Hārpers Toms

Slepenā māksla

TO M S HĀRPERS

SLEPENĀ MĀKSLA

.

Māksla un piedzīvojums

1

Obervintera, Vācija

Torit ciematu sedza bieza sniega kārta. Ielās valdīja stindzinošs klusums. Automašīnas, kas bija novietotas pie viesnīcas, klāja sarmas kārtiņa - tikai vienai vadītāja puses logā ar cimdotu roku bija izberzts apaļš laukumiņš. Aiz tumšā stikla mirgoja un gailēja cigaretes sarkanā acs.

Gar stūri iznāca jauna sieviete un teciņiem uzskrēja pa viesnīcas kāpnēm. Viņa bija ģērbusies kā skrējēja - siltā jakā ar kapuci un treniņbiksēs, kājās krosa kurpes, galvā vilnas cepurīte un plecos uzmesta neliela mugursoma. Taču šis rīts nešķita piemērots skrējienam, turklāt naktī bija snidzis un ārā no viesnīcas neviens nebija gājis. Sieviete ieslīdēja pa viesnīcas durvīm un nozuda skatienam. Cigarete spēji iekvēlojās un izdzisa.

Džiliana devās augšā pa viesnīcas kāpnēm, uz pirkstgaliem šķērsoja kāpņu laukumiņu un ieslīdēja savā numurā. Cauri logu aizkariem plūda vāra gaismiņa, un šādā apgaismojumā noplukuši istabiņa izskatījās vēl bēdīgāka. Dvakoja pēc nikotīna, tas bija iesūcies gan plānajā matracī, gan šonakt nesajauktajos palagos, gan biezi nolakotajās mēbelēs, gan apdriskātajos paklājiņos, kas vietumis klaja dēļu grīdu. Melnais klēpjdators, kas atradās uz tualetes galdiņa, bija vienīgais pēdējo trīsdesmit gadu vēstnesis visā telpā.

Norāvusi cepurīti, Džiliana izpurināja ogļu melnos matus. Nejauši pametusi skatienu spoguli, viņa juta mostamies pārsteiguma atblāzmu - jaunā matu krāsa tomēr īsti nepiestāvēja. Taču - ja pati nevarēja pierast pie tās, varbūt citiem arī neizdosies viņu pazīt. Sieviete attaisīja rāvējslēdzēju un novilka jaku. Bālās rokas klāja dubļu kārta, pirksti pēc naksnīgās rāpšanās klintī bija nobrāzti un asiņaini, taču viņa par to nelikās nc zinis. Viņa bija atradusi meklēto. Piegājusi pie klēpjdatora, viņa pacēla ta vāku un ieslēdza aparātu. Ārā noklaudzēja automašīnas durvis.

Kamēr dators iesila, Džilianā kaut kas aizlūza. Sākās adrenalīna atplūdi. Viņa bija izmocījusies un drebēja no aukstuma. Aiz noguruma nevarēdama sagaidīt, kad beidzot varēs lietot datoru, viņa aizgāja uz vannas istabu un novilka miklo apģērbu. Sametusi drēbes kaudzē uz grīdas, jaunā sieviete iekāpa dušas kabīnē. Vecajā viesnīcā gan trūka dažu labu ērtību, taču vismaz santehnika darbojās. Karstais ūdens triecās sejā, pielipinot matus pie adas. Asās lāsītes durstīja miesu un iedvesa tajā siltumu, muskuli lēnām atvilga. Džiliana aizvēra acis un iztēlē ieraudzīja pili klints virsotnē, apledojušo klints sienu un sīko plaisiņu tajā, un sajuta šausmu kamolu kakla tobrīd, kad bija pagrūdusi senās durvis…

Acis spēji iepletās. Cauri tvaika un ūdens skaļajai, vienmērīgajai šņākoņai no guļamistabas atskanēja troksnītis. Iespējams, nekas īpašs - krakšķi un būkšķi viesnīcā nebija nekāds retums -, taču beidzamas trīs nedēļas bija modinājušas Džilianā agrāk nemanītas bailes. Neaizgriezusi ūdens krānu, viņa izkāpa no dušas un ietinās niecīgajā viesnīcas dvielī. Uz dēļu grīdas izpletās ūdens lāmiņas, kad sieviete uz pirkstgaliem devās pie guļamistabas durvīm.

Neviena nebija. Klepjdators savā nodabā dūca uz tualetes galdiņa starp logiem.

Troksnītis atkārtojās - tas bija klauvejiens pie durvīm. Viņa sastinga.

-   Jaunkundzi Telefons!

Vīrieša balss; taču tas nebija viesnīcas īpašnieks. Džiliana paraudzījās uz durvīm. Viņa bija aizmirsusi uzlikt ķēdīti. Vai tagad viņa uzdrīkstēsies ieslidināt to vietā? Vai tas uzreiz nodos viņas klātbūtni numurā? Sieviete paķēra uz gultas uzmesto jaku ar kapuci, uzvilka mugurā, aiztaisīja rāvējslēdzēju un pēc tam uzrāva kājās zem spilvena noglabātās pidžamas bikses. Viņa vairs nejutās tik neaizsargāta.

-   Jaunkundz? - Balss izklausījās skarba, nepacietīga. Bet varbūt tā tikai šķita? Nē. Baiļu pārņemtā sieviete ieraudzīja, ka durvju rokturis slīgst lejup.

-   Esmu te! - viņa atsaucās, pulēdamās neizrādīt bailes. - Kas taujā?

-    Telefons! Esot svarīgs zvans, jaunkundz. - Taču balss tonis neliecināja, ka zvans ir svarīgs; tas izklausījās maldinošs, kā labi iestudeti meli, kuri atskan neīstā bridi, vai kā dialogs, kas neatbilst filmā redzamajam attēlam. Rokturis joprojām bija nospiests, slēdzenes mēlīte spiedās pret stenderi, virs mēģinaja grūst durvis uz iekšpusi.

-    Es tagad nevaru atbildēt uz zvanu, - Džiliana attrauca. Viņa paķēra no tualetes galdiņa klēpjdatoru un iegrūda to mugursomā. - Es nonākšu pec piecām minūtēm.

-   Tas ir svarīgi. -Šķita, ka vīrietis pūlas atmūķēt durvis. Tūlīt tās būs vaļā. Viņa pāršāvās pāri istabai un uzlika drošības ķēdīti. Tad satvēra rokturi un mēģināja to noturēt vietā, taču iebrucēja tvēriens bija nelokāms. Džilianas pirksti nobālēja, un plauksta pavērās.

Slēdzene nopaukšķēja un padevās. Durvis atsprāga vaļā un notrieca Džilianu augšpēdus uz grīdas. Ķedīte nostiepās kā stiga, taču izturēja. Durvīs pavērās tikai neliela sprauga. Džiliana izdzirdēja apslāpētu lāstu. Neredzama roka pavilka durvis mazliet atpakaļ un velreiz grūda uz priekšu. Ķēdīte arī šoreiz izturēja.

Izmisuma un apstulbuma mākta, Džiliana slējās kājās. Pāri vaigam stīdzēja asinis - viņa pat nemanīja, ka bija to ieskrambājusi pret durvīm. Viņa zināja, kas jādara. Sieviete uzrāva vienu mugursomas siksnu plecā, atgrūda logu un izkāpa uz mazītiņā balkona. Gar sienu lejup stiepās sarūsējušas ugunsdrošības kāpnes. Viņa bija pieprasījusi numuru tieši blakus tam, lai gan nebija domājusi, ka vajadzēs izmantot šo bēgšanas ceļu. Džiliana bija cerējusi, ka vajatāji pazaudējuši viņas pēdas pēc Maincas. Viņa norotīja piedurknes un izstiepa roku, gatavodamās pieķerties kāpņu spraislim.

Viņa vēl nepaguva tam pieskarties, kad kāpnes notrīsēja. Nobira sniegs. Nenolaizdama roku, sieviete paskatījās lejup.

Ledainais gaiss šķita stingstam plaušās. Cauri virpuļojošajam putenim bija saskatāms tumšs stāvs, kas lēni rāpās augšup. Istabā atskanēja skaļš krakšķis. Acīmredzot ķēdīte gandrīz bija izrauta no durvīm. Varbūt kāds būs dzirdējis troksni, taču par to jā- » šaubas - kopš viņas reģistrēšanās viesnīcā nebija redzēts ierodamies neviens jauns klients.

Džiliana jutās kā notverta slazda. Tagad svarīgs bija tikai viens. Viņa pieliecās, iespraucās pa logu numurā, aizskrēja uz

vannas istabu un ieslēdzās. Durvis neizturēs ne divas minūtes, bet varbūt ar to būs gana. Trīsēdama Džiliana nosēdās uz vannas malas un atvāza klēpjdatora vāku. No guļamistabas atskanēja skaļš krakšķis - ķedīte beidzot bija izrauta no durvīm. Istabā kāds ieskrēja, apstājās un tad devās uz loga pusi. Tas dos viņai mazliet laika.

Taču ar to nepietiks, lai uzrakstītu - lai izskaidrotu. Viņa pasniedzās aiz aparāta un ieslēdza vākā iebūvēto tīmekļa kameru. Datu karte pamirkšķināja lampiņa, tātad savienojums bija nodibināts, un ekrānā atvērās jauns logs ar vārdu sarakstu. Viņa izgrūda lāstu. Visi ieraksti bija pelēki - tātad neviens tobrīd nebija pieslēdzies virtuālajai pasaulei. Droši vien šņāca ciešā miegā-

Guļamistabā ieskanejās balsis, iebruceji brīdi apspriedās un tad tuvojās vannas istabai. Durvīs ietriecās smags zābaks - tik spēcīgi, ka šķita, tūlīt izgāzīs tās no eņģēm. Tomēr durvis izturēja. Viņa drudžaini ritināja lejup sarakstu. Kādam taču jābūt nomodā! Datu kartes lampiņa iedegās oranžā krāsā, un Džilianai gandrīz pamira sirds, taču pēc mirkļa pieslēgums atjaunojās, un gaismiņa atkal kļuva zaļa. Vēl viens spēriens, un durvis ieliecās.

Re! Pašā saraksta apakšā viņa atrada meklēto. Viens vienīgs vārds trekninātos burtos. Niks. Nav brīnums, ka viņš jau pamodies. Uzmācās nejauka priekšnojauta, taču kārtējais spēriens pa durvīm to acumirklī izgaisināja. Kas ir, ar to jāpietiek. Džiliana nospieda podziņu iepretim vīrieša vārdam. Negaidīdama atbildi, sieviete atrada failu un nospieda sūtīšanas podziņu. Lampiņa drudžaini iemirguļojās, un dati sāka plūst prom.

Ašāk taču, Džiliana nedzirdami mudināja. Viņa gaidīja ekrānā parādāmies Nika seju, lai varētu viņu brīdināt un paskaidrot, ko ar saņemto informāciju iesākt, taču lodziņš joprojām grima tumsā. Atsaucies, nolāpīts!

Stāvokļa josla vēstīja, ka līdz faila nosūtīšanas beigām atlikusi apmēram viena minūte. Taču tik daudz laika nebija. Aiz vannas siena bija neliels logs - viņa pasniedzās un ieķīlēja klēpjda- toru atvērtajā logā. Klabinādama taustiņus, sieviete atri uzrakstīja divas īsas rindiņas, pie sevis lūgdamās, kaut vēstījums kādu sasniegtu. Vēl viens spēriens. Viņa aizvilka aizkarus visgarām vannai, lai paslēptu klēpjdatoru skatienam.

Durvis izgāzās. Cauri šķēpelēm telpā ienāca vīrietis garā melnā mētelī un melnos cimdos un tuvojās Džilianai. Mutē kā adata gailēja cigarete. Džiliana nedomādama aizvilka jakas rāvējslēdzēju ciet līdz galam.

Pa ielu aizvēlās vārs kliedziens, līdz saltais putenis to noslāpēja. Viegls sniedziņš izdzēsa pēdas pie viesnīcas parādes durvīm. Ķēdēm uz riepām rēgaini klankšķot, automašīna uzsāka gaitu. Otrā pasaules malā uz ekrāna nozibsnija saujiņa pikseļu, kas pavēstīja, ka nupat pienākusi ziņa.

2 Johana Gensfleiša grēksūdze

"Tas Kungs nonāca, lai apraudzītu pilsētu un torni, ko cilvēku bērni cēla. Un Tas Kungs sacīja: "Lūk, tā ir viena tauta, un tiem visiem ir viena valoda. Tas ir tikai sākums viņu rīcībai, un turpmāk nekas, ko tie nodomājuši, vairs nebūs tiem neiespējams…""

Dievs, apžēlojies par mani, jo esmu grēkojis. Tāpat kā Bābeles vīri, es uzcēlu torni, lai tuvotos debesīm, un tagad esmu gāzts - to darīja ne skaudīgais Dievs, bet manis paša aklais lepnums. Vajadzēja iznicināt to nolādēto priekšmetu, ielingot upē vai nokurināt uguni, līdz zelta folija notek no lappusēm, tinte uzkarst un izgaist, un papīrs pārogļojas. Tomēr es nespēju, tās skaistuma un radītāja apburts. Es esmu to apslēpis akmeni. Es uzrakstīšu savu grēksūdzi uz vienas lapas, un tad tie atdusēsies kopā uz mūžīgiem laikiem. Lai mani tiesā Dievs!

Iesākums gan šim notikumam, gan man meklējams Maincā, kuģu piestātņu un torņu smaiļu pilsētā Reinas upes krastos. Cilvēkam mūžā var būt ne mazums vārdu, un mans tolaik bija Hen- hens Gensfleišs. "Henhens" bija bērnu izruna vārdam "Johans", un uzvārdu "Gensfleišs" esmu mantojis no tēva. Tulkojumā tas nozīmē "zoss gaļa", un viņam šāds vārds piestāvēja. Mūsu ģimenes bagātības bija piebriedinājušas naudas maku un ari manu tēvu, līdz vēders nokarājās pāri siksnai un vaigi apņēma zodus. Viņam, tāpat kā zosij, piemita ass knābiens.

Tēva interese par finansēm dabiskā ceļā noveda pie avota. Viņš kļuva par naudas kaltuves līdzīpašnieku, un šāda sinekūra pilnība glaimoja viņa uzpūtīgajai pašapziņai. Tā nodrošināja viņa pensiju un tiesības lepni soļot Svētā Mārtiņa dienas gājienā, bet preti prasīja maz - tikai reizēm pārraudzīt naudas kaltuves darbus. Kādudien, kad man bija desmit vai vienpadsmit gadu, tēvs paņēma mani līdzi.

Tā bija tumša novembra diena. Uz katedrāles smailes bija uztupies mākonis, un asi pātagoja lietus, tālab mēs skriešus metā- mies pari laukumam. Tirgus todien nebija - jādomā, ka lietus bija aizskalojis visas dzīvās būtnes prom. Turpretim naudas kaltuvē valdīja siltums un dzīvība. Pats meistars mūs sagaidīja un pasniedza ābolu karstvīnu, kas gan apsvilināja man rīkli, tomēr ari sasildīja ķermeni. Viņš izturējās pakalpīgi pret manu tēvu, un arī tas mani priecēja un darīja lepnu (vēlāk gan es uzzināju, ka naudas kaltuve darbojās uz līguma pamata un meistars cerēja uz šī līguma pagarināšanu). Es turējos cieši blakus tēvam, ieķēries viņa miklā apmetņa stērbelē, un meistars mūs ieveda darbnīcā.

Apmēram tā justos cilvēks, kas nonācis bruņinieku romānā, burvja laboratorijā vai rūķu pazemes alās. Tur valdošā smarža vien mani pilnibā apreibināja - gaisā jautās sāls un sēra, ogļu, sviedru un sviluma smārds. Vienā telpā kalēji lēja no tīģeļiem kūpošu zeltu iedobēm klātos galdos; aiz durvīm atradās garš gaitenis, kurā skanigi dimdināja āmuri - tur uz soliem sēdošie vīri izlīdzināja plātnes. Tālumā vīrs ar milzīgām dzirklēm grieza metālu kā audekla baķi, atšķeldams gabaliņus apmēram cilvēka īkšķa resnumā. Sievietes strīķēja tos pret apaļām galodām, līdz ripiņu malas un asumi bija nogludināti.

Es raudzījos kā apmāts. Biju iztēlojies, ka tikai debesīs iespējama tāda saskaņa, tāda mērķa vienotība. Nedomādams pasniedzos pec kāda zelta gabaliņa, bet man trapīja teva smagā roka.

-   Neaiztiec! - viņš brīdināja.

Zēns, jaunāks par mani, savāca visas ripiņas koka bļodā un aiznesa klerkam telpas priekšpusē, kurš katru ripiņu rUpīgi nolika uz svariņiem.

-    Visām jābūt pilnīgi vienādā svarā, - meistars paskaidroja, - citādi mūsu darbs ir vēja. ja monētas nav pilnīgi vienādas, naudas kalšana ir bezjēdzīga.

Klerks ieslaucīja zelta ripiņu kaudzi filca maisiņā, nosvēra maisiņu un atzīmēja grāmatā, kas atradās blakus. Pēc tam viņš pasniedza maisiņu savam māceklim, kas to svinīgi iznesa pa durvīm galasienā. Mēs sekojām.

Uzreiz bija redzams, ka šī telpa ir citāda. Logiem priekšā bija dzelzs restes, durvīs bija iestrādātas smagas slēdzenes. Naudas kalēji, četri masīvi viri ar kailām rokām un ādas priekšautos, stāvēja pie darbgalda un sita pa dzelzs presformām kā pa mazām laktām. Māceklis pienesa maisiņu vienam kalējam, tas izbēra džinkstošo saturu uz galda sev līdzās, ieslidināja vienu ripiņu veidnes žokļos, pacēla āmuru un trieca lejup. Viens vienīgs sitiens, pašķīda dzirksteļu spiets, presforma ar plīkšķi pavērās, un tikko izkaltā monēta nonāca otraja kaudzītē.

Es raudzījos neatņemdamies. Spožajā lampu gaismā monētas zaigoja un mirguļoja kā izcilības paraugs. Mans tēvs un meistars bija uzgriezuši muguras, caur lupu aplūkodami vienu no veidnēm. Naudas kalējs visu uzmanību veltīja tam, lai zelta ripiņa tiktu novietota precīzi presformā.

Es zināju, ka tas nav lāgā, bet - vai tā ir zādzība, ja nozagtās mantas vietā uzreiz parādās simts citas? Tas būtu tāpat kā pasmelt sauju ūdens no upes, lai padzertos, vai noplūkt ogu no kazenāja. Es pastiepu roku. Tikko iespiestā monēta vēl bija silta. īsu acumirkli es redzēju Svēto Jāni, kurš savilka seju pārmetoša grimasē un raudzījās manī, un tad ripiņa pazuda manā dūrītē. Vainu es nejutu.

Tā nebija alkatība. Es negribēju zeltu. Tās bija alkas, kādas mans bērna prāts nebija nekad izjutis, tās bija ilgas pēc izcilības. Kā caur miglu es apzinājos, ka šīs monētas nonāks pasaulē un ies no rokas rokā, ļaudamas iegādāties īpašumu, varu, karu un pestīšanu, un tas notiks tamdēļ, ka ikviena ripiņa ir nevainojama savu cilts- māsu kopija un iederas sistēmā, ka ir nesalaužama kā ūdens.

Vīri pabeidza darbu. Mans tēvs paspieda meistaram roku un veltīja viņam dažus atzinīgus vārdus; meistars dedzīgi smaidīja un piedāvāja iedzert šņabi viņa miteklī. Kad tēvs pagriezās, lai bilstu dažus vārdus naudas kalējiem, es paraustīju viņu aiz piedurknes un norādīju uz durvīm, saspiezdams kājas kopā un izlikdamies, ka gauži vēlos iziet ārā. Tēva seja pauda pārsteigumu, it kā viņš būtu aizmirsis par manu klātbūtni. Viņš pabužināja man matus - tā bija viņa lielākā mīlestības izpausme.

To, ka esmu pieķerts, sāpratu brīdī, kad izgājām pa durvīm. Pie galda atradās klerks, viņa māceklis stāvēja otrā pusē, un abi neizpratnē vērās uz svariem. Viens svaru kauss pacēla samta maisiņu augstu gaisā, bet otrs bija nekustīgi pieplacis galdam, vara atsvara nospiests. Mani pārņēma vieglums, it kā vēderā būtu uzradies liels caurums, tomēr vienlaikus es apbrīnoju šo ideāli izstrādāto sistēmu, kas liedza pazust kaut vienai monētai.

Meistars pieskrēja pie galda, un sākās dusmīgu vārdu apmaiņa. Klerks nocēla atsvaru, uzlika to pa otram lāgam, svaru kausi pazvalstījās, taču spriedums palika nemainīgs. Tika izsaukts naudas kalējs, kas sparīgi aizstāvēja savu nevainīgumu. Klerks izbēra maisiņa saturu uz galda un pārskaitīja visas monētas, katru novietodams uz rūtaina auduma kvadrātiņa. Es klusībā skaitīju līdzi, gandrīz vai nospriezdams, ka pazudusi monēta var brīnumainā kārtā uzrasties. Uz galda izvietojās monētu rinda, tai sekoja otrā, trešā, un drīz sāka veidoties ari ceturtā.

