktlēcas!

-Ko? '

-  Tu dzirdēji. Izņem lēcas! Man labpatiktos, ja tu neiegaumētu mašīnas numuru.

-   Tās maksā simt zaļos, Bens teica, izņēmis lēcu no kreisās acs.

-   Man tās nav vajadzīgas, Riks atbildēja. Vienkārši izņem tās no acīm!

Pārliecinājies, ka abas lēcas ir Bena rokā, Riks atvēra durvis un izlaida viņu ārā.

-   Paldies par vakariņām! Bens izsmējīgi noteica.

Riks aizcirta durvis, un limuzīns strauji attālinājās. Samiedzis acis, Bens velti pūlējās saskatīt mašīnas numuru.

-   Riebeklis!

-   Sasodīts, kur viņš ir? Nātans jautāja.

-   Esmu pārliecināts, ka ar viņu viss ir kārtībā, Obers teica, paliekdamies un ieskatīdamies ledusskapī. Viņš ar Riku vienkārši devās nelielā izbraucienā.

-   Kā tu vari būt tik velnišķīgi mierīgs? Nātans jautāja.

-             Es nemaz neesmu mierīgs, Obers atteica, paņēmis zelteri.

-   Bet ko tad man vajadzētu darīt? Kad būs mājās, tad būs. Atvē-

dzēriena kārbu, viņš piebilda: Tu taču nedomā, ka Riks Benu nolaupījis un nometis no tilta, ko?

-   Protams, ne, Nātans atbildēja un iegāja virtuvē. Riks nav nekāds sīkais noziedznieks. Ja Riks gribētu likvidēt Benu kā liecinieku, viņš būtu tam ielaidis lodi pierē dažas dienas pēc lēmuma pasludināšanas. Rikām vajadzīga jauna informācija. Nātans pie izlietnes nomazgāja rokas un, aizgriezis krānu, uz brīdi pieklusa. Ober, vai tu uzticies Lisai?

-   Kas tad nu?

-            Nopietni, Nātans turpināja, slaucīdams rokas trauku dvielī.

-   Vai tu uzticies Lisai?

-   Protams, uzticos, Obers atbildēja, sēdēdams pie ēdamgalda. Tā meiča mani tracina, taču es pilnīgi noteikti viņai uzticos. Ko tu ar to gribēji teikt?

-   Manuprāt, Rikām ir kāds ziņotājs. Nevar būt, ka cilvēkam vienkārši paveicas un viņš uzmin otra plānus. Ja arī viņš būtu pamanījis mūs abus, kā viņš varēja zināt par mikrofonu? Manuprāt, ir divas iespējas: vai nu Riks visur sabāzis noklausīšanās ierīces, vai ari ir kāds, kas viņam atstāsta visus mūsu plānus.

-   Nevar būt. Iespējams, viņš Benu uzskata par līdzvērtīgu pretinieku. Tādā gadījumā viņš vienkārši ir piesardzīgs.

-   Iespējams, Nātans noteica.

-   Nu labi. Bet kāpēc tu turi aizdomās Lisu? Obers jautāja.

-   Bez Bena plāns bija zināms tikai mums trijiem. Ja kāds ir ziņotājs, tad tas esi tu, es vai Lisa.

-   Es tas neesmu, Obers kā aizstāvēdamies iebilda.

-   Es neteicu, ka tas esi tu. Es teicu, ka tā ir Lisa.

-   Tu tiešām esi pārliecināts, ka viņa to spētu?

-   Kā lai es zinu? Nātans jautāja. Taču vai tev nešķita dīvaini, ka viņa tik ļoti gribēja braukt mājās, nevis uz šejieni un gaidīt kopā ar mums?

-   Viņa gribēja ieiet dušā. Viņa patiešām smirdēja.

-   Ari šeit ir duša. Turklāt ko mēs īsti par viņu zinām?

-    Ka viņa jau četrus mēnešus strādā kopā ar Benu un viņš neko sliktu par Lisu nav teicis.

-    Tikai tāpēc, ka viņam tā meiča patīk. Sekss allaž traucē spriest ar vēsu galvu. Allaž.

-   Nu, nezinu. Obers purināja galvu. Es nedomāju, ka Lisa būtu vainīga.

Pēkšņi atsprāga ārdurvis, un tajās parādījās Bens. Sāka birt jautājumi:

-   Kas notika?

-   Uz kurieni viņš tevi aizveda?

-   Vai ar tevi viss kārtībā?

-   Normāli, Bens atteica, salicis plaukstas kopā. Man tikai jātiek galā ar lēcām. Iedams uz vannas istabu, viņš paskaidroja:

-   Tas gudrftis man lika izņemt lēcas, lai es nevarētu saskatīt mašīnas numuru.

-   Tas nekas, jo mēs visu nobildējām, Nātans stāstīja, kamēr Bens cīnījās ar lēcām. Mēs nobildējām limuzīnu, bet Lisa visu pārējo.

-   Kur viņa ir? Bens jautāja, un, samirkšķinot acis, lai lēcas nonāktu savās vietās, pār viņa vaigiem noritēja dažas asaras.

-   Aizbrauca mājās, lai nomazgātos, Obers paskaidroja.

-   Vai Lisa saskatīja Riku, kad viņš atvēra logu? Bens jautāja.

-Teica, ka jā. Esot izbildējusi visu filmiņu.

-   Vai jūs to attīstījāt? Vai uzņēmumi ir skaidri? Mēs tos varētu ari palielināt.

-   Jau darīts, Nātans teica. Aiznesām uz kādu darbnīcu aiz stūra. Viņi jau beidza darbu, tāpēc bildes būs gatavas tikai rit. Tiklīdz dabūsim, likšu tās lietā. Un vienā acumirklī mēs zināsim, kas ir šis cilvēks.

-   Nu, ko viņš teica? Obers jautāja. Kā gāja?

-   Tūdaļ izstāstīšu, Bens teica, vēl joprojām cīnīdamies ar kontaktlēcām. Kā jau mēs domājām, Riks visu zināja. Kad es sēdēju pie galda, viņš nosūtīja man zīmīti, ka mums jātiekas ārpusē, jo viņš negribot nonākt jūsu fotoaparāta kadrā. Es gandrīz pietaisīju bikses.

-    Tātad viņš zināja, ka mēs tur sēžam, Nātans secināja.

-   Vai tu to zīmīti saglabāji? Varbūt varam uztaisīt rokraksta analīzi vai paņemt pirkstu nospiedumus.

-   Aizmirsti! Bens teica. Limuzīna šoferis to atņēma, iekams sāka mani pārmeklēt.

-   Es taču teicu… Obers iesāka.

-   Negribu to dzirdēt! Bens nikni atcirta.

-   Apsēdies! Nātans ierosināja.

-              Nevaru, Bens teica un atspiedās pret virtuves galdu.

-   Esmu pārāk satraukts. Ar roku pārvilcis pār matiem, viņš piebilda: Nespēju noticēt! Mums nav neviena ieraksta. Ja būtu ielikuši viņam rokās urbjmašīnu, arī tad rezultāts būtu bijis tāds pats.

-   Ko vēl viņš teica?

-   Viņš grib zināt lēmumu Grinnell lietā un sacīja, ka samaksāšot man par to trīs miljonus dolāru.

-   Trīs miljonus? Obers iesaucās.

-   Tu viņam pateici ne? Nātans jautāja.

-    Protams, nē, Bens attrauca. Es darīju tieši tā, kā bijām runājuši. Teicu, ka padomāšu.

-   Kad tad jūs par to runājāt? Obers jautāja. Kaut kā nevaru atcerēties.

-   Pagājušajā naktī, Bens atbildēja. Tu te, lejā, sēdēji kopā ar Ēriku.

-   Kāpēc nepaaicinājāt arī mani?

-   Es taču teicu: tu biji kopā ar Ēriku, Bens paskaidroja. Piedod!

-   Par Ēriku… Obers iesāka.

-   Ober, es zinu, ka tu jūties sarūgtināts, taču es patiešām negribu par viņu runāt, Bens teica. Tu tāpat neko nepanāksi, tāpēc labāk liecies mierā.

-   Domā, Riks noticēja, ka esi ieinteresējies par viņa piedāvājumu? Nātans jautāja.

-   Absolūti. Teica, ja mani sasaistīs ar Ēriku, man beigas. Tātad būšu muļķis, ja nepaņemšu naudu.

Nātans brīdi klusēja.

-Tā arī būtu.

-   Zinu, Bens novilka un devās uz virtuvi. Taču ir nelāgi atskārst, cik daudz Riks par mani zina. Viņš zina pilnīgi visu! Gan par Ēriku, gan drošībniekiem. Pat pieminēja kaut ko par tikšanos ar to juridisko firmu, Bens teica, paceldams klausuli.

-   Kam zvanīsi? Nātans, aizdomu pilns, jautāja.

-   Lisai, Bens atbildēja. Gribu izstāstīt, kas notika. Pamanījis savādos Obera un Nātana skatienus, viņš jautāja: Kas ir?

Nātans klusēja.

-   Viņš domā, ka L-isa ir Rika ziņotāja, Obers paskaidroja.

-   Jūs droši vien jokojat, Bens atteica, nolika klausuli un, iegājis atpakaļ ēdamistabā, jautāja: Jūs taču tam neticat, vai ne?

-   Tas ir pilnīgi iespējams, Nātans teica. Kā vēl var izskaidrot to, ka Riks visu zina?

-   Tas nemaz nav tik grūti, Bens sprieda. Viņš zina Ērika vārdu, tātad, iespējams, lasījis rakstu.

-   Un kā viņš uzzināja par mūsu plānu?

-   Iespējams, redzēja jūs sēžam ielas otrā pusē.

-   Arī es tā domāju, ierunājās Obers.

-   Un par pārējo? Drošībniekiem? Firmu? Mikrofoniem? Nātans jautāja. Izbeidz, Ben! Neesi tik akls!

-   Es neesmu akls, Bens uzstāja. Tici man, es par to esmu domājis jau no paša sākuma. Un tomēr neticu, ka tā ir Lisa. Viņa nekad neko tādu man nenodarītu.

-   Tu viņu tik tikko pazīsti, Nātans iebilda. Tev nav ne mazākās nojausmas, uz ko viņa ir spējīga.

-   Lisa ir laba draudzene, Bens teica. Varu garantēt, ka viņa uz to nav spējīga. Turklāt tas, ka Riks ir tik labi informēts, vēl nenozīmē, ka vainojams ir kāds no maniem draugiem.

-   Ēriks ir tavs labākais draugs jau divus desmitus gadu, taču tas viņam netraucēja nodot tevi. Kā tu vari apgalvot, ka Lisa nerīkojas līdzīgi?

-    Lisa ir daudz labāka par Ēriku. Zinu, ka jums, puiši, viņa šķiet pārāk balamutīga, taču viņa ir godīga. Ticiet man, viņa nekad tā nerīkotos.

-   Ben, tu patiešām sāc runāt muļķīgi, Nātans teica, pieceldamies kājās. Ja tu domā, ka viņa nespētu tevi nodot, tu smagi kļūdies. Katram ir sava cena, un Lisa nav nekāds izņēmums. Ja tu sāktu domāt ar galvu, saprastu, ka man taisnība.

-   Nē, nekādā ziņā. Bens papurināja galvu. Ja Lisa ir ziņotāja, Riks būtu informēts krietni labāk. Viņš patiešām zināja, kas notiek, taču tikai vispārējos vilcienos. Sīkumus viņš tomēr nezināja.

-   Droši tu to nevari zināt.

-   Zinu gan, Bens atteica. Es izmetu ēsmu, un viņš uzķērās.

-   Viņš noticēja, ka drošībnieki tevi uzmana? Nātans jautāja.

-   Uzķērās uz plika āķa.

-   Interesanti, Nātans noteica.

-   Kāda uzmanīšana? Obers samulsis jautāja. Ko, pie velna, jūs tur runājat?

-            Pagājušonakt mēs apspriedām stratēģiju, Bens paskaidroja,

-    un mēs ar Nātanu vienojāmies, ka jāizstāsta Rikām kas tāds, kas nemaz nav noticis. Ja Riks teiks, ka viņam tas jau bijis zināms, mums būs skaidrs, cik lielā mērā puisis blefo. Tāpēc es šim izstāstīju, ka drošībnieki sākuši mani uzmanīt, lai gan tā nemaz nav. Un Riks teica, ka viņam tas jau zināms.

-   Lielisks gājiens, Obers teica.

-   Tieši tā, Bens piekrita. Taču es tik un tā gribētu noskaidrot, kā Riks ticis pie informācijas.

-   Manuprāt, te ir noklausīšanās ierīces, Obers minēja.

-   Bet es tomēr domāju, ka tā ir Lisa, Nātans teica.

-   Negribu neko tādu vairs dzirdēt, Bens atteica un devās augšā uz savu istabu. Man ir pārāk daudz problēmu, tāpēc negribu sākt turēt aizdomās savus tuvākos draugus.

Iegājis savā istabā, Bens aizvēra durvis un, pacēlis klausuli, uzgrieza Lisas mājas numuru.

-   Ben? satraukta atsaucās Lisa.

-   Nomierinies, ar mani viss ir kārtībā, Bens teica, zem rakstāmgalda meklēdams jebko, kas varētu atgādināt mikrofonu.

-   Kas notika? Kā tev? Vai viņš tev izteica piedāvājumu?

-   Viņš grib informāciju, Bens atbildēja un, izstāstījis, kas noticis pāris pēdējo stundu laikā, turpināja: Tātad mums atliek cerēt tikai uz fotogrāfijām, ko jūs ar Nātanu uzņēmāt. Kaut ar tām pietiktu!

-   Kad tās būs gatavas?

-   Rīt no rīta, Bens teica, pārcilādams visas savas piemiņas lietiņas. Nātans tās aiznesis uz kaut kādu darbnīcu aiz stūra. Ja tās nebūs izdevušās, būsim atkal nonākuši sākumpunktā.

-   Gan būs labi, Lisa mierināja. Tiklīdz Nātans pārbaudīs fotogrāfijas un mašīnas numuru Valsts departamentā, mūsu rīcībā būs viss, kas vajadzīgs.

-   Laikam jau tā ir, Bens novilka.

-   Esi nomierinājies? Trakot negribas?

-   Esmu pilnīgi mierīgs, viņš noteica un, nometies uz grīdas, palīda zem gultas. Ak jā, Lisa, paldies, ka tupēji tajā konteinerā. Bez tevis mēs būtu pagalam.

-   Neraizējies! Tas taču bija mans pienākums.

-   Zinu, taču gribēju pateikt paldies.

-   Laipni lūdzam! Lisa atteica un nolika klausuli.

Vēlāk vakarā Nātans iegāja Bena istabā. Bens sakumpis sēdēja pie rakstāmgalda un blenza sienā.

-   Kā iet? Nātans jautāja.

-   Normāli. Cenšos vēlreiz visu pārdomāt.

-   Un kā?

Bens lēni papurināja galvu.

-   Nekā.

-   Patiešām nav nekādas vajadzības vēl dziļāk iepīties tajā jezgā, Nātans teica, apsēzdamies uz Bena gultas. Tu taču vari vienkārši pielikt punktu. Tas nodarīs ļaunu tikai tavam pašlepnumam.

-   Ne jau pašlepnumā ir sāls, Bens atteica. Rika rīcībā allaž būs informācija, kas var pārvilkt svītru manai karjerai. Ja pielikšu punktu, es nekad nevarēšu būt drošs, ka Riks neparādīsies un neiemetīs man to sejā. Ja mūsu rokās būs kaut jel kas par viņu, varēsim to izmantot, ja Riks mēģinās mani šantažēt. Bens atvēra rakstāmgalda augšējo atvilktni un izņēma zīmuli. Turklāt es gribu noķert to puisi.

-   Negribas runāt kā pesimistam, taču vai neesi apsvēris iespēju doties pie varas iestādēm un visā atzīties? Ne jau ar nolūku tu izpaudi to informāciju. Riks to izmānīja no tevis.

-   Esmu domājis arī par to, Bens atbildēja, taču veidam, kā Riks tika pie informācijas, nav nekādas nozīmes. Ja kāds uzzinās, ka tieši es izpaudu, kāds būs lēmums, mani padzīs no Augstākās tiesas.

-   Jā, bet cietumā tev par to nebūs jāiet, jo tavai rīcībai nebija kriminālu motīvu.

-   Ja cilvēku atlaiž no darba Augstākajā tiesā, par to rakstīs visās avīzēs. Mediji aprij skandālus tiesā ātrāk, nekā mana ģimene spēj notiesāt desertu. Ja tā notiks, manai karjerai būs beigas. Mani

izslēgs no Advokātu biedrības, un es vairs nedrīkstēšu nodarboties ar jurisprudenci.

-   Manuprāt, tu vienkārši uztraucies, ka vari zaudēt savu Zelta puisīša vietu.

-   Iespējams, tev taisnība. Lai nonāktu šajā amatā, esmu nopūlējies vaiga sviedros. Es patiešām negribu to visu zaudēt tikai tāpēc, ka esmu atzinis savu vainu. Neuztver to personiski, taču man tas nešķiet prātīgs risinājums.

-   Es vienkārši uzskaitu visas iespējas, Nātans teica. Tu taču zini, ka es tevi atbalstīšu neatkarīgi no tā, ko tu izlemsi.

Agri no rīta Bens pieklauvēja pie Nātana durvīm.

-   Vai tev ir fotodarbnīcas kvīts? Gribu aiziet izņemt tās bildes.

-   Pagaidi, Nātans teica, saitēdams teniskurpes. Es iešu tev līdzi.

Nātans atšņorēja kurpes un sāka visu no sākuma.

-   Paklau, Bens iesāka, cik reižu tu tās šodien jau esi šņorējis? Četras? Piecas? Sešas? Zini, tā jau ir slimība.

-   Man vienkārši patīk glīti mezgli, Nātans atbildēja, vēl joprojām sakņupis pie kurpēm. Piedod, ka esmu tāds pedants.

-   Tu neesi pedants. Tu esi modelis nākamā gada neglābjami apsēsto kalendāram.

-Tā. Gatavs.

-   Nu, patiešām glīts mezgls, Bens noteica, pētīdams dzīvokļa biedra kurpes. Brīnišķīgi nostrādāts.

-   Tu esi greizsirdīgs, Nātans secināja, kad viņi kāpa lejup, lai uzvilktu mēteļus. Starp citu, mana māte visu nedēļu nelika mieru. Vai tu ieradīsies uz vakariņām Pateicības dienas priekšvakarā?

-   Kas vēl tur būs? Bens jautāja, pogādams mēteli.

-   Mana ģimene, mēs četri un Lisa, ja viņa vispār brauks.

-   Kas ir šie četri? Es kopā ar Ēriku pie viena galda nesēdēšu.

-   Izbeidz! Nātans lūdzās, atvērdams ārdurvis. Tu rīkojies kā bērns.

-   Es neesmu bērns. Es vienkārši gribu tavā mājā normāli pavadīt laiku. Ja būs Ēriks, manis nebūs. Tā, lūk!

-              Un ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt? Nātans jautāja.

-    Pateikt viņam, ka nedrīkst braukt? Ielūgt visus, bet viņu atstāt

aiz durvīm? Turklāt, ja Ērika nebūs, mātes mums mieru neliks. Viņas gribēs zināt visus sīkumus no sākuma līdz beigām.

Klusējot viņi aizgāja līdz stūrim. Tad Bens teica:

-   Labi. Lai brauc arī viņš!

-   Paldies! Nātans atviegloti nopūtās. Priecājos, ka uzvarējusi tava piedodošā puse.

-   Pat neceri, ka tas saistīts ar spēju piedot. Es vienkārši apsvēru, kas ir svarīgāk: mans naids pret Ēriku vai vēlēšanās pakļaut sevi mammu uzstājīgajiem jautājumiem. Un tās nav salīdzināmas lietas. Mammas nav iespējams uzvarēt.

Bens ar Nātanu nosoļoja vēl trīs kvartālus, līdz nonāca pie "Roba fotodarbnīcas". Kad viņi jau bija pie tās durvīm, Bens teica:

-   Varbūt vajadzēs palielināt tos kadrus.

-   Nekādu problēmu. Viņi to var stundas laikā. Es vairāk uztraucos, ka mašīnas numurs tomēr mums nepalīdzēs.

-   Noteikti palīdzēs. Mēs uzzināsim vismaz limuzīnu nomas uzņēmumu.

Bens atvēra durvis un sekoja Nātanam iekšā. Nātans izvilka divus kvīšu pasakņus un pasniedza pārdevējai, kas stāvēja aiz letes.

-   Mēs vēlamies izņemt fotogrāfijas.

Kamēr viena pārdevēja ar pasakņiem devās pēc fotogrāfijām, otra pievērsās Benam.

-   Vai jūs mācījāties Mērilendā? Jūs šķietat pazīstams.

-   Piedodiet, nē, Bens atbildēja. Taču mans draugs gan. Viņš ieguvis grādu kurpju šņorēšanā. Norādījis uz Nātana kurpēm, viņš jautāja: Vai esat kaut reizi mūžā redzējusi tik glītu mezglu? Ja neskaita šo?

Pārdevēja pārliecās pāri letei.

-   Patiešām jauks mezgls.

-   Piedodiet, šķirstīdama aploksnes ar gatavajām fotogrāfijām, ierunājās otra pārdevēja, kad bildēm vajadzēja būt gatavām?

-   Jūs teicāt, ka no rīta var nākt pakaļ, Nātans atbildēja. Tās ir uz Obermana vārda. Divas filmiņas.

Pārdevēja papurināja galvu.

-   Nevaru tās atrast. Uzgaidiet! Viņa sāka šķirstīt nelielu noplēšamo bloknotu. Pag, atradu! Bildes pirms stundas paņēma jūsu draugs.

Benam pārskrēja auksti šermuļi.

-   Kāds draugs?

-            Ak jā, atceros, es viņu apkalpoju, atsaucās otra pārdevēja.

-   Puisis lūdza jums pateikt, ka viņš bildes jau paņēmis.

-   Vai tas gadījumā nebija slaids puisis ar gaišiem matiem un skumjām acīm?

-   Tieši tā, pārdevēja atbildēja. Tāds smukulītis!

-   Nolādēts! Bens nolamājās, uzsizdams pa letes stiklu.

-   Nomierinies! Nātans teica un, pievērsies apmulsušajām pārdevējām, paskaidroja: Tas nebija mūsu draugs, jūs atdevāt mūsu fotogrāfijas cilvēkam, kurš nedrīkstēja tās redzēt.

-   Piedodiet, pārdevēja atvainojās, es negribēju…

-   Neuztraucieties! Nātans teica.

-   Ko nozīmē neuztraucieties? Bens iekliedzās un, uzrunādams pārdevējas, jautāja: Vai tad nav jāievēro noteikumi par pircēju apkalpošanu? Vai tad jūs nekad neprasāt kvīti?

-   Viņš nosauca jūsu vārdu un teica, ka esat draugi.

-   Vai jūs saglabājat negatīvus? Bens strupi noprasīja. Lai nepieciešamības gadījumā palīdzētu cilvēkiem, kuru fotogrāfijas pazudušas?

-   Nē. Negatīvi tiek atdoti klientam.

-   Sasodīts! Bens devās uz durvju pusi.

-  Jums taču te nejauši nav izvietotas novērošanas kameras, vai ne? Nātans jautāja. Lai mēs varētu redzēt šā drauga seju.

-   Atvainojiet, nē, pārdevēja paskaidroja. Tās nozaga martā, kad darbnīcu aplaupīja.

-   Neticami! izejot no veikala, iesaucās Bens.

Pamājis pārdevējām, Nātans sacīja:

-   Paldies par palīdzību!

Izsteidzies no veikala un panācis Benu, viņš teica:

-   Piedod! Nevajadzēja atstāt filmiņas uz nakti.

-   Nav jau tava vaina, Bens atbildēja. Man vajadzēja to paredzēt. Cik stulbi! Vajadzēja nākt agrāk!

-   Kā, tavuprāt, Riks uzzināja? Domā, kāds mums sekoja pēc iziešanas no restorāna? Pūlēdamies tikt līdzi drauga straujajam solim, Nātans jautāja: Vai tu pateici Lisai, kur mēs nodevām filmiņas?

Bens klusēja.

-   Tu viņai pateici, vai ne?

Atkal klusums.

-    Atbildi! Nātans pavēlēja. Vai tu izstāstīji Lisai par filmām?

Pēkšņi apstājies, Bens pameta rokas gaisā un nokliedza:

-   Jā! Es viņai visu izstāstīju! Pie velna, ko tu gribi, lai es saku? Pateicu, ka filmas ir fotodarbnīcā pāris kvartālu attālumā no mājas!

-   Un kāpēc? Es taču teicu…

-   Tāpēc, ka es viņai uzticos. Runājot ar Lisu, es necenšos kontrolēt savus vārdus, jo viņa ir mana draudzene. Iekams nevarēsi pierādīt, ka ziņotāja ir Lisa, es nenoticēšu nevienam tavam pieņēmumam.

-   Kādus pierādījumus tu gribi redzēt? Pat tad, kad meiča iegrūdīs tev dunci ribās, tu teiksi, ka tā nav viņa, jo neredzēji viņu pats savām acīm?

-   Lisai no sadarbošanās ar Riku nav nekāda labuma. Ja viņai būtu vajadzīga nauda, viņa pati Rikām ziņotu par lēmumiem.

-    Tu domā? Nātans jautāja. Bet varbūt scenārijs ir šāds: Riks ar Lisu sadarbojas, un Lisa ziņo Rikām par lēmumiem. Taču, ja informācijas noplūde tiks atklāta, nebūs grēkāža. Tāpēc vajag iesaistīt spēlē muļķa puisi, vārdā Bendžamins Edisons. Vajag ievākt par viņu mazliet informācijas un, ja viss saies grīstē, novelt vainu uz viņu. Galvenais, lai ir pietiekami daudz pierādījumu par puiša saistību ar informācijas noplūdi.

Bens klusēdams nosoļoja vienu kvartālu. Beidzot viņš ierunājās:

-   Es tev nepiekrītu, taču saprotu, ko tu ar to gribi teikt. Kad atgriezīsimies no Pateicības dienas svinībām, parunāsimies, taču tagad vēlos mierīgu sirdi izbaudīt ciemošanos mājās. Arī Lisa brauks man līdzi, un es negribu visu nedēļas nogali turēt viņu aizdomās.

-   Bet varbūt nemaz nevajag ņemt viņu līdzi, Nātans ierosināja.

-   Pat neceri! Viņai ir biļete, un viņa brauks. Un punkts.

-   Kā vēlies, Nātans atteica.

DESMITĀ NODAĻA

-   Tiesneši vienojušies Grinnell lietā, Bens paziņoja, ienākdams kabinetā ar grāmatu kaudzi rokās.

-   Kā tu zini? Lisa jautāja, pacēlusi acis no dokumentiem uz sava rakstāmgalda. Sēde taču vēl nav beigusies.

-   Ir gan, Bens iebilda, nolikdams grāmatas uz Lisas rakstāmgalda. Ostermans tikko piezvanījis saviem ierēdņiem un pateicis, ka būs jāraksta vairākuma viedoklis. Veits tomēr pārmeties otrā pusē.

-   Kas tad to teica?

-   Tikko liftā satiku vienu no Bleika ierēdņiem. Viņa sejā rotājās vispretīgākais smaids pasaulē. Vēstures pieminekļu grāvējs.

-   Neticami! Lisa pacēla telefona klausuli. Kur ir Holiss? Kāpēc viņš mums neko nav teicis?

-   Nedomāju, ka šobrīd ir īstais laiks zvanīt. Iespējams, viņš tagad ir nikns.

-   Vai mums būs jāraksta opozicionārs viedoklis? Lisa jautāja, nolikdama klausuli vietā.

-   Droši vien. Lai gan tik pārliecināts par to neesmu.

-   Kāpēc tu esi tik neapmierināts? Lisa jautāja. Man šķita, ka tu atbalsti viedokli par īpašuma pārņemšanu.

-  Jā, Bens atzina, taču man nepatīk, ja uzvar vampīri. Šoreiz tā bija netīra spēle.

-   Vai zini, kāds bija galīgais balsojums?

-   Pieci pret četri. Acīmredzot Ostermans pārliecinājis Veitu, ka, atļaujot Ņujorkas zonējuma padomei aizsargāt baznīcu, Grinnell un tās īpašniekiem tiks uzkrauti neproporcionāli apgrūtinājumi.

-   Tātad Ostermana arguments ir neproporcionalitāte? Esi pārliecināts, ka tas nav pretrunā ar zonējuma likumu?

Bens papurināja galvu.

-   Pārāk tieši apstrīdot zonējumu, viņi neiegūtu balsu vairākumu. Bleika ierēdnis teica, ka šis viņiem bijis vienīgais veids, kā savā pusē dabūt Veitu. Tātad Ostermana lēmumā būs teikts, ka vēstures pieminekļi dod labumu visai pilsētai, tāpēc šādu pieminekļu aizsardzība ir jāuzņemas pilsētai, nevis atsevišķiem indivīdiem.

-   Tātad, ja Ņujorka grib aizsargāt baznīcu, tai nāksies samaksāt Grinnell and Associates īpašuma nākotnes vērtību?

-   Uzminēji, Bens atbildēja. Grinnell izvilcis laimīgo biļeti, bet to vēl pat nenojauš. Viņi gūs peļņu no tirdzniecības centra, ko vispār nevajadzēs būvēt! Pilsētai būs mācība, ka iejaukties privātpersonu lietās.

-   Un tu domā, ka tas ir taisnīgi? Grinnell taču acīmredzami to bija izplānojis jau no paša sākuma! Viņi iegādājās īpašumu, zinot, ka viņu pusē būs likums. Zinot, ka pilsēta iebildis, ja viņi gribēs nojaukt baznīcu, lai uzceltu tirdzniecības centru. Jo lielāki izklausās viņu plāni, jo skaidrāks top, ka viņi zināja, cik nopelnīs, ja Augstākā tiesa lems firmai par labu.

-   Izbeidz! Bens teica. Šī lieta līdz mums ceļoja trīs gadus. Vai tiešām tu nespēj noticēt, ka tā bija pilnīgi likumīga spekulācija?

-   Nedomāju, ka tā bija spekulācija, taču esmu pilnīgi pārliecināta, ka Hovards Grinnels ir īsts riebeklis. Tu taču lasīji: viņš ir alkatīgs darbonis, kas dzimis ar sudraba puļķi pakaļā.

-Tā tur bija rakstīts? Bens jautāja. Nekad neko tādu neesmu lasījis.

-   Tu zini, ko es ar to gribēju teikt. Nespēju noticēt, ka Veits var būt tāds nelietis, Lisa bilda, atšķīrusi bloknotā jaunu lappusi.

-   Jāuzraksta tas ļaunais dokuments. Gribu ierobežot šo lēmumu, cik vien iespējams.

-   Neuztraucies! Pietiks jau ar to, ka Veits nebūt ne labprātīgi piekrita šādam lēmumam. Tiklīdz būsirn uzrakstījuši savējos papīrus, šis lēmums izskatīsies pēc tāda, kas sagatavots transporta tiesā.

Lisa nolika zīmuli un dziļi ievilka elpu. Ja tiesnesis nodrošina kādam uzvaru lietā, ne visai labprātīgi balsojot, tad arī galīgais lēmums ir tikpat nelabprātīgs. Un vēsture liecina, ka ne visai labprātīgi lēmumi reti ir spēcīgi juridiskie precedenti.

-   Turklāt, Bens turpināja, gada laikā šāds lēmums būs anulēts. Tu taču zini: kad Bleiks atkāpsies, vietā nāks liberāls tiesnesis.

-   Zinu, Lisa piekrita. Bet man riebjas, ka Grinnell nopelnīs kaudzi naudas. Vai esi domājis, kā šajā darījumā iesaistīsies Riks?

-   Vēl līdz galam visu neesmu sapratis, taču domāju, ka, zinot par šādu lēmumu, viņš mēģinās nopirkt Grinnell akcijas.

-  Esi izlēmis viņam paziņot lēmumu? Vai ari esi izgudrojis jaunu plānu, kā šo puisi noķert?

-   Nezinu, Bens atbildēja. Tagad svarīgākais ir pārciest Pateicības dienu kopā ar ģimeni.

-   Kur, pie velna, ir Obers? Bens jautāja Nātanam.

Abi draugi stāvēja dzīvojamā istabā, un katram līdzās atradās čemodāni.

-            Iespējams, apmaldījies, nākot uz mājām, Nātans atbildēja.

-   Plānprātiņus taču viegli novirzīt no ceļa.

-    Paklau, liksim viņu mierā, Lisa ierosināja, atgriezdamās no virtuves ar zeltera kārbu rokās. Varbūt mums paveiksies, un viņš nokavēs lidmašīnu.

-   Tici man, mēs to negribam, Bens brīdināja. Ja Obers nokavēs lidmašīnu, viņa māte visu nedēļas nogali no mums neatkāpsies ne soli. Bens atdarināja Obera mātes balsi: Jūs aizmirsāt manu bērniņu! Kur ir mans bērniņš?

-    Viņš ir vienīgais bērns, •Nātans paskaidroja L.isai. Un māte ir mazliet piederīga.

-   Tu gribēji teikt īpašnieciska, Bens izlaboja.

-   Ak jā, īpašnieciska. Cik muļķīgi! Nātans atkārtoja veco augstskolas joku.

-   Dabūjiet mani prom no šejienes! ieskriedams mājā, kliedza Obers.

-   Pie velna, kur tu biji? Bens jautāja.

-   Darbā radās ārkārtēja situācija, Nātans sarkastiski pateica priekšā. Bija ieradies bars trokšņainu apelsīnu sulas subsīdiju vēstuļu autoru, ar kuriem nekavējoties bija jātiek galā.

Obers norādīja uz Lisu.

-   Nezināju, ka ari viņa lidos kopa ar mums.

-   Turklāt viņa par to nemaksā, Bens piebilda. Par viņas braucienu maksā mani vecāki.

-   Tu joko? Obers jautāja. Ja būtu zinājis, ka par to pienākas lidojums par velti, būtu pastāstījis tavai mātei, ka es guļu ar tevi.

-   Liels paldies! Bens atteica. Vai mēs beidzot varam braukt?

Obers paķēra no istabas savu čemodānu un atgriezās dzīvojamā istabā.

-    Kur ir Ēriks? viņš jautāja.

-    Erik! Nātans iesaucās. Mēs braucam!

Ēriks nokāpa lejā, nesdams tumšzilu rupjvilnas auduma somu un, neteicis ne vārda, pievienojās pārējiem. Visi iekāpa Nātana Volvo un devās uz Nacionālo lidostu.

-   Viņi noteikti pazaudēs mūsu bagāžu, Lisa bažījās, kad nesējs uzkrāva čemodānus uz platformas un devās uz konveijera lentes pusi.

-    Kāpēc tu tā domā? Bens jautāja.

-   Tikko redzēju, kādu dzeramnaudu tas Skrūdžs viņam iedeva, Lisa atbildēja, norādīdama uz Oberu.

-    Un cik tad tu viņam iedevi? Nātans jautāja, vērodams, kā viņa somas tiek uzliktas uz konveijera.

-    Dolāru, Obers atbildēja.

-    Tu viņam iedevi dolāru par piecām somām? Bens izsaucās.

-    Atā, čemodāniņ, bija prieks dzīvot ar tevi kopā! Lisa uzsauca savai bagāžai.

-    Un kas vainas dolāram? Ēriks jautāja.

-    Par vienu somu nekādas vainas, Bens atbildēja. Bet par piecām somām, kas pieder pieciem dažādiem cilvēkiem, dolāru liela dzeramnauda skaidri liecina: izmet šīs somas vulkānā! Man tās nav vajadzīgas.

-    Nomierinieties! Ēriks teica, kad draugi devās iekšā terminālī. Pievērsies Oberam, viņš sacīja: Nekas nenotiks. Gan redzēsi.

Līdz Pateicības dienai bija tikai divas dienas, un Nacionālā lidosta bija cilvēku pilna. Izlaužot ceļu aizkaitinātu ļaužu pūlī, draugi izgāja cauri rentgenaparātam un devās pie izejas uz lidmašīnu.

Obers nopētīja veikaliņu un ēstuvju rindu.

-    Es tūdaļ būšu atpakaļ, viņš teica un metās prom.

-    Loterijas biļetes, Bens paskaidroja Lisai.

Nokļuvuši pie izejas, viņi nostājās garas rindas galā. Beidzot atgriezās Obers piesarcis, smagi elpodams.

-    Ļauj minēt, Bens teica, tu uzvarēji.

-    Vispirms es nopirku vienu biļeti un zaudēju, Obers paskaidroja. Tad nopirku vēl vienu un atkal zaudēju. Tad nopirku trešo…

-    Un zaudēji, Nātans minēja.

-    …un zaudēju, Obers atkārtoja. Bet tad es nopirku maģisko, brīnišķīgo ceturto biļeti…

-   Un vinnēji.

-   …un vinnēju! Obers izkliedza tik skaļi, ka pievērsa sev visu rindā stāvētāju uzmanību. Es laimēju divdesmit dolāru!

-   Viņš sirgst ar nelieliem vielmaiņas traucējumiem, Bens paskaidroja ziņkārīgajiem. Iedzēris zāles, viņš nomierināsies.

-    Tu laimēji divdesmit zaļo? Nātans jautāja. Un ko tu mums nopirki?

-   Neko es jums nenopirku, Obers atbildēja. Ja gribi izbaudīt visus loterijas priekus, nevajag tūdaļ notērēt iegūto.

-   Tu laimēji divdesmit zaļo un saviem draugiem neko nenopirki? Bens kaunināja. Un es te mirstu badā!

-   Es arī, Ēriks piebalsoja. Es labprāt apēstu kādu picu. Kas man piebiedrosies?

-    Es ņemšu ceturtdaļu, Obers teica.

-   Ņem divas! Nātans teica.

-    Trīs, atsaucās Lisa.

-    Ben, vai tev arī? Ēriks jautāja.

-    Nē, Bens noteica, neskatīdamies Ērikam acīs. Paldies!

Kad Ēriks izgāja no rindas, Obers uzsita Benam pa plecu.

-    Neesi tik nīgrs! Viņš taču cenšas izlīgt.

-   Žēl, Bens atteica, bet man šobrīd uz izlīgumu nevelk.

-    Esi mīļš, Nātans lūdzās, vismaz nedēļas nogalē.

-    Neuztraucies!Bens mierināja. Viss būs kārtībā.

-    Vēl joprojām uztraucies? Bens jautāja, kad lidmašīna nolaidās Bostonā.

-    Mazliet, Lisa atzinās, berzēdama plaukstas pret džinsiem.

-    Ir jau ari par ko, sarunā iesaistījās Obers, jo Šīla Edisone tevi aprīs dzīvu.

-    Vai paņēmi līdzi ķiplokus un mietu? Nātans jautāja.

-   Ja jūti, ka viņa sāk pārāk ucināties, vienkārši, acīs skatoties, saki: Vai tad jūs esat mana mamma? Spiedīgos apstākļos tas vienmēr noder, Bens pamācīja.

-Gan jau viss būs labi, Lisa attrauca.

Papurinājis galvu, Bens teica:

-   Atceries, ka tu pati gribēji braukt. Es centos tevi pierunāt palikt mājās. Tātad pati vien būsi vainīga.

-    Es tikšu galā, Lisa apgalvoja.

Kad lidmašīna apstājās, pasažieri sāka spraukties šaurajā ejā. Bens piecēlās kājās, taču iztaisnoties pilnā augumā nespēja. Paliecis galvu pa labi, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un nepacietīgi gaidīja. Tieši viņam aiz muguras tādā pašā stāvoklī bija nonācis arī Ēriks.

-    Vai nav brīnišķīgi? Ēriks izmocīja smieklus.

-    Patiesību sakot, man tas riebjas, Bens atbildēja.

-    Paklau, vai mēs nevarētu izlikties, ka nekas nav noticis? Ēriks jautāja. Nedēļas nogale no tā tikai iegūtu.

-    Nē, Erik, mēs nevaram izlikties, ka nekas nav noticis. Bens drūmi paskatījās uz savu sarunu biedru. Lai cik ļoti tev gribētos visu aizmirst, kādu laiku tas stāvēs starp mums.

-    Kāpēc? Kāpēc mēs nevarētu sākt no sākuma? Es jau tev atvainojos. Man patiešām žēl, ka tā notika.

-    Klausoties tevī, var nodomāt, ka tas notika pats no sevis, Bens atrūca. Ja tev vēl nav pielēcis, atgādināšu, ka tu pats visā esi vainīgs. Tu to izdarīji. Saprati?

-    Liela muiža! Jā, es to izdarīju, un visu atlikušo dzīvi nāksies ar to samierināties. Kāpēc tu to nevari?

Pamanījis, ka pārējie pasažieri sāk viņu sarunai pievērst uzmanību, Bens pieklusināja balsi.

-   Jo tu man vairs nepatīc. Ieborē to savā sasodītajā paurī un liec mani mierā!

Pasažieru straume sakustējās, un Bens spraucās tuvāk ejai. Beidzot iztaisnojis kaklu, viņš nostājās starp Lisu un Nātanu.

-    Par ko jūs tur strīdējāties? Nātans jautāja.

-    Ne par ko, Bens atteica.

-   Vai ir vēl kas tāds, ko tu man neizstāstīji par savu ģimeni? Lisa jautāja.

-    Tikai vienu, Bens atbildēja, dziļi ievilkdams elpu un pasmaidīdams par gaidāmajām brīvdienām. Neaiztiec mana tēva šķīvi, kamēr viņš ēd! Viņš centīgi sargā savu teritoriju.

-    Ben, es runāju nopietni.

-    Būs vien pašai jā tiek galā, jaunkundzīt. Bet visu laiku turi galvu noliektu!

Ieejot terminālī, Lisa pētīja pūli, cenzdamās pamanīt Bena ģimenes locekļus. Pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens:

-    Ei! Bendžamin! Nātan!

-   Ak Dievs, tā ir Obera māte, Bens pačukstēja Lisai un pamāja uz kādas blondīnes pusi, kas enerģiski vicināja rokas. Uzmanies, viņš turpināja, viņa var mēģināt uztiept tev matu gumiju.

Pieci draugi izspraucās cauri pūlim un noskatījās, kā Obers pazūd savas mātes apskāvienos. Barbarai Obermanei mugurā bija ārkārtīgi garš violets krekliņš un melnas pieguļošas bikses, un viņa tikko spēja valdīties.

-   Viljam! Es pat izteikt nevaru, cik ļoti pēc tevis ilgojos! Viņa spieda Oberu no visa spēka. Nātan! viņa iesaucās, tuvodamās pārējiem atbraucējiem. Erik! Ben! Viņa apskāva katru.

-    Un tu droši vien esi Lisa, Obera māte noteica, pastiepusi roku.

-    Tev jāzina, ka esi pirmā meitene, ko Bens ved mājās kopš… kā viņu sauca… kaut kādas Lindsejas laikiem.

-    Viņu sauca Lindseja Lūkasa, Obers notrallināja. Trakā no Longailendas.

-   Kas ar viņu notika? Nātans jautāja.

-   Pēdējais, ko es dzirdēju: viņa šausmīgi savainojusies, spēlējot skībolu*, Obers paskaidroja.

Piesarcis Bens viņu pārtrauca:

-   Obermanes kundze, vai jūs zināt, kur ir mans tēvs?

-   Viņš ar mammu ilgi strādās, Barbara Obermane atbildēja.

-   Es jūs aizvedīšu mājās. Nātan, Erik, pateicu vecākiem, ka aizvedīšu arī jūs. Man ir minivens.

* Spēle radīta 1909. gadā Filadelfijā un līdzinās boulingam, taču skībolu spēlē slīpā laukumā un bumba jātrāpa bedre.

Saņēmuši bagāžu, viņi devās uz stāvlaukumu un iekrāva čemodānus pākstveidīgā ķiršsarkanā minivenā. Izbraukuši pa Vestņūtonas ceļu, viņi nogriezās no Masačūsetsas maģistrāles un iebrauca priekšpilsētā. Bruņojies un apgādājies ar nolīgtiem visuresošiem policistiem, mikrorajons bija centies palikt drošs un tīrs, lai ko tas arī maksātu. Kad minivens sāka līkumot pa mikrorajona ieliņām, Bens teica:

-    Kreisajā pusē var redzēt doktora Makenzija māju; viņš ir no Ņūtonas Makenzijiem. Dabiski, tā ir lielākā māja Ņūtonā.

-   Viņš ir labākais plastiskais ķirurgs, Obera māte paskaidroja.

-   Šī ir brīnišķīga vieta, vērdamās apkārt, noteica Lisa. Esmu redzējusi priekšpilsētu un braucu Volvo.

Izlaidusi Ēriku un Nātanu, Obera māte apstājās pie Bena mājas.

-     Kā tad šonakt gulēsim? atvēris mašīnas durvis, jautāja Obers.

-    Ļoti smieklīgi, kāpjot ārā no mašīnas, noteica Bens. Paldies, ka atvedāt, Obermanes kundze!

-    Nav par ko. Pasveicini savu māti!

-    Protams, Bens atbildēja. Starp citu, es jūsu vietā vairāk pieskatītu savu dēlu. Viņš ir tik ļoti aizņemts darbā, ka praktiski vispār neēd.

-    Man jau likās, ka tu izskaties novājējis! iesaucās Obera māte, kad Bens jau bija aiztaisījis mašīnas durvis, bet Obers drūmi paskatījās pa logu.

-   Tas patiešām bija nežēlīgi, Lisa noteica.

-    Viņš to ir pelnījis, Bens atbildēja un pa taciņu devās uz māju.

Lisa novērtēja vienkāršo koloniālā stila māju.

-Jauka vietiņa.

Kad abi bija nonākuši uz lieveņa, atvērās mājas durvis.

-    Bendžamin! iesaucās viņa māte un apskāva dēlu. Tu izskaties satriecoši! Mazliet novājējis, taču kopumā satriecoši. Un tu droši vien esi Lisa, viņa turpināja, pastiepusi roku.

-    Priecājos iepazīties, Lisa teica.

-    Ja vēl neesi uzminējusi, tā ir mana māte, Bens iepazīstināja. Tā nenovīdīgā ragana, par kuru es tev stāstīju.

-   Netēlo asprātīgo! Bena māte norādīja. Es tikai cenšos atstāt labu iespaidu.

Nebija šaubu, ka Bens mantojis mātes vaibstus: noteikto skatienu, izliektās uzacis, krunciņas ap degunu, kas parādās smejoties. Pat abu kllrība šķita identiska. Uz katru Bena repliku mātei jau bija sagatavota vēl asāka atbilde.

Nesdams pārblīvēto neilona somu, Bens sekoja mātei un Lisai iekšā mājā. Nonākusi dzīvojamā istabā, Edisones kundze uzsauca:

-    Maikl! Viņi ir klāt!

No virtuves iznāca Bena tēvs džinsos un vecā saplēstā Mičiganas teniskreklā.

-    Priecājos iepazīties, Edisona kungs. Mani sauc Lisa.

Satvēris Lisas roku, viņš teica:

-    Lūdzu, sauc mani par Maiklu! Edisona kungs ir mans vecais resnais tēvs.

Viņa mati bija garāki, nekā Lisa bija gaidījusi. Senos laikos droši vien bijis hipijs, Lisa nodomāja.

-   Uznes Lisas mantas augšā! māte komandēja Benu. Nebiju īsti pārliecināta, kā jūs abi šonakt gulēsiet, tāpēc…

-    Mamm, mēs pat neesam pāris, Bens iebilda.

-   Atvainojiet, Vecpuiša kungs! māte noteica un, pievērsusies Lisai, piebilda: Viņš apgalvo, ka jūs neesat pāris, taču kopš tās Lindsejas, kā viņu tur sauca, laikiem viņš mājās nav vedis nevienu meiteni.

-    Lindseja Lūkasa, Bens un Lisa noskaldīja vienā balsī.

Pasmaidījusi Bena māte turpināja:

-    Tātad jūs to jau esat apsprieduši.

-    Negribu vairs par to runāt, Bens teica un, pagrābis Lisas somu, devās augšstāvā. Tūdaļ būšu atpakaļ!

Iegājis savā vecajā istabā, Bens ieelpoja bērnības smaržas. Te viss ir tik jauks, pazīstams un rada drošības sajūtu, sprieda Bens. Ikreiz, atgriežoties mājās, viņš brīnījās, ka apkārtējās lietas kļūst arvien mazākas gan vecā gulta un rakstāmgalds, gan Alberta Einšteina plakāts pie sienas. Aši ieskrējis vannas istabā, viņš nolika Lisas mantas viesu istabā un tad devās lejā uz virtuvi.

-    A-ā-ā! viņš dzirdēja Lisas balsi. Tu esi bijis tik burvīgs!

-   Tu droši vien joko, Bens teica. Jau esat tikušas līdz bērnības bildēm? Cik laika tad pagājis? Divas minūtes? Mamm, tas ir jauns rekords!

-    Liec viņu mierā! Lisa norāja, vēl joprojām pētīdama fotogrāfijas.

-   Tev vajadzētu noskatīties ari mūsu mājas video, Bena tēvs piebilda.

-    Pat nedomā, tēt! Bens brīdināja. Mājas video var pagaidīt vismaz vienu nakti.

-    Pastāsti man vēl, kāds bija Bens bērnībā, Lisa mudināja.

-   Izstāsti viņai, kā es aizdedzināju Džimiju Eizenbergu.

-    Kuš! Bena māte atteica un, atkal pievērsusies Lisai, turpināja: Viņš bija ārkārtīgi apdāvināts. Lasīt iemācījās divu gadu vecumā, bet jau četru gadu vecumā viņš lasīja Maikla rakstus.

-    Un kādā rakstā pat pamanīja pareizrakstības kļūdu, lepni pavēstīja Bena tēvs. Pastāsti Lisai, kā tu viņu reiz atradi uz jumta!

-   Tas tik bija notikums! Bena māte iesāka. Kādā vēlā vakarā, kad Benam bija pieci gadi, es viņu nekur nevarēju atrast. Kā neprātīga…

-   Mamm, tu biji neprātīga? Bens pārjautāja.

-    Kā neprātīga visur viņu izmeklējos. Jau plēsu matus no galvas. Pēkšņi uz jumta izdzirdēju kādu troksni. Zini, sirds gandrīz apstājās. Uzskrēju bēniņos, atrāvu durvis, kas ved uz jumtu, un tur sēž Bendžamins: pidžamiņā un ar virvi rokās. Es kliedzu: Bendžamin, pie velna, ko tu te dari? Un viņš atbild: Mammīt, es tikai mēģināju ar laso noķert mēnesi.

-   Ā-ā-ā, Lisa novilka. Radis šokēt jau no bērna kājas.

-              Nu, labi, pietiks, Bens noteica un gāja ārā no virtuves.

-    Arlabunakti!

-    Bendžamin, nāc atpakaļ! māte iesaucās.

Pētīdama fotogrāfijas, Lisa jautāja:

-    Vai šis mazais puisītis ir tavs brālis?

-   Jā, Bens smaidīdams atbildēja.

Tad viņš paskatījās uz māti un tēvu. Lisa apmulsusi klusēja.

-   Tas ir Daniels. Viņš nomira divpadsmit gadu vecumā, Bena tēvs paskaidroja. Leikēmija.

-    Man ļoti žēl, Lisa noteica. Es nezināju.

-    Bet tagad zini, Bens teica, pūlēdamies palīdzēt Lisai justies ērti. Nostājies aiz muguras, viņš uzlika rokas uz meitenes pleciem. Neuztraucies! Viss ir kārtībā.

-   Viņš bija brīnišķīgs puisēns, lepni noteica Bena māte. Jūs noteikti būtu labi sapratušies.

-    Paldies! Lisa atbildēja, īsti nezinādama, ko šādā situācijā teikt.

-    Varbūt varētu pieņemt, ka ir jau vakars? Bens paskatījās pulkstenī. Ir jau gandrīz pusnakts.

-   Lieliska doma. Bena māte sakārtoja fotoalbumus glītā kaudzītē. Ko esat ieplānojuši rītdien darīt?

-   Domāju, ka visu dienu pavadīsim pilsētā. Lisa Bostonā nekad nav bijusi. Un vakariņas mums paredzētas pie Nātana.

-   Jā. Bena māte piecēlās. Džoanna teica. Bet vismaz pēdējās pāris stundas jūs taču pavadīsiet mājās, vai ne?

-   Protams, mamm. Neuztraucies!

-    Bija prieks parunāties, Lisa noteica, kad viņi abi ar Benu devās ārā no virtuves.

Kāpdami otrajā stāvā, viņi nerunāja ne vārda.

-    Piedod, ka pajautāju par tavu brāli, Lisa ierunājās, kad viņi bija iegājuši viesu istabā.

-   Ir jau labi, Bens mierināja. Tas bija sen, mēs esam tikuši tam pāri.

-   Tas droši vien bija sāpīgs zaudējums.

Apsēdies uz ugunsizturīgas plastmasas rakstāmgalda istabas stūrī, Bens teica:

-   Tas bija briesmīgi. Desmit gadu vecumā viņam konstatēja bērnu diabētu. Kad atklāja ari leikēmiju, sākās komplikācijas. Viņš turējās tikai ar zālēm.

-   Cik tev bija gadu, kad viņš nomira?

-             Četrpadsmit, Bens atbildēja, uzlicis kājas uz netālā krēsla.

-    Tas bija šausmīgākais laiks manā dzīvē. Mēnešiem ilgi nespēju gulēt; vajadzēja iet uz konsultācijām pie tēva drauga, ģimeņu psihologa. Māte bija pilnīgi salauzta. Godīgi sakot, ja nebūtu tēva, mēs visi tagad droši vien būtu trakomājā. Viņš patiešām mūs saturēja kopā.

-   Tev ir lieliski vecāki, Lisa teica, apsēzdamās uz gultas.

-   Tā ir, Bens atzina.

-    Brīnos, ka tev izdevies kļūt par normālu cilvēku, Lisa piebilda. Mēģinājums uzmest laso Zemes ievērojamākajam pavadonim var liecināt par prāta aptumsumu.

-   Ha-ha! Tu nu gan esi jauka!

Lisa nometa teniskurpes.

-   Izstāsti, kas lidmašīnā notika starp tevi un Ēriku. Visu ceļu viņš klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

-   Nekas. Es viņu nolamāju. Negribu to riebekli vairs redzēt.

-    Labi, Lisa teica. Citādi es jau baidījos, ka reiz tu viņam tomēr piedosi.

-   Nekādā ziņā, Bens attrauca. Es mīlu savus draugus. Viņu dēļ esmu gatavs uz visu. Ari tevis dēļ esmu gatavs uz visu. Taču dzīve ir pārāk īsa, lai tērētu laiku tādiem neliešiem.

-   Es pat nedomāju, ka tā ir nelietība. Manuprāt, viņš ir rīkojies nodevīgi. Es uzskatu, ka tas ir briesmīgākais, ko var nodarīt draugam.

-    Paklau, man tu to vari nestāstīt. Rika un Ērika dēļ uzticība bijusi šā gada pieprasītākā īpašība.

Nākamās dienas pusdienlaikā Bens nokāpa virtuvē, kur ieraudzīja Lisu runājam ar viņa māti.

-   Tad beidzot nolēmi mums pievienoties, griezdama dārzeņus gaidāmajām Pateicības dienas vakariņām, noteica māte. Par spīti tam, ka Bens tikko bijis dušā un noskuvies, viņa pamanīja nogurumu dēla acīs. Cik ilgi tad pagājušonakt bijāt nomodā?

-   Laikam līdz četriem, Lisa atbildēja.

Bena māte nometa nazi uz dēlīša.

-   Mamm, nomierinies! Bens iesāka. Mēs tikai runājāmies. Saproti?

-   Nav jau mana darīšana, māte atbildēja. Es jau neko nesaku.

-   Un nevajag ari. Pievērsies Lisai, Bens teica: Kā tu varēji tik agri piecelties?

-   Nevarēju nogulēt, Lisa paskaidroja, jau septiņos acis bija vaļā.

Žāvādamies Bens pastiepa rokas uz augšu.

-   Trakā! Miegs ir dzīvības avots.

Pēkšņi iezvanījās telefons.

-   Hallo! Pārtraukusi dārzeņu griešanu, klausuli pacēla Bena māte. Bridi klausījusies, viņa atbildēja: Jā, viņš ir šeit. Uzgaidiet mirklīti! Viņa pievērsās Benam. Tevi. Kāds cilvēks, vārdā Riks.

Bena seja zaudēja krāsu. Pārsteigta par dēla reakciju, viņa pasniedza klausuli. Bens nostiepa vadu tā, lai varētu stāvēt teju blakusistabā.

-    Hallo!

-   Sveiks, Ben! Riks iesāka. Kas jauns mājās?

Pastiepis vadu vēl tālāk, Bens ievirzījās ēdamistabā.

-   Ko tu gribi?

-    Neko, Riks atbildēja. Tikai pārliecināties, ka jums viss kārtībā. Tāpat gribēju novēlēt jums jauku Pateicības dienu. Tas taču labi, ko?

-    Nav vis labi! Bens atcirta, pūlēdamies runāt pēc iespējas klusāk. Es lieku nost klausuli. Ja vēlies aprunāties, piezvani, kad būšu atgriezies Kolumbijas apgabalā. Bet manu ģimeni liec mierā!

-    Ben, es tikai gribēju novēlēt tev un tavai ģimenei jauku Pateic…

Bens nolika klausuli un, izmocījis smaidu, iegāja atpakaļ virtuvē.

-    Vai viss kārtībā? māte jautāja. Kas zvanīja? Kas ir tas Riks?

-    Kāds draugs no Augstākās tiesas, Bens atbildēja. Mēs sastrīdējāmies kādā lietā, un viņš gribēja vēlreiz aprunāties. Nav vajadzības uztraukties.

-   Bendžamin, nemelo man! māte apsauca dēlu.

-   Mamm, es nemeloju! Bens uzstāja. Tas ir viens stulbenis no darba, un es viņam nekad nepiekrītu. Bet viss būs labi. Mēs visu nokārtosim.

Iekams māte paguva vēl ko pateikt, Bens izmetās no virtuves.

-    Lisa, nāc! viņš uzsauca, jau stāvēdams pie ārdurvīm.

Kāpdams mātes mašīnā, Bens nikni saknieba lūpas. Kad pieskrēja Lisa un ielēca mašīnā, viņš jau sāka griezties ārā no piebraucamā ceļa.

-    Manis dēļ apstāties nevajag, Lisa noteica. Būs labi. Nesaņēmusi atbildi, viņa piebilda: Nu, ko viņš gribēja?

-    Neko. Vienkārši vēlreiz parādīja, kāds nelietis spēj būt.

-   Tā es sapratu, Lisa sacīja. Bet ko viņš īsti teica?

-    Es patiešām negribu par to runāt, Bens atbildēja. Gribu vienkārši atpūsties.

-    Bet saki…

-    Lūdzu! Bens ievaidējās. Aizmirsīsim to, labi?

Līdz izbraukšanai uz Masačūsetsas maģistrāles Lisa klusēja.

-   Varbūt tu vismaz pateiksi, uz kurieni mēs braucam?

Dziļi ievilcis elpu, Bens atbildēja:

-    Vispirms mēs aizbrauksim uz Bīkonhilu, kur tu ne tikai iepazīsies ar mūsu pilsētiņas labākajiem arhitektūras paraugiem, bet arī nomēģināsi "Vito" picu kājām gaisā.

-    Kā to saprast?

-   Mēs ēdīsim "Vito" restorāniņā, kur vienlaikus tiek pasniegtas divas ar augšpusēm kopā saliktas picas šķēles. Bet nu beigsim par to. Atguvis rāmo toni, viņš turpināja: Tad mēs izstaigāsim Bostonas sabiedrisko parku un pilsētas centru.

-    Vai iesim garām Cheers bāram?

-   Nē, mēs neiesim garām Cheers bāram. Šī nav ekskursija pa "Brīvības taku"*. Tu šo pilsētu ieraudzīsi ar vietējā iedzīvotāja acīm. Dabiski, tas nozīmē, ka tu neredzēsi ne Konstitūcijas kuģi, ne Cheers bāru, ne Faneuil Hall tirgus laukumu, ne pārējās tūristiem domātās muļķības, ko ļautiņiem patīk bildēt. Tu esi pelnījusi ko labāku.

-   jau jūtos iepriecināta.

-Ja tev paveiksies, parādīšu savu iemīļotāko vietiņu pilsētā.

-   Mēs iesim uz bibliotēku?

-    Es mašīnu varu apturēt jebkurā brīdī, Bens atbildēja.

-   Apsolu, ka uzvedīšos kārtīgi, Lisa teica, attēlodama, kā aizvelk rāvējslēdzēju priekšā lūpām.

Četros trīsdesmit pēcpusdienā Bens iebrauca mašīnu nelielā grantētā celiņā ārpus Memoriāla. Mazītiņajā stāvlaukumā bija tikai viena mašīna. Lisa, aizdomu pilna, paraudzījās apkārt.

-   Ja šī ir tava jāšanās vietiņa, man kļūs slikti.

* 1958. gada žurnālists Viljams Skofelds ierosinaja padarīt Bostonas ievērojamākās vietas pievilcīgākas gan iedzīvotajiem, gan tūristiem un izveidot "Brīvības taku". Ar sarkanu ķieģeļu līniju tika savienotas sešpadsmit vēsturiskas vietas Bostonā, un radās "Brīvības taka". Pa to vēsturiskos tērpos ģērbtu aktieru pavadībā tiek vestas tūristu grupas, kam stasta par Amerikas revolucionāro pagātni. "Brīvības taka" ietver gan sabiedrisko (Common) parku, gan Cheers bāru, gan 1794. gada blīvēto kuģi "Konstitūcija", gan 1742. gadā celto tirgus laukumu Faneuil Hall.

-   Šī nav mana jāšanās vietiņa, Bens atbildēja, izslēgdams motoru. Es taču tev teicu, ka parādīšu savu iemīļotāko vietiņu pilsētā. Vai tad līdz šim esmu tev kaut reizi samelojis?

-   Koplija laukumā nebija neviena skrituļdēļotāja.

-   Ārā ir dzestrs, Bens paskaidroja. Kad vēl?

-    Mākslinieki Hārvarda laukumā bija visai nožēlojami.

-    Labākie parādās vakarā. Vēl?

Mirkli padomājusi, Lisa beidzot noteica:

-   Nē, vairāk tu man neesi melojis.

-   Tad nāc līdzi, Bens teica un izkāpa no mašīnas.

Soļodams pretim aukstajam vējam, kas pūta no upes, viņš devās uz šauru veloceliņu, kurš veda garām stāvlaukumam. Skatu no betonētā celiņa aizklāja vecs sapuvis koka žogs, ko klāja dažādi uzkrāsoti saukļi. Celiņa līkumā žogs beidzās, un Lisa saprata, ka viņi dodas uz Čārlza upes krastu. Betonētais celiņš beidzās, tālāk tas bija no koka un veda uz nelielu laivu mājiņu pie pašas upes.

-   Tā reiz piederēja Bostonas universitātei, Bens stāstīja. Tajā tika glabāts ekipējums airēšanas komandai. Līdzīgas mājiņas gar upes krastu ir visām skolām: Hārvardai, Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtam, Bostonas koledžai, Nortīstemai. Kad Bostonas universitāte bija nopelnījusi pietiekami daudz naudas, tā pameta šo būdeli un izvietojās modemā ēkā tuvāk savai mītnes vietai. Nonācis līdz pašam dokam, Bens norādīja uz kreiso pusi. No šejienes mēs varēsim redzēt, kā saulriets izgaismo pilsētu. Un tieši tāpēc šī ir visbrīnišķīgākā vieta visā pilsētā. Ekskursija ir beigusies. Tā, lūk! viņš apgriezās ap savu asi un apvilka ar roku plašu loku.

Lisa apsēdās un pārmeta kājas pār doka malu.

-   Tev taisnība. Šī ir fantastiska vieta.

-    To atklāja Ērika vecākais brālis un parādīja mums, Bens stāstīja, sēzdamies līdzās Lisai. Tieši šeit es uzrakstīju koledžas eseju, lai iestātos Kolumbijas universitātē, un šeit es uzrakstīju eseju, lai iestātos Jeilā.

-    Vajadzēja paņemt līdzi Grinnell lietu.

Bens paskatījās pulkstenī.

-    Apmēram pēc divdesmit minūtēm redzēsim saulrietu.

-    Pilsēta pārāk ātri ieslīgst tumsā. Ir taču tikai puspieci.

-   Tu vēl nezini, kas notiek ziemas vidū, Bens teica. Četros piecpadsmit ir jau piķa melna tumsa. Mums ir ne tikai pats agrākais saulriets visā valstī, bet arī pats augstākais ziemā izdarīto pašnāvību līmenis.

-   Ir nu gan, ar ko lepoties.

Klusēdami viņi desmit minūtes vēroja, kā saule nolaižas līdz pelēkajam Bostonas horizontam. Pamanījusi, ka Bens skatās uz viņu, Lisa jautājoši iepleta acis.

-   Tu vēlētos mani noskūpstīt, vai ne?

-   Tev to ļoti gribētos, Bens noteica, atraudamies no Lisas.

-    Izbeidz! Lisa attrauca. Šis salkanais skatiens tavās acīs nemelo.

-   Lisa, es saprotu, ka esmu atvedis tevi uz burvestības apdvestu vietu, taču ne visi sapņi piepildās.

-   Tikai nevajag, atbildēja Lisa, piebikstīdama Benam. Tādas pašas tavas acis bija naktī, kad mēs pētījām to nāvessoda lietu.

-   Tu runā par to nežēlīgo nogurumu, ko var sajaukt ar iekāri? Laikam jau tev taisnība: arī toreiz mans skatiens bija tieši tāds pats.

-   Aizmirsti! Lisa papurināja galvu. Tev taisnība. Vienkārši izbaudīsim saulrietu.

Atslīdzis uz elkoņiem, Bens vēroja zeltaini oranžo padebesi ap valdības ēku. Pēc pāris minūtēm viņš jautāja:

-   Tu domā, ka mēs patiešām varētu viņu noķert?

-   īsti nezinu. Lisa paraustīja plecus. Tas ir, es ceru, ka varam. Taču parasti viņš šķiet visam sagatavojies. Un kas ir?

-    Aizmirsti! Bens apsēdās taisni un notrausa putekļus un olīšus no plaukstām. Izmet no galvas!

-   Izbeidz, Ben! Vai tā tu atbildi ikreiz, kad jūties sarūgtināts? Vienkārši izstāsti, kas tevi nomoka. Es taču zinu, ka esi pārbijies līdz nāvei.

Bens klusēja.

-   Un tas ir normāli.

-    Ko tu gribi, lai es saku? Bens beidzot iejautājās. Protams, esmu nobijies. Uz spēles likta mana karjera. Un, kad es galu galā nomierinos, tas nožēlojamais riebeklis tāpat vien piezvana man

uz māju un krīt uz nerviem! Nu, ko vēl tu gribi dzirdēt? Ka naktīs man tas rādās murgos? Ka nespēju pārstāt par to domāt? Vašingtona ir viens, bet mājas pavisam kas cits.

-    Un kāda ir atšķirība? Lisa jautāja.

-    Te dzīvo mani vecāki, Bens atbildēja. Un viss. Punkts. Negribu, lai arī viņi tiek iesaistīti visā šajā jezgā.

-              Iespējams, tieši tādēļ Riks arī piezvanīja, Lisa norādīja.

-    Viņš zināja, ka tādējādi satracinās tevi.

-   Tiešām? Bens sarkastiski iesaucās. Bet es jau iedomājos, ka viņš vēlas nodibināt īstu draugu attiecības! Pēc tā brīnišķīgā brauciena viņa limuzīnā mums jau ir kopīgas atmiņas, par ko pasmieties.

Lisa neko neteica.

-    Piedod! Bens dziļi ievilka elpu. Vai mēs varam sākt no sākuma?

-    Protams. Lisa pasmaidīja. Stāsti ko Riks tev sacīja?

-    Ka gribējis tikai novēlēt jauku Pateicības dienu. Esmu pārliecināts, ka ar to viņš grib pateikt: Neaizmirsti, par ko mēs runājām limuzīnā.

-   Mums viņš jānoķer un jānoliek pie vietas, Lisa noteica, šūpodama kājas pār doka malu.

-   Tas tiesa, Bens piekrita, atlaizdamies un atbalstīdamies uz rokām.

-   Ja vēl kādreiz gribi izrunāties, zini, ka esmu gatava klausīties.

-   Jūtos pateicīgs. Bens pasmaidīja. Vai tagad mēs varam papriecāties par saulrietu?

-   Visi gatavi maltītei? Bena māte jautāja precīzi septiņos nākamajā vakarā.

-    Kur tētis? apvaicājās Bens, nolicis krūku ar aukstu ūdeni un divas pudeles zeltera.

-    Nesen viņš zvanīja. Kāds pārdūris mašīnas riepas, tāpēc viņš kavēsies.

-    Pārdūris riepas? Vai ar pašu viss kārtībā? Lisa jautāja.

-    Vai aizbraukt viņam pakaļ? Bens piedāvājās.

-    Nav vajadzības, māte atbildēja. Viņš teica, ka drīz būs klāt avārijas brigāde.

Kad Bens un Lisa bija apsēdušies pie galda, māte atnesa milzīgu bļodu ar Cēzara salātiem.

-    Padodiet savus šķīvjus!

Tajā brīdī atvērās durvis, un parādījās Bena tēvs.

-   Sveiciens visiem! viņš uzsauca un, iekams sēdās galda galā, noskūpstīja visus. Esmu tieši laikā.

-   Tu ātri tiki galā, Bena māte teica.

-   Tu pat iztēloties nevari, kas notika, tēvs iesāka, noņemdams kaklasaiti. Tiklīdz biju piezvanījis avārijas brigādei, devos ārā, lai nomainītu vienu riepu. Iedomājos, ka tā ietaupīšu laiku. Esmu ticis līdz pusei, kad piebrauc tas puisis un paziņo, ka arī otra riepa ir tukša. Viņš piedāvā savu rezerves riepu un pat palīdz to uzlikt. Gribēju viņam samaksāt, taču viņš atteicās, jo esot taču Pateicības diena un tā tālāk.

-    Kā tas puisis izskatījās? Bens jautāja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

-   Gaiši mati, nu, atgādināja sagatavošanas kursa studentiņu. Nekas īpašs.

Lisa un Bens apmainījās skatieniem.

-   Vai viņš vēl kaut ko teica? Bens mēģināja saglabāt mieru.

-    Nē-e, tēvs atbildēja, iekraudams savā šķīvī kaudzi Cēzara salātu. Teica, ka esot lasījis manus komentārus. Un vēl kas. Viņš zina, ka tu strādā Augstākajā tiesā. Atgādināja par to publikāciju, ko Kerijs par tevi uzrakstīja, kad tu tikko sāki strādāt par ierēdni.

Bens juta, ka sāk svīst rokas, un ar troksni nometa dakšiņu uz šķīvja.

-    Kas notika? Bena māte apjautājās.

Bens noslaucīja rokas gar biksēm, paņēma dakšiņu un ātri savaldījās.

-    Viss kārtībā. Vienkārši visu dienu neesmu ēdis.

Pārsteigta par Bena tēva rāmumu, Lisa jautāja:

-    Vai jūsu mašīnai bieži pārdur riepas?

-   Laiku pa laikam. Atliek tik uzrakstīt komentāru par korupciju pilsētas vadībā, un mašīnai tiek pārdurtas riepas, bet mājai izdauzīti logi. Tāda ir žurnālista dzīve. Pārāk daudz ienaidnieku.

-   Tad jau šis nav nekāds īpašais notikums, Lisa noteica cerībā, ka Bens klausās.

-   Man ir gan, Bena tēvs lepni atbildēja.

Nevēlēdamās klausīties Maikla stāstos par žurnālista dzīvi, Bena māte jautāja:

-    Vai darbā vēl kas atgadījās?

-   Nekas īpašs, Bena tēvs atbildēja. Šodien bija tāda mierīga diena. Centrā kāds nošauts. Rītdienas numurā būs raksts par kādu nesen atklātu korupcijas lietu policijā. Un mans dēls saderinājies. Bet citādi viss ir kārtībā.

-    Ko? Bens iesaucās, atrauts atpakaļ realitātē.

-    Vai tad šodienas avīzi neesi redzējis? tēvs jautāja un no portfeļa izņēma laikrakstu. Divdesmit septītajā lappusē, viņš piebilda un pasniedza Benam.

Atvēris avīzi, Bens pievērsās īso ziņu sadaļai. Pirmās slejas augšdaļā bija ievietota milzīga Lisas fotogrāfija. Zem tās paraksts: Margarita un Šeps Šulrnani no Losandželosas paziņo, ka viņu meita saderinājusies ar Bendžaminu Edisonu šīlas un Maikla Edisonu dēlu no Ņūtonas. Kazas tiek plānotas martā.

-   Sasodīts! Ko tas nozīmē? Bens iekliedzās.

-    Ļauj man! Lisa pagrāba avīzi. Kurš to izdarījis?

-   Stulbie dzīvokļa biedri, Bens nočukstēja.

-    Vai tas nozīmē, ka jūs patiesībā nemaz neesat saderinājušies? Bens tēvs jautāja.

-    Ļoti smieklīgi, Bena māte noteica, kad Lisa pasniedza viņai avīzi. Kurš to izdarījis? Obers? Nātans?

-   Kurš tad vēl? Lisa attrauca.

Par spīti ģimenes locekļu reakcijai, Bens nespēja nedomāt par Riku.

-   Ben, vai ar tevi viss kārtībā? tēvs jautāja.

-   Jā, viss ir kārtībā, Bens atteica un, norādījis uz avīzi, piebilda: Piedod par šo! Es par to neko nezināju.

-   Ir jau labi, tēvs novilka. Mums patīk, ja mūs pazemo. Katra sevi cienoša avīze priecājas, ja tā laiku pa laikam kļūst par upuri nevainīgam jokam.

-   Tev taču šā joka dēļ nebūs nepatikšanas?

-    Protams, ne, tēvs atbildēja. Taču visu dienu kolēģi man jautāja, kā tad es pats neko neesmu zinājis par tavu saderināšanos. Apēdis salātus, viņš turpināja: Starp citu, prezidentam

acīmredzot ir savs īsais kandidātu saraksts uz Bleika vietu Augstākajā tiesā.