- Trīsdesmit septiņi. Trīsdesmit astoņi. Trīsdesmit deviņi. - Klerks iebāza roku maisiņā un izgrieza to uz āru. - Nekā. - Viņš paskatījās grāmatā. - Bet jābūt četrdesmit.

Klerks pameta baltu aci uz naudas kalēju, tas lūkojās meistarā, kurš savukārt gaidpilni raudzījās uz manu tēvu. Neviens neiedomājās paskatīties uz mani - taču tam nebija nozīmes. Es apzinājos, ka Dieva visuredzošā acs veras manī, un jutu Viņa saniknoto skatienu urbjamies manī. Pa roku lejup urdzēja sviedru lāsītes un satecēja saujā. Guldenis kļuva svina smags un spieda uz leju tāpat kā mana vainas apziņa.

Plauksta pavērās. Iespējams, pirksti paši atlaidās - iespējams, es tiem ļāvu tā darīt. Guldenis izslīdēja no saujas, nokrita man pie kājām un aizripoja. Pieci cilvēki staipīja kaklu, lai redzētu, kā tas aizrit pāri akmens grīdai, un tad visi pieci acu pāri lēni pievērsās man. Viens no tiem bija straujāks par citiem. Manu pakausi apsvilināja spēcīgs sitiens, notriecot mani uz grīdas. Cauri asarām redzēju, kā klerks noliecas un paņem neceļos aizgājušo monētu, notrauš no tās putekļus un ar mīlestību iekārto to vienīgajā brīvajā rūtiņā pēdējā rindā. Vēl atceros, kā klerks aplaiza spalvu un ieraksta uz galda novietotajā lielajā grāmatā svēršanas iznākumu. Un tad tēvs mani izvilka ārā no telpas.

Tovakar tēvs mani piekāva vēlreiz, nopēra ar kniedēto siksnu un draudēja, ka par saviem grēkiem es degšu mūžīgajās elles ugunis. Es kautrējos laist raudas vaļā - un savaldība manā tēvā iesvēla vēl lielāku bargumu. Taču, noliekdamies pār krēslu un lūkodamies pavardā, es redzēju vienīgi nebeidzamu zelta guldeņu lavīnu, kas sastāvēja no spožas pilnības gabaliņiem.

3

Ņujorka

Kādreiz cilvēkiem bija draugu loks, sprieda Niks, bet tagad viņiem ir draugu saraksts. Sīciņas fotogrāfijas rindojās tīmekļa viet- nē kā iznicinātāja sadragātie mērķi vai kontaktpersonu rindiņas, kas izvietotas reālā laika tabulās un sakārtotas atbilstoši tam, cik bieži cilvēks ar konkrētajām personām sazinājies. Tavas izjūtas nevienu neinteresē - ja neprāti nepārtraukti sarunāties ar draugiem, tad sociālajā šķīstītavas rangā bez žēlastības slīgi lejup. Lai arī Nika prātā tas bija satraucoši, viņš neatteicās no šīm programmām. Tobrīd viņš aplūkoja vienu šādu sarakstu monitorā, kurā iepretim kādam izgaismotam vārdam mirguļoja zaļa podziņa. Šis vārds jau mēnešiem ilgi bijis kā piekalts saraksta apakšējai malai, zem bijušajiem kolēģiem, vecajiem klasesbiedriem un attāliem paziņām. Taču tas neko nenozīmēja.

Džiliana. Niks atgāzās krēslā. Istaba grima tumsā; spīdēja vienīgi purpurkrāsas gaismiņa no monitoriem uz galda, un tai pretī plūda blāzma no televizora, kas atradās istabas otrā pusē un rādīja vēlu vakara filmu, ko neviens neskatījās. Šo brīdi viņš bija nepacietīgi gaidījis mēnešiem ilgi - pārbaudijis tālruni, balss pastu, ziņojumus in- ternetā un visus savus elektroniskā pasta kontus un sapriecājies ikreiz, kad pie durvīm parādījās pastnieks. Bet viņš ignorēts pa visiem šiem saziņas kanāliem. Un tagad viņa beidzot atsaukusies.

Kursors slīdēja pāri zaļajai podziņai, kas nemitējās zibsnīt. Nika sirds metās auļos. Viņš dziļi ieelpoja, lai nomierinātos, un sakārtoja svītera apkakli taisni. Vajadzēja noskūties. Viņš noklikšķināja peli.

Kliedziens pāršķēla klusumu kā ar nazi. Vispirms Niks iedomājās, ka tas atskanējis no televizora, taču aparātam bija pilnībā nogriezta skaņa. Viņš mirkli pagaidīja, vai kliedziens atkārtosies. Tomēr ne. Vai viņam tikai licies? Ekrāna logā uzradās graudains attēls. Tas izskatījās pēc tapetes - pelēkbalta siena, uz kuras uzzīmētas zaļas Ziemassvētku eglītes. Varbūt tas bija aizkars - kamerā eglītes šķita šūpojamies un viļņojam. Attēls tā raustījās, ka bija grūti pateikt.

- Džiliana? - Niks sacīja mikrofonā, kas bija novietots virs datora. - Tu tur esi? - Acis miegdams, viņš ieskatījās kamerā. - Vai tu smejies par mani?

Uzmācās nīgrums. Vajadzēja taču apjaust, ka šī ziņa nesīs tikai sarūgtinājumu.

Bet kads tur tomēr bija. Atskanēja balsis, vīriešu balsis, un sākās skaļa jezga. Piepeši eglīšu priekškars aizslīdēja sāņus, un ekrānā parādījās melnīgsnēja vīrieša seja ar Vidusjuras reģiona iedzīvotājā vaibstiem, kas kameras raidītā attēla kropļojuma dēļ līdzinājās saspiestam kartupelim. Pazibēja lūpās iesprausta cigarete. Uz vaiga vidēja asiņaina švīka - iespējams, sagriezies skujoties. Vīrietim pār plecu varēja saskatīt brūnas flīzes un mazu vannas istabas spoguli.

Vīrietis niknā balsī nokliedza dažus Nikam nesaprotamus vārdus un pastiepa roku, it ka domādams izraut Niku cauri ekrāna logam. Viņa plauksta piepildīja visu ekrānu, tā bija izplūdusi un miglaina, taču kopiespaids bija tik spilgts, ka Niks panikā atrāvās. Tajā brīdī attēls iegrima tumsā.

Niks apjucis vērās ekrānā. Video lodziņš bija melns, taču tagad viņš apakšā pamanīja divas teksta rindiņas.

liec to lietā, atslēga ir lācis.

Palīdzi, viņi nāk!

Līdzās zibināja ikona, vēstīdama, ka nupat lejupielādēts fails.

Neapole, Itālija

Pa bruģakmens klātajām ielām slīdēja melns Mercedes. Rita blāvajā gaismiņā pilsēta izskatījās visai drūmi - mākoņu pieblīvētas debesis, cilvēki tumšos mēteļos un uzvalkos steidzas uz darbu, paretam uzlūkodami savus atspulgus eļļainajās peļķēs. Sēdēdams automašīnas aizmugures sēdeklī, Čezāre Džemato vēroja garāmgājējus pa aptumšotajiem logiem, aiz kuriem pasaule krāsojās teju melna. Viņam patika šādi rīti, šāds laiks. Viņš visu mūžu bija slapstījies ēnās.

Klusumu limuzīnā negaidīti pārtrauca spalga operdziedātāja balss - mobilais tālrunis izdvesa Pavaroti dziedātu Pučīni melodiju. Džemato mazdēls slepus bija nomainījis mobila tālruņa melodiju - par spīti neapšaubāmajai varai, kāda Džemato piemita, viņam tā arī nebija izdevies tikt pie iepriekšējā zvanīšanas toņa.

Jauneklis, kas sēdēja viņam blakus, izķekseja tālruni no teļādas portfeļa, ko bija novietojis sev uz ceļgaliem, pateica dažus vārdus un tad pastiepa aparātu Džemato.

-    Ugo, - viņš bilda.

-   Si. - Džemato kādu brīdi klausījās. - Labi. Vai atradāt kaut ko viņas numurā? Grāmatu atradāt? - Viņš sarauca pieri. - Vai iespējams, ka viņš tajā aparātā jūs redzēja?

Aiz loga Džemato ieraudzīja jaunu sievieti baltā lietusmētelī - viņa sparīgi mina velosipēda pedāļus. Brāzmās plīvoja tumšie mati, un vējš bija piespiedis lietusmēteli cieši klāt augumam.

-   Nosūti to mūsu draugiem Tallinā. Noskaidro, kas viņš ir, kur atrodas un ko zina.

Viņš beidza sarunu un pasniedza tālruni savam palīgam. Tur jau tā nelaime ar izlīdzēšanu, vīrietis klusībā gremzās, kaut arī pakalpoju tiem, kam esmu parādā tik daudz kā savam patronam. Mūždien palika kārtojams vēl kāds jautājums.

-   Sazvani Nevado.

Ņujorka

Niks sēdēja uz soliņa bistro. Viņam priekšā uz galda atradās atvāzts klēpjdators, tam blakus bija novietota papīra lapa un vaniļas piena kokteilis nerūsējoša tērauda šeikerī. Četros naktī šajā bistro bija gandrīz tukšs, bet viņam patika te uzturēties bezmiega naktīs un gāja pie sirds neona un hroma interjers, mākslīgās ādas, plastmasas mēbeles un pusotra dolāra vērtās šķietami bezdibenī- gās kafijas krūzes. Te viss šķita autentisks, lai gan viņš apzinā- jas, ka tādu priekšstatu radījušas simtiem Holivudas filmu. To viņam bija teikusi Džiliana.

Džiliana.

Viņš cieši vērās klēpjdatorā. Grieķi, kuriem piederēja šis bistro, bija gana progresīvi domājoši; manot, ka klienti aizplūst uz tuvējo kafejnīcu, viņi bija ierīkojuši bezvadu interneta piekļuves punktu. Niks jau stundu lietoja internetu un, gurdām acīm uzmanīdams ekrānu, gaidīja Džilianas parādīšanos no jauna. Viņas vārds bija pārcēlies uz saraksta augšgalu, taču ikona tam blakus joprojām bija pelēka un nedzīva.

Pēdējo reizi redzēta: 6. janvārī, 07:48:26.

Viņš malkoja kokteili. Septiņi četrdesmit astoņas, tātad jaskai- ta sešas stundas klāt. Kur tas ir? Kaut kur Eirona? Kc vina tur meklēja?

Palīdzi, viņi nāk!

Skaidrs, ka tas bija joks. Ar Džilianu viss ir iespējams. Bet, ja iespējams ir jebkas…

Kālab viņa mērotu tādu gaisa gabalu uz Eiropu, lai izspēlētu jociņu? Viņš vēlreiz prātā pārlika redzēto video fragmentu - gan kliedzienu, gan dusmās saverkšķito seju pa visu ekrānu, gan roku, kas pasniedzās pēc kameras. Pēc jociņa tas gan neizskatījās.

Ar Džilianu viss ir iespējams.

Ak jā, un tad vēl saņemtais fails. Niks pievilka izdruku tuvāk un izskatīja to. Viņš bija cerējis, ka tajā slēpsies kāda atbilde vai atrisinājums šai mīklai. Taču papīrs neizpratni tikai vairoja. Tas bija vienīgi melnbalts attēls, kurā redzami astoņi ar roku zīmēti lauvas un lāči dažādās pozās - gan pieplakuši zemei, gan guļoši, gan rēcoši, daži savukārt rakāja zemi vai kāpa kalnā. Viens lauva bija notupies uz pakaļkājām, aplaizīja muti un stingi vērās Nikā, it ka izaicinoši vilinādams nākt tuvāk.

Kam tuvāk?

Tas droši vien saistīts ar Džilianas darbu. Bet - kādēļ atsūtīts viņam? Vai tas ir kaut kas vērtīgs? Atslēga ir lācis. Niks uzklikšķināja ar peli uz lāču attēliem, bet velti.

Nolēmis izmēģināt citu taktiku, viņš atvēra interneta pārlūku un gluži kā nelaimīgs mīļākais, kurš apstaigā savas meitenes iecienītās uzturēšanās vietas, izskatīja vietnes, kuras Džiliana labprāt apmeklēja. Viņas rakstītos emuārus, virtuālos forumus, kuros viņa mēdza piedalīties. Nekā daudz tur nebija. Recenzija par grāmatu, kuru draudzene bija lasījusi īsi pirms abu šķiršanās, un daži teikumi par zeltkaļiem viduslaiku cienītāju virtuālajā diskusiju panelī. Niks mēģināja tos izlasīt, taču vārdi aizmiglojās acu priekšā. Kopš jūlija, kopš pēdējās abu tikšanās reizes gandrīz nekādu pedu nebija. Vai tā ir sakritība? Kazi, abu šķiršanās bija Džilianai šķitusi sāpīgāka, nekā viņa izrādīja? Dīvainā kārtā šī doma Nikam bija patīkama.

Tikai pašās beigās viņš nosprieda ieskatīties sociālo tīklu viet- nē, kurā Džiliana piedalījās. Kā vairums ļaužu, viņa bija reģistrējusies, pirmās divas nedēļas nepārtraukti papildinājusi un uzlabojusi savu profilu un glaimīgi ielūgusi draugus piebiedroties, bet tad aptvērusi, ka dzīvē ir daudz interesantākas nodarbes. Kopš tā brīža Niks nebija manījis, ka viņa bieži ielūkotos šajā vietnē. Taču nesen Džiliana acīmredzot bija to apmeklējusi. Lapas augšmalā, kur lietotāji parasti ievietoja kodolīgu komentāru, gozējās teksts:

Džiliana Lokhārta

Nonākusi nāves briesmās :)

(pēdējoreiz atjaunināts 2. janvārī, 11.54:56)

Kārtējais jociņš? Viņai šādi melodramatiski pārspīlējumi patika. Taču viņai patika ari skarba ironija, kurā sajaucās gan īstenība, gan meli. Viņa prata ķircināt, piedāvājot dažādas iespējas, taču atbildes nemēdza sniegt.

Niks izdzēra pēdējās piena kokteiļa lāsītes. Tukšajā salmiņā putoja un burbuļoja gaiss.

4

Frankfurte, 1412. gads

Jaunībā es divas reizes redzēju, ka sadedzina dzīvu cilvēku. Tas notika Frankfurte, vienas dienas gājiena attālumā no Maincas. Tēvam bija kādas darīšanas Veteravas gadatirgū, un viņš paņēma mani līdzi - tas notika trīs mēnešus pēc atgadījuma naudas kaltuvē. Tēvs bija līksmā prātā un kopā ar draugiem apsmēja sīktirgotājus un kropļus, kas lieliem pulkiem slāja pa ceļu. Es smējos līdzi, lai gan viņu joki man nebija saprotami.

Pilsētas laukumā pūlis bija vēl biezāks, taču tēvs ar maslvo stāvu un spieķi izlauza ceļu līdz pirmajai rindai, lai es varētu visu labi apskatīt. Priecīgā satraukuma iepletis acis, es stāvēju un prātoju, kādas izklaides gan piesaistījušas tik daudz tautas. Cerēju, ka varēšu redzēt dejojošu lāci.

Laukuma vidū kā neredzamu durvju aila stāvēja karātavas. Pat šajā vecumā es labi zināju, uz kurieni šīs durvis ved. Zem karātavām bija sakrautas salmu ķīpas. Nāca raudiens, bet es apzinājos, ka tēvs to necieš ne acu galā.

No pūļa izveda notiesātos. Vienam mugurā bija garš, melns talārs un galvā balta mitra, uz kuras bija izkrāsoti velni, kas turēja uzrakstu Heresiarch, proti, "ķeceru vadonis". Otrs vīrietis bija kailu, noskūtu galvu, ar savažotām rokām un kājām.

-    Ko viņš ir nogrēkojies? - es taujāju.

-    šis virs bija naudas kaltuves meistars, - tēvs paskaidroja. - Viņš piejauca monētām sliktu metālu, gluži kā darītu nelāga aldaris, piejaukdams alum ūdeni.

Notupies man blakus, tēvs izņēma guldeni un pagrozīja pirkstos, līdz monētas zeltītās virsmas iemirdzējās saulē.

-    Ko tu redzi?

-   Svēto Jāni.

-    Un otrā pusē?

-   Valdnieka ģerboni.

Tēvs atzinīgi pasmaidīja. Manā sirdī ielija kvēlošs prieks.

-Svētais un valdnieks. Dieva vara un cilvēka vara. Divi mūsu pasaules stūrakmeņi.

Viņš pameta ar roku uz naudas kaltuves meistara pusi. Bendes palīgi bija pieķēdējuši viņa rokas pie dzelzs kāša, kas bija iestiprināts šķērskokā, un raudzīja piestiprināt savažotās kājas pie otra āķa pretējā galā. Viens palīgs bija uzlicis notiesātā vīra kajas sev uz pleciem, kamēr otrs pieliecās un grūda no apakšas. Pūlis svilpa un izkliedza neķītrus uzmundrinājumus.

-   Pret ko viņš ir nogrēkojies, Henhen?

-   Pret valdnieku, tēvs.

-Un?

-   Pret Dievu.

Mans tēvs aplaizīja biezās lupas un pamaja. - Ja nauda nav pilnīgi ideāla, ja trūkst kaut viena zelta grana, neviens nebūs ar mieru šo monētu pieņemt, un Dieva iedibinātā kārtība sabruks. Ja trūkst kaut viena grana, - viņš atkārtoja.

Bendes palīgiem bija izdevies piestiprināt naudas kalšanas meistara augumu starp āķiem kā liemeni uz iesma. Šādi nelaimīgais degs ilgi, līdz nāve beidzot atpestīs viņu no mokām. Ķecerim šajā ziņā paveicās - viņu piesēja stāvus pie staba, un liesmas viņu ātri vien aprīs. No tā es secināju, ka viņa noziegums bijis vieglāks.

Tiesu izpildītāji sanesa no laukuma stūriem malku un posu un sakrāva virs salmiem. Bendes paligi apslacīja malku ar eļļu no blašķes, neaizmirsdami uzšļākt arī notiesātajiem. Uz paaugstinājuma nostājās miertiesnesis un no lielas sarullētas pergamenta loksnes nolasīja nodarījumus, kuros abi apsūdzēti. Es nedzirdēju viņa teikto, tomēr tēvs ar lielu iepriecinājumu atkārtoja man viņa vārdus. Ķeceris esot noliedzis to, ka Kristus ir Dieva dēls un Baznīca ir ceļš uz pestīšanu. Vēl viņš esot aicinājis baznīcu izdāļāt visu savu mantu. Viņš esot pusnaktī melnās mesas laika izsaucis pašu Luciferu, iejaucis Svētā vakarēdiena vīna sadedzinātu nedzīvi dzimušu bērnu pelnus, stājies netiklos sakaros uz altāra un piekopis incestu ar paša māsu. Raugoties uz vīrieti ar maigo seju un izteikto ādamābolu, tam bija grūti noticēt, taču, kā bilda mans tēvs, Nelabais prot lieliski maskēties. Laikam vajadzēja klausīties uzmanīgak.

Sabiezēja mākoņi, sacēlās vējš. Diena pamazām satumsa, un lāpa, ko turēja bendes palīgs, liesmoja aizvien gaišāk. Notiesātie žēlabainā balsī drudžaini skaitīja lūgšanas. Pūlēdamies pārkliegt lopus, zvanus un sanākušo cilvēku radīto troksni, miertiesnesis metās gluži violets sejā. Izgrūdis pēdējo vārdu, viņš uzreiz nolēca no paaugstinājuma un deva zīmi bendes palīgam aizkurt uguni.

Dažu mirkļu laikā ta bija pārņēmusi visu iekuru, pāršavās pāri sakrautajai malkai un sāka laizīties gar abiem nožēlojamajiem upuriem. Ķeceris atdeva dzīvību vienā mirklī - varbūt viņš tomēr noģība. Naudas viltotājs izturēja ilgāk. Es redzēju, kā liesmas atrauj vaļā viņa kreklu vietā, kur bija iesūkusies eļļa; šķita, ka uguns viņu aprij no iekšpuses. Kliedzieni un malkas sprakšķēšana jaucās ar saucieniem no pūļa.

Kāds man iesita pa muguru, un es paveros augšup. Tēvs stāvēja, iepletis ielikušās kājas un pacēlis acis pret debesīm. Sejā kvēloja paštaisna līksme, un viņa spieķis raidīja sitienu krusu man pa pleciem, it kā piekodinādams nemūžam neaizmirst redzēto.

Vēlākos laikos es ne reizi vien redzēju vīrus zaudējam dzīvību liesmās par saviem pretdabiskajiem grēkiem. Un ikreiz maza daļiņa manas dvēseles nokalta līdzjūtībā.

5

Ņujorka

Pat Ņujorkā laika apstākļi var nokaitināt. Niku uzmodināja lietus - logu durstīja leduscietas adatiņas. Viņš apvēlās uz sāniem un pūlējās kaut dažus brīžus noturēt beidzamās miega druskas. Bet tad viņš kaut ko atcerējās.