-             Kas tie ir? Bens jautāja, pūlēdamies izmest Riku no prāta.

-   Katlers? Redlihs? Vēl kāds?

-    Baumo, ka tajā esot arī tavs vecais draugs tiesnesis Stenlijs.

-    Tas nevar būt, Bens atgaiņājās. Tā ir ēsma, ko viņš pasviež liberāļiem. Varu derēt uz simt zaļajiem, ka Stenlijs nekur netiks.

-    Vai tiesā neesi neko dzirdējis? tēvs jautāja.

-    No turienes neko nevar uzzināt, Bens skaidroja. Prezidenta cilvēki zvana tiesnešiem rekomendāciju dēļ, taču tas tikai pieklājības pēc. Citādi mums ir zināms tas pats, kas jums.

-    Nu, izbeidz! tēvs teica. Tu tur strādā. Tu noteikti esi dzirdējis kādas baumas. Kaut vienu reizīti pabaro tēti ar kādu informācijas drusciņu!

-    Es taču jau teicu, ka neko nezinu! Bens uzstāja. Un pat nemēģini mani nostādīt tādā situācijā! Pat ja kaut ko zinātu, tev es nedrīkstētu neko stāstīt.

-    Nomierinies, tēvs atteica. Es tikai jokoju.

-   Tas bija tikai joks, Lisa mierināja.

-   Tad jau labi, Bens teica, pievērsies salātiem. Tas bija tikai joks. Sapratu. Ha-ha!

-    Vai darbā viss kārtībā? māte jautāja dēlam.

-    Viss ir lieliski, Bens atbildēja. Patiešām brīnišķīgi.

-    Un kā ar to firmu, kas cenšas tevi savervēt? Vai viņi vēl joprojām interesējas par tevi?

-    Mamm, viss ir kārtībā. Ceļā uz juristu pasaules ātrgaitas šoseju man klājas labi. Nekas mani nespēs apturēt. Bet nu… Varbūt parunāsim par kaut ko citu?

-    Nē. Ko tu negribi man izstāstīt? Pievērsusies Lisai, Bena māte jautāja: Ko viņš man nestāsta? Stāsti tu!

-    Mamm, liec mieru Lisai! Bens uzstāja.

-    Ben, nav vajadzības pacelt balsi, tēvs iebilda.

-    Ir gan, ja viņa jaucas citu darīšanās! Bens atcirta. Es taču lūdzu runāt par kaut ko citu.

-    Pie galda man šāds tonis nepatīk, māte iebilda. Vai nu atvainojies, vai arī izej no istabas.

-    Iziet no istabas? Bens jautāja un iesmējās. Un ja nu es nepaklausīšu? Sodīsi mani? Iecirtīsi pļauku? Varbūt aizliegsi skatīties televizoru? Varbūt šogad man netiks sarīkota dzimšanas dienas ballīte?

-    Bendžamin, es vēlos, lai tu piecelies no galda! tēvs klusi pavēlēja.

Bens piecēlās un uzskrēja augšstāvā.

-    Būšu savā istabā.

Astoņos atskanēja zvans pie durvīm.

-   Es atvēršu, Bena tēvs noteica un piecēlās. Atvēris durvis, viņš iesaucās: Sveiki, puiši! Nāciet iekšā, mēs jau ēdam saldo!

-   Šķiet, ož pēc kretīniem, Lisa norūca un sāka ošņāt gaisu, kad pie galda pienāca Obers un Nātans.

-   Sveiki, puikas! Bena māte teica.

-    Labvakar, Edisones kundze! Obers smaidīdams sasveicinājās. Ceru, ka šī Pateicības dienas maltīte ir brīnišķīga.

-    Bija, Lisa atteica.

-   Kas tad jūs šovakar atveda šurp? Bena māte jautāja.

-    Gribējām tikai apsveicināties. Jau sen neesam redzējušies, Edisones kundze, Obers teica. Un, protams, gribējām apsveikt jūsu dēlu saderināšanās dienā.

-   Tieši tā, Nātans piekrita, papliķēdams Lisas muguru. Tev šī bijusi liela diena. Jums abiem!

-    Ļoti smieklīgi, Lisa atteica.

-    Nu, liecies mierā! Nātans teica. Tikai nesaki, ka tev tas nelikās smieklīgi! Tava milzīgā fotogrāfija, sadomātā biogrāfija! Tas taču bija ģeniāli!

-   Un izmaksāja mums gandrīz simt zaļo, Obers piebilda.

-   Tas patiešām bija smieklīgi, Lisa piekrita. Ceru, ka saprotat, kādas būs atskaņas.

-   Uztver to kā īsts vīrs! Obers teica, iespraukdamies līdzās Lisai. Starp citu, kur tad ir tā sauktais līgavainis?

-    Atpūšas savā istabā, paskaidroja Bena māte.

Desmit minūtes vēlāk Obers, Nātans un Lisa iegāja Bena istabā.

-   Tad jau sods laikam ir atcelts, sēdēdams gultā, Bens norūca. Man atļauts satikties ar draugiem.

-   Liecies mierā! Lisa atteica, iekārtodamās Bena gultā. Viņi vienkārši gribēja zināt, kas tevi nomoka.

-   Ja gribētu, būtu viņiem to izstāstījis, Bens attrauca.

-   Paklau, nedusmojies tikai tāpēc, ka vecāki vēl joprojām izturas pret tevi kā pret pusaudzi, Lisa teica. Visi vecāki ir tādi. Tas ir viņu darbs. Mēdz gadīties, ka viņi pasaka kaut ko nepareizu. Turklāt tu arī izturējies kā pusaudzis.

-    Domā, Riks bija tas puisis, kas palīdzēja tēvam? Bens jautāja un pastāstīja Oberam un Nātanam, kas noticis.

-   Nezinu, kurš tas bija, taču esmu pārliecināta, ka šajā lietā ir pārāk daudz sakritību, Lisa teica.

-    Pie velna, kāpēc viņš tā rīkojas? Bens iesaucās.

-    Kāpēc mēs nevarētu beigt runāt par viņu? Nātans iebilda.

-    Mēs neko nevaram darīt, un nav ne mazākās vēlēšanās nolūkoties, kā tu jūc prātā. Kad atgriezīsimies, apsēdīsimies un izplānosim jaunu stratēģiju.

-    Bet ja nu… Bens iesāka.

-    Pietiek! Nātans viņu pārtrauca. Mainīsim tematu!

-Man ir jauns temats, Obers ierosināja, pētīdams septiņpadsmit gadus veco Alberta Einšteina kalendāru, kas vēl joprojām karājās pie sienas. Parunāsim par to, kāpēc rītdiena ir ļoti īpaša.

Bens mirkli padomāja un tad teica:

-   Tu dažkārt esi tik sasodīti patētisks!

-    Kas ir? Lisa jautāja, raudzīdamās uz Nātanu.

-    Rīt ir jubileja dienai, kad Obers zaudēja nevainību, Nātans paskaidroja.

-    Es pirmais no visiem iekļuvu šajā godā, Obers piebilda.

-    Un tas šos īgņas tracinās līdz pat mūža beigām.

-   Bens jau grasījās to darīt ar Lindseju Lūkasu, Nātans stāstīja, taču Obers gribēja būt pirmais un pārgulēja ar Seksa Mašīnu Šelliju Levinu.

-    Tu pārgulēji ar viņu tikai tādēļ, lai iegrieztu Benam? Lisa jautāja.

-    Ne tikai tādēļ, lai iegrieztu Benam, Obers atbildēja. Es gribēju labāk iepazīt šo meiteni.

-   Viņš to izdarīja tikai tādēļ, lai iegrieztu man, Bens uzstāja.

-   Un šī doma viņam nedod mieru, Obers teica.

-   Jūs, puiši, esat traki, Lisa noteica. Jūs sarīkojat konkursu, kurš pirmais pārgulēs ar meiteni!

-    Konkurss bija tikai Obera galvā, Bens iebilda.

-   Taču es saņēmu zelta medaļu, Obers teica. Bet neuztraucies. Ari sudrabam nav nekādas vainas.

-    Un kurā klasē tas bija? Lisa jautāja.

-    Vienpadsmitajā, vienā balsī atbildēja trīs draugi.

-    Nav nemaz tik slikti, Lisa teica. Un tu, Nātan? Kad bija tava lielā diena?

-   Diezgan personisks jautājums, Nātans atbildēja. Un kad tu zaudēji savējo?

-    Izdarīju to ar Krišu Veisu desmitajā klasē viņa vecāku guļamistabā. Viņi bija aizbraukuši uz visu nedēļas nogali.

-    Izcili! Agrais putniņš! Obers iesaucās.

-   Nu un kad tu to izdarīji? Lisa jautāja Nātanam.

-    Divpadsmitajā klasē… Nātans iesāka.

-   Tas bija pēc divpadsmitās, Bens izlaboja.

-    Vasarā starp divpadsmito klasi un koledžu, Nātans iecirtās. Formāli tā vēl joprojām bija divpadsmitā klase. Ja arī tagad mums šķiet, ka tā bija vasara, toreiz man tā tomēr bija tikai divpadsmitā klase. Mēs ar Eleonoru Sasmenu bijām nelielā viesnīcas numuriņā Džersijas krastā maniem vecākiem tur ir vasaras mājiņa.

-   Gaumīgi, Lisa noteica. Un kur to izdarīji tu? viņa jautāja Benam.

-   Tā kā esmu superīgākais no visiem, aizvedu meiteni uz Bostonas universitātes laivu māju. Mums bija guļammaisi, un viss bija ārkārtīgi stilīgi: zem zvaigžņotas debess un ar skatu uz pilsētu.

-    Un tu? Lisa jautāja Oberam.

-    Mēs ar Seksa Mašīnu pēc kādas smagas iedzeršanas devāmies uz viņas māju un izdarījām to viņas gaumīgi iekārtotajā guļamistabā.

-    Bet viņas vecāki atradās blakusistabā, Bens piebilda.

-    Diez vai, Lisa iebilda.

-   Taču viņi neko nedzirdēja, Obers teica un, sakrustojis kājas, apsēdās uz grīdas.

-    Par seksu runājot, kāpēc tu nevarētu pajautāt Oberam par viņa dēku ar šefieni? Nātans ierosināja.

-   Jā gan. Bens sāka smieties. Tā bija lieliska…

-    Tā nebija nekāda dēka, Obers viņu pārtrauca. Tas bija šausmīgs kārdinājums.

-    Tā bija dēka, un tu biji gļēvulis, Nātans teica.

-    Stāsti! Lisa uzstāja.

-   Viss notika tajā neilgajā laika posmā, kad Obers strādāja par sabiedrisko attiecību speciālistu, Bens paskaidroja.

-   Tā bija sabiedrisko attiecību firma, kas specializējās datoru industrijā, Obers piebilda.

-    Un Obera priekšniece, Bens turpināja pieklusinātā, pavedinošā balsī, teiksim tā, specializējās mīlestībā.

-    Runāsim atklāti, Obers teica. Viņa man uzmācās, bet es atteicos. Beigas.

-    Nē, nē, nē, sarunā iejaucās Nātans. Viņa tev uzmācās, bet tu atslēdzies.

-    Ko? Lisa smiedamās iesaucās.

-    Viņa ieaicināja Oberu savā kabinetā, un mugurā viņai nebija nekā, izņemot krūšturi, biksītes un melnas zeķes, Bens teica.

-   Obers uz viņu paskatījās un nogāzās ģībonī.

-    Es visu dienu jutos slikti, Obers drūmi paskaidroja. Pārāk agri piecēlos, un brīdī, kad nonācu viņas kabinetā, man reiba galva.

-    Drīzāk tev bija bail, Nātans iebilda.

-    Ko viņa darīja, kad tu atslēdzies? Lisa jautāja.

-   īsti nezinu, Obers atbildēja. Kad pamodos, viņa virs manas galvas vēcināja dokumentu mapi.

-    Taču viņa vēl joprojām nebija apģērbusies, Bens piebilda.

-   Un lieki piebilst, ka viņai vairs nebija noskaņojuma. Ģībonis nepavisam neuzlabo dzimumtieksmi.

-    Vai mēs varētu parunāt par kaut ko citu? Obers lūdzās.

-    O, mīlulīt! Nātans teica Benam. Man patiešām patīk tavas biks… Aizvēris acis, Nātans nokrita uz grīdas.

-   Vā, bums, bezsamaņa, punkts, Bens noskaitīja.

-   Man pietiek, es eju prom, Obers teica. Ja būtu gribējis, lai par mani pasmejas, būtu palicis mājās.

-    Vai aizvedīsi ari mani? Nātans jautāja, kad Obers devās uz durvju pusi.

Neko neatbildējis, Obers izgāja no istabas.

-   Uzskatīsim, ka klusēšana ir piekrišana, Nātans noteica un pamāja atvadas Benam un Lisai. Tiksimies rit!

-   Tiksimies rit! Bens atbildēja, kad Nātans izgāja no istabas.

-Tu esi tik patētisks, Lisa teica, iedunkādama Benu.

-    Kas ir?

-   Tā vieta, uz kurieni tu mani vakar aizvedi. Tā laivu māja. Tu gribēji mani savaldzināt.

-    Piedod! Bens atteica. Neko tādu es nedarīju.

Lisa piemiedza acis un klusi atdarināja Bena balsi:

-   Ē, es te uzrakstīju eseju, lai iestātos Kolumbijas universitātē; es te uzrakstīju eseju Jeilai, un es zaudēju… Viņa turpināja daudz dobjākā balsī: Nē, muļķadesa, nestāsti viņai par nevainības zaudēšanu! To uzzinājusi, viņa nekad neliksies gultā ar mani.

-   Tiešām jocīgi. Bens iesmējās. Tu perfekti atdarināji manu domu gājienu.

-    Iespējams, tas nav precīzs, bet ļoti tuvs gan.

-   Tu patiešām tam tici? Bens jautāja.

-   Vai es kļūdos?

-   Tu patiešām tam tici?

-   Atbildi uz jautājumu! Lisa teica. Vai es kļūdos?

Bens tumši pietvīka.

-    Nesaku, ka tev ir absolūta taisnība, bet pilnīgi tukšu tu arī nerunā.

-    Es zināju! Tu esi tik paredzams!

-   Ko tu tur mels? Neesmu nemaz tik paredzams.

-   Tu joko? Lisa jautāja. Tu esi tik paredzams, ka pēc tevis var pārbaudīt pulkst…

Iekams Lisa pabeidza teikumu, Bens pieliecās un cieši noskūpstīja viņu.

Pārsteigta Lisa atrāvās.

-   Skūpsts no Edisona kunga? Jūtos pagodināta. Nemaz nezināju, ka esi uz to spējīgs.

-    Varbūt aizvērsies? Bens jautāja, vēlreiz noskūpstīdams Lisu.

Kad viņš apskāva sievietes augumu, Lisa nogrūda Benu gultā uz muguras. Uzsēdusies viņam jāteniski virsū, Lisa nepacietīgi atpogāja Bena kreklu.

-   Un, lūk, ko es vēl tev teikšu, Obers sacīja, iebrāzdamies istabā. Lai Dievs svētī to mēli viņas mutē, Betmen!

-   Neticami! Nātans iesaucās.

-   Kādi iebildumi? Lisa noteica. Mēs te gribam drusku paniekoties.

-   Tu to nekad sev nepiedosi, Obers brīdināja, ar platu smaidu sejā iziedams no istabas.

-    Un ko tu teiksi Lindsejai Lūkasai? Nātans sauca aiz aizvērtajām durvīm.

Nolicis galvu atkal uz gultas, Bens novilka:

-   Sasodīts!

-     Aizmirsti! Lisa teica un pieliekusies noskūpstīja viņa kaklu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

-    Nu? Bens jautāja.

-    Kas ir? Lisa atvaicāja, gulēdama viņam pie sāniem.

-   Ko tu domā?

-   Par ko? Lisa smaidīdama noprasīja.

-   Par faktu, ka tavas drēbes rotā manu grīdu. Par ko tad vēl?

-    Lieliski, Lisa teica. Ļoti labi.

Bens gultā apsēdās un papurināja galvu.

-     Nemaz nedomā ar mani spēlēties, māsiņ! Ar neskaidriem īpašības vārdiem man galvu nesajauksi.

-    Un ko tu gribi, lai saku? Lisa jautāja. Tas bija fenomenāli! Tas bija izcili! Tu esi mākslinieks, bet es tavs audekls.

-   Zini, tu nu gan esi riebekle.

-   Jocīgi gan. Lisa tikko jaušami nosmīnēja. Pirms pusstundas tu nepavisam nesūdzējies.

-   Nemaz jau tik izcili nebija.

-    Kā teiksi, Lisa atbildēja, lūkodamās uz drēbēm, kas bija izmētātas pa grīdu. Norādīdama uz istabas stūri, viņa jautāja:

-   Starp citu, vai tās ir tavas laimīgās veiksmi nesošās apakšbikses?

-   Veiksmei ar tām nav nekāda sakara.

-    O-o-o, es tevi sarūgtināju? Lisa jautāja, ar pirkstiem pārvilkdama Bena kaklam zem zoda.

-    Tas bija muļķīgi, atraudamies teica Bens un atbalstīja galvu pret gultas galu. Nevajadzēja tev sniegt apmierinājumu. Nu tu visu laiku tikai zobosies.

-    Protams, es zobošos, Lisa teica. Tāda nu es esmu. Ko tad tu iedomājies? Ka mēs sāksim satikties? Ka mēs būsim Augstākās tiesas saldais pārītis? Mēs taču tikai paākstījāmies. Iespēju izmīcīt tavus kauliņus esmu gaidījusi kopš mūsu satikšanās brīža.

-   Tu tikai tā saki.

Lisa sagrāba Beriu aiz pakauša un pievilka sev klāt.

-    Es runāju nopietni.

-   Bet nu noslēpums ir atklāts.

-   Paklau, būšu gatava ikreiz, kad tu gribēsi to atkārtot. Manuprāt, tas bija brīnišķīgi.

-   Nē, mēs to vairs nedarīsim. Viss. Bens atrāvās. jau tagad mēs jutīsimies neērti, kad būs jāsatiekas darbā. Ikreiz, kad tevi ieraudzīšu, iztēlošos, ka esi kaila.

-    Liela muiža! Esmu pieaugusi. Es spēšu ar to tikt galā. Un, ja tu iedomājies, ka es gribēšu, bet tu varēsi pateikt nē, tad tu esi jucis.

-   Tu vēl nezini, cik milzīgs ir mans gribasspēks. Tici man, šis bija vienreizējs gadījuma sakars.

-   Kā teiksi, mīļais, Lisa attrauca, pagriezusies uz sāniem un uzvilkusi segu līdz zodam.

Agrā svētdienas rītā Edisoni aizveda Benu un Lisu uz lidostu. Kamēr Bens izkrāva no mašīnas bagāžu, Lisa apskāva viņa māti.

-   Vēlreiz paldies, ka uzaicinājāt arī mani, Lisa teica.

-   Darījām to ar lielāko prieku, Bena māte atbildēja. Jauki, ka mēs beidzot iepazināmies ar tevi.

-    Līdz nākamajai reizei, mamm. Bens apskāva māti un, pamanījis asaras viņas acīs, piebilda: Neraudi! Mēs drīz tiksimies.

-   Ir jau labi, māte atteica, apvaldīdama emocijas. Laimīgu mājupceļu!

Pārbaudījuši somas, Bens un Lisa devās uz lidmašīnu.

-    Vai ir kas zināms par Oberu vai Nātanu? Lisa jautāja.

-    Nekas. Ne telefona zvans, ne kas cits. Viņi pilnīgi noteikti atkal kaut ko ieplānojuši.

Izrādījās, Nātans, Obers un Ēriks jau gaida pie izejas uz lidmašīnu. Vilcinādamies Bens piegāja pie saviem dzīvokļa biedriem.

-    Kā klājās brīvdienās?

-    Labi, Nātans sacīja.

-    Lieliski, atbildēja Ēriks.

-   Jauki, Obers noteica. Un tev?

-   Normāli, Bens novilka aizdomu pilnā balsi. Pametis acis apkārt, viņš pievērsās Oberam un Nātanam. Beidzot viņš ierunājās:

-    Labi, lai notiek. Sakiet, ko gribat, taču nevelciet garumā. Šī neziņa nomoka mani.

-   Ko nevilkt garumā? Obers jautāja.

-    Nesaprotu, par ko tu runā. Nātana vaibsti bija nesatricināmi.

-   Tikai nevajag! Bens iesaucās. Nu, kas jums padomā? Vai kāds no kaut kurienes izlēks un bārstīs rīsus? Vai mums paredzēta pūtēju orķestra parāde? Kas notiek?

-    Nekas nenotiek, Nātans atbildēja.

-    Ko viņš tā trako? Obers jautāja Nātanam.

-    Nav ne mazākās nojausmas, Nātans atteica. Man tas atgādina klasisku paranojas gadījumu.

Aizveduši Lisu līdz viņas dzīvoklim, četri draugi atgriezās mājās. Pirmais piesteidzies pie durvīm, Obers no pastkastītes izņēma kaudzi vēstuļu. Ievilcis savu bagāžu mājā, viņš nometa sūtījumus uz virtuves galda. Novietojis somas līdzās skapim, Ēriks devās atpakaļ uz ārdurvīm.

-    Puiši, tiksimies vēlāk! Man jāaiziet līdz redakcijai.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Obers satvēra Benu aiz pleciem.

-    Nu, kāda viņa bija? Varu derēt, gultā viņa uzvedas kā zvērs.

-   Tu taču domāji, ka viņa ir lesbiete, Bens atgādināja.

-    Neko tādu neesmu apgalvojis, Obers atbildēja. Es teicu, ka viņa ir biseksuāla.

-    Nu protams, Bens atteica.

Nātans apsēdās uz dīvāna.

-   Nespēju noticēt, ka jūs to patiešām izdarījāt. Par ko gan jūs domājāt?

-    Ko tu ar to gribi teikt? Bens jautāja.

-    Man likās, ka mēs vienojāmies: pēc Pateicības dienas pārliecināsimies, vai Lisai vispār var uzticēties, Nātans atgādināja.

Bens vēl joprojām nebija novilcis žaketi un stāvēja istabas vidu.

-   Tikai nesāc! viņš teica. Es viņai uzticos.

-   Ben, tikai nepārproti mani, taču es negribētu, lai viena gultā pavadīta nedēļas nogale aptumšo tev prātu.

-   Neuztver to personiski, tomēr es tevis teikto pārpratīšu. Šajā nedēļas nogalē es par Lisu daudz ko uzzināju, un ir pilnīgi neiespējami, ka viņa kopā ar Riku darbojas pret mani.

-    Kā tu to vari zināt? Nātans jautāja. Kas tad tevi tik ļoti par to pārliecināja? Tu domā, ka, pārgulējis ar viņu, kaut ko vairāk uzzināji?

-   Ne jau tikai pārgulēšanā ir sāls. Esmu viņu iepazinis kā personību.

-   Ben, vienīgā atšķirība starp šo nedēļu un pagājušo ir tā, ka tagad tu zini, kāda viņa izskatās kaila.

-   Nav tiesa! Bens atcirta. Tevis nebija klāt, bet mēs…

-    Beidz runāt par šo nedēļu un paklausies, ko es tev saku, pieceldamies kājās, Nātans teica. Būdams inteliģents cilvēks, tu tomēr esi rīkojies ārkārtīgi muļķīgi. Ja mana teorija izrādīsies patiesa, Lisa dara tieši to, kas viņai jādara. Padomā par to! Viņa spēlējas ar abām tavām galvām!

Istabā iestājās klusums. Bens piegāja pie galda un sāka šķirot pastu. Izvilcis savas vēstules, viņš teica:

-   Lisu vismaz interesē manas problēmas.

-   Un ko tad tas nozīmē? Nātans jautāja.

-   Tas nozīmē, ka viņa visu nedēļas nogali pavadīja kopā ar mani un runāja par to nelieti Riku. Bet jūs, puiši, velti izšķiedāt laiku, visādi ālējoties.

-    Nu tu tagad pārspīlē, Nātans teica. Tu taču zini, cik daudz laika mēs esam veltījuši šai lietai. Mēs ar Oberu riskējām zaudēt darbu, lai noķertu Riku. Un tas saderināšanās paziņojums bija labākais, ko varējām izdomāt, lai tevi uzmundrinātu. Turklāt Lisa tik daudz laika kopā ar tevi pavadīja tikai tādēļ, lai noskaidrotu, kas tev zināms.

-   Tu pats nesaproti, ko runā, Bens atteica un devās uz kāpņu pusi.

-   Nedusmojies un nebēdz! Nātans teica. Nāc atpakaļ, un izrunāsim visu!

Nelikdamies par viņu ne zinis, Bens devās uz savu istabu.

-   Vajadzēja gan iedomāties, ka viņš kļūs piesardzīgs, Obers teica, kad Bens bija pazudis no redzesloka.

-    Protams, es zināju, ka viņš kļūs piesardzīgs, Nātans atbildēja. Un tomēr tas ir riebīgi. Es taču uztraucos par viņu.

-    Zinu, Obers teica, taču varbūt tev vajadzēja izturēties daudz iejūtīgāk.

-   Tu gribi, lai es izturētos iejūtīgāk? Nātans iesmējās.

-    Es runāju nopietni. Bens patiešām ir nobijies.

-   Protams, viņš ir nobijies. Tieši es pirms Pateicības dienas teicu: sekss allaž nomāc prātīgas domas. Nu Benam pienācis laiks mosties. Viņš papriecājās, bet tagad laiks skatīties patiesībai acīs: Lisai nedrīkst uzticēties.

-   Kā pavadīji brīvdienas? Riks jautāja mobilajā telefonā, kamēr lidostā gaidīja savu bagāžu.

-    Vai tiešām tu sekoji mums uz Bostonu?

-    Protams, Riks paskaidroja. Man bija jāpieskata savi ieguldījumi.

-   Nu, ceru, ka rezultāti tevi iepriecina. Tu viņu patiešām novedi līdz neprātam.

-   Tas gadījums ar tēvu viņu pamatīgi satracināja, vai ne? Riks jautāja.

-   Tas vēl ir par vāju sacīts. Nu viņš vairs nesaprot, kam uzticēties.

-   Vai tevi viņš tur aizdomās?

-    Nedomāju vis, taču ar viņu nemaz nav tik viegli tikt galā. Atpakaļceļā viņš tik tikko pavēra muti.

Riks pasmaidīja un pielika telefonu pie otras auss.

-   Tā notiek, kad saproti, ka zaudēsi. Tu izgāz dusmas uz pašiem tuvākajiem cilvēkiem.

Iegājis istabā, Bens nometa vēstules uz rakstāmgalda un atkrita krēslā. Tā nevar būt Lisa, viņš sev iegalvoja, ar īkšķiem bungodams pa rakstāmgaldu. Paskaties uz faktiem! Ņemot vērā visu, ko tu par viņu zini, vai ir kaut viena iespēja, ka Lisa ir dubultaģente? Nē, tas nav iespējams. Nekādā ziņā.

Pārlikdams prātā visas detaļas, viņš pavirši samestās vēstules sakārtoja trīs glītās kaudzītēs: vienā bija rēķini, otrā reklāmas, bet trešajā personiskais pasts. Ievērojis žurnāla reklāmu, kas adresēta Bendžaminam N. Edisonam, Bens saprata, ka Newscveek pārdevis viņa datus. Paņēmis nākamo, kas bija adresēta

Bendžaminam L. Edisonam, viņš jau zināja, ka ātro peļņu ieguvis ari Legal Times. Ieraudzījis sūtījumu, kas adresēts Bendžaminam K. Edisonam, viņš sarauca pieri to pašu bija izdarījusi arī kredītkaršu kompānija. Viņš taču bija īpaši lūdzis to nedarīt! Nolēmis noteikti piezvanīt šai firmai, Bens pievērsa uzmanību vēstulei, kas atradās personiskā pasta kaudzes virspusē. Paņēmis balto aploksni, viņš pārsteigts atskārta, ka nav ne atpakaļadreses, ne zīmoga, ne pastmarkas.

Ar īkšķi atplēsis aizlīmēto aploksnes malu, Bens izvilka īsu vēstulīti datorrakstā. Dārgais Ben, ceru, ka Pateicības diena bija brīnišķīga esmu pārliecināts, ka Tu man visu izstāstīsi. Visu labu vēlot, Riks.

Pārlasot rakstīto, Bena sirds sāka auļot arvien straujāk. Piecēlies no rakstāmgalda, viņš izmetās no istabas. Noskrējis lejā, Bens iegāja dzīvojamā istabā, kur Nātans runāja pa telefonu.

-    Kas tas bija? Bens jautāja.

-   Mana māte, Nātans paskaidroja. Gribēju pateikt, ka esam veiksmīgi nokļuvuši mājās.

-   Šī piegādāta personiski, kamēr manis nebija mājās, Bens sacīja, pasniegdams Nātanam vēstuli. Pasta zīmoga nav.

Kamēr Nātans lasīja īso zīmīti, no vannas istabas atgriezās Obers.

-   Kas noticis? viņš jautāja.

Neko neteikdams, Nātans pasniedza vēstuli Oberam.

-   Vai varu tev uzdot jautājumu tavā kabinetā? Bens jautāja, norādīdams Nātanam un Oberam uz ārdurvīm.

Izgājuši ārā, trīs draugi iesēdās Nātana mašīnā.

-    Kad tu to dabūji? Nātans jautāja, aizcirzdams durvis.

-    Tikko, nervozi atbildēja Bens. Ko tu domā par pēdējo daļu? Ka viņš visu zina par Pateicības dienu?

-   Tu jau zini, ko es domāju, Nātans teica. Ja arī tas tev nenorāda uz Lisu, tad es vairs nezinu, ko tas nozīmē.

-   Jā jau jā, Bens novilka. Tavuprāt, ja Riks ir uz vienu roku ar Lisu, viņš par to paziņos atklātībai?

-   Patlaban esmu pārliecināts, ka Riks spēlējas ar mums, Nātans paskaidroja. Ja viņš slepeni sadarbojas ar Lisu, viņam šī spēlīte patīk. Ja ne, viņš tomēr grib radīt iespaidu, ka Lisa ir viņa pusē. Lai vai kā, viņš izmanto visu, lai padarītu mūs trakus. Riks acīmredzot zina, cik ļoti tev dārga šī sieviete.

-   Sasodīts! Bens nolamājās, atkrītot krēslā.

-   Drīkst uzdot jautājumu? Obers vaicāja, paliecies uz priekšu, un, nenogaidījis atbildi, turpināja: Kāpēc mēs sēžam mašīnā?

Nātans papurināja galvu.

-    Ir nu gan muļķis! Ja Riks, zinādams, ka mūsu nav pilsētā, spēj noorganizēt vēstules piegādi, ir pilnīgi iespējams, ka viņš izložņājis mūsu māju.

-   Tu domā, viņš ielauzies? Obers jautāja.

-    Un kāpēc gan ne? ierunājās Bens. Viņš varēja izmantot izdevību un noskaidrot, kas mums par viņu zināms. Viņš varēja visur izlikt noklausīšanās ierīces. Viņš var visu, ko vien vēlas. Es neriskētu tajā mājā izrunāt kaut vārdu.

-    Un ko mēs tagad iesāksim? Nātans jautāja.

-   Manuprāt, mums jānoskaidro, kas patiesībā ir Riks. Ja mēs sadabūtu viņa fotogrāfiju un parakņātos Valsts departamenta arhīvos, iespējams, varētu to puisi notvert.

-   Viņš taču pilnīgi noteikti zina par mūsu mēģinājumu ar fotoaparātu, Nātans teica.

-   Tieši tā, Bens atbildēja. Un es viņa vietā neriskētu vēlreiz tikties ar mums līdz brīdim, kad var saņemt tiesas lēmumu. Tas nozīmē, ka mums jāatrod krietni neparastāks veids, kā sameklēt Riku. Izslējies sēdvietā, Bens turpināja: Mēs zinām tikai to, ka viņš ir divdesmit astoņus līdz trīsdesmit astoņus gadus vecs, gudrs un saprot, ko dara. Esmu pārliecināts, ka Riks, ja vien tas ir viņa īstais vārds, ir jurists. Viņš pārāk daudz zina par tieslietām, lai izrādītos lajs.

-   Vai pirms advokatūras eksāmena kārtošanas cilvēku nofotografē? Nātans jautāja.

-   Arī es par to domāju, Bens atbildēja. Ja apkoposim visu informāciju, kas mums zināma par šo puisi, atradīsim iespēju tikt pie viņa fotogrāfijas. Ja atradīsim viņa fotogrāfiju, varēsim noskaidrot arī personību.

-    Kā tad ir ar to advokatūras eksāmenu?

-             Dažos štatos fotogrāfijas nav vajadzīgas, Bens paskaidroja.

-    Turklāt neesmu pārliecināts, ka Advokātu biedrība sniegs tādu informāciju.

-    Varbūt šofera tiesību foto? Obers jautāja.

-   Pārāk plaša kategorija, Bens atteica. Ja arī mēs zinātu, no kura štata viņš nācis, būtu jāpārbauda pārāk daudz cilvēku.

Sēžot mašīnā, trīs draugi berzēja rokas, lai sasildītos.

-   Ja Riks ir jurists, viņš gājis juridiskajā skolā. Tātad viņa fotogrāfijai jābūt skolas gadagrāmatā. Tā kā valstī ir vairāk nekā simts juridisko skolu, būs jāpārskata milzīgs daudzums grāmatu, taču, manuprāt, vajadzētu aprobežoties tikai ar kādu duci labāko: Jeilu, Hārvardu, Stenfordu, Kolumbiju un tā tālāk. Riks ir snobs, tāpēc varu saderēt, ka viņš gājis labā skolā.

-   Tas tik un tā ir daudz, Obers iebilda.

-   Ne īpaši, Bens paskaidroja. Ja ņemsim duci labāko skolu un pārskatīsim pēdējos piecpadsmit gadus, pāršķirstīt vajadzēs tikai simt astoņdesmit gadagrāmatas. Tā kā kursā vidēji ir četri simti studentu, nav nemaz tik slikti.

-   Septiņdesmit divi tūkstoši fotogrāfiju, Nātans aprēķināja, ar pirkstiem bungodams pa automašīnas stūri.

-   Patiesībā tikai apmēram puse, Bens iebilda. Uz sievietēm taču mums nav jāskatās.

-    Ko nozīmē mums? Obers jautāja. To, kāds viņš izskatās, zini tikai tu.

-   Tad man vienam nāksies pārlūkot tās fotogrāfijas, Bens teica. Vai tev ir labāks plāns? Ja atradīšu Rika fotogrāfiju, nekas cits mums vairs nebūs vajadzīgs.

-   Vai tu vispār vari dabūt tās gadagrāmatas? Nātans jautāja.

-    Protams, Bens atbildēja. Piezvanīšu uz tām skolām un pateikšu, ka Augstākās tiesas tiesnesis gribētu saņemt pāris gadagrāmatu, un līdz nedējas beigām tās visas jau būs mums rokā. Juridiskajās skolās tiesneši tiek uzskatīti par dieviem cilvēku vidū.

-   Tad jau tā ir mūsu vislabākā iespēja. Pārliecies pāri stūrei, Nātans turpināja: Bet tagad stāsti, ko tu domā par Lisu.

Bens pētīja vēstuli, ko turēja rokās.

-    Es vēl joprojām esmu pārliecināts, ka tev nav taisnība, taču patlaban negribu riskēt. Es uzticos Lisai, taču mierīgi varu neko viņai nestāstīt par šo plānu.

-   Tas arī ir viss, ko tev lūdzu, Nātans atbildēja. Jo mazāk cilvēku par to zinās, jo labāk.

Pirmdien agri no rīta Bens ieradās Augstākajā tiesā, tērpies savā iemīļotajā zilajā uzvalkā, svaigi iestīvinātajā kreklā un melnajā vilnas mēteli. Viņš gan nejutās tik atpūties, kā būtu gribējies,

tomēr priecājās, ka brīvdienas beigušās. Taču, ieraudzījis majestātiskās ēkas stūri, Bens juta, ka nemiers atgriežas. Augstākā tiesa bija mūžīga, un pēdējā laikā tādas bija ari Bena problēmas. Aizgājis līdz savam kabinetam, viņš mirkli vilcinājās, iekams atvēra durvis. Labi, viņš sev iegalvoja. Vienkārši izturies mierīgi! Nekas nav mainījies; jūs vēl joprojām esat draugi, taču tu nedrīksti viņai stāstīt par Rika notveršanas plānu. Uztraukdamies, ka šīs bažas jaušamas sejā, Bens aizvēra acis un iztēlojās, ka Lisa ir kaila. Lieliski, esmu mierīgs, viņš vēlreiz domās sev atgādināja un atvēra kabineta durvis. Iegājis iekšā, viņš nejutās pārsteigts, ieraugot Lisu, kas allaž darbā ieradās pirmā.

-   Kāpēc tāds muļķīgs smaids? Lisa jautāja, kad Bens bija apsēdies uz dīvāna.

-   Vai tad nedrīkst priecāties par iespēju atgriezties darbā? Vai tas ir slikti?

-   Izbeidz! Lisa teica. Es ari agrāk esmu tevi tādu redzējusi. Tu vēl joprojām domā par Pateicības dienu, vai ne?

-   Lisa, lai ari tev patiktu būt par manas pasaules centru, diemžēl jāteic, ka tā nav. Turklāt šis ir parasts mierīga cilvēka izskats. Es vienkārši priecājos, ka atkal esmu darbā.

-   Tā nav, Lisa strīdējās. Tā izskatās cilvēks, kas lieto zāles pret aizcietējumiem.

-   Aizcietējumi. Sekss ar tevi. Tas ir viens un tas pats, Bens atcirta.

-   Tas bija lieliski, Lisa atbildēja. īsi, bet efektīgi. Viņa atslīga krēslā. Starp citu, kopš kura laika tu pret mūsu rotaļāšanos izturies tik mierīgi? Man likās, ka tu nemaz negribi par to runāt.

-   Tagad viss ir kārtībā. Kamēr tās dēļ neradīsies problēmas, viss būs labi.

-   Ja labi ir tev, būs labi ari man, Lisa bilda. Nu, stāsti, kas jauns! Vai esi izdomājis, ko darīt ar Riku?

-             Nē, vēl ne, Bens atteica, iedams pie sava rakstāmgalda.

-    Vairāk esmu domājis par lēmuma rakstīšanu Grinnell lietā nekā par Riku.

-    Tad jau labi. Lisa paņēma bloknotu un piegāja pie Bena rakstāmgalda. Jo es visu laiku esmu lauzījusi galvu par to. Nolikusi bloknotu Benam priekšā, viņa turpināja: Tā kā Veita

vairs nav Ostermana komandā, es domāju, mēs varam uzskatīt, ka viņu lēmums tiks balstīts uz šiem faktiem. Viņi teiks, ka Grinnell uzlikti neproporcionāli apgrūtinājumi, taču mēs varam iebilst, ka tas attiecas tikai uz retiem gadījumiem, kad iesaistīti atsevišķi vēstures pieminekļi un…

-   Oho! Bens iesaucās, vēlēdamies nomierināt Lisu. Drusku pagaidi! Vispirms es gribu noskaidrot, kad Holisam šis lēmums ir vajadzīgs.

-   Saņēmu ziņu, ka pirmo uzmetumu viņš grib redzēt desmit dienu laikā, bet visam jābūt gatavam līdz Ziemassvētkiem. Viņi grib pasludināt šo lēmumu jau pirms Jaunā gada.

-   Tātad mums ir trīs nedēļas laika, Bens teica. Ņemot vērā, ka viņš nedēļu iepriekš gribēs ar to iepazīstināt pārējos tiesnešus.

-    Lieliski, Lisa noteica. Tad sāksim!

-    Es sākšu, Bens iebilda, paņemdams savu bloknotu. Bet, ja tev pēkšņi uznākusi vēlēšanās uzrakstīt pirmo uzmetumu, laipni lūdzu!

-   Izbeidz vienreiz! Piedod, ja es, dodama pāris padomu, esmu ielauzusies tavā intelektuālajā lauciņā.

-   Es tikai gribēju pateikt, ka jau pašā sākumā tieši es noformulēju viedokli. Tad tu aizbāz caurumus un visu sakārto. Patlaban es neesmu gatavs rakstīt viedokli Grinnell lietā. Iekams kaut ko uzlieku uz papīra, man vismaz divas dienas jāpavada bibliotēkā, lai sameklētu materiālus. Var jau būt, ka tu esi gatava visu uzrakstīt no galvas, bet tā labi lēmumi netop. Šī nav augstskolas diskusija.

-   Neizturies pret mani kā pret ienaidnieci! Vai varam beidzot aprunāties par lēmumu?

-              Hallo! Vai tu vispār klausies, ko tev saka? Bens iesaucās.

-    Es tikko teicu, ka negribu to darīt.

-    Bet es gribu! Lisa atcirta.

-   Kāpēc? Līdz šim mēs to nekad neesam darījuši. Kāpēc tu pēkšņi esi tik nepacietīga? Tas taču ir tikai parasts lēmums.

-Jā, bet šī ir pirmā lieta, kurā tu esi pārliecināts, ka taisnība ir otrajai pusei, Lisa iebilda.

-   Paklau, kas notiek? Bens jautāja, saraucis pieri. Tu patiešām domā, ka es varētu uzrakstīt sliktu lēmumu tikai tādēļ, lai gūtu personisku uzvaru?

-    Es neteicu…

-    Tas nemaz nav jāsaka. Tas redzams tev sejā. Tu patiešām domā, ka es tā varētu izdarīt, vai ne?

-    Es nezinu, ko domāt, Lisa atzinās un devās pie sava rakstāmgalda. Vienkārši esmu pārliecināta, kādam šim lēmumam vajadzētu būt, tāpēc gribētu piedalīties tā tapšanā.

-   Nemelo, citādi…

-   Ben, nedraudi man! Lisa uzmeta bloknotu uz sava rakstāmgalda. -Ja gribi būt galvenais, lūdzu, man nav iebildumu!

Tonedēļ Bens devās uz Mailboxes&cThings, lai pārbaudītu savu pastkastīti. Atvieglots viņš konstatēja, ka beidzot pienākuši Rika telefona rēķini. Paņēmis aploksni, viņš pamanīja uz tās sīku piezīmīti: Ceru, ka palīdzēs. Riks.

-   Sasodīts! Bens nočukstēja.

Atplēsis aploksni, viņš izvilka Rika rēķinu kopijas. Pārlasījis dokumentus, viņš atkal tos ielika aploksnē un atgriezās Augstākajā tiesā. Nopriecājies, ka viņu kabinets ir tukšs, Bens paņēma klausuli un uzgrieza Nātana numuru.

-    Administrācija, atskanēja Nātana balss.

-    Es tikko saņēmu Rika telefona rēķinus.

-    Ilgi bija jāgaida, Nātans norādīja. Un kas tur rakstīts? Kaut kas noderīgs?

-   Protams, ne, Bens atbildēja un sāka šķirstīt rēķinu kaudzīti. Viss ir tieši tā, kā mēs domājām. Personiskajiem zvaniem viņš acīmredzot lieto mobilo telefonu, jo no šā viņš zvanījis tikai uz manu mājas numuru, uz manu darbu un uz izziņu biroju.

-    Viņš par visu parūpējies, Nātans atzina.

-    Ka es tev saku, Bens iesāka, pagrūdis rēķinus nostāk. Es patiešām sāku uztraukties, ka mēs viņu nekad nenoķersim.

-   Tā nerunā! Riks ir gudrs, taču arī viņš var kļūdīties.

-   Ari es tā domāju, tomēr pēdējā laikā man šķiet, ka viņš nekad nekļūdās.

-    Nenoskaņo sevi negatīvi! Tu taču jau pasūtīji tās gadagrāmatas, vai ne?

-   Vakar. Vēlākais, nākamnedēļ tās būs klāt, un…

Pēkšņi durvīs parādījās Lisa, un Bens steigšus iegrūda rēķinus rakstāmgalda atvilktnē.

-   Nē, es pilnīgi piekritu, Bens teica Nātanam. Obers, iedomājies, ka esam aizmirsuši viņa dzimšanas dienu, kļūs traks.

-    Vai ienāca Lisa? Nātans jautāja.

-   Jā, tieši tā, Bens atbildēja. Tieši tāpēc mums jāizliekas, ka šogad esam aizmirsuši.

-   Viņai ne vārda!

Paskatījies uz Lisu, Bens teica:

-    Nātans sūta tev sveicienus.

-   Pasveicini ari viņu! Lisa atbildēja.

-    Ari viņa saka tev čau, Bens teica. Bet nu man vairs nav laika. Tiesnesis un taisnīgums sauc. Nolicis klausuli, viņš pievērsās Lisai. Nu, kas jauns?

-    Nekas īpašs, Lisa teica. Jūs plānojat svinēt Obera dzimšanas dienu?

-   Jā, Bens atbildēja. Domādams, ka esam to aizmirsuši, viņš sāks trakot, tāpēc mēs izliksimies, ka tā ari ir. Un tad aizvedīsim viņu vakariņās vai vēl kaut kur.

-    Apsveic viņu arī manā vārdā!

-   Noteikti, Bens atteica, rotaļādamies ar spraudītēm.

-   Starp citu, vai esi dzirdējis par kandidātu izvirzīšanu? Lisa piegāja pie Bena rakstāmgalda un atspiedās pret stūri. Baumo, ka prezidents izvirzīs Katleru.

-    Kurš tad to teica? Bens jautāja.

-   Džouels, kas to dzirdējis tieši no Ostermana. Acīmredzot prezidents bijis visai laipns pret Ostermanu. Oficiāli kandidātus izvirzīs rīt.

-   Skumji, ja tā izrādīsies taisnība. Katlers nav labākā izvēle.

-    Kāpēc? Tikai tāpēc, ka viņš nav tāds jurisprudences ģēnijs kā tu?

-   Viņam nemaz nav jābūt ģēnijam, bet es uzskatu, ka virs vidējā līmeņa jābūt gan.

-    Izbeidz! Viņš taču nebūt nav idiots.

-   Protams, Katlers nav idiots. Tomēr nekas īpašs ari viņš nav. Normāls. Vidusmēra jurists. Bezceris. Plānprātiņš. Pļāpa…

-    Es sapratu.

-    Tu taču zini, ko es ar to gribu teikt. Viņš pilnīgi noteikti ir brīnišķīgs cilvēks, bet Augstākās tiesas tiesnešiem, manuprāt, ir jābūt pašiem izcilākajiem no izcilajiem.

-Jā, laipni lūdzam realitātē, tomēr politiskais process paredz pavisam ko citu. Ja tevi apstiprina, tavam intelekta līmenim nav pilnīgi nekādas nozīmes. Lisa devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda. Kas ar tevi pēdējā laikā notiek? Tu visu laiku činksti.

-   Vienkārši slikta diena.

-    Tad neizgāz dusmas uz mani! Lisa teica. Es neesmu vainīga.

Nākamajā rītā agri Bens nokāpa lejā, lai pabrokastotu. Kad viņš iegāja virtuvē, Nātans jautāja:

-   Vai esi redzējis šodienas avīzi?

-             Nē, Bens atbildēja, iebēris sev bļodā graudaugu pārslas.

-    Kas noticis? Ēriks atkal kaut ko par mani uzrakstījis?

-   Silts, Nātans atbildēja un pasniedza dzīvokļa biedram avīzes pirmo lapu.

Lielais virsraksts vēstīja: Kxitlers guvis atbalstu; prezidents izvēlējies kandidātu.

-    Kā tad viņš to uzzinājis? Bens jautāja.

-    Tas nav bijis grūti, Nātans vienaldzīgi atbildēja. Par to rakstīts visās avīzēs. Acīmredzot informācija parādījusies jau vakarvakarā.

Līdzīgu virsrakstu ieraudzījis arī The Washington Post, Bens atviegloti nopūtās.

-   Viņi Ērikam ļāvuši pierakstīt visu pirmo lappusi, Nātans teica.

-   Tā ir Augstākā tiesa, Bens atbildēja. Viņa specializācija.

-    Izbeidz taču! Jau mēnesi viņš turējies pa gabalu.

-   Nātan, šajā ziņā es patiešām nejokoju. Es viņam neko nepiedošu, un manis noteiktais termiņš vēl joprojām ir spēkā. Ja Ēriks līdz Jaunajam gadam nebūs izvācies, prom iešu es. Vienam no mums ir jāaiziet.

-    Un kurš maksās viņa īres daļu?

-    Varam atrast jaunu biedru vai arī es pats samaksāšu.

-   Tu tiešām esi gatavs maksāt dubultu īri, lai tikai nebūtu jāredz Ēriks? Esi pārliecināts, ka tas ir labākais risinājums?

-    Un ko tu gaidīji? Ka apskaušu viņu un teikšu esmu visu piedevis? Tā nenotiks. Sīka ķilda draugu starpā ir viena lieta, taču Ēriks aizgāja pārāk tālu. Viņš…

-    Paklau, es to negribu dzirdēt, Nātans pārtrauca dzīvokļa biedru. Esmu tavā pusē. Oberam tas viss nepatīk, taču arī viņš ir tavā pusē. Ja vēlies, lai Ēriks izvācas no mājas, tas ir tavs lēmums. Es tikai gribu, lai tu apsver visas iespējas. Pārskrējis ar acīm avīzei, Nātans jautāja: Vai esi padomājis, kā Ēriks tev varētu atmaksāt, ja tu viņu izmetīsi no mājas?

-    Ko tu ar to gribi teikt? Bens neticīgi jautāja.

-    Ja tu mani izmestu, es būtu ļoti nikns. Varbūt, atriebības dzīts, uzrakstītu vēl kādu rakstiņu par tevi.

-    Lai tikai pamēģina! Bens dusmās vārījās. Es viņam galvu noraušu! Un tad es…

-    Nomierinies! Nātans teica. Viņš neko vēl nav uzrakstījis. Tā bija tikai hipotēze.

Bens iemalkoja sulu.

-    Tu taču nedomā, ka viņš patiešām varētu to izdarīt, vai ne?

-    Izdarījis vienreiz…

-   Tu gribi teikt, ka man ar Ēriku vajadzētu izlīgt tikai tādēļ, lai viņš turpmāk vairs nenodarītu man pāri? Tu esi jucis?

-    Es jau nesaku, ka vajag izlīgt. Taču uzskatu, ka jāuzmanās.

Iedams uz savu kabinetu, Bens pamāja Holisa sekretārei Nensijai.

-   Sveiks, Ben! Nensija pasmaidīja.

Viņa bija cienījama dāma ar sirmot sākušiem brūniem matiem un pie Holisa strādāja jau gandrīz divdesmit gadu. Viņa atradusies līdzās, kad Holiss bijis iecirkņa tiesnesis Kolumbijas apgabalā, un starp tiem pieciem cilvēkiem, kas bijuši viņa kabinetā, kad Holiss izvirzīts uz Augstāko tiesu. Iespējams, Nensija strādās pie Holisa līdz viņa pensijas dienai. Viņasprāt, šis bija lieliskākais darbs pasaulē.

Nensija paņēma no sava rakstāmgalda stūra milzīgu aploksni un pasniedza to Benam.

-    Šo tikko atnesa jums. Kurjers. Tātad kaut kas svarīgs.

-    Paldies! Bens teica un devās uz savu kabinetu.

Nenovilcis mēteli, viņš atplēsa aploksni. Tajā bija svaigākais

Washington Herald numurs. Erika vārds bija apvilkts ar sarkanu. Līdzās ar roku bija uzrakstīts: Vēl joprojām tici viņam?

Nelietis, nodomāja Bens. Ne uz mirkli neļauj aizmirst, ka viņš ir tepat līdzās. Bens izmeta avīzi papīrgrozā un tad pamanīja, ka pie datora piestiprināta rozā zīmīte, uz kuras ar Lisas roku rakstīts: Piezvani Drošības dienestam! Cik drīz vien iespējams. Norāvis zīmīti, Bens to saņurcīja un arī iemeta papīrgrozā. Ieskatījies Augstākās tiesas iekšējo telefonu numuru sarakstā, viņš sāka zvanīt.

-   Sveicināti! Te Bens Edisons no tiesneša Holisa biroja.

Pēc pāris sekundēm klausuli paņēma Drošības dienesta priekšnieks Kāris Langens.

-   Sveiks, Ben! Kā klājas? viņš jautāja.

-   Normāli, Bens atbildēja, pūlēdamies saglabāt mieru. Kas noticis?

-    Nekas īpašs, Langens teica. Izlasīju vēl vienu skandalozu raksteli, ko uzcepis tavs dzīvokļa biedrs, un atcerējos, ka sen neesam runājušies.

-    Paklau, jūs taču zināt, ka man ar to nav nekāda sakara! Bens atcirta jau daudz skaļākā balsī. Līdzīgi raksti šodien ir visās avīzēs.

-             Es jau neteicu, ka tev ar to ir kāds sakars, Langens sacīja.

-    Es teicu, ka atcerējos tevi. Kad tikāmies pēdējo reizi, tu apsolīji, ka atnāksi pie mums, tiklīdz būsi izrunājies ar Ēriku.

-    Neko tādu es neesmu solījis, Bens atteica. Fisks jautāja, vai es atnākšu. Es atbildēju, ka padomāšu. Negribētu izklausīties nepieklājīgs, bet vai ir vēl kas, ko jūs vēlētos zināt? Šodien patiešām esmu aizņemts.

-    Patiesību sakot, mēs gribējām noskaidrot, kas noticis ar Ēriku.

Kabinetā ienāca Lisa, un Bens teica:

-    Mēs ar Ēriku vairs nesarunājamies. Viņš nejūtas vainīgs par to, ko izdarījis, tādēļ es uzstāju, lai viņš vācas prom. Vienīgais, ko viņš varēja pateikt, ka gribējis pacelties pa karjeras kāpnēm. Vēl kādi jautājumi?

-    Vai viņa rīcībai cita izskaidrojuma nav? Langens jautāja.

Bens uz piezīmju lapas uzrakstīja drošībnieki un parādīja to

Lisai.

-   Ja arī ir, Ēriks man to nav teicis, Bens atbildēja. Vēl kas?

-    Visbeidzot, Langens sacīja, gribējām tevi uzaicināt uz mūsu biroju, lai pārbaudītu tevi ar melu detektoru.

Bens sastinga krēslā.

-   Nesaprotu, kāpēc…

-   Tikai piesardzības nolūkos. Tu taču zini, ka mēs negribam, lai šī izmeklēšana nonāk atklātībā, tāpēc tiesnešiem mēs neko vēl neziņosim. Ja tu nepiekritīsi…

-    Es piekrītu.

-   Lieliski, Langens teica. Mēs piedāvājam divdesmit trešo. Būs labi?

-    Protams, Bens atbildēja. Pieņemams datums.

-    Lieliski. Tiksimies pie mums pēc divām nedēļām. Pasveiciniet no manis tiesnesi Holisu!

Bens nolika klausuli un blenza uz rakstāmgaldu.

-    Kas noticis? Lisa jautāja. Ko viņi gribēja?

-   Izlasījuši Ērika rakstu par Katlera izvirzīšanu un grib, lai es izeju melu detektora pārbaudi.

-              Nevar būt! Lisa iesaucās un iemeta Benam ar spraudīti.

-    Par to taču bija rakstīts visās iespējamās avīzēs! Šodien ir oficiālā ceremonija. Baltais nams šo informāciju izplatījis vēlu vakarā, lai vismaz divas dienas turētu presi tālāk no šīs lietas.

-    Iestāsti to drošībniekiem!

-   Viņi nevar tev uztiept to melu detektora pārbaudi, Lisa uzstāja. Tā ir iejaukšanās privātajā dzīvē.

-    Viņi gaidīs mani divdesmit trešajā. Un es iešu.

-   Kāpēc?

-    Man tas jādara, Bens atbildēja, kārtodams papīrus uz galda. Ja ne, viņi izstāstīs Holisam visu, ko zina, un tad mani no šejienes noteikti izmetīs. Ja arī viņi par stāstīšanu Holisam tikai blefoja, mana atteikšanās aizdomas tikai pastiprinās.

-   Zini, kad aizdomas pa īstam pastiprināsies? Kad tu neizturēsi pārbaudi.

-    Es izturēšu, Bens uzstāja. Tās pārbaudes nav nemaz tik sarežģītas. Tieši tāpēc tās neizmanto tiesā. Tās neko nepierāda. Jā, esmu pieļāvis kļūdu, taču ar nolūku es Augstākajai tiesai nekādu kaitējumu neesmu nodarījis. Ja saglabāšu vēsu prātu, pārbaudi izturēšu.

-    Kā teiksi, Lisa novilka un papurināja galvu. Taču es tik un tā domāju…

-   Zini ko? Es vairs negribu par to runāt.

-   Bet…

-   Izbeigsim! Bens stingri noteica, neskatīdamies Lisai acīs. Es tikšu galā.

Vēlāk vakarā Bens atgriezās mājās, un ceļu sedza tikko uzsnidzis sniegs. Atglaudis ar sniega kārtiņu pārklātos matus, viņš sameklēja atslēgas un atvēra durvis.

-     Noliec mantas, mēs dodamies prom! vilkdams mēteli, Obers sauca. Tā kā Bens nereaģēja, Obers apstājās un paskatījās viņam acīs. Kas noticis? Tu izskaties nožēlojami.

-    Paldies!

Bens nometa portfeli uz grīdas un ļāva noslīdēt arī žaketei.

-   Smaga diena, mīļais?

-   Šausmīga, Bens atbildēja, atraisot kaklasaiti un atpogājot krekla augšējo podziņu. Vēl joprojām neesam pabeiguši lēmuma tekstu. Drošībnieki grib, lai es izeju melu detektora pārbaudi. Riks elpo mugurā. Es nedrīkstu uzticēties Lisai. Vienas vienīgas nelaimes.

-   Drošībnieki grib, lai tu izej melu detektora pārbaudi? Nātans jautāja. Viņi to nedrīkst.

-    Zinu, taču, ja nepiekritīšu, viņi visu izstāstīs Holisam.

-    Negribētos jūs traucēt, bet varbūt jūs nāksiet? Obers jautāja. Nātans šodien paaugstināts, bet mēs te kasāmies.

-   Paaugstināts? Bens pārjautāja. Nātans pasmaidīja, un Bens viņu cieši apskāva. Apsveicu!

-   Tu patiešām izskaties pēc Valsts sekretāra politikas plānošanas nodaļas jaunākā darbinieka, Obers teica. Lai ko tas ari nozīmētu.

-   Kopš šīs dienas man vajadzēs rakņāties tajos lielās politikas mēslos, kas iet cauri mūsu departamentam, Nātans teica.

-   Neticami! Bens iesaucās. Es zināju, ka tev izdosies! Ceru, ka tev būs lielāks kabinets.

-    Lielāks kabinets, lielāks dators, mazliet lielāka alga.

-   Kas vēl tev vajadzīgs? Bens jautāja. Tagad jūtos kā muļķis: es te sūdzos par savām neveiksmēm, bet tev ir tik labas ziņas!

-    Neuztraucies! Nātans mierināja.

-    Pietiks siekaloties, Obers teica. Dosimies svinēt!

Bens uzskrēja savā istabā, uzvilka džinsus un šokolādes brūno džemperi.

-   Uz kurieni mēs iesim? viņš jautāja, kāpdams atkal lejā.

-    Uzmini nu! Obers iesaucās.

-    Vai tiešām uz turieni?

-    Ei, tas taču ir paaugstinājums, Nātans teica. Nu, ejam, astoņos to slēdz ciet.

Ieradušies Smitsonu Nacionālajā gaisa un kosmosa muzejā, trīs draugi cauri milzīgām stikla durvīm iegāja ēkā. Jau pēc minūtes viņi aplūkoja Lidošanas ceļa stabu izstādi. Starp aerodinamikas brīnumiem, kas bija piekārti pie griestiem, bija gan brāļu Raitu radītais lidaparāts, gan "Sentluisas gars", gan Nātana iemīļotā "Glītā Glenisa" pirmā lidmašīna, kas pārsniedza skaņas ātrumu*.

-   Cik reižu brāļi Raiti pacēlās gaisā pirmajā dienā? Bens jautāja, lasīdams uzziņas materiālu par brāļu Raitu pirmo lidojumu.

-   Četras, atbildēja Nātans.

-    Kad tas bija?

-   Tūkstoš deviņi simti trešā gada septiņpadsmitajā decembrī.

-    Kurš lidoja pirmais?

-   Orvils, un noturējās gaisā divpadsmit minūtes, Nātans teica, skatīdamies griestos. Savukārt Vilburs piecdesmit deviņās sekundēs veica vislielāko attālumu.

-   Es tomēr nesaprotu, kāpēc tu esi tik aizrāvies ar šito, Bens teica, apskatīdams Sputnik 1 kopiju. Tu taču neesi zinātnieks, tavs tēvs nav militārists, tava…

-    Vai tu neproti vienkārši priecāties par tehnikas sasniegumiem? Nātans jautāja. Vai tavs jurista prāts vispār spēj kaut ko tādu aptvert? Mēs atrodamies zinātnes lielāko sasniegumu vidū un varam sniegties pāri mūsu eksistences robežām.

* Nacionālā gaisa un kosmosa muzeja (The National Air and Space Museum) galerija “Lidošanas ceļa stabi" (Milestones of Flight) apskatāmi visdažādākie lidaparāti: gan brāļu Vilbura un Orvila Raitu radītais, kas 1903. gada 17. decembri pacēlās gaisa un noturējās tur gandrīz minūti; gan "Sentluisas gars" (Spirit ojf St. Louis), ar ko Kāris Lindbergs 1927. gada 20. un 21. maija veica pirmo lidojumu pāri Atlantijas okeānam; gan "Glītā Glenisa" (Gtamoroiis Glennis), kas pirmā pārsniedza skaņas ātrumu un nosaukta par godu izgudrotāja sievai; gan Sputnik I pirmais Zemes mākslīgais pavadonis, kas palaists 1957. gada.

Obers piegāja pie autentiskā Mēness ieža, ko uz Zemi nogādāja Apollo 17 komanda, un paberzēja bāli pelēko eksponātu.

-   Šis iezis gan ir viltojums. Tas nav nācis no Mēness.

-    Kā tu vari pamatot šādu hipotēzi? Nātans jautāja. Ar savām bezgalīgajām zināšanām starpplanētu ģeoloģijā?

-   Tas neizskatās īsts, Obers paskaidroja. Tas izskatās pēc viltojuma. Pagriezies pret tūristiem, kas apskatīja izstādi, Obers skaļi paziņoja: Šis iezis ir viltots! Mēs tiekam mānīti!

Aizklājis dzīvokļa biedra muti, Nātans teica:

-   Vai tu nevarētu nomierināties? Kāds vēl padomās, ka tev ir tikai desmit gadi!

-   Viņam ir divpadsmit, Bens piemetināja un, paberzējis iezi, piebilda: Tas patiešām neizskatās īsts. Tas atgādina kaut ko sintētisku, no plastikāta vai tamlīdzīgi.

-    Redzi, es taču teicu! Obers iesaucās.

-   Tas ir īsts iezis, Nātans strīdējās pretī. Izlasi, kas te rakstīts. Uz Zemi to nogādaja Apollo 17 komanda. Tas ir vismaz četrus miljardus gadu vecs.

-   Iespējams, īstais iezis bija radioaktīvs, un, kad tā dēļ bojā gāja vairāki tūristi, to nomainīja ar šo gludo grabažu, Obers iebilda.

-    Es atsakos turpināt šo sarunu, Nātans teica. Un tas ir tik gluds tikai tāpēc, ka miljoniem stulbu tūristu gribas tam pieskarties.

Pielicis roku iezim vēl vienu reizi, Obers teica:

-   Ir taču acīm redzams, ka tas nav īsts. Es gribu saņemt atpakaļ savu naudu.

-    Iesim uz nākamo izstāžu zāli? Nātans jautāja. Vai to tu man gribi teikt?

-    Esmu izsalcis, Obers teica. Vienkārši gribu kaut ko apēst.

Draugi aizgāja uz ēkas austrumu spārnu un iegāja kafejnīcā "Lidojums". Uzlikuši uz paplātēm gatavās sviestmaizes un plastikāta trauciņos saliktos desertus, viņi apsēdās pie kāda brīva galdiņa.

-    Izstāsti par to melu detektoru! Kad tā pārbaude būs? jautāja Nātans.

-   Pēc divām nedēļām.

-    Un ja nu tu neizturi?

-             Nezinu, Bens atbildēja, iztinot sviestmaizi ar liellopu gaļu.

-    Pieņemu, ka nekas labs tas nav, taču viņi ne reizi nav teikuši,

kas notiks, ja es pārbaudi neizturēšu. Nedomāju, ka mani tāpēc atlaidīs, taču palīdzēt arī tas nevar. Galvenais, manuprāt, ir tas, lai viņi neko nesaka Holisam. Ja tas nonāks viņam ausīs, būšu zaudējis jebkādu uzticību.

-   Nesaprotu, kāpēc viņi tev piezvanīja tieši šodien. Vai Ērika raksta dēļ?

-   Protams, Bens atbildēja. Teica, tas esot atgādinājis, ka sen neesam runājušies.

-   Ērikam jau tu to neesi stāstījis.

-   Bez šaubām, Bens teica. Citādi viņš uzceps vēl vienu rakstu. Tagad man galvenais ir izdomāt, kā izturēt pārbaudi.

-    Ben, es zinu, ka jau esmu to jautājis, Obers iesāka viņam neraksturīgi nopietnā balsī, bet vai tu esi pārliecināts, ka Ēriks vēlas izvākties no mūsu mājas?

-   Tu zini, ko es domāju, Bens atbildēja. Pie tā arī paliksim.

-    Bet ja nu viņš…

-   To pārbaudi ir iespējams izturēt, Nātans pārtrauca Oberu, veltīdams viņam niknu skatienu. Esmu par to pārliecināts. Televīzijā redzēju raidījumu, kur rādīja, ka karavīriem tiek dotas īpašas zāles, kas ļauj izturēt melu detektoru pārbaudes. Tās tabletes kaut kā nomierina sirdsdarbību.

-    Esmu dzirdējis, ka galvenais ir saglabāt mieru un koncentrēties, un tad pārbaudi noteikti var izturēt, Bens teica. Vidusmēra noziedznieks parasti krīt panikā.

-    Turpretī tāds noziedznieks baltajā apkaklītē kā tu spēj savaldīt sevi? Nātans jautāja.

-    Nu, ļoti smieklīgi, Bens teica. Tu liec kratīties smieklos!

-    Varbūt tu savā Valsts departamentā vari sadabūt tās tabletes, Obers ierosināja Nātanam. Tagad tu tur esi liels priekšnieks un vari dabūt jebko.

-   Varu mēģināt, Nātans atbildēja. Mēģināts nav zaudēts. Nokodis gabalu burgera, viņš turpināja: Vai Lisa kaut ko par to runāja?

-    Vai tu vari beidzot Lisai likt mieru? Bens lūdzās. Kopš atgriešanās no Pateicības dienas svinībām man ir grūti būt kopā ar viņu. Tiklīdz Lisa kaut ko jautā, es noslēdzos sevī.

-    Es taču teicu, ka pārgulēšana ar viņu nāks tikai par ļaunu. Obers papurināja galvu.

-   Ar seksu tam nav nekāda sakara. Tam mēs abi esam brīnišķīgi tikuši pāri. Bet, melojot viņai, es jūtos kā nelietis. Iespējams, tev to grūti saprast, taču Lisa ir mana draudzene. Zinu, tu viņai neuzticies, bet es, godīgi sakot, uzticos.

-    Tad ej un izstāsti viņai visu! Nātans iesaucās. Guli ar viņu katru nakti! Aproc sevi vēl dziļāk! Tu esi pieaudzis cilvēks; izvēle ir tavās rokās. Es tikai gribu, lai tu paskaties patiesībai acīs.

-   Paklau, es nesūdzos. Es vienīgi saku, ka ir grūti melot, skatoties otram cilvēkam acīs.

-    Vajadzētu sākt mācīties. Tev taču priekšā randiņš ar melu detektoru.

Nelikdamies ne zinis par sniegu, kas krita uz mašīnas vējstikla, Riks vēroja Nacionālā gaisa un kosmosa muzeja ieeju.

-   Kur viņi tik ilgi paliek?

-    Droši vien pēta eksponātus. Bet nu pievērsīsimies pašam svarīgākajam jautājumam: vai esi drošs, ka dabūsi to lēmumu?

-   Par to neuztraucies, Riks teica, ieslēgdams sildītāju. Mēs to noteikti iegūsim. Mans avots saka…

-    Kaut tu mazāk uzticētos tam avotam! Tas, ka viņš atrodas līdzās Benam, vēl neko nenozīmē. Mums vajadzīgs…

-   Tici man, mēs dabūsim visu, kas mums vajadzīgs. Ja nedabūsim to lēmumu no mūsu avota, allaž būs pieejams Bens. Nākamnedēļ tikšos ar viņu; vienkārši jānogaida, kad puisis būs nobriedis.

-    Kā tu zini, ka viņš piekritīs tikties ar tevi?

Vērodams, kā Obers, Nātans un Bens iziet no muzeja, Riks plati pasmaidīja.

-    Es pazīstu Benu. Ja došu viņam iespēju notvert mani, viņš nespēs atturēties. Karjera viņam ir pārāk svarīga, lai ļautu man pazust. Turklāt, ja arī Benam neizdosies mani notvert, cik daudz ir cilvēku, kas spēs noturēties pretī trim miljoniem dolāru?

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Nākamās dienas pusdienlaikā Bens sava kabineta stūrī atslīga pret dokumentu skapi un gaidīja, kamēr printeris izdrukā lēmumu Grinnell lietā. Viņš dega nepacietībā pasniegt dokumentu Lisai, jo zināja, ka tas uz viņu atstās iespaidu. Pagaidi, kamēr viņa to izlasa, Bens sev stāstīja, vērodams, kā izdrukājas pirmā lapa. Argumenti ir tik spēcīgi, ka viņa nezinās, ko teikt. Vispirms plašā straumē plūdīs atvainošanās. Viņa lūgsies, lai piedodu. Zvērēs, ka nekad vairs neapšaubīs manas spējas. Skaidrs, ka teiks: tu esi brīnišķīgs rakstnieks. Un tad novilks drēbes un kaila atgulsies uz rakstāmgalda.

Bens klusībā pasmaidīja, un tajā brīdī kabinetā iebrāzās Lisa, nesdama divas vidēja izmēra kastes. Tās viņa uzlika uz dīvāna.

-    Kur tu biji? Tu palaidi garām Bleika jubilejas svinības!

-    Liela muiža, Bens atbildēja, paķēris nākamo lapu no lāzerprintera. Man ir pilnīgi vienalga, ka viņš desmit gadus pavadījis Augstākajā tiesā. Turklāt es patiešām gribēju pabeigt Grinnell lietu. Biju tuvu beigām, tāpēc negribēju apturēt savu ģeniālo domu plūsmu pārraidīšanu uz datoru.

Lisa devās pie sava datora, un Bens jautāja:

-   Un ko tad tas Bleiks darīja? Spieda rokas un pateicās visiem par atbalstu?

-    Lielākoties. Taču viss bija patiešām jauki. Tur bija visi tiesneši, ierēdņi un pārējais personāls. Prieks bija tikai pusstundu garš, taču patīkams. Uzlikusi lasīšanas brilles, viņa turpināja:

-    Turklāt tu palaidi garām nenovēršamo sadursmi starp Ostermanu un Kovaku.

-   Tiešām nonāca līdz kautiņam? Bens jautāja, gribēdams uzzināt ko jaunu par izslavēto naidu starp galēji konservatīvo Ostermanu un pusliberālo Kovaku.

-   Nē, taču viņi ir vienīgie, kas nekad nesarunājas. Džouels stāstīja, ka dienā, kad Kovaks pirmo reizi parādījās Augstākajā tiesā, Ostermans viņu sagaidīja, sakot: "Ceru, tu saproti, ka tevi gaida milzīgi gara lasīšana."

-    Izbeidz!

-   Es nejokoju, Lisa teica. Tas bija acīmredzams uzbrukums Kovaka inteliģencei.

-   Un ko Kovaks atbildēja?

-   Nav ne jausmas. Džouels vairāk neko neteica.

-   Diezgan jocīgi, Bens noteica. Daži tiesneši ir gandrīz septiņdesmit gadus veci, taču uzvedas kā bērni. Kā sīkie smilškastē.

-   Tā reizēm notiek, apsēzdamās pie sava rakstāmgalda, teica Lisa. Vecie tiesneši nostrādina jaunākos. Tā ir tāda kā paaudžu brālība. Visjaunākajam tiesnesim tiek vissliktākais kabinets un vissliktākā vieta pie galda, bet viņa ģimenei tiek rezervētas vissliktākās vietas tiesas zālē. Sēžu laikā zemākā ranga tiesnesim nākas atbildēt uz telefona zvaniem un atvērt durvis, ja kāds atnāk.

-   Tā taču nav taisnība, vai ne?

-    Ir gan. Noej lejā uz pagrabstāva bibliotēku! Par to rakstīts visās grāmatās, kas veltītas Augstākajai tiesai.

-   Nespeju iedomāties, ka tiesneši tā izturas cits pret citu. Pazeminādams balsi un atdarinādams Ostermanu, Bens norūca:

-    Sveiks, Kovak! Iztīri manu kabinetu un noslauki putekļus, turklāt līdz rītdienas diskusijām! Ja nepagūsi, nedabūsi lēmumprojektu Mirsky lietā! Saprati?

-   Jā, ser, Ostermana kungs, ser! Lisa atsaucās.

-    Kā tu mani sauc? Bens iekliedzās.

-   Jā, ser, tiesas priekšsēdētāj, Ostermana kungs, ser! Lisa noskaldīja.

Bens paņēma vēl vienu lapu no lāzerprintera.

-   Laikam tomēr varu to iztēloties.

-    Bet vai tu patiešām pabeidzi Grinnell lietu?

-    Te tā ir, Bens atbildēja, kad uz printera parādījās pēdējā lapa, un nometa trīsdesmit lappusies garo dokumentu Lisai uz galda. Tikko nodrukāts!