Acis spēji atvērās. Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādija bez desmit vienpadsmit, taču debess bija tik tumša, ka varēja būt gan rīts, gan vakars. Nav brīnums, ka viņš aizgulējies. Vīrietis ar joni izlēca no gultas un piegāja pie atvērtā klēpjdatora, kas stāvēja uz plaukta pie loga. Viņš bija to atstājis darbojamies visu nakti un ieslēdzis skaļumu - gadījumā, ja Džiliana atkal mēģina sazināties. Tomēr velti. Niks izskatīja ienākušās elektroniskā pasta vēstules, bet pat nesāka dzēst surogātpastu. Arī tur nekā nebija. Deniņos sāpīgi dimdināja. Gribējās kafiju.

Ieraudzījis Bretu, Niks apjauta, ka ir nokavējis. Istabas biedrs bija izgāzies atpūtas krēslā datora priekšā, ar vienu roku klabināja taustiņus, bet otrā ļengani karājās vakardienas picas šķēle.

-   Ar ko nodarbojies?

-   Ar simbolu šifrēšanu, - Brets izgrūda cauri peperoni picas kumosiem. - Te par katru simtu dod pornogrāfiju par brīvu.

Kad roboti pārņems pasauli, Brets būs viņu piektā kolonna, Niks klusībā domāja. Brets bija barības ķēdes apakšējā slāņa iemītnieks, parazīts, kas barojas no interneta padibenēm. Viņš vāca elektroniskā pasta adreses un nodeva tālāk surogātpasta izsūtītājiem, mākslīgi cēla cenas virtuālajās izsolēs, reklamēja šaubīgus medikamentus un šoreiz atšifrēja izkropļotus burtus, ar kuru palīdzību vietnes nepieļāva automātisku reģistrēšanos, - dažu centu dēļ Brets bija gatavs uz pašu velnu. Ja būtu tada Pret- interneta spiediena grupa - Niks pieļāva, ka tāda organizācija noteikti kaut kur darbojas, - Brets būtu tās galvenais pierādījums. Niks pat nebija īsti drošs, kādēļ abi kopā bija sākuši īrēt šo dzīvokli.

-    Tu vakar vēlu izgāji pastaigāties, - ierunājās Brets. - Tavs suteners piezvanīja?

Piegājis pie virtuves letes, Niks atvēra tējkannas vāku. - Pienāca ziņa no Džilianas.

-    Mmm… - Brets nolaizīja taukainos pirkstus un pasniedzās pēc peles. - Šī atbraukusi uz pilsētu?

-    Man šķiet, viņa ir Eiropā.

-   Simtais! - Brets noklikšķināja peli. Burti pazuda, un ekrānā parādījās divas kailas, kopā savijušās sievietes; mutes bija pavērtas, sastingušas nedabiska ekstāzē. - Šī ir glīta.

Niks uzlēja karstu ūdeni maltajai kafijai, tomēr saprata, ka negrib gaidīt. Labāk nopirkt tasīti stūra veikalā.

-    Es iziešu.

Brets pamāja. Picas šķele noplivinājās rokā kā veca āda. - Es tepat vien būšu.

Niks ar A līnijas vilcienu aizbrauca uz Simt deviņdesmito ielu un kājām devās pa Vašingtona forta avēniju. Spēcīgais lietus bija mitējies, un tagad sijājās tikai smalka, ledaina migliņa, kas sūcās gar apkakli kaulos. Pēdējoreiz viņš avēnijā bija vasaras vidu, kad saplaukušie koki dāvāja ēnu ielai un bērni dzenājās cits citam pakaļ ar ūdenspistolēm. Viņš bija apstādinājis Good Humor firmas busiņu un nopircis Džilianai saldējumu. Tagad koki slējās kaili, iela bija tukša kā izslaucīta. No mežiem apaugušā pelēkā pakalna, kas atradās tieši priekšā, pacēlās viduslaiku klostera akmens tornis - no sen pagājuša laika un sen aizmirstas vietas izcelts posms teju pašā Manhetenas pussalas galā. Klostera muzejs. Aiz tā nogāze ieslīga Hudzonas upē, un pretējais stāvais krasts melnajā migliņā bija tik tikko jaušams. Gaisā kā attāls pērkons ducināja satiksme pār Džordža Vašingtona tiltu.

Muzejs bija gandrīz tukšs. Niks samaksāja par ieejas biļeti un lēnā solī piegāja pie gides - sirmas dāmas, kas tupēja kā vanags, gatava uzklupt apmeklētājiem. Piespraude pie atloka viņu gandrīz vai pielīdzināja eksponātam. "PEMA." Manhetena, 20. gadsimta vidus. Iespejams, ebreju izcelsmes. Kad Niks tuvojās, viņai iemirdzējās acis.

Viņš parādīja Džilianas atsūtīto attēlu.

-   Vai jus tādu esat redzējusi?

Ekskursiju vadītāja pārlaida skatienu izdrukātajai lapai. Viņai pretī lūkojās četras lauvas un četri lāči.

-    Nezinu. - Niks manīja sievietē vilšanos. - Varbūt uzmeklējiet Saterlendu.

-    Kur viņš ir atrodams?

-    Viņa, nevis viņš. Doktore Saterlenda droši vien ir pie vienradžiem. - Gide pa atvērtajām durvīm norādīja uz krusteju. - Dodieties turp, un līdz galam.

Klostera muzejs bija dīvaina vieta. Džiliana to reiz bija nodēvējusi par himeru - muzeja kompleksu veidoja dažādu ēku sastāvdaļas, kas atvestas no Vecās pasaules. Romānikas gaitenis veda uz gotiskā stilā ieturētu halli, spāņu stila kapelai blakus atradās franču stila klostera sanākšanas nams. Niks gāja pa tukšo arkādi, pielieca galvu, lai izietu cauri divdesmitā gadsimta durvju ailai, un nonāca garā, vāji apgaismotā telpā. Sienas aiz septiņiem milzīgajiem gobelēniem gandrīz nebija saskatāmas. Pie viena gobelēna ceļos bija nometusies jauna sieviete, ar kaut ko līdzīgu nelielam kabatas lukturītim pētīdama pavedienus. Audeklā bija attēlots bariņš suņu un vīri ar šķēpiem, kas aplenkuši vienradzi, kurš uzdūris uz raga suni. Vienradža skumjās acis bija izmisuma pārpilnas.

Nika apavi uz nospodrinātās grīdas iečīkstējās, un sieviete satrūkās.

-    Doktore Saterlenda?

Sieviete izskatījās kā izkāpusi no melnbaltas fotogrāfijas - ar melnu lenti sasieti tumši mati, gluda bāla āda, glīts melns bikš- kostīms ar baltu, līdz kaklam aizpogātu blūzīti. Vienīgais krāsainais akcents bija spīdīgi sarkanas lakādas kurpes.

-    Mans vārds ir Niks Ešs. Piedodiet par traucējumu… - Viņš saminstinājās. - Es esmu Džilianas Lokhārtas draugs.

Doktore veltīja viņam neizpratnes pilnu skatienu.

-    Viņa te kādreiz strādāja, - Niks piebilda.

-    Ak tā. - Sievietes sejā parādījās nožēlas pilns smaids. - Es iestājos darbā oktobrī. Pat nezinu… - Balsī jautās britu akcents.

-   Varbūt jūs tomēr varētu man palīdzēt. - Niks atlocīja izdruku un iedeva sievietei. Tanī brīdī viņas tumšās acis iedzirkstijās. - Man to vakar atsūtīja. Tā teikt, mīklainos apstākļos. Cerēju, ka šajā muzejā man varētu palīdzēt.

Pētot dokumentu, viņa domīgi kustināja lūpas. - Piecpadsmitais gadsimts. Vara gravīra, autors ir vācietis, iespējams, no Rei- nas augšteces reģiona. Datējams ar apmēram tūkstoš četri simti trīsdesmito gadu. - Sieviete pamanīja Nika sejā mulsumu un iesmējās, nokaunējusies pati par sevi. - Tā ir spēļu kārts.

-    Vai tad uz tās nevajadzēja būt erceniem, kreičiem vai kam tamlīdzīgam?

-Tajos laikos mastu apzīmēja ar lauvām un lāčiem. - Viņa aizlika aiz auss atrisušu matu cirtu. - Manuprāt, tie varētu būt meža zvēri. Kārts skaitli norāda dzīvnieku skaits.

-    Redzu, ka labi orientējaties šajā jautājumā.

Viņa kautrīgi paraustīja plecus. - Ne gluži. Tas zināms katram mākslas vēstures pirmkursniekam. Mans pētījumu lauciņš drīzāk ir dzīvnieku simbolisms. Tomēr šīs spēļu kārtis ir labi zināmas. Tas varētu būt vissenakais atrastais vara gravīras nospiedums.

-    Kas bijis autors?

-   To gan nevar pateikt. Vairumam viduslaiku mākslas darbu nav autora paraksta, un arī par šā darba izcelsmi mums nav vēsturisku liecību. Mākslas vēsturnieki iesaukuši viņu par Spēļu kāršu meistaru, kam tiek piedēvētas vēl vairākas stilistiskajā ziņā līdzīgas gravīras, taču spēļu kārtis ir galvenais šā autora darbs, kas saglabajies līdz musu dienām.

-    Vai ir ari citas kārtis?

-   Daži duči glabājas Eiropā. Šķiet, lielākoties Parīzē. Šis kāršu komplekts ir pavisam neparasts. Tam ir pieci masti, nevis četri, kā ierasts. Brieži, putni, ziedi, cilvēki… - Viņa viegli uzsita ar pirkstiem pa izdruku. - …un meža zvēri.

Iestājās neveikls klusums. Aplūkodams zīmējumu, Niks bija neviļus pienācis sievietei tuvu klāt; viņa atkāpusies nostājās gaismas straumē, kas plūda no augstu sienā izvietota vitrāžas loga. Uz viņas krūtīm ņirbēja krāsains raibums, kas atgādināja brūci. Nikam piepeši atmiņā atausa niknā seja, kas metas virsū kamerai. Viņš nodrebēja.

-   Vai es varu to paturēt? - Doktore pacēla papīra lapu un ziņkāri pavērās sarunu biedrā. Tas brīdi vilcinājās.

-    Lai notiek.

-   Kad pabeigšu strādāt, raudzīšu atrast sīkākas ziņas. - Viņa pameta ar galvu uz gobelēna pusi. - Bet tagad man patiešām…

-   Saprotu.

Niks parakājās kabatas portfelī un izņēma vizītkarti. To satverot, sievietes pirksti pārslīdēja viņa rokai. Tie bija slaidi, balti, ar tumši sarkaniem nagiem. Sieviete izlasīja vizītkarti.

-Tiesu medicīna. Digitālā Rekonstrukcija?

-    Es lieku kopā gabaliņus.

Šo frāzi viņš parasti lietoja, kad gribēja radīt interesi par sevi. Tobrīd tas skanēja sekli.

Dodoties prom, Niks atkal satika gidi. Velti izgaidījusies apmeklētājus, kuriem dāvāt savas zināšanas, sieviete stāvēja krustejā un vēroja lietus lāses strūkliņās stīdzam no viļņainajiem jumta dakstiņiem dārzā. Viņai aiz muguras atradās no akmens darināts svētais, kas novietots uz paaugstinājuma.

-    Vai atradāt doktori Saterlendu?

-    Viņa man krietni izpalīdzēja. - Niks gan nebija par to pārliecināts. - Tomēr es vēlējos arī jums kaut ko pavaicāt. Vai jūs jau sen šeit strādājat?

Pema izslējās mazliet taisnāk.

-   Septiņpadsmit gadus.

-    Vai pazīstat Džilianu Lokhārtu? Savulaik viņa te strādāja.

Sievietes plakstiņus klāja bieza kosmētikas kārta. Piemiegusi

acis, viņa izlikās, ka caur briļļu stikliem pēta svētā skulptūru Nikam aiz muguras. - Vai Džiliana ir jūsu draudzene?

-   Bija. Es… Mēs pēdējā laika vairs nesatikāmies. Es tikai gribēju noskaidrot, kur viņa pēc tam aizgāja strādāt.

Gide apcirtās pret Niku un stingri ielūkojās viņam acīs. Biedējošajā skatienā bija iekausēti septiņpadsmit bargi apmācības un kļūdu novēršanas gadi. - Ari mēs vairs nesatiekamies. Es neesmu nekāda nodevēja, bet, pēc manām domām, sasodīti labi, ka tā notika. Piedošanu par izteicienu.

Niks pūlējās nenovērsties, taču tas neizdevās. Viņš nepaguva izdomāt atbildi - mobilā tālruņa treļļi pāršķēla rāmo lietus lāšu bungošanu krustejā. Gides skatiens spētu pārvērst apmeklētāju akmens skulptūrā. Nodūris galvu un spēji piesarcis, Niks izņēma mobilo tālruni no jakas kabatas un atvāza vaļā. Viņš pat īsti nepaguva apskatīt zvanītāja numuru, kas zibsnīja ekrānā, un nekavējoties aizcirta vāciņu ciet. Tālrunis apklusa.

-Šeit ir muzejs. - Ekskursiju vaditajas balss, iespējams, bija vel skaļāka nekā tālruņa zvana signāls.

-   Es jau eju, - Niks apsolīja. - Tomēr… varbūt jūs varētu atklāt, kur Džiliana strādāja pēc tam… Lūdzu, pastāstiet visu, ko zināt!

Acīmredzot gide nejaudāja pretoties apziņai, ka šis apmeklētājs tūlīt izies pa durvīm.

-   Dzirdēju, ka viņa meklējusi darbu Stevens Mathison. - Sieviete pētoši paskatījās Nika, taču tam šis vārds neko neizteica. - Izsoļu nams. Tam pieder telpas uz Piecpadsmitās ielas un Desmitās avēnijas stūra. Esmu pārliecināta, ka mis Lokhārta bija tieši tāds darbinieks, kāds viņiem vajadzīgs.

Niks nesaprata, ko gide ar to domājusi, tomēr neuzdrošinājās pārjautāt.

6

Mainca, 1420. gads

-    "Un Sāra redzēja savu dēlu Izāku rotaļājamies ar Izmaēlu, un viņa sacīja Abraāmam: "Padzen šo kalponi un viņas dēlu, lai šis kalpones dēls nebūtu mantinieks kopā ar manu dēlu Izāku.""

Oratora balss izlidoja no klostera ēdamzāles. Pa arkveida durvju aiļu es redzēju viņu lasām no milzīgas Bībeles, kas bija atvērta uz katedras. Vairākās solu rindās sēdēja mūki, kas klusi klausījās mācībā. Es gan viņa teikto dzirdēju tikai ik pa laikam, jo klostera pagalma tiesnesis nolasīja lietas kopsavilkumu.

-   Galvenais jautājums šajā lietā, kas nonākusi tiesas priekšā, proti, Fridriha Gensfleiša mantojuma sadalīšanā, ir noteikt svarīguma pakāpi.

Vārgā aprīļa saules gaisma meta klostera pagalmā bālas ēnas. Pustumsā grimstošajās arkādēs klostera dzīve ritēja bez parmai- ņām. Laju brāļi steigšus pildīja uzticētos darbus. Dzirdēju, ka gaiteņa dziļumā rib muca, kuru vēla uz pieliekamo. Taču pagalma vidū visu uzmanība bija pievērsta tiesnesim. Viņš sēdēja ar seju pret mums pie galda, uz kura bija nokrautas tā ari neatšķirtās grāmatas. Viena roka klēpī virpināja rožukroņi, otra glaudīja mantijas kažokādas malu, it kā tā būtu dzīva.

-   No vienas puses, mums ir mirušā bērnu prasības, ko iesniegusi viņa sieva Elza. - Viņš norādīja uz solu, kur sēdēju es ar savu brāli Fridrihu, māsu un viņas vīru Klausu. - Neviens nešaubās, ka nelaiķis mīlēja savu sievu, veikalnieka meitu. Tāpat neviens neapstrīd to, ka viņš sekoja savai sirdsbalsij, novēlēdams savu ievērojamo īpašumu šiem trim bērniem.

Mans tēvs pameta šo pasauli novembrī, viņa nāve bija pēkšņa, taču ne īpaši traģiska. Viņš nodzīvoja šai saulē septiņus desmitus gadu un līdz pat pēdējam bija visnotaļ sparīgs. Spēka šim cilvēkam tiešām netrūka: viņaprāt, paķert ādas siksnu un nokult istabeni par slikti nospodrinātam sudrablietām tāds nieks vien ir. Baumoja, ka meiča izbailēs gaidījusi veselas desmit minūtes un tikai tad raudzījušies, kālab tēvs, kurš tobrīd jau bija sabrucis uz grīdas, pārtraucis sišanu. Es todien biju izbraucis, taču mājinieki stāstīja, ka nekad nebija redzējuši viņa sejā tik mierpilnu izteiksmi.

-   Taču lai prāts valda pār sirdi, tāpat ka vīrs valda pār sievu un Kristus valda pār baznīcu. - Tiesnesis pievērsās otram solam, kur sēdēja mana pusmāsa Pace ar savu tēvoci un brālēnu. - Taisni tālab mums šajā lietā jāņem vērā prasība, ko iesniegusi otra puse, proti, nelaiķa meita no pirmās sievas.

Mans brālis uzmeta Pacei slepkavniecisku skatienu. Viņa nolieca galvu, it kā iegrimusi lūgšanā.

-   Neviens neapstrīd to, ka Fridriha atraitne ir tikumīga sieviete, kas no sirds apraud mirušo vīru. Taču veikals, lai ari būvēts no akmeņiem, tomēr ir un paliek veikals.

Tā bija samocīta vārdu spele saistībā ar manas mātes meitas uzvārdu, kas tulkojumā nozīmēja "no akmeņiem būvēts veikals".

-    Kurpretim šī tiesa rīkotos pavisam nevīžīgi, ja neņemtu vērā viņa pirmās sievas izcelsmi. Vai kāds var aizmirst to, ka viņa bija miertiesneša meita un kanclera brāļameita? Patiesi senas dzimtas pēctece. Un tagad tiesai kļuvis zināms, ka šai ģimenei iezimīgajā kalpības un padevības garā viņas meita Pace ir nolēmusi uzklausīt svēto aicinājumu un nodot sevi Kristus rokās, iestājoties Svētītās Jaunavas Marijas klosterī.

Dīvainā kārtā tas man atgādināja izjūtas, kādas pārņēma, kad uzzināju par tēva aiziešanu. Gandrīz atvieglojums un atskārsme, ka man atņemts tas, kas man nekad nav īsti piederējis. Mans brālis reaģēja krietni straujāk - tā sažņaudza dUres, ka gandrīz savainoja plaukstas līdz asinīm.

-    Pēdējā laikā daudz runāts par mainīgo kartību Maincā; par to, kā senajām dzimtām, kas allaž valdījušas pilsētā, būtu jādalās savā nasta ar jaunajiem vīriem, amatniekiem un veikalniekiem. - Tiesneša seja nievīgi nocietinājās. - Šajā pilsētā Dieva kārtība vienmēr atzīta un atbalstīta. Taču vienlaikus mēs aizsargājam pieticīgos un pazemigos, kā novēlējis Kristus. Šā iemesla dēļ tiesa piešķir Gūtenbergu namu, tā iekārtojumu un visu, kas nepieciešams ērtai dzīvei, atraitnei Elzai uz visu mūžu. Fridriha trīs bērniem mēs piešķiram divdesmit guldeņu katram. Pārējo mantojuma daļu mēs saskaņā ar noteikto svarīguma pakāpi piešķiram pirmdzimtajam bērnam, visiemīļotākajai un vistikumīgākajai meitai l'acei.

Viņš uzsita ar spieķi pa galdu, iedzīdams beidzamo naglu savā spriedumā.

Es nejutu dusmas. Man bija divdesmit gadu, un man bija atņemta nākotne. Priekšā bija vesels mūžs, lai auklētu aizvainojumu.

Mans trīspadsmit gadu vecākais brālis Frile, kurš lielāko daļu šīs nākotnes jau bija nodzīvojis, gan ļāva vaļu savām jutām.

-   Zagļi, bandubēmi! Mauku tirgoņi! Mantrausīgie puisīšu mīļotāji žīdi!

Krustejas alkovā atradās skulptūra - spožās krāsās izkrāsots Svētais Mārtiņš noliecies no zirga, lai pasniegtu ubagam savu mēteli. Frīle bija aizgājis no mājas gadu pēc manas dzimšanas. Mūsu gadījumā brālībās saite bija robeža, kas noturēja mūs abus noteiktā attāluma un nepielaida tuvāk.

-   Trīsdesmit gadu šie gaidīja, līdz atriebsies tēvam par to, ka tas apprecējis veikalnieka meitu. Nu beidzot ir sagaidījuši.

Kopš biju pietiekami vecs, lai apjaustu, kādēļ māte tik daudz uzturas namā un kālab mūsu kaimiņiem piepeši atradās visādas darīšanas, kad māte parādījās uz ielas, es bieži prātoju, kāpēc tēvs viņu apprecēja. Mūžā, kas veltīts tikai pašlabuma gūšanai, šī bija vienīgā rīcība, kura viņam nenesa nekādu peļņu.

Frīles sejā dega apslāpēts niknums. Baidījos, ka viņš noraus Svēto Mārtiņu no zirga un sašķaidīs gabaliņos uz klostera grīdas.