-   Starp citu, tās kastes ir tev. Lisa norādīja uz dīvānu. Reģistrācijas telpā gaida vēl septiņas, taču visas es atnest nevarēju.

Bens no kabatas izvilka atslēgas un atplēsa vienu kasti. Iekšā bija Kolumbijas universitātes Juridiskās fakultātes gadagrāmata. Neteicis ne vārda, Bens aizvēra kasti un atgriezās pie rakstāmgalda.

Nākamo pusstundu Bens vēroja Lisu, kas lasīja lēmumprojekta pirmo uzmetumu. Lisa būs muļķe, ja viņai tas nepatiks, Bens nodomāja. Kad viņa bija izlasījusi pēdējo lappusi, Bens jautāja:

-   Nu? Ko domā?

-   Izcili, Lisa teica, nolikdama lasāmās brilles. Pamatīgi uzrakstīts. Ceturtā nodaļa ir fenomenāla. Bleiks, to lasot, plēsīs matus no galvas.

-   Tātad man taisnība.

-    Jā jau jā. Tev taisnība. Es vairs nekad nešaubīšos par tevi, cienījamais ierēdņu ierēdni. Lisa norādīja uz kastēm. Ko tu tur esi saņēmis?

-    Neko īpašu.

-   Stāsti vien! Lisa rosināja, tuvodamās kastēm.

Bens pielēca kājās, lai apstādinātu viņu.

-   Tās ir privātas lietas, Bens teica, uzlikdams roku uz kastes. Neuztver to personiski, taču negribu par to runāt.

-    Kas tur ir? Līķa galva? Seksa rotaļlietas? Kas tas par noslēpumu?

-    Liecies mierā! Bens atgrūda Lisas rokas no kastes.

Pārsteigta par Bena uzstājīgo toni, Lisa pakāpās nostāk.

-    Piedod! Bens teica. Vienkārši negribu, lai kāds to aiztiek.

-   Ja neuzticies man, pasaki to acīs.

-    Lisa, tā nav. Es tikai…

-   Neāksties! Tā tu ievaino gan manu, gan savu intelektu. Tas pilnīgi noteikti ir saistīts ar Riku. Kas gan vēl varētu būt tik svarīgs?

-   Ar Riku tam nav nekāda sakara.

-   Tad parādi, kas ir tajās kastēs.

-    Lisa, es nevaru. Es…

-   Kopš Pateicības dienas tu pret mani izturies briesmīgi. Zinu, ka tas nav saistīts ar seksu; esmu par tevi labākās domās. Bet ir skaidrs, ka tu kaut ko slēp.

-   Un ko tad es slēpju? Bens jautāja.

-   Tu vienkārši izturies kaut kā… savādi. Nespēju to izskaidrot. Tu it kā noslēdzies sevī. Kad es pagājušajā nedēļā ienācu kabinetā brīdī, kad runāji pa telefonu, tu teici, ka jūs plānojat Obera dzimšanas dienas svinības. Satiku Oberu un noskaidroju, ka dzimšanas diena viņam ir vasarā. Viņš vēl pasūdzējās, ka dzimšanas diena vasarā ir īsta nelaime, jo visi to aizmirst un neko nedāvina. Ben, ja tu vēl nezini, tagad ir decembris.

Lisa klusēdama pētīja savu kolēģi.

-   Nav tā, ka es tev neuzticētos.

-   Tad izstāsti, kas ir tajās kastēs!

-Ko?

-   Tu dzirdēji. Ja tu man uzticies, izstāsti, kas ir tajās kastēs.

Bens negribīgi pacēla kartona vāku.

-   Tikai vecas gadagrāmatas. Domāju, ka varētu tajās atrast Rika fotogrāfiju un noskaidrot, kas viņš tāds ir.

Šķita, ka Lisa tūdaļ eksplodēs, un viņas seja dusmās pietvīka tumši sarkana. Izņēmusi no rakstāmgalda atvilktnes maciņu, viņa pieskrēja pie skapja, izņēma mēteli un atvēra durvis.

-    Lisa, es negribēju…

Bet viņa izsteidzās no kabineta un aizcirta durvis.

Astoņos vakarā Bens klauvēja pie mājas ārdurvīm.

-   Atveriet! viņš kliedza, juzdams, ka kļūst arvien grūtāk noturēt četras pilnās kastes ar gadagrāmatām. Ātrāk!

-    Pagaidi! atsaucās Nātans. Jau nāku!

Kad Nātans atvēra durvis, Bens iegrīļojās iekšā un nometa kastes uz dīvāna.

-   Taksī ir vēl. Palīdzēsi ienest?

Lai gan ārā bija auksts, Nātans neuzvilka žaketi un steidzās pie taksometra, kas stāvēja mājas priekšā. Izņēmis no mašīnas trīs no piecām kastēm, viņš devās atpakaļ uz māju, un Bens viņam sekoja.

-   Tās laikam ir gadagrāmatas, jau istabā Nātans teica.

-   Gandrīz visas, Bens atbildēja, vilkdams nost mēteli. Vēl nav pienākušas no Hārvardas un Mičiganas.

-   Ziņās redzēju Bleika jubilejas svinības. Vai tu arī tur biji?

-    Nē, Bens teica. Man nebija laika, bija jāsaņem Lisas brāziens. Viņa satrakojās, kad uzzināja, ka vairs neko nestāstu par Riku.

-    Kā tad viņa to uzzināja?

-    Lisa ir gudra, Bens atbildēja. Atšķirībā no Valsts departamenta ierindniekiem es strādāju kopā ar izcili atjautīgiem cilvēkiem. Ieraudzījusi gadagrāmatas, Lisa saprata, ka no viņas kaut kas tiek slēpts, un tā kā drusku sadusmojās.

-   Tātad tu tomēr viņai izstāstīji par gadagrāmatām?

-   Nācās. Iedomājos, ka tikai tā es varu viņai pierādīt savu uzticību.

-    Bet neizdevās?

-    Tu joko? Tagad viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka es kaut ko slēpju.

-   Tātad tagad cilvēks, kam mēs neuzticamies, vai ne tikai zina par mūsu jaunāko plānu, bet ir arī neganti nikns uz tevi?

-    Tā iznāk, Bens teica. Tā neko dieniņa, vai ne? Rīt droši vien saplēsīšu pāris spoguļu, lai noskaidrotu, vai var būt vēl sliktāk.

Pa durvīm ienāca Obers.

-             Man ir ideja par brīnišķīgu jaunu restorānu! viņš paziņoja.

-    Labāku par "Tekilas papagaili"!

-    Izskatās, ka līdz rītam nemaz nevajadzēs gaidīt, Nātans noteica.

-    Lūk, ko es izdomāju, turpināja Obers, nometis žaketi uz ēdamgalda. Tas būs pasaulē pirmais delikatešu veikals, kas nepieder ebrejiem. Rokas vicinādams, viņš turpināja: Pasaulē ir pārāk daudz ebreju restorānu, un visos tiek pasniegts viens un tas pats. Taču ir miljoniem cilvēku, kas negrib ēst tradicionālo pastrami* un ceptu liellopu gaļu ar rudzu maizi. Tāpēc es atvēršu restorānu "Jēziņ, cik laba sviestmaize!", un tas būs pasaulē pirmais restorāns, kas nepieder ebrejiem. Tiks pasniegta baltmaize, un klienti varēs izvēlēties vai nu majonēzi, vai sieru. Tā būs īsta zelta bedre! Saberzējis rokas, Obers piebilda: Puiši, ja gribat, varat piedalīties ar investīcijām!

-    Varbūt tev izdosies noslēgt sadarbības līgumu ar Wonder bread**, Nātans iebilda.

* Pastrami populārā kūpināta delikatešu gaļa, ko parasti medz pasniegt ar rudzu maizi.

** Wunder bread Ziemeļamerika populāra īpaši mīksta baltmaize.

-   Nav slikta ideja, Obers piekrita un, pamanījis drūmo Bena sejas izteiksmi, jautāja: Kas tev lēcies?

-     Lisa atklāja, ka plānojam notvert Riku bez viņas, un nu domā, ka mēs viņai neuzticamies.

-    Lisai taisnība, Obers teica. Mēs viņai neuzticamies.

-   Un viņa vairs negrib runāt ar Benu. Viņa Benu ienīst un grib, lai viņš pazūd no zemes virsas.

-    Ai, ai! Bet neņem tik ļoti pie sirds! Obers apsēdās līdzās Benam. Mani ienīst daudzas sievietes. Redzi, tas nemaz nav tik slikti.

-    Kāpēc tu esi tik labā noskaņojumā? Bens jautāja, cieši pētīdams savu dzīvokļa biedru. Neesmu tevi redzējis tik jautru kopš tās reizes, kad tu viens pats izēdi visu pudeli "Flintstona vitamīnu".

-   Vienkārši esmu laimīgs, Obers atbildēja, aplicis roku Benam ap pleciem. Man ir brīnišķīgi draugi, lieliskas mājas, labs darbs… Obers pamanīja kastes. Vai tās ir gadagrāmatas?

-   Tieši tā, Nātans teica. Pēdējais piliens, kas piepildīja Lisas kausu.

-    Es nu gan viņas dēļ tā neuztrauktos. Obers pagrieza Benam muguru. Jūs esat labi draugi, gan drīz salabsiet.

-    Viss būs kārtībā, Nātans piekrita. Nu, paskaties uz sevi un Ēriku! Jums arī ir šķēršļi, bet jūs tos pārvarat.

Pēc stundas tika piegādāta milzīga pica ar tomātiem un ķiplokiem. Pagrābuši katrs pa gabalam, draugi atkal pievērsās gadagrāmatām, kas bija izmētātas pa visu dzīvojamo istabu. Ģērbies pelēkās treniņbiksēs un svītrotā melnā teniskreklā, Obers ar visām kājām ierāpās dīvānā.

-    Nesaprotu, kāpēc mums ar to jānodarbojas, viņš ievaidējās, pētīdams vecu Stenfordas universitātes Juridiskās fakultātes gadagrāmatu. Man nav ne mazākās nojausmas, kāds tas Riks izskatās. Es taču viņu nekad neesmu redzējis.

-Turpini šķirstīt! Bens pamācīja. Es jau izstāstīju, kāds viņš ir: pagalam šaura pierīte un mūžīgi maisiņi zem acīm.

-   Puse no viņiem ir tādi, Obers činkstēja. Neuztver to personiski, taču juristi nemaz nav tie izcilākie skaistuļi.

-   Tu to dari tāpēc, ka man ir vajadzīga tava palīdzība, Bens paskaidroja. Ja atrodi kādu, kas līdzinās aprakstam, pasvītro viņa vārdu. Tā būs mazāk iespēju, ka es palaidīšu viņu garām, kad pārskatīšu grāmatu.

-   Tātad tev tomēr nāksies pašam tās vēlreiz pāršķirstīt, Obers teica.

-    Aizveries un turpini meklēt! Nātans nošņāca.

-    Man jau šķiet, ka tie cilvēki visi ir vienādi, Obers ierunājās pēc divām stundām. Visi kursi ir vienādi: plikpauris, neglītenis, neglītene, plikpauris, neglītene, plikpaure.

-   Tiešām, nav tie skaistākie ģīmji, Nātans piekrita.

-    Varbūt vajadzētu izsludināt konkursu, Obers teica. Uzvar tas, kurš atrod vispretīgāko purnu.

-    Un kas būs balvā? Bens jautāja.

-   Kāda tam nozīme, Nātans teica, izsliedamies dīvānā. Uzvarētājs esmu es. Paskatieties uz šo izdzimteni!

Pasniedzis grāmatu Oberam, Nātans norādīja uz Bena seju Jeilas universitātes Juridiskās fakultātes kursa fotogrāfijā.

-   Paskaties uz sevi! Obers iesaucās. Ar ko tu torīt esi ķemmējies? Ar grābekli, vai?

-   Tā acīmredzami nav bijusi mana labākā frizūra, Bens piekrita, pētīdams bildi.

-   Zini, Obers turpināja, izskatās, ka tu esi gulējis ar kasti galvā. Gandrīz ideāls kvadrāts.

-    Vajadzētu pameklēt Lisas fotogrāfiju, Nātans ierosināja, ķerdamies pie Stenfordas universitātes kaudzes. Viņa taču beidza tajā pašā gadā, kad tu, vai ne? Nātans sāka šķirstīt attiecīgo grāmatu. Lisas te nav, viņš pēc minūtes secināja. Viņai droši vien kauns fotografēties.

-   Tiešām? Bens aizdomu pilnā balsī jautāja.

-   Paskaties pats! Nātans teica un pasniedza Benam grāmatu. Viņas nekur nav.

Bens pārbaudīja uzvārdus, kas sākās ar S. Neatradis meklēto, viņš atkal pievērsās fotogrāfijām un ieraudzīja Lisas uzvārdu starp tiem, kas atradās zem virsraksta Fotografēšanās brīdī nebija klāt.

-    Zini, kas man tikko ienāca prātā? Bens jautāja. Ja nu…

Iekams Bens paguva pabeigt teikumu, istabā ienāca Ēriks un nopurināja sniegu no matiem.

-    Ir jau gandrīz pusnakts. Obers paskatījās pulkstenī. Tā kā par vēlu pat priekš tevis.

-    Ko tad jūs te darāt? Ēriks jautāja, pamanījis visur izmētātās gadagrāmatas.

-Ja neiebilsti, atstāj to mūsu ziņā, Bens teica.

-    Man arī prieks tevi redzēt, Ēriks atbildēja. Starp citu, gribēju aprunāties par to tavu vēstulīti.

-    Tur nav ko runāt, Bens atteica. Vienkārši paziņo man savu lēmumu. Es ar tevi nestrīdēšos.

-    Bet ja nu…

-   Šobrīd es negribu par to runāt. Ja tev nav, ko atbildēt, liec mūs mierā. Mums te ir privātas darīšanas.

-     Vai rīt mēs varēsim izrunāties? Ēriks jautāja, kasīdams zodu.

-    Nē, es jau teicu, ka…

-    Ben, ja tu gribi, lai vācos prom, velti man kaut pusstundiņu laika! Tātad vai rīt mēs varēsim aprunāties?

-    Labi, Bens negribīgi piekrita un pagrāba no šķīvja picas gabaliņu. Tiksimies rīt.

Ēriks devās augšā pa kāpnēm, bet Nātans jautāja:

-    Par ko viņš runāja?

-   Atstāju viņam zīmīti, ka gribu, lai viņš pēc iespējas ātrāk izlemj. Ja viņš neizvāksies tūliņ pēc Jaunā gada, to izdarīšu es. Man tas vienkārši jāzina, lai varu sākt meklēt jaunu dzīvokli.

-    Ben, lūdzu, pietiek. Obers novaidējās. Jūs taču varat salabt!

-    Nevaram vis, Bens atbildēja. Ir jau par vēlu. Zinu, ka tevi tas apbēdina, taču mēs vairs nevaram būt labākie draugi līdz mūža beigām.

-   Nerunā tā! Obers nikni atcirta. Tev tikai jā…

-   Nekā nebija! Lai arī kāds būs Ērika lēmums, es to pieņemšu. Man patiešām ir vienalga.

-    Vienalga? Obers pārjautāja. Kā gan tu vari būt tik stulbs?

-    Es esmu stulbs? Bens iesaucās. Un to saka cilvēks, kas grib atvērt delikatešu restorānu, uzskata, ka Musolīni ir konditorejas

izstrādājums, un ir pārliecināts, ka tie, kas Nacionālajā gaisa un kosmosa muzejā nepārdod kokteilīšus, būtu jāsoda kā kriminālnoziedznieki! Un tāds cilvēks atļaujas pārmest, ka es esmu stulbs?

Obers apmulsis klusēja.

-    Kas ir? Bens jautāja.

Nātans pievērsās Benam.

-   Vai tiešām bija nepiecieš…

-   Es neesmu stulbs! Obers iesaucās trīsošā balsī. Varbūt es arī neesmu tik izcils kā supermens Bens Edisons, taču es neesmu stulbs!

-    Piedod! Bens piekāpīgi noteica. Es tikai mēģināju…

-   Tev vienkārši gribējās justies labāk, Obers pārtrauca Benu, un viņa acīs sariesās asaras. Tu allaž rīkojies vienādi: liec visiem smieties par Oberu. Tas ir vieglākais ceļš. Jā, ser, tas patiešām ir labākais, ko varu iedomāties. Neliecies ne zinis, ka es allaž piekāpjos. Vienkārši turpini tādā pašā garā!

Pārsteigts par Obera dusmu lēkmi, Bens nezināja, ko teikt. Viņi bija kopā jau daudzus gadus, un visu šo laiku Obers pret ķircināšanos izturējās mierīgi. Šī bija pirmā reize, kad Obers eksplodēja.

-    Nomierinies! Bens iesāka.

-    Es negribu nomierināties, Obers atcirta, slaucīdams asaras, kas ritēja pār vaigiem. Jums droši vien tas šķiet ļoti smieklīgi, taču man apnicis būt par galma ākstu. Es neesmu nekāds neveiksminieks. Obers tumši pietvīka. Es neesmu neveiksminieks un negribu, ka pret mani izturas kā pret tādu.

-   Neviens taču nedomā, ka tu esi neveiksminieks, Nātans centās uzmundrināt draugu. Tagad dziļi ievelc elpu un nomierinies!

Obers aizgrieza galvu.

-    Man patiešām ļoti žēl, Bens teica. Man nevajadzēja tā runāt.

-   Jā, tā nu tas ir, Obers atteica.

-    Es zinu, tev nepatīk tas, ka Ērikam jāaizvācas, un man nevajadzēja tik strikti uzstāt.

-   Gan jau es pārdzīvošu.

Klusībā vērodams Oberu, Bens prātoja, cik viegli gan mierīga saruna var pārvērsties par viesuļvētru. Viņš zināja, ka Obers uztraucas par Ēriku, taču šoreiz laikam tika aizskartas Obera dziļākās jūtas.

-   Tu taču zini, ka es tevi neuzskatu par neveiksminieku.

-    Zinu, Obers atbildēja. Piedod, ka es tā satrakojos. Man tas vienkārši krīt uz nerviem. Sadudzis dīvānā, Obers dziji ievilka elpu un cieši vērās grīdā. Nav jau runa tikai par Ērika izvākšanos. Es domāju par mums visiem. Ja gribam arī turpmāk dzīvot kopā, jums abiem jāizlīgst.

-   Godīgi sakot, nedomāju, ka tas vēl ir iespējams, Bens teica, apsēzdamies līdzās Oberam. Izvēle ir Ērika rokās. Tad jau redzēs, kas notiks tālāk.

-    Labi, pagaidīsim, Obers piecēlās no dīvāna. Bet, ja tevis dēļ izjuks mūsu draudzība, zini, ka es tev to nekad nepiedošu.

Vairs neteicis ne vārda, Obers uzkāpa augšstāvā.

Kad Obers bija pazudis no redzesloka, Nātans paskatījās uz Benu.

-   Ar viņu vajadzētu apieties prātīgāk, Nātans teica.

-    Es zinu, ka viņš ir apbēdināts, taču nedomāju, ka tik lielā mērā. Kad viņš sāka raudāt, likās, ka es sabrukšu. Likās, ka man kāds būtu iesitis pa pakrūti.

-   Vai tas nozīmē, ka tu mainīsi savas domas par Ēriku?

-    Obera dēļ es gribētu to izdarīt, bet tu taču zini, ka tas nav iespējams. Tagad mans svarīgākais mērķis ir notvert Riku un pielikt punktu šai jezgai.

-   Labi jau labi, Nātans noteica. Bet izdari mums vienu pakalpojumu, jā? Neaizmirsti savus draugus!

Agri no rīta Bens ar metro aizbrauca uz Union Station un devās uz Mailboxes&:Things. Tuvodamies veikalam, viņš prātoja, vai ar Ēriku viss izdosies. Tā ir vienīgā iespēja, Bens sevi drošināja. Tas ir labākais problēmas risinājums. Vienkārši sēdi rāms un gaidi, kas notiks.

Veikalā viņš no kabatas izvilka neaizzīmogotu aploksni, izņēma no tās drukātu vēstuli un jau ceturto reizi pārlasīja: Dārgais Rik, tā kā līdz lēmuma pieņemšanai ir apmēram trīs nedēļas laika, domāju, ka mums vajadzētu satikties. Atsaucoties uz mūsu sarunu limuzīnā, man ir tas, ko Tu prasīji, bet Tev ir tas, ko gribu es. Lūdzu, izvēlies piemērotu laiku un vietu, turklāt pēc iespējas ātrāk.

Ielicis vēstuli atpakaļ aploksnē, Bens ievietoja to tukšajā pastkastē, prātodams, vai Riks noticēs, ka viņu interesē nauda. Aiz

slēdzis kastīti, Bens devās uz izeju. Iespējams, vajadzētu novērot šo vietu, viņš domāja. Riks taču atnāks pēc vēstules. Bet varbūt atsūtīs kādu pakalpiņu? Iegrimis domās, Bens atgrūda durvis un nejauši uzskrēja virsū kādam citam veikala klientam.

-    Piedodiet! klients teica. Tā bija mana vaina.

Benu pārņēma šoks viņš pazina šo balsi. Tas bija Riks.

-   Neesi nu tik pārsteigts, Riks teica. Ar šo sejas izteiksmi tu atgādini mazu bērnu.

Riks iegāja veikalā, un Bens viņam sekoja.

-   Tu mani izsekoji, vai ne? Bens jautāja.

Nelikdamies ne zinis par jautājumu, Riks izvilka savu atslēgu un atslēdza pastkasti. Izņēmis Bena vēstuli, viņš to atvēra un izlasīja.

-   Piekrītu, Riks beidzot ierunājās. Un kur tu vēlētos satikties?

-    Es uzdevu jautājumu. Vai tu mani izsekoji?

-    Kāpēc tu esi tik īgns? Riks smīnēdams vaicāja.

-   Tu mani tracini. Nedomā, ka esmu aizmirsis Pateicības dienu. Es zinu, ka tu tikies ar manu tēvu. Ja tu neliksi mierā manu ģimeni…

-             Vai vari izbeigt man draudēt? atgaiņādamies jautāja Riks.

-    Tu esi sliktāks par visiem maniem puišiem.

Raudzīdamies Rikām pār plecu, Bens redzēja, ka veikals jau ir klientu pilns. Sekodams Bena skatienam, Riks pagriezās.

-   Gribas kliegt, vai ne? Beidzot tu mani redzi dienas gaismā, bet apkārt nav nevienas kameras. Ja tu tiešām būtu gudrs, tu būtu sarunājis kādu drauģeli, lai viņš tev nāk līdzi.

-    Bet varbūt es tā arī izdarīju, Bens teica.

-    Ij nesapņo! Riks uzjautrināts atbildēja. Skaties reāli: kamēr tu nezini, kas esmu, es tev esmu vajadzīgs. Bet, atgriežoties pie mūsu tikšanās, es gribētu, lai tas notiktu lidostā. Nākamsestdien pulksten piecos dodies uz Vašingtonas Nacionālo lidostu. Baltajā publiskajā telefonā tev būs atstāta ziņa. Seko instrukcijām, un drīz pēc tam mēs tiksimies.

-    Es negribu tikties lidostā, Bens atbildēja, cerēdams, ka izdosies novilcināt tikšanos. Tur ir pārāk biezs. Labāk izvēlēsimies kādu citu vietu.

-    Vai nu lidostā, vai nekur! Riks atcirta. Un es tavā vietā beigtu slaistīties. Pēc tās melu detektora pārbaudes tev tik un tā vajadzēs citu darbu. Riks ieslidināja vēstuli kamieļkrāsas mēteļa kabatā, pagriezās un devās uz ārdurvju pusi. Tiksimies nākamnedēļ.

Sekodams Rikām, Bens nonāca stāvlaukumā un izmisīgi lūkojās apkārt viņš cerēja ieraudzīt vismaz Rika mašīnas numura zīmi.

-   Sasodīts! viņš nočukstēja, kad Riks aizbrauca taksometrā.

Bens mēģināja noķert citu taksometru, tāpēc kā neprātīgs sāka

mētāt rokas.

-   Taksī! viņš kliedza.

Rika taksometrs pazuda tālumā, taču Bens centās to neizlaist no acīm. Kad tas beidzot nogriezās pa kreisi, Bens saprata, ka Riks ir prom.

Iedams uz mājām, Bens sodījās, ka nav paredzējis šādu Rika gājienu. Prātodams, ko lai iesāk, viņš saprata, ka plāna izstrādāšanai palikusi tikai viena nedēļa. Nonācis pie savas mājas piebraucamā ceļa, Bens centās uzminēt, kur tieši pārpildītajā lidostā Riks gribētu satikties. Iespējams, kādā klusākā vietā, piemēram, kādā ekskluzīvā bārā. Iegājis mājā, Bens konstatēja, ka dzīvojamā istabā un virtuvē neviena nav. Novilcis mēteli un iekāris to skapī, Bens izdzirdēja, ka augšstāva vannas istabā tek ūdens. Pat necenzdamies noskaidrot, kas vēl varētu būt mājās, viņš iegrima domās par to, kā gan Riks uzzinājis par melu detektoru. Šīs domas tika pārtrauktas, kad viņš, iegājis savā istabā, ieraudzīja Ēriku, kas rakņājās rakstāmgalda augšējā atvilktnē.

-    Pie velna, ko tu te dari?

-   Jēziņ! Ēriks iesaucās. Tu mani pārbiedēji līdz nāvei!

-   Varbūt atbildēsi uz manu jautājumu? Sasodīts, kas tev meklējams manās atvilktnēs?

-    Man vajadzīga skavu pistole, Ēriks paskaidroja. Gribu apkārtējās kafejnīcās izlikt sludinājumus. Man taču jāatrod jauns dzīvoklis. Varbūt gribi apskatīt tos sludinājumus?

Bens atvēra atvilktni, izņēma skavu pistoli un pasniedza to Ērikam. Tas paņēma skavotāju un devās uz durvīm.

-    Paldies par visu!

V/ashington Hilton viesnīcas vestibilā Riks paskatījās pulkstenī. Iegājis liftā, viņš sakārtoja kaklasaiti un iebāza rokas brūnā tvīda mēteļa kabatās. Uzbraucis desmitajā stāvā, Riks konstatēja, ka ir nokavējis tieši piecpadsmit minūtes. Iedams pa gaiteni, viņš pamanīja savu ciemiņu, kas gaidīja pie 1027. numura durvīm.

-   Tu kavējies.

-    Piedod! Gribēju pārliecināties, ka mani slepus negaida neviens no taviem drauģeļiem, Riks paskaidroja, vērdams vaļā numura durvis. Zini, esmu visai populārs cilvēks. Kad abi bija iegājuši istabā, Riks aizvēra durvis. Stāvi tur!

-Ko?

-   Tikai piesardzības nolūkos, Riks atbildēja, no portfeļa izņemdams nelielu melnu metālu detektoru. Pārlaidis ar to ciemiņa augumam, viņš turpināja: Domāju, tu mani saproti.

Pārliecinājies, ka ciemiņš nav bruņojies ar kādu sarunas ieraksta ierīci, Riks devās uz luksusa numura dzīvojamo istabu, iekārtojās vienā no diviem vienādajiem dīvāniem un pamāja viesim, lai arī tas apsēžas. Riks tūdaļ ķērās pie lietas.

-   Negribu izrādīties nepieklājīgs, bet vai tu lēmumu atnesi?

-   Jā. Vai nauda ir?

-    Lielākā daļa, Riks atbildēja.

-    Ko nozīmē lielākā daļa? Cik tas ir?

-   Patlaban kontā ir tieši viens miljons. Dabiski, tu vari piezvanīt, lai par to pārliecinātos.

-    Un kā tad ar pārējiem piecsimt tūkstošiem?

-   Tos noguldīšu pēc mūsu nākamās tikšanās, ja vien tu turpināsi man ziņot par Benu.

-    Mēs par to nebijām vienojušies.

-    Bijām gan, Riks lietišķi atteica. Mūsu pirmajā tikšanās reizē es teicu, ka tev jātur Bens uz grauda. Labākais, kā to izdarīt, ziņot man par viņa darbībām. Kad es Benam paziņošu, ka man nav vajadzīgi viņa pakalpojumi, viņš pārskaitīsies līdz nāvei. Un daris visu iespējamo, lai noskaidrotu, kā esmu ticis pie lēmuma bez viņa palīdzības.

-   Tātad tu gribi, lai es vēl vienu mēnesi okšķerēju viņam pakaļ?

-   Tici man, tas nav sliktāk par to, ko esi darījis līdz šim.

-    Pateicos par morālu atbalstu!

-    Norunāts? Riks jautāja.

-   Vēl ne. Pirmkārt, tuvāko divu nedēļu laikā gribu saņemt savu naudu. Es tev ziņošu, ar ko nodarbojas Bens, taču tas nebūs mūžīgi. Tiklīdz lēmums būs pasludināts, es tīšu makšķeres.

Riks sakrustoja kājas un atslīga dīvānā.

-   Godīgi.

-   Otrkārt, gribu, lai tu zini, ka esmu ne tikai vislētākais variants. Ja izvēlēsies Benu, tu ne vien iztērēsi vairāk naudas, lai tiktu pie lēmuma; tev, ikreiz tiekoties ar šo puisi, būs jāuztraucas par viņa attapību. Viņš ar tevi turpina sadarboties tikai tādēļ, lai noskaidrotu, kas tu patiesībā esi. Un viņa veiksme ir tikai laika jautājums.

-   Tici man, Bens allaž ir bijis tālu no veiksmes.

-   Šaubos. Izstāstījis par tām gadagrāmatām, es redzēju, kā tev saspringa žoklis.

-    Domā, ko gribi, Riks atteica. Taču tev jāzina, ka ar tevi sapinos tikai tāpēc, ka Bens bija kļuvis visai nedrošs. Un es nebiju pārliecināts, ka viņš patiešām man iedos to lēmumu.

-   Iespējams, tev taisnība, Rika viesis atbildēja, izvilkdams no mapes lēmumu Grinnell lietā. Laimīgā kārtā…

Kad trīsdesmit lappušu biezais dokuments nokrita uz stiklotā kafijas galdiņa, Riks pastiepās, paņēma to un sāka šķirstīt.

-   Neticami. Augstākā tiesa tomēr nolēmusi, ka šī regula ir pieņemama. Nedomāju, ka tiesnesis Veits ir tāds. Nonācis līdz pēdējai lappusei, viņš piebilda: Žēl, ka Grinnels nezina, kāda zelta bedre viņam pieder. Citādi viņš nemaz nepriecātos par jaunu partneru iegūšanu.

-   Labi. Un kad tu gribētu tikties nākamreiz?

Ielicis dokumentu portfelī, Riks atbildēja:

-    Es tev paziņošu.

Piecēlies viņš devās uz durvīm un atvēra tās. Kad abi jau bija izgājuši gaitenī, Riks teica:

-   Ja neiebilsti, es izmantošu liftu ēkas otrā galā.

-   Kā vien tev tīk!

Iedams pa gaiteni, Riks atskatījās.

-   Starp citu, apsveicu! Tu esi miljonārs.

TRISPADSMITA NODAĻA

-   Vašingtonas Nacionālā lidosta. Klientu apkalpošanas centrs. Kā varu jums palīdzēt? jautāja operatore.

-    Jā, man gadījusies kāda muļķīga problēma, un es ceru, ka jūs man palīdzēsiet, Bens iesāka bezgala pieglaimīgā balsī.

-    Man sestdien norunāta tikšanās vienā no lidostas konferenču zālēm, taču esmu pazaudējis savu piezīmju grāmatiņu, tāpēc man nav ne jausmas, kur īsti man jābūt.

-    Piedodiet, ser, taču par konferenču zāļu izmantošanu ir atbildīgas aviokompānijas. Vai jūs zināt, ar kuru vienojāties?

-   Nav ne jausmas, Bens atbildēja. Viss bija pierakstīts manā piezīmju grāmatiņā.

-   Varbūt tomēr atceraties firmas nosaukumu? Tad es varbūt varētu kaut ko atrast.

-   Tā ir jauna firma, Bens skaidroja, pūlēdamies pārliecināt operatori, ka viņa ir vienīgā cerība. Viņi vēl nav reģistrējušies, tāpēc pagaidām nosaukta vadītāja vārdā, bet to es nu nekā nevaru atcerēties. Tā kā neatceros vārdu, nevaru to atrast ari telefonu grāmatā. Ticiet man, esmu izmēģinājis visu.

-    Piedodiet, bet nedomāju, ka varētu jums kaut kā palīdzēt.

-    Lūdzu, nenolieciet klausuli! Bens teica. Jums kaut kas jādara! Ja neieradīšos uz šo tikšanos, man būs beigas. Vai jums nav pieejams oficiālais saraksts? Jebkas, lai glābtu man dzīvību?

-    Piedodiet, operatore atbildēja, es neesmu pilnvarota izpaust šādu informāciju.

-    Lūdzu! Bens mēģināja izklausīties mīļš. Es taču neesmu nekāds trakais. Es jums nosaukšu savu vārdu, adresi un mājas telefona numuru. Nosaukšu ari mātes telefona numuru. Varat piezvanīt viņai un apjautāties, cik es esmu jauks. Es negribu zaudēt darbu tādu nieku dēļ.

-    Labi…

-   Lūdzu! Ja palīdzēsiet, būšu jūsu parādnieks līdz mūža beigām. Nosūtīšu jums ziedus. Konfektes. īpaši iesaiņotu poļu desu no Hickory Farms. Jebko.

-   Lūk, ko es varu izdarīt, beidzot atbildēja operatore. Varu jums nosaukt to firmu sarakstu, kas izmanto lidostas konferenču zāles. Tās ir tikai sešas, varbūt varēsiet atrast arī savējo. Ja ne, nāksies zvanīt visām aviokompānijām un no katras izlūgties nepieciešamo informāciju.

-   Jūs esat lieliska! Bens iesaucās. Kā lai jums pateicos? Nosauciet cenu! Briljanti? Pērles? Poļu desa?

-   Vienkārši lieciet mani mierā! operatore atbildēja.

-   Skaidrs.

-    Lūk, firmas, kas rezervējušas konferenču zāles, operatore turpināja. Pirmajā ir Texaco. Brennan, Leit and Zareh ir otrajā.

-   Vai tā gadījumā nav juridiskā firma? Bens jautāja, pievilkdams firmas nosaukumam līdzās zvaigznīti.

-   Neesmu pārliecināta, operatore atbildēja.

-    Ir vēl kādas?

-   Viss, viņa noteica. Pārējās četras zāles vēl ir brīvas.

-   Ak, skaidrs, Bens novilka. Tad jau jāsaka lielais paldies par palīdzību.

-   Vienmēr laipni, operatore atbildēja un izklausījās atvieglota.

Pēc četrpadsmitā telefona zvana Benam rokā bija saraksts ar trīsdesmit četrām konferenču zāles rezervācijām. Divdesmit divas bija organizējušas lielas kompānijas, astoņas privātpersonas, trīs bija juridiskās firmas, bet vienu tikšanos rezervējis kongresmenis Koens no Filadelfijas. Bens datorā atvēra Lexis datu bāzi un ierakstīja tajā vārdu Stjuarts Mūrs tas bija viens no privātajiem, kas rezervējis konferenču zāli sestdienai. Kamēr dators pārmeklēja vairāk nekā četrus tūkstošus periodisko izdevumu, Bens atskārta, ka tas būs veltīgs darbs. Riks ir pārāk gudrs, lai rezervētu zāli uz sava vārda, Bens sprieda, blenzdams datora ekrānā.

Beidzot ekrānā parādījās vārdi: Atrasti divdesmit seši ieraksti. Pārbaudot pirmo, Bens atvēra Wall Street Journal rakstu par Čikā

gas bankas prezidentu Stjuartu Mūru, kas nesen restrukturizējis savas firmas finanšu nodaļu. Izlasījis, ka Mūra kungam ir piecdesmit pieci gadi, Bens saprata, ka tas nav Riks. Kad Bens rakstīja datorā otro vārdu, kabinetā ienāca Lisa.

-    Kā sviežas? Bens jautāja, turpinādams lūkoties ekrānā. Lisa klusēja.

-   Hallo! Zeme izsauc Lisu! Kā sviežas? Kā tev klājas? Kāpēc tu nerunā?

Atkal klusums.

-   Izbeidz, Lisa! Nu, pasmaidi! Es taču jau dučiem reižu esmu tev atvainojies.

-   Un es tev esmu piedevusi, Lisa dzedri attrauca.

-    Es nejokoju.

-   Labi, gribi dzirdēt patiesību? Mani patiešām tracina tas, ka tu man vairs neuzticies.

-    Ko tu tur runā? Bens jautāja. Es tev uzticos.

-   Ben, paskaties uz to visu no mana viedokļa: trīs mēnešus mēs katru mīļu brītiņu esam kopā prātojuši, kā varētu notvert Riku, bet nu es no tevis nevaru izdabūt ne vārda. Ko, pie velna, man vajadzētu domāt?

-   Domā, ko gribi. Taču patiesībā nav nekā, ko stāstīt. Jau nedēļām ilgi neesmu runājis ar Riku, tāpēc arī neko nezinu.

-   Tu melo, Lisa iebilda.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es neesmu muļķe. Zinu, kad tu melo, un zinu, ko tu domā. Taču, ja tu uzskati, ka es esmu Rika ziņotāja, tu esi traks. Es nekad neko tādu tev nenodarītu.

-   Es nedomāju, ka tu…

-    Esi tik labs, Lisa atsēdās uz Bena rakstāmgalda malas,

-   paskaties man acīs un pasaki patiesību!

-    Bet tu taču nenoticēsi…

-Ja tu teiksi patiesību, es ticēšu.

-    Lisa, es zvēru, Bens iesāka, skatīdamies kolēģei tieši acīs,

-   ja būtu kaut kas jauns, es tev to izstāstītu.

-   Un pēdējais jautājums. Ko tu darīji, kad es ienācu?

-Ko?

-    Pie datora, Lisa norādīja. Ko tu darīji?

-   Lasīju kādu Wall Street Journal rakstu. Kas tad ir?

-   Bet kādēļ tu lasi nedēļu vecu rakstu? Lisa jautāja.

Bens paskatījās ekrāna stūrī un ieraudzīja pagājušās nedēļas datumu.

-   Grūti atzīties, ka esi pieķerts melos, vai ne? Lisa izaicinoši jautāja. Varu derēt, ka tu gribi ņemt savus vārdus atpakaļ.

-    Tas ir briesmīgi, Bens teica. Tev ir vienalga, ko es saku. Tu apsēdies uz mana rakstāmgalda tikai tādēļ, lai apskatītos, ko es daru.

-    Protams! Lisa atcirta, nolēkdama no rakstāmgalda malas.

-    Un beidzot esmu saņēmusi atbildi.

-    Bet…

-   Neliecies traucēts, nav ko velti tērēt laiku. Kad satiksi Riku, pasaki, ka gribu, lai viņš tevi kārtīgi noslāna.

Stundu vēlāk Lisa un Bens klusēdami pārlasīja trešo Grinnell lietas lēmuma projektu, ko bija sagatavojis Ostermans. Abus pārsteidza telefona zvans.

-    Hallo! Bens pacēla klausuli. Tiesneša Holisa birojs.

-   Sveiks, Ben! Kā klājas?

Pazinis Rika balsi, Bens ciešāk sažņaudza klausuli.

-    Ko tu gribi?

-   Aprunāties par sestdienas tikšanos, Riks atbildēja.

-    Prieks, ka piezvanīji, Bens teica. Jo man nepatīk lidosta. Gribu…

-    Man patiešām vienalga, ko gribi tu, Riks viņu pārtrauca.

-    Bet es gribu tev pateikt, ka tikšanās atcelta. Man vairs nav vajadzīga tava palīdzība.

-Bet es domāju…

-    Kā allaž, tu domā nepareizi! Riks pašapmierināts atcirta.

-    Tu droši vien kārtīgi izpriecājies, šķirstot vecas gadagrāmatas, tāpat novēlu veiksmi cīņā ar melu detektoru. Nedomāju, ka, mēs vēl kādu reizi tiksimies, lai gan esmu pārliecināts, ka uzzināšu, kā tas viss beigsies.

-    Pagaidi, es…

Iekams Bens paguva vēl ko pateikt, Riks nolika klausuli.

-    Kas tas bija? Lisa jautāja, pamanījusi šausmu izteiksmi Bena sejā.

Bens neatbildēja. Piecēlies no rakstāmgalda, viņš metās uz durvju pusi, no skapja pagrāba savu žaketi un izgāja no kabineta. Nokāpis pa galvenajām Augstākās tiesas ēkas kāpnēm, viņš izgāja uz ielas un aizskrēja līdz tuvākajam telefona automātam. Noņēmis klausuli, viņš iemeta pāris monētu un uzgrieza Nātana telefona numuru.

-   Endrū Lūkenss. Kā varu palīdzēt?

-    Piedodiet, Bens teica, nepazinis ne balsi, ne vārdu. Es gribētu runāt ar Nātanu.

-    Nātans ir pārcelts uz citu kabinetu. Vai es varu palīdzēt?

-    Esmu viņa dzīvokļa biedrs Bens. Vai zināt, kā Nātanu sazvanīt?

-   Sveiks, Ben! Endrū balss atmaiga. Daudz esmu par tevi dzirdējis. Kas jauns Augstākajā tiesā? Vai šodien grozījāt kādu likumu?

-   Nē, šodien nevienu, Bens atbildēja. Likumus mēs grozām tikai trešdienās. Pirmdienās mēs cenšamies sazvanīt savus dzīvokļa biedrus.

-   Jā, Nātans stāstīja, ka tev ir savāda humora izjūta, Endrū noteica, un nebūt nešķita, ka viņš vēlētos pāradresēt Bena zvanu.

-    Starp citu, gribēju Nātanam prasīt, kā izdevās tas jociņš ar vēl vienu jūsu dzīvokļa biedru.

-    Kuru?

-    Nu, to, kura dēļ jums bija vajadzīgi tie mikrofoni un kameras. Nātans teica, ka esat gribējuši pieķert puisi viņa dzīves atbildīgākajā brīdī.

-    Ak jā. Bens tūdaļ atcerējās, ka Nātans šādi aizbildinājies, lai iznestu no Valsts departamenta nepieciešamo aparatūru. Tas bija lieliski! Jāatgādina Nātanam, lai aiznes tev dažas fotogrāfijas. Tās gan ir mazliet izplūdušas, taču diezgan jautras.

-    Ja fotogrāfijas nav izdevušās, var izmantot audioierakstu. Esmu pārliecināts, ka portfelī iestrādātie mikrofoni uztvēruši katru vaidu un kunkstu.

Bens uz bridi apklusa. Portfelī iestrādātie mikrofoni?

-   Kā tie mikrofoni darbojas, Endrū?

-   Tāpat kā bezvadu mikrofoni, tikai šie ir iebūvēti portfelī. Tos izmanto, ja cilvēks ir pārliecināts, ka parastos var pamanīt. Tie ir

uz mata tādi paši kā Džeimsa Bonda filmā. Tas gan vēl ir tikai izmēģinājuma variants, taču tev noteikti ar tiem pietika.

-   Tie iedvesa bijību, Bens atbildēja, pārklādamies aukstiem sviedriem. Mēs dzirdējām visu, ko gribējām.

-    Nu tad es savienošu tevi ar Nātanu, Endrū teica.

-   Zini ko, Bens atrunājās, man vairs nav laika. Piezvanīšu viņam vēlāk.

-   Varbūt pateikt, lai viņš piezvana tev?

-    Nē, nē, Bens teica. Visu dienu būšu aizņemts. Tikšos ar viņu mājās.

Bens nolika klausuli un atspieda galvu pret kabīnes sienu. Aizvēris acis, viņš centās atrast kādu saprātīgu izskaidrojumu. Tāda nebija, un viņa elpa kļuva arvien straujāka. Vēl joprojām turēdams acis ciet, viņš dauzīja galvu pret metāla sienu.

-   Tas nav iespējams! Bens iekliedzās. Pacēlis klausuli, viņš taustījās kabatās pēc monētām, taču jau pēc brīža nometa klausuli. Sasodīts!

Berzēdams pieri, Bens centās atcerēties sarunas ar Riku un Endrū. Klusēdams viņš mēģināja saprast, ko tas viss nozīmēja.

Pēc desmit minūtēm Bens izgāja no telefona kabīnes un atgriezās Augstākajā tiesā. Izdzirdējusi, ka aizcērtas kabineta durvis, Lisa tūdaļ pagrieza galvu. Iemetis žaketi skapī, Bens nostājās tieši pretī Lisas rakstāmgaldam.

-    Kas ir? Lisa jautāja. Ko es šoreiz esmu izdarījusi?

-   Paklau, es tev kaut ko izstāstīšu, taču tikai tāpēc, ka man vajadzīga palīdzība, Bens skaidroja. Pirms nedēļas Riks piezvanīja…

-    Es zināju, Lisa viņu pārtrauca. Es zināju, ka viņš…

-    Lisa, lūdzu, ļauj visu izstāstīt! Bens teica. Riks toreiz lūdza lēmumu Grinnell lietā. Pretī viņš man solīja trīs miljonus dolāru. Es pat negrasījos viņam to dot, taču cerēju, ka tikšanās laikā varēšu beidzot uzzināt, kas viņš tāds patiesībā ir. Mums vajadzēja tikties sestdien lidostā, iespējams, kādā no konferenču zālēm.

-    Un tu gribi, lai palīdzu izstrādāt plānu?

-   Man jau bija plāns, Bens atbildēja. Piezvanīju uz lidostu, lai noskaidrotu, kuras zāles sestdien ir aizņemtas. Tad sāku meklēt visus vārdus, kas man nebija pazīstami. Tāpēc arī lasīju nedēļu vecu avīzi. Domāju ja izdosies uzminēt, kurā zālē mums ar

Riku norunāta tikšanās, varēšu to telpu piebāzt ar noklausīšanās ierīcēm vai izdarīt vēl ko noderīgu. Jau sāku just, ka šoreiz izdosies piespiest Riku pie sienas, bet tieši tajā brīdī tas riebeklis man piezvanīja.

-    Tad tas bija Riks?

-   Jā. Un pateica, ka varu iet ellē, jo tikšanās tiek atcelta. Teica, ka mana palīdzība viņam vairs nav vajadzīga, un nolika klausuli. Acīmredzot lēmumu Grinnell lietā viņam iedevis kāds cits.

-Ja tu domā, ka tā esmu es, tad tu esi traks.

-   Godīgi sakot, es domāju, ka tā esi tu, Bens atzina. Jo tu biji vienīgā, kam šis dokuments pieejams.

-    Ben, zvēru…

-   Ļauj pabeigt! Pēc Rika zvana es aizskrēju līdz telefona automātam, lai piezvanītu Nātanam. Klausuli pacēla kāds viņa kolēģis, kurš apjautājās, kā mums gāja ar portfelī iebūvētajiem mikrofoniem.

-Ar ko?

-    Lūk! Bens atbildēja.

-   Un nu tikai tāpēc, ka Nātans tev nav iedevis kaut kādu štrunta daiktu, tu domā, ka viņš palīdz Rikām?

-    Ko vēl lai es domāju? Un tas nebija nekāds štrunta daikts. Ja man būtu bijis portfelī iebūvēts mikrofons, es būtu varējis ierakstīt sarunu ar Riku restorānā. Man būtu viss, kas vajadzīgs, lai izkļūtu no šīs ķezas: Rika izteiktais piedāvājums, viņa skaidrojums par zemisko plānu ar CM1. Taču Nātans nez kāpēc nav iedevis man to aparātiņu. Vai, tavuprāt, tas nav aizdomīgi?

-    Nezinu.

-    Mēģināju izdomāt kādu loģisku izskaidrojumu. Taču nekā nespēju saprast, kāpēc Nātans pat nepieminēja šādu iespēju. īpaši jau tādu foršu lietu!

-   Ja Nātans sadarbojas ar Riku, arī Riks zinātu par portfelī iebūvēto mikrofonu, un tev, vienalga, nekas neizdotos.

-    Arī par to es domāju, Bens teica, iedams pie dokumentu skapja. Taču Riks nebūtu varējis iebilst, ja es ienestu portfeli mašīnā. Ja viņš neļautu ņemt to līdzi, es vispār nekāptu. Es teiktu, ka nevaru taču pamest ielas malā portfeli ar svarīgiem Augstākās tiesas dokumentiem. Un Rikām nāktos mani ielaist mašīnā ar visiem mikrofoniem.

-    Nav slikta teorija, Lisa piekrita.

-   Un nu man jāizlemj, vai tas patiešām ir Nātans, Bens teica, atslīgdams pret skapi.

-    Ben, man ir kāds jautājums. Pirms piecpadsmit minūtēm tu biji pārliecināts, ka tieši es esmu pārdevusi dvēseli velnam, bet nu tu atgriezies un tieši man izkrati savu sirdi. Kāpēc tu tā mainīji savas domas?

-   Lisa, goda vārds, izstāstot tev, es neko nezaudēju. Riks mani apsteidzis; viņam jau acīmredzot ir lēmums GrinneU lietā. Man ar viņu vairs nebūs jātiekas un tādējādi nav ne mazāko cerību viņu pieķert. Ja arī tu sadarbojies ar Riku, nav nekā tāda, kas būtu viņam stāstāms. Man ir beigas. Es nezinu, ko turēt aizdomās, man nav neviena jēdzīga pavediena, un pēc divām dienām mani pieslēgs melu detektoram. Un, galvenais, man nav neviena, kam uzticēties.

-    Bet Obers?

-   Tici man, viņu es iedomājos pirmo. Taču sapratu, ka Obers man nepalīdzēs. Viņš ir labs, es viņu mīlu kā brāli, taču viņš pilnīgi neko nesaprot. Man vajadzīgs kāds prātīgs cilvēks, kas palīdzētu izdomāt, ko tagad iesākt.

-   Ja jau vainīgais ir Nātans, kā viņš ticis pie lēmuma?

-   Varbūt izmantojis kādu Valsts departamenta superdatoru un ielauzies mūsu datorsistēmā. Tikpat viegli viņš papīrus varēja izņemt no mana portfeļa. Lai to izdarītu, viņam tikai vajadzēja nakts vidū tos paņemt, pārfotografēt un nolikt atpakaļ vietā.

-   Tavs portfelis nav slēdzams? Pēc gadījuma ar Ēriku vajadzēja būt uzmanīgākam.

-    Protams, tas ir slēdzams. Taču Nātans zina kodu, jo izmantoja manu portfeli, iedams uz darba interviju Valsts departamentā.

-   Zini, neuztver to personiski, taču draugu izvēlē tu esi nevērīgāks par Jūliju Cēzaru.

-   Pateicos par padomu! Bens atteica, atgriezdamies pie sava rakstāmgalda. Vai tu man palīdzēsi?

-   Viss atkarīgs no tā, Lisa iesāka, vai tu man uzticies.

-    Patlaban es neuzticos pat savai mātei. Pēdējās ciemošanās laikā viņa uzvedās visai aizdomīgi.

-    Vai tu vismaz nožēlo visus man izteiktos apvainojumus?

-    Vairāk, nekā tu spēj iztēloties, Bens atbildēja, ņurcīdams Grinnell dokumentu stūri. Lūdzu, vai tu man palīdzēsi?

-    Protams, es tev palīdzēšu. Lisa izvilka no Bena rokām dokumentu, nolika viņa rokas uz rakstāmgalda un virsū uzlika savējās. Neatkarīgi no tā, ko tu domā, man patiešām nav vienalga, kas ar tevi notiek. Ja tevi no šejienes izmetīs, man būs divreiz vairāk jāstrādā.

-   Ļoti smieklīgi, Bens drūmi novilka. Tu patiešām liec man justies labāk.

-    Vari slēpties aiz šim sarkastiskajām piezīmēm, taču es zinu, ka esi pateicīgs par palīdzību.

-   Protams, esmu. Mana dzīve brūk kopā, karjerai draud beigas, un draugi izturas tā, it kā būtu Benedikta Arnolda* fanu kluba biedri. Šajā brīdī es būtu pateicīgs pat par Džordža Makgovema** padomu. Sasodīts, ko lai citu es daru?

-    Nu, ceru, tu saproti, ka tev tomēr vēl ir daži draugi, uz kuriem var paļauties.

-    Paldies, Lisa Mērija! Es patiešām esmu pateicīgs par tavu atbalstu. Nopietni.

-    Ir jau labi, Lisa atbildēja. Taču pat neiedomājies, ka esmu tev piedevusi. Tev nāksies vēl krietni pasvīst, lai es varētu aizmirst to emocionālo pārdzīvojumu, ko tu man sagādāji.

-    Norunāts.

Mazliet atkāpusies, Lisa apsēdās uz dīvāna.

-   Nu, vai mēs taisāmies notvert to riebekli?

Pasmaidījis Bens paņēma piezīmju bloknotu.

-    Domāju, ka mūsu vienīgā iespēja ir uzrakstīt sarakstu ar visu to cilvēku vārdiem, ar kuriem Riks varētu runāt Grinnell and Associates.

* Benedikts Arnolds (14.01.1741-14.06.1801) ģenerālis kolonistu armijā Amerikas revolūcijas jeb Amerikas Neatkarības kara laikā. Kļuvis bēdīgi slavens ka Amerikas Savienoto Valstu nodevējs viņš apmaiņā pret naudu planoja nodot britiem amerikāņu fortu Vestpointā, Ņujorkā. Plāns tika atklāts, bet Arnoldam izdevās aizbēgt, un viņš devās trimdā uz Kanādu un Angliju.

’* Džordžs Stenlijs Makgoverns (19.07.1922.) bijis ASV kongresmenis, senators un demokrātu kandidāts prezidenta vēlēšanām 1972. gadā, kad viņš zaudēja Ričardam Niksonam.

-   To es varu, Lisa teica. Esmu pārliecināta, ka Ierēdņu birojā ir informācija par visiem lietā iesaistītajiem cilvēkiem. Tātad mūsu rokās būs pilnīgs iespējamo akciju pārdevēju saraksts. Ja pieskatīsim šos ļautiņus, zināsim, kad Riks spers nākamo soli.

-   Mums viņi nemaz nav jāpieskata, Bens iebilda, pievērsdamies datoram. Tas viss ir Lexis datu bāzē. Visi darījumi ar nekustamajiem īpašumiem un vērtspapīriem jāreģistrē štata ierēdņu birojā. Ja mums ir zināms pārdevēja vārds, mēs datu bāzē varēsim sekot visiem darījumiem.

-    Izcili! Lisa iesaucās. Tūdaļ būšu atpakaļ ar visu sarakstu.

Lisai promejot, Bens nokliedza:

-   Starp citu, es tev uzticos!

-    Es zinu, Lisa atsaucās.

Kad durvis aiz viņas aizvērās, Bens pacēla klausuli un uzgrieza telefonu kompānijas numuru.

-   Ceru, ka jūs varat man palīdzēt. Nelaimīgā kārtā sieva izmetusi visus mūsu telefona rēķinus. Tā kā tie vajadzīgi, lai mums aprēķinātu nodokļus, ceru, ka jūs varēsiet man nosūtīt kopijas.

-   Tas mums nesagādās nekādas problēmas, operators atbildēja. Man tikai vajadzīgs jūsu vārds un telefona numurs.

-   Telefons reģistrēts uz manas sievas Lisas Šulmanes vārda. Bens nosauca operatoram Lisas telefona numuru un piebilda:

-    Varbūt jūs varētu nosūtīt rēķinus tieši manam grāmatvedim, jo viņam tie nepieciešami pēc iespējas ātrāk.

-   Mēs nedrīkstam…

-    Tas ir mans telefons, Bens iebilda. Tas vienkārši reģistrēts uz manas sievas vārda. Ja jums no tā paliek vieglāk, varu aprunāties ar jūsu priekšnieku.

-   Būs jau labi. Es pierakstīšu vārdu, un pēc tam man būs vajadzīga arī adrese.

Nosaucis operatoram Obera darba adresi, Bens teica:

-   Paldies par palīdzību! Es to augsti vērtēju.

Vēlāk pēcpusdienā Bens cieši vērās datora ekrānā.

-   Zini, ja turpināsi tā blenzt, paliksi akls, Lisa ierunājās.

-   Gan jau man paveiksies.

-   Beidz uztraukties! Tu pierakstīji visus vārdus, kas bija reģistrēti īpašuma dokumentos. Ja kāds pārdos akcijas, tu to redzēsi.

-   Mēs to nekad neredzēsim, Bens atteica un aizgriezās prom nc datora. Tu redzēji tos dokumentus. Grinnell pieder četrām sabiedrībām ar ierobežotu atbildību; tās savukārt pieder astoņām citām sabiedrībām, kuru īpašnieces ir vēl kādas sešpadsmit…

-   Mēs pierakstījām visus iespējamos vārdus. Ja jau mēs neko nevarēsim uzzināt, kā, pēc tavām domām, to varētu izdarīt Riks?

Bens veltīja Lisai neticības pilnu skatienu.

-    Labi, Lisa teica. Pieņemsim, ka Riks kaut ko uzzinājis. Bet tas nenozīmē, ka mēs neesam uz pareizā ceļa.

-    Nav jau tā, ka mēs esam uz nepareizā ceļa, Bens teica. -Un tomēr man šķiet, ka šis ir tāds pasīvs plāns. Mēs tikai te sēžam un gaidām.

-   Nu, tagad mēs vairāk neko iesākt nevaram. Ja jau esi tik nepacietīgs, varbūt pāršķirsti Hārvardas un Mičiganas gadagrāmatas?

-    Par ko tu runā? Bens jautāja. Tās vēl nav atsūtītas.

-    Ir gan. Es taču tev jau teicu, ka reģistratūrā tevi gaida divas kastes.

-    Neko tādu tu man neteici, Bens attrauca un piecēlās.

-   Teicu gan! Atgriezusies ar tiem īpašuma dokumentiem, es teicu, ka lejā tevi gaida divas kastes. Bet tu, iespējams, biji pārāk pielipis sava datora ekrānam.

Bens piegāja pie skapja un paņēma žaketi.

-   Labāk atstāšu tās kastes šeit, nevis nesīšu mājās, kur tās ieraudzīs Nātans. Rīt pāršķirstīšu.

-   Un uz kurieni tad tagad? Lisa jautāja, konstatējusi, ka pulkstenis vēl nav pieci.

-   Gribu aprunāties ar Oberu, kamēr Nātana nav mājās. Vai piesegsi mani, ja Holiss meklēs?

-    Neuztraucies, viss būs kārtībā.

Kad Bens pārradās mājās, tajā valdošais klusums liecināja, ka neviena nav. Novilcis mēteli, viņš to nometa uz dīvāna. Bens ieskatījās virtuvē, iemeta acis pirmā stāva vannas istabā un atvēra durvis uz pagrabu.

-    Vai kāds ir mājās? viņš sauca.

Uzkāpis augšstāvā, Bens ieskatījās Ērika un Obera istabās, kā arī savējā. Pārbaudījis otrā stāva vannas istabu un visas tualetes,

Bens atvēra Nātana istabas durvis. Neieslēdzis gaismu, viņš iebāza galvu Nātana tualetē. Pārliecinājies, ka ir viens, Bens pievērsās Nātana rakstāmgaldam, un viņa uzmanību saistīja glītā kaudzītē sakārtoti papīri. Bez trokšņa Bens sāka tos šķirstīt. Pārtikas produktu saraksts, darbu saraksts, dzimšanas dienu saraksts, iznomājamo filmu saraksts. Nekā svarīga. Atkal sakārtojis papīrus, Bens aizturēja elpu un uzmanīgi atvēra lielo rakstāmgalda atvilktni. Izņēmis kastīti ar pildspalvām, zīmuļiem un dzēšamgumijām, Bens lēni un metodiski meklēja jebko, kas varētu norādīt uz Riku. Aizvēris atvilktni, Bens no naktsgaldiņa paņēma telefonu grāmatiņu un sāka šķirstīt.

-   Sasodīts, ko tu meklē manā telefonu grāmatiņā?

Pārsteigts Bens izlaida no rokām grāmatiņu un, pacēlis acis,

ieraudzīja durvīs stāvam un smejamies Oberu.

-    Nedari tā! Bens iekliedzās un, pacēlis grāmatiņu, nolika to vietā.

-   Ja tu būtu redzējis savu seju! Tu biji…

-   Tu esi viens? Bens jautāja, steigdamies ārā no Nātana istabas.

-   Jā. Kas noticis?

-   Paklau, es tev kaut ko izstāstīšu, bet zvēri, ka nevienam neteiksi ne vārda.

-   Zvēru, Obers apsolīja, atraisīdams kaklasaiti.

-   Es nejokoju, Bens brīdināja. Ne vārda nevienam. Ne Nātanam, ne vecākiem…

-   Zvēru, Obers atkārtoja, kamēr abi kāpa lejā uz dzīvojamo istabu. Stāsti!

Atklājis dzīvokļa biedram visu, kas noticis, Bens teica:

-   Nu, ko tu domā?

-   Nespēju saprast, kā tu kaut ko tādu vari prasīt. Obers neticīgi iepleta acis. Tu gribi, lai noticu, ka Nātans iesaistīts šajā jezgā?

-    Un ko vēl man atliek domāt?

-             Tas nav iespējams. Obers atkrita krēslā pie virtuves galda.

-   Tu esi jucis! Nu, par Ēriku es vēl varu saprast. Patiesību sakot, pagājušajā nedēļā pieķēru viņu rokamies tavā papīrgrozā.

-    Paprasīji, ko viņš tur meklē?

-    Kāds esot paņēmis viņa sludinājumu lapu, un viņš gribot pārliecināties, vai tā nav pie tevis.

-   Nav gan, Bens atbildēja. Vajadzēja sūtīt Ēriku pie Nātana, jo viņš šobrīd pelnījis vismazāko uzticību.

-   Nātans nu gan neko tādu nav darījis, Obers uzstāja. Es ne mirkli tam neticu.

-    Bet es ticu, Bens teica. Un šobrīd tas ir pats svarīgākais. Mēs ar Lisu mēģinām noskaidrot…

-    Kā tad tu pēkšņi atkal uzticies Lisai? Obers viņu pārtrauca. Parasti tu saki, ka es esmu stulbs, bet šoreiz tu, visu izstāstīdams tai skuķei, esi rīkojies ārkārtīgi vieglprātīgi.

-    Paklau, es arī viņai neuzticos, Bens teica, piegājis pie izlietnes. Atgriezis krānu, viņš uzšļāca ūdeni sejai. Tiklīdz Lisa bija izgājusi no kabineta, es sāku meklēt informāciju arī par viņu.

-    Bet kāpēc tu tomēr viņai visu izstāstīji?

-    Tas taču ir skaidrs kā diena. Pirmkārt, tāpēc, ka viņa nekā nevar man kaitēt. Otrkārt, un es zinu, ka tu to nekad nesapratīsi, viņa palīdz man labāk domāt.

-   Nesaprotu.

-     Es to patiešām nespēju izskaidrot, taču, apspriežoties ar viņu, es rodu visbrīnišķīgākās idejas.

-   Man ļoti nepatīk tev to teikt, taču šis nav nekāds Augstākās tiesas lēmums, kas tev jāuzraksta, šī ir tava dzīve, puisīt!

-   Tiešām? Bens sarkastiskā balsī iesaucās. Bet es domāju, ka tā ir kāda sena kauliņu spēle. Sasodīts!

-    Domāju, ka esi iebraucis auzās, Obers teica, šūpodams galvu.

-   Lieliski. Ņemšu vērā tavu padomu. Nu, vai tu man palīdzēsi?

-   Jūtos pārsteigts, ka tu man uzticies. Jo arī es taču varu būt vainīgais.

-    Neuztver to personiski, taču es tā nedomāju.

-    Paldies! Obers teica. Es protu novērtēt šādu uzticību.

-    Paklau, neapvainojies! Es taču tev visu izstāstīju, vai ne?

-    Bet es nesaprotu, kāpēc.

-             Tāpēc, ka man vajadzīga tava palīdzība, Bens paskaidroja.

-    Es nosūtīju uz tava biroja adresi visus Lisas telefona rēķinus. Tā bija vienīgā adrese, kurai, manuprāt, nepiekļūs Nātans, Riks un Lisa. Kad saņemsi rēķinus, tu taču man to pateiksi?

-   Protams, Obers apsolīja. Bet vēl viens jautājums: ja māja ir pilna ar noklausīšanās ierīcēm, kāpēc tu tomēr runā ar mani?

-    Dzirdot šo, Riks man neko nevar padarīt, Bens paskaidroja. Lisas rēķini jau ir ceļā, un, ja Nātans ir ar Riku uz vienu roku, viņš tāpat zina… Bens izdzirdēja, ka ārdurvīs pagriežas atslēga, un apklusa. Ne vārda! viņš čukstus pār plecu brīdināja Oberu, kas sekoja viņam dzīvojamā istabā. Tu apsolīji.

Durvis atvērās, un mājā ienāca Nātans.

-    Draugs, tu būsi priecīgs, Nātans teica, iekārdams žaketi skapī. Nolicis portfeli uz kafijas galdiņa, viņš apsēdās līdzās Oberam. Pateicoties savam padevīgajam kalpam, tu drošībnieku mūžam brēcošo melu detektora pārbaudi izturēsi dziedādams.

-    Kā tad? Bens jautāja.

-    Teiksim tā, es šodien šur tur piezvanīju un sadabūju visu, kas vajadzīgs. Nātans atvēra portfeli un izņēma kādu papīra lapu. Aprunājos ar tehniķiem Drošības dienestā, un viņi visu paskaidroja. Pirmām kārtām jāatzīst, ka tev taisnība: melu detektoru tiesā izmantot nav atļauts.

-   Zinu, Bens strupi atteica. Tas patiešām nav atļauts.

-    Kas tev lēcies? Nātans jautāja.

Obers paskatījās uz Benu.

-    Nekas, Bens atbildēja. Vienkārši nervozēju. Ko vēl viņi teica?

-    Lūk, kā tas aparāts darbojas, Nātans iesāka, brīdi pa brīdim ieskatīdamies papīra lapā. Kad tu pirmo reizi ieej telpā, mašīna praktiski vienmēr stāv pašā vidū. Drošībnieki cenšas tevi pamatīgi iebiedēt, jo teorija vēsta, ka visi cilvēki ir gatavi atzīties tāpēc, ka baidās no tādas mašīnas. Tad viņi tev vismaz stundu uzdod jautājumus, lai gan mašīna nemaz nav ieslēgta. Parasti tieši šajā brīdī lielākā daļa cilvēku sabrūk, Nātans skaidroja, paceldams acis, lai redzētu savu vārdu atstāto iespaidu. Drošībnieki uzskata, ka pietiekot ar tās kastes ēnu, lai iebiedētu vidusmēra noziedznieku.

-    Ei, Bens nu nemaz nav vidusmēra! Obers iebilda. Viņš ir noziedznieks vismaz deviņdesmit procentu apmērā.

Nelikdamies ne zinis par dzīvokļa biedra teikto, Nātans turpināja:

-    Pati mašīna uzrāda trīs mērījumus: elpošanas ātrumu, asinsspiedienu un ādas galvanisko reakciju jeb ādas reakciju uz elek

trisko strāvu. Melojot cilvēks parasti vairāk svīst, un mašīna reģistrē arī to. Bet ar to jau tev problēmu nebūs.

-    Labāk izstāsti, kā var piemānīt to mašīnu, Bens nepacietīgi attrauca.

-    Nomierinies! Nātans teica. Pēc stundu ilgas pratināšanas viņi tevi pieslēgs mašīnai. Tad viņi reģistrēs tavu elpošanas ātrumu. Tieši šajā brīdī pārgudri ļautiņi cenšas piekrāpt mašīnu. Viņi mēģina elpot smagi un visu laiku dīdās, lai pārliecinātu mašīnu, ka asinsspiediens ir daudz augstāks nekā patiesībā. Taču puiši Drošības dienestā paskaidroja, ka prasmīgs operators to ātri vien uzķer. Pēc tam viņi izvelk kāršu kavu un uzdod jautājumus par to. Tā viņi pārbauda, vai mašīna strādā. Viņi uzdod trīs jautājumus, un tev visu laiku jāatbild nē, lai gan uz kādu vajadzētu atbildēt ar jā. Tā viņi noskaidro, kā tu uzvedies, kad melo. Viņi tev jautā, vai esi vairāk nekā divdesmit vienu gadu vecs, vai tu smēķē, vai jebkad esi izdarījis kaut ko tādu, par ko vēlāk nācies kaunēties. Pēc tam viņi beidzot tev uzdos trīs jautājumus par lietu, kurā tiec apsūdzēts.

-    Un viss? Bens skeptiski jautāja.

-   Viss.

-    Bet filmās taču rāda pavisam ko citu! Obers iesaucās. Tur rāda, ka aizdomās turamo moka ar simtiem jautājumu un adata skraida pa papīru.

-    Dzīvē tā nenotiek, Nātans paskaidroja. Reālajā pasaulē melu detektors nosaka, vai tu patiesi atbildi uz trim jautājumiem.

-    Un kā tas man palīdz?

-    Prieks, ka pajautāji, Nātans teica, izvilka no portfeļa nelielu zāļu pudelīti un pameta to Benam. Atceries, es tev stāstīju, ka ar šīm zālēm militāristi piemāna melu detektoru.

Bens izlasīja etiķeti.

-    Prinadolols?

-    Iedarbīgs, Nātans apgalvoja. Viena tablete jāiedzer no rīta tūdaļ pēc pamošanās. Ja pārbaude nolikta pēc trijiem pēcpusdienā, otra jāiedzer pusdienās.

-    Kur tu tās dabūji? Bens jautāja, noņemdams vāciņu un saskaitīdams pudelītē piecas ripas.

-    Pateicu tehniķiem, ka manam jaunākajam brālim melu detektora pārbaude jāiztur, lai dabūtu darbu tirdzniecības centrā. Un viņi uzreiz iedeva šitās.

-    Kā tās iedarbojas?

-   Tās izlīdzinās tavu asinsspiedienu un sirdsdarbību, Nātans skaidroja. Ārsti tās izraksta slimniekiem, kas atlabst no infarkta, politiķi tās izmanto, lai cīnītos ar lampu drudzi, savukārt militāristi atskārtuši, kur tās lietojamas visefektīvāk.

-   Tās ir eksperimentālas? Zāļu aģentūra tās apstiprinājusi?

-   Ja tās būtu apstiprinātas, tās būtu pieejamas ikvienam, Nātans atbildēja.

-   Tātad eksperimentālas, Bens noteica.

-    Tām nav nekādas vainas, Nātans iebilda. Tu tiešām domā, ka viņi man būtu iedevuši kaut ko briesmīgi bīstamu?

-   Es domāju, ka tas būtu forši, ierunājās Obers. Tad tev uz pieres izaugtu vēl viens deguns, un mēs iesūdzētu valdību tiesā un vinnētu miljonus.

-   Bet varbūt man palielinātos smadzeņu masa, Bens prātoja. Paskatījies uz Nātanu, viņš turpināja: Bet nu izstāsti, kā šīs zāles palīdzēs piekrāpt melu detektoru.

-   Tās negarantē, ka tu izturēsi pārbaudi, Nātans teica. Tās tikai palielina varbūtību to izdarīt, taču viss tik un tā ir tavās rokās. Tajā telpā tev jābūt pēc iespējas mierīgākam. Nedīdies un nenervozē! Tehniķi teica, ka labs melis pārbaudi izturēs noteikti. Ja esi mīkstais, iespējams, pārbīsies un izkritīsi.

-   Ai, vecīt, tev beigas! Obers teica Benam.

Bens ielika zāļu pudelīti kabatā un piecēlās no dīvāna.

-   Uztaisīšu makaronus, viņš dzedri noteica. Vēl kāds gribēs?

-    Ei, vai tad paldies nav jāsaka! Nātans atsaucās, savilkdams seju grimasē.

-    Pateikšos, kad būšu izturējis to pārbaudi, Bens sacīja, iedams uz virtuvi.

-    Pie velna, ko tad tas nozīmē? Kas ar tevi šodien notiek?

-   Gribētos būt pārliecinātam, ka šīs te ir drošas, Bens atbildēja un pagriezies paskatījās tieši Nātanam acīs. Ka tās nav vienkārši krāsainas nekaitīgas ripiņas.

-   Ko tu tur runā?

-    Ben, nevajag apsūdzēt… Obers iesāka.

-              Nē, lai viņš pabeidz, Nātans teica, pieceldamies kājās.

-    Kāda apsūdzība?

-   Nu, šodien man piezvanīja Riks un pateica, ka viņam mani pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Acīmredzot viņš tiesas lēmumu jau dabūjis no kāda cita.

-   Un tu domā, ka es esmu tas vainīgais? Nātans nikni jautāja. Vai tu padomāji par savu draudzenīti Lisu? Vai arī visas asinis no smadzenēm satecējušas tavā otrajā galvā?

-   Es patiešām domāju par Lisu! Bens atcirta, atgriezdamies dzīvojamā istabā. Kad zvanīju tev, lai parunātos par viņu, man izdevās patīkama saruna ar kādu tavu kolēģi, vārdā Endrū. Viņš man izstāstīja par portfelī iebūvētajiem mikrofoniem, kurus mums vajadzēja izmantot, pirmo reizi tiekoties ar Riku. Endrū man izstāstīja, cik lieliski tie darbojas un kā uztver absolūti visu. Vari iedomāties manu pārsteigumu, kad es sapratu, ka par šo brīnišķīgo tehnoloģiju neko neesmu dzirdējis?

-    Un tagad tu domā, ka es sadarbojos ar Riku? Nātans iesmējās.

-    Es runāju nopietni, Bens atteica. Ņemot vērā visus faktus!

-    Tie neko nepierāda! Nātans iekliedzās. Turklāt vai tev neienāca prātā pajautāt man, kāpēc mēs tos iebūvētos mikrofonus tā arī neizmantojām?

-    Esmu pārliecināts, ka tam ir kāds izcils loģisks izskaidrojums.

-    Protams! Portfelī iebūvētie mikrofoni vēl tiek izmēģināti un neatkarīgi no tā, ko saka Endrū, darbojas visai nejēdzīgi. Gumija apslāpē skaņu, un tu neko nevari dzirdēt. Mums tie ir tikai tāpēc, ka cilvēkiem patīk šādi pekstiņi. Es uzskatīju, ka labāk izmantot aparatūru, kas darbojas. Zini, es patiešām esmu tik traks!

-   Un man būtu tev jānotic?

-   Tici, kam gribi, Nātans atbildēja. Bet tā ir patiesība.

-    Nātan, Bens iesāka, ar pirkstu norādīdams uz dzīvokļa biedru. Es tevi pazīstu. Varbūt pat labāk par sevi pašu. Ja tev būtu iespēja, kaut visniecīgākā, izmantot portfeli ar mikrofoniem, tu to nekavējoties izmantotu pat tad, ja aparatūra patiesībā nedarbotos.

-    Kā tad tu to zini?

-    Es zinu, ka tev patīk izrādīties. Tev patīk dižoties kā pāvam, ja tev ir kaut kas tāds, kā nav citiem. Tev patiktu aiziet pie Lisas

ar to portfeli rokās. Ja ari aparāts nedarbotos, tu to atnestu mājās, lai tikai mums parādītu, ka vari tādu sadabūt. Padomā loģiski! Ikvienam no mums patiktu palielīties ar tādu verķi! Bet nu tu gribi mums iestāstīt, ka tu ne tikai to neatnesi mājās, bet pat neiedomājies, ka tas būtu pieminēšanas vērts? Izbeidz, Nātan! Tev patīk būt labākajam, un tavs ego ir pārāk liels, lai es noticētu, ka tu varētu šādu lietiņu paturēt pie sevis.

-    Tu beidzi? Nātans mierīgi pajautāja un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Domāju gan.

-   Tad ej ellē, tu paranojālais mēsls! Es riskēju ar savu pakaļu, lai dabūtu tos aparātus! Es riskēju pazaudēt darbu, melojot saviem kolēģiem, un juku vai prātā, cenšoties izdabūt tevi no tā murga. Bet, ja tev pietiek nekaunības apsūdzēt mani, pat kārtīgi neaprunājoties… Zini, vari sēsties tai Hindenburgā* viens pats! Es saprotu, ka esi nonācis grūtā situācijā, taču netaisos uzklausīt tavus pārmetumus!

-    Paklau…

-    Nē, tagad klausies tu! Visa tā jezga tevi padarījusi pilnīgi traku! Tas, ka apsūdzēji mani, nevis Lisu, norāda, ka tu esi tikai dažu soļu attālumā no trakomājas! Kad atgūsies, ceru, ka tev pietiks spēka atvainoties. Nātans pagriezās un devās ārā no dzīvojamās istabas. Nonācis pie kāpnēm, viņš piebilda: Kad Riks un Lisa būs satriekuši tavu dzīvi druskās, tās būs jāvāc tev vienam pašam.

Nātans pazuda, bet Bens turpināja klusēt.

-    Nevajadzēja viņu tā apsūdzēt, ierunājās Obers. Tas bija gauži negodīgi.

-   Un ko man vajadzēja darīt? Es zināju, ka tas viss slikti beigsies.

-   Un tomēr strīdēties arī ir jāmāk. Daži tavi pārmetumi bija nepiedodami.

* Vācija būvēts dirižablis, kas 1937. gada 3. maijā pacelas no Frankfurtes lidlauka un devās uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Ar to lidoja 36 pasažieri un 61 apkalpes loceklis. 6. maija tas nonāca virs Lidhērstas Ziemeļamerikā. Vēja dēļ tam atļava nosēsties tikai vairākas stundas pēc paredzēta laika. Kad 19.00 nosēšanas beidzot tika atļauta, dirižablis atsitās pret zemi un aizdegās. 36 cilvēki 13 pasažieri, 22 apkalpes locekļi un viens Lidhērstas lidlauka darbinieks zaudēja dzīvību.

-    Negribu to dzirdēt, Bens sacīja. Manā vietā Nātans būtu rīkojies tieši tāpat.

-   Zini, Ēriks teica to pašu toreiz, kad uzrakstīja to rakstu. Un, tāpat kā Nātanu, tu viņu pasūtīji uz elli, Obers atgādināja un, piecēlies no dīvāna, devās uz kāpņu pusi. Diezgan daudz sakritību, ne?

-   Tātad tu dzersi tās tabletes? Lisa jautāja, nākamajā rītā sēdēdama pie sava rakstāmgalda un malkodama kafiju.

-    Protams, Bens atbildēja, šķirstīdams Mičiganas universitātes Juridiskās fakultātes gadagrāmatu. Vai man ir izvēle?

-   Tu vari tās nedzert.

-    Un varu izgāzties pārbaudē, Bens teica. Pat ja tās nav efektīvas, es tik un tā dzeršu. Tas taču nav nāvējošais cianīds.

-    Kā tu to zini? Tajās var būt itin viss: cianīds, kofeīns, patiesības serums…

-    Pietiek, Bens viņu pārtrauca. Es tomēr riskēšu, paldies!

-   Es runāju nopietni, Lisa iebilda. Kas zina, ko Nātans tev iedevis?

-   Tu pati tam netici. Tu dusmojies tikai tāpēc, ka tieši viņš turēja tevi aizdomās.

-    Protams, es par to dusmojos! Sasodīts!

-    Izbeidz, esi tik mīļa!

-    Mīļa? Lisa iesaucās. Tu gribi, lai es esmu mīļa? Tu pats pagājušonakt pasūtīji savus tuvākos draugus.

-   Paldies, ka atgādināji. Es jau gandrīz divas minūtes biju aizmirsis par to domāt.

-Jūtos pārsteigta, ka viņi tevi tomēr atstājuši dzīvu. Es viņu vietā momentā būtu tevi patriekusi!

-    Zini, šā rīta brokastis nebija nekādas jautrās. Mēs ar Ēriku, Nātanu un Oberu brokastojam vienā laikā, taču šorīt visi klusēja. Ja kāds gribēja pienu vai salvetes, viņš vienkārši parādīja ar pirkstu. Šķita, ka esmu nonācis mīmu ģimenītē.

-Ja gribi, kādu laiku vari padzīvot pie manis, Lisa piedāvāja.

-    Paldies, taču mājās es redzu, kas notiek.

Lisa iemalkoja kafiju.

-   Vai esi kaut uz brīdi iedomājies, ka tev varbūt nav taisnība? Ka tavi draugi nekad nav nostājušies pret tevi?

-   Protams, esmu, Bens teica, paceldams acis no gadagramatas. Kāpēc, tavuprāt, es augu nakti nevarēju aizmigt?

-Nu?

-    Es visu laiku domāju par to, ka, iespējams, kļūdos. Tiklīdz uzdodu šo jautājumu, jāsāk atkal viss no sākuma.

Palocījusi galvu, Lisa norādīja uz Bena lasāmvielu.

-    Vai kāds līdzinās viņam?

-   Viņi visi ir vienādi, jo visi izskatās pēc garlaicīgiem juristiem. Taču Rikām neviens nav pat līdzīgs. Bens aizvēra gadagrāmatu.

-    Bezceris! Viņš ir nozudis, un es esmu pagalam!

-    Nerunā tā! Ņem nākamo grāmatu un sāc šķirstīt!

-   Nesaprotu, ko es te vispār ņemos, Bens novilka, atvērdams nākamo gadagrāmatu. Tas plāns jau no paša sākuma bija smieklīgs.

-   Paklau, nedomā, ka viss ir atkarīgs tikai no gadagrāmatām. Atradīsi viņu, labi. Neatradīsi… Pieķersim Riku brīdī, kad kāds no Grinnell piekritīs pārdot savas akcijas. Turklāt Rika notveršana patlaban ir otršķirīga. Ja neizturēsi pārbaudi ar melu detektoru, būs jācīnās ar daudz lielākām problēmām.

-    Es izturēšu to pārbaudi.

-    Pēkšņi esi kļuvis pašpārliecināts?

-    Es runāju nopietni. Vidusmēra pilsonis izkrīt, jo baidās no tās mašīnas.

-    Bet tu, dabiski, esi daudz pārāks par vidusmēra pilsoni, Lisa teica.

-   Esmu. Jā, esmu noraizējies, taču tas nenozīmē, ka ļaušu kaut kādai muļķīgai mašīnai iebiedēt sevi. Ja tās mašīnas būtu tik izcilas, tās atļautu izmantot tiesā. Bet tā nav. Un tas nozīmē, ka tās var piemānīt. Turklāt advokātam ir jāprot pārliecinoši runāt par to, kam viņš pats īsti netic.

-   Taču tu neesi advokāts. Tu esi ierēdnis.

-    Bet es taču izturēju advokatūras eksāmenu! Bens iebilda.

-    Tātad es esmu advokāts.

-   Tu esi pārbijies, tā, lūk! Tiklīdz tu esi nobijies, tu sāc izturēties kā uzpūtīgs riebeklis! Tev tas ir tāds kā aizstāvēšanās veids.

-    Var jau būt. Taču es zinu, ka neesmu izdarījis neko sliktu. Riks piemānīja mani. Es viņam par to lēmumu nestāstīju tādēļ, lai viņš nopelnītu kaudzi naudas. Es biju ierocis viņa rokās. Muļ

ķis. Pakalpiņš. Pat visļaunākajos murgos man nerādījās, ka Riks izmantos šo informāciju savtīgos nolūkos. Es biju pārliecināts, ka varu viņam uzticēties. Ja kāds te ari ir upuris, tad tas esmu es.

-   Lieliska runa. Lisa sāka aplaudēt. Tev vajadzētu to pierakstīt.

-   Kādēļ?

-   Ja tu rīt izgāzīsies tajā pārbaudē, tev būs vajadzīgas runas tēzes brīdim, kad izskatīs jautājumu par tevis atlaišanu no darba.

Darbadienas beigās Lisa un Bens izgāja no Augstākās tiesas nama, devās augšā pa Fērststritu un nogriezās pa labi Sīstrītā. Ejot garām Dirksena Senāta biroju ēkai, viņi redzēja vairākus jaunus Senāta darbiniekus visi ģērbušies dzeltenbrūnos mēteļos un ādas portfeļiem rokās. Bens skaitīja, cik mēnešu palicis līdz pavasarim, kad atkal sāks spīdēt saule. Lai gan jau nedēļu nebija snidzis, Kapitolija kalnu klāja pelēcīgi netīra slapja sniega paliekas, kas bija sajaukušās ar automobiļu izplūdes gāzēm un citu piesārņojumu. Pēc desmit minūtēm abi kolēģi bija nonākuši pie Sol&Ewy's aptiekas pilsētas vecākās aptiekas, kas vēl darbojās.

-    Esi pārliecināta, ka viņiem tas ir? Bens jautāja, vērdams vaļā durvis, kuru baltā krāsa bija sākusi lobīties.

-    Protams, Lisa atbildēja un iegāja aptiekā.

Nelielo telpu rotāja saulē pabalējušas kartes un desmitiem gadu vecas reklāmu afišas.

-   Smaržo kā manas vecmāmiņas mājā, Bens teica.

-    Vēsturiska vieta, Lisa atbildēja un devās dziļāk telpā. Izrādi kaut mazliet cieņas!

-   Tici man, es mīlu tādas vietiņas. Kur gan vēl var atrast zāles ar derīguma termiņu, kas sakrīt ar tavu dzimšanas gadu?

-    Paskaties uz šīm kartēm! Lisa norādīja uz sienu. Varu derēt, ka tajās pie štatiem nav minēta ne Aļaska, ne Havaju salas.

-   Droši vien, Bens atbildēja. Tajā, kas atrodas pie pašām durvīm, nav pat nopirktās Luiziānas*! Ak, šie mīļie trīspadsmit štati!

* 1803. gadā Amerikas Savienoto Valstu prezidents Tomass Džefersons piedāvāja Francijas imperatoram Napoleonam darījumu: ASV par 15 miljoniem dolāru nopirka 2 144 476 km2 teritorijas, ko līdz tam pārvaldīja Francija. Iegūta zeme aizņem 22,3% pašreizējās ASV teritorijas lielāko daļu no 13 štatiem starp Misisipi upi un Klinšu kalniem, šis darījums palīdzēja T. Džefersonam nostiprināt savas pozīcijas pret iekšējo opozīciju un izvairīties no kara ar Franciju.

Kad viņi piegāja pie letes, pārdevējs piecēlās no sarūsējuša saliekamā krēsla.

-    Kas sāp?

-    Viņai. Bens pamāja uz Lisas pusi.

-   Ar mums viss kārtībā, Lisa teica un norādīja uz asinsspiediena mērītāju līdzās letei. Te tas ir. Es taču tev teicu, ka aptiekās tie ir pieejami.

-    Tu tiešām domā, ka tas darbojas? Bens jautāja, pasniegdams mēteli un žaketi Lisai.

-    Kā lai es to zinu?

-    Vai man jāizģērbjas? Bens jautāja, uzrotīdams krekla piedurkni.

-    Lasi instrukciju!

Uzmetis acis instrukcijai, Bens izvilka no kabatas divdesmit piecu centu monētu, norotīja piedurkni, ielika roku īpašajā aprocē un iemeta monētu aparātā.

-   To var darīt ari caur kreklu? Lisa jautāja.

-    Instrukcijā tā teikts.

Pēkšņi aproce saspieda Bena roku. Dziļi elpodams, Bens gaidīja, kad tā atkal kļūs vaļīgāka. Uz aparāta ekrāna parādījās sarkani cipari: 122 uz 84.

-    Mēsls! Bens izgrūda.

-    Kāds tas ir parasti?

-   Simt divdesmit pieci uz astoņdesmit pieci. Tās sasodītās tabletes nekam nav derīgas! Ne sirdsdarbība, ne asinsspiediens nav mainījies! Man ir beigas.

-   Nerunā tā! Turklāt tu tās iedzēri tikai pirms divām stundām. Iespējams, tās vēl nav īsti iedarbojušās.

Bens uzvilka žaketi un mēteli un pagrāba portfeli.

-   Iespējams. Taču es nez kāpēc šaubos par to.

-   Nekriti izmisumā!! Lisa mierināja, kad abi izgāja no aptiekas. Ja gribi izturēt pārbaudi, tev jāsaglabā miers.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Trešdien desmitos no rīta Bens izstiepās sarkanajā kabineta dīvānā. Aizvērtām acīm viņš glaudīja savu iemīļoto punktaino kaklasaiti.

-    Kā jūties? Lisa nočukstēja.

-    Normāli, Bens teica, piecēlās sēdus, dziļi ievilka elpu un paskatījās pulkstenī. Šķiet, ir laiks.

-    Esi mierīgs! Domā par pastaigu mežā, zemūdens peldēšanu, par visu, kas ļauj tev justies atbrīvotam.

-    Esmu gatavs, pieceldamies kājās, teica Bens. Esmu pats rāmuma iemiesojums. Esmu mierigs kā Buda.

-    Lai veicas! Lisa novēlēja, kad Bens gāja ārā pa durvīm.

Būdams pārliecināts, ka pa ceļam uz pagrabstāvu vismazāk

cilvēku sastaps marmora spirālkāpnēs, Bens izvēlējās šo ceļu. Lēnām viņš kāpa lejup, skaitīdams pakāpienus pretī savam liktenim. Nonācis pagrabstāvā, viņš iegāja Drošības dienesta birojā un pateica sekretārei, ka ieradies uz tikšanos ar Kārlu Langenu.

-   Varat iet iekšā. Viņš jūs jau gaida.

Ieejot kabinetā, Benu apņēma cigāru smārds.

-    Prieks tevi redzēt, Ben, Langens teica, atlaidies savā ādas krēslā. Sēdies!

-    Biju pārliecināts, ka šajā ēkā nesmēķē, Bens norādīja, izvairīdamies skatīties Langenam acīs. Šis, ziniet, ir vēstures piemineklis.

-   Nu, tu jau zini, kā mēdz notikt, Langens noteica, braucīdams bārdu. Viņš norādīja uz krēslu pie sava rakstāmgalda. Sēdies!

-    Neuztver to personiski, taču varbūt mēs varam ķerties pie lietas? Bens jautāja. Man vēl daudz jāstrādā. Turklāt cigāru dūmos man paaugstinās asinsspiediens.

Langens piecēlās no savas vietas un devās uz durvju pusi. Sekodams viņam, Bens atkal nonāca sekretāres kabinetā.

-   Ja esmu kādam vajadzīgs, būšu nopratināšanas telpā, Langens paziņoja.

Tad viņš aizveda Benu uz pagrabstāva centrālo daļu. Piegājis pie durvīm ar uzrakstu Noliktava, viņš no kabatas izvilka atslēgu saišķi un atslēdza durvis. Telpa bez logiem bija apmēram piecdesmit pēdu gara un tikpat plata. Gar sienām bija novietoti vairāki rakstāmgaldi, krēsli, dokumentu skapji un citas biroja mēbeles. Putekļainajā gaisā mirgoja fluorescentās spuldzes.

-   Parasti šī acīmredzot ir noliktava, bet par nopratināšanas telpu pārvēršas tikai tad, kad tev gribas pabiedēt cilvēkus, Bens norādīja.

-   Ak vai, Langens noteica, tu mūs pieķēri!

Telpas vidū bija koka rakstāmgalds un trīs koka krēsli. Uz galda atradās melu detektors, kas Benam atgādināja lāzerprinteri, tikai ar vairākiem vadiem. Deniss Fisks centās atšķetināt vadu murskuli un, viņiem ienākot, pat nepacēla acis.

-    Vai viss sagatavots? Langens jautāja.

-    Gandrīz, Fisks atbildēja un smīnot paskatījās uz Benu.

-    Apsēdies, puis!

Bens apsēdās, pārlika kāju pār kāju un klusēja.

-     Nu, stāsti, kas tev dzīvē atgadījies, Langens mudināja.

-    Kā klājas tavam draugam Ērikam?

-   Nav ne mazākās nojausmas, Bens atbildēja. Jau nedēļām ilgi mēs nesarunājamies.

-    Ļoti slikti, Langens noteica un apsēdās vienā no diviem krēsliem aiz rakstāmgalda. Tad viņš paliecās uz priekšu tā, ka elkoņi atbalstījās pret ceļiem. Bet jūs taču vēl joprojām dzīvojat kopā, vai ne?

-    Ilgi tā nebūs, Bens atbildēja. Gada sākumā viņš pārvāksies uz citurieni.

-   Laikam jau uz krietni lielāku dzīvokli, jo nu viņš ir pieprasītākais žurnālists. Esmu pamanījis, ka tagad tikai viņš raksta par Augstāko tiesu.

-   Viņš pārvācas, jo es tā gribu, Bens teica, pūlēdamies saglabāt mieru.

-   Saprotu, noteica Fisks, vēl joprojām ņemdamies ap vadiem.

-    Es tavā vietā arī būtu neganti dusmīgs uz dzīvokļa biedru, kas uzrakstījis par manu saistību ar to CMI lietu.

-     Paklau, pieskati savu padoto! Bens brīdināja Langenu.

-    Ja viņš izvirza šādas apsūdzības, tad jābūt arī pierādījumiem. Citādi es ar lielāko prieku apsūdzēšu jūs dienesta stāvokļa izmantošanā un apmelošanā.

-    Fisks to nebija domājis nopietni, Langens kā aizstāvoties paskaidroja. Vienkārši mēs visi esam mazliet satraukti.

-   Es jau agrāk teicu un atkārtoju arī tagad, ka es par CMI fiasko biju tikpat pārsteigts kā jūs.

-    Bet tu tomēr atzīsti, ka izstāstīji Ērikam par Bleika lēmumu mainīt savu viedokli? Langens jautāja.

-    Protams, Bens teica rāmā un nosvērtā tonī. Cik man zināms, tas nav nekas nelikumīgs. Es tikai gribēju palīdzēt draugam.

-   Tad tagad Ēriks atkal ir tavs draugs? Fisks viņu pārtrauca.

-   Nē taču! Bleiks savu viedokli mainīja, pirms bija parādījies Ērika raksts par CMI. Ja jums ir grūtības ar laika izjūtu, paskaidroju, ka tas notika pirms mūsu sastridēšanās. Smaidīdams Bens vēroja, ka Fisks sakož zobus. Saprotu, ka jūsu neskaitāmie jautājumi būs gana briesmīgi, taču, lūdzu, sāksim!

-   Pieslēdz viņu! Langens pavēlēja Fiskam.

Fisks uzrotīja Bena krekla piedurkni un aplika viņa rokai Velcro līmlenti.

-    Biju domājis, ka pārbaudē piedalīsies arī kāds speciālists, Bens norādīja.

-    Ari es esmu apmācīts! Fisks atcirta.

-    O, tad jau esmu drošās rokās! Bens sarkastiski iesaucās.

-    Tavs otrais vārds ir Taisnīgais. Deniss Taisnīg…

-    Aizveries!

Kad aparāts bija sagatavots, Fisks apsēdās vienīgajā brīvajā krēslā otrpus rakstāmgaldam.

-   Desmit reizes dziļi ievelc elpu! Fisks pavēlēja. Desmitajā reizē pacenties nomierināties. Tad es reģistrēšu tavus datus.

Bens darīja, kā likts. Ieraudzījis, ka Langens izvelk no kabatas papīra lapu, viņš tomēr pūlējās saglabāt mieru. Aizvēris acis, viņš iztēlojās, ka nodarbojas ar planierismu Dienvidfrancijā. Kad at

skanēja aparāta dūkoņa un pīkstieni, Bens atvēra acis un skatījās sev tieši priekšā. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka Langens kaut ko pieraksta. Fisks atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma spēļu kārtis.

-    Skaties šurp! Fisks pavēlēja.

Nekādu pārsteigumu, Bens nodomāja, pūlēdamies saglabāt savaldību.

-   Tātad, Fisks skaidroja, es parādīšu kārti, un tev jāpasaka, kas tā ir. Ja tu runāsi patiesību, nelielais zīmulītis aparātā paliks uz vietas. Ja tu melosi, zīmulītis sāks švīkāt.

-   Tu tiešām esi pārliecināts, ka spēsi to noteikt? Bens jautāja.

-    Ļoti smieklīgi, tu gudreli! Redzēsim, kurš pēc stundas smiesies pēdējais.

-   Nomierinies! Riks teica, ar zodu piespiedis klausuli pie pleca.

-   Es runāju nopietni. Kur ir mana nauda?

-    Es jau teicu, ka pārējo dabūsi tad, kad Bens būs nost no mana kakla.

-   Cik tālu nost viņam jābūt? Es jau tev izstāstīju visu, kas viņam zināms, visu, ko viņš dara, visu, kas viņam prātā…

-    Kad es pabeigšu darījumu, tu dabūsi naudu.

-    Nespēju noticēt, ka tu tik ļoti baidies no Bena. Tu esi pārāk gudrs, lai būtu gļēvulis.

-    Ar bailēm te nav nekāda sakara, Riks noteica, pielikdams klausuli pie otras auss. Esmu reālists. Bens ir pārāk attapīgs, lai neliktos par viņu ne zinis.

-    Paklau, sauc to, kā gribi. Bet tici man: tikai tāpēc, ka tu būsi pabeidzis darījumu, Bens nepadosies. Ja būs nepieciešams, viņš tev sekos mūžīgi mūžos. Viņš patiešām ir gana stūrgalvīgs.

-   Te nu tev taisnība, Riks piekrita. Bet, ja Bens nevar mani sameklēt Vašingtonā, kāpēc tu domā, ka viņš mani spēs atrast kaut kur citur?

Sēdēdama kabinetā, Lisa cieši pētīja milzīgo sienas pulksteni virs dīvāna un prātoja, kur Bens tik ilgi kavējas. Viņa bija izdzērusi jau divas krūzes kafijas un nu malkoja tēju. Iezvanījās telefons. Lisa pacēla klausuli, iekams bija izskanējis pirmais signāls.

-   Te Lisa, viņa teica un, brīdi klausījusies, turpināja: Nē, protams, es atceros. Aiznesīšu, tiklīdz tas būs iespējams. Paskatījusies pulkstenī, viņa piebilda: Bens tūdaļ būs atpakaļ. Es viņam atgādināšu…

Atsprāga kabineta durvis, un tajās parādījās Bens. Viņš izskatījās novārdzis un bālāks nekā parasti. Acis iedūris grīdā, viņš pagāja garām Lisai un atkrita dīvānā.

-    Viņš tikko ienāca. Drīz būšu, Lisa teica un, nolikusi klausuli, steidzās uz savu vietu. Nu, kā bija?

-    Es izkritu, Bens atbildēja.

-    Izkriti? Tu joko?

-    Protams! Bens pielēca kājās un pacēla rokas. Es uzvarēju, karogiem plīvojot!

-    Fantastika! Lisa iesaucās un apskāva kolēģi.

Kādu brīdi abi lēkāja pa kabinetu.

-    Jā, jā, jā! Bens sauca, pārraudams apskāvienu. Laikam esmu pārāk satraukts. Mans draudziņš sāk nervozēt.

lesmējusies Lisa atrāvās.

-   Stāsti, kas notika! Ko viņi teica? Vai šie baigi trakoja?

-    Viņi bija šausmīgi neapmierināti. Fisks tā grauza nagus, ka sāku bažīties, vai viņš nepaliks bez pirkstiem.

-    Kā gāja? Ko tu teici?

-             Viņi patiešām lika man saukt spēļu kārtis, Bens stāstīja.

-    Ja tas bija pīķa dūzis un es teicu, ka tas ir dūzis, mašīna vienkārši turpināja rotēt. Ja es meloju un teicu, ka tas ir karalis, tāpat nekas nemainījās. Langens ar Fisku gluži vai juka prātā. Viņi nespēja saprast, kas notiek. Man noņēma visus vadus un sāka visu no sākuma. Kādas desmit minūtes mani pratināja bez vadiem, un tad mani atkal pieslēdza pie tā aparāta. Šoreiz tas, tiklīdz sāku melot, skrīpāja kā traks. Domāju, tas tāpēc, ka biju pārāk sapriecājies par spēju uzvarēt to mašīnu.

-   Tu droši vien biji gatavs mirt. Lisa apsēdās uz dīvāna.

-   Tā gan, Bens atzina, nespēdams nosēdēt mierā. Domāju, ka pieslapināšu bikses. Kad Fisks nolika kārtis, es aizvēru acis un domāju par bērnu filmām. Nesaprotu, kas notika, taču sāku atgūt to mieru, ar kādu biju iegājis drošībnieku kabinetā.

-    Domā, tas tablešu dēļ?

-    Varētu būt, Bens atbildēja. Godīgi sakot, tieši par to es domāju, kad aizvēru acis. Es vienkārši iztēlojos, ka tabletes iedarbojušās, un sāku atcerēties brāļa bēru dienu. Un tas patiešām palīdzēja.

-    Izklausās šausmīgi!

-   Nekā briesmīga tur nebija, Bens skaidroja, taču es pilnīgi nomierinājos. Vienmēr, kad jāpieņem svarīgs lēmums, man atliek vien iztēloties nāvi. Viss pārējais salīdzinājumā ar to nobāl.

-    Galvenais, ka tas palīdz, Lisa noteica un atspiedās pret dīvāna galu. Ko drošībnieki gribēja zināt?

-   Jāatzīst, Nātanam bija pilnīga taisnība. Viņi man prasīja, vai esmu pārsniedzis divdesmit viena gada vecumu, un man vajadzēja atbildēt nē. Tā kā aparāts nereaģēja, es sapratu, ka būšu atkal uz brīvām kājām.

-   Vai viņi kaut ko teica?

-    Godīgi sakot, es darīju visu, kas manos spēkos, lai nebūtu uz viņiem jāskatās. Baidījos, ka, ieraugot viņu apmulsušos ģīmjus, pārāk sapriecāšos un izgāzīšos.

-    Un ko tev prasīja pēc tam?

-   Vai es smēķēju. Kad atbildēju nē, mašīna atkal nereaģēja. Tad viņi prasīja, vai kādreiz esmu izdarījis kaut ko tādu, par ko bijis jākaunas. Un tad es atcerējos mīlēšanos ar tevi. Aparāts uzvedās tik klusi, ka šķita viņi to izslēguši.

-    Ļoti smieklīgi!

-    Visbeidzot viņi man pajautāja, vai zināju par informācijas nodošanu Ērikam un to, kā tapis viņa raksts. Godīgi sakot, īsti neatceros, ko tieši viņi jautāja. Es centos no visa norobežoties. Izdzirdējis, ka nekas nenotiek, es atbildēju noliedzoši. Arī pēc trešā jautājuma aparāts klusēja, un es sadūšojos paskatīties uz drošībniekiem. Šajā brīdī burtiski jutu, kā Fisks dusmās vārās. Pajautāju, vai esmu izturējis pārbaudi, un Langens atbildēja, ka viss kārtībā. Viņš pateicās par to, ka varēju atvēlēt laiku šim testam, un atvainojās par sagādātajām neērtībām.

-   Domā, viņi saprata, ka tu melo?

-    Pag! Bens atvēra kabineta durvis. Varbūt tu varētu to atkārtot mazliet skaļāk? Baidos, ka ne visi Mērilendā to dzirdēja.

-   Tu mani saprati.

Bens aizvēra durvis.

-   Teiksim tā, ne mirkli nešaubījos, ka viņi nav pārliecināti par manu simtprocentīgo nevainību. Taču, kamēr viņiem nav pierādījumu, man neko nevar padarīt. Piegājis pie sava rakstāmgalda, Bens jautāja: Starp citu, ar ko tu runāji, kad es ienācu kabinetā?

-    Ko? Lisa pārjautāja.

-    Kad es ienācu, tu ar kādu runāji pa telefonu. Tu teici: viņš tikko ienāca, un noliki klausuli. Ar ko tu runāji?

-    Ā, tā bija Nensija no Holisa kabineta. Holiss atsūtījis savu galīgo viedokli Grinnell lietā un grib, lai mēs vēlreiz to pārlasām. Tas jāizdara līdz piektdienai. Viņš grib līdz nedēļas beigām to iesniegt Ierēdņu birojam, lai pirmdien var pasludināt lēmumu.

-    Un tas ir viss, ko viņa teica?

-   Viss. Lisa pamanīja skeptisko Bena skatienu. Izbeidz ņemties ar tām muļķībām!

-   Kādām muļķībām?

-             Tu zini, ko es ar to gribu teikt. Lisa piecēlās no dīvāna.

-   Žēl tevi apbēdināt, taču es nerunāju ar Riku.

-    Un kurš sacīja, ka tu runāji ar Riku?

-   Tici man, es pazīstu šo tavu aizdomu pilno skatienu. Lai cik izcili tu piemānīji drošībniekus, es allaž varu noteikt, kad tu melo.

-   Tev nevajadzētu uztraukties. Es neturu tevi aizdomās. Ja tu saki, ka tā bija Nensija, tad tā arī bija Nensija.

-   Jā, tā bija Nensija.

-    Es tev ticu, Bens noteica.

-   Bet tā patiešām bija!

-   Es taču teicu, ka ticu.

-Ben, es…

-   Paklau, ja es būtu pārliecināts, ka tu melo, es izliktos, ka eju uz tualeti, bet patiesībā dotos pie Nensijas un pajautātu, vai viņa man zvanījusi. Es tev ticu, Lisa. Ja tu saki, ka zvanīja Nensija, es tev ticu.

Vēlā piektdienas pēcpusdienā Bens jau trešo stundu blenza datora ekrānā.

-   Nespēju noticēt, ka viņš vēl joprojām neko nav uzsācis, Bens teica, berzēdams savas piesārtušās acis. Vienīgais, kā var nopelnīt, ir īpašuma iegāde.

jau astoto reizi kopš trešdienas Lisa pārlasīja pēdējo lēmuma uzmetumu Grinnell lietā.

-    Iespējams, Riks tā arī nav saņēmis Grinnell lēmumu. Iespējams, viņu interesēja cits lēmums.

-    Nē, tas nav iespējams, Bens atteica. Viņš noteikti grib Grinnell. Es to jūtu.

-   Tiešām? Lisa pārjautāja, vēl joprojām pētīdama dokumentu. -Ja pieņemam, ka tavas pārdabiskās spējas nemelo, kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka pārdevējs vispār paziņos par darījumu? Viņš taču var nodot dokumentus un bēgt.

-   Pārdevējs varbūt, taču Riks ne. Rika interesēs ir paziņot par darījumu. Citādi pārdevējs var to lauzt. Paziņojot par pirkšanu un pārdošanu, Riks nodrošinās, ka darījums ir noticis, un viņš ir pietiekami gudrs, lai tieši tā rīkotos.

Bena loģikas ieintriģēta, Lisa nolika dokumentu un pievērsās savam datoram, kura ekrānā bija redzama Lexis's Public Records datu bāze. Abi kolēģi kā apburti raudzījās īpašumu reģistrā, līdz klusumu pārtrauca Bena telefona zvans.

-    Labdien! Tiesneša Holisa birojs, Bens atbildēja.

-    Sveiki! Vai tas būtu Bens Edisons? Tas pats Bens Edisons, kas pirms diviem gadiem strādāja firmā Wayne&Portnoy?

Bens iepleta acis tas bija Adrians Olkots. Izmocījis laipnu toni, viņš teica:

-    Kā klājas, Adrian? Priecājos dzirdēt tavu balsi!

-   Es arī, Olkots atbildēja. Kādu laiku neesam tikušies. Kas jauns Augstākajā tiesā?

-   Jāstrādā, jāstrādā un vēlreiz jāstrādā, Bens attrauca, aizkaitināts, ka tiek atrauts no vēršanās datora ekrānā.

-   Tā runā, Olkots noteica. Dzirdēju, ka gada beigās kļūst pavisam karsti.

-   Tā ir. Cenšamies pasludināt pēc iespējas visus lēmumus, lai cilvēkiem būtu mierīgas brīvdienas.

-    It kā es to nezinātu! Olkots bilda. Ari mēs šeit…

-   Ben, skaties! pēkšņi iekliedzās Lisa un ar pirkstu bakstīja sava datora ekrānā.

Nelikdamies ne zinis par Olkota pieklājīgo murmulēšanu, Bens ieskatījās datorā, lai saprastu, kādēļ Lisa tā uztraucas.

-   Vai esi izlēmis, kur strādāsi nākamgad? Olkots jautāja. Nesaņēmis atbildi, viņš turpināja: Ben, vai tu klausies?

-Jā, jā, klausos, Bens teica, pārlūkodams vairāk nekā simts identificējamo īpašnieku sarakstu. Piedod, nedzirdēju pēdējo teikumu.

-    Es tikai gribēju zināt, vai esi izlēmis, kur strādāsi nākamgad, Olkots atkārtoja.

-   Vēl ne. Man nav laika padomāt par nākamo nedēļu, kur nu vēl par nākamo gadu!

-   Skaties saraksta pašā sākumā! Lisa sauca.

-    Pilnīgi saprotu, Olkots teica. Es tikai lūdzu, lai tu neizmet mūs no prāta.

Pārlūkodams alfabētisko sarakstu, Bens meklēja datus par jaunajiem Grinnell īpašniekiem. Beidzot ieraugot pašu jaunāko ierakstu, viņam pamira sirds. Viņš nespēja noticēt savām acīm, taču ekrānā bija rakstīts: Addison&cCo.

-    Paklau, Adrian, man vairs nav laika.

-    Vai viss kārtībā? Olkots jautāja.

Viņš vēl nebija pabeidzis jautājumu, kad Bens jau bija nolicis klausuli.

-   Neticami, Bens bija gatavs plēst matus no galvas. Vai tiešām tas notiek īstenībā? Tā taču ir krāpšana!

-   Nerunā tā! Lisa devās mierināt savu kolēģi. Tas nav…

-     Lisa, pirmdien firma, kuras nosaukumā minēts mans uzvārds, nopelnīs miljonus tikai tāpēc, ka tiks pasludināts lēmums, kuru es pats esmu sagatavojis! Tavuprāt, man nav, par ko uztraukties?

-    Ben, šī firma nav saistīta ar tevi. Tu to neesi dibinājis. Turklāt kurš vēl bez mums diviem pēta šo datu bāzi, lai uzzinātu, ka Grinnell mainījis īpašniekus?

Iezvanījās Bena telefons. Sastindzis viņš palūkojās uz Lisu. Telpu atkal pāršķēla zvans.

-    Vai pacelsi klausuli? Lisa jautāja.

Telefons turpināja zvanīt.

-   Zvana no Drošības dienesta, Bens pareģoja. Viņi jau visu zina.

Pieskrējis pie skapja, viņš pagrāba savu mēteli.

-    Uz kurieni tu? Lisa jautāja.

-   Man jātiek prom no šejienes, Bens paskaidroja un, paķēris portfeli, metās uz durvīm. Iedod man savu identifikācijas karti!

-Ko?

-   Es saku samainīsimies ar identifikācijas kartēm! Bens nobrēca un pasvieda Lisai savējo. Ātrāk!

Lisa piesteidzās pie rakstāmgalda, no atvilktnes izvilka savu identifikācijas karti un pameta to Benam. Noķēris to, viņš jau bija ārā pa durvīm.

-    Piezvani, kad būsi mājās! Lisa nokliedza.

Telefons turpināja zvanīt.

Noskrējis lejup pa galvenajām kāpnēm, Bens juta, ka ir pamatīgi sasvīdis. Nonācis pirmajā stāvā, viņš sāka sojot krietni lēnāk un centās izturēties mierīgi. Viņš nolēma palikt ēkas ziemeļu galā un izmantot vienīgās neapsargātās durvis. Nonākot pie tām, Benam šķita, ka aiz muguras atskanēja kāds troksnis. Pagriežoties viņš saprata, ka neviena nav, taču pielika soli. Sirdij strauji pukstot, viņš tuvojās aparātam, kas ļaus atslēgt durvis. Izvilcis Lisas karti, viņš to ielika aparātā. Nekā. Drebošām rokām viņš mēģināja vēlreiz. Beidzot atskanēja klikšķis. Bens atvēra ēkas sānu durvis. Nonācis svaigā gaisā, viņš smagi nopūtās, nometa portfeli zemē un ļāvās dzestrajam vējam. Salīcis Bens pūlējās atgūt savaldīšanos. Ar roku pārvilcis matiem, viņš aizvēra acis un mēģināja apkopot domas. Pagrābis sauju sniega, viņš paberzēja pieri un atlikumu iebāza mutē. Nogājis vairākus kvartālus pa Mērilendas avēniju, Bens apstājās pie taksofona un uzgrieza Lisas kabineta numuru.

-    Labdien! Tiesneša Hol…

-    Lisa, tas es.

-   Sasodīts, kas tev lēcās?

-   Piedod! Man vienkārši gribējās tikt prom. Likās, ka man kļūst slikti.

-   Kāda velna pēc tev bija vajadzīga mana identifikācijas karte?

-   Iedomājos, ka drošībnieki manējo bloķēs, lai es nevarētu izkļūt no ēkas. Tieši tā viņi mani noķēra iepriekšējā reizē.

-Tātad tagad te ieslodzīta esmu es?

-    Nē, Bens atbildēja un paskatījās pār plecu. Tu vari izmantot manu karti. Ja drošībnieki aizturēs tevi, būs skaidrs, ka viņiem viss zināms par Grinnell. Ja ne, būs skaidrs, ka viņi neko nezina.

-   Bet tu neatbildēji uz manu jautājumu. Ja jau esmu ieslodzīta šajās sienās, kā es tikšu ārā?

-   Ej uz centrālo ieeju un pasaki, ka nevari atrast savu identifikācijas karti. Viņi tevi pārbaudīs un izlaidīs ārā. Starp citu, vai tu noskaidroji, no kā Riks nopirka īpašumu?

-    Pārskatīju sarakstu, ko mēs izdrukājām pagājušajā nedēļā, un trūka tikai viena vārda. Addison&cCo. stājusies kompānijas Micron Group vietā.

-   Kas tā par grupu?

-    Paskatījos Lexis meklētājā, bet tur nekā nebija. Vienīgais, ko varēju atrast, bija informācija, ka tā ir komanditsabiedrība, kas dibināta Delavērā pirms apmēram pieciem gadiem. Dokumenti noformēti uz Marija Feinmana vārda, taču par šo cilvēku atrodams tikai nekrologs. Viņš miris pagājušā gada beigās astoņdesmit četru gadu vecumā. Iespējams, Micron dibināta tikai tādēļ, lai pirms nāves investētu līdzekļus. Un man nav ne jausmas, kas tagad vada kompāniju.

-   Vai vēl kaut ko atradi?

-    Pie velna, kas vēl tev vajadzīgs? Manā rīcībā ir tikai Lexis, tātad man pieejama tikai periodika un valsts arhīvs. Varam priecāties, ka tik daudz izdevās noskaidrot.

-    Piedod, es vairs nezinu, ko runāju, Bens atvainojās.

Tajā brīdī viņam pagāja garām tūristu grupa. Sarunu viņš turpināja tikai tad, kad no redzesloka bija pazudis pēdējais tūrists.

-    Kā tu domā, vai mēs varēsim atrast Riku, ja ieskatīsimies Addison&Co. reģistrācijas datos?

-    Nezinu. Es jau meklēju, taču šāda firma nekur nav reģistrēta. Vai nu viņš to reģistrējis kādā citā valstī, vai arī Addison&Co. ir kādas mums nezināmas firmas filiāle. Acīmredzot Riks izmantojis Edisona uzvārdu tikai tādēļ, lai pakaitinātu tevi.

-    Es domāju, ka tur ir kas vairāk. Pavēršot prožektoru pret mani, Riks nodrošinās, ka viņu neviens nemeklēs.

-    Varbūt tev taisnība. Un ko tu tagad iesāksi?

-   Gaidīšu te, kamēr tu tiksi ārā. Tad būs skaidrs, vai drošībnieki mani jau meklē.

-   Tu tur gaidīsi divas stundas?

-    Pie velna divas stundas! Nāc tūliņ! Holisam taču vienalga. Ar Gritinell lēmumu viss ir kārtībā, to var sūtīt Nensijai. Un citu darbu mums patlaban nav.

-   Tātad mums nevajag izskatīt tās piecdesmit apelācijas sūdzības?

-   Izbeidz, Lisa! Ir piektdiena. Nāc!

-   Labi jau labi, Lisa atbildēja. Kur tu esi?

-   Pie taksofona uz Mērilendas avēnijas un Dīstrītas stūra.

-   Sapratu. Tiksimies pēc desmit minūtēm.

Ieradusies norunātajā vietā, Lisa Benu nekur neredzēja. Pa nesen tīrītajām ietvēm gāja vairāki duči cilvēku, taču neviens no tiem nelīdzinājās Benam. Piegājusi pie taksofona, viņa ieraudzīja papīra lapu, kas bija iesprausta starp klausuli un tās turētāju. Nocēlusi klausuli, Lisa paņēma zīmīti, uz kuras ar Bena roku bija rakstīts: Noīrē melni bēšo taksometru ielas otrajā pusē.

Lisa saņurcīja papīru un paskatījās pār plecu, lai pārliecinātos, ka neviens viņai neseko. Šķērsojusi ielu, viņa ieraudzīja melni bēšo taksometru.

-   Taksi! viņa iesaucās.

Kad šoferis palocīja galvu, Lisa atvēra aizmugures durvis un iekāpa mašīnā. Iekams viņa paguva izteikt vēl kādu vārdu, taksometrs sāka braukt lejup pa Mērilendas avēniju.

-   Piedodiet, vai tad jūs zināt, uz kurieni braukt? Lisa jautāja.

-    Bija kādas problēmas? ierunājās Bens, iztaisnojies priekšējā pasažiera sēdekli.

Lisa salēcās.

-    Apžēliņ! Kā tu mani pārbiedēji! viņa iekliedzās. Kāda velna pēc tu slēpies?

-   Nebiju pārliecināta, ka tev neviens neseko.

-   Tev nav jāuztraucas. Tava identifikācijas karte darbojās bez problēmām. Domāju, ka drošībnieki guļ uz lauriem.

-   Vai arī zina, ka es jau sen esmu aizgājis.

-   Ben, nomierinies! Tos datus reģistrā redzējām tikai mēs. Drošībnieki ne vella nezina. Tu taču pats teici, ka viņi ir muļķi.

-    Laikam.

Bena acis bija kā piekaltas pie mašīnas aizmugurējā stikla. Lisa pagriezās.

-    Izbeidz! Mums neviens neseko.

-   Vēl joprojām nespēju noticēt, ka tas notiek ar mani, Bens noteica, papurinājis galvu. Manai dzīvei ir beigas.

-   Tagad labāk paklusēsim, Lisa ierosināja, ar zodu norādījusi uz taksometra šoferi. Parunāsim, kad būsim nonākuši mājās.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi jau bija pie Bena mājas.

-   Redzi, tu jau esi mājās, Lisa teica, kamēr Bens slēdza vaļā durvis. Ja drošībnieki tevi meklētu, viņi tevi arestētu, tiklīdz mēs izkāpām no taksometra.

Atvēris durvis, Bens pārsteigts ieraudzīja, ka Obers dzīvojamā istabā skatās televizoru.

-    Ei, ko tad tu tik agri mājās? Obers jautāja. Ā, tagad saprotu, viņš piebilda, ieraudzījis Lisu, kas sekoja Benam. Kas jauns, meitenīt?

-   Nekas īpašs, Lisa atteica, vilkdama nost mēteli. Un tev?

-   Arī nekas, Obers atbildēja.

-    Un ko tu te dari? Bens jautāja savam dzīvokļa biedram.

-   Vai tad tev nav jābūt darbā?

-   Ir, Obers atteica, izslēgdams televizoru. Man vienkārši tāds garāks pusdienas pārtraukums.

-    Ir jau gandrīz pusčetri, Bens norādīja.

-   Tiešām? Obers pajautāja, atkal ieslēgdams televizoru. Tad jau man ir vēl vismaz pusstunda laika.

-   Vai tu saproti, ka mūsu nodokļu nauda tiek tērēta, lai tu sēdētu savā kabinetā? Lisa jautāja, sēzdamās uz dīvāna. Ej atpakaļ uz darbu!

-    Bet no maniem nodokļiem algu saņem tu! Obers atcirta.

-    Vai ne?

-   Kāda starpība, Bens novilka, atkrizdams Oberam līdzās uz dīvāna.

-   Kas noticis? Obers jautāja, vēl joprojām blenzdams televizorā.

Visu izstāstījis, Bens piebilda:

-   Pirmdien pēc lēmuma pasludināšanas Grinnell and Associates nopelnīs miljonus, un visi pirksti rādīs uz mani.

-   Tā ari vajadzētu būt, Obers norādīja, jo tu taču esi Addison&Co. direktors.

-   Jokus pagaidām pie malas, Bens iebilda.

-   Vai drīkstu kaut ko lūgt? Obers jautāja. Ja pirmdiena būs tava pēdējā darbadiena Augstākajā tiesā, vai varēšu aiziet noskatīties tiesas sēdi?

-   Tu tiešām gribi nākt? Bens pārprasīja.

-    Protams, Obers atzinās. Ja jau tu tur vairs nestrādāsi, tā būs mana pēdējā iespēja pabūt aiz skatuves kulisēm.

-   Tur nav nekādas skatuves, Lisa paskaidroja. Tiesneši sēž pie galda.

-    Nu tad aizgaldē, Obers izlaboja paša teikto. Kā tad būs? Tu mani aizvedīsi?

-   Protams, Bens atteica, paraustījis plecus. Kāpēc ne? Pievērsies Lisai, viņš piebilda: Starp citu, Addison&cCo. darījums droši vien atbild uz tavu jautājumu, vai Riks grasās piedalīties Grinnell lietā.

-   Nesaprotu, Lisa teica, kā Nātans tev kaut ko tādu varēja nodarīt!

-   Tev nav nekādu pierādījumu, ka tas bija viņš, pēkšņi niknā balsī iebilda Obers.

-    Ak tā? Lisa jautāja. Tad kāpēc mēs tā arī neko neuzzinājām par to mikrofonu portfelī?

-   Nejautā man! Obers teica. Bet, ja gribat parunāt par Nātanu, dariet to kaut kur citur. Es tās muļķības dzirdēt vairs negribu.

-   Tad jau tu mums būsi puisis, kas Nedzird Neko Ļaunu. Vēl tikai jāpierunā Nātans spēlēt puisi, kas Nerunā Neko Ļaunu, bet Ēriks puisi, kas Neraksta Neko Ļaunu.

-    Paklau, tu kaulainā kuce, vari…

-   Aizverieties abi! Bens pārtrauca strīdu. Man šobrīd nav laika spēlēt starpnieka lomu. Pacietieties līdz vēlākam laikam!

-   Kā gan tu vari pieļaut, ka viņa paliek nesodīta? Obers noprasīja. Mēs taču vēl joprojām esam tavi draugi.

-   Jā? Lisa atcirta. Un kāpēc nesodīt tevi?

-              Paklau, man vienalga, vai tas ir Nātans, Bens iesaucās.

-   Man vienalga, vai tas esi tu. Sasodīts, man vienalga, ja tā būtu kaut mana miesīga māte! Svarīgākais ir tas, ka pirmdien viss beigsies.

Obers paķēra no dīvāna žaketi.

-   Ben, parunāsim vēlāk, kad viņa būs prom. Man patiešām jāiet atpakaļ uz darbu.

-   Laimīgu taciņu! Lisa nokliedza, kad Obers gāja ārā pa durvīm. Paklau, man arī jāiet. Parunāsim vēlāk?

-    Protams, Bens atbildēja. Pamet mani. Viss kārtībā.

-    Izbeidz, Ben! Neuzvel visu vainu maniem pleciem! Tu taču zini, ka mums jāizskata tās apelācijas sūdzības. Vismaz vienam no mums ir jāstrādā.

-   Jā, tev taisnība, Bens atteica. Būs labāk, ja kādu laiku pavadīšu vienatnē. Tad ne ar vienu nevajadzēs dalīt nastas smagumu.

-    Nerunā tā! Lisa lūdzās. Tu taču zini, ka man ir svarīgi…

-    Es tikai pajokoju, Bens viņu pārtrauca. Ej! Parunāsimies vēlāk.

Izvairīdamies no Vašingtonas Hilton viesnīcas galvenās ieejas, Riks ieslidināja kodēto atslēgu datorizētajā slēdzenē un iegāja ēkā pa durvīm, kas atradās līdzās stāvlaukumam. Ejot uz liftu, viņa solis bija mundrs un pārliecināts. Izkāpis desmitajā stāvā, viņš strauji pagriezās pa labi un devās uz 1014. istabu. Ieslidinājis atslēgu slēdzenē, viņš pagrieza rokturi un iegāja numurā.

-   Pie velna, kur tu biji? Tu nokavēji pusstundu!

-   Nav tava darīšana, kur es biju! Riks atcirta, tikko jaušami smaidīdams.

-   Tātad tu nopelnīji kaudzi naudas. Liela muiža!

-   Tā patiešām bija liela muiža, Riks teica.

Apsēdies uz spilgti dzeltenā dīvāna, viņš uzlika kājas uz kafijas galdiņa. Šis bija grezns numurs: trīs istabas, pie sienām eļļas gleznas, biezs krēmkrāsas paklājs un pilns bāriņš.

-    Vai zināji, ka šajā viesnīcā sašāva prezidentu Reiganu?

-   Nezināju. Taču esmu pārliecināts, ka reiz šī informācija noderēs.

-   Tā ir patiesība, Riks teica. Vietējie to vēl joprojām sauc par Hinklija* viesnīcu.

* Džons Varnoks Hinklijs Jaunākais dzimis 1955. gada 29. maijā Ardmorā, Oklahomas štata. 1981. gada 30. martā 13.30 viņš ieradās Hilton viesnīcā Vašingtonā, kur prezidents Ronalds Reigans gatavojās teikt runu. Dž. Hinklijs iznāca no žurnālistu pūļa un sešas reizes izšava no sava Rohm R6-14 revolvera. R. Reigans tika ievainots krūškurvja kreisajā pusē; ievainoti vel tris cilvēki. Dž. Hinklijs nekavējoties tika arestēts. Tiesas prava pret viņu sakās 1982. gada 4. maija. Pec pusotra mēneša viņš tika atzīts par nepieskaitāmu un ievietots Sv. Elizabetes psihiatriskajā slimnīcā Vašingtonā.

-   Izcili! Jūtos aizkustināts.

-    Par ko tu tā dusmojies? Riks jautāja.

-   Paklau, man nav laika tukšām sarunām. Man jābūt atpakaļ darbā. Nauda ir pārskaitīta vai nav?

-   Pēdējie piecsimt tūkstoši būs kontā šīs dienas beigās, Riks teica un, izvilcis no žaketes kabatas nelielu papīra lapu, nometa to uz kafijas galdiņa. Te ir konta numurs. Ceru, ka priecājies.

-   Noteikti.

-    Un padomā, Riks turpināja, viss notika tikai tāpēc, ka tev nepatīk tavs dzīvokļa biedrs.

-   Tu visu esi nepareizi sapratis. Tas, ka es izvilku no Bena portfeļa dokumentu, vēl nenozīmē, ka man viņš nepatīk. Vienkārši sapratu, ka tā ir mana zelta bedre, un nespēju turēties pretim.

-   Protams, protams. Visādi citādi tu esi lielisks draugs. Tieši tāpēc tu man izstāstīji par melu detektoru un gadagrāmatām, un…

-Gribēju jautāt: kādēļ Bens tevi neatrada tajās gadagrāmatās? Man šķita, ka tas ir brīnišķīgs gājiens no viņa puses.

-   Tu esi tāds pats muļķis kā viņš, Riks teica. Gadagrāmatu plāna vienīgais trūkums bija pieņēmums, ka es studēju kādā no atzītākajām juridiskajām skolām. Jūs, intelektuālie snobi, nespējāt iztēloties iespēju, ka gudri ļaudis nāk ari no tādām augstskolām, kas nav Efeju līgā*.

-   Tev, protams, taisnība. Tu mani piemuļķoji. Uzsitis sev pa celi, viņš piecēlās no dīvāna. Jā, dažkārt uzvaras mijas ar zaudējumiem.

-    Domāju, ka šoreiz tu esi uzvarējis.

-    Pilnīgi noteikti.

-   Bija prieks ar tevi sadarboties, Riks teica, pastiepdams roku.

-   Ar tevi ari, Ēriks atbildēja, iziedams gaitenī. Varbūt tiksimies pludmalē.

* F.feju līga dibināta 1954. gadā, un tajā ietilpst astoņas privātas augstskolas, kas atrodas Amerikas Savienoto Valstu austrumos. Liga nosaukta efejas vārdā šie augi tradicionāli klāj vēsturiskās augstskolu ēkas. (Tulk.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Deviņos trīsdesmit no rita Lisa un Bens gatavojās doties uz tiesas zāli, lai noklausītos, kā tiesneši paziņo lēmumus sabiedrībai.

-   Un tomēr es uzskatu, ka tev jāiet pie varas iestādēm, Lisa teica, vilkdama mugurā smilškrāsas žaketi ar melnām svītriņām.

-    Nekādā ziņā, Bens sakārtoja zeltīti tumšzilo kaklasaiti. Vismaz ne šobrīd.

-   Kāpēc ne? Esmu pārliecināta, ka viņi tevi sapratīs.

-   Vienalga. Es uzskatu, ka tā nav tā labākā ideja. Ja arī mani neiebāzīs cietumā, no darba tiesā atlaidīs noteikti. Un, ja man būs no šīs vietas jāaiziet, es sākšu spārdīties un kliegt. Pasniegt sevi uz šķīvīša ar zelta maliņu es kategoriski atsakos.

-   Dari, kā zini. Tomēr es domāju, ka tu pieļauj milzīgu kļūdu.

Abu strīdu pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

-    Ienāciet! Bens uzsauca.

Durvis atvērās, un parādījās Nensija.

-   Ben, pie jums ciemiņš.

Telpā, rokas uz priekšu izstiepis, ienāca Obers.

-    Veco zēn! Tad redz, kur lielie puikas spēlējas, ko? Obers teica, pieskardamies it visam, kam gāja garām: grāmatām uz Lisas galda, viņas datora monitoram, Bena zīmuļu asinātājam un telefonam.

Bens norādīja uz dīvānu un piedāvāja Oberam apsēsties.

-   Tev laikam bija diezgan grūti tikt iekšā.

-   Nebūt ne, Obers atteica, novilkdams mēteli un nomezdams uz dīvāna. Viss bija vienkārši. Sargs lejā teica, ka šodien tiesa būs pilna ļaužu. Un tad es teicu, ka esmu ieradies pie Bena Edisona. Un tad, zinies, puisis pārbaudīja sarakstu, un bingo! es

jau biju iekšā. Izgāju metālu detektoru, un viens cits sargs parādīja man ceļu uz šejieni. Obers paskatījās visapkārt. Labi esat iekārtojušies. Jūtos kā Baltajā namā, kur viss ir sens un svarīgs.

-   Šī ir Augstākā tiesa, Lisa paskaidroja. Varbūt esi dzirdējis par tādu?

-    Vai te kāds runāja? Obers jautāja, raudzīdamies uz Benu.

-    Šķiet, dzirdēju raganas gaudošanu, taču, iespējams, man tikai rādījās.

-   Ober, tu apsolīji, Bens norāja draugu.

-    Labi jau labi, būšu laipns, Obers noteica, atkrizdams uz dīvāna. Kā klājas, Lisa?

-   Kaut tev pumpa uz deguna uzmestos!

-    Liels paldies! Pirms nedēļas nogāja iepriekšējā. Lielisks dīvāns, Obers piebilda, lēkājot iemēģinādams atsperīgos spilvenus. Un jūs te esat vieni paši. Vai jūs kādreiz, nu, saprotat… vēlu vakarā, kad apkopēja jau aizgājusi…

-    Vai tu varētu būt mazliet pieklājīgāks? Bens lūdzās.

-    Vai drīkstu uzdot kādu jautājumu? Lisa uzrunāja Oberu.

-    Kā tu vari būt tik sasodīti jautrs, ja zini, ka draugs ir pārbijies līdz nāvei?

-    Netiesā! Obers brīdināja. Tu palīdzi Benam, kā proti, un arī es viņam palīdzu, kā nu protu.

-   Izbeidziet abi! Bens uzsauca, tuvodamies durvīm. Iesim lejā!

Baltajā zālē cauri diviem metāla detektoriem lēni virzījās ļaužu straumes, savukārt Bens, Lisa un Obers devās tieši uz galveno tiesas zāli.

-   Viņš ir kopā ar mums, Bens paskaidroja sargam, kas cieši nopētīja Oberu.

-   Kolosāli! Obers iesaucās, kad viņi beidzot iegāja zālē, kurā netrūka ne skatītāju, ne žurnālistu, ne Augstākās tiesas darbinieku.

-   Tu gribēji pompu, un mēs tev to sagādājām, Bens noteica, kamēr viņi devās uz nožogotajām vietām zāles labajā malā.

-   Vai tie mūsu priekšā visi ir ierēdņi? Obers jautāja, pamanījis, ka šie ļaudis ir apmēram tikpat veci, cik viņš.

Bens palocīja galvu.

-   Šeit sēdēt drīkst tikai ierēdņi un viņu dzīvokļa biedri.

-   Zini, Ben, jāatzīst, ka Augstākā tiesa izskatās tieši tāda pati kā tolaik, kad es te strādāju.

Ierēdnis, kas sēdēja Oberam priekšā, pagriezās.

-   Pie kā tu strādāji?

-   Pie Ostermana, Obers atbildēja.

-   Es ari! ierēdnis acīmredzami iepriecināts atsaucās un sniedza roku. Mani sauc Džouels.

-   Priecājos iepazīties, Džouel, Obers teica jau daudz klusāk.

-   Ko viņš tur runā? Lisa jautāja Benam.

-   Neko, Bens uzjautrināts atbildēja. Ļauj viņam vaļu!

-   Ja viņš spēj uzlabot tavu garastāvokli, arī manējais kļūst labāks, Lisa noteica.

-   Nu, ko tu domā par lielo cilvēku? Džouels jautāja Oberam.

-   Viņš allaž bijis pats jaukākais.

-   Tiešām? Bens pārjautāja. Jo lielākoties visi Ostermanu uzskata par izcilāko riebekli Augstākajā tiesā.

-    Bet tieši to jau es gribēju teikt, Obers atbildēja. Viņš bija jauks tieši tajā riebeklību ziņā.

-   Tavs draugs nekad nav strādājis Augstākajā tiesā, vai ne? Džouels jautāja Benam. Kad Bens pasmaidīja, Džouels turpināja:

-   Ej ellē, Edison! Tu laikam domā, ka esi baigi gudrais, ko?

-   Nē, Džouel, Bens atbildēja. Es zinu, ka esmu gudrs.

-   Viņš patiešām ir gudrs, Obers piebalsoja. Kad Džouels aizgriezās, izrādīdams, ka neko nav dzirdējis, Obers turpināja: Arī man bija patīkami ar tevi iepazīties.

Atskanēja zvans, un sarunas zālē pārtrūka.

-    Vai tagad būtu jāstāv klusu? Obers čukstus jautāja.

-   Kuš! Bens brīdināja.

Ierēdnis uzsita ar āmuru, un visi klātesošie piecēlās.

-    Viņa godība Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšsēdētājs un tiesneši! ierēdnis paziņoja.

Pēc brīža no telpas aiz burgundieša krāsas samta aizkara iznāca deviņi tiesneši un devās uz savām vietām.

-   Forši! Obers nočukstēja.

Kad tiesneši bija apsēdušies, ierēdnis pavēstīja:

-    Uzmanību, uzmanību, uzmanību! Visi, kam šodien jāstājas godājamās Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšā,

tiek aicināti pievērsties lietu izskatīšanai. Lai Dievs svētī Amerikas Savienotās Valstis un šo godājamo Augstāko tiesu!

Atkal atskanēja āmura klaudziens, un visi apsēdās. Sēdēdams pašā vidū, tiesas priekšsēdētājs Ostermans iesāka:

-   Šodien iztiesājamo lietu saraksts ir garāks nekā parasti. Mēs paziņosim lēmumus šādās lietās: Donigers pret Lubecki; Andersons pret Savienotajām Valstīm; Mērilenda pret Šofu; Galani pret Cimmermani un Grinnell and Associates pret Ņujorku. Pirmos trīs lēmumus nolasīs tiesnesis Bleiks, savukārt pārējos tiesnesis Veits.

-   Iekārtojies ērtāk, Bens nočukstēja, Bleiks nekur nesteigsies.

-    Paldies, tiesas priekšsēdētāj! Bleiks iesāka, savā ierastajā dienvidnieku manierē stiepjot vārdus. Lasīdams sagatavoto tekstu, viņš mokoši lēni paziņoja Augstākās tiesas lēmumus.

-   Kā nosaka tos, kas sēdē runās? Obers jautāja.

-   Noteiktas kārtības nav, Bens atčukstēja. Bleiks uzrakstīja pirmos trīs lēmumus, savukārt Veits palīdzēja pārējo divu sagatavošanā.

Kad Bleiks bija beidzis, Ostermans teica:

-   Paldies, tiesnesi Bleik! Tagad, lūdzu, tiesnesi Veit.

Tiesnesis Veits pievilka mikrofonu tuvāk mutei un nolasīja pirmo lēmumu. Viņš bija sīka auguma, rūpīgi krāsotiem melniem matiem un izdēdējušiem vaibstiem. Viņš kļuva slavens, rakstot par amerikāņu tieslietu reālismu, viņu cienīja zinātnieki un neievēroja populārie plašsaziņas līdzekļi. Lai gan Bens bija dzirdējis, ka tiesnesis Veits ir viens no jaukākajiem Augstākajā tiesā, šajā brīdī viņu bija pārņēmis tikai naids.

-    Kas noticis? jautāja Lisa, pamanījusi krīta bālo Bena seju.

-   Viss kārtībā, atčukstēja Bens.

Turēdams roku uz mikrofona, Veits nokremšļojās un nolasīja nākamo lēmumu.

-   Lietā Grinnell and Associates pret Ņujorku mēs atzīstam, ka prasītāju lūgums ir visai pamatots. Tomēr mēs nedrīkstam nenovērtēt vēstures pieminekļa saglabāšanas nozīmīgumu. īpašuma vēsturiskā vērtība, ņemot vērā prasītāju nodomus, iegādājoties to, liek mums secināt, ka Ņujorkas likums par vēstures pieminekļiem nepieļauj prasītājam pārņemt īpašumu. Tāpēc mēs pieņemam lēmumu par labu atbildētājam un atceļam Apelācijas tiesas lēmumu.

Ierēdnis noklaudzināja āmuru, un sēde bija slēgta. Tūristi izgāja no zāles, bet Bens, plati smaidīdams, atslīga krēslā, un viņa sejā bija jaušams atvieglojums.

-    Apsveicu! Lisa apskāva savu kolēģi.

-    Nesaprotu, Obers samulsis teica. Es domāju, ka Grinnell

jā…

-    Ne šeit, Bens viņu partrauca, paceldams roku un norādīdams uz tiesas darbiniekiem, kas vēl nebija pametuši savas vietas. Iesim prom!

-    Pagaidi! Obers uzsauca. Pie velna, kas te notiek?

-   Aizveries un nāc! Lisa nokomandēja, stumdama Oberu no mugurpuses.

Trīs draugi spraucās garām cilvēkiem, kas vēl joprojām uzkavējās Baltajā zālē, un devās uz kāpnēm ēkas ziemeļu pusē. Pa ceļam uz Bena un Lisas kabinetu Obers centās noskaidrot, kas īsti pēdējo piecu minūšu laikā noticis.

-    Pagaidiet mazliet, viņš teica, apstādamies kāpnēs.

-    Ne šeit, Bens attrauca, turpinādams ceļu. Tūdaļ es tev visu paskaidrošu.

Iegājis kabinetā, Obers nogaidīja, kamēr tiek aizvērtas durvis.

-    Bet tagad stāsti, kas, pie velna, tur, lejā, notika!

Iezvanījās Bena telefons.

-   Tā jau es domāju! Bens vērsās pie Lisas. Es taču tev teicu, ka nepaies ne desmit minūtes!

-    Tev izrādījās taisnība, Lisa atzina. Biju pilnīgi pārliecināta, ka pirmām kārtām viņš mēģinās pārdot īpašumu.

-    Labdien! Bens iesāka. Tiesneša Holisa birojs.

-   Tev beigas, Ben.

-   Ak, tas esi tu, Rik! Kā klājas? Te viss ir lieliski.

-   Plēs jociņus, cik vien tev tīk, Riks teica. Bet nu tev…

-             Zini, ko es teikšu, tu mēsla gabals? Bens viņu pārtrauca.

-    Tu pats iesāki šo cīniņu. Tu pats uzmeklēji mani. Tu meloji, lai iegūtu informāciju, un tu mani izmantoji, tiklīdz radās pirmā izdevība. Ja cerēji, ka es necentīšos tev atmaksāt, tu mani nepazīsti. Tu iedomājies, ka esi tik sasodīti gudrs, ka vari piemuļķot Efeju līgas idiņus, vai ne? Bet, zini, draugs, tu esi pārspēts viltībā! Es neesmu kaut kāds izlutināts un lētticīgs bagātnieku dēliņš! Es ne

esmu dzimis laimes krekliņā! Esmu dzimis dzelzs zābakos, un tu tikko ar tiem dabūji pa savu prasto pakaļu! Nākotnē rūpīgāk izvēlies pretiniekus! Nu man jādodas nosvinēt šo uzvaru ar īstajiem draugiem, bet tu vari priecāties par savu nožēlojamo īpašumiņu un beidzot saprast, ka esi sakauts.

Bens nometa klausuli, dziļi ievilka elpu un palūkojās uz saviem kolēģiem.

-    Oho! Lisa iesaucās. Kāpēc tu neko nesaki? Katarse tev nāktu tikai par labu.

-   Riks bija, kā lai saka, nobažījies, tomēr uzmanīgs, Bens teica, pūlēdamies atgūt elpu. Un viņš visiem sūta sveicienus.

-   Stāsti beidzot, kas, pie velna, notiek! Obers uzstāja, sapurinādams Benu aiz pleciem. Man likās, tu sacīji, ka Grinnell uzvarēs.

Bens apsēdās pie sava rakstāmgalda.

-   Tā arī bija.

-   Tu gribi teikt, ka zināji beigu beigās lēmums būs citāds?

-    Protams, zināju, Bens teica. Lēmumu taču sagatavojām mēs ar Lisu.

-   Bet man likās, ka jūs uzrakstījāt opozīcijas viedokli, Obers teica, kasīdams galvu. Patiešām neko nesaprotu.

-   Tur jau tā lieta, Bens skaidroja. Kad tiesneši balsoja pirmo reizi, bija četri pret četri. Tiesnesis Veits vēl nebija pieņēmis lēmumu. Tad Ostermans pārliecināja Veitu: ja viņš balsos par labu Grinnell, lēmums, kad tas tiks uzrakstīts, praktiski neierobežos tālākās valdības regulas. Un Veits nostājās Ostermana pusē, un viņam nu bija vairākums. Tā kā Holiss palika mazākumā, mēs ar Lisu sākām rakstīt opozīcijas viedokli.

-    Un tajā brīdī Grinnell vajadzēja uzvarēt. Obers atspiedās pret Bena rakstāmgalda stūri.

-    Tieši tā, Bens apstiprināja. Kad beidzot bija uzrakstīts vairākuma viedoklis, tas tika izplatīts visiem tiesnešiem, lai viņi zinātu, par ko īsti gatavojas balsot.

-    Un tajā brīdī Veits pārdomāja, Obers teica.

-   Tieši tā, Bens piekrita.

-    Ak Dievs, viņš patiešām ātri mācās! Lisa iesaucās, uzsitot Oberam pa muguru.

Bens nespēja apslāpēt smaidu.

-   Kad Veits ieraudzīja Ostermana viedokli, viņš saprata, ka tas ir daudz radikālāks nekā tas, kuru viņš bija redzējis iepriekš. Ostermans bija uzrakstījis asu valdības regulu nosodījumu. Tad Veits paziņoja ja lēmums netiek pārrakstīts, viņš pamet kuģi. Galu galā Veits saprata, ka nav jēgas spert nelielu solīti, un tā viņš pārnāca mūsu pusē. Ar šo vēl vienu balsi mūsu opozīcijas viedoklis kļuva par vairākuma viedokli.

-   Tā vienmēr notiek, Lisa paskaidroja. Sēdē tiesneši pasaka vienu, bet brīdī, kad tas jāuzliek uz papīra, viņi sāk domāt citādi un pārmetas otrā pusē.

-   Bet pagaidi! Kāds tam sakars ar Riku?

Bens uzlika kājas uz rakstāmgalda.

-   Teiksim tā, viņš samaksāja milzu naudu par nožēlojamu īpašumu.

-   Vai tam īpašumam nav nekādas vērtības?

-   Vērtība ir, taču vienīgais iemesls, kāpēc cenas tā uzkāpa, bija cerība, ka īpašnieki tajā vietā uzbūvēs milzīgu tirdzniecības centru un pelnīs kaudzi naudas. Un, kā varējāt noprast no manas sarunas ar Nelieša kungu, šī iespēja tika nocirsta saknē.

-   Bet vienu es tomēr nesaprotu, ierunājās Obers. Kā Rika rokās nonāca nepareizais lēmums?

-   Ēriks to izņēma no mana portfeļa, Bens atbildēja.

-   Ēriks?

-   Viņš vienīgais, teica Lisa.

-   Nespēju noticēt! Obers iesaucās. Tu zināji, ka dokumenti tiks nozagti, un ieliki portfelī neīstos.

-   Tieši tā, Bens atzina, un tajā brīdī atskanēja klauvējiens pie durvīm. Atstāju tajā veco opozīcijas formu.

-   Ienāciet! izsaucās Lisa.

Durvīs parādījās Nensija.

-   Atnācis kāds cilvēks, kam esot norunāta tikšanās ar jums.

Pakāpusies malā, viņa palaida iekšā Ēriku. Bens piecēlās.

-Jā, es viņu pazīstu, Bens teica Nensijai. Paldies, ka atvedāt!

Kad Nensija aizgāja, Ēriks pārsteigts ierunājās:

-Tikko dzirdēju, ka GrintieU zaudēja.

-    Vai vari iedomāties? Bens iesaucās, steigdamies pie sava dzīvokļa biedra.

-   Apsveicu! Ēriks apskāva Benu.

-   Tevi ari, Bens teica. Bez tevis mēs to nebūtu varējuši.

Ēriks apskāva Lisu.

-   Paldies par palīdzēšanu!

-   Vai tev bija kādas grūtības iekļūt ēkā? Bens jautāja.

-   Nekādu, Ēriks atbildēja. Kā jau tu liki, teicu, ka esmu Nātans.

-    Pagaidi, sarunā iespraucās Obers, kas citu pēc cita nopētīja apkārtējos. Pie velna, kas te notiek? Vakar jūs plēsāties uz velna paraušanu, bet šodien krītat viens otram ap kaklu?

-    Apsēdies, Šerlok! Bens norādīja uz dīvānu. Tas bija pats svarīgākais.

Lūkodamies uz Ēriku, Obers jautāja:

-Tātad tu biji…

-     Noklausies visu līdz galam! Bens pārtrauca draugu un apsēdās uz Lisas rakstāmgalda stūra. Atceries, mums ar Riku bija jāsatiekas, lai es viņam varētu nodot lēmumu Grinnell lietā. Riks acīmredzot baidījās, ka noķeršu viņu slazdā un es tā ari darītu tāpēc viņš meklēja citus ceļus, kā iegūt šo dokumentu.

-    Tā kā Riks zināja, ka mēs ar Benu esam uz nažiem, viņš uzmeklēja mani, paskaidroja Ēriks, apsēzdamies līdzās Oberam.

-    Acīmredzot viņš sprieda tā: ja jau es spēju uzrakstīt par CMI, lai dabūtu paaugstinājumu, es pilnīgi noteikti gribēšu par pusotru miljonu nozagt pāris dokumentu.

-    Viņš tev piedāvāja vairāk nekā miljonu zaļo? Obers iesaucās. Kaut viņš būtu runājis ar mani!

-    Ļoti smieklīgi, Ēriks teica. Nu lūk! Pāris dienu pirms Pateicības dienas es sēžu pie sava rakstāmgalda, un man piezvana Riks. Saka gribot aprunāties par mūsu kopīgo draugu Benu. Un piedāvā satikties tajā viesnīcā. Es aizeju, viņš man piedāvā vairāk nekā pusotru miljonu, lai es pieskatu Benu un nozogu viņam to papīru.

-   Nevar būt! Obers iesaucās. Un ko tu teici?