-   Matēs dzīve būs gana nodrošināta, un par Elzu gādās virs. Es savukārt esmu ieredzēts tirgotāju aprindās, kur vīra spējas tiek turētas augstākā vērtē nekā mantojums. Bet tu? - Viņš lūkojās manī ar daļēji liekuļotu rupju izteiksmi sejā. Pieļauju, ka es brāļa acis biju tāda kā indulgence, atļauja karam, kuru viņš grasījas uzsākt.

-   Tev nav ne naudas, ne amata, ne vārda. Ko tu iesāksi?

Es biju sava tēva dēls - tas nu bija viens viņa atstāts mantojums. Es zināju, kas man patiktos visvairāk.

-    Es kļūšu par zeltkali.

7 Ņujorka

A līnijas vilciens grabēja cauri tunelim zem Hārlemas. Vagona lampu gaismā parādījās tuneļa sienas un uzplaiksnīja noputējušu kabeļu un sarūsējušo cauruļu tēli. Niks atspieda galvu pret saskrāpēto stiklu un aizvēra acis.

Džiliana bija vienīgais cilvēks, ar kuru viņš iepazinies vilcienā - iespējams, vienīgais cilvēks, ar kuru tas bija iespējams. Toreiz pēcpusdienā Metro-'North maršrutā no Ņūheivenas vienīgie pasažieri bija daži privātskolas bērni un ģimene, kas devās uz teātri. Viņa iekāpa Griničā un, lai ari varēja izvēlēties jebkuru sēdvietu gandrīz tukšajā vagonā, apsēdās tieši Nikam pretī. Kā ņu- jorkiešiem pieklājas, viņš bija vairījies pretimsēdētājas skatiena un ar lielu piepūli visu uzmanību veltījis uz ceļgaliem novietotajam klepjdatoram. Taču no Džilianas tik lēti nevarēja izsprukt.

- Vai zinājāt, ka vārds commuter - cilvēks, kas dzīvo priekšpilsētā, bet strādā pilsētā, - cēlies no latīņu valodas vārda commuta- re un nozimē 'mainīt, pārvērst'?

Uzreiz un bez kavēšanās. Niks papurināja galvu un nenolaida acu no ekrāna.

-    Mazliet ironiski, vai jūs tā nedomājat?

Niks kaut ko norūca, nedz. noliegdams, nedz apstiprinādams šādu viedokli. Bet sieviete nelikās mierā.

-    Tiem, kuri ik dienas uz darbu brauc ar piepilsētas vilcienu, nekas nemainās. Mēs braucam ar vilcienu vienā un tai pašā laikā, sēžam iepretim vieniem un tiem pašiem pasažieriem un ejam uz vienu un to pašu darbu. Vakara atgriežamies tajās pašās mājās pie tās pašas sievas un bērniem, un tā paša hipotekārā kredīta un pensijas plāna. - Viņa paskatījās pa logu, kur garām slīdēja piepilsētas namu rindas. - Padomā tik, visi tie rajoni - Raja, Ņūrošela, He- risona - vai tie vispār pastāv? Vai pazīstat kādu, kas tur ir bijis?

Niks kā pa miglu atminējās, ka reiz bērnībā aizvests uz izpriecu parku Rajā.

-    Neviens nav atzinies.

Svešā didījās sēdeklī kā mazs bērns. - Vai zināt, ko vēl var mainīt?

-    Nāves spriedumu?

-   Tieši tā. - Viņa atplauka smaidā. - Starp citu, mani sauc Džiliana.

Sieviete pārspīlēti pieklājīgi pastiepa roku. Pēcāk viņš noprata, ka Džilianai ir paradums visu uzspēlēt - šādi, it kā nevērīgi, viņa pauda savu ironisko rezervētību. Vēl vēlāk Nikam kļuva skaidrs, ka tā ir pašaizsardzība.

-   Un kā sauc tevi?

-   Niks. - Viņš neveikli izstiepa roku gar klēpjdatora vāku un paspieda Džilianas plaukstu. Viņa nebija skaista kā Maybelline reklāmas meitene - zoda bedrīte pārāk dziļa, rokas pārāk garas, kastaņbrūnie mati nemirdzēja. Viņa izskatījās pēc sievietes, kas pret kosmētiku izturas ar nicinājumu. Taču Džilianai piemita kas tāds, kas piesaistīja skatienu, - enerģija, aura, dažādu iespēju birums. - Es neesmu no piepilsētas, - Niks piebilda. Acīmredzot gribējās kaut kā attaisnoties.

Viņa strauji pielēca kājās un ieslīdēja sēdeklī blakus Nikam. - Ar ko tu nodarbojies?

Aizcirtis klēpjdatora vāku, Niks neveikli iesmējās. Pārlaidis skatienu vagonam un neatradis nekā, kam pievērsties, viņš beidzot ielūkojās sievietei acīs. Tās bija zaļas, nebēdnības pārpilnas un bez mazākas nožēlas.

-   Vai jūs ticēsiet, ja apgalvošu, ka tas ir kaut kas slepens?

Džiliana izvalbīja acis, it kā lūgdamās, lai neizturas pret viņu

kā pret muļķīti - tomēr nievīgā izteiksme pārvērtās priekpilnā spiedzienā, kad sieviete saprata, ka sarunu biedrs teicis patiesību.

-    Nevar būt! Tu esi spiegs?

-   Ne gluži. - Niks nokremšļojās. - Patiesībā es lieku kopā gabaliņus…

Metro vilciena riteņi iekaucās, jo vilciena sastāvs nobremzēja Četrpadsmitās ielas stacijā.

Niks sekoja vilciena pasažieru plūsmai uz ielas. Lietus bija sācies no jauna, ūdens tērcītes plūda pa pakāpieniem, un viņš jutas kā lasis, kas cīnās augšup pa straumi.

Nonācis pie divu kvartālu attālā izsoļu nama, Niks bija pamatīgi izmircis. Par laimi, viņš bija iedomājies uzvilkt labo mēteli. Neviens cits ēkā nešķita lietus skarts - te redzēja vien nevainojami tīrus kreklus un kārtīgi izgludinātas ieloces, it kā šie cilvēki dzīvotu pasaulē, kurā nemainīgi valdītu septiņdesmit grādu karstums1 un allaž spīdētu saule. Spodra stikla, tērauda un marmora pasaulē, ja spriež pēc vestibila. Smaga pasaule. Grūti iedomāties Džilianu tādā dzīvojam.

-   Kā varu palīdzēt, ser? - Sekretārs bija jauneklis ar brīvi krītošiem matiem un brillēm bez ietvara, viņa balsī ieskanējās kādas Eiropas valodas akcents. Smaids šķita apliecinām, ka viņš gatavs pielikt lielus pūliņus, lai tikai apmeklētājs aizietu apmierināts.

-    Es pūlos sadzīt pēdas kādai savai paziņai. Džilianai Lok- hārtai. Man stāstīja, ka viņa, iespējams, te strādā.

-   Uzgaidiet, es tūliņ paskatīšos.

Jaunais vīrietis uzsita dažus datora taustiņus. - Mis Džiliana Lokhārta. No mūsu Vēlo viduslaiku manuskriptu un drukāto materiālu nodaļas. - Vēl kaut ko pārbaudījis, viņš piebilda: - Viņa strādā mūsu Parīzes filiālē.

-   Vai viņu var sazvanīt?

-    Es varu iedot mūsu Parīzes izsoļu nama numuru. - Sekretārs paņēma lodīšu pildspalvu un, aproču pogām klankstot pret galda virsmu, vizītkartes otrā pusē uzrakstīja numuru. - Jūs noteikti zināt, ka, zvanot uz ārvalstīm, vispirms jāuzgriež starptautiskais kods nulle, viens, viens.

Niks pameta skatienu uz pulksteņiem, kas rindojās sekretāram aiz. muguras kā trofeju klāsts. Ņujorka ir četri pēcpusdienā, Parīzē - desmit vakarā.

-Jādomā, ka tur darbadiena beigusies.

Atkal noskanēja taustiņu klaudzieni. - Iespējams, jums paveiksies. Tur patlaban noris vakara izpārdošana. Tā būs labi apmeklēta, jo tiek pārdots Berī hercoga manuskripts. Es spriestu, ka mis Lokhārta katrā ziņā ir darbā.

Niks pārgāja pāri ielai uz kafejnīcu. Mobilais tālrunis bija atslēgts jau kopš muzeja apmeklējuma. Viņš iesledza aparātu un sastādīja vizītkartē rakstīto numuru.

-   Stevens Matlīison, bonsoir. - Runāja sieviete, taču Džiliana tā nebija.

-    Bonjour. - Nē, tā nebūs pareizi. - Ē, vai tur biītu Džiliana Lokhārta?

-    Moment, s'il vous plati.2

Klausulē atskanēja Vivaldi koncerts. Niks pūlējās nedomāt, cik viņam izmaksā katra nots. Ko viņš Džilianai teiks? Ar ko lai sāk?

Tālrunis iepīkstējās, tādējādi vēstīdams par ienākošu zvanu. Niks pārtrauca klausīties mūziku un paskatījās ekrāniņā. Numurs šķita pazīstams, lai gan uzreiz neattapa, kurš tas ir. Zvanīja no viņa dzīvokļa. Brets?

Vivaldi apklusa. Niks nosūtīja otru zvanu uz balss pastu, aši pielika tālruni pie auss un paguva uzklausīt vīrieša balsi:

-    Kas zvana?

Niks pūlējās neizrādīt vilšanos. - Mani sauc Niks Ešs. Es gribēju runāt ar Džilianu Lokhārtu. Jūsu Ņujorkas birojā teica, ka viņa varētu šovakar strādāt.

-    Vai viņa ir ar jums sazinājusies?

Vīrieša balsī jautās izsmalcināts britu akcents. Fonā varēja dzirdēt sarunu murdoņu un glāžu šķindu.

-   Tikai pa elektronisko pastu. Viņa neteica, kur atrodas. - Niks brīdi klusēja. - Jāatzīst, es esmu mazliet par viņu noraizējies.

-    Mēs ari. Mēs Džilianu neesam redzējuši vairāk neka mēnesi.

-Jūs gribat teikt, ka viņa aizgājusi no darba?

-   Es gribu teikt, ka viņa ir pazudusi.

Nikam acu priekšā atkal pavīdēja cilvēks, kas metas virsū kamerai. Palīdzi, viņi nāk. Bet tas bija tikai vakar. - Jūs teicāt, ka viņa pazudusi pirms mēneša.

īsu bridi klausulē bija dzirdama tikai šņākšana, Atlantijas okeāna viļņu šalkoņas atbalss.

-    Piedodiet, kas jūs īsti esat?

-    Niks Ešs. Es esmu Džilianas draugs. No Ņujorkas.

-   Jus teicāt, ka vakar saņemat no viņas e-pasta vēstuli?

-   Aha.

-    Tad vismaz zinām, ka viņa ir dziva. - Akcenta dēļ nebija iespējams noprast, vai vīrietis joko. - Vai viņa neteica, kur atrodas?

Niks nezināja, cik daudz drīkst atklāt. - Vēstule bija pavisam isa. Varēja noprast, ka viņa iekļuvusi nepatikšanās.

-   Ak kungs! - Ari šoreiz akcents notušēja teikto vārdu zemtekstu. Tas varēja būt gan dziļš satraukums, gan tikpat labi gar- laikošanās. - Vai ziņojāt policijai?

-    Ko lai es ziņotu? Man nav nekā sakāma.

-   Man gan bija. Bet labuma no tā nekāda. Policija paziņoja, ka jaunas sievietes bieži mēdz aizklīst, kur acis rāda. Droši vien esot iejauktas sirdslietas; šāda pārliecība nostiprinājās, kad es parādīju Džilianas fotogrāfiju. Pats zināt, kādi ir tie franči. Tomēr, runājot par mūsu gailu draugiem, hercoga Berī manuskripts pēc mirkļa nonāks zem āmura, un man diemžēl būtu jādodas…

-    Vēl tikai viens jautājums, - Niks aši nobēra. - Vai jus esat dzirdējis par Spēļu kāršu meistaru?

Vīrieša balsī ieskanējās pārsteigums. - Protams, esmu. Piecpadsmita gadsimta vācu gravīru meistars. Taisīja tādas interesantas kārtis.

-   Džiliana pieminēja tās savā sūtījuma.

-   Vai tiešām?

Niks klusēja, gaidīdams kādu uzvedinošu jautājumu. Bet velti.

-    Vai viņas darbs gadījuma nebija saistīts ar šīm spēļu kārtīm? - Niks taujāja. - Varbūt šāds priekšmets parādījās izsolē vai pārdošanā?

-   Neko neesmu dzirdējis par kādiem Meister der Spielkarten darbiem, kas būtu uzradušies pēdējo simts gadu laikā. Pie mums tādi visādā ziņā nav ienesti.

Atkal klusums. Tikai viļņi klausule vēlās un krāca.

-    Man nudien jādodas gādāt par klientiem. Taču esmu jums gaužām pateicīgs par zvanu. Ludzu, piezvaniet, ja jums ir kadas ziņas par Džilianu. Mēs par viņu bezgala raizējamies.

Tikai nolicis klausuli, Niks atģida, ka nav pajautājis sarunu biedra vardu. Viņš nolamājās un jau gribēja zvanīt pa otram lāgam, taču viņam bija nojauta, ka diez vai uzzinās kaut ko vairāk.

Tumsa jau bija priekšlaicīgi darījusi galu īsajai janvāra dienai. Niks nolēma izdzert kafiju un doties uz māju pusi.

Uz galda noliktais mobilais tālrunis piepeši iegaismojās zilgans un izplūda sirdīgu pīkstienu virknē. "Septiņi neatbildēti zvani, viena jauna balss pasta ziņa," vēstīja ekrāns. Niks izskatīja zvanu sarakstu. Visi bija pienākuši no viņa dzīvokļa.

Atstājis bez ievērības balss pasta ziņu, Niks piezvanīja Bre- tam. Tas pacēla klausuli jau pēc pirmā signāla.

-   Nik? Tas esi tu? - Dzīvokļa biedrs izklausījās aizelsies, gandrīz vai apraudājies. - Skrien veicīgi šurp! Džiliana…

-   Vai viņa piezvanīja? Kas ar viņu lēcies? - Niks ar pūlēm saglabāja mieru.

-   Ē-ē, jā, Džiliana zvanīja gan. Paklau, joz uz mājām, ko kājas nes.

-   Vai tu ar viņu runāji? Ko viņa teica? Vai viņai draud nepatikšanas?

-    Nepatikšanas? Njā, es teiktu, ka ziepes ir lielas. Tur… klau, tu pat nevari… - Brets apklusa un, liekas, iešņukstējās. Pēc brīža viņš turpināja: - Piedošanu. Klau, tūlīt pat šauj uz dzīvokli, labi? Kad ieradīsies, uztrinkšķini man.

Ceļā pagāja divdesmit piecas minūtes. Lietainā piektdienas vakarā pilsētā taksometru nevarēja ne ar uguni atrast, un lielāko ceļa daļu Niks pieveica skriešus. Kad viņš piesteidzās pie sava dzīvokļu nama, vilnas mētelis bija cauri slapjš. Viņš metās augšā pa kāpnēm, iešāvās vestibilā un patraucās garām tērauda pastkastītēm un vāri apgaismotām zvanu pogām.

Kad ieradīsies, uztrinkšķini man.

Bet… kāpēc trinkšķināt, ja Nikam ir atslēgas?

Kopš brīža, kad tika saņemta ziņa no Džilianas, bija sākusies kaut kāda nejēdzīgu notikumu virkne. Ja vien butu laiks apstāties un padomāt… Taču viņš negribēja apstāties, negribēja par to domāt. Viņš gribēja dzirdēt atbildes. Viss pārējais varēja pagaidīt. Niks piespieda lifta izsaukšanas pogu, taču attapa, ka pa kāpnēm tiks augšā ātrāk. Viņš lēca pāri diviem pakāpieniem, traucās garām pārsteiguma pilnajiem, pazīstamajiem un vienlaikus anonīmajiem kaimiņiem. Nonācis trešajā stāvā, viņš atvēra ugunsdrošās durvis un iegāja stāva laukumā.

Gaitenis grima tumsa. Viņš sataustīja un nospieda gaismas slēdzi. Ekonomiskā spuldze nočirkstēja un iedegās.

Kad ieradīsies, uztrinkšķini man.

Kādēļ Brets izklausījās tik satraukts? Ko Džiliana viņam pateikusi? Un kāpēc šis tā norūpējies? Nikam bija radies pamatots iespaids, ka Bretam Džiliana nav nekas vairāk kā rudmate ar smukiem pupiem.

Palīdzi, viņi nāk!

Divdesmit pirmajā gadsimtā "uztrinkšķināšanai" varētu but vairākas nozīmes.

Vēlāk Niks pats lāgā nespēja izskaidrot, kādēļ tā rīkojies, - vienīgi sprieda, ka viņa pasaule izvērtusies tik neizprotama, ka vislielākās dīvainības šķita ikdienišķas. Niks izņēma no somas klēpjdatora un turpat uz grīdas atvēra. Tik tuvu pie dzīvokļa nebija grūti pieslēgties datora bezvadu maršrutētājam. Viņš noklikšķināja uz uzdevumjoslas. Ekrānā atvērās jauna programma.

Esiet sveicināti Trinkšķi.

Piezvanīt Nosūtīt ziņu Video Failu pārsūtīšana

Zemāk bija kontaktpersonu saraksts. Džilianas vārds joprojām gozējās augšgalā.

Pēdējoreiz redzēts: 6. janvārī, 07:48:26

Nekādu izmaiņu. Niks ritināja lejup, līdz atrada Bretu.

Pēdējoreiz redzēts: atrodas tiešsaistē

Juzdamies muļķīgi, ka jāmetas ceļos uz linoleja grīdas turpat pie sava dzīvokļa durvīm, Niks nospieda pogu ar uzrakstu "Video".

Ekrānā parādījās miglains video attēls, kurā bija redzams viņa dzīvoklis. Priekšplānu lielākoties aizņēma Breta stāvs - puisis bija atgāzies krēslā. Acis bija plati ieplestas, it kā viņš grasltos kliegt, taču mutei uzlīmētā sudrabainā līmlente to neļāva. No svaigas brūces deniņos pilēja asinis. Pāri Breta plecam varēja redzēt adas jakā un melnā slēpotāju maskā tērpušos vīrieti, kas gaidīja iepretim durvīm. Viņš viegli vēcināja rokas un nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Vienā plaukstā pazibēja pistole ar garu stobra.

Palīdzi, viņi nāk!

Lai kas arī šie cilvēki būtu, viņi jau ir atnākuši.

8

Ķelne, 1420. gads

-   Vai viss ir pieņemami?

Es sēdēju pie darbagalda un centos veltīt savu uzmanību papīra lapai, kas bija nolikta man priekšā. Es raudzīju radīt čakla strādnieka iespaidu savam jaunajam meistaram, taču skatienu nemitīgi vilināja un piesaistīja apkārtne. Tā vien šķita, ka vienā pašā telpa piepildījušies visi mani iztēles sapņi. Uz naglām pie sienas karājās milzu lērums instrumentu - dzeļi, pulētāji, skrāpji, kalti un daudzi citi, kuru nosaukumus es tobrīd nezināju, taču ar laiku uzzināšu. Vesela sija bija atvēlēta dažādiem āmuriem, sākot no masīviem veseriem un beidzot ar smalkiem juvelieru āmurīšiem, kas varētu skaldīt pat eņģeļu matus. Uz plaukta pie pretējās sienas atradās vēl citi dārgumi - stikla un sudraba krelles, kas karājās garās aukliņās; kristāla lauskas, svina gabaliņi; pudelītes ar antimonu un dzīvsudrabu, kas domāti zelta sakausēšanai; rozā koraļļi, kas atgādināja meža zvēru ragus; gari dzelzs pirksti ar rindā samauktiem gredzeniem. Pie durvīm bija novietots skapītis ar restotām vērtnēm. Zelta tasītes un šķīvji tajā gaidīja savus īpašniekus. Pat deguma pēdas uz galda līdzās maniem elkoņiem šķita brīnumu vēstneši. No darbnīcas pavērās skats pāri laukumam, kur ap nepabeigto katedrāli slējās sastatnes un balsti.

Zeltkaļu un tagad ari mans meistars Konrāds Šmits nopūtās, lai pievērstu manu uzmanību.

-    Es apņemos tevi septiņus gadus turēt pie sevis par mācekli un apmācīt zeltkaļa arodā, smalkumos un noslēpumos. Tu mitīsi zem mana jumta, ēdīsi kopā ar manu ģimeni un darīsi visus darbus, kurus tev uzdošu, kā noteikts ģildes likumos. Es neprasīšu no tevis neko, kas stāv zemāk par mācekļa cieņu. Tu izcelsi ūdeni no akas karstas dzelzs apdzēšanai, nevis dzeršanai. Tu vāksi malku kalvei, bet ne manas sievas pavardam. Par to tu man tūliņ izmaksāsi desmit guldeņus un katrus trīs mēnešus noskaitīsi pa guldenim par ēdienu un gultasvietu. Tu uzvedisies tā, kā pieklājas šīs cēlās ģildes locekļiem. Tu nevienam neizpaudīsi amata noslēpumus. Tu nezagsi ne no mana veikala, ne no manas ģimenes. Tu apvaldīsi savu ēšanas kāri un nesagādāsi kaunu manai saimei. Tu nepastrādāsi nekādus netikumīgus vai šaušalīgus darbus zem mana jumta un neapvainosi manu ģimeni. Vai tas ir pieņemami?