-    Grūti noticēt, ka tu jau uzreiz nepasūtīji viņu trīs mājas tālāk, Lisa teica.

-    Tas nebūtu prātīgi, Bens teica. Ēriks ir pārāk oportūnistisks, lai to darītu. Pievērsies Oberam, viņš turpināja: Tonakt Ēriks pa durvju apakšu manā istabā ieslidināja zīmīti, kurā visu izklāstīja. Teica, ka nožēlojot to, kas starp mums noticis, un gribot izlīgt. Mēs tik ļoti baidījāmies, ka mājā un telefonos ir noklausīša

nās ierīces, ka sakam sazinaties ar zīmītēm. Un tad mes izgudrojām šo plānu.

-   Tagad tu saproti, ko es meklēju Bena papīrgrozā brīdī, kad tu mani pieķēri, Ēriks teica Oberam.

-   Tātad jūs zinājāt, ka Riks saņems nepareizo dokumentu? Obers jautāja.

-   Jā, Ēriks atzina.

-   Un Riks tev ticēja, jo domāja, ka esi pagalam sastrīdējies ar Benu.

-   Tieši tā.

-   Un jūs visi trīs to zinājāt?

-   Jā-a.

-    Un tagad Riks ir piespiests pie sienas, jo licis visu uz nepareizās kārts?

-   Uzminēji!

-   Visu laiku dižākais plāns! Obers iesaucās, sākdams mētāties ar rokām. Jūs esat ģēniji!

-   Cenšamies, Lisa atteica.

Obers pielēca kājās.

-   Tas jānosvin! Brīnišķīgs iemesls!

-   Tātad tu nedusmojies, ka mēs tev neko nestāstījām? Ēriks jautāja, jau iepriekš zinādams atbildi.

-   Jā, Obers nomierinājies attapās, kāpēc jūs man neko nestāstījāt?

-   Negribējām tevi pakļaut riskam, Bens atbildēja.

-    Kādas muļķības! Obers izsaucās.

-   Viņš tev neko neteica tāpēc, ka tu esi muļķadesa, kas neprot izlikties un tāpēc varētu visu sabojāt, Lisa paskaidroja.

-   Izbeidz! Obers teica. Esmu lielisks aktieris!

-    Noteikti, Bens piekrita. Taču uz spēles bija likts pārāk daudz, lai kāda nieka dēļ visu salaistu dēlī. Visu mēnesi mums ar Ēriku nācās izlikties, ka esam gatavi ķerties viens otram pie rīkles. Iesaistot vēl kādu, mēs pamatīgi riskētu.

-   Vai Nātans zināja? Obers jautāja.

-   Nē, Bens atbildēja, lūkodamies uz Lisu.

-   Stāsti vien, Lisa sacīja un, pievērsusies Oberam, paskaidroja: Tā bija mana ideja. Es ieteicu neuzticēties Nātanam. Nu, beidzot tas ir pateikts. Vai tagad jūties laimīgs?

Bens paskatījās uz Oberu.

-   Tici man, man nāvīgi gribējās viņam visu izstāstīt! Tomēr beigās sapratu: jo mazāk cilvēku kaut ko zinās, jo labāk. Un, kad uzzinājām par to mikrofonu portfelī, nu, tas vēl tikai pastiprināja mūsu aizdomas. Bijām pārliecināti, ka Riks arī Nātanu dabūjis savā pusē.

-   Tātad tu patiešām turēji viņu aizdomās, Obers secināja.

-    Pilnībā, Bens atzina. īpaši pēc tam, kad Ēriks atklāja, ka nekad nav Rikām stāstījis par mūsu plānu ar gadagrāmatām, un bija skaidrs, ka Riks to uzzinājis citā ceļā. Biju pārbijies līdz nāvei. Iedomājos, ka Riks Ēriku izmanto, lai iegūtu lēmumu, bet Nātans norīkots uzmanīt mani.

-   Bet kāpēc Riks to nevarēja uzzināt no Ērika? Obers jautāja, apsēzdamies Bena krēslā pie rakstāmgalda. Kāpēc maksāt diviem draugiem?

-   Tāpēc, ka tolaik es vairs nerunāju ar Ēriku, Bens skaidroja.

-    Savukārt ar Nātanu es pavadīju kopā lielāko daļu laika.

-   Turklāt mēs taču vēl joprojām nezinām, vai Nātans ir bez vainas, Lisa norādīja.

-   Eh, vecīt, Obers pievērsās Benam, viņš kļūs traks par to, ka viņam nekas nav stāstīts. Un ja vēl ņem vērā to, ko tu viņam pagājušajā nedēļā pateici… Tev būs jābūt laimīgam, ja viņš tev vispār jebkad piedos tādu gājienu.

Bens sabāza rokas kabatās.

-    Paldies, ka atgādināji!

-   Neuztraucies! Ēriks mierināja, pavēcinājis ar roku. Ar Nātanu tiksi galā vēlāk. Bet šobrīd mums ir svētki. Mēs guvām satriecošu uzvaru!

-   Ka es jums saku, Obers iesāka, virinādams Bena rakstāmgalda atvilktnes, es gribētu strādāt šeit. Šī ir visbrīnišķīgākā diena manā mūžā! Kur var saņemt pieteikuma veidlapu?

-    Misiņa spodrinātājiem ir sava apvienība, Lisa pamācīja.

-    Mēģini pieteikties tur!

Nelikdamies ne zinis par šo repliku, Obers jautāja Ērikam:

-    Pastāsti kā jūtas slepenais aģents? Tu taču riskēji ar dzīvību, uz katra stūra tevi gaidīja briesmas, un tomēr tu soli pa solim neatlaidīgi virzījies uz priekšu, jo zināji, ka… pagaidi! Viņš pēkšņi apklusa. Kur tu liki to naudu?

-   Tā ir kādā bankā Šveicē. Tā tiktu pārskaitīta man pēc tam, kad ir pasludināts spriedums. Minūti pēc tiesas sēdes es piezvanīju, taču pieejas kontam man nav vēl joprojām. Domāju, ka naudu es tā arī neredzēšu.

-   Vai tu apjēdz, ko mēs varētu izdarīt ar miljonu zaļo? Obers novaidējās. Jebko! Mēs varētu būt Guamas* salas īpašnieki. Mēs varētu uzbūvēt pasaulē lielāko pieminekli sviestmaižu dieviem.

-   Nolādēts! sarkastiski atteica Ēriks. Par sviestmaižu pieminekli es nebiju iedomājies! Varbūt vēl var to naudu atgūt. Pievērsies Benam, viņš piebilda: Savādi, ka Riks vēl joprojām nav uzradies. Biju pilnīgi pārliecināts…

-   Viņš jau piezvanīja, Bens teica.

-   Tiešām? Kad?

-   Minūti pēc tam, kad atgriezāmies kabinetā. Viņš bija pilnīgi mēms.

-   Tev to vajadzēja dzirdēt! Obers iesaucās. Bens viņu sagrāva lupatu lēveros! Ja te būtu bijis videotelefons, mēs būtu redzējuši Rika sejas izteiksmi!

-   Nezinu, vai vajadzēja rīkoties tieši tā, Lisa noteica, apsēzdamās pie sava rakstāmgalda.

-   Godīgi sakot, Bens iesāka, man šobrīd ir pilnīgi vienalga. Esmu laimīgs, ka varēšu atkal normāli dzīvot.

-   Lai nu tā būtu, Lisa atbildēja. Bet es tev ieteiktu uzmanīties. Viņš tik vienkārši mierā neliksies.

Ēriks paskatījās pulkstenī.

-   Gribētu dzirdēt, ko tieši tu viņam sacīji, taču nu man jāsteidzas atpakaļ uz darbu. Parunāsim vēlāk?

-   Noteikti, smaidīdams apsolīja Bens. Tomēr nedomā, ka pateicībā par manas pakaļas glābšanu es vairs nedusmojos par to rakstu, ko tu sacerēji.

-   Jā, jā, to tu man nekad nepiedosi, iedams uz durvīm, Ēriks novilka. Esmu to jau dzirdējis.

-   Pagaidi! Obers uzsauca Ērikam. Vai tu atbrauci ar mašīnu?

-   Jā, un tad?

* Guama sala Klusā okeāna rietumu daļā, apmēram trīstūkstoš jūdžu attalumā no Havaju salām, ir atkarīga no Amerikas Savienotajam Valstīm. Viens no tūristu iecienitākajiem mērķiem Klusajā okeānā.

-   Tev nāksies mani aizvest uz darbu, pagrābis žaketi un mezdamies uz durvīm, paskaidroja Obers. Starp citu, Ben, paldies, ka atvedi mani šurp! Nebija jau tik aizraujoši, kā tu stāstīji, bet visumā normāli.

-   Tiksimies vēlāk, puiši, Bens noteica.

Kad durvis aiz Ērika un Obera aizvērās, Lisa paskatījās uz Benu.

-    Nu, kā jūties? Kā dižākais vīrs pasaulē, ko?

-    To nav iespējams izstāstīt, atbildēja Bens, uzsizdams pa rakstāmgalda virsu. Tev vajadzēja dzirdēt, kā Riks runāja pa telefonu. Viņš bija satriekts bez gala.

-   Es tomēr domāju, ka nevajadzēja…

-    Lisa, es to negribu dzirdēt. Negribu sabojāt garastāvokli. Es jūtos varens! Es jūtos dižs! Jūtos kā nelielas dumpinieku armijas komandieris, kas dodas iekarojumos, lai atrastu piemērotu vietu svingbolam*.

-   Jāatzīst, ka šis gājiens nācis par labu tavai pašapziņai. Neesmu tevi tik laimīgu redzējusi kopš brīža, kad ievilki mani gultā.

-   Ļoti smieklīgi, Bens atteica. Jo es atceros, ka ar ievilkšanu nodarbojies tu. Bet varbūt tā bija ubagošana?

-   Nu protams! Biju aizmirsusi, ka koledžā tu specializējies vēstures revizionismā.

-    Tici man, fakti nav mainījušies, Bens teica, dodamies uz dīvānu. Tieši tu lūdzies, lai mēs to darām. Ja pareizi atceros, tu teici: Iespēju izmīcīt tavus kauliņus esmu gaidījusi kopš mūsu satikšanās brīža. Atceries?

-    Lūdzu, izbeidz! Lisa atbildēja. Es to izdarīju tikai tādēļ, lai tu justos labāk! Tie bija meli, un tu to zini.

-    Ļauj uzdot tev vienu jautājumu, Bens teica. Ja jau tu tik ļoti negribēji likties ar mani gultā, kā varēja gadīties, ka tev tovakar nebija apakšveļas?

Lisa tumši pietvīka.

-   Es jau tev teicu, ka biju aizmirsusi paņemt līdzi lieku pāri, tāpēc biksītes beidzās jau pirmajā dienā. Tas arī ir vienīgais iemesls.

* Svingbols spele. Metāla karkasa tiek iekārta virve ar bumbu. Divi cilvēki šūpo virvi katrs uz savu pusi, līdz ta visa ir aptīta ap stieni.

-    Protams, protams, Bens uzjautrināts noteica. Ja es būtu pilnīgs muļķis, es pat noticētu.

-   Cik labi, ka tu esi tikai pamuļķis.

-    Ha! Un ko vēl tu tonakt teici? Bens jautāja. Ka tu būsi gatava, ja man gribētos to atkārtot, vai ne? Izstiepies dīvānā, viņš piebilda: Es esmu gatavs.

Lisa piegāja pie dīvāna.

-   Tu taču runā nopietni, vai ne?

-   Absolūti.

-   Tev mugurā ir tava veiksmes apakšveļa?

-   Tieši tā. Šī ir mana lielā diena. Kad Lisa apsēdās uz dīvāna, Bens piebilda: Tu taču zini, ka gribi to. Tas ir rakstīts tev sejā.

-   Vai ne? Lisa pārjautāja, pieliekusies tuvāk Bena sejai.

-    Pilnīgi noteikti. Turklāt tu taču dzirdēji, ko es pirmīt teicu. Es esmu gatavs.

-   Sapņo vien! Lisa iesmējās un atrāvās nostāk. Vai tiešām tu domā, ka šīs mačo uzvaras dēļ vari ļaut vaļu hormoniem un iedabūt mani gultā?

-   Absolūti droši, Bens atbildēja.

-    Tu droši vien lieto kādus halucinogēnus, Lisa atteica, iedama atpakaļ pie sava rakstāmgalda. Vienu brīnumu tev šodien paveikt izdevās, bet tas nenozīmē, ka izdosies arī otrs.

Piecēlies sēdus, Bens sakārtoja kaklasaiti.

-   Vai tas nozīmē, ka uz dīvāna mēs nemīlēsimies?

-   Neticami! Obers iesaucās, kad viņi ar Ēriku no lifta izkāpa Baltajā zālē. Nespēju noticēt, ka jūs, puiši, to paveicāt!

-    Visu jau izdarīja Bens, Ēriks atteica. Kad izstāstīju par Riku, viņš pāris stundās radīja brīnišķīgu plānu.

-   Viņš tiešām nav dumjš, Obers teica.

-   Varu teikt tikai vienu: paldies Dievam, ka viņš vairs nedusmojas uz mani. Alkdams atriebības, viņš patiešām spēj būt izcils nelietis.

-   Kā tu domā, vai Nātans viņam piedos?

-    Diez vai tas būs iespējams, Ēriks atbildēja.

Abi draugi pagāja garām drošības postenim un izgāja no Augstākās tiesas nama.

-   Esi pārliecināts, ka tas bija viņš? Langens jautāja, kad Ēriks ar Oberu izgāja no ēkas.

-   Tu joko? Fisks iesaucās. Protams, tas bija viņš! Kad pēdējo reizi biju Herald redakcijā, draugs man viņu parādīja.

-    Bet viņš nereģistrējās ar vārdu Ēriks Stromans? Langens jautāja sargam, kas atradās pie ēkas galvenās ieejas.

-   Nē-e, sargs atbildēja, vilkdams ar pirkstu pāri sarakstiem. Atradis meklēto, viņš norādīja uz reģistrācijas lapu. Redziet, viņš sevi nosauca par Nātanu.

-   Tas ir vēl viens dzīvokļa biedrs, Fisks teica. Bens jau no paša sākuma pūtis mums miglu acīs. Es taču teicu, ka viņš ir melis!

-     Piezvani savam draugam uz Herald\ Langens pavēlēja. -Ja Ēriks ar Benu atkal runā viens ar otru, gribu zināt, kāpēc.

Atgriezies mājās no darba, Bens prātoja par neizbēgamo strīdu ar Nātanu. Varbūt viņš pārnāks vēlu, Bens sprieda, lēni soļodams pa mūžam netīrīto un ledus pārklāto celiņu. Vērdams vaļā durvis, viņš gudroja, kā lai visu izstāsta Nātanam.

-Tātad tu visu smalki nostrādāji un uzticējies ikvienam, izņemot mani un Oberu? Nātans jautāja, iekams Bens paguva izņemt atslēgu no slēdzenes.

-   Tātad tu jau esi dzirdējis labās ziņas, Bens noteica.

-    Man ir tikai viens jautājums, Nātans nostājās aci pret aci ar Benu dzīvojamās istabas pašā vidū. Kāpēc tu Lisai uzticējies vairāk nekā man?

Bens pakāpās sāņus un devās uz virtuvi, tādējādi cerēdams kaut kā mazināt situācijas spriedzi.

-    Es neuzticējos Lisai vairāk. Patiesību sakot, vēl pirms trim dienām, kad Riks ieguldīja naudu Crinnell, viņa neko nezināja. Kad atklāju, ka Riks rīkojies, balstīdamies uz nepareizo lēmumu, es sapratu, ka Lisa nav vainīga. Ja viņi sadarbotos, Lisa būtu pateikusi Rikām, ka tas ir nepareizais lēmums.

-   Bet tas vēl nenozīmē, ka vajadzēja viņai izstāstīt pilnīgi visu.

-   Nozīmēja gan, Bens iebilda. Citādi viņa nebeigtu pļāpāt par to, ka Riks saņēmis nepareizo dokumentu, taču es negribēju, lai kāds par to skaļi runātu.

-   Lieliski! Paldies! Nātans devās uz kāpņu pusi. To es ari gribēju zināt.

-    Pagaidi! Bens iesaucās, atgriezies dzīvojamā istabā. Uz kurieni tu iesi?

Nātans neatbildēja. Kad viņš pazuda no redzesloka, Bens palūkojās uz Oberu.

-   Ko viņš ar to gribēja teikt?

-   Izbeidz vienreiz! Obers iesāka. Tu taču esi pieaudzis cilvēks. Tu zini, ko esi pastrādājis. Vai tu patiešām cerēji, ka apkampsieties un viss atkal būs labi?

-   Jā, bet vai tiešām vajag sodīt mani ar klusuciešanu?

-   Ilgi tas nevilksies, Obers mierināja. Neuztraucies! Esmu pārliecināts, ka beigu beigās viņš visu sapratīs. Nu, viņš taču ir tavs draugs.

-   Bet tāda izturēšanās liecina par nenobriedušu…

-   Paskaties uz to no cita skatpunkta! Obers pamācīja. Viņš vismaz nepieprasa, lai tu aizvāktos no mājas.

-   Ha-ha! Ļoti smieklīgi, Bens sarkastiski attrauca. Ceru, ka līdz Jaunajam gadam viss būs kārtībā.

-   Kas tad ir? Vai tiešām tu grasies paņemt dažas brīvdienas?

-   Mums vēl jāizskata kaudzēm apelācijas sūdzību, taču tiesneši uz pāris nedēļām būs prom. Būtībā līdz janvāra otrajai nedēļai tiesa nestrādās.

-   Bet tev tomēr katru dienu jāiet uz darbu?

-   Tu joko? Temīda nekad neguļ. Tā pat nesnauž. Un, ja ari iesnaužas, tas ir tikai tāds īss nomiedzis.

-   Es sapratu, Obers teica, pieceldamies kājās. Vienkārši pasaki, kad tev būs brīvs, lai varu izlemt, ko pašam darīt.

-   Iespējams, briva būs Ziemassvētku un Jaunā gada diena, tas ari viss.

-   Tad jau laikam svinēsim tepat, Obers noteica, iedams uz virtuvi, lai pagatavotu vakariņas.

-             Man vienalga, kur svinēt, Bens teica, sekodams Oberam.

-     Mana vienīgā vēlēšanās: lai nākamais gads nebūtu tik saspringts kā šis.

Obers ar sērkociņu aizdedza gāzes plīti un cepeškrāsni.

-   Iesaku nelolot veltas cerības.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Pēc divām nedējām septiņos trīsdesmit no rita Bens sēdēja pie rakstāmgalda un lasīja avīzi. Mugurā viņam bija džinsi un vecs vilnas džemperis Bens priecājās, ka tiesnešu prombūtnes laikā Augstākās tiesas darbinieki drīkst ģērbties ikdienišķi. Atšķīris komentāru lapu, Bens paliecās tuvāk, lai iedziļinātos Vašingtonas labāko komentētāju viedokļos. Kad ienāca Lisa, viņš pacēla acis.

-    Laimīgu Jauno gadu! viņa teica.

Visu nedēju Lisa bija pavadījusi Kalifornijā, svinēdama Ziemassvētkus un jauno gadu kopā ar ģimeni. Mugurā viņai bija pilnīgi melns džemperis un paba lējuši džinsi, taču pirmais, ko Bens pamanīja, bija tumši brūnais iedegums.

-   Izskaties lieliski, Bens teica, noskūpstīdams kolēģi uz vaiga.

-    Paldies! Bet tu izskaties bāls.

Lisa atvēra portfeli un izvilka sešas collas biezu papīru kaudzi.

-   Tu tos visus izlasīji? Bens pārsteigts jautāja.

-    Ko lai saku? Es patiešām esmu izcila. Sākdama kārtot dokumentus, Lisa uz rakstāmgalda stūra pamanīja dienesta ziņojumu. Kas tas tāds?

-    Ierēdņu pusdienas, Bens skaidroja. Tā kā esam nostrādājuši jau pusi termiņa, tiek organizētas privātas pusdienas ar tiesnešiem, lai mēs viņus labāk varētu iepazīt.

-    Ļoti mīļi, Lisa teica.

-   Tas noteikti ir interesanti, Bens teica. Ja neskaita Holisu, es ar viņiem pat divus vārdus neesmu pārmijis.

-   Tātad mums tikai jānoberž elkoņi, bet Augstākā tiesa samaksās rēķinu? Brīnišķīgs darījums! Atslīgusi krēslā, Lisa vēroja Benu. Runājot par darījumiem, nespēju nedomāt par Grinnell lietu.

-    Ko lai saku? Tas bija izcils plāns.

-   Nebija vis, Lisa dzedri atteica. Tas bija absolūti stulbs. Jo vairāk par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka tas bija muļķīgākais, ko tu varēji darīt.

Bens izslējās krēslā.

-   Kas ar tevi noticis?

-   Nekas, Lisa teica, kārtodama papīrus. Tomēr uzskatu, ka plāns bija stulbs.

-    Kāpēc stulbs? Bens nīgri jautāja.

-   Stulbs tāpēc, ka vienīgais, ko tu panāci, aizkaitināji Riku. Kad viss bija pateikts un izdarīts, vairāk nekāda labuma nebija.

-   Tā nav.

-   Tiešām? Lisa strīdējās pretim. Izstāsti, kāds vēl labums bija no tā!

-    Es tiku vaļā no Rika.

Lisa pārtrauca papīru kārtošanu.

-   Ļauj uzdot vienu jautājumu! viņa teica. Kad tu izgudroji šo plānu ar Grinnell, kāds bija tavs patiesais mērķis?

-    Kāds bija mans mērķis?

-   Tavs mērķis, Lisa atkārtoja. Ko tu cerēji sasniegt?

-    Nekāda sevišķa mērķa nebija, Bens skaidroja. Riks piedāvāja darījumu Ērikam, Ēriks pēc tam runāja ar mani. Kopš tā brīža gribēju panākt tikai to, lai Riks neuzvar.

-   Bet par ko tu uztraucies pirmām kārtām? Kas šaudījās tavā galvā?

-   Tonnām dažādu domu, Bens atbildēja. Satraukums, bailes, bažas, dusmas, atriebības alkas…

-   Tieši tā, Lisa viņu pārtrauca, norādīdama uz Benu ar pirkstu. Atriebības alkas.

-    Un kas vainas atriebībai? Pēc visa, ko Riks man nodarījis, biju nikns līdz nāvei.

-    Un tev bija pilnīgas tiesības būt niknam, Lisa teica. Bet jau kopš paša sākuma tu tā biji aizrāvies ar atriebību, ka aizmirsi padomāt, kā pašam tikt no šīs jezgas ārā.

-    Izbeidz! Bens teica. Tikšana ārā no šīs jezgas bija mana prioritāte.

-   Tad kāpēc tu nepanāci, ka Riks tiek arestēts? Ja tu zināji, kur Ēriks tiekas ar Riku, kāpēc tu neziņoji par to varas iestādēm?

-    Mēs nezinājām, kur viņi tiksies, Bens paskaidroja. Riks allaž zvanīja Ērikam tikai dažas minūtes pirms tikšanās. Piemēram, Ērikam vajadzēja gaidīt kādas viesnīcas vestibilā, tad viņam piezvanīja, un vajadzēja iet uz citu viesnīcu. Izsekot Riku nebija iespējams. Turklāt, ja tas arī būtu iespējams, pie varas iestādēm iet es nevarēju, jo mani tūdaļ iebāztu aiz restēm.

-   Te arī ir kļūda tavā domāšanā. Tu varēji doties pie varas iestādēm; tu vienkārši to negribēji.

-   Sasodīts, tev taisnība. Es to negribu. Neuztver to personiski, bet man patīk mans darbs.

-    Aizmirsti darbu! Dzīvība ir daudz svarīgāka.

-    Lisa, es nesaprotu, kāpēc tu tā trako. Pēdējās trīs nedēļas bijušas izcili mierīgas. Man ne par ko nebija jāuztraucas. Man nekas nedraud. Riks ir prom…

-    Riks nav prom! Lisa iesaucās. Kad tev beidzot pielēks? Iespējams, Riks ir aizkaitināts, sagrauts, dusmīgs, bet viņš tepat vien ir! Ja tu par pāris miljoniem dolāru piekrāptu mani, varētu likt galvu ķīlā, ka es izkaltu nopietnu atriebības plānu.

-    Par ko tu tā uztraucies?

-    Es gribu, lai tu saprastu, kas notiek. Tu nevari justies drošs.

-    Un ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt? Skriet pie Holisa un lūgt palīdzību?

-    Nezinu, vai Holiss ir īstais, taču esmu pārliecināta, ka tieši tā vajadzētu rīkoties. Citādi tu nekad netiksi ārā no šīs jezgas. Atceries, puisis jau pamanījās sadurt tava tēva mašīnas riepas. Tu tiešām gribi gaidīt, kamēr viņš spers nākamo soli?

Neko neteikdams, Bens pagrāba kalkulatoru un nervozi sāka spiest taustiņus.

-   Tu taču saproti, ka man taisnība, Lisa piebilda. Visas šīs jezgas laikā tu ne mirkli nedomāji, kā no tās tikt ārā. Tevi vienkārši mocīja fakts, ka Riks tevi piemuļķojis.

-   Nav tiesa, Bens atbildēja, turpinādams darboties ar kalkulatoru.

-    Ir gan, Lisa neatkāpās un iemeta Bena kalkulatoru papīrgrozā. -Tev riebjas atzīt, ka esi sakauts. Un tu kali atriebības plānus. Bet, zini, tas ir pārāk vienkārši. Piekrāpt Riku bija bērnu rotaļa. Daudz grūtāk ir viņu noķert. Lai to izdarītu, šo to nāktos

ziedot. Tāpēc kaut reizi mūžā atzīsti, ka nevari to izdarīt viens pats.

-   Es varbūt arī nevaru, bet mēs…

-   Nē, mēs nevaram, Lisa iebilda. Mēs neko nevaram. Neuztver to personiski, bet tu, es un visi tavi draugi ar visām viņu spiegu rotaļlietiņām nav spējīgi paredzēt, kāds būs Rika nākamais solis. Lai cik mēs būtu gudri, tik izcili mēs neesam. Un, kamēr tu to neatzīsi, tu nekad netiksi no šīs ķezas ārā.

Bens klusēdams blenza uz rakstāmgaldu.

-   Tu gribi teikt, ka man jāiet un viss jāizstāsta?

-   Jā, Lisa atbildēja. Jau nedēju esmu prātojusi par visiem iespējamiem šā scenārija iznākumiem. Neatkarīgi no tā, kas notiks, varas iestādes agri vai vēlu visu uzzinās. Un tas nu tev jāatzīst.

-   Ja vien mēs kaut ko neuzraksim par Riku.

-   Tam nav nekādas nozīmes. Rikām vienalga, vai mēs izstāstām policijai, kāds viņš gudrinieks. Viņš nav atrodams. Taču tevi viņi atradīs vienmēr. Un, kamēr Riks ir uz brīvām kājām, tu allaž būsi pakļauts šīm briesmām.

-   Bet ja nu mēs paši noķeram Riku?

-   Vienalga, Lisa nepacietīgi atteica. Ja arī mēs paši noķeram Riku, viņš tik un tā būs jāved uz varas iestādēm. Mēs taču nevaram viņu uz visiem laikiem ieslēgt savas mājas pagrabā! Un vari būt drošs, ka brīdī, kad Riks nonāks varas iestāžu rokās, viņš visu vainu novels uz tevi.

-   Tad jau man beigas šā vai tā.

-   Tieši to es gribu tev pateikt, Lisa turpināja. Tātad tu vari iet pie varas iestādēm un izsist Rikām trumpjus no rokām.

-   Iespējams, ja atzīšos pats, tikšu vieglāk cauri.

-   Iespējams, Lisa piekrita. Turklāt, ja piedāvāsim pietiekami labu plānu, viņi tevi varētu atlaist, lai noķertu Riku nozieguma vietā.

Klusībā apsvēris šo ideju, Bens beidzot ierunājās:

-Ja atzīšos, varēšu pamāt ardievas savam darbam.

-   Nav teikts, Lisa iebilda. Tikpat labi tu vari saņemt medaļu par drošsirdību.

-    Zini ko? Beigsim, jā? Bens sacīja, krēslā aizgriezdamies prom no Lisas.

-   Kas tad ir? Ko es tādu pateicu?

-   Neko, Bens atteica, taču atpakaļ nepagriezās.

-   Vai tu dusmojies uz mani?

-    Es nedusmojos uz tevi. Es dusmojos pats uz sevi. Jau sen vajadzēja tam visam pielikt punktu.

-   Tagad viegli runāt. Pirms vairākām nedēļām apstākļi bija pavisam citādi.

-   Protams, Bens sarkastiski atteica.

Lisa piegāja pie sava rakstāmgalda.

-   Un ko tu tagad darīsi?

-   Vēl nezinu, Bens atbildēja. Ļauj padomāt!

Bez piecpadsmit astoņos vakarā Bens izgāja no tiesas nama un devās uz Union dzelzceļa staciju. Ar eskalatoru nobraucis lejā blāvi apgaismotajā, vēsajā un reklāmām izlīmētajā hallē, viņš iekļuva tādu pašu sasniegumus alkstošu vašingtoniešu pūlī. Bens sāka skaitīt tuvumā esošos zili svītrotos uzvalkus, brūnos ādas portfeļus un melnās ādas kurpes. Lielākajai daļai cilvēku ar visām trim pazīmēm bija vērojama plikpaurība, un tikai viens pēc darba bija pavilcis vaļīgāk kaklasaiti. Pēkšņi Benu pārņēma klaustrofobija, un viņš devās uz platformas tālāko galu. Pie velna, ko es daru, Bens prātoja, pētīdams savus līdziniekus. Kad līdzās platformai apstājās sudrabotais vilciens, Bens iekāpa vagonā un atrada brīvu vietu. Pēc divas minūtes ilga brauciena vilciens spēji apstājās.

-   Atvainojamies par neērtībām, bet stacijā mums priekšā ir vēl viens vilciens, skaļrunī paziņoja rupja balss. Pēc pāris minūtēm mēs atkal dosimies ceļā.

Braucēji gandrīz vienlaikus ievaidējās, un Bens atslīga solā.

-   Un tā katru dienu, nopūtās pasažieris, kas sēdēja Benam līdzās. Vai tiešām viņi nespēj saskaņot laikus? Nav taču pirmā sastrēgumstunda šajā pilsētā!

-Jā, norūca Bens, saprotoši paskatījies uz jauno cilvēku. Puisim nebija vairāk par sešpadsmit, lai gan mugurā viņam bija uzvalks un kaklasaite.

-   Kāpēc tas atkārtojas katru vakaru? puisis jautāja. Kāpēc to nav iespējams nokārtot?

-   Man nav ne mazākās nojausmas, Bens teica. Turklāt esmu pārāk noguris, lai par to domātu.

-   Ko jūs zināt par nogurumu, puisis noteica ar nelielu Masačūsetsas akcentu. Noskrieniet divdesmit reižu dienā no Senāta līdz Baltajam namam, un tad jūs zināsiet, ko nozīmē nogurums.

-   Tātad jūs esat interns?

Puisis lepni pavēra mēteli un parādīja Senāta identifikācijas kartīti, kas karājās viņam ap kaklu.

-   Man labāk patīk, ja mani sauc par izsūtāmo zēnu. Ja vēlaties zināt, kāda kafija garšo katram senatoram, varu palīdzēt.

-   Lielo Cilvēku pakalpiņš, ko?

-   Tā mēdz teikt. Bet ilgi es tur neuzturēšos.

-   Kā tad tā? Bens pasmaidīja.

-   Tāpēc, ka to, ko daru, es daru labi. Es protu risināt problēmas. Puisis norādīja uz vilciena priekšgalu. Tā ir to cilvēku nelaime, kas sagatavo vilcienu atiešanas grafikus. Viņi neprot risināt problēmas. Viņi ir garlaicīgi, nosvērti, reaktīvi. Un tieši tāpēc mēs tagad šeit sēžam. Neviens nevēlas laikus risināt problēmu.

-   Un kādu risinājumu tu piedāvā?

-   Ne jau risinājums, bet attieksme ir galvenais. Es uzskatu tā: ja tu patiešām vēlies risināt problēmu, tā jāizpēta līdz saknei. Bet šajā pilsētā neviens to nedara. Viņi vienkārši danco visam apkārt.

-   Un kādu izcilu plānu tu iesaki?

-   Neesmu teicis, ka varu mainīt vilcienu satiksmi vispār, puisis izgrūda. Es vienkārši izklāstu savu attieksmi.

-   Tu vēlies iestāties juristos? Bens jautāja.

-   Kā tu zini?

-   Juristus saožu pa gabalu. Viņiem ir savs īpašs aromāts.

-   Nesmejies par to, ko nesaproti! Tikai juristus mūsdienās uztver nopietni. Ja man nebūs jurista grāda, neviens manī neklausīsies. Ja būšu jurists, man uzticēsies.

-   Tu tā domā?

-   Es to zinu, puisis apgalvoja brīdī, kad vilciens sāka kustēties. Tiktāl var nonākt tikai ar labām idejām. Lai dabūtu īstu darbu, vajadzīgs, lai tev uzticas. Ja strādādams tu jūti, ka smoc, jāpadomā, kāpēc. Juristos var iestāties ikviens. Tas paver plašas nākotnes iespējas.

-    Paldies par ieteikumu! Bens sacīja, kad vilciens piestāja nākamajā stacijā. Es par to padomāšu.

-   Ceru, puisis atteica. Tas var mainīt tavu dzīvi. Viņš piecēlās un devās uz durvju pusi. Man jākāpj ārā. Lai tev jauks šis vakars!

-   Tev arī, Bens novēlēja.

Pēc pāris sekundēm vagona durvis aizvērās, un vilciens sāka kustēties.

Kad Bens pārradās mājās, Ēriks un Obers virtuvē mazgāja traukus.

-   Beidzot! Obers iesaucās, ieraudzījis Benu.

-   Nestāsti viņam neko! Ēriks pamācīja, ar dvieli slaucīdams lielās keramiskās bļodas ārpusi. Viņam tas nepatiks.

-   Protams, ne, Obers iebilda. Viņam tas ļoti patiks! Kamēr Bens vilka nost mēteli, Obers turpināja: Mēs izdomājām pilnīgi jaunu juridisko sistēmu.

-   Lieliski! ienākdams virtuvē, sausi noteica Bens.

-   Kas tev lēcies? ieraudzījis Benu, jautāja Ēriks. Tu izskaties vienkārši briesmīgi.

-   Liels paldies! Bens novilka.

-   Darbā viss kārtībā? Ēriks jautāja.

-   Vislabākajā, Bens atbildēja, izņemdams no ledusskapja liellopu gaļas pārpalikumus., Katra nākamā diena ir labāka par iepriekšējo.

-   Riks taču tev nezvanīja, ko?

-   Vēl ne. Bens izvilka no atvilktnes dakšiņu.

-   Pie velna Riku! Viņa vairs nav, teica Obers, paceldams plastmasas krūzīti. Bet tagad paklausies! Lūk, ko mēs piedāvājam, lai juridiskā sistēma būtu daudz efektīvāka: visas lietas vajadzētu risināt ar armrestlinga palīdzību. Vai tā nebūtu krietni labāk?

-   Vienkārši padomā kaut mirkli! Ēriks turpināja. Nenokauj ideju uzreiz un pašā saknē!

-   Apsver visas iespējas! Obers sacīja. Juridiskajos birojos strādātu īsti milzeņi, ko rekrutētu pašās labākajās sporta zālēs.

-   Tā būtu atgriešanās pie darvinisma, Ēriks pārtrauca draugu. Izdzīvo stiprākais! Dabiskā izlase!

-Jūsu godība, es iebilstu. Viens, divi, trīs, un lieta izbeigta, turpināja Obers, tēlodams, kā viņu pieveic iedomāts armrestlinga pretinieks.

-             Nu? Ēriks noprasīja, kad Bens apsēdās pie virtuves galda.

-   Ko domā? Visai laba ideja, ko?

Bens blenza kartona kārbā ar gaļu.

-   Kā tu domā, vai man vajadzētu visu izstāstīt varas iestādēm? viņš jautāja.

-   Ko? Ēriks iesaucās.

-   Tu dzirdēji. Vai, tavuprāt, man vajadzētu atzīties?

-   Kāpēc tev tas būtu jādara? jautāja Ēriks.

-   Lai tiktu ārā no šīs jezgas.

-   Tev tas neizdosies, iebilda Ēriks. Gluži otrādi, tu iestigsi vēl dziļāk. Tiklīdz kādam kaut ko izstāstīsi, tevi tūdaļ atlaidīs.

-   Un tad? Vai šis darbs ir visu šo galvassāpju vērts?

Ēriks nometa trauku dvieli un piegāja pie Bena.

-   Ar tevi viss kārtībā? viņš jautāja. Tev ir labākais jurista darbs pasaulē. Kāpēc tev vajadzētu no tā atteikties?

-   Un ko domā tu? Bens jautāja Oberam.

-   Ja tu patiešām runā nopietni, es piekrītu Ērikam. Kāpēc tā riskēt? Riks ir sakauts. Viņš vairs nespēs tev traucēt. Kāpēc uztraukties?

-   Un ja nu viņš atgriežas? Bens jautāja. Ko tad es iesākšu?

-   Nav ne mazākās nojausmas, Obers atzina. Bet, ja jau tu gribi izpostīt savu dzīvi, vismaz pagaidi, kamēr atkal uzradīsies Riks. Citādi tu visam būsi pielicis punktu bez jebkāda iemesla.

-   Iespējams, Bens novilka, bakstīdams gaļu. Lai gan neesmu pārliecināts, ka tā patiešām ir.

Gulēdams gultā, Bens mēģināja iemigt. Pēdas bija miklas no sviedriem, un viņš nemitīgi centās atrast ērtāko pozu. Gulēdams uz muguras, Bens iztēlojās, ka atrodas zaļā pļavā. Pagriezies uz sāniem, viņš iztēlojās safīrzilu okeāna viļņu šūpošanos. Apmeties uz vēdera, viņš fantazēja par mīlēšanos ar garkājainu rudmati. Diemžēl beigu beigās zaļā pļava pārvērtās par Augstāko tiesu, viļņi šķita pārāk trokšņaini, bet sarkanmatei bija Rika seja. Acis jau sen bija pieradušas pie tumsas. Galu galā Bens piecēlās no gultas un apsēdās pie rakstāmgalda. Vienā plauktā viņš pama nīja modīgus Temīdas svariņus, ko māte bija uzdāvinājusi viņa pirmajā darbadienā. Bens paņēma svariņus un pasmaidīja.

Bens aptaustīja svariņus, it kā cerēdams, ka kustības, kas atkārtojas, ieaijās viņu miegā. Diemžēl pēc piecām minūtēm viņš vēl joprojām bija nomodā. Atvēris augšējo atvilktni, lai sameklētu jaunu nodarbošanos, Bens izvilka dzēšamgumijas, papīra saspraudes, marķierzīmuļus un citas lietiņas. Novietojis skavotāju kreisajā svaru kausā, Bens vēroja, kā svariņi noliecas pa kreisi. Turpat nolicis arī papīra saspraudi, Bens teica:

-   Tas ir viss labais, kas valda pasaulē.

Pievienojis marķieri, viņš turpināja:

-   Un tas ir viss izcilais.

Smaidīdams viņš turpat nolika ari teksta labotāja pudelīti un nočukstēja:

-   Un tas ir godīgums.

Nesteidzoties Bens lika kaudzītē zīmuļus, skavas, gumijas lentītes un dzēšamgumiju savu prātu, godīgumu, laimi un nākotni. Paķēris no rakstāmgalda savu maku, viņš to mirkli paturēja virs labā svaru kausa, kas vēl joprojām bija tukšs.

-   Un šī ir Augstākā tiesa! viņš iesaucās un nometa maku.

Kad tas piezemējās, visas biroja preces aizlidoja kur kurā.

-   Esi pārliecināts? nākamajā rītā Lisa pārsteigta jautāja.

-   Ne gluži, Bens atbildēja. Tikai par deviņdesmit procentiem. Vienkārši pasaki, ko, tavuprāt, man vajadzētu darit.

-   Viss atkarīgs no tā, kam tu uzticies, Lisa teica un iemalkoja kafiju. Iespējams, vari iet pie Holisa.

-   Es par to domāju, Bens atzinās un sūca tēju cerībā, ka tā nomierinās nervus. Taču neuzskatu, ka viņš būs īstais. Var jau būt, ka viņš, nogādājot mani pie varas iestādēm, varēs nolīdzināt visus negludumus, taču viņš nevarēs palīdzēt noķert Riku.

-   Piekritu. Holiss varbūt arī ir brīnišķīgs tiesnesis, taču viņš nekādā ziņā neļaus izmantot dienesta stāvokli, lai notvertu Riku

Bens aptina tējas maisiņa diedziņu ap zīmuli, lai izspiestu atlikušo šķidrumu.

-   Tad kas mums atliek?

-   Pie Langena un Fiska es neietu. Viņi nekad tev nepalīdzēs.

-   Par to nav nekādu šaubu! Viņi mani arestēs, tiklīdz būšu atvēris muti.

-   Un ja riu tu ietu pie viņu priekšniecības?

-   Tieši par to es prātoju visu pagājušo nakti. Man vajadzīgs kāds, kurš nealkst paaugstinājuma. Tādējādi viņš būs daudz ieinteresētāks noķert Riku, nevis vienkārši arestēt mani.

-   Tad tev jāiet pie Drošības dienesta priekšnieka.

-   Laikam gan.

Lisa atslīga krēslā.

-   Vēl joprojām nespēju noticēt, ka esi gatavs atzīties!

-   Ko tu runā? Tieši tu ieteici to darīt!

-   Zinu. Vienkārši nespēju noticēt, ka tu patiešām to darīsi. Kas lika pieņemt šādu lēmumu?

-   Nākamais Kolumbijas apgabala Pārvadājumu departamenta direktors.

-   Kas? Lisa jautāja.

-   Nekas. Lai paliek, Bens atteica. Visu pārdomājot, nonācu pie secinājuma, ka tavos vakardienas argumentos ir sava jēga. Jau vairākus mēnešus es neesmu situācijas noteicējs.

-   Un kad tad tu to darīsi?

-   Domāju, pusdienlaikā. Man tikai jānoskaidro Drošības dienesta priekšnieka vārds.

-   Vai esi padomājis, kā panāksi tikšanos ar viņu?

-   Pateikšu viņa sekretārei, ka man jānodod vitāli svarīgs dokuments no tiesneša Holisa. Tiklīdz būšu ticis viņa kabinetā, tūdaļ visu izstāstīšu un lūgšu palīdzību, lai noķertu Riku. Lisa piekrītoši pamāja ar galvu, un Bens turpināja: Tātad mums atlicis vēl tikai viens darbiņš.

-   Kāds tad?

-   Mums jāizdomā, kā noķert Riku.

Pusdienlaikā Bens pagrāba mēteli un devās uz durvju pusi.

-   Ir laiks? Lisa jautāja, pasniedzot Benam portfeli.

-   Droši vien, Bens atbildēja. Ja viņam plāns patiks, mums būs vēl mazliet laika. Ja mani arestēs…

-             Esmu pārliecināta, ka viņam patiks plāns, Lisa iedrošināja.

-   Tas būs prātīgākais, ko viņi varētu darīt.

-   Varbūt vajadzētu piezvanīt vecākiem, Bens teica. Tad viņi nebūs pārsteigti, ieraugot savu dēlu vakara ziņās.

-  Tevi nerādīs ziņās, Lisa teica. Drošībniekiem plāns patiks. Lisa pamanīja baiļu rievu Bena pierē. Vai ar tevi viss kārtībā?

-   Droši vien. Nu, mēs taču izgudrojām šo plānu. Man nevajadzētu uztraukties…

-   Bet tu uztraucies.

-   Protams! Bens iesaucās. Uz spēles likta visa mana dzīve. Nākamās stundas laikā es to nolaidīšu tualetes podā. Nez kāpēc man ar to grūti samierināties.

-   Vai gribi, lai eju tev līdzi?

Bens bridi klusēja.

-Nē.

-   Es jau eju, Lisa teica un atvēra skapja durvis.

-             Nē, viss būs kārtībā, Bens uzstāja, taču viņa balss trīsēja.

-   Tev nav nekādas vajadzības līst tajā visā iekšā.

-    Droši zini, ka tiksi galā? Lisa jautāja, jau turēdama rokā mēteli.

-   Jā gan, Bens stingri noteica. Paliec šeit!

-   Uzmanies!

-   Noteikti, Bens atbildēja un atskārta, ka portfeļa rokturis ir mikls no sviedriem. Bet šovakar noteikti noskaties ziņas, kur rādīs mani. Es bušu tas, kurš ieslēgts kāju dzelžos.

-   Tā nerunā! Lisa iebilda. Ar tevi viss būs kārtībā.

-   Paldies par saldajiem meliem! Bens atteica. Un paldies, ka palīdzēji!

-   Vienmēr laipni! Lisa noteica, kad Bens izgāja pa durvīm.

Ar metro braucot uz Pentagonu Virdžīnijā, Benam vēders rāvās čokurā no bailēm un gaidām. Mēnešiem ilgi darījis visu, kas viņa spēkos, lai izvairītos no šā brīža, nu viņš steidzināja tā pienākšanu. Kad metro iebrauca Ārlingtonā, Bens apsvēra, vai nav kļuvis traks un vai šis plāns ir labākais problēmas risinājums. Pūlēdamies neļauties neizlēmībai, Bens iedrošināja sevi, ka rīkojas pareizi. Galu galā citas izejas nebija.

Izkāpis no vagona, Bens stāvēja pretim Pentagona mikrorajona tirdzniecības centram. Iedams virzienā, kuru bija izstāstījusi sekretāre, Bens nonāca līdz Amerikas Savienoto Valstu Drošības dienesta ēkai. Tā bija mūsdienīga divpadsmit stāvu ēka, kurā atra

dās deviņdesmit piecu prezidenta ieceltu Drošības dienesta darbinieku ari direktora štābs. Viņi bija atbildīgi par federālo tiesnešu un ari federālo liecinieku drošību. Kāris Langens un Deniss Fisks rūpējās par Augstākās tiesas tiesnešu drošību, kamēr tie atradās Kolumbijas apgabalā; dodoties ārpus apgabala robežām, viņus apsargāja īpaši štāba norīkoti drošībnieki.

Bens dziji ievilka elpu un atvēra ēkas stikla durvis.

-   Kā varu jums palīdzēt? jautāja sargs.

-   Man norunāta tikšanās. Esmu Bens Edisons.

-   Ar ko? aizdomu pilns, noprasīja sargs.

-   Ar direktoru Alekšu Derošu.

Ieskatījies sarakstā, sargs pacēla telefona klausuli.

-   Ieradies Bens Edisons, kam norunāta tikšanās ar Derošu, viņš teica. Labi, sūtu viņu augšā. Pievērsies Benam, viņš turpināja: Divpadsmitais stāvs. Garām paiet nav iespējams.

Pēc dažām minūtēm Bens izkāpa no lifta divpadsmitajā stāvā.

Pie stikla nožogojuma, kas atdalīja telpu no gaiteņa uz neskaitāmiem kabinetiem, sēdēja sekretāre.

-   Kā varu jums palīdzēt? viņa jautāja.

-   Man norunāta tikšanās ar direktoru Derošu. Mani sauc Bens Edisons.

-   Jā, viņš lūdza, lai sūtījumu no tiesneša Holisa atstājat pie manis.

-   Diemžēl tas nav iespējams. Man dots strikts rīkojums nodot dokumentus personiski.

-   Ser, jūs varat tos atstāt man. Šodien direktors ir ļoti aizņemts.

-   Ļaujiet paskaidrot, iesāka Bens, kura satraukums pamazām pārtapa aizkaitinājumā. Ari tiesnesis Meisons Holiss ir ļoti aizņemts. Viņam ir trīs palīgi un divi ierēdņi juristi. Un vēl trīs simti viņam pakļautu Augstākās tiesas darbinieku. Šo dokumentu varēja uzrakstīt ikviens no viņiem un nosūtīt uz šejieni. Taču tiesnesis Holiss nolēma, ka man tas jānogādā personiski un vārdos. Ja jau Augstākās tiesas tiesnesim ir tik svarīgs ziņojums, kuru viņš pat neatļaujas uzlikt uz papīra, vai tiešām jūs domājat, ka varu to vienkārši paziņot jums?

Bens neatlaidīgi pētīja sekretāri, līdz viņa pacēla klausuli.

-   Ieradies Bens Edisons, ser. Tiesnesis Holiss lūdzis jums personiski nodot kādu ziņojumu. Sekretāre ieturēja pauzi. Jā, viņš

apgalvo, ka tas ir ļoti svarīgi. Klausījusies vēl kādu brīdi, sekretāre nolika klausuli un piespieda nelielu podziņu, kas atslēdza stiklotās durvis. Varat iet, Edisona kungs. Pēdējais kabinets pa labi.

Iedams pa gaiteni, Bens pūlējās izturēties pēc iespējas mierīgāk. Brīdī, kad viņš sniedzās pēc Derosas kabineta durvju roktura, tās atsprāga vaļā.

-   Ceru, ka lieta patiešām nopietna, Deroša teica, aizšķērsodams ieeju kabinetā.

Alekss Deroša bija īsa auguma, drukns, un viņš bija slavens gan sava asā prāta, gan biezām spalvām apaugušo roku dēļ. Viņš norādīja uz vienīgo brīvo krēslu līdzās savam rakstāmgaldam.

-   Sēdieties!

Derosas kabinetu rotāja militārās godalgas: ierāmētas medaļas, lentes, uzslavas raksti, kā ari Jūras akadēmijas un Kolumbijas Juridiskās augstskolas diplomi. Pie kabineta labās puses sienas atradās fotogrāfijas, kurās bija redzams Deroša un pēdējie divi prezidenti.

-   Nu, stāstiet, kas tas par sevišķi slepenu ziņojumu, Deroša norūca, apsēzdamies savā vietā pie rakstāmgalda.

-   Tas ir ļoti svarīgs, taču ne no tiesneša Holisa… Bens iesāka.

-  Tad kas, pie… celdamies kājās, jautāja Deroša. Taisies, ka tiec no šejienes! Es piezvanīšu Holisam un darīšu visu, lai…

Kamēr Deroša gāja apkārt rakstāmgaldam, Bens piecēlās.

-   Neviens to nezina, taču ir kāds ierēdnis, kas Augstākajā tiesā ir iesaistīts informācijas noplūdē! viņš izgrūda. Čārlzs Maksvels iznākumu CMl lietā zināja jau pirms tiesas sēdes!

Deroša apstājās un piemiedza acis.

-   Sēdies!

Bens apsēdās.

-   Bet nu sāc no paša sākuma! Kas ir šis ierēdnis?

Bens bridi klusēja.

-Es.

-   Es klausos, Deroša teica.

-   Dažas nedēļas pēc rudens sesijas sākuma uz manu kabinetu piezvanīja kāds puisis, vārdā Riks, kurš teica, ka savulaik strādājis pie Holisa, un piedāvāja palīdzību. Tā rīkojas daudzi bijušie ierēdņi. Sākums vienmēr ir grūts un…

-   Es zinu, kā tas ir, Deroša pārtrauca Benu.

-   Domādams, ka Riks ir bijušais ierēdnis, es kādudien runāju ar viņu, un viņš apjautājās, kāds būs iznākums CMI lietā. Teicu, ka nedrīkstu to stāstīt, taču viņš solīja to paturēt noslēpumā. Viņš zināja, ka esam parakstījuši ētikas kodeksu, turklāt viņš jau mēnesi bija mums palīdzējis iejusties Augstākajā tiesā. Manīdams, ka Deroša kļūst nepacietīgs, Bens turpināja: Un es viņam izstāstīju, kāds būs iznākums CMI lietā. Pēc pāris dienām Maksvels guva uzvaru. Kad mēģināju uzmeklēt Riku, izrādījās, ka viņš nozudis. Telefona numurs bija slēgts; dzīvoklis tukšs. Mēģināju viņu izsekot un noskaidroju, ka tāds Riks Fāgens nekad nav strādājis Augstākajā tiesā. Un pēdējo četru mēnešu laikā viņš mēģināja no manis izdabūt vēl vienu tiesas lēmumu.

Vēl joprojām stāvēdams kājās, Deroša braucīja zodu.

-   Vai tu viņam to paziņoji?

-   Pagājušajā mēnesī es viņam vienu iedevu, taču tas bija nepareizais lēmums Grinnell lietā. Vienkārši gribēju tikt no viņa vaļā.

Deroša iezviedzās.

-   Uz kādu brīdi es no viņa patiešām atbrīvojos, taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka drīz puisis atkal būs klāt.

Kādu laiku apsvēris Bena izteikto pareģojumu, Deroša beidzot ierunājās:

-   Tātad tu esi pārkāpis lielāko daļu Augstākās tiesas noteikumu un nu gribi, lai es glābju tavu pakaļu? Saki man, lūdzams, kāpēc gan man tevi tūdaļ pat nearestēt un neapsūdzēt tiesas aizskaršanā?

Bens skatījās Derošam tieši acīs.

-   Varu palīdzēt noķert Riku.

Deroša aizgāja līdz savam krēslam un apsēdās.

-   Turpini!

Pēc divām stundām Bens atgriezās Augstākajā tiesā.

-   Kas notika? Kā gāja? Vai izdevās? Lisa sāka bērt jautājumus, iekams Bens iegāja kabinetā.

-   Kārtībā. Es visu izstāstīju.

Kad Bens apsēdās savā krēslā, Lisa atspiedās pret viņa rakstāmgalda malu.

-   Un ko viņi teica? Tūdaļ stāsti!

-   Nomierinies, es visu izstāstīšu, rāmi noteica Bens.

-   Nemāci mani! Labāk stāsti!

-   Domāju, ka viss bija lieliski. Viņš gribēja…

-   Kas ir viņš? Deroša?

-   Jā, Bens atbildēja. Viņš tur ir liels vīrs. Gribēja dzirdēt visus sīkumus. Pilnīgi visus. Kā es izturēju melu detektoru, kā Riks sazinājās ar Ēriku, kā reaģēja uz iznākumu Grinnell lietā. Lai visu izstāstītu, bija vajadzīga vairāk nekā stunda. Un visbeidzot es izklāstīju mūsu plānu.

-   Viņam tas patika? Kādu iespaidu tas uz viņu atstāja?

-   Nedomāju, ka dižu. Viņš ir viens no tiem akmenscietajiem militāristu tipiem. Lai ko ari stāstīju, viņš nekā nereaģēja.

-   Bet noteikti grib, lai tu palīdzi noķert Riku. Ja ne, viņš neļautu tev tik plaši izrunāties.

-   Uz to jau es arī ceru. Taču Deroša pateica tikai to, ka grib visu labi apdomāt.

-   Viņš noteikti piekritīs, Lisa iedrošināja. Ja viņš tev neticētu, bez rokudzelžiem tu no tā kabineta neizietu.

-   Zini, kas mani nomoka? Bens jautāja. Un ja nu Riks mani šodien izsekojis? Ja nu viņš redzēja, ka ieeju drošībnieku ēkā?

-   Šaubos, Lisa noteica. Tāpēc jau mums vajadzēja rīkoties aktīvi. Riks ir pārāk aizņemts, lai tērētu laiku tevis novērošanai.

-   Ceru, ka tev taisnība.

-   Vai Deroša pateica, kad piezvanīs?

-  Teica, ka sazināsies ar mani, un brīdināja nevienam neko nestāstīt. Viņš zina, ka mediji, tiklīdz kaut ko uzodīs, sāks trakot.

-   Tātad pagaidām vari būt mierīgs.

-   Pagaidām, Bens atkārtoja.

-   Neuztraucies! Tas bija pats gudrākais gājiens: tu beidzot rīkojies atbilstoši prāta, nevis sirds apsvērumiem. Tas ir pirmais solis pareizajā virzienā.

Pēc dažām dienām Bens iespiedās pārpildītā metro vagonā un brauca centra virzienā. Metrostacijā viņš allaž ieradās precīzi sešos četrdesmit piecās no rīta un jau sāka ievērot daudzus tādus pašus agros putnus. Katru dienu piecpadsmit minūtes pavadīda

mi kopā, tikai daži no viņiem sarunājās. Lielākoties tāpat kā šorīt viņi bija iegrimuši domās par gaidāmo darbadienu. Bet Bens domāja par drošībniekiem. Sasodīts, kāpēc viņi nezvana, Bens prātoja.

Kad Faragutortā vairāki braucēji no vagona izkāpa, Bens atrada brīvu vietu un apsēdās. Braukdams viņš pētīja savu portfeli, ko turēja klēpi. Iespējams, viņi neliksies par to ne zinis, Bens sprieda. Kad vilciens ieradās Metro centrā, no vagona iekšā un ārā kāpa vairāki duči pasažieru. Sieviete, kas stāvēja tieši līdzās Benam, izvilka no kabatas aploksni un pasniedza to viņam.

-   Vai jums tā izkrita? viņa jautāja.

-   Nedomāju vis, Bens teica, pētīdams balto aploksni.

Sieviete cieši vērās viņā.

-  Es redzēju, ka tā izkrita tieši jums. Un daudz maigākā, labvēlīgākā tonī viņa atkārtoja: Jūs esat pārliecināts, ka tā nav jūsējā?

-   Patiesību sakot, ir gan, Bens noteica un, paņēmis aploksni, ielika portfelī. Laikam izslīdējusi no mēteļa kabatas. Paldies!

Kad vilciens atkal sakustējās, Bens pacēla acis. Sievietes vairs nebija.

Kad metro apstājās Union Station, Bens mierīgi izkāpa no vagona un devās uz eskalatoru. Alkdams atvērt aploksni, viņš tomēr saprata lai kas tajā arī būtu, to nevajadzētu lasīt ļaužu pūlī. Lēni virzīdamies cauri pasažieru simtiem, kas pārplūdināja Union Station, Bens beidzot ieraudzīja norādi uz vīriešu tualeti. Pirms ieiešanas tajā viņš paraudzījās pār plecu. Aiz muguras neviena nebija. Bens paskatījās zem visu piecu kabīņu durvīm. Neviena. Iegājis stūra kabīnē, viņš aizslēdza durvis un atvēra aploksni. Cenzdamies neizlaist ne vārda, viņš lasīja:

Rika notveršana ir mūsu galvenais uzdevums. Taču mūsu vienošanās pamats ir Jūsu solījums palīdzēt mums izmeklēšanā. Aizsardzība Jums tiek garantēta tikai tik ilgi, kamēr Jūs palīdzat notvert ikvienu, kas saistīts ar Riku.

Esam pievienojuši potenciālo aizdomās turamo sarakstu. Ar cilvēkiem, kas tajā minēti, Jūs nedrīkstat runāt par mūsu vienošanos. Mēs uzskatām, ka ir ļoti svarīgi arestēt visus, kas iesaistīti šajos darījumos. Ja ignorēsiet šo ierobežojumu, mūsu vienošanās vairs nav spēkā.

Ja Riks pieprasa jaunu dokumentu, Jums jānovilcina tā paziņošana līdz tai svētdienai, kas ir pirms tiesas lēmuma pasludināšanas. Un tikai tad Jūs drīkstat nodot dokumentus Rikām.

Ja pieņemsiet mūsu nosacījumus, būsiet mūsu uzraudzības lokā. Kamēr Riks rīkojas, kā plānots, neuzskatām par vajadzīgu tikties.

No tā izriet, ka tikai mēs sazināsimies ar Jums. Ja notiek kas neparedzēts, zvaniet uz 800. numuru, kas norādīts šīs vēstules beigās. Tādējādi mūsu aģentiem taps zināms, ka Jums vajadzīga steidzama palīdzība. Šis numurs jāizmanto tikai ārkārtējā gadījumā.

Jūsu rīcība šajos notikumos noteiks Jūsu nākotni. Ceru, ka nākamreiz tiksimies daudz labvēlīgākos apstākļos.

Bens apgrieza lapu, lai izpētītu potenciālos aizdomās turamos. Pēkšņi atvērās tualetes durvis. Pa spraugu Bens ieraudzīja vīrieti, kas skrēja uz viņa kabīnes pusi un .sāka dauzīties pie durvīm.

-   Sasodīts, nāc ārā! Es zinu, kas tu esi!

Panikā Bens sagumzīja vēstuli un iebāza biksēs.

-   Vācies ārā! vīrietis kliedza. Es zinu, ka tu gribi mani noķert!

Bens pamanīja, ka vīrietis mazliet šļupst.

-   Kas jūs esat? Bens jautāja.

-   Tu sasodīti labi zini, kas es esmu!

Bens iznāca no kabīnes. Viņa priekšā stāvēja noplucis bezpajumtnieks ar garu, netīru bārdu. Vīrietis sāka dauzīt pa nākamās kabīnes durvīm.

-   Es zinu, ka tu esi tur!

Bens piegāja viņam klāt.

-   Vai jūs…

-   Dod dolāru! Vīrietis pastiepa roku Benam zem deguna.

Pārliecinājies, ka tas nav drošībnieks un nav arī bīstams, Bens

atvēra portfeli un izņēma savu dienišķo tītara gaļas sviestmaizi.

-   Tas gan nav dolārs, bet…

-   Paldies! vīrietis noteica un pagrāba sviestmaizi. Tu esi labs cilvēks.

Izgājis Augstākās tiesas drošības pārbaudi, Bens nolēma nebraukt ar liftu, bet kājām uzskrēja otrajā stāvā. Iegājis savā kabi

netā, viņš uzmeta portfeli uz dīvāna, iebāza roku apakšbiksēs un izvilka vēstuli. Izlīdzinājis to, viņš pasniedza papīru Lisai.

-  Tu taču nedomā, ka es tai pieskaršos, Lisa iebilda.

-  To man kāds iedeva metro, Bens satraukts skaidroja. Drošībnieki piekrituši mūsu plānam!

Aši pārskrējusi ar acīm Derosas vēstulei, Lisa apgrieza lapu otrādi, lai izlasītu aizdomās turamo sarakstu. Tajā bija gan Langens un Fisks, gan Nensija, gan citi ierēdņi un vēl daži Augstākās tiesas darbinieki. Pirmie sarakstā bija Nātana, Obera un Ērika vārdi.

-   Domā, tas ir nopietni? Lisa jautāja savam kolēģim.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Protams, tas ir nopietni.

-  Jautāju tāpēc, ka vēstule ir pārāk noslēpumaina. Tā nav adresēta tev, to neviens nav parakstījis. Tajā nav atsauces uz jūsu tikšanos. Tikpat labi tā var būt no Rika.

-             Tā nevar būt no Rika, Bens uzstāja un pagrāba vēstuli.

-   Tā ir no drošībniekiem.

-   Nu, galvenais, lai tu jūties labi, Lisa atbildēja.

-   Es jūtos labi, Bens teica. Absolūti labi.

-   Ko domā par šo sarakstu?

-   Nezinu, ko domāt, Bens noteica, vēlreiz pārlasīdams aizdomās turamo vārdus. Taču neuzskatu, ka dzīvokļa biedri ir tie, par kuriem būtu jāuztraucas.

-   Nu, nezinu, Lisa teica. Bet kurš vēl varēja pastāstīt Rikām par mūsu plānu ar gadagrāmatām?

-   Kas to lai zina? Piemēram, cilvēki no reģistratūras. Viņi taču saņēma visus sūtījumus. Pirms mums tās varēja apskatīt ikviens.

-   Iespējams, Lisa piekrita. Bet par šo taču tu saviem dzīvokļa biedriem nestāstīsi, ko?

-   Nekādā ziņā, Bens atbildēja. Tu izlasīji vēstuli. Ja es nesadarbošos, vienošanās nav spēkā. Dzīvokļa biedri, uzzinājuši, kas man no viņiem slēpjams, protams, dusmosies, taču šajā gadījumā nezināšana nāk viņiem par labu.

-   Tieši tā, Lisa teica. Tas…

Iezvanījās Bena telefons.

-   Pagaidi! Bens iesaucās un pacēla klausuli. Tiesneša Holisa birojs. Kā varu jums palīdzēt?

-   Sveicināti! Es gribētu runāt ar Elviju Singeru.

-   Elvijs klausās, Bens vilcinādamies atbildēja, atcerējies, ka, izmantojot šo vārdu, noīrējis sev pastkastīti.

-   Sveicināts, Elvij! Te Skots no MailboxestkThings. Gribu jums paziņot, ka atkal esat nokavējis maksājumu par savu otro pastkastīti. Samaksāt vajadzētu nekavējoties, citādi mēs ziņosim piedziņas aģentūrai.

Bens atskārta, ka Skots runā par pastkastīti, ko noīrējis Riks.

-   Man tiešām ļoti žēl, Bens teica. Vienkārši izskrēja no galvas. Kad man jāsamaksā?

-  Te rakstīts, ka tas jāizdara līdz mēneša beigām, Skots skaidroja. Ja drīkst dot padomu, es jums ieteiktu samaksāt nekavējoties. Ja īpašniece nesaņems naudu, viņa konfiscēs visus sūtījumus. Es nepiekritu šādai politikai, taču tādi ir noteikumi.

-   Jūs zināt, ka tas nav likumīgi, Bens lietišķi noteica.

-Tas nav svarīgi. Tāda ir viņas politika. Patiesību sakot, viņa vēlējās, lai pasaku jums, ka sūtījumu saņemsiet tikai tad, kad būsiet samaksājis rēķinu.

-   Kādu sūtījumu?

-   Ak, piedodiet, domāju, ka jūs zināt. Jums pienācis sūtījums. Iespējams, tieši tādēļ viņa gribēja, lai piezvanu jums.

-   Vai varat apskatīties, kāds datums ir uz pasta zīmoga? Bens nervozi jautāja. Gribētu zināt, vai tas ir kas svarīgs.

-   Protams! Uzgaidiet!

Bens pievērsās Lisai.

-   Tu pat iedomāties nevari!

-   Elvij, jūs klausāties? Skots jautāja.

-   Jā, Bens atbildēja.

-   Pasta zīmogs uzspiests pirms pāris dienām, bet, iespējams, sūtījums pienācis vakar.

-   Paldies! Bens teica. Jau šodien nomaksāšu rēķinu.

-   Ļoti labi. Sūtījums glabāsies aiz letes.

Bens nolika klausuli un tūdaļ devās uz durvīm.

-   Kas noticis? Lisa jautāja. Uz kurieni tu iesi?

-   Mani gaida sūtījums.

-   Nu un tad? Tas vēl neko nenozīmē!

-   Nozīmē gan! Bens atbildēja. Šādi ar mani sazinās tikai Riks.

-   Liela muiža! Tagad to zina ari drošībnieki.

-    Diez vai, Bens teica, satvēris durvju rokturi. Tas sūtīts pirms pāris dienām. Iespējams, līdz šodienai drošībnieki vēl neko nebija uzsākuši.

-   Vari būt drošs, ka viņi…

-   Es ne par ko nevaru būt drošs, Bens attrauca un atvēra durvis. Ja Riks pasteidzies pirms mums, esam lielā ķezā.

Pēc divdesmit minūtēm Bens atgriezās kabinetā ar nelielu brūna papīra aploksni rokā. Vēl nebildis ne vārda, viņš pamanīja drūmo izteiksmi Lisas sejā.

-   Kas noticis? Bens jautāja.

-   Te tikko bija Deniss Fisks no Drošības dienesta. Teica, ka gribot ar tevi aprunāties, tiklīdz būsi atgriezies.

-   Un ko vēl viņš teica? Bens jautāja, nomezdams aploksni uz sava rakstāmgalda.

-   Jautāja, kādēļ Ēriks bijis tavā kabinetā todien, kad pasludināts lēmums Grinnell lietā.

-    Neiespējami! Bens iesaucās un pacēla klausuli. Kāpēc šodien tā neveicas? Nikni nospiedis telefona taustiņus, viņš gaidīja, kamēr atsauksies sekretāre. Labdien! Te Bens Edisons. Savienojiet ar Kārlu Langenu!

Pēc brīža Langens pacēla klausuli.

-   Sveiks, Ben! Sen neesam runājuši. Kā sagaidīji Jauno gadu?

-   Lūk, ko es tev teikšu, Bens satracināts iesāka. Ja turi mani aizdomās par kaut ko, ceru, ka tev pietiek dūšas man pateikt to tieši acīs. Nevajag sūtīt šurp Fisku, lai tas man draudētu. Es izturēju to sasodīto melu detektoru un esmu atbildējis uz visiem jūsu jautājumiem.

-   Vispirms dziļi ievelc elpu un nomierinies! Langens pamācīja.

-   Es negribu nomierināties. Es gribu zināt, kas par lietu!

-   Fisks nemēģināja tev draudēt. Viņš vienkārši nogādāja ziņojumu.

-   Man ir balss pastkastīte. Ceru, ka esi apguvis telefona aparātu.

-   Paklau, Ben! Domāju, ka jau no šīs lietas sākuma mēs esam bijuši visai taisnīgi pret tevi.

-   Kādas lietas? Bens viņu pārtrauca. Tu allaž runā par kaut kādu lietu, bet ne reizi neesi pateicis, kas tā ir par mistisku lietu.

-   Teiksim tā, Langens iesāka. Pirms trim nedēļām tu zvērēji, ka ar Ēriku pat nesarunājies. Dažas dienas pēc tam Ēriks ieradās pie tevis Augstākajā tiesā. Turklāt viņš izmantoja Nātana vārdu. Nu, gribi zināt, ko es par to domāju, vai arī beidzot izstāstīsi mums patiesību?

-   Pieķērāt, Bens atteica. Jūs visu esat sapratuši. Jā, mēs ar Ēriku atkal esam draugi. Izsludiniet trauksmi vietējā armijas daļā!

-   Tas nav nekāds joks.

-   Sasodīts, tev taisnība, tas nav nekāds joks, Bens pārtrauca Langenu. Jūs spēlējaties ar manu dzīvību. Jau divas nedēļas jūs mežģījat smadzenes, lai pieķertu mani noziegumā. Bet, ziniet, salabt ar dzīvokļa biedru nav nekāds noziegums. Tātad, ja jums nav nopietnu pierādījumu, būtu ļoti pateicīgs, ja jūs liktu mani mierā!

-   Pasaki, kādēļ Ēriks todien bija tiesā.

-   Viņš ir reportieris, kas raksta par Augstākās tiesas darbību! Ko gan, pēc tavām domām, viņš te darīja?

-   Bet kādēļ viņš izmantoja Nātana vārdu?

-   Godīgi sakot, es viņam to ieteicu. Jo zināju: ja jums, puiši, nāks ausīs, ka mēs atkal esam draugi, jūs mums mieru neliksiet. Kāds pārsteigums: man izrādījās taisnība!

-   Bet tas tomēr…

-   Paklau, man šī saruna jau apriebusies! Lai ko es ari teiktu, tu mani tik un tā turēsi aizdomās. Neesmu izdarījis neko sliktu, un man nav, ko slēpt. Ja netici, man ļoti žēl. Bet, ja esi nolēmis tomēr iejaukties manā dzīvē, labāk pameklē kādus pierādījumus. Zvēru es apsūdzēšu jūs dienesta stāvokļa izmantošanā agrāk, nekā jūs pagūsiet piekrist piespiedu aiziešanai no darba un pateikt ardievas pensijai. Bet nu, ja tev nav iebildumu, es pievērsīšos darbam. Ceru, ka tik drīz vairs netiksimies.

Iekams Langens paguva atbildēt, Bens nometa klausuli. Pamanījis Lisas skatienu, viņš jautāja:

-   Kas ir?

-    Nekas, Lisa atbildēja. Vienkārši apbrīnoju tavas diplomāta spējas. Tu allaž esi tik rāms un nosvērts un nekad nezaudē savaldīšanos!

-   Pie velna, ko tad man vajadzēja darīt?

-   Nomierināties, Lisa paskaidroja. Aizmirst drošībniekus. Viņiem pret tevi nekā nav.

-   Protams, nav! Ja būtu, es jau sen te nestrādātu. Bens paķēra brūno aploksni no sava rakstāmgalda un pameta Lisai. Bet nu atgriezīsimies pie īstās nelaimes.

Izbērusi aploksnes saturu uz sava rakstāmgalda, Lisa ieraudzīja mazītiņu kaseti un kaudzīti kopiju. Uz pirmās varēja pazīt bankas čeku grāmatiņas vāku. Lappuses apakšā bija uzdrukāts: Bemes.

-  Ja es pareizi saprotu, tā ir Šveices bankas grāmatiņa, Bens noteica.

-   Vai tas ir Rika konts?

-   Patiesībā, jā, Bens paskaidroja. Taču ieskaties pēdējā lappusē!

Lisa uzmeklēja to un izlasīja nosaukumu: Konta reģistrācija. Kā konta īpašnieks bija minēts Bens Edisons.

-             Tieši tā, Bens piebilda, pamanījis bažīgo Lisas izteiksmi.

-   Viņš aizkrāsojis bankas nosaukumu un konta numuru, taču sasodīti labi parūpējies, lai būtu redzams mans vārds.

-   Septiņpadsmitais novembris? Lisa ieraudzīja pirmā un vienīgā noguldījuma datumu. Kas toreiz notika?

-   Es arī to gribētu zināt, Bens noteica un, paķēris savu kalendāru, uzšķīra novembri. Tieši tā jau es domāju. Todien tika pasludināts lēmums CMI lietā.

-   Un kas varētu būt šajā kasetē? Lisa jautāja, nolikdama papīra lapas.

-   Nav ne mazākās nojausmas, Bens atbildēja un no rakstāmgalda atvilktnes izņēma diktofonu. Taču varu saderēt, ka tā nav Džeimsa Teilora dziesmu izlase. Bens ielika kaseti nelielajā aparātā.

-   Kas jauns CMI apvienošanās lietā? Šķiet, nākamnedēļ tiks pasludināts spriedums?

-   Patiesību sakot, tas, iespējams, nenotiks vēl dažas nedēļas. Bleiks un Ostermans pieprasījuši vairāk laika, lai varētu uzrakstīt savu viedokli. Tu jau zini, ka apvienošanās lietās allaž ir daudz mulsinoša. Vajadzīga vesela mūžība, lai izlauztos cauri visām muļķīgajām regulām.

-   Un kurš tad uzvarēs?

-   Tas patiešām bija jautri. Kad tiesneši balsoja sēdē, bija piecas balsis pret četrām, CMI atstājot zaudētājos. Pēdējā brīdī…

-   Sasodīts! Bens iesaucās, apstādinādams diktofonu. Viņš ierakstījis visu mūsu sarunu!

-   Vai todien tu pirmo reizi pateici viņam, kāds būs lēmums?

-   Nē, todien mēs apmainījāmies receptēm! Protams, es to izdarīju tieši todien!

-   Ne…

-   Nolādēts! Bens nolamājās un uzsita pa rakstāmgalda virsu.

-   Kā gan es varēju būt tik stulbs?

-   Paklau, tu taču nevarēji to zināt, Lisa teica. Tu taču domāji, ka Riks ir tavs sabiedrotais.

-   Bet ja es neko nebūtu teicis…

-   Iespējams, tu nebūtu iekļuvis šajā ķezā. Jā, nebūtu. Bet mēs jau agrāk esam par to runājuši. Savukārt patlaban tu pirmo reizi esi sācis darīt visu iespējamo, lai tiktu no tās ārā.

-   Es vairs ne par ko neesmu pārliecināts. Ja nu drošībnieki vēl neko nav uzsākuši?

-   Vari būt drošs, ka viss ir kārtībā, Lisa teica. Uzskatu, ka viņi sāka rosīties, tiklīdz tu biji izgājis no Derosas kabineta.

-   Ceru, Bens novilka, vēl joprojām cieši raudzīdamies uz nelielo diktofonu. Tad viņš paskatījās uz Lisu. Un tomēr tas, kā Riks visu izplānojis, ir apbrīnas vērts. Līdz šodienai uz spēles bija likts tikai mans darbs. Viņš varēja pierādīt vienīgi to, ka esmu pārkāpis Augstākās tiesas ētikas kodeksu. Tagad, saliekot kopā ierakstu un informāciju par bankas kontu, Riks radījis pavisam citu priekšstatu. Tagad izskatās, ka man par to ir samaksāts. Viņš radījis pierādījumu, ka esmu saņēmis naudu. Un tas ir kas vairāk par ētikas kodeksa neievērošanu. Ja valsts ierēdnis ņem kukuli, tas ir federālā likuma pārkāpums.

-   Es par to tik ļoti neuztrauktos, Lisa noteica un, piegājusi pie Bena rakstāmgalda, izņēma kaseti no diktofona. Lai būtu pilnīgi droši, nosūtīsim šo Derošam.

-   Tu domā, ka Deroša noticēs? Bens jautāja. Ka es patiešām esmu ņēmis kukuli?

-   Domāju, ka ne, Lisa atbildēja un iemeta kaseti aploksnē.

-   Pirmais atzīdamies visā, tu novērsīsi šāda secinājuma rašanās

iespēju. Nosūtot šo Derošam, tu vienkārši apliecināsi, ka darījums ir spēkā.

Kamēr Bens rakstīja īsu vēstulīti Derošam, Lisa jautāja:

-   Vai, tavuprāt, Deroša mūs tagad noklausās?

-   Nedomāju vis, Bens atbildēja. Noklausīšanās ierīces te būtu saliktas, ja viņš domātu, ka es meloju. Un, ja viņš domātu, ka es meloju, es vairs nestrādātu Augstākajā tiesā. Viņi vairs neuzdrīkstētos riskēt. Par to nu mēs varam būt droši.

Lisa piegāja pie sava rakstāmgalda, paņēma papīra lapas un pasniedza Benam. Viņš tās ielika aploksnē.

-  Tātad ko mēs tagad iesāksim? Lisa jautāja.

-  Sēdēsim un gaidīsim Rika zvanu.

-   Nu, viņš noteikti piezvanīs, Lisa apgalvoja. Piemini manus vārdus! Viņš gribēs pārliecināties, ka esi saņēmis aploksni ar kompromitējošajiem pierādījumiem, un tad sāks šantažēt. Uzskatu, ka viņš piedraudēs publiskot šo sarunu un kopijas, ja tu atteiksies ziņot par vēl kādu lēmumu.

-   Kas to būtu domājis, ka es kādreiz tā teikšu, bet ceru, ka tieši tā viņš rīkosies.

Sešos trīsdesmit vakarā Bens atgriezās kabinetā.

-   Vai man kāds zvanīja?

-   Vēl ne, Lisa atbildēja. Kā iet?

-   Viss kārtībā, Bens noteica. Drudžaini, bet normāli. Starp citu, ja tevi interesē, es pašķirstīju Savienoto Valstu likumus un uzzināju, ka par kukuļņemšanu pienākas no pieciem līdz piecpadsmit gadiem.

-   Lieliski, greizi novilka Lisa. Vai vēl kas svarīgs…

Iezvanījās Bena telefons. Tā kā viņš necēla klausuli, Lisa mudināja:

-   Ko tu gaidi? Pacel taču!

-Vai…

-   Pacel klausuli!

Bens negribīgi to paņēma.

-   Labdien! Te Bens.

-   Sveiks, Ben! Zvana Adrians Olkots.

Iekams viņš nosauca savu vārdu, Bens jau pazina Wayne&J> ortnoy uzstājīgā Personāla daļas pārstāvja balsi.

-   Tas nav Riks, vai ne? Lisa jautāja.

-   Man vajadzētu būt ārkārtīgi laimīgam, Bens nočukstēja, aizklājis klausuli.

-   Kā tad klājas vecajā labajā Augstākajā tiesā? Olkots interesējās.

-   Viss kārtībā. Nežēlīgi daudz darba.

-   Droši vien, Olkots teica. Gribēju tikai pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā. Kad pēdējoreiz runājām, mūs pēkšņi pārtrauca.

-   jā, piedod! Bens teica. Mums vajadzēja sagatavot dokumentu Holisam, tāpēc nebija laika.

-   Nav vajadzības atvainoties, Olkots noteica. Kas tad ir svarīgāks: es vai Augstākā tiesa? Tā kā Bens neatbildēja, Olkots turpināja: Patiesībā es zvanu tādēļ, lai pateiktu, ka pēc trim nedēļām būsim tiesā. Mēs aizstāvēsim atbildētāju Mirsky lietā.

-   Lieliski. Bens pūlējās izklausīties pārsteigts, lai gan Olkots šos jaunumus bija pavēstījis jau trijās iepriekšējās reizēs.

-   Izskatās, ka būs sarežģīta, Olkots teica. Kad Ostermans guva vairākumu Cooper lietā, nevienam vairs nav veicies ar Sesto labojumu.

-   Nekādu komentāru, Bens dzestri atbildēja. Tu taču zini, ka nedrīkstu runāt par lietām, kurās vēl nav pieņemts galīgais lēmums.

-   Ak jā, Olkots teica. Piedod! Negribēju…

-   Nav vajadzības atvainoties, Bens teica. Tā ir viena no privilēģijām tiem, kas šeit strādā.

-   Nu, ceru, ka dosi mums iespēju parādīt, kādas privilēģijas tevi gaida šeit, teica Olkots, izklausīdamies lepns par savu spēju mainīt tematu. Tā, protams, nav Augstākā tiesa, taču arī mums klājas labi. Starp citu, zvanu arī tādēļ, lai norunātu vēl vienu tikšanos pie pusdienu galda. Sen neesam tikušies.

-   Ar lielāko prieku. Bet vai mēs varētu to darīt pēc nedēļas vai divām? Man šobrīd tik daudz problēmu sagadījies, ka būšu briesmīgs sarunu biedrs.

-   Noteikti, Olkots sacīja. Dari, kas tev darāms. Es piezvanīšu pēc pāris nedēļām.

-   Tas patiešām būtu labāk, teica Bens, kricelēdams uz papīra pistoli, kas pielikta uzvalkā tērptam vīrietim pie deniņiem.

-   Ceru, ka tad būs daudz mierīgāk.

Kad Bens nolika klausuli, Lisa jautāja:

-    Wai/ne&Portncn/?

-   Tieši tā!

-   Ļauj minēt: viņi grib ielīst tev vēl dziļāk un piedāvāja vēl desmit taukšķus?

-   Viņi vienkārši grib aizvest mani pusdienās, paskaidroja Bens, uzzīmēdams vēl vienu pistoli.

-   Ei, galvu augšā! Lisa teica. Tev vajadzētu priecāties, ka prestižas firmas vēl joprojām interesējas par tevi. Dzīvē notiek daudz skarbākas lietas.

-   Tu domā psihopātu, kas kārdina pasauli ar solījumu izstāstīt par tevi kaut ko izcili stulbu?

-   Tieši tā. Personālais psihopāts ir kas krietni labāks, Lisa teica. Starp citu, vai tu saviem dzīvokļa biedriem stāstīsi par kaseti, ko atsūtījis Riks?

-   Iespējams, ka ne, Bens teica. Ja to darīšu, visu vakaru vajadzēs izlikties sarūgtinātam.

-   Bet tu nemaz neesi sarūgtināts?

-   Cenšos, Bens teica, uzzīmēdams trešo pistoli. Ceru, ka viss notiek atbilstoši plānam.

Bens nogāja kvartālu līdz mājām un izbaudīja klusumu, ko ziema ienesa pilsētā. Laiks bija auksts, taču skaidrs; nesniga, un bija redzama zvaigžņotā debess. Dziļi ieelpodams dzestro gaisu, Bens apstājās uz sliekšņa. Viss jau gandrīz beidzies, viņš nodomāja. Atslēdzis durvis, Bens tās atvēra.

-   Kur, pie velna, tu biji? Nātans jautāja. Lisa teica, ka tu no tiesas aizgāji pirms vairāk nekā stundas!

-   Mēs esam mēslos līdz ausīm, sēdēdams uz dīvāna, piebilda Obers.

-  Tas ir pēdējais piliens, iesaucās Nātans, vicinādams papīra lapu Benam deguna priekšā. Man ir beigas!

-   Kas noticis? jautāja Bens, nolikdams portfeli uz grīdas.

-   Izlasi! Nātans teica, pasniegdams viņam papīra lapu.

-   Cienījamais Bahmana kungs, Bens klusi lasīja, kopš pagājušā gada oktobra Nātans Holisters personiskajām vajadzībām ir nelikumīgi izmantojis šādu aprīkojumu. Pārskatījis sarakstu, kurā bija

ari teleskopiskie kameras objektīvi, bezvadu mikrofoni un pat melu detektoram nepieciešamais prinadolols, Bens pievērsās vēstules nobeiguma daļai. Lai arī nevēlos atklāt savu vārdu, esiet drošs, ka šo informāciju var pārbaudīt, apskatot reģistrācijas žurnālu Drošības dienestā. Politikas plānošanas nodaļas darbiniekam nav vajadzības lietot šādu aprīkojumu. Ceru, ka izmeklēsiet šo lietu. Šīs vēstules kopija nosūtīta Jūsu priekšniekiem, kā arī Valsts sekretāram.

-   Kādas blēņas! Bens teica, paskatījies uz savu dzīvokļa biedru. Bahmana kungs ir tavs priekšnieks?

-   Viņš ir galvenais padomnieks, Nātans paskaidroja. Tātad, ja šo vēstuli nosūtījis Riks, tā atvēršanas brīdī ir reģistrēta, un Rikām ir pierādījums, ka tā saņemta.

-   Tātad Bahmanam būs jāsāk izmeklēšana, Bens secināja.

-   Tieši tā, Nātans teica. Ja Bahmans lietu neizmeklēs, viņš var nonākt nepatikšanās, jo ir pierādījums, ka vēstule viņa nodaļā atvērta. Izskatīsies, ka viņš neliekas ne zinis par šādu informāciju. Un pēc tām šausmām, ko izraisīja viņa apstiprināšana, Bahmans baidās, ka izskatīsies pēc skandālista. Riks lieliski pastrādājis!

-   Kad saņēmi vēstuli? Bens jautāja.

-    šodien pa pastu, Nātans kā apsūdzēdams paskaidroja.

-   Viena man, viena Oberam un viena Ērikam.

-   Sasodīts! noteica Bens, atdodams vēstuli Nātanam.

-   Tiklīdz saņēmu vēstuli, centos tevi sazvanīt, Obers stāstīja, rādīdams savu eksemplāru. Kad uzzināju, ka esi devies mājās, piezvanīju Nātanam un Ērikam, lai arī viņi pasteidzas.

-   Vai Riks atsūtījis vēl kaut ko? jautāja Bens, bažīdamies, ka nu draugi ne tikai iesaistīti šajā lietā, bet tās dēļ nokļuvuši pamatīgās nepatikšanās.

-    Neko, Nātans teica. Nekādu norādījumu. Nekādu paskaidrojumu. Tikai vēstule. Nav saprotams, vai viņš to nosūtījis arī Bahmanam.

-   Kas teikts tavējā? Bens jautāja Oberam.

-    Esmu līķis, Obers noteica un pasniedza papīru Benam.

-   Manējā adresēta Personāla daļas vadītājam. Tajā teikts, ka draudu vēstule, kas rakstīta senatoram Stīvensam, ir manu roku darbs. Un norādīts, ka es tā darīju, lai saņemtu paaugstinājumu.

-   Un tu pie tā ari tiki, sašutis teica Nātans. Tad, paskatījies uz Benu, turpināja: Labāk dari kaut ko, citādi lieta sāk slīdēt ārā no rokām.

-    Kas, tavuprāt, man būtu jādara? juzdams, ka istaba sāk griezties, Bens jautāja. Ari es šodien saņēmu vēstuli: kasetes un čeku grāmatiņas veidā. Bens apsēdās uz dīvāna un ar krekla piedurkni paberzēja pieri. Taču nav iemesla domāt, ka tās nosūtītas arī citiem. Kas teikts Ērika vēstulē?

-   Ērika eksemplārs adresēts The Neiv York Times, Nātans stāstīja, taču esmu pārliecināts, ka Riks to grasās nosūtīt ikvienam nacionālajam laikrakstam.

-   Kas tajā teikts? Bens vēlreiz jautāja, ar rokām apķēris galvu.

-   Ērika vēstulē izstāstīts viss no sākuma līdz beigām. Tā paskaidro, kā tu izpaudi informāciju par CMI, un apstiprina, ka tevi kā avotu Ēriks izmantojis, lai taptu pirmais raksts. Cik es saprotu, Ērikam tā nekādu ļaunumu nenodara…

-   Ja neskaita to, ka viņš, apgalvojot, ka neko nezina, melojis priekšniekiem, Bens pārtrauca draugu. Vai Ēriks to jau zina?

-   Kad piezvanīju, viņš bija devies norīkojumā, Obers skaidroja. Domāju, drīz uzradīsies.

Ļāvis Benam mazliet apdomāt iegūto informāciju, Nātans teica:

-   Tātad ceru, ka tu beidzot dosies pie varas iestādēm.

-   Ko? Bens iesaucās, pievērsies savam dzīvokļa biedram.

-   Tu taču beidzot padosies, vai ne? Nātans jautāja.

-   Nē, Bens vēsi atteica, nepadošos.

-   Ben, nedusmojies uz mani! Nātans teica. Vai tev ir cita izeja?

-   Mēs varam nogaidīt nākamo Rika gājienu. Esmu pārliecināts, ka viņš vēstules vēl nav izsūtījis. Ja viņš gribētu, lai mūs atlaiž, viņš to būtu izdarījis jau pirms vairākiem mēnešiem.

-   Kas tu tāds esi, ko? Nātans iesaucās. Tu vairs neesi licis uz spēles savu dzīvi vien. Tagad tai līdzās ir ari manējā, Obera un Ērika dzīve.

-   Bet, ja es iešu pie varas iestādēm, Riks tik un tā var nosūtīt tās vēstules, Bens aizrādīja. Un tas nozīmē, ka jūs esat iejaukti neatkarīgi no tā, ko daru es.

-   Ja vien tu neatzīsties, ka vainīgs esi tikai tu pats. Ja sadarbosies, mums vēl būs izredzes izķepuroties.

Iekams Bens paguva atbildēt, atvērās ārdurvis un ienāca Ēriks. Paskatījies apkārt, viņš jautāja:

-   Kas noticis? Kurš nomiris?

-   Šodien esam saņēmuši pastu, Nātans paskaidroja, abi ar Oberu pasniegdami draugam vēstules.

Izlasījis visas trīs, Ēriks jautāja:

-   Ko mēs iesāksim?

-   Mums nekas nav jāiesāk, Nātans teica. Viss ir Bena rokās.

-   Viņš uzskata, ka man vajadzētu padoties un saņemt sodu, Bens paskaidroja.

-   Nekādā ziņā, Ēriks teica. Tad taču tevi uzreiz atlaidīs.

-    Aizmirsti atlaišanu! Bens viņu pārtrauca. Ja atklāsies fakts par čeku grāmatiņu, man nāksies sēdēt cietumā.

-   Ja tā, tev vajadzētu mēģināt noķert Riku, teica Ēriks, beidzot novilkdams mēteli.

-   Netēlo mačo! Nātans apsauca draugu. Tev ir vismazāk, ko zaudēt.

-   Kā tad tu to zini? Ēriks noprasīja.

-   Ja tava vēstule nonāks atklātībā, tev varbūt būs iespēja radīt vēl vienu rakstu, Nātans norādīja. Tātad Bena nodošana ir tavās interesēs.

-   Neticami, purinādams galvu, teica Ēriks. Tu tiešām domā, ka esmu tāds nelietis?

-   Nebūs pirmā reize, kad tavus lēmumus ietekmē personiskā ieinteresētība.

-   Ej ellē! Ēriks atcirta.

Pievērsies Oberam, Bens teica:

-   Tu visu laiku klusē. Ko domā?

-   Es laikam pieslienos Nātanam, Obers teica. Piedod!

-   Tas ir neprāts… Ēriks iesāka.

-   Strīdēties ir smieklīgi, Bens viņu pārtrauca, cerēdams izbeigt šo sarunu. Neko nevaru iesākt, iekams nav uzradies Riks.

-   Bet…

-             Piedodiet, bet tāds pagaidām ir mans lēmums, Bens teica.

-    Vienīgais, ko varu teikt: uzticieties man! Es nekad neizdarīšu neko tādu, kas pakļaus jūs briesmām.

-   Vai tev ir plāns? Nātans aizdomīgi pajautāja. Šis atgādina Grinnell…

-   Nekāda plāna nav, Bens viņu pārtrauca. Man nav nekāda plāna. Bet gribu, lai jūs zinātu, ka nekad nenodarīšu jums pāri. Zvēru!

-   Lieliski, Nātans teica un, pagrābis mēteli, devās uz durvju pusi.

-   Uz kurieni tu? Bens jautāja.

-   Ārā, Nātans atteica. Esmu izsalcis un gribu paēst.

Kad durvis aizvērās, Obers pievērsās Benam.

-   Tu vairs nesaproti, kas ir labs un kas ļauns. Es tev ieteiktu aprunāties ar viņu.

-   Bet domā, ko runā! Ēriks piebilda.

-   Ko tad tas nozīmē? Obers jautāja.

-   Es Bena vietā nevienam neuzticētos.

-   Tātad tu vēl joprojām turi Nātanu aizdomās?

-   Nebūt ne, Ēriks teica. Es tikai domāju, ka īsts draugs būtu sniedzis krietni lielāku atbalstu.

-             Tu nu gan esi kretīns, piecēlies no dīvāna, teica Obers.

-   Tev ir vismazākās tiesības runāt par to, ko vajadzētu darīt īstam draugam.

Iekams Ēriks paguva atbildēt, Obers jau bija devies uz augšstāvu.

-   Liec viņam mieru! Bens teica, izņēmis no skapja mēteli.

-   Un uz kurieni tu? Ēriks jautāja.

-   Man nepieciešams svaigs gaiss, Bens paskaidroja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Dodamies prom, Bens visu laiku atskatījās. Rūpīgi nopētīdams ikvienu cilvēku, viņš prātoja, kurš no tiem varētu būt Derosas aģents un vai tie vispār ir tuvumā. Nonācis tirdzniecības rajonā, Bens iegāja Jumbo apkaimes labākajā ēstuvē, kas bija atvērta līdz vēlai stundai. Apsēdies pie letes, viņš pasūtināja tās dienas īpašo ēdienu. Tad viņš piegāja pie telefona automāta restorāna dziļumā. Iemetis monētu, Bens uzgrieza Lisas numuru.

-   Nu, esi mājās, lūdzu, esi mājās, esi mājās!

Kamēr skanēja pīkstieni, Bens domāja, ko teiks Lisai: cik ļoti viņu nobiedējušas Rika vēstules; cik šausmīgi juties, melojot saviem draugiem; cik uztraucies ir par viņu drošību; cik ļoti gribas aprunāties ar kādu, kam var uzticēties. Izdzirdējis automātiskā atbildētāja balsi, Bens saprata, ka Lisas nav mājās. Viņš bija viens.

Aši apskatījis restorāna apmeklētājus, Bens nolika klausuli. Iebāzis roku aizmugurējā kabatā, viņš izvilka numuru, kas bija norādīts Derosas zīmītē. Iespējams, vajadzētu piezvanīt, viņš nodomāja un jau pacēla klausuli. Nē, vēl jau nekas šausmīgs nav noticis. Plāns acīmredzot vēl ir spēkā. Viņš nolika klausuli. Cik man zināms, Riks rīkosies tieši tā, kā mēs domājam. Satraukts un ārkārtīgi piesardzīgs Bens devās atpakaļ pie letes. Taču, ja kaut kas noies greizi, es nospiedīšu šo trauksmes pogu.

/

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Es vairs nespēju, Bens teica, biroja skapja spogulī pētīdams dziļo brūci uz zoda, ko bija guvis skujoties. Kāpēc viņš nezvana?

-   Pagājusi tikai nedēļa, Lisa mierināja.

-    Garākā manā mūžā, Bens teica. Brūce sāka asiņot. Nu jau vajadzēja pateikt, kas viņam vajadzīgs.

-   Iespējams, viņš mēģina tevi izvārdzināt.

-   Viņš pilnīgi noteikti mēģina mani izvārdzināt. Jo ilgāk viņš klusē, jo trakāks es kļūstu. Tipisks Rika domu gājiens.

-   Mani nemaz nepārsteidz tas, ka Riks nezvana. Mani vairāk pārsteidz tas, ka nekas nav dzirdams arī no Derosas.

-   Nemaz nesāc! Puisis apsola mani par visu informēt, bet pēc tam no viņa nav ne ziņas. Man šķiet, ka drošībnieki nemaz nav sākuši rosīties.

-   Vai tev šķiet, ka tevi izseko?

-   Nebūt ne. Un tas nozīmē, ka viņi ir baigi uzmanīgie vai arī melojuši man.

-   Labāk ej, Lisa teica, paskatīdamās pulkstenī. Citādi nokavēsi savas pirmās brīvpusdienas.

-   Viņiem paveicies, ka tās ir par brīvu.

-   Nemaz nesāc! Lisa teica. Tu pusdienosi kopā ar Savienoto Valstu galveno tiesnesi. Nemēģini man iestāstīt, ka neesi satraucies.

-  Jā, tev taisnība. Esmu ļoti satraucies, Bens teica. Nu, kurš gan negribētu piedzīvot, ka stundas laikā tiek sagrauts viņa intelekts?

-   Nepievērs uzmanību tam, ko saka viņa ierēdņi. Viņu mugurkauls ir tik vājš, ka nespēj turēties taisni.

-   Nu, es, zini, turos ļoti taisni, Bens lepni noteica, izriezdams krūtis. Supertaisni!

-   Viena cilvēka taisnums, Lisa noteica, kad Bens jau devās uz durvīm. Kad iezvanījās telefons, viņš apstājās un paskatījās uz Lisu. Lai zvana! viņa teica. Ej izklaidējies! Kad Bens tomēr pagriezās un devās pie telefona, Lisa piebilda: Nomierinies! Tas nav viņš.

-   Labdien! Tiesneša Holisa birojs, pacēlis klausuli, iesāka Bens.

-   Sveiks, Ben! -Riks teica. Kā sviežas Lielajā mājā?

Aizvēris acis, Bens teica:

-   Ko tu gribi?

-   Ko es gribu? Riks jautāja. Kurš tad apgalvo, ka es kaut ko gribu? Es tikai piezvanīju, lai apsveicinātos.

-   Izbeidz, Rik! Man patiešām nav laika tādiem niekiem. Ko šoreiz teiksi?

-   Kas tad nu? Riks jautāja. Šoreiz tu neizklausies tik pārliecināts kā mūsu pēdējās sarunas laikā.

-   Viss kārtībā, sakodis zobus, noteica Bens.

-   Tad jau laikam esat saņēmuši manus sūtījumus?

-Jā, mēs esam saņēmuši tavus sasodītos sūtījumus. Un ko tu vēl gribi?

-   Tu gribi runāt tikai par lietu, nokremšļodamies Riks norādīja. Gribu American Steel lietu un jau šovakar.

-   Šo lietu izskatīs tikai pirmdien, uztraucies atrunājās Bens.

-    Es zinu, kad to izskatīs, Riks teica. Un es gribu, lai to man piegādā personiski tu.

-   Man jāpadomā, Bens teica.

-   Tev ir pusstunda laika.

-   Pēc pusstundas es vēl nebūšu atpakaļ. Man jābūt pusdienās pie Ostermana.

-    Es tev piezvanīšu tieši divos, Riks teica. Un tad gribu dzirdēt skaidru atbildi. Ņemot vērā manas vēstules, domāju, ka tu saproti, kādas var būt sekas.

-   Pagaidi! Bens iesāka. Ja nu…

-   Pietiek pļāpāt, Riks sacīja. Uz redzēšanos!

-   Ko viņš teica? Lisa jautāja, kad Bens nolika klausuli.

-   Man jāiet, skatīdamies pulkstenī, teica Bens. Es nokavēšu pusdienas pie Ostermana.

-   Izstāsti, kas notika! Lisa uzstāja.

Izlicies nedzirdam, Bens izskrēja no kabineta un devās uz Ostermana biroju pirmajā stāvā.

-   Jūs kavējat jau divas minūtes, sekretāre teica. Esiet gatavs aizrādījumam!

-   Labi.

Bens iegāja Ostermana kabinetā lielākajā visā tiesas namā. Dziļumā aiz burgundieša krāsas paklāja pie rakstāmgalda sēdēja Ostermans. Rakstāmgalds bija lieliska kopija tam, kas bija piederējis pirmajam galvenajam tiesnesim Džonam Džejam. Uz tā greznā zelta rāmītī atradās Olivera Vendela Holmsa 1913. gada tiesas apraksts: "Šeit ir ļoti kluss, taču tas ir klusums vētras epicentrā…" Bens šajā brīdī nevēlējās apsvērt citāta precīzumu; viņš stāvēja pie rakstāmgalda un gaidīja, kad tiesas priekšsēdētājs pacels acis no papīru kaudzes.

Minūti nogaidījis, Bens nokremšļojās. Ostermans aši paskatījās uz ienācēju.

-   Esat nokavējies. Tagad dodiet man mazliet laika.

Semjuels Ostermans bija augumā sīks un izstīdzējis, viņam bija

biezas brilles un plāni, pāri galvvidum pārķemmēti melni mati. Piecdesmit deviņu gadu vecumā viņš bija viens no jaunākajiem tiesas priekšsēdētājiem visā vēsturē, taču aceņu un frizūras izvēle darīja viņu vecāku par saviem gadiem. Atkal pievērsies Benam, Ostermans teica:

-   Negribēdams iet ārā aukstumā, palūdzu, lai ēdienu atnes uz šejieni. Viņš norādīja uz senlaicīgu galdu telpas labajā pusē.

-   Nolēmu, ka varēsim paēst šeit.

-   Man nav iebildumu, Bens teica.

-   Sēdieties, lūdzu!

-    Paldies! Bens iekārtojās ādas krēslā pie Ostermana rakstāmgalda.

-   Kolumbija, Jeila un kāds laiciņš pie tiesneša Stenlija, pēc atmiņas skaitīja Ostermans. Kā tad pagaidām klājies?

-   Ciešami, Bens teica.

-   Esat par kaut ko uztraucies? Ostermans jautāja, norādīdams uz Bena purngalu, kas nemierīgi dauzījās pret paklāju.

-   Nē, Bens atbildēja, pārtraukdams dauzīšanu. Vienkārši nelāgs ieradums. Kā pavadījāt brīvdienas?

-   Lieliski. Un jūs?

-   Brīnišķīgi, Bens sausi noteica.

-   Izstāstiet, Ostermans mudināja, vai iesniegtas vēl kādas ievērības cienīgas apelācijas sūdzības?

-   Patiesību sakot, viena ir: apstrīd prezidenta jauno zemnieku atbalsta programmu. Izklausās intriģējoši.

-   Zemnieki ir Džefersona reakcionāri, kas nav spējuši izvēlēties progresīvo ceļu, Ostermans noteica.

-   Arī tāds viedoklis iespējams, Bens teica, pārsteigts par Ostermana attieksmi. Bet vai jums nešķiet, ka…

-   Ben, iztieciet bez šiem šķitumiem! Likums nav šķitums. Strādājot tiesā, svarīgākais, ko jums vajadzētu iemācīties: dzīve ir traģēdija tiem, kam šķiet, un komēdija tiem, kas domā.

-   Un mūzikls tiem, kas dzied, Bens turpināja. Pamanījis, ka Ostermana uzacis pazūd zem briļļu ietvariem, viņš tūdaļ piebilda: Bet es saprotu, ko jūs ar to gribējāt teikt.

Iekams Ostermans paguva vēl ko pateikt, atvērās kabineta durvis, ienāca sekretāre un paziņoja:

-   Laiks pusdienām!

Pēc stundas Bens atgriezās savā birojā.

-   Beidzot! Lisa teica. Izstāsti, ko teica Riks! Ko viņš gribēja? Kā pagāja pusdienas?

-    Vispirms atbildēšu uz vieglāko jautājumu: pusdienas bija briesmīgas, Bens teica, atkrizdams dīvānā. Zini, visi apgalvo, ka Ostermanam briļļu vietā ir kokakolas pudeles. Tā nav. Viņam uz deguna ir bankas kases logi.

-   Aizmirsti viņu! Lisa teica, pie sava rakstāmgalda ēzdama milzīgu porciju salātu, ko bija atnesusi no delikatešu veikala.

-   Kas notika ar Riku?

-   Ak jā, riebeklis numur divi. Viņš grib American Steel.

-   Bet to izskatīs tikai pirmdien, Lisa teica. Un ir jau piektdiena.

-   Domāju, ka tieši tur jau tas āķis, Bens teica, izstiepdamies dīvānā. Esmu pārliecināts, ka Riks nepavisam negrib, lai mēs izstrādājam kādu plānu pret viņu.

-   Vai tu domā, ka viss būs gatavs? Lisa jautāja, piebāzusi pilnu muti ar zaļumiem.

Bens bridi klusēja.

-   Godīgi sakot, man nav ne jausmas.

-   Kā saprast, ka tev nav ne jausmas?

-              Man nav ne jausmas, paceldams balsi, Bens atkārtoja.

-   Man nav ne jausmas, kur ir drošībnieki; man nav ne jausmas, vai viņi vispār kaut ko dara; es pat nezinu, vai viņi vēl joprojām ir manā pusē. Cik varu spriest, viņi, iespējams, darbojas Rika labā.

-   Blēņas!

-   Kāpēc blēņas? Bens kā aizstāvēdamies jautāja. Viņi apsolīja uzmeklēt mani, taču jau nedēļu neesmu par viņiem neko dzirdējis. Riks pieprasa ziņas par vēl vienu lietu, un viņš tās grib saņemt divas dienas agrāk, nekā mēs spējam tās piegādāt. Viņa rīcībā ir informācija, kura apdraud manus draugus un kuras dēļ viņus var iesēdināt cietumā. Man aizliegs darboties jurisprudencē, un viss, ko esam panākuši, tiks palaists vējā. Ja plāns neizdosies, man tas viss būs jāpiedzīvo. Vai tās ir blēņas?

-   Viss vēl var beigties labi.

-   Plāns jau ir apdraudēts. Tā kā iesaistīti mani dzīvokļa biedri, viss jau ir sagājis grīstē.

-  Man negribas strīdēties. Viss vēl var beigties labi. Ko vēl Riks teica?

Bens paskatījās pulkstenī.

-   Viņš kuru katru mirkli var piezvanīt. Un tad man būs jāpasaka, vai varēšu paziņot lietas iznākumu.

-   Vai viņš pilnīgi noteikti grib to dzirdēt jau šodien?

-   Tā izklausījās.

-   Mēģini novilcināt līdz svētdienai! Tad mēs varēsim sazināties…

Pie kabineta durvīm atskanēja klauvējiens.

-   Ienāciet! Bens iesaucās.

Telpā parādījās Nensija.

-   Kā jums šodien veicas? Nensija jautāja, nesdama nelielu kaudzīti grāmatu un dokumentu. Nemaz neizskatāties noguris, viņa teica Benam, pasniedzot Lisai plānu brūnu aploksni.

-   Vai tie ir labojumi mūsu sagatavotajā opozīcijas viedoklī? Lisa salvetē noslaucīja salātu mērci no rokām un tikai tad paņēma aploksni.

-    Uzminējāt, Nensija teica. Pagājusi garām Bena un Lisas rakstāmgaldiem, viņa pie galējās sienas sakārtoja ierāmēto tiesnešu fotogrāfiju. Tad viņa pievērsās Benam, kas vēl joprojām izstiepies gulēja uz dīvāna. Vai esat pietiekami izgulējies?

-   Jā gan. Pagājušonakt nogulēju veselu stundu.

-  Jums pilnīgi noteikti vajadzētu paņemt brīvdienu, Nensija teica. Ik gadu novēroju, kā ierēdņi sabeidz sevi. Tas nav tā vērts.

-   Zinu… Bens iesāka.

Tajā brīdī iezvanījās viņa telefons. Bens pielēca no dīvāna, lai paceltu klausuli.

-  Paldies par sūtījumu! Pārrakstīto lēmumu atdošu jau šodien, Lisa teica Nensijai.

-  Steigties nav vajadzības. Viņš to gribēs redzēt tikai pirmdien, Nensija teica, atspiedusies pret Lisas rakstāmgaldu. Nedēļas nogalē darīsiet kaut ko interesantu vai atkal strādāsiet?

Sapratis, ka Nensija tik drīz prom neies, Bens negribīgi pacēla klausuli.

-   Tiesneša Holisa birojs, viņš teica. Bens klausās.

-   Vai esi gatavs darījumam? Riks jautāja.

-    Sveiks! Kā klājas? Bens jautāja, pūlēdamies izklausīties jautrs.

-   Es vairs nejokoju.

-   Man viss normāli. Bens izmocīja smieklus. Apciemošu dažus kolēģus.

.Kāda ir tava atbilde? Riks jautāja.

Bens krēslā aizgriezās no Lisas un Nensijas.

-   Man vajadzīgs laiks.

-   Šī nav Grinnell lieta. Laiks tev vairs nav vajadzīgs.

-   Ir gan, Bens teica. Lēmums vēl nav pabeigts.

-   Neāksties! Riks brīdināja. Es zinu, ka lēmums jau izstrādāts.

-   Zvēru… Bens iesāka.

Riks nolika klausuli.

-   Hallo! Kur tu paliki? Nolicis klausuli, Bens pagriezās pret Lisu un Nensiju, kas cieši vēroja viņu.

-   Vai viss kārtībā? Nensija jautāja.

-   Jā, protams, Bens nevērīgi noteica. Saruna pārtrūka.

-   Neuztraucieties, Nensija teica, gan piezvanīs vēl. Iedama uz durvju pusi, viņa piebilda: Par tiem labojumiem, Lisa, es runāju nopietni. Ticiet man, Holiss līdz pirmdienai tos negribēs redzēt.

-   Paldies! Lisa teica Nensijai. Tiklīdz durvis aiz viņas aizvērās, Lisa paskatījās uz Benu. Ko viņš teica?

-   Tas riebeklis nolika klausuli! Bens iesaucās. Viņš pieprasīja lēmumu, es centos vilcināties, un viņš nolika klausuli! Neticami! Bens un Lisa gaidīja, kad telefons iezvanīsies atkal. Pēc minūtes Bens teica: Viņš vairs nezvanīs. Pie velna, ko mēs tagad iesāksim?

-   Viņš vienkārši grib padarīt tevi traku, Lisa teica.

-   Un viņam izdodas, Bens atzina. Ko man tagad darīt?

-   Nomierinies! Esmu pārliecināta, ka viņš vēl piezvanīs.

-   Viņš vairs nezvanīs. Pie velna, ko mēs tagad iesāksim?

-    Viņš vienkārši grib padarīt tevi traku.

-   Un viņam izdodas. Ko man tagad darīt?

-   Nomierinies! Esmu pārliecināta, ka viņš vēl piezvanīs.

Fisks, soļodams pa Langena kabinetu, smaidīja, jo mikrofons beidzot darbojās.

-   Nezinu, kas viņiem prātā, bet šis puisēns nebūt nav nevainīgs.

Langena acis bija ka piekaltas kokogles pelekajam skaļrunim, kas atradās uz viņa galda.

-   Nezinu, viņš teica. Lai kas arī būtu šis Riks, viņš Benu pamatīgi pārbiedējis. Izskatās, ka viņu šantažē.

-   Šantažē vai ne, bet viņš ir pārkāpis likumu.

-   To mēs nezinām, Langens teica. Es vēl joprojām uzskatu, ka vismaz puse notikumu mums nav skaidra.

-   Tu droši vien joko. Fisks pārtrauca soļošanu. Uzlikuši šo sistēmu, mes jau pirmajās piecās minūtēs uzzinām, ka viņi runā par lēmuma paziņošanu nepiederīgām personām.

-   Mums nevajadzētu steigties ar spriedumiem.

-   Vai tad mums jāsteidzas? Atbilde ir mums tieši degungalā. Lai kā ari viņi tajā iepinušies, abiem prātā ir kaut kas nelāgs.

-   Mikrofonu uzlika tikai pagājušajā naktī. Līdz pusdienlaikam nomocījāmies, lai tas beidzot sāktu darboties, un esam dzirdējuši tikai piecas minūtes ilgu sarunu. Es vienīgi gribu teikt, ka mums

vajadzētu mazliet pagaidīt. Gribu iegūt visus faktus un tikai pēc tam iedrāzties viņu kabinetā ar mirdzošiem ieročiem rokās.

-   Tici man, fakti mums būs, pagriezis skaļruņa pogu, teica Fisks. Spriežot pēc tā, ko abi tikko runāja, nākamnedēļ tiesnesis Holiss jau intervēs jaunus ierēdņus.

-   Pietiek, Riks noteica, aizvēris mobilo telefonu. Man pietiek šito mēslu! Atvēris pasažieru puses durvis, viņš izkāpa.

Izkāpis no šofera puses, American Steel mārketinga viceprezi dents Ričards Klermons jautāja:

-    Ko viņš teica?

Aizcirtis durvis, Riks paskatījās tālumā, kur labi varēja saredzēt tiesas nama aprises.

-   Viņš mēģināja novilcināt darījumu. Nelikdamies ne zinis par dzestro vēju, kas pūta Fērststrītā, Riks pat nebija aizpogājis mēteli. Viņš izklausījās nervozs, taču pilnīgi noteikti mēģināja novilcināt.

-    Protams, viņš nervozē. Pēc tā, ko tu stāstīji, var spriest, ka viņa dzīve ir izpostīta.

-   Bet es tomēr negribu viņu nobiedēt, Riks paskaidroja, iedams tiesas nama virzienā. Pārbijies viņš noteikti dosies pie varas iestādēm. Bet, ja viņš domās, ka vēl joprojām pastāv varbūtība noķert mani, mums būs iespēja tikt pie lēmuma.

-Tātad tu domā, ka viņš var visā atzīties? Klermons jautāja.

-   Patiesību sakot, nē, Riks teica, vērodams mantām apkrāvušos tūristus, kas fotografēja valsts Augstākās tiesas namu.

-   Bens pārāk uztraucas par savu raksturojumu, lai tā rīkotos. Tieši tāpēc jau es izvēlējos viņu. Viņam ir, ko zaudēt.

-    Kāpēc neizvēlējies Lisu? Tavi dati liecina, ka viņa ir līdzīgā situācijā.

-    Bens ir daudz labāks mērķis. Lisa ir gudrāka. Viņa nekad neatdotu īsto lēmumu. Benu ir daudz vieglāk iepriecināt. F.s zināju, ka viņš uzķersies.

-   Ja jau tu tā saki, Klermons teica. Lai gan izklausās, ka viņš nemaz nav bijis tik paredzams, kā tu cerēji.

-    Kam negadās, Riks teica. Taču šonedēļ viņš patiešām ir izvārdzis. Viņš ir iztukšots. Riks no kabatas izvilka telefonu.

-   Turklāt viņam drīz nāksies saprast, ka tā nav nekāda spēle.

Pat divās dimensijās tu izskaties lieliski, Obers domāja, apbrīnodams savas sejas fotokopiju. Sēdēdams pie sava kroņa rakstāmgalda, viņš atvēra kreisās puses apakšējo atvilktni, izņēma biezu mapi un pievienoja šīsdienas kopiju trīssimt divdesmit sešām iepriekšējām. Katru dienu viņš piespieda seju kopētājam un pozēja pasaules ātrākajam portretu izgatavotājam, lai radītu albumu, kas nelīdzinātos nevienam citam. Uzrakstījis datumu uz jaunākās kopijas un ielicis mapi atpakaļ atvilktnē, viņš pamanīja, ka kabineta durvīs stāv Senatora Stīvensa biroja Personāla daļas vadītāja Mārsija Stērgisa.

-   Ober, vai varat ienākt manā kabinetā? Mārsija strupi pajautāja.

Mārsija bija Kapitolija veterāne tūdaļ pēc koledžas pabeigšanas sākusi kā senatora Edvarda Kenedija sekretāre, viņa gandrīz divdesmit gadu lauzusi ceļu pa birokrātijas kāpnēm. Viņasprāt, gadiem ilgs smags darbs pilnīgā neziņā bijis tā vērts tagad Mārsija bija svarīgākā senatora Stīvensa darbiniece. Sākot darbdienu sešos no rīta un beidzot vienpadsmitos vakarā, Mārsija kontrolēja lielāko daļu no tā, ko senators redzēja un dzirdēja. Viņa piedalījās komiteju sēdēs, organizēja ierašanos sēžu zālē un laboja senatora runas un ziņojumus presei. Mārsija bija atbildīga arī par svarīgākajiem lēmumiem, kas skāra senatora darbiniekus.

Sekodams Mārsijai, Obers mēģināja uzminēt, ko šoreiz izdarījis nepareizi. Kopš paaugstināšanas par administratīvo palīgu došanās uz Mārsijas kabinetu bija ikdiena. Vienreiz, kad viņš atbildes vēstulē aizkaitinātam vēlētājam bija uzrakstījis tikai vienu vārdu: Nomierinieties! Otrreiz, kad viņš vēstulē kādam citam senatoram bija nepareizi uzrakstījis senatora Stīvensa vārdu. Un vēlreiz, kad Mārsija bija pieķērusi viņu, joka pēc zvanot republikāņu darbiniekiem un sakot, lai šie padodas.

Iegājis Mārsijas kabinetā, Obers pamanīja svešinieku, kas sēdēja līdzās rakstāmgaldam. Ieraudzījis svešinieka nopietno sejas izteiksmi, Obers saprata, ka šoreiz netiks runāts par kafiju, ko viņš izgāzis uz Mārsijas datora.

-   Sēdieties! Mārsija teica, norādīdama uz tukšo krēslu līdzās svešajam. Tas ir Viktors Lengdons no F1B.

-   Priecājos iepazīties! Obers teica, pastiepdams roku.

-   Vai varam sākt runāt par lietu? Viktors jautāja.

Mārsijas skatiens bija pievērsts Oberam.

-   Vēlētos jums izstāstīt par anonīmu faksu, ko saņēmu pirms vairākām stundām, viņa paskaidroja. Tajā teikts, ka draudu vēstuli, ko pirms dažiem mēnešiem izmeklējāt, esat rakstījis jūs pats. Tāpat tajā apgalvots, ka draudus senatoram Stīvensam esat rakstījis, lai jūs tiktu paaugstināts amatā. Ņemot vērā, ka paaugstināšanu patiešām noteica tas, kā rīkojāties šajā situācijā, mēs gribētu uzklausīt arī jūsu viedokli.

-   Nesaprotu, par ko jūs runājat, Obers teica un, sakrustojis kājas, pūlējās neizrādīt paniku.

-   Es šajā spēlītē nevēlētos piedalīties, ar pirkstu norādīdams uz Oberu, teica Viktors.

-   Ober, nemelojiet! Mārsija lūdza, uz rakstāmgalda uzliktās rokas savilkusi dūrēs. Lieta ir nopietna.

-   Nav tā, kā izskatās… Obers stostījās.

-   Jūs to noliedzat? Viktors jautāja.

-Ja to neuzrakstījāt jūs, tad zināt, kurš to izdarīja. Pasakiet! Mārsija mudināja.

Obers parāvās tālāk no Viktora.

-   Tie nebija īsti draudi. Senatoram nekad briesmas nav draudējušas.

-   To es FIB jau izklāstīju, Mārsija teica. Vienkārši izstāstiet, kas to vēstuli bija rakstījis.

Pūlēdamies izdomāt, ko teikt, lai nebūtu jāiepin Bens, Obers klusēja.

-  Ja nepateiksiet, kurš to izdarīja, būšu spiesta lūgt jūs rakstīt atlūgumu, Mārsija teica.

-  Slepkavības mēģinājums nozīmē mūža ieslodzījumu, Viktors piebilda, saķerdams Obera krēsla paroci.

Obers atgrūda Viktora roku.

-   Tā nebija nekāda slepkavība.

-Tad izstāstiet, kas patiesībā notika! Kas uzrakstīja to vēstuli?

Obers atkal klusēja.

-   Ober, lūdzu, palīdziet sev! Mārsija teica, atspiedusies pref rakstāmgaldu.

-   Skaidrs, piecēlies Viktors teica. Tā mēs neko nepanāksim. Vajadzēs vest viņu uz nopratināšanu.

Mārsija strauji pielēca kājās.

-    Ne! Jūs apsolījāt, ka es šeit pieņemšu lēmumus. Ir taču skaidrs, ka senatoram briesmas nekad nav draudējušas.

-    Kādēļ jus tā aizstāvat šo puisi? Viktors jautāja.

-   Es viņu neaizstāvu. Es tikai…

-   Es to uzrakstīju, Obers nočukstēja.

-   Kā, lūdzu? Mārsija pārjautāja.

-   Es to uzrakstīju, viņš atkārtoja, iedūris acis grīdā. Es uzrakstīju to vēstuli.

-   Jūs? -Mārsija jautāja.

-   Tā jau es domāju, atkal apsēdies krēslā, noteica Viktors.

-    Kādēļ lai jūs tā būtu rīkojies? Mārsija jautāja.

-              Nespēju izskaidrot, Obers teica, nepaceldams skatienu.

-   Es to uzrakstīju. Tas arī viss. Vairāk es neko negribu teikt.

Viktors pagrāba no Mārsijas galda savu piezīmju bloku un sāka rakstīt.

-   Vai tie bija reāli draudi senatoram? viņš jautāja.

-   Ne, Obers atbildēja. Nebūt ne. Senators man nekad neko ļaunu nav darījis.

-   Tātad tas bija paaugstināšanas dēļ? Mārsija jautāja. Tātad faksā minētais ir taisnība?

-   Ne par visiem simt procentiem, taču tas varētu būt tā, Obers teica. Es uzrakstīju to vēstuli, un tās dēļ tiku paaugstināts.

Telpa iestājās klusums. Mārsija un Viktors cieši lūkojās uz Oberu. Paskatoties uz abiem pratinātājiem, Obera acīs sariesās asaras.

-    Kas vēl? viņš jautāja. Ko vēl jūs gribat zināt? Es uzrakstīju to vēstuli.

Viktors pievērsās Mārsijai.

-   Ja vēlaties, varu aizvest viņu…

-    Lieciet viņu mierā! Mārsija teica. Mēs paši tiksim ar to gala. Ceru, ka turēsiet solījumu: negribu, lai kaut vārds par šeit notikušo parādītos prese.

-   Gribat nodrošināties pirms vēlēšanām? Viktors jautāja.

-   Un kā jūs domājat? Mārsija atjautāja, atkal apsēdusies. Šo to aši pierakstījusi, viņa paskatījās uz Oberu. Ja iesniegsiet atlūgumu, mēs neizvirzīsim apsūdzību.

-   Un ja es vēlēšos palikt amatā? krita bāls, jautāja Obers.

-    Tādas iespējas nav, Mārsija atbildēja. Jūs tiekat atlaists. Ja pirmais iesniegsiet atlūgumu, aiztaupīsiet mums abiem pamatīgas galvassāpes. Pretējā gadījumā mums nāksies jūs atlaist, un tas nozīmē, ka būs jūsu lietā jāieraksta pilnīgi visi fakti.

-   Bet…

-   Tas ir viss, ko varam piedāvāt, Mārsija teica, pabeigusi rakstīšanu.

Obers saprata, ka izvēles nav.

-   Es iesniegšu atlūgumu.

-    Lieliski, Mārsija noteica, nolikdama pildspalvu. Jums ir desmit minūtes, lai atbrīvotu kabinetu. Savu Senāta identifikācijas karti atstājiet man!

Ieejot savā kabinetā, Oberam galvā dunēja pēdējās pusstundas notikumi. Divus gadus pēc ierašanās Vašingtonā viņš bija palicis tukšā pirmajai darbavietai bija pielikts punkts. Neilgi baudītais paaugstinājums izrādījās īsa uzvara, un viņam šķita, ka ir piedzīvojis milzīgu zaudējumu. Viņš vairs nevarēs sēdēt šajā kabinetā. Ieraugot kolēģus uz ielas, nāksies melot, kāpēc aizgājis. Ari vecākiem un radiem nāksies uzklausīt pasaciņu par iemesliem, kāpēc viņš vairs nestrādā Senātā. Nonācis līdz rakstāmgaldam, Obers saprata, ka pasaciņai jābūt nevainojamai, citādi māte viņu nogalinās.

Vācot mantas, Oberam trīcēja rokas. Ņemot nost pie sienas piestiprināto diplomu, viņš baidījās to nomest zemē. Lai ari viņam tika piekodināts neņemt līdzi nekādas mapes, Obers no rakstāmgalda atvilktnes izņēma to, kas patiešām piederēja tikai viņam. Pāršķirstīdams trīssimt divdesmit septiņas fotokopijas, Obers atcerējās dienu, kad bija sācis strādāt pie senatora Stīvensa un kā ielavījies kopēšanas telpā, lai iegūtu pirmo attēlu. Atmiņā atausa satraukums un vēlme turēt šo fotografēšanos noslēpumā no dzīvokļa biedriem līdz brīdim, kad albums būs pabeigts. Raudzīdamies uz papīru kaudzi rokās, Obers nodomāja: laikam jau tas ir pabeigts. Viss ir galā. Nu es to varu parādīt Ērikam, Nātanam un Benam. Bens. Bens. Bens. Nespēdams savaldīties, Obers paņēma mapi un trieca to pret sienu, un trīssimt divdesmit septiņas lapas aizlidoja pa gaisu. Kas ar mani notiek, sabrucis vecajā krēslā, domāja Obers. Un tad, sēdēdams izmētāto papīru jūras pašā vidū, viņš sāka raudāt.

Tas nav iespējams, skriedams no metrostacijas uz mājām, domāja Bens. Varbūt Ēriks kaut ko nepareizi sapratis. Pagriezies ap kvartāla stūri, viņš uzkāpa uz ledus un ar gumu sāpīgi nokrita uz slidenās ietves. Ķepurodamies kājās un nelikdamies ne zinis par sasitumu, viņš turpināja steigties mājup. Atrāvis durvis un ieskrējis iekšā, Bens ieraudzīja Oberu, kas sēdēja uz dīvāna. Mugurā viņam vēl joprojām bija tumšzilais uzvalks, kaklasaite gan bija pavilkta vaļīgāk. Obers blenza televizorā un nelikās ne zinis par ienācēju.

-   Skrēju mājup, tiklīdz uzzināju, Bens teica, nometis mēteli zemē. Kā ir? Vai viss kārtībā? Mirkli klusējis, taču atbildi nesagaidījis, viņš turpināja: Nu, Ober, stāsti! Gribu tev palīdzēt!

-   Nav ko stāstīt, klusā un neizteiksmīgā balsī noteica Obers.

-   Es tev palīdzēju. Priekšnieks to uzzināja. Un mani atlaida.

Bens apsēdās līdzās draugam.

-   Ober, tu taču zini, ka es nekad…

-   Es zinu, ka tu negribēji, lai tā notiek, teica Obers, un viņa pleci vēl vairāk saguma.

-   Zvēru, es biju pārliecināts, ka Riks blefo. Ne mirkli nedomāju, ka viņš patiešām rīkosies, un es…

-   Kāda starpība, ko tu domāji, Obers pārtrauca Benu, un viņa balss vēl joprojām bija tikai nedaudz skaļāka par čukstu. Esmu palicis bez darba. Un tas ir galvenais.

Bens raudzījās uz Ērika zīmējumu viņš nespēja paskatīties draugam acīs. Nespēdams atrast pieņemamu izskaidrojumu, pieņemamu iemeslu, pieņemamus atvainošanās vārdus, viņš klusēja. Parasti strīdoties Benam vārdi kabatā nebija jāmeklē. Bet atvainošanās viņam sagādāja milzīgas grūtības. Visbeidzot viņš izmocīja:

-   Piedod!

Oberam acīs sariesās asaras, un viņš aizklāja seju ar rokām.

-    Piedod! atkārtoja Bens, pieskardamies drauga plecam.

-   Lai gan saprotu, ka ar atvainošanos vien nepietiek.

-   Mana dzīve ir sagrauta…

-   Nav gan, Bens uzstāja, pūlēdamies pievērst Obera uzmanību sev. Tu atradīsi jaunu darbu. Vēl labāku.

-   Neatradīšu vis. Obers šņukstēja. Es piecus mēnešus meklēju šo vietu. Kā es atradīšu nākamo?

-   Mēs tev palīdzēsim, Bens teica. Patiešām, nav nemaz tik slikti, ka tu domā. Mēs piecatā varam…

-   Meli, Obers atcirta, slaucīdams acis. Tu taču zini, ka es neesmu tāds kā jūs. Es nebiju izcils students. Es neesmu ģēnijs. Es esmu idiņš.

-   Pat nesāc! Tu esi tikpat labs kā mēs.

-   Neesmu gan. Obera balss vēl joprojām bija apslāpēta. Tu pats to teici, un tev bija taisnība: es tāds neesmu.

-   Esi gan.

-   Neesmu vis! Obers teica. Šī ir jau sestā vieta, no kuras mani atlaiž. Nākamo atkal meklēšu mēnešiem ilgi! Un tas noteikti būs vēl sliktāks darbs nekā iepriekšējais. Man dzīvē iet tāpat kā mūsu galda spēlē dibinātajai kompānijai no vienas neveiksmes citā.

-   Ober, netiesā sevi tik skarbi! vēl joprojām turēdams roku draugam uz pleca, teica Bens. Dzīve nav iestājeksāmens augstskolā, un vidējā atzīme tajā netiek rēķināta. Tikai spēcīga personība varēja tikt tik tālu. L^ai nu kā, bet to tev neatņemsi.

-   Man nekā nav, atraudamies no Bena, norūca Obers. Neesmu ne gudrs, ne attapīgs. Stresa apstākļos strādāt nespēju. Kādēļ tad, pēc tavām domām, nevaru noturēties nevienā darbā? Ari šajā man jau mēnešiem ilgi neveicās, un viņi mani tik un tā drīz vien būtu atlaiduši. Gājiens ar Riku tikai paātrināja beigas.

-   Tu maldies, Bens teica.

-   Kā tu to zini? Obera acis atkal pieplūda ar asarām. Tevis tur nebija. Darbā tu mani ne reizi neesi redzējis. Lielākoties es vispār nesapratu, kas jādara!

-             Tu taču biji administratora palīgs, Bens viņu pārtrauca.

-   Tas ir lielisks darbs!

-   Tas nebija nekāds lieliskais darbs. Obers ar delnas virspusi noslaucīja asaras. Un ieguvu es to tikai tāpēc, ka izmeklēju lietu par draudu vēstuli, ko pats uzrakstīju. Ja nebūtu tās, es vēl joprojām atbildētu uz telefona zvaniem. Elsodams viņš paskatījās uz Benu. Kāpēc gan tā vajadzēja notikt?

Pārsteigts par Obera emocionālo sabrukumu, Bens gandrīz nepazina cilvēku, ar kuru draudzējās kopš pamatskolas laikiem. Tā kā histērija nemazinājās, Bens centās glābt situāciju.

-   Visā vainīgs esmu tikai es, viņš teica, apskāvis draugu.

-   Kaut viss butu tāpat kā tolaik, kad mēs tikko te ievācāmies! Obers teica, piespiedis seju Benam pie pleca. Esam tikai mes četri. Nekādu konfliktu. Nekādu strīdu.

-   Tā būs, Bens teica. Apsolu.

-   Nebūs vis, Obers iebilda. Nekas vairs nebūs kā agrāk. Viss beidzies. Mums pienākušas beigas.

-   Nav gan! Bens iesaucās. Mēs vēl joprojām esam draugi. Mēs tiksim galā.

-   Netiksim vis! Obers šņukstēja. Jūs ar Nātanu tik tikko sarunājaties. Ēriks ar Nātanu nerunā vispār. Man šī bijusi sliktākā diena mūžā, bet viņi ir tik sasodīti aizņemti, ka pat nepārradās mājās, lai apraudzītu mani. Tā nav nekāda draudzība. Tas ir pārpratums.

-   Mums vēl nav beigas, Bens neatlaidās. Riks nekādā ziņā…

-   Kāda nozīme tam, ko darīs Riks! Obers iegaudojās. Maisam gals vaļā. Nātans tev nekad nepiedos, ka mani atlaida. Kamēr Nātans dusmosies uz tevi, Ēriks dusmosies uz viņu. Un tu tur neko nevari līdzēt.

Klusēdams Bens raudzījās uz draugu, jo saprata, ka viņam taisnība.

-   Un tu? Bens beidzot iejautājās. Vai tu man piedosi?

Obers izslaucīja acis.

-   Nezinu.

-   Bet…

-   Lūdzu, paklusē! Obers viņu pārtrauca. Šobrīd neko negribu dzirdēt.

Iekams Bens paguva kaut ko pateikt, iezvanījās telefons. Bens paskatījās uz to, tad atkal uz Oberu.

-   Pacel! tas teica. Zinu, ka tu to gribi izdarīt.

-   Tā nav, Bens iebilda. Tikai…

-   Pacel! Obers uzstāja.

Bens paķēra klausuli.

-    Hallo! ’

-   Vai vēl neesi aizmirsis Wayne&aPortnoy? dzīvespriecīgi apjautājās Olkots.

-   Adrians? aizkaitināts iesaucās Bens.

-   Protams, Olkots atbildēja. Tu teici, lai piezvanu, un tad mēs norunāsim laiku, kad kopā papusdienosim, tāpēc es nolēmu…

-   Adrian, kāpēc tu man zvani uz mājām? Bens jautāja, pieceldamies kājās un nogāžot telefona aparātu uz grīdas.

-   Atvaino! Olkots teica. Sekretāre tiesā teica, ka tevis vairs nav, bet es gribēju satikties ar tevi pirmdien.

-   Uzklausi mani, Bens teica, ciešāk satvēris klausuli. Nekad vairs nezvani man uz mājām! ja neesmu darba, negribu, lai mani traucē. Patiesību sakot, negribu, lai mani traucē arī darbā. Par firmu es visu zinu, un vēl vienas pusdienas neaizvilks mani uz turieni.

-   Es… Olkots nostostījās.

-   Neko negribu dzirdēt, Bens viņu pārtrauca. ja gribēšu iet pusdienās, es pats piezvanīšu. Bet tikmēr liec mani mierā! Man nav laika.

Nenogaidījis Olkota atbildi, Bens nometa klausuli.

-   Kas tas bija? Obers jautāja.

-   Nekas, Bens attrauca. Tas bija… Telefons iezvanījās atkal, un Bens pacēla klausuli. Adrian, es saprotu, ka tev ļoti žēl, bet tagad es par to nevēlos runāt.

-   Es neesmu Adrians, un patiešām nav, ko nožēlot.

-   Riks? Bens iesaucās, jau zinādams atbildi uz šo jautājumu.

-   Izklausās, ka tev neklājas viegli, Riks teica. Obers atlaists no darba, viņš ir uz sabrukuma robežas, un tu kliedz uz cilvēku, kas cenšas tevi savervēt darbam savā firmā. Teikšu godīgi, es tavā vietā nebļautu ne u/. vienu, kas man piedāvā darbu.

Bens pagriezās pret Oberu.

-   Riks visu dzirdējis. Acīmredzot māja ir noklausīšanās ierīču pilna. Tad viņš atkal uzrunāja zvanītāju: Ko tu gribi, Rik?

-  Tu zini, ko es gribu, Riks teica. Vienīgais jautājums: vai tu man to dosi.

Bens apsēdās uz dīvāna.

-   Un kā tu domā?

-   Manuprāt, Obera dēļ tev lūst sirds. Tāpēc sliecos domāt, ka tu piekritīsi, Riks atzinās. Es tikai gribu pateikt, ka, paziņojot man lēmumu, tu vēl joprojām vari tikt sveikā cauri.

-   Paldies par pretimnākšanu! Bens teica. Ņemšu to vērā.

-  Ja lēmums būs man labvēlīgs, mēs nekad vairs nesatiksimies. I ieta būs beigta. Tu paliksi savā amatā. Nātans savējā. Es būšu dabūjis, ko gribēju. Visi būs laimīgi. Neļaudams Benam iebilst,

Riks turpināja: Ja atbilde ir pozitīva, svētdien pēcpusdienā dodies uz Amerikas vēstures muzeju. Līdzās informatora galdam ir telefona aparāts. Gaidi tur, un es paziņošu, kur mēs satiksimies. Ja tevis nebūs, tava čeku grāmatiņa un Nātana vēstule tiks nodota jūsu abu priekšniekiem.

-   Mēs tiksimies, dzedri noteica Bens un, vairs neteicis ne vārda, nolika klausuli.

-   Ko viņš teica? Obers jautāja.

-   Kā es ienīstu to riebekli! Bens iesaucās. Viņš ir tik sasodīti pašapmierināts!

-   Pastāsti, ko viņš teica!

-   Ne šeit, Bens teica, paskatīdamies apkārt. Šajā vietā vairs ne vārda. Bens piecēlās no dīvāna. Iesim prom!

-   Nemūžam! Obers protestēja. Man tas viss apriebies līdz kaklam! Ej viens!

-   Došos pie Lisas. Tur runāt ir drošāk.

-   Man vienalga, uz kurieni tu ej. Man pietiek.

-   Vai ar tevi viss būs kārtībā? Bens jautāja, paceldams zemē nomesto mēteli.

-   Un ar tevi būtu? Obers jautāja. Man vienkārši jāizguļas.

Sapratis, ka iebilst nav nozīmes, Bens aizpogāja mēteli, paņēma portfeli un pagriezās uz durvju pusi. Viņš jau grasījās doties ārā, kad durvis atsprāga vaļā un pa tām iebrāzās Nātans.

-   Pie velna, uz kurieni tad tu? Nātans jautāja Benam.

-    Prom! attrauca Bens, kuru kaitināja Nātana apsūdzošais tonis.

-   Pagaidi! Nātans teica un, pievērsies Oberam, jautāja: Vai tevi patiešām atlaida? Kad Obers palocīja galvu, Nātans atkal pagriezās pret Benu. Tu nekur neiesi.

-   Tiešām? Bens iesaucās. To mēs vēl redzēsim!

Un nākamajā brīdī viņš izgāja pa durvīm.

Bens skriešus metās uz tuvāko telefona būdiņu. Noskrējis vairākus kvartālus, viņš beidzot to atrada. Izvilcis no žaketes kabatas saņurcītu papīra lapiņu, viņš paķēra klausuli un uzspieda Derosas astoņsimta numuru.

-   Atbildi taču! Bens izgrūda, iekams bija atskanējis pirmais signāls.

Viņš nepacietīgi gaidīja, kamēr kāds pacels klausuli, taču viņu nobiedēja tikai automātiskā atbildētāja balss:

-   Numurs, uz kuru jūs zvanāt, neeksistē. Lūdzu, pārbaudiet to un zvaniet vēlreiz!

Bens atkal uzgrieza numuru šoreiz uzmanīgi pārbaudīdams, vai spiež pareizos ciparus. Un atkal atskanēja automātiskais atbildētājs:

-   Numurs, uz kuru jūs zvanāt, neeksistē. Lūdzu, pārbaudiet to un zvaniet vēlreiz!

-   Neiespējami! Bens iesaucās.

Aizvēris acis un abām rokām aptvēris telefona aparātu, viņš mēģināja izsecināt loģisku izskaidrojumu tam, kāpēc numurs vairs neeksistē. Izskaidrojuma nebija.

-   Nelietis! Bens iesaucās, ar dūri triekdams aparātā. Strauji pukstošu sirdi viņš pagriezās un iekliedzās: Ei, puiši, vai jūs esat šeit? Sasodīts, kas notiek?!

Cerēdams saņemt atbildi, taču patiesībā zinādams, ka tādas nebūs, viņš klusēdams gaidīja. Nekā. Lūkodamies apkārt, Bens nopētīja katru koku, krūmu, ikvienu piemērotu slēptuvi. Joprojām nekā. Viņš bija viens. Pamanījis uzrakstu Brīi’s uz smaragdzaļa taksometra jumta, Bens izlēca tā priekšā, un auto spēji nobremzēja, lai nenotriektu viņu no kājām.

-   Ei, kas notiek? Vai tu esi traks? šoferis uzsauca, kad Bens atvēra taksometra dunas.

-   Vai zini kādu lētu moteli? Bens jautāja, kāpdams iekšā.

-   Dažus zinu, nesatricināmā mierā atbildēja šoferis.

-   Aizved mani uz kādu no tiem! Bens pavēlēja.

Šoferis stūrēja uz Konektikutas avēnijas pusi.

-   Viss kārtībā? viņš pajautāja.

Bens raudzījās ārā pa aizmugurējo logu, lai pārliecinātos, vai nav sekotāju.

-   Jā, viņš atbildēja. Viss ir vislabākajā kārtībā.

Pēc desmit minūtēm taksometrs apstājās pie Pieminekļa viesnīcas vienkāršas vienstāva ēkas ar neona uzrakstu: Ir brīvas vietas. Bens samaksāja šoferim un, iegājis viesnīcā, nostājās pie reģistratūras.

-   Man vajadzīga istaba.

Ielikusi portfeli trīs tuvākajā laikā paziņojamos lēmumus, Lisa sagatavojās garam brīvdienām. Labi zinādama, ka Augstākajā tiesā būs jāstrādā katru nedējas nogali, Lisa paņēma līdzi ari trīs disketes, Holisa uzrakstītos komentārus un duci līdzīgu, jau agrāk pieņemtu lēmumu kopijas. Aizslēgusi portfeli, viņa uzspieda kodu. Kad viņa jau grasījās ģērbt mēteli, iezvanījās telefons.

Bažīdamās, ka tas varētu but Holiss ar jauniem uzdevumiem vai vēl kādu labojumu, Lisa uzreiz nepacēla klausuli. Un tomēr viņa kārtējo reizi nenoturējās klausule bija jāpaceļ.

-   Hallo! Te Lisa.

-   Lisa, man ar tevi pēc iespējas ātrāk jāsatiekas, Bens lūdzās.

-   Ko? Lisa jautāja. Kur tu esi?

-   Pieminekļa viesnīcā. Aptonā, netālu no Vanesas metro. Sešpadsmitā istaba.

-   Kas notika ar Oberu? Vai ar viņu viss kārtībā?

-   Izstāstīšu vēlāk, Bens teica. Bet tagad, lūdzu, pasteidzies! Nezinu, ko lai iesāk.

Pēc četrdesmit minūtēm Bens izdzirdēja klauvējienu pie durvīm.

-    Kas tur ir? viņš, aizdomu pilns, jautāja.

-   Ver vaļā! Lisa teica.

Bens vispirms paskatījās durvju actiņā un tikai tad ielaida kolēģi.

-   Kas noticis? Lisa tūdaļ jautāja.

Bens palūkojās gaitenī, lai pārliecinātos, ka Lisa atnakusi viena, un tad aizcirta durvis un aizslēdza tās.

Lisa nepatikā sarauca degunu.

-             Jauka vietiņa, viņa teica, pamanījusi atlīmējušos tapeti.

-    Kāpēc mēs nevarējām satikties kanalizācijas akā? Tur ir tīrāk un drošāk.

-   Riks mana mājā ierīkojis noklausīšanās ierīces, Bens teica, vēl joprojām skatīdamies durvju actiņā. Un es nebūt nebrīnītos, ja arī tavējā būtu pilna. Iedomājos, ka vajadzētu aprunāties neitrālākā vietā.

-   Tad stāsti, kas noticis, Lisa mudināja, apsēzdamās uz vienas no divām gultām.

Pagriezies Bens atslīga pret durvīm.

-   Viņu nav, Bens teica. Viņi ir prom. Domāju, viņi metušies uz pretējo pusi. Tikai tā…

-   Lēnāk! Ne visu uzreiz! Lisa lūdza. Kas ir prom?

Bens piegāja pie otras gultas un apsēdās Lisai pretī.

-   Drošībnieki. Deroša. Viņu nav, Bens skaidroja. Parunājis ar Oberu, nolēmu izmantot trauksmes pogu, bet…

-Tu zvanīji no savas mājas? Lisa jautāja. Tu traks esi, vai? Riks droši vien dzirdēja…

-   Gāju uz telefona automātu. Numurs vairs neeksistē. Neviens neatbild.

-Tu joko? Deroša taču teica…

-   Es zinu, ko viņš teica. Bet nu ir skaidrs, ka viņš meloja. Domāju, ka viņš jau no paša sākuma strādāja kopā ar Riku. Padomā Deroša taču nebūs neko stāstījis Langenam un Fiskam, lai arī viņi ir drošībnieki, kas strādā Augstākās tiesas namā. Viņš piekodināja, lai es nevienam citam neko nestāstu. Rakstisku zvērestu viņš no manis gan nepaņēma. Viņš pat ieteica nodot Rikām sagatavoto lēmumu. Domāju, Riks pie Derosas bijis jau pirms manis.

-    Nu, nezinu, Lisa teica, paņēmusi vienu spilvenu. Vai tu tiešām domā, ka Rikām bijusi iespēja iekļūt Drošības dienesta birojā?

-   Tu smejies? Bens jautāja. Ari es tajā vienkārši iegāju. Tu netici, ka Riks spēj to pašu?

Lisa palocīja galvu.

-   Bet tas vēl nenozīmē, ka viņi patiešām ir uz vienu roku.

-    Bet ko lai es tagad daru?

-   Daudz iespēju jau nav. Es tavā vietā rīt mēģinātu sazināties ar Derošu. Cik mums zināms, plāns vēl joprojām darbojas, un sekretāre varbūt vienkārši nepareizi uzrakstījusi numuru.

-    Un ja nu man neizdosies sazināties?

-Tad es apsvērtu iespēju pielikt visam punktu. Ietu uz avīzi, pie Holisa, pie ikviena, kas būtu gatavs klausīties, taču panāktu, lai notikušais nonāk atklātībā.

-Jau stundu es par to domāju. Ja pret mani ir gan Deroša, gan Riks, man ir beigas.

-             Tad jau atbilde tev rokā, Lisa teica, aizmetusi spilvenu.

-   Atradīsi Derošu, lieliski. Ja viņš nomainījis komandu, tu visu

izstāstīsi žurnālistiem, un būsi nogremdējis ari viņu. Lai vai kā, līdz svētdienai viss būs beidzies.

-   Lieliski! Bens izsaucās sarkastiskā tonī. Nu man atlicis tikai izdomāt, ko teikšu saviem draugiem.

-   Erik, tas esmu es, Bens teica, vēl joprojām sēdēdams uz moteļa gultas malas.

-   Kur tu esi? Ēriks jautāja. Nātans teica…

-   Esmu pie Lisas, Bens meloja. Mājās negribējās runāt.

-   Vai šonakt mājās būsi?

-   Nē, gulēšu šeit.

-   Iespējams, izcila doma, Ēriks norādīja. Stāsti, kas noticis! Dzirdēju, Riks atkal zvanījis?

-   Aizmirsti Riku! Gribu ar jums satikties, lai visu izrunātu.

-   Saki, kur! Es būšu.

-   Gribu, lai atnāktu jūs visi, Bens paskaidroja. Tu, Nātans un Obers.

-   Labi. Kur un cikos?

-   Rīt astoņos vakarā. Un satiksimies tur, kur atzīmējām savu pirmo dienu Kolumbijas apgabalā.

-   Vai pie…

-   Nevajag! Bens pārtrauca draugu. Telefons nav drošs.

-   Ak jā. Obers man jau teica.

-   Tieši tā, Bens noteica. Starp citu, kā viņš jūtas?

-   Traki. Nekad agrāk viņu tādu neesmu redzējis. Mēs ar Nātanu runājām ar viņu gandrīz divas stundas, bet viņš vēl joprojām raud kā nopērts.

-   Vai vecākiem viņš jau pateicis?

-   Baidās zvanīt. Tu taču pazīsti viņa mammu! Viņa būs klāt, tiklīdz uzzinās, kas noticis.

-   Zinu. Es jau par to domāju. Godīgi sakot, manuprāt, no tā viņš baidās visvairāk.

-             Nedomāju, ka viņš vispār no kaut kā baidās, Ēriks teica.

-    Neesmu īsti pārliecināts, vai viņš vispār pārdzīvo darba zaudējumu. Es domāju, ka viņš visvairāk pārdzīvo to, ka mēs vairs neturamies kopā.

-   Ari man viņš to teica.

-   Viņš ir pārāk sabiedrisks dzīvnieks, Ēriks secināja. Obers ir kā kucēns: ja visi ir laimīgi, ari viņš ir laimīgs; ja visiem slikti, ari viņam ir slikti.

-   Parunā ar viņu vēl! Esmu pārliecināts, ka ar viņu viss būs kārtībā.