Es paķēru no tintnīcas niedru spalvu un lapas apakšmalā lieliem burtiem uzšņāpu savu vārdu. Karsti vēlēdamies ar savām zināšanām atstāt lielu iespaidu uz meistaru, es parakstījos latīniski. Johannes dc Mngmitia - Johans no Maineas. Puisēns vārdā Henhens Gensfleišs pirms sešām dienām bija pamests Maineas kuģu piestātnē.

Konrāds Šmits nebija pārlieku aizrautīgas dabas. Viņš paņēma papiru, uzbārstīja smiltis, lai nosusinātu tinti, un atstāja nožūt.

Es kādu bridi pētīju viru, kuram tagad piederēja mana nākotne. Viņam bija apmēram piecdesmit gadu, dziļas, tumšas acis un iekrituši vaigi, kā daždien pavecākiem vīriem. Mugurā meistaram bija garš vīna krasas krekls ar augstu apkakli, tam virsū bija uzvilkta bezpiedurkņu jaka ar kažokādas apmali, un kreisās rokas pirkstā dižojās pamatīgs gredzens - liels, bet gaumīgs. No samta cepures apakšas ārā spraucās iesirmas cirtas, un ikviens vaibsts viņa sejā izstaroja apdomību. Tajos retajos brīžos, kad meistars pasmaidīja, viņš izskatījās vēl skumjāks.

Ko viņš bija ieguvis pretī? Pār viņa plecu es saskatīju sevi sudraba spogulī pie sienas. Es nudien biju tipisks māceklis. Man mugurā bija tīrs balts krekls, ko pirms nedēļas biju iegādājies Main- cā un glabāju iesaiņojumā, kamēr baržā devos lejup pa upi. Mati zem audekla cepures bija izsukāti un aplīdzināti, āda pirtī noberzta tīra, vaigi nupat noskūti. Visa mana mantība bija maisā, kas gulēja man pie kājām. No briža, kad biju spēris kāju uz Ķelnes dokiem un ieraudzījis pakalnā uzcelto katedrāli, kas līdzinājās stikla asmenim, es sajutos brīvs, jo beidzot biju ticis vaļā no tēva ietekmes, atbrīvojies no ģimenes žņaugiem. Es apzinājos, ka tieši šajā pilsētā es atstāšu savu zīmogu nākamībai.

Smits vēroja mani, taču neko neteica.

-    Izrādīšu tev māju.

Es paņēmu maisu un sekoju viņam. Durvis dibensienā veda uz mazu pagalmu, kur bija ierīkota āra ateja, noliktava, malkas šķūnītis un pret dibensienū atspiedusies liela krāsns. Pie tās plēšas pūta virs ādas priekšautā. Izdzirdējis mūs iznākam pagalma, viņš pagriezās.

-    Tas ir Gērhards, - Šmits sacīja. - Pagājušajā vasarā viņam beidzās mācekļa gadi. Tagad viņš strādā pie mums kā amatnieks.

Acumirklī jutu pret viņu nepatiku. Lielās rokas izskatījās pārāk neveiklas, nespējīgas radīt tās smalkās lietiņas, ko redzēju veikalā. Seja bija plata, piesarkusi, karstajos darbos nosvīdusi, un ada ap šaurajām acīm šķita uztūkuši. Gerhards atgādināja manu tēvu, lai gan bija labi ja piecus gadus vecāks par mani. Viņš palocīja galvu, kaut ko norūca un uzgrieza muguru, no jauna ķerdamies pie plēšām.

-   Gērhards pārraudzīs tavus darbus, un es tikmēr gādāšu par veikalu.

Mans līksmais garastāvoklis apmācās. Konrāds Šmits bija tieši tāds, kādu es savu meistaru biju iztēlojies, - nopietns, valdonīgs. Tādam viegli pakļauties. Savukārt par Gērhardu uzreiz bija skaidrs, ka no šī lempja es neko nevarēšu iemācīties. Saīdzis es sekoju Šmitam pa kāpnēm, kas gar mājas ārsienu veda uz otro stāvu.

-   Te dzīvojam mēs ar sievu.

Stāvs bija sadalīts divās telpās - lielajā istaba un guļamkam- barī. Akmens sienām priekšā bija zaļas drapērijas, un istabas malā bija novietotas trīs tumšas lādes. Uz vienas no tām blakus šūpulim sēdēja gaišmataina sieviete, kas, atraisījusi kleitas augšmalu, zīdīja bērnu.

-   Mana sieva, - strupi, bargi izmeta Šmits. Iekams viņš mani pavilka uz kāpņu pusi, es pamanīju, ka sieviete uzmet man aicinošu smaidu. Vecuma ziņā viņa droši vien bija tuvāk man nekā vīram, un laiks viņas augumam necik daudz nebija kaitējis. Tobrīd es atģidu, kālab Šmits bija gaužām uzsvēris manus tikumiskos pienākumus.

-   Vai jums ir vēl kāds bērns? - es pajautāju, kamēr mēs kāpām uz bēniņtelpu. Mēs atradāmies diezgan augstu. Mums visapkārt pletās jumti, skursteņi un torņu smailes. Pat Gērhards pagalmi- ņā izskatījās sīks.

-    Meita, ko atdevām mācībā pie audējas, un dēls. Tu drīz ar viņu iepazīsies. Ģilde nupat ir apstiprinājusi, ka viņam ļauts kļūt par manu mācekli. Jūs abi mitīsiet vienā istaba.

Mēs nonācām laukumiņā kāpņu augšgalā un, galvas pielie- kuši, iegājām bēniņu istabā. Caur jumta logu sūcās vēsa rudenīga gaisma. Telpa bija gandrīz tukša, tur atradās tikai lampa, lāde un viena gulta.

-   Te jūs ar Pīteru gulēsiet.

Es piegāju pie loga un paskatījos āra. Tieši pretī slējās pusuz- celtā katedrāle - torņa smaile kā adata vienīgā pacēlās pilnā augstumā. Pilsēta pletās plašā loka gar upi, kas aizlīkumoja tālāk uz dienvidu pusi, uz Maincu. Ainava mani radīja mieru. Jācer, ka Gerharda aizbildniecība nebūs man par mokām.

Durvis ar blīkšķi atvērās, un es pagriezos, domādams, ka tās atsitis vajā vējš. Kāpnēs stāvēja jauneklis, vēl gandrīz zēns, un ziņkāri raudzījās istabā. Viņam bija maiga, balta āda bez niecīgākās skrambiņas vai grumbiņas un zeltainas cirtas. Tad es saskatīju līdzību ar Konrādu. Viņi bija gluži kā divi māla trauki, ko veidojusi viena un tā pati podnieka roka; viens apdedzināts un ieplaisājis, otrs mikls un gluds, ne reizi neredzējis cepli. Puisis uzsmaidīja man.

Šmits pavēcināja roku pret mani un jauno zēnu. - Tas ir mans dēls Pīters.

Tajā brīdī es jutu dvēselē iezogamies dēmonu.

9

Ņujorka

Breta acis iepletās vēl vairāk - vismaz bija skaidrs, ka viņš ir dzīvs. Viņš raudzījās pretī no klēpjdatora lodziņa un spēji pagrieza galvu uz sāniem. Šāvējs joprojām nenolaida skatienu no durvīm - viņš nebija pamanījis Nika seju Breta datora ekrānā.

Nikam sagriezās galva un kļuva nelabi. Ko tas nozīmē?

Aiz muguras noklaudzot atvērās durvis.

-   Ko tu te dari, Nik?

Pagriezies Niks ieraudzīja Maksu, kaimiņu no pretējā dzīvokļa. Astoņus gadus vecā zēna māte bija pilnas slodzes darbiniece kādā liela juridiskajā birojā. Niks viņam pāris reižu bija palīdzējis ar mājasdarbiem. Puisēns bija pabāzis galvu pa durvīm, malkoja limonādi un ziņkāri lūkojās uz Niku.

-    Vai Brets atkal ieslēdzies un nelaiž iekšā?

-   Es…

Aiz sienas nodārdēja šāvienu blīkšķi. Dažas sekundes desmitdaļas vēlāk grāvieni atkārtojās skaļruņos, un digitālā atbalss šķita varenāka par oriģinālu. Tajā bridi Brets jau bija pagalam. Viņa ķermenis no ložu triecienspēka konvulsīvi un nedabiski raustījās. Datora attēls nodrebēja, it kā videoiekārta nevarētu paciest tādu neģēlību. Vīrietis, kas atradās istabā, monitorā vēroja Niku. Uz vienu acumirkli abu skatieni sastapās, un virtuālajā pasaulē viņi atradās viens otram pretī. Bet tad šāvējs pagriezās un traucās pie durvīm.

Makss iespiedzās un aizcirta sava dzīvokļa durvis. Niks paķēra klēpjdatoru un metās bēgt. Šoka un adrenalīna pārņemts, viņš izbrāzās kāpnēs. Augšup vai lejup? Lejā gaidīja iela, garāmgājēji, drošība - vai šāvējs būs to paredzējis? Vai tur viņu gaidīja vēl kads? Vai, kāpdams augšup, viņš bus iedzits stūrī?

Dzīvokļa durvis atvērās, un Niks pieņēma lēmumu. Lejup. Viņš lēca, slidēja un slidinājās, turējās pie margām, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība, un ar sparu apcirtās kāpņu posmu galos. Skrienot garām otrā stāva gaiteņa durvīm, viņš atspēra tās ar kāju vaļā - cerēdams, ka tas samulsinās vajātāju. Taču kāpņu telpā neviena cita nebija, un viņa soļu dipoņa droši vien bija dzirdama līdz pat jumtam. Šāvējs šo troksni ne ar ko nevarēja sajaukt.

Lejā Niks paklupa uz slidenās grīdas un apstājās. Vestibils bija tukšs, taču aiz stikla ārdurvīm viņš manīja kustību. Sargādamies, lai nenonāktu gaismas lokā, kas krita no durvīm, uz ielas mīņājās kāds vīrietis. Labajai rokai pāri bija pārmests mētelis, paslēpjot skatieniem plaukstu un to, kas plaukstā atradās.

Tas varēja būt jebkas - gan mīlnieks, kas gaida sievieti; gan smēķētājs, kurš steidz kūpināt cigareti; gan šoferis, kam jāgaida klients. Niks negribēja to izdibināt. Tātad viņu acīmredzot bija pārņēmis meža zvēra instinkts. Viss parējais - pārdzīvotās šausmas, apjukums, milzu izbīlis - bija noglabāts dziļi un neskarti. Lejup pa pakāpieniem dimdināja soļi.

Niks iemetās liftā, kura durvis tobrīd atvērās, un ar īkšķi spēcīgi nospieda pogu. Svešinieka soļi jau dipēja pavisam blakus.

Durvis dārdēdamas slīdēja ciet. Šaurajā spraudziņā starp tām Niks ieraudzīja, ka šāvējs ieskrien vestibilā. Viņš bija norāvis slēpotāja masku, un zem tās atklājās īsi apcirpti mati un zaigojošu zelta kniežu rinda vienā ausī. Galva pagriezās, un abu skatieni sastapās. Durvis aizcirtās, un lifts cēlās augšup.

Braucot uz pašu augšējo stāvu, Niks jau atkal bija paļāvies uz instinktu, uz iedzimto vēlmi būt pēc iespejas tālāk no briesmām. Bet… vai šoreiz izdosies? No gaiteņiem nebija izejas. Uz jumta varēja nokļūt pa durvīm - viņš reiz vasarā bija uzvedis turp Džilianu pavērties zvaigznes, lai gan tai dienā izdevās redzēt vienīgi spožās navigācijas uguntiņas, kad lidmašīnas nosēdās Lagvar- dijas lidosta. Kurp doties tālāk?

Lifts apstājās. Niks dzirdēja, ka atkal tuvojas dunoši soļi. Viņš pagriezās un steidza prom pa īsu gaiteni, kura galā bija durvis ar zaļu plāksnīti un uzrakstu "Rezerves izeja". Niks no visa spēka pagrūda metala aizšaujamo, atstūma durvis vaļā un klupdams krizdams izskrēja uz jumta.

Aiz muguras nikni, spalgi iekaucās signalizācija, it kā ēka pati gribētu ziņot par pārkāpējiem. Ugunsgrēka trauksme. Toreiz, kopā ar Džilianu, viņi ar kredītkartes un līmlentes palīdzību bija to neitralizējuši. Nu trauksmes signāls gaudoja pilnā sparā, pārpildot dzestro nakts gaisu ar sirēnas skaņām. Tas ir labi. C.an ieradīsies palīdzības dienesti, ugunsdzēsēji vai policija.

Taču līdz tam…

Sejā triecās lietus lāses. Visu augumu satricināja izmisuma pilni drebuļi. Niks izgāja uz neliela mākslīgas zāles kvadrāta - to laikam izklājis kads optimists, gribēdams izlikties, ka uz jumta ir mauriņš. Visapkārt bija izvietotas ūdens cisternas, ventilācijas šahtas un satelītu šķīvji. Krietni daudz paslēptuvju, taču nekur nevarēja uzturēties ilgi.

Ugunsdrošības signalizācijas kaucieni dauzīja pa bungādiņām. Pat nebija iespējams dzirdēt, vai slepkava tuvojas. Niks neizlēmīgi stāvēja kā sālsstabs uz. izmirkušās mākslīgās zāles. Visa viņa dzīve balstījās uz loģiku - tā bija sistemātiska, garlaicīga, droša. Bet šajā brīdī viņam nebija nekā. Ne atspēriena punkta, ne laika padomāt. Instinkts, kas bija viņu uzdzinis šurp uz jumta, šķita izsmelts. Viņam nebija kurp iet.

Dīvaini, taču šajā tukšuma mirklī Niks neiedomājās par Džilianu, par saviem vecākiem vai māsu. Viņš iedomājās par Bretu, kas četrus stāvus zemāk gulēja miris atpūtas krēslā. Brets savulaik pamācījis tūkstošiem vīriešu mīlēties visu nakti, lai gan pats, cik Nikam zināms, ne reizi nebija ievedis dzīvoklī meiteni. Brets bija solījis neskaitāmus ūtrupes priekšmetus, kurus pat nedomāja iegādāties. Un Brets bija sēdējis ar pistoli pie deniņiem, tomēr pagūstot brīdināt savu dzīvokļa biedru. Uztrinkšķini man.

Niks skrēja pa slapjo jumtu un sakņupa aiz gaisa kondicionēšanas iekārtas. Peļķes sakrajies ūdens sūcās kreklā. Labi, ka mētelis ir melns. Viņš slepus paskatījās ap stūri, starp ūdens cisternas balsta kājām.

Vienu mirkli jau radās cerības, ka vajātājs atmetis skriešanai ar roku. Nakts pustumsā, ko iekrāsoja vari sārta gaisma, viņš redzēja, ka vējā virinās jumta durvis. Ugunsdrošības signāls gaudoja. Miklais krekls spiedās pie krūtīm kā sirdslēkmes priekšvēstnesis.

Tad Niks ieraudzīja viņu - vīrietis bija pietupies durvju aila un uzmanīgi vēroja dažādām iekārtām un izbūvēm pārblīvēto jumtu. Pistoles stobrs pārslīdēja Nika patvērumam un virzījās tālāk. Svešais bija neliela auguma, plecīgs - un izskatījās aizelsies. Niks pirmo reizi apjauta, ka pretinieks, iespējams, tomēr nav nekāds pārcilvēks.

Gandrīz vai apzinādamies, ka tas no viņa tiek gaidīts, Niks juta spēcīgu, pašnāvniecisku vēlmi skriet, taču apspieda to. Viņi nevarēja te palikt mūžam. Pat Ņujorkas iedzīvotāji, izdzirdējuši šāvienus, izsauks policiju.

Ari uzbrucējs to apjauta. Viņš atrāvās no durvīm un ik pa brīdim asi pavērsa pistoli uz dažādām pusēm. Kustību troksni apslāpēja signalizācijas kaukoņa.

Tikpat pēkšņi kā sākušās, gaudas apklusa. Nika ausis pildīja vientulīgs klusums. Pat šāvējs, liekas, nebija to gaidījis. Viņš apstājas un nedroši paraudzījās apkārt.

Iebāzis roku mēteļa kabatā, Niks sataustīja atslēgas. Viņš sažņaudza tās dūrē, lai izmantotu kā ieroci, un izņēma no kabatas. Ausīs zvanīja, taču pamazām apziņā ielauzās parastie pilsētas nakts trokšņi. Viņš baidījās riskēt - viņu varēja izdzirdēt. Svešais joprojām virzījās tuvāk.

Niks izstiepa roku. Kustēšanos apgrūtināja salijušais mētelis. Jārīkojas. Jāmet atslēgas, jānovērš slepkavas uzmanība, jāuzbrūk, jāatņem ierocis. Ja viņš spers vēl soli…

Augumu pārņēma trīsas. Niks nekad mūžā nebija kaut ko tādu darījis.

Šāvējs paspēra vēl pussolīti tuvāk un pagriezās. Niks sasprindzināja roku, gatavodamies mest. Taja bridi slepkava raudzījās viņam tieši virsū. Pakustējies Niks būtu pagalam, iekams atslēgas izlidos viņam no rokas. Arī stāvēdams nekustīgi… Viņš aizturēja elpu un juta, ka gaiss plaušās spiežas pret krūtīm un rīkli. Viņa vienīgā vēlme bija kliegt.

Tad slepkava novērsās un devās atpakaļ pie durvīm. Niks gaidīja, vēl aizvien neuzdrošinādamies ievilkt elpu. Viņš saspieda atslēgas pirkstos un aizvēra acis. Vai tagad ir istais bridis? Viņam ne prātā nebija nācis, kādas izbailes cilvēks spej piedzīvot.

Viņš atvēra acis. Svešais bija pietupies blakus gaisa kondicionēšanas iekārtai ar muguru pret Niku un skatījās pār plecu. Šis ir īstais bridis uzbrukt, Niks sev iegalvoja.

Gatavs lēcienam, viņš dziļi ieelpoja un saspringa. Muskuļi aukstumā bija sastinguši. Ja nu viņš nespēs pakustēties pietiekami ātri? Ja nu šāvējs dzird viņu skrienam pa mākslīgo zāli?

Slepkava izslējās. Vēl pēdējo reizi pārlaidis skatienu jumtam un ari Nikam, viņš izgāja pa durvīm un nozuda. Niks dzirdēja viņa soļus dārdam lejup.

Niks pagaidīja, līdz jutās drošs, ka vajātājs ir aizgājis, un uz- trausās stāvus. Tani brīdī visu ķermeni spēji sagrāba nevaldāmi drebuļi. Viņš ar grūtībām spēja noturēties kājās - paldies Dievam, viņš nebija padevies stulbam kārdinājumam uzbrukt. Lēni novilcis mēteli, viņš aizgrīļojās pari mitrās zāles laukumiņam līdz durvīm, nervozi raudzīdamies uz kāpnēm - baidīdamies, ka vīrietis var atgriezties. Niks sabruka uz ceļiem blakus gaisa kondicionētājam, lai secinātu, ko tur darījis slepkava.

Vietā, kur iekārtas lūka nebija aizvērta līdz galam, melnēja tumša plaisa. Niks pavēra to vaļā. Starp skalām un caurulēm bija noglabāta melna pistole. Viņš izņēma ieroci no slēptuves.

Tas izrādījās smagāks nekā gaidīts, un stingie pirksti gandrīz nejaudāja to noturēt. Vai tai ir drošības slēgs? Pēdējo reizi Niks bija turējis rokas šaujamieroci skautu nometnē, tomēr šī pistole nebija divdesmit otrā kalibra šautene, ar ko tēmēt pa papīra mērķiem. Pasvārstot ieroci rokā, viņu biedēja tā vara. Ar to bija nogalināts Brets.

Niks noguldīja to uz mākslīgās zāles laukumiņa un devās tālāk. No daudzdzīvokļu namu stāvajām sienām tumšo logu rindās atmirdzēja sarkanas un zilas gaismiņas. Tikai tajā mirklī viņš izdzirdēja sirēnas.

10

Ķelne, 1420. un 1421. gads

Tā gada rudenī es par Konrādu Šmitu uzzināju daudz.

Viņš bija godīgs meistars, taču uz viņu bija grūti atstāt labu iespaidu. Es biju vairāk nekā spējīgs māceklis. Kad viņš mūs apmācīja lietot ierīci, ar kuru izvelk zelta stiepli, mans pirmais ražojums iznāca lokans un taisns. Pīters izlietoja krietnu daudzumu tēva zelta, visu cauru pēcpusdienu vilkdams stiegras, kas staipījās, rāvās čokurā un trūka kā slikta mīkla. Kad mēs dauzījām zeltu ar āmuru, ielikuši to starp pergamenta gabaliem, lai izveidotu loksni, mans gabaliņš bija viegls un plāns kā timeklis; Pī- tera darinājums bija kunkuļains kā putra. Kad Konrāds parādija, kā ar sudraba sulfīda palīdzību paspilgtināt gravīras līnijas, ma- nejās bija asas ka stikls, bet Pitera darbs izskatljas kā pārak ilgi atstāts uz, restēm.