-   Piekritu. Tikai…

-   Ben, vai tas esi tu? pacēlis klausuli dzīvojamā istabā, nikni iesaucās Nātans. Kur, pie velna, tu pēdējās trīs stundas esi bijis? Stiep savu pakaļu…

-   Nemāci man, kas darāms! Bens atcirta. Ja gribi izkauties un izkliegties, atnāc rīt uz satikšanos. Es jau pateicu Ērikam, uz kurieni.

Un Bens nolika klausuli.

Bija agrs sestdienas rīts, un Bens, nespēdams aizmigt, sēdēja gultā. Otrajā gultā dusēja Lisa, kuru tādas problēmas nemocīja. Bens paskatījās pulkstenī tas rādīja septiņi. Sasniedzis dzīves rekordu stāvēšanā zem dušas, viņš, cerēdams aizmirsties, skatoties multiplikācijas filmas, ieslēdza televizoru, taču skaņu nogrieza. Diemžēl nekā prātīga nebija, tāpēc Bens atkal izslēdza televizoru un atgriezās gultā. Apmēram stundu viņš blenza apmestajos ģipša griestos.

Deviņos Bens ienesa telefonu vannas istabā. Apsēdies uz tualetes poda vāka, viņš piezvanīja uz izziņu biroju un palūdza Drošības dienesta tālruņa numuru. Uzgriezis to, viņš lūdza savienot ar direktoru Derošu.

Pēc brīža atsaucās kāda sieviete.

-   Direktora Derosas birojs. Kā varam palīdzēt?

-   Vai direktors šodien ir darbā? Bens jautāja tik laipni, cik vien iespējams.

-   Man ļoti žēl, bet viņa nav. Vai es varu jums palīdzēt?

-   Iespējams, varat gan, Bens teica, pēc balss pazinis Derosas sekretāri. Mani sauc Bens Edisons. Es pirms pāris nedēļām biju ieradies, lai direktoram tieši rokās nodotu kādu tiesneša Holisa sūtījumu. Tagad man būtu jānodod vēl viens, tāpēc, iespējams, jūs varētu pateikt, kur direktors būtu sastopams. Lai atstātu lielāku iespaidu, Bens uz mirkli apklusa. Tas ir steidzami.

-   Mirklīti uzgaidiet! sekretāre teica. Pamēģināšu savienot ar viņa mājas tālruni.

Bens lūdzās, kaut Deroša varētu visu paskaidrot: ka tā bijusi tikai ierēdņa kļūda, ka viss ir kārtībā, ka viss vēl joprojām notiek, kā runāts.

-   Edisona kungs?

-   Klausos, Bens teica.

-   Man ļoti žēl, taču direktors ar jums nerunās. Viņš tikko man pateica, ka nesaprotot, par ko jūs runājat. Viņam nav ne jausmas, kas jūs tāds esat.

-   Viņš ļoti labi zina, kas es esmu, Bens uzstāja. Un jūs arī zināt, kas es esmu. Mēs tikāmies pirms divām nedēļām…

-   Man ļoti žēl, Edisona kungs. Es runāju ar direktoru personiski, un viņš atbildēja tieši tā.

-   Ko jūs tur stāstāt? Kā jūs sauc? Bens noprasīja.

-   Visu labu, Edisona kungs! sekretāre novēlēja un pārtrauca sarunu.

Nolicis klausuli, Bens atskārta, kas patiesībā noticis. Tātad, viņš nodomāja, man beigas. Raudzīdamies cietajā linoleja grīdā, Bens prātoja, kas nu būtu darāms. Viņa domas pārtrauca vannas istabas durvju atvēršanās. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja Lisu, kas acīmredzot visu bija dzirdējusi.

-   Ko tev teica? Lisa jautāja.

-   Deroša vairs nepiedalās, Bens trīsošā balsī stāstīja. Viņš pat nevēlējās runāt ar mani.

-   Tātad visam beigas, Lisa secināja, atspiedusies pret durvju stenderi. Vai iesi pie žurnālistiem?

-   Nezinu, vai pie žurnālistiem, bet kādam man tas noteikti jāizstāsta.

-   Es izvēlētos Holisu.

-   Varbūt, Bens atteica, galvā apsvērdams visas iespējamās sekas. Iedomājos, ka man to visu vajadzētu arī uzrakstīt. Lai viss, kas notiks, būtu dokumentēts.

-   Es par rakstīšanu tik daudz neuztrauktos, Lisa teica. Bet pirms stāšanās publikas priekšā tev jāsatiekas ar dzīvokļa biedriem.

Pusastoņos vakarā Bens ieelpoja dzestro janvāra gaisu un apsēdās uz viena no nedaudzajiem betona soliem, kas ieskāva Džefersona pieminekli. Nespēdams mierā nosēdēt, viņš vairākkārt mainīja pozu, pūlēdamies iekārtoties ērtāk. Raudzīdamies uz tuk

šo gājēju celiņu, kas no ūdens veda pie pieminekļa, Bens nopētīja apkārtni apskatīja visu, nekam īsti nepievērsdams uzmanību. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš, nepacietīgi gaidīdams dzīvokļa biedrus, pulkstenī raudzījās ik pēc trīsdesmit sekundēm. Sācis saprast, ka viņi acīmredzot tā arī neieradīsies, Bens paskatījās uz Džefersona melnkoka statuju un prātoja, kāpēc bija pakļāvies Lisas pierunāšanai.

-   Sasodīts, kāpēc mums vispār vajadzēja nākt šurp? pēkšņi atskanēja balss no pieminekļa rietumu puses. Auksts. Kopā ar Nātanu pienācis bronzas statujai pavisam tuvu, Ēriks paskatījās uz valsts trešo prezidentu. Teiksim tā, vēlu vakarā satiekoties pie viena no pasaules ievērojamākajiem pieminekļiem, jūtos kā spiegu filmā.

-   Prieks, ka vismaz tev ir jautri, sašutis noteica Nātans.

-    Paklau, es saprotu, ka tu esi dusmīgs, Bens teica. Mēs visi jūtamies nelāgi. Šī ir bijusi briesmīga nedēļa. Tad beidzot sāksim un…

-   Neuztver to personiski, taču man šobrīd nav noskaņojuma sirsnīgām sarunām, Nātans teica.

-    Dod viņam iespēju, ašais puisi! Ēriks pārtrauca draugu.

-   Viņš mūs šurp uzaicinājis, lai aprunātos. Mazākais, ko tu vari izdarīt, uzklausi!

-   Atnācu, lai noskaidrotu tikai vienu, Nātans teica, sakrustojis rokas uz krūtīm. Vai tu beidzot iesi atzīties?

Bens nelikās dzirdējis šo jautājumu.

-   Kur ir Obers?

-   Viņš teica, ka nokavēsies, Ēriks paskaidroja. Kad gājām prom, viņš pa telefonu runāja ar savu māti.

-   Nesaprotu, ko tu no manis gribi. Obers cīnījās ar asarām.

-    Kas tad tas par jautājumu? iesaucās Barbara Obermane.

-   Gribu, lai tu atgrieztos darbā.

-   Mamm, to es nevaru. Mani atlaida. Viņiem nepatika, kā es strādāju, un mani atlaida.

-   Nestāsti nu! Ej atpakaļ un pasaki, ka tu mainīsies. Saki, ka strādāsi par mazāku algu un divreiz ilgāku laiku. Vienalga, kā, bet dabū to darbu atpakaļ!

-   Kādēļ tev ir tik svarīgi, lai es strādātu tieši tajā vietā?

-   Kādēļ tik svarīgi? Iekal savā galviņā, Viljam: tev ir vajadzīgs tieši šis darbs. Tā ir vienīgā vieta, kur tu esi paaugstināts. Vienīgā vieta, kur tu esi respektēts. Vienīgā vieta, kur tu neesi atlaists pirmo sešu mēnešu laikā. Četru gadu laikā tu nekur neesi varējis noturēties un nu esi palaidis garām arī šo iespēju.

-   Atradīšu jaunu darbu, Obers teica. Bens un Nātans teica, ka palīdzēs.

-   Aizmirsti Benu un Nātanu! Tu allaž klausi tikai Benu un Nātanu. Negribu par viņiem neko dzirdēt. Benam un Nātanam atrast jaunu darbu ir viegli. Viņi patīk darba devējiem, patika koledžas profesoriem, augstskolas rektoram un pat bērnudārza audzinātājām. Viņiem darbu atrast ir viegli. Tev tev būs daudz grūtāk.

-Bet viņi teica…

-   Man vienalga, ko viņi saka, Barbara pārtrauca dēlu. Tu neesi viņi. Kāpēc tu domā, ka viņi no tiesas meklēs tev darbu?

-   Viņi ir mani draugi.

-   Liela muiža! Tavi draugi! Viņi pat nezina, ko nozīmē meklēt darbu. Viņi nekad nav dzīvojuši reālajā pasaulē. Meklēt darbu nozīmē stundām ilgi staigāt no vienas vietas uz citu. Atceries, cik grūti bija dabūt vietu pie senatora Stīvensa?

-Jā, bet…

-   Nekādu bet. Tu pats pirms pāris mēnešiem teici: viņi visu laiku strādā, un viņiem nav laika meklēt tev darbu.

-  Jā, bet Bens palīdzēja man atrast šo darbu. Varbūt viņš varēs…

-   Neko viņš nevarēs! Barbara atcirta. Tev jāiemācās pašam ar visu tikt galā! Viņi varbūt ari ir tavi draugi, taču nav tevis vērti. Kad pienāk laiks meklēt darbu kā vienmēr šajā pasaulē -, tev pašam jākārpās uz augšu. Bet tagad liec nost klausuli un padomā par to, ko es tev teicu. Nākamreiz zvani tikai tad, kad būsi atgriezies darbā.

-   Es tev uzdevu jautājumu, Nātans teica, pūzdams dzestrajā gaisā elpas mutuļus. Vai tu izstāstīsi visu varas iestādēm?

-    Līdz tam mēs vēl nonāksim, Bens sacīja un norādīja uz tukšajām vietām sev līdzās. Varbūt apsēdīsieties?

-   Es varu ari pastāvēt, Nātans teica, savukārt Ēriks apsēdās.

-   Lieliski! Stāvi ar! Bens pameta acis pār plecu.

-   Par ko tu tā uztraucies? Nātans jautāja.

-   Un kā tu domā?

-   Vai varat vienreiz aizvērties? Ēriks iesaucās. Kaut uz mirkli izbeidziet strīdēties un nomierinieties! Norādījis uz Benu, viņš piebilda: Runā!

-   Paldies! pieklusinājis balsi, teica Bens. Pa telefonu negribēju teikt, taču rīt no rīta iešu atzīties. Tā kā šis lēmums ietekmēs visus, gribēju vispirms aprunāties ar jums.

-    Man nekas nav apspriežams, Nātans iebilda. Es savu lēmumu pieņēmu, tiklīdz uzzināju, ka Obers palicis bez darba.

-   Labi, Bens noteica. Un tu, Erik?

-   Viss ir tavās rokās. Galvenais, lai viss beidzas labi.

-   Citu iespēju es neredzu, Bens teica. Notikums ar Oberu satrieca mani līdz sirds dziļumiem. Viņu atlaida manis dēļ; ari jūs esmu pakļāvis briesmām. Beidzot tam jāpieliek punkts.

-    Ļoti augstsirdīgi, Nātans nošņāca. Bet es tevi brīdinu: labāk izdari to jau rīt.

-   Vai arī tu to izdarīsi manā vietā? kā aizstāvēdamies pajautāja Bens.

-   Sasodīts, tev taisnība! Es to izdarīšu! Nātans atcirta. Un nemaz nejutīšos vainīgs. Patiesību sakot, tev ir nežēlīgi paveicies, ka mans priekšnieks brīvdienās nestrādā, citādi es jau šodien būtu tevi nosūdzējis.

-   Vai tu tomēr nevarētu nomierināties? Ēriks jautāja.

-  Vai tu nevarētu aizvērties? Nātans uzbrēca. Lai ari kā Benu aizstāvētu, viņš tev vēl joprojām nav līdz galam visu piedevis.

-   Kas ar tevi notiek? Bens jautāja.

-   Kas ar mani notiek? Nātans iesmiedamies atjautāja. Redzi, kas notiek: vakar no darba atlaida manu draugu; vainīgs esi tu; apdraudēta ari mana vieta; un es neuzticos ne tev, ne Ērikam. Bet citādi viss ir burvīgi!

-   Paklau, tu varētu…

-   Nē, tagad klausīsies tu! Nātans izkliedza vējainajā gaisā, kas svilpoja ap pieminekli. Tev jātiek pāri zelta puisēna sindromam. Vienreiz tavā perfektajā dzīvītē kaut kas nogājis greizi. Tu pats esi vainīgs. Tu pats esi aizrijies. Tu pieļāvi milzīgu kļūdu,

un nu tev jāuzņemas atbildība. Ja tas attiektos tikai uz tevi, es teiktu, lai dari, ko gribi. Bet, ja tu domā, ka es vienkārši stāvēšu malā un noraudzīšos, kā tiek sagrauta mana karjera, kamēr tu veltīgi šķied laiku, medījot Riku, tu esi pagalam traks. Paskaties patiesībai sejā, Ben! Tu esi pārspēts viltībā. Tu zaudēji. Padodies!

-   Pie velna, aizveries! Bens pielēca kājās un sagrāba Nātanu aiz žaketes atlokiem.

Ēriks tūdaļ metās dzīvokļa biedriem pa vidu.

-   Ben, izbeidz! Nomierinies!

Kamēr Ēriks mēģināja viņam atvēsināt galvu, Bens kliedza uz Nātanu:

-   Ja tu uz brīdi aizvērtu savu pretīgo muti, tu saprastu, ka es neatnācu uz šejieni, lai vērptu intrigas pret Riku. Es atnācu, lai parunātos ar saviem draugiem.

Obers iegāja dzīvojamā istabā un uz kafijas galdiņa nolika kaudzi grāmatu: četras augstskolas gadagrāmatas un vienu pārbāztu albumu. Pirmo paņēmis devītās klases gadagrāmatu, Obers uzšķīra savu draugu fotogrāfijas un pasmaidīja par Nātana matu ērkuli. Nonācis līdz Bena fotogrāfijai, viņš sāka smieties skaļi. Pēdējoreiz viņš šo grāmatu bija atvēris pirms kādiem četriem gadiem un ari toreiz bija pētījis izspūrušo, nopietno, lempīgo idiņu Benu Edisonu. Skatoties uz Ērika fotogrāfiju, Obers atcerējās, cik kaismīgi bija vēlējies palikt pa nakti Ērika mājā galvenokārt tāpēc, ka viņa brālim bija lielākā pornogrāfisko kāršu kolekcija visā apkārtnē.

Atvēris desmitās klases grāmatu, Obers atkal uzšķīra klasesbiedru portretus. Tolaik viņi ieguva autovadītāju tiesības. Ēriks ne tikai pirmais sēdās pie stūres, bet pirmais arī izraisīja avāriju ietriecās tieši Nātana mātes mašīnā, kas tobrīd slīdēja ārā no piebraucamā ceļa. Šķirstīdams vienpadsmitās klases grāmatu, Obers atsauca atmiņā pirmo ballīti Bostonas universitātē. Smiedamies viņš atcerējās Benu, kas visu nakti mēģināja pārliecināt meitenes, ka viņš ir Bens Edisons, profesors mīlas lietās.

Atvēris personisko albumu, Obers jutās lepns, ka tik centīgi dokumentējis draugu sasniegumus. Tur bija izgriezums no The Boston Globe, kur Nātans bija redzams kopā ar Valsts sekretāru, bet Bens tikko bija iestājies darbā Augstākajā tiesā. Albumā bija arī

Erika pirmais raksts augstskolas avīzei, tāpat kā viņa pirmās publikācijas Washington Life un Washington Herald. Tāpat bija atrodama Herald pirmā vārdu mīkla un Ērika raksts par informācijas noplūdi Augstākajā tiesā. Tur bija pat paziņojums par Bena un Lisas saderināšanos. Visi ir tik slaveni, aizvērdams albumu, nodomāja Obers. Viņi visi ir zvaigznes.

-   Neuzvedies tā, it kā tu būtu upuris! Nātans kliedza, kārtodams žaketes atlokus. Tas ir pēdējais, ko tev vajadzētu…

-   Es nekad neesmu teicis, ka esmu upuris! Bens atcirta, kamēr Ēriks centās viņu turēt drošā attālumā no Nātana. Es zinu, ka mani piekrāpa. Jā, es atzīstu, ka Obers darbu zaudēja manas vainas dēļ. Ko vēl es varu teikt?

-   Tā jau ir tava nelaime, Nātans klusi iesāka. Tu domā, ka esi atbildīgs tikai par to, ka Obers palika bez darba. Bet tev būtu jāatbild par daudz ko citu arī. Viss sākās tieši tevis dēļ, Ben! Vēl vairāk tevis dēļ tas vēl joprojām turpinās!

-    Domā, es to nezinu? Bena balss aizlūza. Man mirt gribas, kad…

-   Ak tad tagad tu jūties vainīgs?

-  Jūtos vainīgs kopš pirmās tikšanās ar Riku. Ko vēl, tavuprāt, man vajadzētu teikt? Šī lieta jau mēnešiem ēd manus nervus!

-   Tā tam arī vajadzētu būt, Nātans teica. Ceru…

-   Mums viss ir skaidrs, Ēriks viņu pārtrauca. Vai tagad tu varētu mazliet paklusēt?

-   Nē, nevaru, Nātans atteica. Gribu būt pārliecināts, ka viņš saprot, ko es par to visu domāju.

-   Es zinu, ko tu domā… Bens iesāka.

-             Neko tu nezini, Nātans atcirta jau daudz skaļākā balsī.

-   Ja tu zinātu, mēs šeit tagad nestrīdētos. Kopš dienas, kad saņēmām tās Rika vēstules, tu zināji, kas varētu notikt. Jau tobrīd tev vajadzēja saņemt dūšu un atzīties visā ja ne sevis, tad pārējo dēļ. Tas, ka tu ļāvi visam nonākt tik tālu, liek domāt…

-   Ka esmu nelietis, kam sveša vainas apziņa? Bens minēja.

-   Nē, atguvies atbildēja Nātans. Ka es vairs negribu ar tevi tikties. Nekad. Tā kā Bens un Ēriks klusēja, viņš turpināja: Mēs vairs neesam studenti. Mēs nevaram visu laiku būt tikai tavā pusē.

Un nedomā, ka esmu savtīgs. Tu pieļāvi, ka Obers cieš tavas vainas dēļ. Un to es tev nekad nepiedošu. Viņš ir tavs draugs, un tu nedrīksti viņam tik ļoti nodarīt pāri.

-   Zinu, izmisis teica Bens. Un es viņam palīdzēšu.

-   Lai tā būtu, Nātans novilka. Šoreiz viss ir daudz nopietnāk nekā ar kaut kādu stulbu CMI, Grinnell vai…

-   Vai tu varētu runāt klusāk? Bens viņu pārtrauca.

-   Kas tad ir? Nātans atcirta. Vai tu vēl joprojām baidies, ka Riks mūs noklausās? Ka viņš krāj mūsu sarunu ierakstus?

-   Aizveries! Bens nošņāca.

Nātans nostājās pieminekļa pakājē.

-   Ei, Rik! Vai tu mani dzirdi? Ceru, ka tu klausies…

-   Sasodīts, aizveries vienreiz! Bens uzkliedza.

-   …jo šis ir pēdējais brīdinājums! Liec mani mierā! Ja tu saprati, ka Bens baidīsies iet pie varas iestādēm, tad zini, ka es nebaidos!

-   Nātan, izbeidz! Ēriks uzsauca. Mēs visu sapratām.

Nātans pagriezās pret Benu un norādīja uz viņu ar pirkstu.

-   Tas, ko teicu iepriekš, nebija joks. Man vienalga, ko tu tālāk darīsi. Bet es pirmdien no rīta iešu pie sava priekšnieka.

-   Dari tā, cieši nolūkodamies prezidenta Džefersona statujā, noteica Bens.

-  Nedusmojies uz mani! Nātans teica. Tā nav mana vaina. Viņš ar žaketes piedurkni noslaucīja pieri. Erik, iesim?

-   Es braukšu kopā ar Benu.

-   Viņam nav mašīnas, iebilda Nātans.

-   Paņemsim taksi.

-   Kā vēlies.

Un Nātans devās uz stāvlaukuma pusi.

Kad Nātana mašīna iestūrēja piebraucamajā ceļā, taksometrs, kurā sēdēja Bens un Ēriks, apstājās mājas priekšā.

-   Tas nu gan bija ļoti nepieciešams, Nātans bilda, kad visi trīs devās uz ārdurvju pusi.

Nelikdamies ne zinis par šo repliku, Bens atvēra durvis un iegāja mājā.

-   Vajadzētu visu izstāstīt Oberam, Ēriks ieteica.

-   Zinu, Bens teica, taču mājā negribu neko runāt. Viņš uz kafijas galdiņa ieraudzīja gadagrāmatas. Ko gan viņš te darījis?

-    Iespējams, kavējies atmiņās par labākiem laikiem, Nātans teica.

-    Tev es nejautāju, Bens atcirta.

Grāmatu kaudzes virspusē viņš ieraudzīja papīra lapu un paņēma to rokā.

-    Ben, Erik un Nātan, Bens klusībā lasīja. Piedodiet! Es nespēju jums to visu izskaidrot, bet nezinu, ko vēl lai iesāku, jūs droši vien nodomāsiet, ka tā atkal ir viena no Obera trakajām idejām, taču saprotiet, ka citādi es nekad nekļūšu laimīgs. Cik vien varu atcerēties, jūs allaž esat mani stiepuši uz priekšu, bet es esmu jūs vilcis atpakaļ. Pasakiet manai mātei, ka viņa var braukt uz elli, bet Rikām pasakiet, ka es viņam vēlu nāvi. Manai priekšniecei savukārt pasakiet, ka es necentos kāpt pa karjeras kāpnēm, es gribu, lai viņa to zinātu. Ja vēl drīkstu izteikt savu pēdējo vēlēšanos, lūdzu, esiet iecietīgāki cits pret citu! Ilgošos pēc jums vairāk, nekā spējat iedomāties! Jūs esat mani labākie draugi, un es jūs mīlu. Obers.

-              Ak Dievs! Bens iesaucās, traukdamies uz kāpņu pusi.

-   Ober! viņš kliedza.

Nātans un Ēriks metās viņam nopakaļ.

-   Ober, vai tu esi šeit? Bens sauca, klauvēdams pie aizslēgtajām Obera istabas durvīm. Tad viņš pagriezās pret Ēriku un Nātanu. Domāju, ka tā bija pirmsnāves zīmīte.

-   Ober! Atver! sāka kliegt arī Nātans un dauzījās pie durvīm.

-    Lauziet vaļā! Bens izmisis norādīja.

-    Paejiet malā! Nātans izrīkoja, pakāpdamies pāris soļu atpakaļ un tad ar visu spēku triekdamies pret durvīm.

-    Vēlreiz! Bens komandēja.

Un Nātans atkal triecās pret durvīm.

-    Sper! Ēriks sauca. Ātrāk!

Nātans blieza ar kāju pa durvīm, un eņģes nokrakšķēja. Viņš spēra vēlreiz, un durvis atvērās. Draugi ieskrēja iekšā.

Obers ar siksnu ap kaklu šūpojās pie skapja durvīm.

-    Ak Dievs! Ēriks iesaucās. Ak Dievs! Ak Dievs!

-   Palīdzi dabūt viņu nost! Bens teica, un viņi ar Nātanu satvēra Obera kājas, lai balstītu ķermeni. Erik, atver durvis!

Ēriks histēriski raudāja. Viņam drebēja rokas un asaras ritēja pār vaigiem, un viņš pat nedzirdēja lūgumu. Viņš redzēja tikai Oberu.

-   Viņš ir miris!

-   Atver tās sasodītās durvis! Nātans iekliedzās.

Ēriks atrāva skapja durvis, un Obera augums saguma uz grīdas. Nātans tūdaļ apvēla to uz muguras un sāka elpināt.

-   Pasteidzies! Bens mudināja, kad Nātans satvēra Obera degunu. Dziļi ievilcis elpu, Nātans pūlējās iedvest draugam dzīvību.

-    Paskaties viņam acīs! Ēriks norādīja uz tukšo Obera acu skatienu. Viņš ir miris.

Nātans aizvēra Obera acis un paraudzījās uz Benu.

-   Aizvāc Ēriku no šejienes!

-    Erik, ej lejā! Bens teica. Izsauc ātro palīdzību!

Kad Ēriks izskrēja no istabas, Nātans vairākkārt uzspieda Obera krūtīm un mēģināja saklausīt sirdspukstus.

-   Pulsa nav! Bens teica, taustīdams Obera delnas locītavu.

-   Viņš ir pilnīgi balts, Nātans sacīja.

-   Mēģini vēl! Bens pavēlēja. Vēlreiz!

Nātans turpināja pūst Obera plaušās gaisu.

-    Neapstājies! Bens kliedza, pamanījis bezcerību Nātana sejā. Atkārto vēlreiz!

Un Nātans atkal sāka elpināt draugu. Viņš no visa spēka spieda uz Obera krūtīm un darīja visu, lai panāktu kaut mazākās dzīvības pazīmes. Viņš mēģināja saklausīt sirdspukstus, taču visbeidzot atrāvās.

-   Pietiek. Viņš ir miris.

-   Ļauj man! Bens teica, pagrūzdams Nātanu sāņus.

-   Ben, nav vērts.

-    Palīdzi dabūt viņu lejā! Bens pavēlēja, satvēris Obera kājas. Varbūt ātrajiem izdosies viņu atdzīvināt. Viņiem ir aparatūra…

-   No tās nebūs nekāda labuma, Nātans novilka, apsēzdamies uz grīdas un atslīgdams pret Obera gultas malu. Viņš ir miris.

Kad mediķi jau bija iznesuši Obera mirstīgās atliekas no mājas, Bens pasniedza policistam pirmsnāves vēstuli. Aprunājies ar visiem dzīvokļa biedriem, viens no virsniekiem iedeva Benam savu vizītkarti.

-   Es ar jums gribētu aprunāties vēlreiz.

-   Mēs atnāksim rīt, Bens apsolīja.

Viņš jutās emocionāli iztukšots. Aizvēris acis, Bens centās norobežoties no realitātes un atbrīvoties no trulajām sāpēm, kas smeldza plecos.

-   Pieņemiet mūsu līdzjūtību! teica otrs virsnieks.

-    Paldies! Bens teica, pavadīdams virsniekus līdz durvīm.

Kad policijas un neatliekamās palīdzības mašīnas bija aizbraukušas, Bens aizvēra durvis. Sagumis uz grīdas, viņš nogūlās uz muguras un centās sakārtot domas. Pēc minūtes viņš pievērsās Nātanam, kas ēdamistabā sēdēja pie stikla galda.

-    Kur ir Ēriks? Bens jautāja.

Nātans cauri stiklam vēroja savus purngalus.

-    Savā istabā runā ar māti.

-    Ar viņu viss kārtībā?

-    Kā to ņem, Nātans novilka. Kad viņš beigs runāt, tev būs jāpiezvana Obera vecākiem.

-    Man? Bens iesaucās. Es to nespēju.

-   Spēj gan. Nātans piecēlās un devās uz kāpņu pusi.

-    Kāpēc es? Bens jautāja, sekodams draugam.

-   Tu pie visa esi vainīgs, strupi atteica Nātans.

-    Kā tu uzdrošinies tā runāt! Bens iesaucās.

Nātans pagriezās un neticīgi lūkojās dzīvokļa biedrā.

-   Neesi? viņš jautāja, tuvodamies Benam. Bet kurš tad ir vainīgs? Nu Nātans un Bens stāvēja dzīvojamā istabā aci pret aci.

-    Vai Obers? Nē, tā nevar būt Obera vaina. Iespējams, tā ir Rika vaina. Iespējams, manējā. Iespējams, vainīgs senators Stīvenss.

-    Neviens nav vainīgs, Bens viņu pārtrauca.

-   Tātad nevienam neko nevar pārmest? Nātans jautāja. Viss pagrābts no zila gaisa?

-    Protams, tas nekur nav pagrābts. Jā, ja nebūtu manis, Obers, iespējams, būtu dzīvs. Bet tas vēl nenozīmē, ka es viņu nogalināju.

-   Nē, tu tikai apliki siksnu viņam ap kaklu.

Telpā iestājās saspringts klusums.

-   Zini, tu reizēm patiešām esi īsts nelietis.

-    Es tikai gribu būt drošs, ka tu…

-    Ko es? Bens ar asaru pilnām acīm pārtrauca Nātanu. Ka es jūtos vainīgs? Ka apzinos savu vainu? Neuztraucies, es apzi

nos. Jūtos atbildīgs par simt un vienu procentu. Es to visu iesāku, un tas mani mocīs visu atlikušo mūžu. Līdz pašai nāves stundiņai nebūs ne dienas, kad nejutīšos vainīgs.

-   Tā vajadzētu būt.

-   Tu nezini, kā vajadzētu būt, Bens teica trīsošā balsī. Obers bija mans labākais draugs! Lai glābtu viņu, es darītu visu, kas manos spēkos.

-   Tu varēji viņu glābt, Nātans teica. Tev tikai vajadzēja atvērt muti.

-   Pie velna, kas ar tevi notiek? Bens sāka kliegt. Nezināju, ka tev ir tik ciets pauris! Es taču grasījos iet uz policiju! Par to jau mēs šovakar runājām! Es nezināju, ka Obers izdarīs pašnāvību! Es nezināju, ka viņam galvā šādas domas!

-    Bet es nezinu, ko tu no manis gaidi. Domā, tu atzīsi savu vainu un es tev atlaidīšu grēkus? Nekā nebūs! Tu viņu nogalināji. Vai to tu saproti?

Niknuma pārņemts, Bens iesita Nātanam pa vēderu.

-    Es viņu nenogalināju!

Sāpēs saliecies, Nātans cīnījās pēc elpas.

-    Es viņu nenogalināju! Bens atkārtoja. Viņš izdarīja pašnāvību!

Vēl joprojām rīstīdamies, Nātans pieskrēja Benam klāt, un kaujoties abi divi uzkrita kafijas galdiņam. Ar rokām darinātais galds sašķēlās uz pusēm, gadagrāmatas un albums uzgāzās abiem virsū.

Atrazdamies virspusē, Nātans sagrāba Benu aiz krekla.

-    Kāpēc tu pieļāvi, ka tā notiek? viņš kliedza.

Bens atgrūda Nātanu un pietrausās kājās.

-   Ne mirkli nebiju vēlējies, lai tā notiktu!

-   Tad kāpēc tu…

-    Ak, kaut es būtu izdarījis vēl miljonu lietu! Bens atcirta.

-    Miljons nebija vajadzīgs, Nātans teica. Pietika ar vienu.

-   Zvēru, ka grasījos rīt iet un visā atzīties!

-    Kuru interesē, ko tu grasījies darīt? Nātans, asarām ritot pār vaigiem, uzkliedza. Obers nomira jau šovakar. Viņš ir beigts, Ben! Mēs viņu vairs nekad neredzēsim! Un miris viņš ir tevis dēļ. Obera vairs nav!

-   Nātan, es…

-   Man pietiek, Nātans teica un devās uz kāpņu pusi. Negribu dzirdēt tavus nolādētos paskaidrojumus. Lai ko tu ari teiktu, es zinu, ka tu viņu nogalināji. Ceru, ka šī doma tevi vajās mūžīgi mūžos.

-    Es jau tev teicu, Ričards Klermons sacīja Rikām, ka ne pirkstu viņam nepiedūru. Visu vakaru pavadīju, vērojot trijotnes tikšanos pie Džefersona pieminekļa.

-   Ja tu melo, policija tevi atradis, Riks brīdināja. Viņi paņēma pirkstu nospiedumus.

-   Es nemeloju! To, ka viņš izdarījis pašnāvību, es uzzināju tikai tad, kad atgriezos. Novilcis mēteli, Klermons jautāja: Un kopš kura laika tu tā uztraucies par to, kas notiek ar šiem puišiem?

-   Man ir pilnīgi vienalga, ja kāds no viņiem zaudē darbu, taču nāve ir pavisam kas cits.

-   Nesaprotu, kāpēc tu tā nervozē, Klermons noteica, apsēzdamies uz viesnīcas plīša dīvāna. Tu radīji viņiem neciešamus apstākļus, tāpēc vajadzēja būt gatavam, ka to kāds neizturēs.

-   Bet tā tam nevajadzēja notikt! Riks uzkliedza.

-Taču tev vajadzēja zināt…

-    Nemāci mani! Riks viņu pārtrauca. Kaut ko tādu paredzēt nav iespējams.

-   Bet…

-    Pietiek! Riks atcirta. Izbeigsim šo sarunu.

-   Jau beidzam, Klermons teica. Un ko mēs darīsim ar tiesas lēmumu?

-   Apsverot situāciju, Riks izņēma no viesnīcas ledusskapja nelielu baltvīna pudeli, nonācu pie secinājuma, ka Bens vairs nepakļausies.

-   Tu domā, ka rit viņš uz tikšanos nenāks?

-   Nešaubos ne mirkli, atvērdams pudeli, Riks atzina. Pusdienlaikā viņš jau runās ar varas iestādēm.

-Ja nu viņš…

-    Neuztraucies, Riks uzmundrināja kolēģi, līdz turienei viņš nenonāks.

Sāpju un sirdsapziņas pārmetumu mākts, Bens iegāja vannas istabā un dušā atgrieza ūdens krānu. Noģērbies viņš nostājās zem ūdens strūklas, gribēdams pēc iespējas ātrāk aizskalot pēdējo stundu notikumus. Izstiepis sev priekšā rokas, viņš atslīga pret dušas kabīnes priekšējo sienu un ļāva, lai ūdens straume plūst pāri augumam. Trīs minūtes viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi. Lēni un neatlaidīgi sevi pieteica raudiens.

-   Piedod, Ober! Bens šņukstēja, un raudas pārtapa histērijā.

-    Man patiešām ļoti žēl.

Vēl joprojām stāvēdams zem ūdens, viņš iztēlojās, kā nes Obera zārku, un atcerējās, kā bija nesis savu brāli. Bens iztēlojās Obera mātes seju brīdī, kad viņa uzzinās par dēla nāvi, un atcerējās, kā bija raudājusi paša māte. Viņš iztēlojās nākotni bez Obera un atcerējās, kā bija skumis pēc brāļa.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Svētdienas rītā piecpadsmit minūtes pāri deviņiem Bens uzvilka mēteli un paņēma portfeli. Vēl joprojām nespēdams atgūties pēc Obera nāves, viņš pūlējās nedomāt par briesmīgo klusumu, kas valdīja mājā. Bens izgāja pa ārdurvīm. Apkārtni klāja svaiga sniega kārta, un viņš centās trāpīt Ērika un Nātana atstātajās pēdās. Iedams uz metrostaciju, Bens laiku pa laikam atskatījās pār plecu. Neseno notikumu dēļ viņš bija kļuvis ārkārtīgi piesardzīgs. Pagriezies ap stūri, viņš ievēroja vīrieti tumšzilā ziemas mētelī un brūnā mīksta filca platmalē. Viņa seja zem cepures platajām malām nebija redzama. Pēkšņi līdzās apstājās pelēka mašīna. Bens tūdaļ pazina Ēriku.

-    Kā ir? atvēris logu, Ēriks jautāja.

-    Laikam jau labi, Bens nepārliecinoši noteica un, pakāpies uz ielas braucamās daļas, atspiedās pret logu. Pagājušonakt gulēju tikai kādas piecas minūtes.

-   Es ari, Nātans atzinās. Nespēju nedomāt par viņu. Visu laiku prātā…

-   Lūdzu, nerunāsim par viņu! Bens teica, ar cimdotajām rokām ieķēries mašīnas durvīs.

-    Vai tu visu izstāstīji Lisai?

-    Piezvanīju vēlu naktī. Nebiju paguvis pabeigt teikumu, kad viņa jau raudāja. Nekad nebiju viņu tādu pazinis. Viņa piedāvājās palīdzēt organizēt bēres.

-   Jauki. Pamanījis portfeli Bena rokās, Ēriks jautāja: Uz kurieni tu ej?

-   Uz prokuratūru.

-   Tomēr?

-    Jā, Bens teica. Rīt ap šo laiku jau būšu pielicis punktu šim murgam.

-   Vakar nepateicu, bet uzskatu, ka tu rīkojies pareizi.

-    Paldies! Bens noteica, kad garām pagāja svešinieks zilajā mētelī. Bens pagriezās, lai nopētītu, kā viņš pagriežas ap stūri.

-    Vai arī tev šis puisis šķiet aizdomīgs?

-   Nē. Kas ir?

-    Man viņš izskatās dīvains.

-    Nomierinies! Ēriks teica. Viņš noteikti nav uztraukumu vērts.

-    Droši vien, Bens novilka, atraudamies no loga.

-   Aizvest tevi līdz metro? Ēriks piedāvāja.

-    Labāk līdz centram.

-    Nav laika. Mājās ātri jāpārlasa daži raksti un jāskrien atpakaļ uz darbu. Līdz metro varu.

-    Neuztraucies! Bens teica, jau stāvēdams uz ietves. Tos divus kvartālus es noiešu kājām.

-   Kā vēlies, Ēriks novilka, vērdams ciet logu. Tiksimies vakarā!

-    Cerams, Bens atteica. Ja līdz vakariņām neesmu uzradies, tas nozīmē, ka cenšos vienoties ar prokuratūru.

Kad mašīna sāka kustēties, Bens turpināja ceļu. Nonācis līdz tirdzniecības centram, viņš paskatījās visapkārt. Uz veco vīru, kas pa sniegoto ietvi vilka ratus ar pārtikas precēm. Uz neatlaidīgo atlētu, kas lēni skraidīja kopā ar melnu labradoru. Uz lielveikala darbinieku, kas ar liekšķeri tīrīja ietvi. Uz tuklu sievieti, kas pūlējās noturēties kājās. Nespēdams nomierināties, Bens nonāca līdz iemīļotajai maiznīcai. Iedams iekšā, viņš centās nenervozēt. Man neviens neseko, viņš sev mēģināja iegalvot. Steigšus apēdis smalkmaizīti un banānu, Bens noslaucīja muti, aiztaisīja mēteli un atkal izgāja ārā. Un tūdaļ pamanīja vīrieti tumšzilajā mētelī un brūnajā platmalē.

Bens piesardzīgi devās uz metro pusi, vienlaikus pūlēdamies saprast, kas ir šis svešinieks. Vīrietis bija Rika augumā, taču spēcīgākas miesas uzbūves. Bet tā varbūt izskatās mēteļa dēļ, prātoja Bens. Sirds sāka pukstēt straujāk, un Bens mēģināja sev iegalvot, ka briesmas ir tikai viņa iztēles auglis. Nomierinies, viņš mēģināja

iestāstīt sev. Nav iemesla jukt prātā. Kad abus šķīra desmit pēdas, Bens novilka labās rokas cimdu un, nolēmis sist, ja svešais bīstami tuvosies, savilka pirkstus ciešā dūrē. Kad bija palikušas tikai piecas pēdas, Bens bija nosvīdis pagalam slapjš. Ejot svešajam garām, viņš izmisumā bija gatavs jebkuram risinājumam.

Aizturējis elpu, Bens pūlējās apslāpēt vēlmi atskatīties. Tikai tad, kad svešais bija krietnā attālumā, viņš beidzot atviegloti uzelpoja. Tādas bailes muļķīgu iedomu dēļ, Bens nodomāja un centās pasmieties par sevi. Kad viņš jau griezās, lai pēdējoreiz nopētītu svešo vīrieti, Benu kāds sagrāba no aizmugures. Kāda roka bija spēcīgi aptvērusi viņa kaklu, bet vēl viena tumšzila mēteļa piedurknē tērpta iegrūda viņam sejā kabatlakatu, kas kodīgi oda. Bens nekavējoties meta galvu atpakaļ un iesita uzbrucējam pa degunu.

-    Kuņas dēls! svešais iesaucās un, palaidis Benu vaļā, sagrāba savu asiņojošo degunu.

Mezdamies bēgt, Bens klepodams pūlējās atgūt elpu. Nonācis līdz lielveikalam, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka uzbrucējs seko. Bens nometa portfeli un izrāva lielveikala darbiniekam no rokām liekšķeri. Kad svešais tuvojās, Bens kā neprātīgs to novicināja.

-   Sasodīts, liec mani mierā!

-   Nomierinies, vīrietis teica. -I Es nedarīšu tev pāri.

Kamēr svešais centās novērst Bena uzmanību, uz stūra parādījās Riks un lēni tuvojās Benam no aizmugures.

-    Kas tu esi? Bens jautāja. Kas tevi atsūtīja?

-    Esmu tavā pusē, svešais teica. Zvēru. Esmu no Tieslietu ministrijas.

Svešais skatījās Benam pār plecu.

Sekodams šim skatienam, Bens pagriezās, vienlaikus savicinot liekšķeri. Pārsteigts viņš saprata, ka iesitis Rikām, kas gatavojās viņam uzbrukt.

-   Neticami! Bens iesaucās. Kad Riks nogāzās zemē, Bens viņam ar liekšķeri iesita pa galvu. Pie velna, ko tu iedomājies? Bens kliedza. Liec mani mierā!

Bens uzsauca lielveikala darbiniekam:

-    Izsauciet policiju!

-              Mēs jau esam no policijas, Rika sabiedrotais paziņoja.

-    Nevajag nevienu saukt.

-   Grāb viņu ciet, Klermon! Riks kliedza, satvēris savu asiņojošo ausi.

Iesitis ar liekšķeri Klermonam, Bens pagriezās un metās bēgt.

-   Seko! Riks pavēlēja, bet Klermons jau bija prom.

Būdams ātrāks un spēcīgāks par sekotājiem, Bens skrēja uz dzīvojamo māju pusi. Lēkdams pāri žogiem un šķērsodams pagalmus, viņš uzbrucēju acīs pavīdēja tikai dažas sekundes. Ieskrējis kādā piebraucamajā ceļā, viņš pagriezās pa kreisi un pāri žogam ielēca savu kaimiņu dārzā. Aizskrējis līdz tā galam, viņš atkal pārlēca pāri žogam un attapās vēl viena kaimiņa dārzā un tad nonāca uz piebraucamā ceļa. Līkumodams starp apkārtnes mājām, Bens zināja, ka jāizvairās tikai no vienas savējās. Ja uzbrucēji izšķīrušies, viens noteikti gaidīs viņu pie mājas. Strauji vilkdams plaušās dzestro gaisu, izvairīdamies no galvenajām ielām un skriedams gar atkritumu konteineriem, Bens joņoja atpakaļ uz lielveikalu. Cerēdams, ka izdevies aizbēgt no sekotājiem, viņš steidzās uz Boosin's bāru Bens zināja, ka tur ir telefona automāts un, pats svarīgākais, sētas durvis. Vēlreiz paskatījies pār plecu, viņš ieskrēja bārā.

Bens tūdaļ devās bāra dziļumā. Atrāvis vīriešu tualetes durvis, viņš iegāja kabīnē un aizslēdza tās. Noliecies viņš mēģināja atgūt elpu. Sajūtot telpas siltumu, Benam šķita, ka viņš deg kā ugunīs. Novilcis žaketi, viņš pacēla tualetes poda vāku un izvēmās. Iztukšojis kuņģi, viņš vēl joprojām rīstījās organisms reaģēja uz paniku, kas bija pārņēmusi prātu. Nolaidis ūdeni, Bens apsēdās. Viņš drebēja. Šausmas, viņš domāja, ar elkoņiem atspiedies pret ceļiem. Pie velna, kas notiek? Ar tualetes papīru noslaucījis pieri, Bens juta, ka pamazām atgriežas normālā ķermeņa temperatūra un sejas krāsa.

Pēc divdesmit minūtēm, pārliecinājis sevi, ka Riks ar kolēģi jau sen ir prom, Bens izgāja no tualetes. Izvilcis no kabatas vairākas monētas, viņš tās iemeta telefona aparātā. Uzspiedis Lisas numuru, Bens nepārtraukti lūkojās apkārt bārā sēdēja vairāki basketbola līdzjutēji, kas, gaidot pirmo šīsdienas spēli, ieturēja brokastis.

-    Hallo! atskanēja Lisas balss.

-    Tu neticēsi, kas tikko ar mani notika, Bens aizgūdamies iesāka. Man nupat uzbruka Riks ar vēl vienu puisi. Viņi mēģināja mani nolaupīt. Es viņiem iesitu ar sniega liekšķeri un…

-    Paga, paga! Lisa iesaucās. Visu pēc kārtas!

Noklausījusies, kas noticis pēdējās pusstundas laikā, viņa noteica:

-    Kaut kas neticams!

-   Tieši tā, Bens teica.

-   Vai labi nopētīji Rika kolēģi?

-    Ne īpaši. Nebija jau arī laika. Atceros tikai, ka viņš teicās esam no Tieslietu ministrijas.

-    Domā, tā ir taisnība?

-    Protams, ne, Bens atbildēja. Tieslietu ministrijas darbinieki ar hloroformu neuzbrūk cilvēkiem. Un viņš negribēja, lai tiek izsaukta policija.

-    Bet kas tad viņš bija?

Bena skatiens bija pievērsts bāra ārdurvīm.

-    Vai nu Rika rokaspuisis, vai arī vīrs, ko Riks izmanto, lai nopelnītu American Steel lietā.

-   Kādēļ Rikām vajadzīgs vēl viens cilvēks? American Steel ir atklāta akciju sabiedrība, Riks var nopirkt tik akciju, cik vēlas.

-    Akciju iegādei vajadzīga nauda, bet Riks, šķiet, iztērējies Grinnell lietā. Viņam vajadzīgs kāds, kam jau pieder lērums American Steel akciju vai kas vēlas palielināt kapitālu. Citādi viņš… Bens pievērsa uzmanību savam mētelim uz grīdas. Sasodīts! viņš iesaucās. Tikko atcerējos, ka atstāju portfeli pie lielveikala. Viņi droši vien to pievākuši.

-   Tu taču tur neglabāji tiesas lēmumu, vai ne?

-   Protams, ne. Taču tur ir vēstule. Un tas nozīmē, ka viņi zina par manu nodomu doties uz prokuratūru.

-   Viņi to zināja brīdī, kad saprata, ka tu neieradīsies uz satikšanos muzejā, Lisa iebilda. Starp citu, vai tu piezvanīji Ērikam un Nātanam?

-   Vēl ne. Kas ir?

-   Piezvani! Lisa mudināja. Ja Riks vazājas apkārt, viņš noteikti aizies arī līdz tavai mājai. Viņi vēl joprojām ir tur?

-    Nātans ir darbā, bet Ēriks laikam mājās.

Bens nolika klausuli un meklēja kabatās vēl dažas monētas. Neatrada. Niknumā viņš sāka spiest savas zvanīšanas kartes numuru lai pēc mirkļa atskārstu, ka kļūdījies.

-    Sasodīts! Bens nolamājās un nolika klausuli. Paņēmis to atkal, viņš vēlreiz uzspieda kartes numuru. Nu, zvani taču! viņš lādējās, gaidīdams signālu. Izdzirdējis to, Bens uzspieda mājas telefona numuru un lūdzās, kaut Ēriks vēl joprojām mājās labotu savus rakstus.

-    Hallo! atsaucās Ērika balss.

-   Erik, te es. Mūc prom no mājas! Riks un tas puisis tumšzilajā mētelī…

-   Vai tu piezvanīji Lisai? Ēriks pārtrauca draugu.

-   Nedomā tagad par Lisu! Bens teica. Tev jā…

-    Aizveries uz mirkli! Ēriks iesaucās. Riks piezvanīja uz šejieni un meklēja tevi. Viņš teica, ka lieta steidzama. Un viņš lika tev pateikt, ka dodas pie Lisas.

Benam pamira sirds.

-   Cik sen viņš zvanīja?

-   Pirms kādas pusstundas. Vai tev vajadzīga…

Bens jau bija nolicis klausuli. Viņš atkal uzspieda zvanīšanas kartes numuru un tad Lisas mājas telefona numuru.

-   Nolādēts, nolādēts, nolādēts! viņš lamājās, noklausījies jau piecus signālus.

Beidzot Lisa pacēla klausuli.

-    Hallo!

-   Mūc prom no dzīvokļa! Bens teica. Riks brauc pie tevis!

-    Bet es jau esmu šeit, atskanēja Rika balss. Kā sviežas, Ben? Sen neesam tikušies.

-   Ak Dievs!

-   Kādēļ tik skumji? Riks jautāja. Tas taču esmu tikai es.

-Ja tu viņai nodarīsi pāri, es zvēru, ka…

-   Iztiksim bez draudiem, Riks norādīja, un pēkšņi viņa balss kļuva ārkārtīgi nopietna. Tagad manās rokās ir gan Lisa, gan Nātans…

-    Nātans?

-   Aizveries un vienreiz sāc klausīties! Riks uzkliedza. Viņi abi ir manās rokās, un man šīs spēlītes ir piegriezušās. Kur tu esi?

Bens klusēja.

-   Šoreiz nav īstais bridis muļķoties, Riks teica. Vienu draugu tu šonedēļ jau zaudēji. Vai gribi zaudēt vēl vienu? Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja: Vai varbūt divus?

-    Esmu Boosin's barā, Bens beidzot atziņas. Ņuhempširstrītā.

-    Zinu, Riks teica. Pēc desmit minūtēm esi ārā! Un, ja tev gadījumā sagribas zvanīt policijai, vecākiem, Ērikam vai vēl kādam, man nāksies tevi smagi apbēdināt. Saprati?

-   Jā, pūlēdamies apslāpēt niknumu, novilka Bens.

-   Tad jau labi. Un pēdējais jautājums, Riks teica. Kāds lēmums tiks pieņemts American Steel lietā?

Bens atkal klusēja.

-    Es uzdevu jautājumu, Riks uzstāja.

Klusums.

-    Mēs taču runājam tikai par naudu, Riks brīdināja. Nemudini mani lietot spēku!

-   American Steel uzvarēs, Bens izdvesa. Laimīgs? Tagad vari pievākt savus miljonus.

-    Es patiešām esmu ārkārtīgi laimīgs, jo tieši tādu pašu atbildi man pateica arī Lisa, Riks teica. Pēc desmit minūtēm tiksimies pie bāra.

Kad Riks nolika klausuli, Bens eksplodēja. Sagrābis klausuli, viņš to trieca pret telefona aparātu. Izdzirdējuši troksni, vairāki apmeklētāji pievērsās Benam. Bet viņš atkal un atkal trieca klausuli pret aparātu.

Pēkšņi kāds viņu sagrāba no aizmugures.

-     Pie velna, ko tu dari? izrāvis klausuli Benam no rokas, bāra īpašnieks jautāja.

-    Liec mani mierā! Bens uzkliedza.

Bārmenis aizvilka Benu līdz durvīm un izmeta ārā.

-   Trakajiem vieta ir citur.

Gaidīdams pie bāra durvīm, Bens vārījās dusmās. Sabāzis rokas dziļi žaketes kabatās, viņš nikni iespēra pa nelielu sniega kaudzi līdzās ēkas sienai. Pēc desmit minūtēm ietves malā apstājās sarkans džips. Tajā sēdēja tikai Klermons.

-    Stāvi, kur esi! kāpdams ārā no džipa, pavēlēja Klermons.

Šoreiz viņam galvā vairs nebija brūnās platmales, tāpēc Bens

varēja nopētīt uzbrucēju. Apaļā seja šķita nogurusi un bāla, un Klermons izskatījās daudz vecāks, nekā Benam bija licies.

-    Novelc žaketi! Klermons teica, norādīdams ar tuklo, mezglaino pirkstu.

Bens paklausīja, un Klermons pārmeklēja viņu.

-    Vēl joprojām uztraucies par mikrofoniem? Bens jautāja.

-   Man teica, ka tev patīkot tos nēsāt. Pārliecinājies, ka Bens ir tīrs, Klermons atvēra mašīnas durvis. Laipni lūdzam! viņš teica.

Pēc trīsdesmit piecām minūtēm džips apstājās Palm Hotel stāvlaukumā Betesdā.

-   Seko man! Klermons pavēlēja, dodamies uz ieeju ēkas pagalma pusē. Un ja tu kādam bildīsi kaut vārdu…

-    Es visu sapratu, Bens atteica.

Ar liftu viņi uzbrauca divdesmit ceturtajā stāvā un pa gaiteni devās uz 2427. istabu. Klermons ar karti atvēra durvju elektronisko slēdzeni un iegāja greznajā telpā. Pirmā istaba bija tukša.

-    Kur tad visi ir? Bens jautāja.

-    Aizveries un nāc! Klermons teica.

Viņš izgāja cauri guļamistabai un atvēra durvis uz nākamo viesnīcas numuru. Izgājuši cauri tam, viņi nonāca pie trešā numura durvīm. Luksusa numurā viņus gaidīja Riks, Lisa un Nātans.

Kad Bens un Klermons ienāca istabā, Riks piecēlās no dīvāna.

-    Tad beidzot visa banda kopā, viņš teica. Lisa, Nātan, ceru, ka ar Benu esat pazīstami. Ben, iepazīsties ar Lisu un Nātanu!

Ieraudzījis Lisu un Nātanu mierīgi sēžam pie stiklota ēdamgalda, Bens jutās pārsteigts. Ieskatījies uzmanīgāk, viņš cauri stiklam redzēja, ka abi ar rokudzelžiem pieslēgti krēsliem. Zem Nātana kreisās acs bija redzams pamatīgs zilums.

-    Ar jums viss kārtībā? Bens jautāja.

-    Liecies mierā! aizgriezies nošņāca Nātans.

-    Bērni, Riks sāka rāties, izbeidziet plēsties!

-   Sist jau nu nevajadzēja, Bens norādīja.

-    Vajadzēja gan, steigšus attrauca Riks, jo viņš negribēja nākt mums līdzi.

Paskatījies uz Lisu, Bens jautāja:

-    Viņai taču jūs nesitāt, ko?

-   Tu joko? iespurcās Riks, norādīdams uz skrāpējumiem, kas rotāja viņa kaklu. Viņa ir vēl bīstamāka nekā tu.

Piegājis istabas stūrī pie sarkankoka rakstāmgalda, Riks no portfeļa izvilka vēl vienu pāri rokudzelžu un pameta tos Klermonam.

Klermons pastūma Benu uz milzīga koka krēsla pusi, kas atradās līdzās Nātanam.

-   Sēdies!

-    Vispirms atlaid viņus! Bens pieprasīja.

-             Lai abi varētu taisnā ceļā doties uz policiju? Riks iesmējās.

-    Sēdies, Ben! Nav īstais brīdis strīdiem.

Kad Bens apsēdās, Klermons ar rokudzelžiem pieslēdza viņu pie krēsla.

-   Ja domā, ka varētu sākt kliegt, Riks brīdināja, labāk pietaupi plaušas. Esam noīrējuši visu stāvu, un pārvaldnieks solīja, ka mūs neviens netraucēs. Šodien var nopirkt praktiski visu.

-   Nesaprotu, kāpēc tu esi tāds muļķis, Bens teica. Ēriks taču vēl joprojām ir uz brīvām kājām. Ja mēs šovakar nepārradīsimies mājās, viņš dosies uz policiju.

-   Nedosies vis, Riks dzedri noteica.

Lisa paskatījās uz Benu.

-   Nātans piezvanīja Ērikam un pateica, ka līdz vēlai naktij strādās. Tad es piezvanīju viņam un pateicu, ka ar mums viss kārtībā un ka Rika zvans bija tikai viltus trauksme. Pamanījusi dusmu vilni Bena sejā, viņa piebilda: Riks teica, ka nogalinās tevi, ja mēs atteiksimies zvanīt.

Pārsteigts par tik nopietniem draudiem, Bens paskatījās uz savu nolaupītāju.

-    Apmierināts? Riks jautāja.

-    Vai pavēlēsi pārtraukt lēmuma pieņemšanas procedūru? Fisks jautāja, nemierīgi sēdēdams Langena birojā.

-   Neredzu iespēju, kā, Langens teica. Mums ir tikpat daudz pierādījumu kā piektdien. Bens un Lisa visu nedēļas nogali nav rādījušies.

-   Es zināju, ka vajag noklausīties arī viņa māju, Fisks teica, pievērsdamies Langenam. Bet nu mums nav ne jausmas, kur šo meklēt.

-    Mēs zinām, ka viņš devies iepirkties.

-    Es tomēr uzskatu, ka mums jāaptur lēmuma pasludināšana. Jāpasaka tiesnešiem, ka to nevajadzētu darīt, iekams neesam atraduši Benu.

-   Ieklausies pats savos vārdos! Langens iesaucās. Tu gribi, lai aizturu Savienoto Valstu Augstākās tiesas darbību tikai tāpēc, ka viens no tās ierēdņiem brīvdienās nav ieradies birojā? Vai vari iedomāties, cik ātri pēc tam iestāsimies bezdarbnieku rindā?

-    Un ja nu viņš neparādīsies arī rīt?

-    Vienalga, Langens teica. Kamēr neesam savākuši visus pierādījumus, pat visniecīgāko sīkumu, mēs nedrīkstam pārtraukt tiesas darbību. Tici man, savāksim informāciju, un Bens Edisons būs manās rokās. Bet līdz tam nāksies sēdēt un gaidīt.

-   Un klausīties, Fisks piebilda, pagriezdams skaļruni uz Langena galda.

Benam sāka smelgt rokas.

-   Tu kļūdījies, nolaupot tikai mūs trīs.

-   Tiešām? Riks sēdēja uz grezna dīvāna un šķirstīja dokumentus, kas bija izklāti uz kafijas galdiņa.

-    Nopietni, Bens teica. Ēriks nenoticēs tām pasaciņām. Varu saderēt, ka viņš jau sēž policijas iecirknī.

-    Diezgan stulba iedoma, Riks teica, vēl joprojām pētīdams papīrus.

-    Kāpēc tā?

-   Tu domā, ka Ēriks metīsies uz policiju? Riks jautāja, pacēlis acis uz gūstekņiem. Tas pats Ēriks, kas lūdza tevi izvairīties no došanās uz varas iestādēm? Tas pats Ēriks, kas teica, ka tu saviem spēkiem varēsi mani notvert? Vai šis cilvēks tagad visu izstāstīs? Pat Obers bija daudz apķērīgāks. Bens sakoda zobus.

-    Dabūji pa nervu, jā?

-    Ja nebūtu tevis, viņš vēl joprojām būtu dzīvs, Bens teica.

-    Es nogalināšu tevi!

-   Protams! Ja tu patiešām tam tici, es saprotu, kāpēc domā, ka Ēriks glābs tevi. Iekārtojies ērtāk uz dīvāna, Riks turpināja:

-    Patiešām negribas tevi sāpināt, bet šoreiz tu esi palicis viens.

Sēdēdams pie rakstāmgalda politikas nodaļā, Ēriks nervozēja. Jau trīs stundas viņš mēģināja sazināties ar saviem dzīvokļa biedriem. Nātana nebija darbā, Bens tiesā nebija parādījies, Lisas nebija arī mājās. Tie droši vien bija viltus telefona zvani, Ēriks prātoja, kamēr vēlo pusdienu drupatas bira datora tastatūrā. Noslaucījis rokas gar džinsiem, viņš pāršķirstīja vizītkaršu grāmatiņu. Pietiks spēlēties, viņš nosprieda un uzgrieza Augstākās tiesas Drošības dienesta numuru. Bija vajadzīga palīdzība.

-   ASV Drošības dienests, atbildēja kāds vīrietis. Runā Kāris Langens.

-    Langena kungs, te Ēriks Stromans, Bena Edisona dzīvokļa biedrs.

-    Kā uzzinājāt manu privāto telefona numuru? Langens izklausījās aizkaitināts.

-    Paņēmu no Bena rakstāmgalda, jo nekad jau nevar zināt, kad pēkšņi ievajadzēsies drošībnieku palīdzību, Ēriks skaidroja.

-   Zvanu tikai tāpēc, ka radusies ārkārtēja situācija. Manuprāt, Benam ir nopietnas problēmas.

-    Klausos.

-    īsumā stāsts ir šāds: Benu šantažē kāds puisis, vārdā Riks. Pirms pāris stundām man piezvanīja Bens un teica, lai dodos prom no mājas, jo Riks grasās uzbrukt. Stundu pēc tam piezvanīja Lisa un stāstīja, ka viss ir kārtībā. Iespējams, esmu vienkārši pārāk uztraucies, taču domāju kaut kas ir atgadījies.

-    Erik, priecājos, ka piezvanījāt, Langens teica. Bet tagad izstāstiet visu no paša sākuma.

Desmitos vakarā Riks un Klermons sēdēja luksusa numurā un tiesāja vakariņu atliekas.

-    Vēl tikai divpadsmit stundas, Riks teica, knibinādams cepeti. Jau gandrīz esam galā.

-    Apsoli, ka pusdienlaikā nauda jau būs mūsējā? Klermons jautāja.

-   Cik reižu tu to gribēsi dzirdēt? Riks atbildēja ar pretjautājumu. Pusdienlaikā viss būs kārtībā.

-   Neskaties uz mani tādām acīm! Klermons teica. Tu manā vietā uztrauktos tāpat. Pēc pāris stundām taps skaidrs, ka American Steel mārketinga viceprezidents iesaistījies riskantā pasākumā un labi nopelnījis ar akcijām. Šis darījums pārsteigs sasodīti daudzus cilvēkus.

-   Kad viņi visu sapratīs, mēs jau būsim tālu prom, Riks mierināja. Nesāc trakot!

-    Būšu laimīgs, kad tas viss būs beidzies, Klermons teica.

-   Tu būsi vairāk nekā laimīgs, Riks sacīja. Tu būsi bagāts. Tas līgums ir miljonus vērts.

-    Bet ja nu Bens melo un American Steel zaudēs?

-   Neuztraucies! Riks teica. Pēc izgāšanās ar Grinnell es ne dolāru neizdošu, iekams nebūšu pārliecināts, ka viņš runā patiesību.

-    Nātan, varbūt izbeigsi? Bens lūdzās. Aprunāsimies!

-    Liec viņu mierā! Lisa teica. Kad gribēs, tad arī runās.

-    Klusēšana šobrīd nepalīdzēs nevienam, Bens teica. Saproti to!

-   Saprast? Nātans palūkojās Benam tieši acīs. Obers ir miris. To es nespēju tā vienkārši saprast. Ne šodien, ne rīt. Nekad.

-    Pietiek plēsties, zaudējusi savaldību, Lisa pārtrauca abus. Paliekusies uz kreiso pusi, viņa pamanīja, ka rokudzelži pieslēgti koka spraislim, kas savieno krēsla priekšējās un aizmugurējās kājas. Es uzskatu, ka vajadzētu domāt, kā tikt prom no šejienes.

-    Uzminēju! Nātans nošņāca. Tev ir matadata, un tu esi atmūķēšanas meistare!

-    Kaut tā būtu! Lisa nopūtās.

Viņa sašūpoja krēslu tā, ka varēja piecelties kājās. Sakumpusi viņa pavirzījās tuvāk Benam un apsēdās viņam priekšā.

-    Redzi tos spraišļus? Lisa jautāja. Ja tu pietiekami stipri uzsitīsi, tie salūzīs.

Bens novērtēja spraišļu biezumu.

-   Tas nav iespējams, viņš teica. Es nekad…

-    Izbeidz! Lisa noteica. Pamēģini! Sper! Tikai nepārlauz man roku.

Bens iekārtojās tā, lai būtu ērti iespert pa spraisli.

-    Pagaidi! Lisa pavēcināja savažoto roku. Dod otru kāju!

-    Kādēļ?

-   Citādi tu, sperot ar vienu kāju, tūdaļ nokritīsi atmuguriski.

Palocījis galvu, Bens ļāva Lisai satvert kreisās kājas potīti. Novietojis labo kāju spēriena pozīcijā, viņš noskaitīja līdz trīs un trieca kāju pa spraisli.

-   Vēlreiz! Lisa komandēja. Sit vēlreiz!

Iespēris vēl kādu duci reižu, Bens juta, ka spraislis sāk šķelties.

-   Gandrīz jau iznāca, Lisa teica.

Vēl pēc viena sitiena spraislis sadalījās, un Lisa varēja noslidināt rokudzelzi no krēsla kājas. Viena roka vēl joprojām palika pieķēdēta, un viņa pagrieza krēslu.

-    Bet tagad otru.

-   Tikai klusām! Nātans brīdināja, nenovērsdams acis no durvīm, kas veda uz blakus esošo luksusa numuru.

Kad Bens bija salauzis arī otru spraisli, Lisa tika atbrīvota. Rokudzelži gan vēl karājās ap delnu locītavām, tomēr viņa piegāja pie Bena krēsla un jau gatavojās spert.

-    Liec mieru krēslam! Bens teica. Bēdz un izsauc palīdzību!

-    Nekādā ziņā, Lisa attrauca.

-    Nestrīdies un ej! Bens pavēlēja. Visiem trim mums neizdosies tikt brīvībā tā, lai neviens neko nedzirdētu.

-    Bet līdz šim viņi taču neko nedzirdēja? Lisa jautāja. Turklāt, ja es aiziešu un viņi to atklās, kas zina, ko viņi izdarīs ar jums?

-    Ar mums viss būs kārtībā, Bens teica. Ej pēc palīdzības!

-   Nekur es neiešu, Lisa atbildēja un sāka spert pa Bena krēsla spraisli. Negribu, lai jūsu nāves būtu uz manas sirdsapziņas.

-    Viņi mūs nenogalinās, Bens uzstāja.

Lisa pārtrauca speršanu, lai paskatītos Benam tieši acīs.

-   Tu joko? Domā, ka viņi mūs piekāva, nolaupīja un saķēdēja, taču nogalināt negrasās?

-    Ej pēc palīdzības!

-    Nātan? Lisa jautāja.

-    Sper pa krēslu! Nātans teica. Es piedzīvoju, kā viņi izdaiļo manu seju. Rikām tas patika.

Stāvēdama uz vienas kājas, Lisa spēra pa spraisli. Tas negribēja padoties.

-   Sasodīts!

-   Taisies prom no šejienes! Bens lūdza.

-    Aizveries! Lisa atteica, sizdama pa spraisli.

Tas pamazām sāka ļodzīties un pēc sešiem spērieniem salūza. Lisa metās pie otras krēsla puses.

-    Pasteidzies! Bens mudināja.

-    Un ko, tavuprāt, es daru? Lisa jautāja.

Pēc minūtes salūza arī otrs spraislis. Abi piesteidzās pie Nātana krēsla un sāka spārdīt veco koka mēbeli.

Nātana adrenalīna līmenis bija sasniedzis kritisko robežu.

-   Tūdaļ, viņš runāja, tūdaļ padosies.

Lisai bija nogurušas kājas, tāpēc viņa uz mirkli apstājās, lai atvilktu elpu.

-   Turpini spert! Nātans mudināja. Tūdaļ jau būs kārtībā

Kad Bens uzsita pa savu pusi, Nātans atbrīvoja roku. Steigdamies palīgā Lisai, Bens izdzirdēja klusu klikšķi.

Visi pacēla acis.

-    Nolādēts! Nātans iesaucās.

-   Kādēļ pārtraucāt darbošanos? Riks jautāja. Stāvēdams istabas stūrī, viņš notēmēja pistoli uz trim draugiem.

-    Vajag viņus izšķirt, Riks teica, kad abi ar Klermonu tuvojās lielajam stikla galdam. Viņš ar pistoli norādīja uz Lisu. Šito vannas istabā ar rokudzelžiem pieslēdz caurulēm zem izlietnes!

Kad Klermons sagrāba Lisas kreiso roku, viņa ar labo iebelza uzbrucējam pa galvu. Satvēris abas Lisas rokas vienā, Klermons iesita viņai pa seju un nogrūda uz grīdas.

-   Es tevi nositīšu! Bens iesaucās un pieskrēja klāt Klermonam.

Riks notēmēja uz Benu.

-    Pat nedomā kustēties!

Pēkšņi sastindzis bailēs, Bens vērās uz Rika pistoles stobru.

Tajā brīdī atsprāga durvis, kas veda uz otro luksusa numuru.

-    Stāvēt uz vietas! ASV Drošības dienests! iesaucās Kāris Langens, ieskriedams istabā un tēmēdams pistoli visos virzienos. Benam pavērās mute.

-    Visi tiek arestēti! Langens kliedza.

-    Kur, pie velna, tu biji? Riks rāmā balsī jautāja. Tev te bija jābūt jau pirms vairākām stundām.

Nolaidis pistoli, Langens paskatījās uz Benu un sāka smieties.

-   Vecīt, tev vajadzētu redzēt sevi spogulī, viņš teica. Tu taču patiešām iedomājies, ka ierados tevi atbrīvot, vai ne?

-    Palīdzi viņus sasiet! Klermons teica. Viņi gandrīz jau aizbēga.

-    Kā jūties, nolikts muļķa lomā, Edison? Langens jautāja, notēmējis pistoli uz Benu. Bet tagad rokas augšā!

-    Sasodīts, kas te notiek? Bens jautāja, pacēlis rokas. Tu strādā viņu labā?

Iespiedis pistoli Benam mugurā, Langens vedināja viņu pie krēsla, kas nebija salauzts.

-   Neuztver to personiski! Langens teica. Bet naudai ir liela vara.

-   Vai ari Fisks ir ar jums uz vienu roku? Bens jautāja, kamēr Langens atkal pievažoja viņu krēslam.

-    Būtu laimīgs, Langens atbildēja un, pievērsies Rikām, piebilda: Tur es biju visu dienu. Piedod, ka nevarēju palīdzēt sagūstīt šo trijotni.

-    Fisks nelika mieru? Riks jautāja.

-   Tu joko? Nācās izdomāt neskaitāmus attaisnojumus, kāpēc nevajadzētu visus arestēt. Viņš ir daudz tramīgāks par jaunavu pirmajā naktī.

Pamanījis šoku Bena sejā, Riks pavīpsnāja.

-    Vai viņš klusēs? Riks jautāja.

-    Pagaidām šķiet mierīgs, taču baidos, ka rīt, kad Bens neieradīsies darbā, viņš sāks pamatīgi trakot.

-    Bet neko nedarīs, Riks mierināja. Spriežot pēc tā, ko tu pats stāstīji, viņš ne pirkstu nepakustinās bez tavas atļaujas.

-   Neticami, Bens noteica, kamēr Langens atkal pieslēdza Nātana rokudzelžus krēslam.

-    Beidz, Ben! Langens teica. Vai tu tiešām biji pārliecināts, ka esi gudrs? Ja nebūtu manis, Fisks jau pirms vairākām nedēļām būtu piebāzis tavu kabinetu ar noklausīšanās ierīcēm, taču es to atļāvu tikai pirms pāris dienām. Un to melu detektoru tu bez manas palīdzības nebūtu pievārējis. Patiesību sakot, tu esi man pateicību parādā.

-    Nesaprotu, Bens teica. To pārbaudi taču vadīja Fisks!

-   Bet kurš, pēc tavām domām, sagatavoja mašīnu? Langens jautāja, apsēzdamies uz dīvāna līdzās Rikām. Pats saviem spēkiem tu pārbaudi nebūtu izturējis.

-   Bet tu biji pārliecināts, ka palīdzēja dzīvokļa biedra iedotās tabletes, Kiks teica.

Bens pievērsās Nātanam.

-    Man pat prātā neienāca…

-   Liecies mierā, Nātans trīsošā balsī nočukstēja. Šobrīd tam vairs nav nekādas nozīmes.

-    Ei, vecīt, Langens iesmējās un uzsita Rikām pa celi, vai redzēji viņu sejas brīdī, kad parādījos es? Šie jau bija pārliecināti, ka viss beidzies!

-    Beigsies ar, Riks noteica. Pēc kādām vienpadsmit stundām.

Četros no rīta telpā dega tikai viena lampa, un valdīja baismīgs klusums. Nelielā galda lampiņa līdzās dīvānam deva tikai tik daudz gaismas, lai Langens varētu lasīt avīzi. Lisa vannas istabā gulēja uz flīzēm nogurums bija guvis virsroku pār bailēm. Dzīvojamā istabā Nātans pūlējās turēt acis vaļā, taču galva ik pa brīdim noslīga uz krūtīm. Savukārt Benam istabas stūrī miegs nenāca, un viņš kvēlojošām acīm vēroja Langenu.

Sēdēdams uz dīvāna un šķirstīdams avīzi, Langens sargāja trijotni. Paraudzījies pār plecu, viņš uztvēra Bena skatienu.

-   Ja jau tā blenz, varētu arī kaut ko pateikt, Langens sacīja. Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja: Kāpēc neguli?

-   Neesmu noguris.

-    Labi, paliec nomodā, Langens teica un atkal pievērsās avīzei. Man taču ir vienalga.

-   Ceru, ka summa ir tā vērta.

-   Tā ir pieklājīga.

-   Cik tad mūsdienās maksā godīgums? Bens jautāja. Miljonu? Divus?

Langens salocīja avīzi un pagriezās pret Benu.

-   Man lekcijas morāles jautājumos nav vajadzīgas.

-    Labi jau labi, Bens noteica. Bet ceru, tu saproti, ka visu atlikušo dzīvi nāksies bēguļot.

-   Ko tu muldi? Langens jautāja. Šī nav nekāda bērnu spēlīte! Kad viss būs galā, es atgriezīšos darbā. Un, ja atvedīšu arī

Amerikas visvairāk meklētos ierēdņus Benu un Lisu, iespējams, mani pat paaugstinās.

-    Bez šaubām, Bens novilka.

-   Negribi, netici, Langens teica. Bet rit pret vakaru tiks izsludināta tevis meklēšana. Uzmini, kura cilvēka vārds būs pievienots dokumentiem, kad gaismā nāks mūsu darījumi ar akcijām? Turklāt bankas konts, ko Riks atvēra uz tava vārda CM1 lietas laikā, nedomā, ka no šā nieciņa vairs nebūs nekāda labuma! Ja to saliek kopā ar ierakstu, kurā tu apliecini, ka esi izpaudis tiesas lēmumu, tev vairs neticēs neviens cilvēks pasaulē!

-   Tev nekas nesanāks.