Tomēr Konrāds Šmits izlikās neredzam manu ātro izaugsmi. Kad atrādīju savu veikumu, viņš vienmēr norūca kaut ko nesaprotamu un uzdeva jaunu darbu, bet pats ķērās pie mokošā uzdevuma - labot sava dēla pieļautās kļūdas. Kad pēc daudzu stundu novērojumiem es ierosināju metodi zelta stieples vilcēja uzlabošanai, viņš klusuciešot mani uzklausīja, paskurināja galvu un priekšlikumu noraidīja. Iesākumā es vainoju tēva mīlestību pret dēlu - taču, jo biežāk redzēju abus kopā, jo mazāk ticami tas man šķita. Konrāds reti nopēla Pītera padarīto, taču kulstīja par vissīkākajiem nodarījumiem - par to, ka tas atstajis piena spaini saule, nav atcerējies noņemt cepuri, kad ienācis apmeklētājs, vai nolicis āmuru aplamā vietā. Laikam ritot, es secināju, ka acīmredzot šādi meistars pauž neapmierinātību par pieviltajām cerībām. Tik daudz citas vainas Konrāds sameklēja tādēļ, ka nejaudāja sev atzīt - dēls nespēs mantot viņa arodu. Iespējams, tieši tālab viņš bijis spiests pieņemt paša dēlu mācekļa godā, lai gan ģilde šādu kartību īsti neatzina. Droši vien tādēļ viņš nicināja manu prasmi.

Arī Gērhards mani nicināja, taču tas, visticamāk, bija sāncensības dēļ. Viņa tuklās rokas pārsteidzoši prasmīgi strādāja ar metālu - daudz izmanigāk, nekā es būtu gribējis atzīt -, taču viņam trūka mana instinkta darbā ar zeltu. Vispirms viņš pūlējās mani atstumt, uzdodot prastākus darbus un Pīteram uzticot atbildīgākos pienākumus, taču tas Gērhardam drīz vien atspēlējās, jo viņam nācās uzņemties atbildību par Pītera kļūdām. Vēlāk viņš apjēdza, ka ērtāk piedēvēt sev manus nopelnus, nekā uzņemties vainu par Pītera darbiem, un apmierinājās, iekaustot mani ikreiz, kad vien sniedzu tādu ieganstu.

Togad par Konrādu šmitu un viņa saimi es noskaidroju vēl šo to.

Es uzzināju, ka viņa sieva ir jau trešā Šmita kundze. Viņa apbēra mani ar izsmalcinātām uzslavām, cildinot manu čaklumu, godīgumu un prasmīgās rokas, un es jutos glaimots, lidz atģidu, ka viņa tikai cenšas pazemot Pīteru, kas nebija viņas dēls.

Es uzzināju, ka Gērhards nevar atļauties nopirkt zeltu, kas nepieciešams meistarstiķa radīšanai, un šā iemesla dēļ nevar būt pilntiesīgs ģildes loceklis. Taču viņš nevis taupīja naudu, bet gan visus liekos līdzekļus izmisumā un aizvainojumā slīcināja upmalas tavernās.

Es uzzināju, ka meistars nēsā skapīša atslēgu sev ap kaklu un noņem tikai reizi mēnesī, kad apmeklē pirti. To uzzinājis, es viņu izsekoju un, kamēr meistars pērās, noņēmu atslēgas nospiedumus starp diviem vaska klucīšiem, kas bija atmiekšķējušies tvaikojošajā gaisā. Tovakar es kalvē izgatavoju atslēgas kopiju un pēc tam naktis, kad Pīters bija iemidzis, bieži nozagos lejā un glāstīju, paijāju skapītī ieslēgtos darinājumus.

Laime nebija biežs viesis musu saimē, taču arī Maincā es mitu līdzīgā gaisotnē, tāpēc neko daudz no tā neiztaisīju. Es radu laimi darba. Guvis atziņu, ka mana prasme tikai uzkurina skaudību un nicinājumu, es noslēdzos sevi un radu apmierinājumu vientulībā.

Vienīgais, kurš apbrīnoja manas spējas, bija nabaga nepraša Piters. Būdams četrus gadus jaunāks, viņš godāja mani ar aklu bijību kā vecāko brāli. Tās man, ģimenes pastarītim, bija jaunas, nepieredzētas izjūtas. Lai arī brīžiem tā bija pasmaga nasta, biežāk tā manī iesvēla aizbildniecisku lepnumu. Es uzņēmos gādību par viņu, paslepus atdevu savus darbus, lai zēns tos uzdotu par savējiem, pametu novārtā savus pienākumus, lai vēl un vēlreiz parādītu kādu vienkāršu paņēmienu. Lai arī šad un tad izpelnījos pa kaklu, tas man bija viena alga. Ikreiz, kad viņa ceļgals aizskāra manu kāju pie darbagalda, ikreiz, kad es uzliku roku viņa delmam, lai parādītu, kā rīkoties ar dzēli, mans dēmons līksmē un saviļņojumā notrīsēja. Skaidrs, ka mocījos kaunā un sāpēs - taču tās bija spilgtas ciešanas, vispatīkamākais kauns, kas kā uguns plosījās manā ķermenī. Svētdienās katedrālē es urbos ar skatienu Pestītāja krustā un lūdzos, lai atbrīvo mani no šīm mocībām, taču dziļi sirdi apjautu, ka patiesībā to nemaz nevēlos. Naktis mēs gulējām vienā gultā, un es žņaudzu rokas dūrēs, līdz nagi ieurbās miesā un plaukstas asiņoja kā Kristum, - es pulējos atvairīt mežonīgo kārdinājumu, kas mācās virsū. Dažnakt, īpaši ziemās, Pīters pusmiegā piespiedās man, gribēdams sasildīties, un es biju spiests aizgriezties, lai sacēlusies kaisle nenodotu mani. Es spriedu, ka ar laiku dēmons matīs savu nejaudāšanu mani pievārēt un atstās mani, lai dotos vārgākā ķermeņa meklējumos. Taču līdz tam es gozējos savas kaislības versme, savu ciešanu svētlaimē, trīsot cildenā stinguma stāvoklī.

Pavasari, gadu pēc tiesas sprieduma Maincā, es uzzināju vēl šo to. Siltajā aprīļa dienā darba nebija daudz, tāpēc Konrāds nolēma mūs pamācīt. Kamēr Gērhards apkalpoja klientus un pieskatīja kasi, meistars aizveda mūs ar Pīteru pie darbagalda un izlika uz tā pudeli, nelielu papīra lapu, šķīvīti un zīmoggredzenu saišķi.

-   No kā rodas mūsu prasme un roku veiklība? - viņš taujāja.

-   No Dieva, tēvs, - atbildēja Pīters.

Es redzēju Gērhardu smīkņājam veikala telpā. Varbūt viņam, tāpat kā man, ienāca prātā, ka Pītera meistarībā Dievs savu pirkstu nav pielicis.

-   Visa māksla nak no Dieva, un mēs to apgūstam, cik vien labi spējam. - Tēvs saviebās un pavērās uz Piteru. - Vislielāko cieņu izcilībai mēs varam izrādīt tad, ja to precīzi atdarinām.

Viņš izņēma no saišķa zīmoggredzenu un uzvilka to pirkstā virs kauliņa. Un tad meistars izdarīja to, ko es nekad agrāk nebija redzējis, - viņš paņēma pudeli, izlēja mazu peļķīti šķīvī un vieglītēm iemērca tur gredzenu. Tas kļuva melns un lipīgs. Konrāds pārslidināja pirkstu pār zīmoggredzena virsmu un stingri piespieda virsmu papīra lapiņai uz galda. Kad viņš noņēma roku, uz papīra bija iezīmējies labi saskatāms mikls skrienoša brieža nospiedums. Tad viņš pa otram lāgam iemērca gredzenu tintē un piespieda papīram, un līdzās briedim parādījās tā dubultnieks. Konrāds pārplēsa papīru uz pusēm un iedeva lapas man un Pī- teram, vienlaikus pasniedzot no saišķa zīmoggredzenus ar gludu virsmu.

-    Te būs jūsu uzdevums. Tas, kurš radīs visideālāko kopiju, tiks pie penija.

Penijs man bijis nebijis - es tāpat zināju, ka tas pienāksies man. Kaut kas Konrāda izrīcībās man šķita liekuļots, nepatiess, tomēr es nevarēju pateikt, kas tieši. Es gan par to aizdomājos, taču ķēros pie darba. Vispirms es paņēmu plānu pergamenta lapu, kas mērcēta tik ilgi, līdz kļuvusi caurspīdīga, un ar svina irbuli pārvilku raksta aprises uz papīra. Uzziedu attēlam plānu vaska kārtiņu un iekrāsoju pergamenta otru pusi ar svinu. Pēc tam es ievietoju gredzenu skrūvspīlēs, uzliku virsū pergamentu un, stingri piespiezdams ar irbuli, pārvilku līnijas. Kad noņēmu pergamentu, uz vaska kārtiņas bija skaidri iezīmejies gaiši pelēks briedis. Es paņēmu pirmo zīmoggredzenu un pacēlu abus blakus, lai salīdzinātu. Uzreiz bija redzams, kas manam darbam vainas.

-   Šmita kungs! - es saucu. - Kurš attēls mums ir jāatdarina?

Meistars pārtrauca sarunu ar Gērhardu un veltīja man nicīgu grimasi, kā uzrunādams muļķīti. - Attēls uz gredzena.

-    Bet tur… - Meistara skatiena spiests, es sastomījos, taču saņemos un turpināju: - Briedis uz jūsu gredzena skatās pa labi, bet briedis uz papīra skatās pa kreisi. īsteni precīza kopija… - Es nepabeidzu teikumu.

-    Attēls uz gredzena, - viņš atkartoja un uzgrieza man mu- guru.

Mans prāts dega atrisinajuma alkas. Es nokasīju vaska kārtiņu no zīmoggredzena virsmas, izdzēšot nepareizo briedi, un sāku no jauna. Paņēmu lielāku vaska bumbiņu un izlīdzināju uz galda, līdz vaska kārtiņa bija gluda un bez iedobēm. Pīters lielām acīm vēroja mani, taču nebilda ne vārda - viņa paša darinājums drīzāk atgādināja klibu suni, nevis briedi.

Es pārvilku attēla līnijas uz vaska plēvītes. Ar dzēli izgriezu attēlu, iemērcu vasku tintes bļodiņā un nospiedu uz papīra, tāpat kā Konrāds bija rīkojies ar gredzenu. Kad noņemu vasku, uz papīra blakus pirmajam briedim rotājās otrs, ar galvu pa kreisi. Panākumu iedvesmots, es pārlaidu līnijām ar irbuli, un tad pa otram lāgam pārzīmēju to uz gredzena virsmas.

Taču, jo vairāk to pētīju, jo lielāka neapmierinātība manī auga. Brieža galva tagad vērās pareizajā virzienā, taču pārējā ziņā zīmējums bija vājāks. Ragi bija kā zaru mudžeklis. Viena kāja gara, izstīdzējusi, otra resna, aste izskatījās kā rumpja pagarinājums. Purns bija pilnībā pazudis.

Es izskatīju visu attēlus uz galda - uz papīra, pergamenta, vaska un zelta. Katra pavairošanas kārta bija ieviesusi acīm redzamās izmaiņas, un ar katru reizi briedis attālinājās no manis mek- lētā ideāla, līdz pārvērtās nepazīstamajā nezvērā uz mana zīmoggredzena virsmas, un tādam vieta bija tikai bestiārija lappusēs.

Katedrāles zvans otrpus laukuma nosita pilnu stundu. Pie letes sāka drūzmēties klienti - es zināju, ka meistars drīz sauks mūs veikt citus pienākumus. Man vairs nebija laika mēģinājumiem. Es veikli iegravēju dzīvnieku un, kā vien pratu, pielaboju nepareizības ar griežņi - tagad tas izskatījās līdzīgāks briedim, taču ar katru brīdi attālinajās no Konrāda parauga.

Pabeidzis darbu, es aiznesu gredzenu meistaram. Tas to aši apskatīja, kaut ko norUca un pameta Pīteram peniju. Dela seja prieka staroja par negaidīto sasniegumu, bet es kauna sarku un ar pūlēm valdīju asaras. Konrāds laikam gan to bija pamanījis, jo klusā balsi ieminējās:

- Pilnīga perfekcija eksistē tikai Dieva. Taču es zināju, ka spēju vairāk.

11 Ņujorka

Dzīvs būdams, Brets nekad nebaudīja tādu popularitāti kā pēc nāves. Niks stāvēja gaiteni, aplicis segu ap pleciem, un vēroja policistu un tehnisko darbinieku armiju tekalējam iekšā un ārā pa durvīm kā skudras, kas apskrubina Breta līķi. Kādēļ bija nepieciešams tik daudz cilvēku, lai noskaidrotu, ka Brets gājis bojā, ja viņš bija to redzējis pats savām acīm? Viņu pat nelaida dzīvokli, bet lika uzkavēties gaiteni, apgādajot ar kafijas tasi un segu. Durvju aiļu aizšķērsoja dzeltenmelna lente.

Niks bija pārguris un nevēlējās neko citu, kā vien sabrukt gultā. Viņš jau bija izstāstījis visu notikušo vispirms vienam, pēc tam otram policistam. Viņos gan nemanīja gaidīto līdzjūtību - abi piekodināja, ka drīz ar Niku gribēs runāt izmeklētājs, taču tas bija pirms pusstundas.

Durvīs paradījās divi vīri, viens bija formastērpā, bet otrs - pelēkā uzvalkā, kurš izskatījās dārgāks par jebko, kas Nikam piederēja. Formā ģērbtais norādīja uz. Niku un nomurmināja dažus klusus vārdus. Uzvalkā tērptais pamāja, pieliecās, izlīda zem lentes un nāca klāt.

-    Mister Eš? Es esmu detektīvs Roiss.

Viņš bija kalsns, diezgan iededzis un līdzinājās maratonskrējējam. Viņam bija īsi apcirpti mati, kuros drīz varētu iemesties sirmums, un smaila vaigubārda, kas atgādināja vaigiem pielipušus piešus.

-   Dzirdēju, ka jums gadījušies interesanti piedzīvojumi.

Niks atspiedās pret sienu un savilka segu ciešāk ap pleciem.

Reiba galva.

-   Vai butu iespēja saņemt vēl kādu tasi kafijas?

-   Ilgi jūs neaizkavēsim. Vai jūs varētu saviem vārdiem izstāstīt…

Vai tad to var izstāstīt kada cita vārdiem?

-   Brets…

-Jus domājat mirušo? Misteru Deandželo?

-   Viņš piezvanīja man uz mobilo tālruni.

-   Aptuveni cikos tas bija?

-   Laikam ap pieciem. Es varu paskatīties tālrunī.

-    Mēs šā vai tā pārbaudīsim mobilā operatora ierakstus. Vai jus tobrīd neatradaties dzīvoklī?

Diez, Roiss vispār klausās, ko viņam saka?

-   Es jums jau stāstīju, ka viņš piezvanīja man uz mobilo tālruni. Es biju izgājis.

-   Vai atceraties, kur tobrīd atradaties?

Niks pūlējās atminēties, kas bija noticis pirms pāris stundām. Tas šķita ka mūžība. - Kafejnīcā starp Piecpadsmito ielu un Desmito avēniju. Es biju atslēdzis mobilo. Kad es…

Viņš apklusa. Roiss bija pagriezies un lūkojās gaitenī. Tuvojās vīrietis baltā aizsargtērpā, baltā kapucē un sejas maskā, izskatīdamies kā iznācis no atomreaktora. Cimdotajā rokā viņš nesa slepkavas pistoli, kas bija ietīta caurspīdīgā plastikāta maisiņā.

-    Mēs atradām to uz jumta. Pameklēsim uz pistoles pirkstu nospiedumus un nosūtīsim uz ballistikas ekspertīzi.

Niks satrūkās. - Pagaidiet! Uz tās būs mani pirkstu nospiedumi.

Roiss paraudzījās viņā ar lielāku interesi.

-    Es atradu to paslēptu aiz gaisa kondicionētāja. Es jums jau stāstīju.

Kriminālists pameta ar galvu izmeklētājam. - Ierakstiet to ziņojuma.

Vīrs iegāja Nika dzīvoklī. Roiss pagriezās pret viņu un noplātīja rokas, it ka apliecinādams nespēju ietekmēt turpmākos notikumus.

-    Piedošanu. Jūs droši vien spriežat, ka patlaban nav īstais brīdis. Ticiet man, tādu brīžu šai gadījumā nav. Vai esat dzirdējis izteicienu, ka deviņdesmit procenti slepkavību vai nu tiek atrisinātas pirmo divdesmit četru stundu laika, vai arī netiek atrisinātas nemaz?

-    Laikam esmu gan. - Niks gurdi palocīja galvu.

-    Blēņas! Tomēr… jo vairāk uzzinām tagad, jo vairāk pierādījumu mums būs lietas atrisināšanai vēlāk. - No Roisa strāvoja nervoza degsme, viņš bija nemierīgs un nepacietīgs. - Atlikušo jūs man izklāstīsiet rit iecirknī. Pagaidām es gribu noskaidrot, vai, jūsuprāt, misters Deandželo bija iesaistīts kādos nelikumīgos vai noziedzīgas dabas darījumos.

Niks saminstinājās. Vai par Bretu var pateikt ko tādu, kas viņu nenomelnotu? Pagrimis tips ar sliktu slavu, brīžiem pat atbaidošs - taču par noziedznieku viņu saukt nevarēja.

Koiss manīja nedrošību sarunu biedrā un izdarīja savus secinājumus.

-   Mums jāzina, Nik.

Viņš stāvēja pārāk tuvu un cieši lūkojās Nikā, un viņa balss cilvēku parbāztajā gaiteni bija pārāk skaļa.

-    Tā nebija pārskaitusies draudzene vai narkomāns, kuram nogājis greizi aplaupīšanas mēģinājums. Šim cilvēkam bija iemesls tā rīkoties. Vai Brets lietoja narkotikas?

Jau grasīdamies izlocīties, Niks aptvēra - pārmeklējot dzīvokli, policisti drīz vien paši nāks tam uz pēdām.

-   Viņš smēķēja zālīti. Daudzi tā dara. - Niks gribēja to piebilst neverīgi, it ka tas nebutu nekas īpašs, taču izklausījās pēc taisnošanās.

-Jūs arī?

-   Nē. - Niks savilka segu ciešāk ap pleciem. - Ne gluži.

Vai tas skanēja pārliecinoši?

-    Es nedomāju, ka viņi vēlējās novākt Bretu. Manuprāt, bija jānovāc mani.

-   Viņi? - Roiss izvilka plānu piezīmju grāmatiņu un sāka šķirstīt. - Seržants atstāstīja jūsu teikto, ka istabā bija tikai viena nepiederoša persona.

-Jā, viena. - Niku māca neizturams nogurums. Sāpēja galva, un smeldza acis. - Es biju domājis… - Viņš noplātīja rokas. - Nu, saprotiet… Tie, kas ir vainīgi.

-Skaidrs.

-   Klausieties! - Niks saķēra Roisu aiz piedurknes. Sega noslīdēja no pleciem un sakrita kaudzē uz grīdas. - Vakar mana bijusī draudzene atsūtīja ziņu internetā. Viņa izklausījās izmisusi, it kā bēgtu no vajātājiem. Ieslēdzis timekļa kameru, es dzirdēju tikai kliedzienu, un tad kāds vīrietis to izslēdza.

Ieraudzījis Roisa sejas izteiksmi, Niks aptvēra, cik ārprātīgi tas izklausās.

Detektīvs atrāva roku un nogludināja Nika saburzīto piedurkni.

-   Labi, papētīsim. Vai tai jūsu draudzenei ir ari vārds?

-   Bijušajai draudzenei. Džiliana Lokhārta. Viņa patlaban strādā Parīzē, Stevens Mathison izsoļu namā.

Roiss ielika kabatā piezīmju grāmatiņu, neko tajā neierakstījis.

-   Rit uzklausīsim jusu liecību pilnība. Bet pagaidam jums derētu atpūsties.

Niks atkāpās un vēroja, kā divi vīri aizsargtērpos iznāk no viņa dzīvokļa, nesdami lielu sudrabainu kasti, kas bija ietīta polietilēna plēvē. Pagāja brīdis, līdz viņš attapa, kas ir šī kaste.

-   Tas ir mans dators!

-   Tie ir pierādījumi, - bilda viens no kriminālistiem. Sejas aiz- sargmaska noslāpēja balsi. Viņš iegrūda Nikam rokās papīra lapu ar kartona pamatni. - Parakstieties šeit.

-    Brets tam aparātam nav ne pirksta piedūris. - Citādi es būtu viņu nositis, Niks gandrīz piemetināja, taču aprāvās. - Viņš sēdēja pats pie sava datora, kad… taja brīdī.