-   To mēs vēl redzēsim, Langens teica. Kuram, pēc tavām domām, Amerika noticēs: ierēdnim ar miljonu dolāru bankas kontā vai drošībniekam, kas viņu notvēris? Gribēsi ziņot policijai par Riku? Bet kādi tev ir pierādījumi? Patlaban tu nevari pierādīt pat to, ka viņš vispār eksistē!

Bens klusēja. Sasprindzinot plecus, viņš juta, kā rokudzelži sažņaudz delnu locītavas.

-   Lai ko tu arī teiktu, Riks rūpējas tikai par sevi. Tevis dēļ viņš pat pirkstu nepakustinās. Ja godīgi, es nemaz nebrīnītos, ja viņš ziņotu par Drošības dienestu. Es tavā vietā ņemtu kājas pār pleciem.

-    Izbeidz, Ben! Vai tu patiešām domā, ka vari mani pierunāt mest kažoku uz otru pusi? Es neesmu nekāds stulbs un vientiesīgs sulainis. Es apzinos, ar ko tas viss var beigties. Mēs ar Riku šo plānu izstrādājām jau sen, un esmu nolēmis to izpildīt līdz galam.

-   Tātad tu esi iesaistījies šajā nelietībā jau kopš CMI lietas laikiem?

-    Kā gan citādi Riks tik daudz zinātu par Augstāko tiesu? Langens jautāja. Bez sava cilvēka tādu plānu izbīdīt nebūtu iespējams.

Atvērās durvis istabas stūrī, un tumšajā telpā ieplūda spilgta gaisma no blakusesošā luksusa numura. No tā iznāca Riks.

-Jau sadraudzējāties? nostājies istabas vidū, viņš jautāja.

-    Protams. Langens piecēlās no dīvāna un devās uz otra numura pusi. Bens pierunāja mani mest kažoku uz otru pusi. Beidzot sapratu, kāds muļķis esmu bijis, tāpēc tagad došos uz policiju.

-   Lieliski, Riks noteica, uzsizdams garāmejošajam Langenam pa plecu. Bet vispirms tomēr izgulies! Rit būs grūta diena.

Durvīs Langens apstājās un pagriezās atpakaļ.

-    Arlabunakti, Ben!

-    Kaut tu gulēdams nosmaktu! Bens nokliedza, un durvis aizcirtās.

-    Izskatās, ka esam palikuši divi vien, Riks secināja, pamanījis, ka Nātans guļ.

-    Nu un tad? Bens nošņāca, mēģinādams paskatīties pār plecu.

Nostājies aizmugurē, Riks lēni pašķieba atpakaļ Bena krēslu.

-    Ko tu dari? Bens jautāja.

Riks neatbildēja. Aizvilcis krēslu līdz istabas vidum, Riks pavērsa Bena krēslu pretim dīvānam. Pārliecinājies, ka labi varēs redzēt savu vērtīgāko gūstekni, Riks apsēdās.

-    Nedusmo! Riks teica. Katrā spēlē ir uzvarētājs un ir arī zaudētājs. Šoreiz sagadījies, ka zaudētājs esi tu.

-    Un tu esi uzvarētājs?

-    Esmu gan, Riks atbildēja. Ari tu varēji būt uzvarētājs. Es jau pašā sākumā to piedāvāju, bet tu vienkārši atteicies.

-   Nekāda piedāvājuma nebija, Bens attrauca. Tu man neko nepiesolīji. Tu vienkārši izmantoji manu uzticēšanos.

-    Droši sūdzi mani tiesā! Vai citādi tu man būtu devis informāciju?

Bens neatbildēja.

-    Nu lūk!

-   Tad jau iznāk, ka tu visu par mani zini.

-   Ben, vai tu maz nojaut, kāda ir galvenā atšķirība starp mums?

-   Ja neņem vērā faktu, ka tu esi traks?

-    Es runāju nopietni, Riks teica. Nianse ir smalka, taču būtiska.

-    Ak jā, sapratu, Bens iesaucās. Tagad tu man sāksi stāstīt salkanu pasaciņu par to, ka mēs esam vienas monētas divas puses.

-    Nebūt ne. Iespējams, mums ir daudz kopīgu īpašību, taču, cik man zināms, mēs neesam pat vienu aprindu pārstāvji. Un tikai tāpēc, ka starp mums ir viena atšķirība: tu tici, ka sabiedrība ir laba, bet es uzskatu, ka tas ir pārpratums.

-   Tu nu gan esi disidents.

-    Padomā par maniem vārdiem, un tad sapratīsi, ka man ir taisnība, Riks pamācīja. Tu vij intrigas, melo un izmanto citus tāpat kā es. Taču tev patīk tas, kā sabiedrība iekārtota. Tu pakļaujies normām. Tu sūri grūti strādā, sameklē labu darbu un ideālu sievu, nopērc ideālu māju un līzingā iegādājies ideālu mašīnu. Tu visu mūžu dzīsies pakaļ šim burkānam. Kamēr soļosi pa šo ceļu, tu neatkarīgi no savas apķērības būsi prognozējams pragmatiķis, un tā būs mana lielā izdevība. Tieši šā iemesla pēc es izvēlējos tevi.

-   Tu mani nepazīsti, Bens dzestri iebilda.

-   Tiešām? Riks jautāja. Tad ļauj uzdot jautājumu, ko allaž esmu vilcinājies uzdot: varbūt strādāsim kopā?

-Ko?

-   Es nejokoju, Riks teica ārkārtīgi nopietnā balsī. Mēs kļūstam partneri. Es tevi laižu vaļā. Tu atgriezies Augstākajā tiesā. Tu turpini strādāt un piegādā man informāciju par ienesīgiem lēmumiem. Vasarā mēs jau peldēsimies naudā. Tev ne par ko vairs nevajadzēs uztraukties.

-   Tu nopietni?

Riks pasmaidīja.

-    NT ē, nepavisam ne. Vai tad es izskatos pēc tāda muļķa?

Bens ar labo kāju iespēra Rikām pa apakšstilbu.

-    Preteklis!

-    Bet protams! Riks atbildēja.

Viņš ar spēju kustību apgāza Bena krēslu. Nokritis augšpēdus, Bens pūlējās atbrīvoties no rokudzelžiem. Pakļauts kritiena inerces spēkam, viņš saspringa triecienam. Ar skaļu blīkšķi krēsls nogāzās, un Bens ar galvu atsitās pret grīdu. Gulēdams uz muguras, Bens aizvēra acis, lai nebūtu jāizrāda sāpes.

-   Izgulies labi! Riks teica, atlaizdamies dīvānā. Rīt būs liela diena.

-    Augšā! Augšā! Augšā! Riks kliedza bez piecpadsmit minūtēm deviņos no rita.

Uztrūkusies no miega, jo Riks spēcīgi uzsita pa vannas istabas durvīm, Lisa salēcās un atsita galvu pret caurulēm. Apsēdu

sies viņa atslīga pret vannas malu un pagrozīja delnas, lai atjaunotu asinsriti krīta baltajās rokās.

Dzīvojamā istabā Nātans lēni grozīja kaklu. Bens, vēl joprojām atrazdamies uz muguras, tomēr bija gulējis labāk par pārējiem draugiem.

-    Man jādodas uz vannas istabu.

-    Būs jau labi, Riks atteica, pieceldams Bena krēslu.

-   Jūs nu gan izskatāties šausmīgi, Klermons norādīja uz maisiņiem zem Bena un Nātana acīm.

-    Kur Langens? paskatījies apkārt, jautāja Bens.

-    Darbā, atbildēja Riks, tuvodamies Nātanam. Mierina Fisku.

-     Kad zvanīsi brokerim? Klermons nepacietīgi noprasīja.

-    Ir jau gandrīz deviņi.

-Tūdaļ zvanīšu. Riks atgāza Nātana krēslu un aizvilka līdz istabas vidum.

-    Kas notiek? Nātans jautāja. Ko tu dari?

-   Pārbaudu teoriju, Riks atbildēja, atlaizdams krēslu. Pagriezies pret Benu, kas tagad sēdēja līdzās Nātanam, Riks jautāja:

-   Tu labi redzi savu draugu?

-    Liec viņu mierā! Bens brīdināja. Es jau tev pateicu, kāds būs tiesas lēmums.

-   Tu man pateici lēmumu arī Grinndl lietā, noteica Riks, uzrotīdams sava baltā krekla piedurknes. Bet redz, cik tālu esmu tāpēc ticis. Riks atvēzējās un iebelza Nātanam pa vaigu.

-    Izbeidz! Bens iekliedzās.

-    Vai American Steel patiešām uzvarēs? Riks jautāja.

-    Uzvarēs. Zvēru!

Riks iesita Nātanam pa žokli.

-    Un tu domā, ka tāds ir pareizais lēmums?

-    Izbeidz! Bens kliedza. Tas ir pareizs.

Nātanam no mutes sāka tecēt asinis. Klermons teica:

-   Viņš runā patiesību.

-   To mēs vēl redzēsim, Riks teica, iedams vannas istabas virzienā. Pēc mirkļa viņš no turienes aiz rokudzelžiem izvilka Lisu.

-    Pat neuzdrošinies! Bens kliedza, dusmās vārīdamies.

-   Aizveries! Riks noteica.

Klermons aizvilka prom Nātana krēslu un istabas vidū nolika brīvo. Lisa spārdījās un neganti pretojās Rikām.

-    Aizvāc savas rokas! viņa kliedza. Es tevi nogalināšu!

-    Apklusti! Riks teica, kamēr abi vīrieši piespieda viņu apsēsties.

Beidzot pieslēdzis Lisas rokudzelžus krēsla paročiem, Riks atkāpās, lai redzētu Bena sejas izteiksmi.

Juzdams, ka pietvīkst, Bens gluži vai eksplodēja.

-    Liec viņu mierā! Es taču tev pateicu to sasodīto lēmumu!

-    Ei, Riks iesaucās, es nemaz nezināju, ka jūs esat tik tuvi!

-    Pasteidzies! Klermons mudināja, skatīdamies pulkstenī.

-    Mums vairs nav laika.

-   Tici man, Riks teica, ja lēmums nebūs mums labvēlīgs, visas pasaules laiks vairs nebūs nenieka vērts. Pievērsies Benam, viņš turpināja: Tātad, Ben, vai American Steel patiešām uzvarēs?

-    Nesaki! Lisa iesaucās.

Riks iesita viņai pa seju.

-   Tev neviens neko neprasīja. Zem Lisas kreisās acs parādījās sarkans plankums. Tagad jūs ar Nātanu esat gauži līdzīgi.

-   Liec Lisu mierā! Bens kliedza, velti mēģinādams atbrīvoties no rokudzelžiem un locīdamies ārprātīgā niknumā. Es tevi nositīšu!

-   Es uzdevu… jautājumu, Riks teica, vēlreiz iebelzdams Lisai.

Kad Lisai no mutes sāka sūkties asinis un siekalas, Bena mēģinājumi atbrīvoties kļuva izmisīgi.

-   Nolādēts! Es tevi nositīšu!

-   Tā nav nekāda atbilde, Riks noteica un iecirta Lisai pamatīgu pliķi.

Niknuma pārņemts, Bens vairs nespēja valdīties. Gluži kā neprātīgs viņš centās tikt vaļā no važām.

-    Tā ir patiesība! viņš kliedza, asarām ritot pār vaigiem.

-    Ko vēl tu gribi zināt?

-    Kāds būs balsojums? Riks jautāja.

-   Četri pret pieci, Bens teica. Izšķirošā ir Dreibergas balss.

Riks izvilka pistoli un notēmēja uz Lisu.

-    Esi pārliecināts?

-    Beidz, Rik, nu jau pietiek, iejaucās Klermons.

-   Aizveries! Riks teica. Satvēris Lisu aiz matiem, viņš iebāza pistoles stobru sievietei mutē un atkārtoja jautājumu. Esi pārliecināts?

-   Zvēru, Bens vēlreiz noteica, pie savas dzīvības.

Riks uzlika pirkstu uz gaiļa.

-    Es nejokoju. Es to patiešām varu izdarīt.

-   Zvēru, tā ir patiesība, uztraukts teica Bens. Steel uzvarēs.

Riks nopētīja Benu, meklējot viņa sejā kādu pazīmi, kas liecinātu par krāpšanu.

-    Labi, viņš teica, izvilkdams pistoli no Lisas mutes. Es tev ticu. Riks piegāja pie rakstāmgalda istabas stūrī un paņēma mobilo telefonu. Aši uzspiedis numuru, viņš teica: Hallo! Noa? Te es. Lūk, kas man tev sakāms. Tiklīdz birža būs vaļā, gribu, lai tu likvidē visus tos privileģēto akciju sertifikātus, kurus es tev iedevu. Tad par iegūto naudu nopērc visas American Steel akcijas, kādas vien dabūjamas. Brīdi klausījies, Riks turpināja: Tieši tā. Esmu pilnīgi pārliecināts. Pēcpusdienā visai naudai jābūt pārskaitītai uz manu parasto kontu. Tieši tā. Uzminēji. Riks nolika klausuli un pievērsās Klermonam. Tagad atliek tikai gaidīt.

Lisai reiba galva, un asinis pilēja uz paklāja.

-    Lisa! iesaucās Bens. Tu mani dzirdi?

-    Viņa atgūstas, Nātans teica. Vēl sekundi pagaidi!

-    Pie velna, kas notika? Lisa jautāja. Tāda sajūta, ka sejas vietā ir balons.

-    Ar tevi viss kārtībā? Bens vaicāja. Stāsti!

-    Ir jau labi, Lisa atbildēja un aizvēra acis, lai mazinātu reiboni. Ļauj atgūt elpu! Kādu brīdi klusējusi, viņa jautāja: Vai mana acs izskatās tieši tikpat slikti, kā es to jūtu?

-   Tas ir parasts zilums, Bens teica.

-    Es zinu, Lisa izdvesa. Bet pasaki, kāds tas izskatās!

-    Diezgan bēdīgs.

-   To pastrādāja tikai Riks, vai ari Klermons pielika roku?

-   Tikai Riks, Bens atbildēja.

-    Kad tikšu vaļā no šitiem rokudzelžiem, viņam beigas. Lisa pār plecu paskatījās uz Nātanu. Un kā tev?

-    Normāli, Nātans nočukstēja.

-    Vai mana acs izskatās tikpat nožēlojama kā viņam? Lisa jautāja Benam, ar zodu norādījusi uz Nātanu.

-    Pēc pāris stundām izskatīsies, Bens atbildēja.

-    Lieliski! Lisa iesaucās.

-    Ei, Rik! Bens kliedza. Vai ledu mēs vismaz varam dabūt?

-   Nē, Riks atteica, no portfeļa vilkdams ārā klēpjdatoru.

Dažas minūtes pirms desmitiem Riks pievienoja mobilo telefonu datoram un uzmeklēja Westlaw Augstākās tiesas datu bāzi. Skatīdamies Rikām pār plecu, Klermons jautāja:

-   Mēs te redzēsim, kāds būs lēmums?

-   Nē, Riks sarkastiski atteica, mēs dosimies mācību ekskursijā uz Augstāko tiesu, lai visu apskatītu savām acīm. Viņa pirksti skraidīja pa tastatūru. Tiklīdz lēmums tiek pasludināts, Informācijas birojs to izplata, un Westlau> savukārt to ievieto intemetā.

Istabas otrā galā Bens jautāja Lisai:

-    Vai tu tiešām jūties labi?

-   Desmito reizi atkārtoju, ka ar mani viss ir kārtībā, Lisa teica, taču acs vēl joprojām sāpēja un kļuva arvien tumšāka. Sitieni pa seju ir pierasta lieta.

-    Nātan, kā tava acs? Bens jautāja.

-    Normāli, Nātans atbildēja. Beidz tincināt!

-   Jūs tur aizverieties! Riks uzsauca saviem gūstekņiem.

Tieši desmitos Augstākās tiesas ierēdnis uzsita ar āmuru, un visi, kas atradās zālē, piecēlās kājās.

-    Viņa godība, Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšsēdētājs, un tiesneši! ierēdnis paziņoja.

No telpas aiz burgundieša krāsas samta aizkara iznāca deviņi tiesneši un devās uz savām vietām.

-                Uzmanību, uzmanību, uzmanību! ierēdnis iesaucās.

-    Visi, kam šodien jāstājas godājamās Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas priekšā, tiek aicināti pievērsties lietu izskatīšanai. Lai Dievs svētī Amerikas Savienotās Valstis un Augstāko tiesu!

Atkal atskanēja āmura sitiens, un visi apsēdās.

-   Šodien tiks pasludināti trīs lēmumi šādās lietās, klātesošos uzrunāja Ostermans. Alvaress pret Gibsonijas pilsētu, Kacs un kompānija pret Nevadas štatu un Ričards Rubins pret American Steel. Pirmos divus lēmumus nolasīs tiesnesis Veits, bet trešo tiesnese Dreiberga.

-   Kāpēc tik ilgi? Klermons jautāja, skatīdamies Rika datora tukšajā ekrānā. Sēde beidzās jau pirms piecpadsmit minūtēm.

-   Nomierinies, Riks teica. Viņiem jāpublisko trīs lēmumi. Viss būs kārtībā.

-    Vai tad lēmums netiek publiskots, tiklīdz to pasludina? Vai tad jāgaida, kamēr tiek izsludināti visi trīs lēmumi? Klermons jautāja.

-    Es taču teicu, ka viss būs kārtībā! Riks atcirta. Aizveries!

-    …ir konstitucionāls atbilstoši Pirmajam labojumam. Tādējādi lietā Kacs un kompānija pret Nevadas štatu mēs pieņēmām lēmumu par labu aizstāvamajam un atstājām negrozītu Nevadas štata Augstākās tiesas lēmumu.

-    Pateicos, tiesnesi Veit! teica Ostermans. Tagad tiesnese Dreiberga pasludinās pēdējo lēmumu.

-    Kāpēc tu nelaid mūs vajā? Bens jautāja. Lēmums taču tev jau zināms.

Riks uzmanīgi vēroja klēpjdatora ekrānu.

-    Es tam noticēšu tikai tad, kad redzēšu pats savām acīm.

-   Un ja nu viņš melo? Klermons iejautājās. Mēs būsim zaudējuši visu.

-    Esi mierīgs! Riks uzbrēca. Viņš teica patiesību.

-    Kā tu to zini?

-   Jo viņš saprot, ka pretējā gadījumā es viņu nogalināšu.

-    Paldies, godājamais Augstākās tiesas priekšsēdētāj! Dreiberga iesāka un, atbalstījusies uz abiem elkoņiem, paliecās uz priekšu, lai varētu runāt mikrofonā. Lēnā, monotonā balsī viņa sāka lasīt: Lietā Ričards Rubins pret American Steel mēs konstatējām, ka American Steel valdei nevajadzēja pieprasīt tās mazo akciju turētāju akceptu pirms saplūšanas procesa beigām. Akciju turētāji uzskata par nepietiekamu uzsākt privātu prāvu atbilstoši Vērtspapīru biržas likumam. Mēs pieņēmām lēmumu par labu atbildētājam un atstājām negrozītu Devītā apgabala Apelācijas tiesas spriedumu.

-    Vai mēs uzvarējām? Klermons jautāja.

Rika acis bija cieši pievērstas datora ekrānam, kur bija redzams lēmumu teksts.

-   Pagaidi, tūliņ redzēsim! Viņš uz brīdi apklusa. Izskatās, ka American Steel tikko vinnējusi tiesas prāvu. Apsveicu, Edison! Beidzot tu esi izdarījis arī ko labu.

Aizvēris datoru un atvienojis telefonu, viņš piegāja pie dīvāna un ielika abus aparātus portfelī.

-   Ko darīsim tālāk? Klermons sajūsmināts jautāja. Kur tiksimies ar Langenu? Kad iesim prom?

-    Visam savs laiks, Riks atbildēja un, izvilcis no kabatas atslēgu, tuvojās Benam. Palīdzi atbrīvot šos trīs! Tad varēsim iet prom.

-    Uz kurieni mēs dosimies? Bens jautāja, kamēr Riks atslēdza viņa rokudzelžus.

Riks neatbildēja. Piecēlis Benu no krēsla, viņš to pagrūda Klermona virzienā.

-   Saslēdz atkal! Riks pavēlēja Klermonam.

-   Turi rokas taisni! Klermons teica un, kad Bens paklausīja, saslēdza gūstekņa rokas.

Nākamā bija Lisa. Turēdams abus aiz pleciem, Klermons pāri tiem vēroja, kā Riks apietas ar Nātanu.

-   Nekustieties! Klermons brīdināja.

Lisa cieši lūkojās uz Benu, kamēr notvēra viņa skatienu. Tad Lisa pameta acis uz Klermonu, vienlaikus norādot arī uz savu kājstarpi. Bens paliecās atpakaļ.

-    Man kļūst slikti, viņš ievaidējās, šķiet, es tūdaļ ģībšu.

Klermons atlaida Lisu un metās tvert Benu. Lisa metās pie Kler-

mona un ar celi iespēra viņam pa cirkšņiem. Kad Klermons kopā ar Benu nokrita uz grīdas, Lisa skrēja uz durvju pusi. Aptvēris, kas notiek, Riks izvilka pistoli un sāka šaut. Divas lodes iestrēga durvīs brīdī, kad Lisa satvēra rokturi.

-    Ne no vietas! Riks iekliedzās.

Lisa, stāvēdama mazliet pavērtajās durvīs, sastinga.

-    Es nejokoju! Es tevi nogalināšu! Riks draudēja.

Lisa saprata, ka šī ir pēdējā iespēja aizbēgt. Un viņa metās gaitenī. Durvis caururba vēl trīs lodes.

Lisa traucās uz avārijas izeju. Atvērusi durvis, viņa ieraudzīja vēl divas vienas veda augšup, otras lejup. Atvērusi smagās metāla durvis, Lisa nolēma skriet lejā.

-    Noķer viņu! Riks uzkliedza Klermonam, kas jau streipuļoja uz cauršauto durvju pusi. Riks notēmēja uz Benu. Ja aiziesi no šīs istabas, tev nāksies apbērēt divus dzīvokļa biedrus.

Bens palūkojās uz Nātanu, kas vēl joprojām bija pieslēgts krēslam.

-    Es nekur neiešu, Bens teica. Zvēru!

Pēc brīža Riks jau bija prom.

Rokudzelžos ieslēgtās rokas traucēja noturēt līdzsvaru, tāpēc Lisai bija grūti pievārēt pirmo kāpņu posmu. Mēģinādama atrast piemērotāko skriešanas veidu, viņa atskārta, ka vieglāk to darīt, ja elkoņi ir piespiesti ķermenim. Sasniegusi divdesmit trešo stāvu, Lisa nonāca pie vēl vienām durvīm, kas veda uz divdesmit otro stāvu.

-    Sasodīts! Lisa iesaucās.

Verot durvis vaļā, viņa dzirdēja, ka Riks un Klermons seko.

Skriedama lejup pa kāpnēm, Lisa katrā stāvā bija spiesta cīnīties ar durvīm. Sevi manīt lika nogurums, tāpēc katras nākamās durvis atvērt bija arvien grūtāk un katrs kāpņu posms šķita aizvien garāks. Katrā stāvā viņa apsvēra, vai neskriet gaitenī, tomēr bailes un skepticisms lika turpināt ceļu pa kāpnēm. Atvērusi sestā stāva durvis, Lisa iedomājās, cik tālu ticis Riks un Klermons.

Nonākusi piektajā stāvā, Lisa saprata, ka ir pārgurusi. Negulētās nakts un neprātīgās skriešanas dēļ sāka atgriezties rīta reibonis. Bet viņa negrasījās padoties, tāpēc, sakodusi zobus, atkal metās skriet. Vēl taču tikai četri stāvi, viņa sevi mierināja. Tiklīdz nonākšu vestibilā, kliegšu kā gaisa trauksmes sirēna. Ceturtajā stāvā viņa jutās vēl sliktāk, un visu augumu klāja sviedri. Grīļodamās Lisa satvēra durvju rokturi. Slēgts. Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja uzrakstu: Lai nonāktu vestibilā, izmantojiet dienvidu puses kāpnes. Nē! Nē! Atkal sagrābusi rokturi, Lisa ar kāju atspērās pret sienu un izmisīgi pūlējās atvērt durvis. Jau bija dzirdami Rika un Klermona soļi.

Lisa atrāva durvis, kas veda uz gaiteni. Tajā valdīja mierinošs klusums. Caur biezu stiklu viņa ieraudzīja kristālzilu mirdzumu tas bija baseins. Skriedama pa gaiteni, viņa klauvēja pie visām durvīm.

-    Ugunsgrēks! Visi ārā! Deg! viņa kliedza.

Nevienas durvis neatvērās. Nonākusi līdz liftam, viņa kā neprātīga spaidīja pogas. Augšā parādījās uzraksts, ka viens lifts ir deviņpadsmitajā, bet otrs divdesmit sestajā stāvā. Būs pārāk ilgi jāgaida, Lisa nodomāja un atkal metās skriet. Gaiteņa tālākajā galā viņa ieraudzīja uzrakstu: Dienvidu puses kāpnes. Izeja uz vestibilu. Skaitīdama lūgšanas, viņa satvēra durvju rokturi. Slēgts.

-    Nolādēts! Lisa iekliedzās.

No otrajām kāpnēm atskanēja Klermona un Rika balsis. Skaļas. Lisa saprata, ka viņi ir tikai dažu stāvu attālumā. Aizskrējusi atpakaļ līdz liftiem, viņa tik tikko spēja elpot. Kā neprātīga viņa spaidīja lifta pogas.

-    Nu, velcies taču, sasodītais bleķa gabals!

Viens lifts tagad atradās septiņpadsmitajā stāvā, bet otrs vēl joprojām stāvēja divdesmit sestajā. Abi tik tikko kustējās. Lisa bija pārliecināta, ka Riks un Klermons tūdaļ būs klāt. Un tad viņa atcerējās baseinu. Lisa dziļi ievilka elpu. Tikai četri stāvi, viņa lēsa. Iespējams, man izdosies. Cieši piespiedusi elkoņus ķermenim, Lisa, cik vien ātri spēdama, metās uz milzīgo logu līdzās kāpņu telpai. Vispirms ar plecu, vispirms ar plecu, vispirms ar plecu, viņa skrienot sev atgādināja.

Lisa triecās pret stiklu tieši brīdī, kad kāpņu telpas durvīs parādījās Klermons. Viņš sagrāba Lisu aiz rokudzelžiem. Tajā brīdī saplīsa stikls. Inerces vadīta, Lisa pārkrita pāri loga rāmim, un tūkstošiem sīku stikla gabaliņu sabira viņai virsū. Kritienā viņa parāva līdzi arī Klermonu, kas tagad karājās pāri palodzei. No tālākas slīdēšanas viņu paglāba Riks.

-    Viss kārtībā? Riks jautāja, turēdams Klermonu aiz siksnas.

Skatīdamies pāri loga rāmim, Klermons pūlējās noturēt Lisu,

kas karājās loga otrajā pusē.

-   jā-a, Klermons izmocīja.

-    Nē! Nedariet tā! Lisa iekliedzās un ieķērās Klermona rokās. Viņas seju un rokas klāja sīki asiņojoši savainojumi. Lūdzu, nemetiet mani lejā!

Krītot Lisa piezemētos uz flīzēta laukuma, kur jau sāka pulcēties ļaudis, nevis baseinā.

-    Laid viņu vaļā! Riks pavēlēja.

-    Ko? Klermons jautāja.

-    Lūdzu, nē! Lisa kliedza. Nē!

-    Laid viņu vaļā un metamies prom! pavēlēja Riks. Man jau piegriezies šis pasākums!

Klermons tomēr neatlaida Lisas rokudzelžus.

-   Es teicu, laid viņu vaļā! Riks uzstāja. Kas ir? Mēs taču tik un tā viņus būtu nogalinājuši!

Klermons tomēr sasprindzināja visus spēkus un turēja Lisu.

Riks izvilka pistoli un notēmēja uz Klermonu.

-   Tu nemaz neesi Ričards Klermons? Kas, pie velna, tu esi?

Klermons sāka lēnām vilkt Lisu augšā. Riks uzvilka gaili un

pielika pistoli Klermonam pie galvas.

-   Tev ir trīs sekundes laika, lai paskaidrotu, kas tu esi. Pēc tam jūs abi izlidosiet pa šo logu. Viens… divi…

-    Ben! Lisa iekliedzās.

Riks pagriezās, un viņam sejā tika iepūsts baltu putu mākonis. Izberzējis svilstošās acis, viņš ieraudzīja Benu, kas turēja rokās ugunsdzēšamo aparātu. Bens, kura rokas vēl joprojām bija savažotas, meta aparātu kā beisbola nūju un trāpīja Rikām pa deniņiem. Tas sagrīļojās un nokrita uz grīdas. Atskanēja šāviens, un Bens kreisajā plecā sajuta dzeļošas sāpes. Viņš bija sašauts. Gāzelēdamies Bens pieskrēja klāt Rikām un ar vēl vienu ugunsdzēšamā aparāta triecienu izsita viņam pistoli no rokas.

Bens mēģināja pacelt aparātu vēl vienam sitienam, taču sāpes plecā bija pārāk neciešamas. Ieraugot asinis, viņam kļuva slikti, un viņš izlaida aparātu no rokām.

-    Drusku sāp, kd? Riks jautāja, celdamies kājās. Nākamā trāpīs tev paurī!

Turēdams plecu ar otru roku, Bens pamanīja, ka pistole aizslīdējusi līdz liftiem. Tad viņš atkal pievērsās Rikām, kas jau stāvēja pilnā augumā.

-   Paņem pistoli! Klermons iekliedzās, vilkdams augšā Lisu.

Nelikdamies par to ne zinis, Bens piesteidzās klāt Rikām un

pamatīgi iebelza viņam pa galvu. Rokudzelži trāpīja viņam pa seju, un Riks grīļodamies pakāpās atpakaļ. Kad Bens gatavojās

nākamajam triecienam, Riks ar dūri iesita viņam pa sašauto plecu. Bens iekliedzās, bet Riks jau lūkoja pēc pistoles. Cīnīdamies ar nelabumu, Bens atkal pieskrēja klāt Rikām un, iesitis no mugurpuses, nogāza zemē. Riks pagriezās uz muguras un mēģināja atbrīvoties, taču Bens jau sēdēja viņam virsū. Sagrābis nelieti aiz rīkles, Bens piespieda Riku pie grīdas.

-    Tu, sasodītais riebekli! Bens kliedza, neprātīgi sizdams Rika galvu pret grīdu. Tu nogalināji Oberu!

-    Viņš izdarīja pašnāvību, Riks gārdza.

-   Nē! Bens kliedza. Tu viņu nogalināji! Gribi zināt, kā Obers jutās? Gribi izjust, kā viņš nomira?

Riks centās atbrīvoties no uzbrucēja, taču Bens nebija izkustināms. Riks iesita pa Bena asiņojošo plecu, bet arī tas nelīdzēja. Jo vairāk Riks pretojās, jo ciešāks kļuva Bena tvēriens. Beidzot klepošana un cīniņš izplēnēja Riks bija zaudējis samaņu. Taču Bens neatlaida Rika rīkli.

-   Tu nogalināji manu draugu! Bens sāka elsot, un dusmas pārvērtās asarās. Un par to es nogalināšu tevi!

Asaras ritēja pār Bena vaigiem, savukārt Rika seja kļuva tumši sarkana. Bens žņaudza vēl spēcīgāk. Rika dzīvība bija viņa rokās. Bens pēkšņi atcerējās pēdējo sarunu ar savu upuri.

-   Tu gribi redzēt, kā es pārkāpju likumu? Bens iesaucās, un Rika seja kļuva arvien sarkanāka. Tagad es tev parādīšu, ko domāju par taviem sasodītajiem likumiem!

Cieši sažņaudzis Rika rīkli, Bens atcerējās, kā Riks bija lielījies. Kā sitis Nātanu. Kā asiņoja Lisa. Un kā karājās Obers.

Bens elsodams blenza Rika pietūkušajā sejā un atlaida viņa kaklu.

-Ober! Piedod!

Pār Rika lūpām izlauzās vārgs klepus. Garīgi un fiziski pārguris, Bens sabruka uz grīdas un aizelsies smagi elpoja. Beidzot viss bija galā.

Bens, turēdams ievainoto plecu, gulēja uz grīdas. Tajā brīdī apstājās lifts. Kabīnes durvis atvērās, un parādījās Alekss Deroša ar pusduci bruņotu ASV drošībnieku.

-    Uz priekšu! Deroša nokomandēja.

Divi drošībnieki uzlika rokudzelžus Rikām, savukārt vēl divi steidzās palīgā Lisai un Klermonam.

-    Viss kārtībā? Deroša jautāja Benam, palīdzēdams viņam piecelties.

-    Pie velna, kas notiek? Bens samulsis jautāja. Jūs te jau sen bijāt?

-    Piedod! Deroša teica, atbrīvodams Benu no rokudzelžiem.

-    Riks visu šo nedēļu tevi novēroja. Mēs negribējām riskēt.

-   Riskēt? Bens iekliedzās, berzēdams delnu locītavas. Mūs gandrīz nogalināja! Tu man meloji, acīs skatīdamies!

-    Es nemeloju, Deroša atteica. Bija nepieciešams, lai tu uzvestos normāli. Deroša uzlika roku Benam uz pleca. Tā bija vienīgā iespēja…

-    Neaiztiec mani! Bens kliedza un nopurināja Derosas roku.

-    Tu meloji un pakļāvi riskam mūsu dzīvības! Pie velna, ko tu iedomājies?!

-    Ben, es nekā nevarēju ar tevi satikties. Riks visu laiku tevi novēroja.

-    Blēņas! Bens izdvesa. Varēji iedot man zīmīti apakšzemes pārejā. Varēji kaut ko iedot pie Džefersona pieminekļa. Visbeidzot varēji izmantot brīdi, kad nomira Obers.

-    Piedod…

-    Negribu neko dzirdēt! Bens iekliedzās un pagāja garām Derošam. Turēdams sāpošo plecu, viņš devās pie Lisas un Klermona.

-    Paldies, ka izglābi! Klermons teica.

-   Ej ellē! Bens atteica un, pagrūdis Klermonu malā, pieliecās pie Lisas, kas bija atslīgusi pret sienu. Bens saņēma viņas asiņojošo roku un ielūkojās sadauzītajā sejā. Kā jūties? viņš jautāja.

-    Ir bijis labāk, Lisa atbildēja.

-    Vai tevi izmeta pa logu?

-    Nekā nebija! Lisa vārgi pasmaidīja. Es pati to izlēmu. Lieliska doma, ne?

-    Viena no labākajām, Bens atbildēja.

-   Abi jāved uz slimnīcu, teica viens no drošībniekiem. Viņi ir pamatīgi apstrādāti.

-   Tevi patiešām sašāva? Lisa jautāja, pētīdama Bena plecu.

-   Nekā nebija. arī Bens pasmaidīja. Es pats tā izlēmu.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Turēdams ledus maisiņu pie acs, Nātans sēdēja nelielā telpā līdzās Derosas kabinetam. Divas stundas Nātans nebija pat pakustējies viņš sēdēja uz cieta krēsla un bija atspiedies pret nelielu apspriežu galdu. Pa ceļam uz Derosas biroju drošībnieki nebija pārmijuši ne vārda. Nātans uzdeva jautājumus, taču viņi neatbildēja. Nātana izteiktie draudi viņus nekā neietekmēja. Vienīgais, ko drošībnieki pateica, ar Lisu un Benu viss ir kārtībā.

Beidzot pavērās Derosas kabineta durvis. Nātans devās iekšā. Bens sēdēja līdzās Derosas rakstāmgaldam. Bena kreisā roka jau bija pārsieta. Nātans atrāva ledus maisiņu no acs un drūmi paskatījās uz savu dzīvokļa biedru.

-    Un tādēļ mani divas stundas turēja ieslēgtu, lai jūs varētu nopratināt šo Princi? Nātans jautāja.

-    Apsēdies! Deroša pavēlēja, norādīdams uz krēslu līdzās Benam.

-    Es labāk pastāvēšu, Nātans strupi atteica.

-    Kā vēlies, Deroša atbildēja.

-    Kā ir? Bens jautāja.

-   Kā ir? Nātans sarkastiski pārjautāja. Redzi, acs atgādina meloni, galva kā spainis, un neviens man neko nepaskaidro. Bet citādi viss ir lieliski.

-    Kas bija pēdējais, ko jūs redzējāt viesnīcā? jautāja Deroša.

-   Pēdējais, ko es redzēju, bija ducis drošībnieku, kas ielauzās istabā. Viņi konfiscēja visas Rika mantas, runāja par Rika mobilā telefona meklēšanu un tad atbrīvoja mani acīmredzot viņiem tas nešķita pats svarīgākais. Tad ienācāt jūs, nosaucāt savu vārdu un pazudāt. Mediķi apskatīja mani, iedeva ledu un aspirīnu. Un pēc tam divi jūsu slepenie atveda mani šurp un ieslēdza tai istabelē.

-    Man ļoti žēl, ka tieši tajā brīdī vajadzēja iet, Deroša paskaidroja, vienlaikus kaut ko pierakstīdams uz lapas. Bet kas notika pirms tam?

Iekams Nātans sāka stāstīt, atvērās kabineta durvis, un ienāca Klermons. Viņš nesa kafijas krūzi un apsēdās krēslā pie loga. Ieraudzījis savu sagūstītāju, Nātans kļuva nikns.

-    Pie velna, kas viņš tāds, un ko viņš dara šeit? Nātans jautāja.

-    Maikls Bērks, teica Deroša. Savienoto Valstu drošībnieks.

-    Policists? Nātans jautāja.

-    Drošībnieks, Bērns paskaidroja.

-   Tu esi drošībnieks, taču ļāvi Rikām mūs tā apstrādāt?

-   Piedod! Bērks teica. Mēs gribējām nogaidīt, kamēr Riks iepirks akcijas, un tikai tad rikoties.

-    Un kāpēc tad tu pēc akciju pirkšanas neko nedarīji? Nātans runāja arvien skaļāk.

-    Nevaino mani! Bērks iebilda. Vainīgi esat jūs. Mēs jau bijām gatavi iebrukt istabā, bet tajā brīdī durvīs parādījās Lisa.

-    Ak tad tā ir mana vaina? Nātans iesmējās un, piegājis pie tukšā krēsla līdzās Benam, apsēdās. Pie velna, kā gan mēs varējām zināt, ka jūs gaidāt aiz durvīm?

-   Bens un Lisa zināja, Bērks atbildēja.

-   Tu to zināji? Nātans pievērsās Benam.

-    Zvēru, ka nezināju, Bens dievojās. Biju pārliecināts, ka viņi mani pametuši.

-   Pagaidi, Nātans teica, pirms pāris stundām jau domāju, ka miršu. Sasodīts, kas te notiek?

-   Te… Bens iesāka.

-   Stāsti visu! Nātans uzstāja. No paša sākuma.

-    Nomierinieties un apklustiet! Deroša pavēlēja.

Nātans pielika acij ledus maisiņu. Bens dziļi ievilka elpu un izstāstīja, kā saticies ar Derošu un kāpēc domājis, ka drošībnieki viņu aizmirsuši.

-   Tu gribi teikt, ka viņi Riku varēja noķert jau pirms vairākām nedēļām? Nātans neticīgi jautāja un paskatījās uz Derošu. Kādēļ jūs tik ilgi gaidījāt?

-   Gribējām notvert ikvienu, kas darbojas kopā ar Riku, Deroša paskaidroja. Brokeri un pārējos pakalpiņus ieskaitot.

-   Turklāt gribējām pieķert Kārlu Langenu, Bērks piebilda.

Nātans dzedri palūkojās uz Bērku. Tad viņš atkal pievērsās

Benam.

-   Vai tu zināji, ka viņš ir drošībnieks?

-    Nē, Bens atbildēja. Tāpēc jau es viņam iebelzu pa ģīmi. To, kurā pusē šis ir, es uzzināju tikai tad, kad viņš izglāba Lisu.

-    Bet Obers? Nātans jautāja. Vai kāds zināja…

-   Mums nebija ne jausmas, ka Riks panāks Obera atlaišanu, Deroša teica.

-    Un, ja jums no tā paliek labāk, iejaucās Bērks, es nezināju, ka Riks grasās jūs nolaupīt. Viņš to izlēma pašā pēdējā brīdī, kad saprata, ka Bens dodas uz prokuratūru. Atcerieties, mēs bijām domājuši, ka Bens jau vakar agri no rīta būs paziņojis lēmumu Rikām.

-   Nolaupīšana izjauca visas kārtis, Deroša atzina. Mēs nedomājām…

-    Protams, jūs nedomājāt, Nātans viņu pārtrauca. Brīdi, kad Riks mūs nolaupīja, vajadzēja visam pielikt treknu punktu. Bet nē, tā vietā man nez par kādiem nopelniem sadauzīja seju.

-    Es tur neko nevarēju darīt, Bērks taisnojās.

-    Kādas blēņas! Nātans iesaucās. Varēji pateikt, kas tu esi. Tad pārējie būtu spiesti ielauzties istabā un izglābt mūs.

-   To es nevarēju, Bērks atbildēja. Tad briesmām būtu pakļautas mūsu visu dzīvības. Es nezināju, kur slēpjas mūsējie. Es tikai zināju, ka viņi ieradīsies, tiklīdz mums sāks klāties pavisam plāni.

-    Un tu uzskati, ka mums vēl neklājās plāni? Nātans iekliedzās, norādīdams uz zilumu zem acs. Un brīdī, kad Riks ielika pistoli Lisai mutē? Arī tad mums neklājās plāni?

Bens uzlika roku Nātanam uz pleca.

-    Nātan, nomierinies! viņš teica. Ja kāds no drošībniekiem būtu parādījies tieši tajā brīdi, Riks pilnīgi noteikti būtu nošāvis Lisu. Tātad mums jābūt pateicīgiem, ka nav notikusi lielāka nelaime.

Nātans atrāvās un piecēlās kājās.

-    Un kas tad vēl varēja notikt? Šī ir bijusi briesmīgākā nedēļa manā mūžā!

Bens vēlējās nomierināt draugu, taču Nātans kāpās arvien tālāk. Visbeidzot viņš apstājās Derosas kabineta vidū.

-    Kad Obers zaudēja darbu, Riks jau bija viņu nagos! Bet tu ne pirkstu nepakustināji! Tu taču varēji tam visam darīt galu! Tu

varēji…

-    Es rīkojos tā, kā uzskatīju par pareizu, Bens teica. Ja es būtu sacēlis troksni par agru, Riks tūdaļ nozustu. Bet vienīgais veids, kā apvaldīt Riku uz visiem laikiem, bija viņa notveršana.

Sažņaugtās dūres liecināja, ka Nātans vairs nespēj apvaldīt niknumu.

-   Tu, sasodītais egoist! Vienīgais, kuru tu apvaldīji uz visiem laikiem, ir Obers! Turēdams muti, tu viņu nogalināji!

Pēkšņi Nātans aizlidināja ledus maisiņu pāri Derosas kabinetam. Tas nokrita uz rakstāmgalda, un dokumenti no trieciena nokrita uz grīdas.

-   Saprotu, tu esi dusmīgs, ierunājās Bērks, taču paskaties uz to plašāk…

-    Pie velna! Nātans kliedza. Jums nav tiesību rotaļāties ar manu dzīvību! Jūs izmantojāt mūs! Un Obers par to samaksāja visaugstāko cenu!

-    Pietiek! nodārdināja Deroša. Obers to izdarīja pats. Ja viņš izlēma izdarīt pašnāvību, viņam problēmu acīmredzot bija krietni vairāk par tām, ko sagādāja Bens. Bet jums vajadzētu priecāties, ka esat palicis dzīvs. Taču varat ari uzrakstīt iesniegumu un pa ceļam iemest to sūdzību un ierosinājumu kastītē.

Kamēr Deroša savāca no grīdas papīrus, Nātans klusēja, tomēr vēl joprojām palika kabineta vidū.

-   Nātan, man ļoti žēl, Bens teica. Es tiešām centos…

-    Izbeidz! Nātans viņu pārtrauca un, piegājis pie Derosas, piebilda: Jūs jau laikam zinājāt par šantāžas vēstulēm, ko Riks mums piesūtīja.

-    Pilnīgi visu, Deroša atzina. Neuztraucieties! Mēs paziņosim jūsu priekšniecībai, ka jūsu piedalīšanās šajā operācijā bija nenovērtējama. Pēc mūsu sarunas viņiem vairs nebūs iemesla jūs atlaist.

-    Lieliski! Izcili! noteica Nātans, iedams uz Derosas kabineta durvju pusi.

Bērks viņam sekoja.

-   Jūs nekur nedrīkstat iet, Bērks paziņoja. Mums vēl ir daži jautājumi…

Nātans atvēra durvis un izmetās ārā.

-    Lai iet! Deroša teica. Viņam šī bijusi gara diena.

Kad durvis aizvērās, Deroša pievērsās Benam, kas izskatījās noguris.

-    Šo cīņu esat zaudējis. Vai esat gatavs tikties ar Holisu?

Sēdēdams pie Holisa kabineta durvīm, Bens nobažījies gaidīja, kad beidzot tās atvērsies. Ko viņi tur tik ilgi dara, Bens prātoja un nervozi knibināja rokas pārsēju. Ja neskaita pirmo darba dienu, viņš nekad nebija tā uztraucies pirms tikšanās ar Holisu. Pēc divdesmit minūtēm smagās sarkankoka durvis atvērās un iznāca Lisa.

-    Kā gāja? Bens jautāja. Ko viņš teica?

-    Viņš ir gatavs tikties ar tevi, Lisa teica.

-   Bet kā…

-   Ej iekšā un aprunājies ar viņu!Lisa noteica. Viņš ir priekšnieks, nevis es.

Par spīti nemieram, Bens izmocīja smaidu un apsēdās ierastajā krēslā līdzās Holisa rakstāmgaldam.

-    Labdien! Bens teica.

Tiesnesis Meisons Holiss bija pieredzējis jurisprudences attīstību trīsdesmit gadu garumā. Viņš skaitījās vispieejamākais no deviņiem tiesnešiem. Viņš bija vecākais septiņu bērnu ģimenē un pats bija piecu bērnu tēvs tāpēc šķita, ka viņš izstaro tēvišķumu. Kad Holiss bija koledžas beisbola komandas spēlētājs Jēlā, baumoja, ka viņš allaž speciāli padevās, kad saprata, ka otra komanda zaudē ar pārāk lielu rezultāta starpību. Būdams Kolumbijas apgabala tiesnesis, Holiss reiz atlika sēdi, lai advokāts varētu drusku pagulēt. Ja varēja ticēt Augstākās tiesas darbiniekiem, no Holisa neviens nebaidījās. Taču Bens Edisons šajā brīdī bija pārbijies līdz nāvei.

-    Kā klājas? Holiss jautāja un atglauda retos sirmos matus.

-    Labi, Bens atbildēja, nespēdams paskatīties priekšniekam acīs.

-    Kā dzirdēju, vari būt laimīgs, ka paliki dzīvs, ko?

-   Tā laikam ir.

Holiss paņēma zīmuli un sāka skrubināt dzēšamgumiju.

-    Neesi nu tik nomākts! viņš teica. Tev vajadzētu lepoties gan par apķērīgumu, gan visu pārējo. Tā kā Bens neatbildēja, Holiss turpināja: Vājāks cilvēks jau sen būtu salauzts.

-    Es vienkārši priecājos, ka beidzot viss ir galā.

Holiss pasmaidīja.

-   Zini, pieņemot jūs ar Lisu darbā, es zināju, ka būsiet spilgta komanda. Taču necerēju, ka būsiet tik spilgti. Lai gan tagad tam vairs nav nozīmes.

Nemierīgi bungodams ar kāju pa burgundieša krāsas paklāju, Bens klusībā lūdzās, kaut Holiss beidzot ķertos pie lietas. Viņš gribēja zināt, kādu lēmumu Holiss pieņēmis.

-   Drīkstu jautāt? viņš izgrūda. Vai es vēl joprojām šeit strādāšu?

-    Ben…

-   Tā kā palīdzēju notvert Riku, apsūdzība krimināllietā man netiks izvirzīta, Bens iesāka trīsošā balsī. Drošībnieki teica, ka mani papīri vēl joprojām būs pilnīgi tīri, turklāt viņi man pasniegšot uzslavas rakstu par to, ka palīdzēju pieķert arī Langenu. Viņu arestēja šorīt.

-    Ben, man ļoti žēl…

-    Viņi teica, ka es…

-    Ben, uzklausi mani, Holiss viņu pārtrauca. Teorētiski tu varbūt arī neesi vainīgs, taču tu tik un tā esi pārkāpis šīs tiesas ētikas kodeksu. Man nav citas izvēles. Man nāksies tevi atlaist.

Astoņos trīsdesmit vakarā Bens atgriezās mājās. Ēriks ēdamistabā bija noliecies pār kādu nelielu glezniņu. Viņa pirksti bija notraipīti ar sarkanu, zilu, dzeltenu un zaļu krāsu viņš centās atkārtot šļakstu zīmējumu, ko reiz bija radījis uz sienas. Šis bija Ērika ceturtais mēģinājums atkārtot agrāku darbu; bet Obera zārkam derēja tikai precīzs atdarinājums. Ieraudzījis Benu, Ēriks noslaucīja pirkstus terpentīnā samērcētā lupatā un, bērdams jautājumus, devās uz dzīvojamo istabu.

-   Kā bija? Ar tevi viss kārtībā? Kā plecs? Ko viņi teica? Kāpēc tu tur biji tik ilgi?

Bens novilka mēteli un ielika to skapī. Tad viņš pievērsās Ērikam un atbildēja īsi:

-    Mani atlaida.

-   Ko? Ēriks iesaucās, sekodams Benam virtuvē. Neticami! Izstāsti, kas notika!

Bens ielēja sev glāzi ūdens.

-   Nav jau nekā, ko stāstīt. Mani atlaida. Es visu izstāstīju Holisam. Viņš uzklausīja. Mēģināja mīkstināt triecienu. Un atlaida mani. Tad aizveda mani pie Ostermana. Pēc garas lekcijas man beidzot ļāva iet. Viss. Es vairs nestrādāju Augstākajā tiesā.

Bens vienā rāvienā izdzēra visu glāzi.

-   Un ko vēl viņi teica?

Bens nelikās dzirdam Ērika jautājumu.

-    Kur ir Nātans?

-   Aizbrauca uz Bostonu. Rīt ir Obera bēres.

Lēni apļodams plecu, Bens sajuta asas sāpes.

-   Vai viņš kaut ko teica?

-    Pastāstīja par Riku, sakravāja mantas un aizbrauca.

-   Viņš vēl joprojām dusmojas?

-   Es viņam šobrīd labāk nezvanītu. Viņš patiešām trako.

-   Saprotu, Bens noteica.

Izvilcis no kabatas nelielu pudelīti, viņš pārlasīja pretsāpju līdzekļa lietošanas pamācību. Ielējis vēl vienu glāzi ūdens, Bens ieņēma vienu sīko rozā tabletīti.

-   Izstāsti, kas īsti notika! Ēriks lūdzās. Tikko par to rādīja sižetu ziņās.

-    Lieliski! Bens sarkastiski iesaucās. Manu vārdu arī pieminēja?

-   Nē. Sižets bija visa īss. Viņi teica, ka cilvēks, vārdā…

-   Marks Vekslers, Bens pateica priekšā, jo Ēriks nevarēja atcerēties vārdu.

-   Tieši tā. Marks Vekslers, Ēriks atkārtoja. Ziņās teica, ka viņš arestēts par slepenas Augstākās tiesas iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu darījumos. Daudz faktu gan žurnālistiem nebija, tāpēc nebiju pārliecināts…

-    Marks Vekslers ir Rika īstais vārds, Bens paskaidroja, atgriežoties dzīvojamā istabā. Izrādās, viņš agrāk strādājis ietek-

migā Sietlas juridiskajā firmā, kas apkalpoja CMI un Čārlzu Maksvelu. Apmēram pirms gada viņu atlaida par ētikas kodeksa pārkāpumiem firmas vadība uzskatīja, ka Riks gūst peļņu kādā lietā, kas bija viņam uzticēta.

-    Tātad viņam ir krimināla pagātne, Ēriks secināja, apsēzdamies uz nelielā dīvāna.

-   Nē, Bens paskaidroja. Juridiskā firma neko nespēja pierādīt. Lai ko arī Riks darīja, viņš prata to labi noslēpt. Kaut arī firma nespēja atrast nekādus pierādījumus, Riku palūdza aiziet. Pēc tam viņš, šķiet, pārcēlies uz Ņujorku un tur arī dzīvojis. Kad vajadzējis kārtot darījumus Kolumbijas apgabalā, viņš braukājis turp un atpakaļ.

-    Interesanti, Ēriks noteica.

-             Es patiešām vairs negribu par viņu runāt, Bens norādīja.

-    Visu pēcpusdienu visiem uz mēles bija tikai viņš.

-    Bet izstāsti vismaz, kā bija ar Holisu.

-    Nav jau nekā, ko stāstīt. Tā kā notikums kļuva zināms plašākai publikai, viņi nevarēja vienkārši izlikties neko neredzam. Ja man atļautu palikt, es būtu kauna traips Augstākās tiesas sejā. Es pārkāpu ētikas kodeksu. Ja mani nepalūgtu atkāpties, arī citi sāktu to neievērot.

-   Tātad tevi neatlaida, Ēriks secināja. Viņi palūdza tevi atkāpties.

-   Tas ir viens un tas pats, Bens iebilda.

-    Vai Holiss izturējās laipni?

-    Laipnāk nemaz nevar būt. Pastāstīja, cik augstu vērtējis manu darbu un ka cerot mēs vēl tiksimies. Teica, ka uzrakstīšot man rekomendāciju nākamajai darbavietai. Teica, ka tas, kā mēs noķērām Riku, atstājis uz viņu lielu iespaidu. Bet savu lēmumu viņš tā ari nemainīja.

-    Un kas būs ar Lisu?

-    Nekas, Bens atbildēja. Darīju visu, lai neiepītu viņu šajā lietā. Visiem zināms tikai tas, ka viņa ir mana kolēģe, kas izstrādājusi plānu un palīdzējusi man grūtos brīžos. Bet ar slepenās informācijas noplūdi viņa netika saistīta.

Bens atbalstīja roku pret dīvāna spilvenu un prātoja, pēc cik ilga laika iedarbosies pretsāpju tabletes.

-    Ko teica Ostermans? Ēriks jautāja.

-   Viņš ir tipisks muļķis. Nolasīja man garu lekciju par Augstākās tiesas uzdevumiem un ideāliem, kurus nedrīkst kompromitēt. Man tā vien gribējās ieķerties viņa šķidrajos matos! Nesaprotu, kāpēc man bija jāiet pie Ostermana, ja Holiss jau bija mani atlaidis.

-   Vajadzēja izplūkāt viņam matus! Ēriks pamācīja. Ko viņš būtu tev izdarījis? Atlaidis vēlreiz?

-   Droši vien, Bens atteica.

-   Vēl viens jautājums. Ēriks nespēja apvaldīt žurnālista instinktus. Kā Bērkam izdevās pārliecināt Riku, ka viņš ir Klermons?

-    Pēc Grinnell lietas mēs ar Lisu sapratām, ka Riks gribēs atgūt naudu. Tāpēc mēs uzskaitījām visas lietas, kuras iesniegtas Augstākajā tiesā un kurās varētu nopelnīt.

-   Cik daudz to bija? Ēriks ieinteresēti jautāja.

-   Liela nauda grozījās tikai četrās.

-   Un kā Bērks uzmeklēja Riku?

-    Viņam tas nebija jādara, Bens paskaidroja. Riks pats izvēlējās partnerus, tāpēc mums bija jāizdomā, kā piespiest Riku uzmeklēt Bērku. Mēs nolēmām…

-   Jūs? Ēriks viņu pārtrauca.

-   Patiesību sakot, lielāko tiesu paveica drošībnieki, taču ideju izteica Lisa, Bens stāstīja. Drošības dienests novēroja visus svarīgākos cilvēkus visās četrās kompānijās…

-   Taču to svarīgo cilvēku ir simtiem! Ēriks norādīja.

-   Bet mēs izvēlējāmies tikai tos, kas jau agrāk iesaistījušies nelikumīgos darījumos, Bens teica. Uzskatījām, ka Riks no simtiem cilvēku izvēlēsies tieši to, kas būs gatavs pārkāpt likumu.

-    Tātad viņi novēroja šos cilvēkus, kamēr Riks spēra tālāko soli? Ēriks jautāja.

-   Vēl vairāk, Bens atbildēja. Drošībnieki visu šo cilvēku vietā ielika savējos. Bērks kļuva par American Steel mārketinga viceprezidentu Ričardu Klermonu, kas agrāk tiesāts par izvairīšanos no nodokļu nomaksas.

-   Cik cilvēku viņi aizvietoja?

-   Visus jau nevarēja atļauties, Bens skaidroja. īpaši tāpēc, ka visu vajadzēja turēt slepenībā. Tāpēc izvēlējāmies divdesmit vispiemērotākos kandidātus un nogaidījām.

-   Vai īstā Klermona dzīve netika sagrauta?

-   Drošībnieki jau tikai kontrolēja viņa telefona līniju. īstais Klermons pat nenomainīja kabinetu, taču telefona zvani tika pāradresēti Bērkam. Ja izrādījās, ka zvana īsts klients, klausule tika nodota Klermonam. Ja tas bija Riks, runāja Bērks.

-    Un tu nemaz nezināji, kas notiek? Ēriks jautāja.

-              Mēs neko nezinājām, Bens atbildēja, mocīdamies sāpēs.

-    Mēs ar Lisu izklāstījām Derošam savu plānu un iesniedzām aizdomās turamo sarakstu, bet par tā izpildi mums nebija ne jausmas. Es neko nezināju līdz pašam pēdējam brīdim.

-    Neticami! Ēriks iesaucās, atslīgdams dīvānā. Pamanījis Bena apātisko skatienu, viņš jautāja: Vai ar tevi viss kārtībā?

-Jūtos mazliet noguris. Sāpes un zāles…

-   Tu izskaties briesmīgi. Varbūt iesi pagulēt?

-    Es ari jūtos briesmīgi, Bens atzinās, pieceldamies kājās.

-   Galvu augšā! Šī taču ir lielās uzvaras diena!

Bens lēnām devās uz kāpņu pusi.

-   Tas nav jūtams.

Ēriks izvilka piezīmju bloknotu.

-    Ben, vai drīkstu ko lūgt? Negribu izrādīties neiejūtīgs vai riebīgs, bet vai tu neiebilstu, ja es par to visu uzrakstītu? Ieskatījies pulkstenī, viņš piebilda: Ja pasteigšos, tas varētu būt pirmās lapas materiāls.

-    Erik, ej ellē! Bens attrauca, kāpdams augšā. Un šito tu vari droši citēt!

EPILOGS

Sestdienas vakarā pēc divām nedēļām Bens iegāja mājā, kur dzīvoja Lisa.

-    Labdien! sajūsmināts teica durvju sargs.

-    Labdien! Bens atbildēja, pūlēdamies neskatīties viņam acīs.

-   Tas bija lielisks darbiņš, durvju sargs piebilda. Jūs esat kļuvis slavens!

-    Paldies! Bens atteica un iegāja liftā.

Nonācis ceturtajā stāvā, viņš pa gaiteni devās uz Lisas dzīvokli un piezvanīja pie durvīm.

-    Kas tur ir? Lisa jautāja, skatīdamās actiņā.

-    Es, Bens atbildēja.

-   Mirklīti! Vai tevi es redzēju ziņu pārraidē? Vai tu esi tas ģeniālais tiesas ierēdnis, kas rehabilitējies, palīdzot noķert to supergudro noziedznieku?

-   Ver vaļā durvis! Bens lūdzās.

Kad Lisa tās atvēra, Bens pamanīja, ka visi viņas sejas savainojumi jau sadzijuši. Bija palikušas tikai dažas smalkas rētiņas vietās, kur stikls bija dziļāk iegriezis ādā.

-   Priecājos tevi redzēt, Lisa teica.

Viņa pieliecās, lai noskūpstītu Benu, taču viņš pagrieza pretī savu vaigu.

-    Un tas ir viss? Tikai bučiņa uz vaiga?

Bens iegāja dzīvoklī un apsēdās uz dīvāna.

-    Lūdzu, nevajag! viņš noteica.

-    Kas noticis? Lisa jautāja.

-   Nātans cieši nolēmis pārvākties. Jau atradis dzīvokli un šonedēļ pametīs mūs.

Lisa pavilka tuvāk rakstāmgalda krēslu un apsēdās.

-    Nesaprotu, kāpēc tu brīnies. Viņš taču jau pēc atgriešanās no Bostonas teica, ka pārvāksies.

-   Zinu, Bens atbildēja, taču cerēju, ka viņš pārdomās. Likās…

-   Kas tev likās? Lisa viņu pārtrauca. Ka viņš aizmirsīs, kāpēc nomira Obers? Ka piedos tev briesmas, kādām tu pakļāvi viņa dzīvību? Ka viņš beidzot vienkārši pasmiesies par visu? Tas nav iespējams, Ben. Divas nedēļas šis bija galvenais notikums ziņu pārraidēs. To nav iespējams vienkārši aizmirst.

-   Taču es drīkstu būt apbēdināts, ka viņš brauc prom. Viņš ir mans draugs, bet nerunā ar mani.

-   Tu drīksti būt apbēdināts, Lisa piekrita. Taču jāsaprot arī viņš. Ja jau esat tuvi draugi, iespējams, beigu beigās viņš tomēr atgriezīsies.

-    Nezinu, Bens teica. Es patiešām domāju, ka esmu viņu zaudējis.

-   Tā ir problēma, ar ko saskaras visi draugi, kas mēdz sacensties savā starpā. Viņu draudzībai beigas, tiklīdz gadās pirmās sīkās nepatikšanas.

-   Nedomāju, ka tās bija sīkas nepatikšanas. Drīzāk tas bija preču vilciens, kas pārbraucis mums pāri.

-   Tik un tā, lai spētu atkal saprasties, jums būs vajadzīgs ilgs laiks, Lisa iebilda. Ko teica Ēriks? Vai viņš nostājās kāda pusē?

-    Būtu bijis labāk, ja viņš mazāk uztrauktos, Bens atbildēja.

-    Tev vajadzēja redzēt, kas ar viņu notika! Viņš ir slavas kalngalos! Priekšnieks ļāva viņam izrakstīties no sirds.

-    Vai tu vēl joprojām dusmojies, ka viņš rakstos atsaucās uz tevi?

-    Mani neiepriecina fakts, ka viņš atstāstījis mūsu privāto sarunu, bet ko gan es varu iesākt? Turklāt, ja Ēriks nebūtu pasniedzis šo notikumu mazliet tendenciozi, nezinu, vai viss būtu tik labi beidzies. Tieši viņš taču pirmais mani nosauca par Augstākās tiesas Karali.

-    Augstākās tiesas Karalis! Lisa atkārtoja un noskurinājās.

-    Vai esi dzirdējis vēl ko stulbāku?

-    Bet tas mani citu acīs dara cildenu un godājamu, Bens teica, izriezdams krūtis.

-   Tādējādi tu atgādini plaši izreklamētu basketbola zvaigzni.

-   Domā, ko gribi, bet šī banālā iesauka man krietni izlīdzējusi. Medijiem tā iepatikusies.

-    Kā vēlaties, Jūsu augstība!

Pasmaidījis Bens jautāja:

-    Kā sviežas tiesā?

-   Normāli, Lisa atbildēja. Viss pa vecam. Jaunais ierēdnis ir vienkārši pretīgs. Absolūti garlaicīgs tips.

-   Tīk slikti nevar būt.

-   Tici man, tā ir! Pagājušajā nedēļā atnesu viņam no kafetērijas maizīti ar sezama sēkliņām, bet viņš teica, ka nedrīkst ēst, jo viņam ir caurs zobs un sēkliņas iesprūdīs caurumā.

-   Šausmas! Bens noteica. Un tu viņam nesadevi pa paka-

ļu?

-   Es runāju nopietni, Lisa teica. Pamēģini pats pavadīt dienu kopā ar kādu, kam ir alerģija pret sieru! īsts jefiņš!

-    Vai viņš ir gudrs?

-   Akadēmiski, jā. šajā ziņā viņš ir izcils. Taču reālajā pasaulē viņš nav spējīgs izdzīvot.

-   Ja jau viņš ir tāds jefiņš, kāpēc Holiss viņu pieņēma darbā?

-   Manuprāt, tieši tāpēc, ka viņš ir jefiņš. Izbaudījuši dzīvi kopā ar tevi, viņi noteikti baidījās pieņemt kādu aktīvāku cilvēku. Viņiem bija vajadzīgs kāds drošs cilvēciņš. Tāds, kam ir alerģija pret sieru.

-    Bet viņam vismaz ir darbs, Bens novilka.

-   Izbeidz! Kuru uztrauc darbs?

-   Mani.

-   Tev nu gan nevajadzētu uztraukties. Šeit tu strādāji tikai tādēļ, lai nonāktu situācijā, kurā tu patlaban esi. Ikviens ierēdnis vēlētos atrasties tavā vietā. Par tevi runā visa pilsēta, visas juridiskās aprindas. Wayne&Portnoy tev piedāvāja vēl desmit tūkstošu, lai gan tu viņu kadru vervētājam skaidri pateici, lai liekas mierā. Ikviens Amerikas jurists vēlētos, kaut viņš būtu piedzīvojis to pašu, ko Bens Edisons. Kādēļ lai tu ilgotos pēc Augstākās tiesas?

-    Es gribu strādāt kopā ar tevi, Bens lietišķi noteica.

Pārsteigta par šādu atzīšanos, Lisa jautāja:

-   Tu patiešām ilgojies pēc manis?

-    Protams! Bens atbildēja. Es ilgojos pec tevis. Es ilgojos pēc Obera. Ilgojos pēc viņa stāstiem par piedalīšanos loterijās. Ilgojos…

Lisa sarauca pieri.

-   Ben, Obers ir miris, un to tu nevari mainīt.

-   Un Nātans ir aizbraucis prom. Bet Ēriku nav vērts paturēt.

-   Zinu, ka tev ir grūti, Lisa teica. Bet tev jādomā par nākotni. Tu sāksi strādāt prokuratūrā, amatā, kur parasti ir vajadzīga divu gadu pieredze. Tu aizsteidzies priekšā visiem pārējiem kandidātiem un dabūji pašu labāko darbu visā Kolumbijas apgabalā! Tu būsi prokurors! Tev visu laiku būs darīšana ar tādiem puišiem kā Riks. Tieši par šādu nākotni tu sapņoji, kad mēs pirmo reizi satikāmies, vai ne? Tu teici, ka tev patīk piedalīties vajāšanā. Tagad tu to varēsi darīt vai katru dienu.

-   Man tas vēl joprojām patīk, Bens atzina. Ņemot vērā visu, kas ar mani notika, varēja būt ari sliktāk. Taču es neko nevaru padarīt. Es ilgojos pēc saviem draugiem.

-    Bet es taču vēl joprojām esmu tepat, Lisa iebilda.

-    Zinu, Bens laimīgs atbildēja. Un tas ir labākais, kas ar mani līdz šim ir noticis.

-   Gribi, es tev pateikšu, kāpēc tu esi tik laimīgs, Lisa piedāvāja. Tu esi laimīgs tāpēc, ka es nevienam neesmu atzinusies, kas patiesībā izstrādāja Slepeno Edisona plānu.

Bens sāka smieties.

-    Nesāc nu tagad!

-    Nopietni, Lisa teica. Tu taču zini, ka to visu patiesībā es…

-   Zinu, Bens viņu pārtrauca. Tu izgudroji šo plānu. Tu man ieteici visu izstāstīt drošībniekiem. Tu teici, ka tā ir mana vienīgā iespēja. Tu ieteici aizvietot visus izpilddirektorus. Tu teici, ka uzmanība jāpievērš tikai tiem, kas jau agrāk sasmērējušies…

-   Tieši es teicu, ka tev jābūt aktīvākam.

-    Protams, Bens piekrita. Tu biji tā agresīvā. Tev prātā ienāca spīdoša ideja. Grinnell lietā es rīkojos pārāk pašpārliecināti, un tu biji tā, kas steidzās glābt manu pakaļu.

-   Bet uzvaras lauri mums tomēr jādala uz pusēm, Lisa iebilda.

-    Vai tu to atgādināsi ikreiz, kad satiksimies? Bens jautāja.

-    Pilnīgi noteikti.

-    Es nekad neesmu apgalvojis, ka izgudroju šo plānu, Bens skaidroja. Es teicu, ka uzrakstīju par to Derošam.

-    Bet ideja bija manējā.

-   Ideja bija tavējā, Bens atkārtoja. Un to es viņiem pateicu. Kas vēl, tavuprāt, man būtu jāsaka?

-    Es gribu, lai tu saki: visi lauri pienākas Lisai; es esmu tikai viņas rāmais un paklausīgais kalpotājs.

-    Zini, pasaulē notiek arī kas ļaunāks par stāvēšanu prožektoru gaismā kopā ar vēl kādu. Nu, būt pilnībā ignorētai ir kaut kas pavisam cits.

-    Bet mani patiešām pilnībā ignorē!

-   Cik darba piedāvājumu tu šonedēļ saņēmi? Duci?

-    Patiesībā četrpadsmit. The New York Times gatavo materiālu, kas tiks publicēts nākamsvētdien. Bet tas nenozīmē, ka nejūtos pamesta novārtā. Man tomēr šķiet, ka tev jau pašā sākumā nevajadzēja palaist muti.

Bens paķēra tuvāko spilvenu un iemeta Lisai pa galvu.

-   Nevajag! Visu dēlī salaida Ēriks. Tieši viņš pirmais izslavēja mūs pa visu pasauli. Un kad pārējie laikraksti pārķēra šo tēmu…

-   Tu vairs nevarēji neko noliegt.

-    Es centos noliegt. Bens iesmējās. Bet bija jau par vēlu. Augstākās tiesas Karalis jau bija dzimis.

-    Manā klātbūtnē aiztaupi šos vārdus! Lisa brīdināja.

-   Vari saukt mani par Suverēnu, ja tev tā labāk patīk.

-    Labāk saukšu tevi par Tiesas Ākstu.

-   Lieliski! Sauc mani par Ākstu. Galvenais, lai tu esi laimīga, Bens noteica. Bet, ja gribi zināt, man patiešām ir žēl, ka tā notika. Un esmu tev ļoti pateicīgs.

-   Zinu. Bet gribu, lai tā tev būtu laba mācība. Apmierināta, ka Bens smaida, Lisa turpināja: Zini, laimīgs tu man patīc daudz labāk.

-    Man arī, Bens atbildēja. Manuprāt, pasaulē ir divu tipu cilvēki…

-   Tikai nevajag, Lisa lūdzās.

-   Nopietni. Pasaulē ir divu tipu cilvēki: uzvarētāji un zaudētāji.

-    Ļauj minēt, pie kura tipa piederi tu!

-    Šajā situācijā piederu pie abiem, Bens skaidroja. Tā ir vienīgā iespēja.

Lisa brīdi klusēja.

-   Tas ir precīzi. Es piekrītu.

-    Paldies! Bens teica.

Lisa pielēca kājās un piegāja pie dīvāna.

-Ja jau esam noklausījušies tavu brīnišķīgo lekciju ar pilnīgu situācijas analīzi, vai varam doties prom? Tu teici, ka šovakar kārtīgi izklaidēsimies.

-   Man negribas izklaidēties, Bens smaidot teica. Es labprātāk paliktu tepat.

-    Tātad tu gribi citādu izklaidi? apsēdusies līdzās Benam, jautāja Lisa.

-   Nē. Bens mazliet atrāvās. Gribu sēdēt šeit un ļauties grūtsirdībai. Tici man, būs jautri.

-   Grūtsirdībai ir aizliegta. Izmet to no galvas!

-    Bet īgnums ir atļauts? Ja jau nevaru ļauties grūtsirdībai, es labprāt paīgņotos.

-   Aizliegti ir abi.

Lisa lēni virzījās tuvāk Benam.

-    Bet ko tad mēs darīsim? Pukosimies? Grimsim pārdomās? Tēlosim rūgumpodus?

-    Teiksim tā, Lisa iesāka. Es uzskatu, ka pasaulē ir divu tipu cilvēki: tie, kas guļ ar mani, un tie, kas neguļ.

-    Nomierinies! Man nav noskaņojuma.

-    Izbeidz! Tu teici, lai pagaidu, kad viss norimsies…

-   Nekas vēl nav norimies, Bens attrauca. Turklāt, kurš teicis, ka es gribu gulēt ar tevi?

-   Tas nu gan ir smieklīgi! Lisa atbildēja. Bet tas vairs neies cauri. Es atceros, kā tu raudāji, kad Riks sita mani. Tu uztraucies par mani.

-    Tām asarām ar tevi nebija nekāda sakara. Tās bija dusmu asaras. Dusmu un naida pilnas asaras.

-    Nu protams, Lisa atteica, pavirzīdamās vēl tuvāk Benam.

-    Es runāju nopietni, Bens turpināja. Turklāt tagad es to nevaru. Galvā rosās visādas domas. Tu taču zini, man ir depresija.

-   Nav tev nekādas depresijas!

-   Ir gan! Un būs vajadzīgs ilgs laiks, lai tiktu tai pāri.

-   Cik ilgs? Lisa jautāja.

-    Ļoti ilgs. Bezgalīgi ilgs laiks.

-   Un kad tad mēs paniekosimies?

-   Nezinu. Varbūt nekad.

-    Ben… Lisa brīdinoši iesāka.

-   Labi. Pierunāji. Bet zini, ka man tas nepatiks.

-    Patiks jau patiks!

-   Labi. Man tas patiks. Bet brīdī, kad būsim beiguši, šīm attiecībām arī būs pienācis gals. Man šīs muļķības ir līdz kaklam!

-    Kā teiksi, Lisa piekrita un noskūpstīja Bena kaklu. Tu šeit esi galvenais.

Breds Melcers

SLAZDS

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 26262093.

B. Melcers

Me 375 Slazds /  R., "Apgāds "Kontinents"", 2006. 397 lpp.

ISBN 9984-35-209-9

"Apgada "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs!

Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Melcers Breds Slazds

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

8E8TĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nodaĻa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

EPILOGS