-    Arī to mēs paņēmām, - Roiss iejaucās. - Taču, ja slepkavas mērķis, kā jūs apgalvojat, patiesībā bijāt jūs, tad jūsu datorā varbūt atrodams šis tas vērtīgs. Piedevām tobrīd tas atradās tajā pašā istabā, kurā gāja bojā Brets. Ja kamera bija ieslēgta, piemēram, vai arī… - Roiss ar acs kaktiņu ieraudzīja kādu policistu, kurš dzīvoklī māja viņam ar roku. - Redzēsim, ko izdosies atrast.

Viņš pameta ar galvu vīrietim, kas stāvēja pie durvim, pagriezās pret Niku un veltīja tam ciešu, stingru skatienu.

-   Mēs atradīsim vainīgo. Es apsolu.

Nikam pat sapņos nebija rādījies, cik milzīgs birokrātisks slogs jāpārcieš cilvēka vardarbīgas nāves gadījumā. Viņu atlaida tikai pusnaktī. Viņš aprunājās, ar policijas mākslinieku, kurš uzzīmēja šāvēja portretu. Tad devās pie laboranta, kurš meklēja šaujampulvera paliekas uz viņa rokas un iebāza mutē vates piciņu, lai noņemtu DNS paraugu.

-   Lai mēs lieki netērētu lāiku, - viņš apliecināja Nikam.

Niku mājās palaida nopietna sieviete no Cietušo psiholoģiskā

atbalsta nodaļas, kura iedeva viņam nodaļas vizītkarti un piekodināja zvanīt, kad vien viņš vēlas. Kad viss bija galā, nogurums bija teju necilvēcisks, un vīrietis saprata, ka spej aizvilkties vien dažus kvartalus guļvietas meklējumos. Viņš gan varēja apmesties pie kāda drauga, taču atturēja doma par to, cik garos paskaidrojumos nāktos izplūst, kvēlojies viesnīcu pie Vašingtona laukuma, viņš iekrita gultā.

Brīdī, kad galva pieskārās spilvenam, Nikam sāka līt asaras.

12

Ķelne, 1421. un 1422. gads

Konrāds Šmits savās pamācībās neskopojās, taču par vienu sava amata šķautni viņš nerunāja nekad. Viņš ne reizi nepastāstīja, cik lieli ir viņa ieņēmumi. Es arī to neprašņāju - man tas nebija jādara. Mana tēva pārticība allaž bijusi acīm netverama - izmētāta pa noliktavām un baržām visā Reinas garumā -, turpretī zeltkaļa turība bija taustāma, izlikta visu acu priekšā ar restēm apjoztajā skapītī veikala vitrīnā. Mēnesi pēc mēneša manos pusnakts gājienos es atradu tur aizvien mazāk un mazāk dārgumu. Zelta lietas pazuda, to vietā jaunas netika izvēlētas; palikušās tika sastumtas priekšpusē, lai klienti nemanītu, kā plaukti tukšojas. Viendien es pieķēru Konrādu četrrāpus pie kausēšanas pavarda - nokvēpušām rokām viņš rakņājās pa atdzisušajiem pelniem. Kad meistars pacēla galvu, mani stipri pārsteidza mežonīgais skatiens viņa acīs.

- Kur paliek zelts, kas pārlīst pāri veidnes malām? - viņš no- prasija. - Seit jābūt veselai dārgumu krātuvei! Bet es nevaru atrast ne granu. Vai tev kaut kas ir zināms par to, Johan?

Es cietu klusu. Restu slaucīšana bija Pītera pienākums, taču to viņa vietā veicu es un paskaidroju, ka uzņemos to tāpēc, lai viņš pagūtu pabeigt savus darbus veikalā. Ja mūsu viltība nāktu ausīs Konrādam, Pīteru katrā ziņā norīkotu citos darbos. Es savācu pārlijušā zelta drusciņas un glabāju maisiņā, ko biju noslēpis bēniņos zem grīdas dēļa. Tā gan nebija nekāda dārgumu krātuve, taču, kad pienāks laiks izgatavot meistarstiķi, man materiāla netrūks.

Līdz ar rocības sarukumu kritās arī Konrāda oma. Viņš pēra mani un Pīteru par sīkiem nodarījumiem un rupjiem vārdiem lamāja Gērhardu par katru iedomāto nepilnību. Gērhards izgāza niknumu uz mani un Pīteru, arvien biežāk mūs abus iekaustīdams. Toziem mēs nevarējām īpaši bieži apsēsties. Naktis mēs ap- gūlāmies kaili un salīdzinājām zilumus, bet es tikām pūlējos apslēpt savas alkas.

Maja sāka norisināties dīvainības. Darbnīcā uz plauktiem pa- rādijās agrāk neredzētas burciņas un pudelītes, un tās rotāja man nesaprotamas, mīklainas zīmes. Konrāds aizliedza mums tās pat atvērt. Reizi mēnesī, parasti ap pilnmeness laiku, viņš sūtīja mus gulēt agrāk, un tais vakaros līdz pat vēlai naktij no darbnīcas plūda nopietnas sarunas. Mēs tā ari neredzējām naksnīgos ciemiņus. Kādā vakarā, izgājis uz kāpnēm atviegloties, es paskatījos lejup un redzēju pagalmā kvēlojam kalvi. Konrāds kailām krūtīm bija notupies tās priekšā un knaiblēs šķita turam palielu, olai līdzīgu tīģeli, ko iesvieda ugunī, murminādams nesaprotamus vārdus. Viņš mani neieraudzīja.

Kādā maija naktī es izdibināju Konrāda noslēpumu. Viņš bija aizgājis satikt draugu tavernā. Es pagaidīju, līdz izdzirdēju pierasto Pītera krakšanu, izzagos no istabas un manījos lejā pa ārpuses kāpnēm uz darbnīcu. Paķēru savu maku un arīdzan savu atslēgu. Sais laikos Konrāds vēlējās uzmanīt, kā Pīters tīra kausēšanas pavardu, taču bija jāgaida rīts, līdz ogles atdzisa. Es biju atklajis - ja naktī nolavos lejā, varu izlasīt no pelniem lielākās sacietējušā zelta šļakatas un atstāt pietiekami daudz, lai Konrādam nerastos aizdomas par manu blēdību. Dažreiz gadījās apsvilināt rokas - īpaši tad, ja bijām lējuši zeltu vēlā pēcpusdienā, - taču es labprāt maksāju ar tulznām un čūlām par šādu bagātību.

Es gulēju uz. vedera pie krāsns un sildīju pirkstus virs pelniem, lai aprod ar karstumu. Jau posos iegremdēt plaukstas spirkstis, kad piepeši izdzirdu trokšņus pie veikala. Vairaku cilvēku soļi tuvojās durvīm, un tos pavadīja labi pazīstamais sausais kāss, ko simtām reižu biju dzirdējis darbnīcā.

Es pielēcu kājās, apdedzinādams plaukstas virspusi pret restēm, un skrēju pie dibensienas durvīm, kuras biju atstājis vaļa. Tomēr ziņkāre mani aizkavēja. Istabas stūrī bija novietotas divas ūdens mucas, un es lēcienā paslēpos aiz tām brīdī, kad atvērās ārdurvis.

Kāds iededza lampu. Lētā eļļa sprauslāja un čurkstēja, mezdama veikalā ellišķīgu mirdzumu, kas laimīgā kārtā neiespiedās manā kaktā. Es palūkojos pa spraugu starp mucām.

Ap galdu stāvēja četri viri. Meistars atradās ar muguru pret mani. Vīrietī ar ērgļa degunu es pazinu aptiekāru no kaimiņu ielas. Diakons no katedrāles, kuras nosaukumu es nezināju. Ceturto es nekad agrāk nebiju redzējis. Tas bija punduris vai vismaz apmēram pundura augumā, un viņam bija saraina melna bārda un šķībi uzlikta cepurīte. Es vēroju, kā viņš pievelk pie pavarda ķebli un uzlec uz tā, lai varētu ieskatīties pārējiem acīs, tad atsprādzēja pie jostas piekabināto maisiņu un nolika uz galda.

-   Aptiekārs ziņoja, ka jums gadījies ciest ne mazums neveiksmju. Kazi, varēšu piegādāt jums trūkstošo.

balss bija aizsmakusi un ķērcoša kā pūcei. Viņš pavilka maisiņu aiz dibena. Pundura rokas traucēja man kaut ko saredzēt, taču viņa pirkstos varēja manīt nelielu kastīti.

-   Es to iegādājos Parīzē, Nevainīgo bērniņu baznīcas paēnā. - Vīrelis nogrudzināja nejaukā balsī. - Cilvēks, kurš man to pārdeva, nezināja mantas īsto vērtību. Taču es to zinu, un ari jūs uzzināsiet, ja vien pierunāsiet mani no tās šķirties.

-    Vai varam apskatīt? - Diakons pastiepa roku pāri galdam. Kad tā paslīdēja garām lampai, plauksta uz sienas meta baismīgu ēnu un drebēja; es ļoti šaubījos, ka trīsēšanu izraisījis gaismas atspulgs.

-    To var ikviens, - punduris nevērīgi attrauca un pasniedza kastīti diakonam. Kad garīdznieks to atvēra, es atģidu, ka tā ir nevis kastīte, bet gan grāmata. Lampas gaismā iezaigojās bronzas loksnītes, kas stiepās pāri grāmatas vākam.

Diakons pārlapoja sējumu un, ne vārda nebildis, pasniedza to aptiekāram, kurš dārgumu aplūkoja uzmanīgāk.

-    Vai Flamels lietoja tikai šo? - viņš mīklaini ieprasījās.

-   Visi viņa noslēpumi no "Abraāma grāmatas", - skanēja pundura tikpat mīklainā atbilde.

Aptiekārs padeva manuskriptu tālāk Šmitam. - Ko jūs par to domājat?

Konrāds klusēja ilgi. Meistara seju es neredzēju. Viņš bija sakumpis pār grāmatu, taču es manīju mezglainos pirkstus, kas žņaudzīja galda malu. Man smeldza ceļgali, un kājā no neērtās pozas metās krampji.

Visbeidzot Konrāds sacīja:

-    Ja runājat patiesību, kādēļ piedāvājat mums iegādāties šo grāmatu?

Punduris izplūda skarbos, griezīgos smieklos. - Kādēļ tirgoties ar neapstrādātu zeltu, ja var pārdot zelta biķeri par dārgāku cenu? Tādēļ, ka man trūkst gan prasmes, gan atjautības, gan instrumentu un ari materiālu man nudien nav. Man ir vienīgi šī grāmata. Un tā savukārt ir nepieciešama jums, lai noslīpētu savu māku līdz pilnībai.

Ļaunīgi smīnēdams, viņš cieši vērās Konrādā un pasniedzās, lai pavilktu grāmatu sev klāt. Konrāds strauji ar plaukstu piespieda sējumu galdam.

-    Mēs to pērkam.

Viņš noņēma no kakla saitīti ar atslēgu un atdarīja skapīti. Punduris nolēca no ķebļa, pienāca pie skapja un, atgāzis galvu, apskatīja plauktos izvietotos kausus, tases, šķīvjus un bļodiņas. Viņš aplaizīja lupas, nocēla vienu priekšmetu, apskatīja to, tad paņēma citu. Brīžiem punduris noradīja uz kādu lietu augšējos plauktos, lūgdams Konrādu to nocelt. Viņa manierē aptaustīt vērtīgas mantas jautās kaut kas pazīstams - radnieciska greizsirdība.

-   So. Es gribu šo par grāmatu.

Viņš pacēla bagātigi izrotātu pokālu. Tā pamatni daiļoja ainas no Svēta Jāņa dzīves, un kausu balstija smalki savērptas zelta stigas. Trauku bija pasūtījis kads abats, kurš nomira, nesagaidījis tā izgatavošanu; viņa pēctecis, askētiskāks mūks, bija atteicies izpildīt līguma nosacījumus. Konrāds toreiz trakoja dusmās, taču, manuprāt, daļēji bija priecīgs par to, ka var kausu paturēt, jo tas patiešām bija reti skaists darbs. Es pats to butu izvēlējies.

Konrāds nervozi norija siekalas un palocīja galvu. Lampas liesmiņa šaudījās ka čūskas mēlīte. Punduris iegrūda kausu maisā.

-   Jūs esat noslēguši veiksmīgu darījumu.

Pārējie pēc sīkā vīreļa aiziešanas vairs ilgi neuzkavējās. Diakons un aptiekārs atvainojās un aizgāja. Konrāds vēl kādu bridi sēdēja pie galda un vērās grāmatā, bet tad aizvēra vāku un ieslēdza sējumu skapītī. Es nogaidīju. Kad viņš atstāja istabu, es klausījos, kā soļu troksnis atbalsojas ārsienas kāpnēs, pāriet pari griestiem, uzkāpj uz čīkstošā guļamistabas sliekšņa. Tad zem viņa svara nokrakšķēja gulta. Es noskaitīju līdz simtam un izlavijos no paslēptuves aiz mucām, iededzināju lampu un atvēru skapīti.

Grāmatiņa bija krietni nobružāta, iesējuma malas nodriskātas, un lapas sačokurojušās. Ta bija aizvērta ar misiņa skavu, taču citādi nekas neliecināja, kāpēc Konrāds par grāmatu bija atdevis tādu dārgumu. Es atsprādzēju skavu.

Manuskripts bija latīņu valodā, tapis sīkā, steidzīgā rokrakstā, un lapu malās ar brūnu tinti bija izdarīti daudzi labojumi un piezīmes. Septiņas lapas bija atvēlētas zīmējumiem - čūska, kas apvijusies ap krustu; dārzs, kurā aug šķelts koks; ar milzu zobenu bruņojies ķēniņš, kurš vēro savus kareivjus, kas nocērt locekļus maziem bērniem un samet tos spaiņos. Es notrīcēju un pabrīnījos, ko šāds stāsts varētu vēstīt.

Pārlapojot grāmatu, es teksta uztvēru vairākas frāzes.

"Es esmu atvēris Filosofu gramatas un apguvis tajās glabatos noslēpumus." Un tālāk: "Pirmajā projekcijas reizē tas bija ar dzīvsudrabu, un es pārvērtu pusmārciņu vai aptuveni tik daudz tīrā Sudrabā, kas bija vēl labāks nekā tas, kurš nācis no raktuvēm." Visbeidzot es lasīju: "Cilvēces atdzimšanas tūkstoš trīssimt astoņdesmit otrā gada aprīļa divdesmit un piektajā datuma, manai sievai klātesot, es projicēju Sarkano Akmeni līdzīga daudzuma Dzīvsudrabā, ko es patiesi transmuteju gandrīz pusmārciņā brīnišķīga, mīksta, tīra Zelta."

Visu nakamo dienu es staigāju kā sapnī, un galva reiba no vis- dažādakajām nākotnes iespējām. Es biju kā jaunava, kurai pievērsis uzmanību mīļotais - nevarēju vien sagaidīt, kad pienāks nakts. Gērhards mani noslānīja, jo aizšļakstīju garam pārlieku daudz zelta, kad lēju to ārā no tīģeļa. Pēc tam viņš noslānīja mani par to, ka esmu neuzmanīgi rīkojies ar dzēli un iegriezis pamatīgu švīku piespraudē, ko tobrīd apstrādāju. Konrāds nebija daudz labāks. Tā vien šķita, ka viņa seja vienas nakts laikā novecojusi par desmit gadiem. Viņš klimta pa veikalu kā rēgs, virpi- nāja pirkstos atslēgu un trīs reizes stundā ieskatījās skapīti.

Tovakar Konrāds gulēt iegāja vēlu. Zvans katedrāles torni noskaitīja pilnas stundas, un es katrreiz skaitīju līdzi. Beidzot es izdzirdēju pakāpienu smilkstus, slapēto guļamistabas grīdas čīkstoņu un meistara sievas miegaino murmināšanu. Tomēr es nogaidīju, kamēr skaļākais troksnis mājā bija Pītera klusā elpa man līdzās.

Beidzot es nozagos lejā. Tolaik es arī tumsā zināju ikkatru sprīdi. Es zināju, ka piektais un astotais pakāpiens čīkst pārāk skaļi, es pratu pacelt bultu, lai tā neiečirkstētos, mācēju pagriezt skapja atslēgu tā, lai nesaceltu ne mazāko skaņu. Es pataustījos plauktā. Pirksti pārslīdēja pazīstamajām šķīvja aprisēm, lidz apstājās pie adas iesējuma.

Aiz muguras kaut kas nočabēja, un es sastingu. Ieklausījos naktī, jo klusums mani neviesa mieru. Iespējams, uz restēm nobira ogles vai ari Konrāds miegā pagriezās - taču man bija jāausās.

Turklāt vajadzēja gaismas, un es negribēju, lai tajā vakarā kāds pārlieku uzcitīgs naktssargs ziņkāri veras logos.

Es devos uz bēniņiem. Nonācis kāpņu augšgalā, es attapu, ka esmu atstājis skapi vaļā. Nošķendējos, taču viss viens - līdz ritam tik un tā jāatliek grāmata vietā. Iededzināju lampu, kas bija novietota pie gultas, un nogriezu degli zemu. Pīters pagriezās un miegā iečukstējās, tad pastiepa roku, it kā krītot. Tā iekārtojās man uz ciskas, un es to neatstūmu. Tas šo bridi padarīja vēl vienreizīgāku.

Man nav ne jausmas, cik ilgi es gulēju, noslēpumainās grāmatas samulsināts. Teksts man bija neizprotams. Tas vēstīja brīnumainu stāstu par tās autoru francūzi, kurš gadu desmitiem smagi nopūlējies, lai noskaidrotu Akmens noslēpumu, kas gan nebija nekāds akmens, bet gan elements, ar kura palīdzību dzīvsudrabu varēja pārvērst sudraba un zeltā. Taču paņēmiens, ar ko tas tika panākts, bija un palika mīkla, - lai ka punduris bija virus drošinājis. Autors rakstīja par čūskām un zālītēm, par Mēnesi, Sauli un Dzīvsudrabu, par sarkaniem un baltiem pulverīšiem un pat zīdaiņu asinīm. Tomēr man tā arī netapa skaidrs, kas ar to visu domāts.

"Juds, kas ilustrēja grāmatu, bija licis lietā lielu meistarību un viltību; lai gan tā bija labi un skaidri ilustrēta, jēgu nevarētu saprast neviens, kurš nav labi apguvis Kabalas mācību." Es pētīju attēlus, līdz iesūrstējās acis, taču par jūdu Kabalu es neko nezināju. Noslēpumi, kas ieglabāti visu acu priekšā, tā arī palika neizdibināti.

Laikam kādā bridi es biju iekritis miegā. Visi mani sapņi sa- stavēja no zelta. Es stāvēju kalnā, mani apspīdēja siltas saules gaisma, kas pārvērta zāli, akmeņus, pakalnus un ielejas zeltā. Man aiz muguras slējās zelta krusts. Tad es pavēros lejup un ieraudzīju cauri zālei tuvojamies divas čūskas. Es iekliedzos, taču rāpuļi vis neuzbruka man, bet gan ņēmās cīkstēties savā starpā. Viena aprija otru un sāka dzenāt pati savu asti, slīdot uz riņķi, līdz vairs tikpat kā nebija sāskatāma - bet tad kādā brīdī tā iecirta žokļus savā astes galā un rija sevi nost.

Tālāk es redzēju, ka čūska pārvērtusies zelta aplī. Es to pacēlu no zāles un uzliku sev galvā kā kroni, un tai paša brīdī es jutu sev cauri ka strūklaku izlīstam zeltainu gaismu, kas pilnīgā veselumā savienoja kalnu man zem kājām ar debesīm virs galvas. Parādījās eņģelis ar bazūni, un tam bija mana tēva vaibsti. Viņš pieskārās manai pierei, un man uz pieres tika uzspiests praviešu zieģelis zelta krāsā. Es nokritu ceļos un apskavu zeltaino zemi, kas bija mīksta, silta un bezgalīgas piedošanas pilna.

Es pamodos no sapņa. Man par šausmām un iepriecinājumu izrādījās, ka Pītera izstiepta roka bija aizslīdējusi man līdz cirkšņiem un plauksta iespiedusies man starp kājām. Es biju miegā berzējies pret viņa roku. Visu manu ķermeni pārņēma zeltaina līksme.

Diemžēl dēmoni, kas ieperinājušies cilvēkos, labi pazīst mūsu vājības un gaida izdevīgu bridi. Sapņi bija mani apreibinājuši - es apzinājos, ka man jārimstas, taču nejaudāju. Nezinu, vai ari Pīteru bija apsēdis tas pats dēmons - varbūt viņš pa miegam īsti neapjauta savu rīcību, - taču viņš labprātīgi, pat kāri atsaucās maniem glāstiem. Es skupstiju visu meistara dēla augumu, laidu pirkstus cauri zeltainajiem matiem un piespiedu seju pie viņa krūtīm; es maidzīju puiša gludo ādu, līdz viņš ieelsās. Pīters pavēla mani uz sāniem un spiedās klat, skūpstīdams mana kakla bedriti. Mēs saspie- dāmies kopā gluži kā divas karotītes atvilktnē. Viss mans augums tricēja iekāre, un sakarsētās asinis plūda kā izkausēts zelts.

Bēniņu durvis pēkšņi atsprāga vaļā ar pērkona cienīgu dārdu. Zelts manās dzīslās pārtapa svinā. Kāpnēs stāvēja Konrāds Šmits ar lukturi rokā un apmulsumā pavērtu muti. Man nebija jausmas, ko viņš cerējis te ieraudzīt - taču neba savu kailo dēlu savijušos ar mācekli visizvirtušākajā, visneķītrākajā pozā, kādu vien var iedomāties.

Apjukums pārvērtās dusmās. Viņš spēra soli pār slieksni, taustīdamies ap jostasvietu, kur parasti karājās duncis. Bēniņu telpa bija šaura un maza, un es nekādi nevarētu pasprukt viņam garām un izmukt pa durvim.

Vēl beidzamo reizi uzmetis ilgpilnu skatienu Piteram, kas gulēja kails un sarāvies, es nokliedzu, ka tā nav viņa vaina, un izlēcu pa logu.

13

Ņujorka

Pirmās piecas vai desmit sekundes Niks neatcerējās vakardienu. Viņš gulēja cietajos, taču siltajos viesnīcas palagos un īsti neapjauta, kādā pasaulē atrodas. Lietus bija mitējies, un cauri baltajiem aizkariem lauzās saulesgaisma.

Tad atmiņa atgriezās, un Niks aptvēra, ka dzīve vairs nekad nebūs tāda kā agrāk. Viņš apvēlās uz vēdera un paslēpa seju spilvenā, it kā tas spētu apslāpēt domas, kas nedeva miera. Šņukstēdams viņš vārtījās un locījās zem segas gluži ka slīkstošais. Prāta ik pa brīdim pazibēja, pazuda un atkal atkārtojās vairāki tēli - Džiliana, Brets, slepkava, kas dzenas viņam pakaļ pa nebeidzamām kāpnēm. Niks jutās kā salauzts.

Bēdas pārtrauca mobilā talruņa zvans. Viņš ievaidējās un nelikās par to zinis, cerēja, ka tas apklusīs. Taču velti.

Pasniedzies viņš pataustījās uz galdiņa pie gultas.

-Nik?

Sievietes balss ar britu akcentu. Vai viņam tā bija pazīstama?

-   Te Emilija Saterlenda. - īss klusums. - No Klostera muzeja.

-    Ak, jā, pareizi. - Nika prāts vēl nebija īsti atmodies. - Paklau, patlaban nav īstais…

-   Es mazliet papetiju to jūsu atnesto kārti. Tā ir… intriģējoša.

-Skaidrs.

-   Vai varam satikties un to apspriest?

-   Tagad nevarat man to izstāstīt?

Viņa saminstinājas. - Es… Vieglāk būtu aci pret aci. Radušies daži interesanti jautājumi. Man šopēcpusdien jābūt Metropolitēna muzejā. Vai varam satikties muzeja jumta terasē?

-    Protams, varam. - Niks bija gatavs apsolīt visu, lai tikai sieviete liktu viņu mierā.

-   Es būšu tur četros.

Niks nomurmināja atvadas un pārtrauca sarunu. Tālrunis bija viņam rokā, kad tas iezvanījās atkal. Viņš ar pūlēm pielika to pie auss.

-Jā?

-    Kā šorīt jutāties? - Tas bija Roiss, balss no Nika nakts murgiem. Izmeklētājs turpināja runāt, negaidīdams atbildi. - Jums jāierodas iecirknī un jāsniedz liecība par vakarvakara notikumiem.

Nikam atkal uzbrāzās noguruma vilnis. - Cik patlaban ir pulkstenis?

-   Divdesmit pāri deviņiem. Atbrauciet, cik vien drīz varat.

Policijas iecirknis Desmitajā ielā bija zema, plata, savulaik acīmredzot diezgan moderna celtne ar diviem pelēkiem torņiem galos. Niku jau gaidīja. Formā tērpts policists aizveda viņu no vestibila pa smilškrāsas gaiteņu labirintu uz nelielu telpu kaut kur ēkas dziļuma. Logu tur nebija, tikai plats spogulis pie vienas sienas. Niks garāmejot pamanīja savu atspulgu un saviebās. Viņam mugurā bija vakardienas drēbes. Uz jumta viņš acīmredzot iegulies kādā peļķē, jo visu krekla priekšu rotāja eļļains plankums. Uz vaigiem spurojās plāni, durstīgi rugāji. Zem acīm bija maisiņi, mati bija nespodri, lai arī nupat rūpīgi izmazgati ar viesnīcas šampūnu. Ieraugot uz trijkaja uzstādīto videokameru, ar kuru bija paredzēts ierakstīt iztaujāšanu, Nikam pamira sirds.

Roiss lika viņam gaidīt stundas ceturksni. Brīdī, kad izmeklētājs ienāca telpā, Niks sašļuka ka maiss. Roiss mazliet atgādināja vampīru, kas uzsūc citu cilvēku enerģiju. Viņš smagi iekrita krēsla otrpus galdam iepretim Nikam un paliecās uz priekšu, atbalstījies uz asajiem elkoņiem.

-    Paldies, ka iegriezāties. Es saprotu, ka jums pašlaik nemaz nav viegli. - Viņš atgrūda krēslu un atgāzās, sakrustodams kājas. Tad pabungoja ar pirkstiem pa kurpes sānu, kamēr tehniķis noregulēja kameru.

-    Kārtībā. - Zem objektīva Nika virzienā iemirguļojās tumši sarkana lampiņa. - Aiziet! Lūdzu, nosauciet savu vārdu un nodarbošanos!

-   Niks Ešs. Es darbojos tiesu medicīnas digitālās rekonstrukcijas lauciņā.

Roisam tas acīmredzami neko neizteica. Kā vairumam ļaužu. - Kas tas ir?

-   Mēs mēģinām salikt kopā saplēstus un līdz nepazīšanai sa- driskātus dokumentus. Es strādāju ar sistēmu, kas noskenē katru gabaliņu un tad ar algoritmu palīdzību pūlas rekonstruēt sākotnējo attēlu. Tad šos dokumentus var izmantot par pierādījumu.

-   Vai jūs strādājat pie mums?

-   Nē, federālajā valdībā, FIB un citu pārvalžu uzdevumā.

Uz citiem šāda atzīšanas atstāja pienācīgu iespaidu, taču Roiss tikai uzdeva nākamo jautājumu.

-   Vai jums ir pieeja slepeniem dokumentiem?

-   Programma vēl ir izpētes stadijā, - Niks atbildēja, papurinājis galvu. - Šādas tehnoloģijas pagaidām nav zinātniski pierādītas.

Roisam tūdaļ zuda interese par to. - Atgriezīsimies pie pagājušās nakts. Vispirms, ludzu, pastāstiet, kādās attiecībās jūs bijāt ar nogalināto!

Niks izklāstīja visu, ko zināja, - sākot no briža, kad ievācās savā dzīvokli. Viņš stāstīja par Džilianas sūtīto ziņu, pārbiedetā lireta zvanu, par paša lēmumu ieslēgt tīmekļa kameru un par dzīvokli ieraudzīto. Aprakstot skrējienu pa kāpnēm, panikas piesātinātos brīžus uz jumta, kad nāve likās neizbēgama, Nikam paāt- rinājās pulss.

Detektīvs klausījās stāstījuma, izstiepis kājas un piekļāvis rokas augumam gluži ka sikspārnis savus spārnus. Atšķirībā no iepriekšējā vakara, šoreiz viņš runātāju nepārtrauca, taču Niku tāda klusēšana satrauca vēl vairāk. Telpā neielauzās ne mazākais troksnītis - viņš dzirdēja vienīgi pats savu balsi un videokameras čirkstēšanu.

Pabeidzis runāt, Niks pacēla acis. Roiss šķita pētām kādu traipiņu galda stūrī.

-   Varens stāsts, neko teikt.

Kas tad tas par dīvainu komentāru?

-   Vai var teikt, ka jus ar savu istabas biedru bijāt draugi?

-   Mēs… Mēs bijām… stipri atšķirīgi cilvēki. Bet visumā satikam labi.

-   Laboratorijas puiši apskatīja datoru, ko atsavinājām jusu dzīvoklī. Tiesa, neko daudz neatrada, jo puse jūsu cietā diska esot šifrēta.

-   Es taču teicu, ka strādāju FIB labā.

-   Turpretim jūsu drauga aparāts mums atvēra acis, - Roiss turpināja. - Vai jūs būtu pārsteigts, ja uzzinātu, ka viņam datorā gla- bajās krietns, es pat teiktu, milzīgs daudzums nepieklājīgu attēlu?

Niks bija noguris un pat negrasījās izlikties. - Bretam patika skatīties pornogrāfiskas bildītes. Viņš nav ne pirmais, ne pēdējais, kam ir tāds vaļasprieks, un tas nav nekas pretlikumīgs.

-    Vai dažkārt jūs to darījāt kopā?

Roiss patiešām bija grūti izprotams. Vienu mirkli viņš bija atturīgs kverplis ar policista žetonu, bet nākamajā viņš jau tēloja lielo brāli.

-    Man bija draudzene.

Šķita, ka Roisam šāda atzīšanās ir vienaldzīga. - Vai redzējāt, ko viņš pēta?

-   Centos neskatīties.

Detektīvs paliecās uz priekšu. - Kāpēc? Vai tiešām bija tik ļauni?

-   Nē. Vienīgi…

-    Vai Brets jebkad par to runāja?

Ne uz mirkli neaizvēra muti.

-   Šad un tad, laikam.

-    Vai jelkad dzirdējāt viņu pieminam mazgadīgas meitenītes?

Tas Nikam bija kaut kas negaidīts. Viņš nekavējās izrādīt savu milzīgo apstulbumu un pārsteigumu, un tikām prāts joņoja kā apsēsts. Bretam nekas nebija melns vai balts, viņa dzīve aizritēja šaubīgi pelēkajā zonā. Taču arī Bretam bija savas robežas.

-   Brets nedarītu neko nelikumīgu.

-   Jūs pats atzināt, ka viņš ir narkomāns. Ja viņš būtu dzīvs, mēs viņu aizturētu par marihuānas glabāšanu nolūkā pārdot - ņemot vērā dzīvoklī atrasto vielu daudzumu.

-   Ko jūs…

Roiss atstūma krēslu, gandrīz nogāzdams videokameru, izpleta rokas un paliecās virs galda. Žakete noplivinājās kā spārni.

-   Breta nāve nebija nelaimes gadījums. Kāds viņu apzināti piesēja pie krēsla un nogalināja. Šajā izmeklēšanas stadijā mums nav jālūkojas īpaši talu, lai atrastu iespējamo slepkavības iemeslu.

Niks neatbildēja. Roiss lūkoja iedzīt viņu stūrī, apstiprināt savas aizdomas.

-   Es nedomāju, ka jums ir taisniba, - Niks beidzot sacīja. - Es jums izstāstīju visu. Jādomā, ka slepkava ielauzies dzīvoklī un sasējis Bretu. Tad viņu piespieda piezvanīt man un aicināt mani mājās. Bretu nogalināja tikai pēc tam, kad slepkava atjēdzās, ka esmu viņu redzējis kamerā.

-    Vai jūs to bieži darījāt? Bieži izspiegojāt Bretu?

Notiekošais atgādina sarunu ar desmitgadīgu bērnu. Viņš noklausās stāstīto, bet uztver pavisam citu jēgu.

-    Es nekad neizspiegoju Bretu. Viņš lūdza mani uztrinkšķināt.

-    Kā, ludzu? - Roiss gan izklausījās apmulsis, taču sejas izteiksme liecināja, ka viņš ļoti labi zina, ko Niks tūlīt sacīs.

-   "Trinkšķis" ir tāda saziņas programma. īsi sakot, ziņapmai- ņas programma, interneta video un balss zvani. Viss vienā.

-    Izklausās lieliski. - Tad Roiss atkal pievērsās citam tematam. - Mēs gribētu, lai jūs atšifrējat sava datora saturu.

-   Nevaru. Mans līgums ar FIB…

-    Liecieties mierā! Mēs varam dabūt orderi, taču būs labāk, ja jūs pats izrādīsiet atsaucību.

Niks cieši vērās detektīvā. - Kam būs labāk? Es ierados atbildēt uz jautājumiem. Vai es tieku aizturēts?

-    Nē, - Roiss steidza paskaidrot. - Jūs tikai sniedzat liecību. Viss ir kārtībā. - Detektīvs pameta ašu skatienu uz videokameru. Vai viņš pieļāvis kļudu? Niks sāka nožēlot, ka nav paaicinājis līdzi savu advokātu.

-    Paraugieties no mana skatu punkta, - Roiss ierunājās sa- miernieciskākā tonī. - Mūsu rīcībā ir ierocis, ar kuru nošauts Brets, un uz tā ir jūsu pirkstu nospiedumi. Mēs joprojām gaidām laboratorijas atzinumu par iespējamām šaujampulvera pēdām uz jūsu rokas.

šaujampulvera pēdas? Vai policija domā, ka viņš ir šāvis? Vai tas varēja nonākt uz rokas mirklī, kad viņš to pacēla?

-    Mums ir liecinieki, kas redzējuši jūs nozieguma vietā…

-  Skaidrs, ka es biju noziegumā vietā! - Niks gandrīz kliedza.

-    Velns parāvis, es taču tur dzīvoju!

-   Jūs mums stāstāt, godīgi sakot, visai neticamu gadījumu par maskā tērptu zelli, kurš ar ieroci rokā uztrencis jūs uz jumta, taču pēc tam pārdomājis un pazudis nakts tumsā. Bet ieroci gan atstājis jums. - Roiss ieķērās krēsla atzveltnē un paliecās uz priekšu.

-    Es gribu jums ticēt, Nik. No tiesas. Taču man tas nenākas viegli.

Niks mežonīgā ātrumā pūlējās izdomāt, kas varētu viņu attaisnot.

-    Makss.

-    Kas?

-   Makss. Kaimiņš no pretējā dzīvokļa. Viņš sarunājās ar mani brīdī, kad Bretu nošāva. Viņš jums apliecinās, ka man ar to nav nekāda sakara.

Pirmo reizi šajā rīta Roiss likās zaudējam mazliet pašpārliecinātības. Viņš atvainojās un izgāja no telpas. Atgriezies viņš noslīga krēslā.

-   Mēs vēl neesam nopratinājuši puiku. Mamma teic, ka viņš ir šokā, un nelaiž mūs klāt.

Tā tas varētu but. Maksa niate bija vispostošākā viesuļvētra, kas savu mūžīgo nevaļību kompensēja ar maniakālu dēla sargāšanas tieksmi. Ja zēns pakluptu uz kurpju aukliņām, viņa droši vien iesūdzētu tiesā kroseņu ražotājus.

-   Vai puika redzēja šāvēju?

-   Nezinu. Viss notika pārak strauji. - Niks nokremšļojās. Mute bija galīgi izkaltusi. - Es gribētu iet mājās. Vai drīkstu?

14

Reinas augštece, 1432. gads

Ceļinieks mudināja zirgu pieiet pie stāvā krasta un raudzījās lejup uz. ieleju. Ko viņš redzēja? Protams, upi, kas strauji meta loku apkārt zemesragam un tālāk izplūda rāmā lentē starp mežiem apaugušiem pakalniem. Seklumā pie krasta saulē zibēja zivis, šaudīdamās cauri ūdenszālēm, kas locījās ūdenī kā dūmu strūkliņas. Virs ūdens zumēja spāres, un zeltaina saules gaisma sildīja smilšaino dibenu.

Turpat aiz zemesraga upe pārvērtās seklā līcītī, kur tajā ieplūda pieteka, jauna un strauja salīdzinājumā ar daudz pieredzējušo, iespaidīgo Reinu. Veroties lejup uz vietu, kur mazākā upe ieplūda lielajā, ceļinieks varētu saskatīt izcirtumu un - ja vien viņam acīs nespīdētu saule - no zariem un dubļiem pavirši saslietu būdu. Tās priekšā pie pašas nogāzes bija novietots ieslīps galds ar divām nozāģētām kājām. Tam pāri kā pakāpieni, kā sijas bija sanagloti dēļi. Visa konstrukcija bija notriepta dubļiem un zaigoja saulē. Tai blakus dobs koka stumbrs noderēja par sili.

Paraustījis grožus, ceļinieks no jauna ienira biezoknī. Taka bija stāva, taču ne bīstama. Meža celiņu un zāli izraibināja saules stari, kas izlauzās cauri zaru lapotnei. Kokos sanēja bites un dīca kukaiņi, taču pec laika šo dūkoņu nomāca tekoša ūdens čalas. Drīz viņš nonāca pietekas krastā. Tā izrādījās dziļāka nekā domāts. Viņš noslīdēja no segliem, aptina grožus ap zaru un iebrida ūdenī, lai iztaustītu braslu.

Stiprā straume raustīja kājas, kas pūlējās saglabāt līdzsvaru uz slidenajiem akmeņiem upes dibenā. Gabaliņu lejāk upe pamestu laukakmeņu kaudze liecināja, ka tur kādreiz mēģināts izbūvēt molu. Ūdens vēlāk izlauzies tam cauri, un tagad akmeņi, kuriem bija paredzēts apvaldīt straumi, to tikai paskubināja. Tomēr ceļinieks sprieda, ka zirgs spēs tikt pāri.

Kad vīrietis pagriezās uz krasta pusi, cauri lapotnei iespīdēja saules stars un trāpīja viņam tieši acis. Viņš strauji pacēla plaukstu pie acīm, taču tai brīdī zaudēja līdzsvaru. Ceļinieks klupa uz priekšu, lai noturētos stāvus, taču akmens zem kajas sašūpojās un viņš ar pamatīgu šļakstu iezvēlās ūdenī.

Straume spēji satvēra nelaimīgo un dzina uz sabrukušā dambja kanāliem. Viņš pūlējās peldēt, taču upe bija pārāk spēcīga un grieza viņu uz riņķi kā zariņu. Ceļinieks juta, kā viņu parauj apakšā, ievilka plaušas malku ūdens un elsdams iznira virspusē. Bet tad galva atsitās pret akmeni, un pasaule iegrima tumsā.

Licitī, kur abas upes satecēja kopā, sudraba spozmi ūdens virsmā pāršķēla tumšs punktiņš. Vērotājs no stāvā krasta neliktos ne zinis, noturēdams to par vilniti vai ēnu, ko met pari upei lidojošs vanags. Savukārt tuvāk stāvošam šis melnais plankums pārvērstos cilvēka stāvā. Tas izskatījās pēc mežoņa. Mati krita pāri pleciem, bārda sniedzās līdz pat krūtīm - gan mati, gan bārda bija tik netīri, ka bija grūti noteikt īsto krāsu. Viņš stāvēja līdz jostasvietai ūdeni, viegli šūpodamies straumē, iegremdējis kājas dūņās, kur zuši un ūdenszāles tinās ap stilbiem. Viņš smēla sasprēgājušā koka spaini dubļus no upes dibena; kad tas bija gandrīz pilns, vīrietis aizvizināja to pa ūdens virsmu līdz krastam un izrāpās smiltīs.

Viņš bija kails. KrUtis klāja dubļi, rokas un seja bija kā podnieka veidots un saulē ieplaisājis tēls; zem jostasvietas miesa bija upes noskalota tīra un balta. Viņš uznesa spaini līdz slīpajam galdam un apgāza. Dubļi noslīdēja lejup pa kāpnēm un atstāja uz dēļiem pielipušas balta māla paliekas. Vīrietis nokasīja tas nost un iemeta silē, kurai pielēja no spaiņa ūdeni un ar roku apmaisīja. Ūdeni uzvirmoja un virpuļoja balti mākoņi, taču vietā, kur saules gaisma skāra trauka dibenu, cauri vijumiem un mutuļiem viņš saskatīja nepārprotamo zelta atmirdzumu.

Uzmanību piesaistīja kustība upes grīvā. Iesākumā vīrietis domāja, ka ūdenī slīd baļķis vai beigta lapsa - vai, kazi, aita, ko upe ieskalojusi no tālajām ganībām. Tikai brīdī, kad peldošais bija gandrīz paslīdējis garām, viņš attapa, kas tas īsti ir.

Viņš mirkli pasvārstījās, galvenokārt tālab, ka nemēdza steigties. Tomēr tad viņš ieskrēja ūdenī, atspērās un metas straumē. Viņš bija labs peldētājs, un ducis vēzienu aiznesa to pie cilvēka upē. Vīrietis satvēra sauja slīkstošā izmirkušo kreklu un vilka uz krastu. Straume šajā vietā bija spēcīgāka un nesa abus uz upes vidu - glābējs velti mēģināja aizsniegt ar kājām upes dibenu. Slīkstošais, cieši satverts, raustijas, locījās un rīstījās - izmisīgā dzīvotgriba varēja abus nogādāt viņsaulē. Drudžaini kustinādams kājas, lai noturētos virs ūdens, klaidonis apvaldīja svešinieku, tad apvija vienu roku viņam ap pleciem, otru aplika ap vidu un rāvās uz krastu. Ticis sausumā, vīrietis nosēdināja izglābto, saņēma zem padusēm, salieca ragā un izžņaudza ūdeni kā no pūšļa.

Vīrietis, kuram paveicās nenoslīkt, izspļāva ūdeni, iekunkstējās, norīstījās, tad apvēlās otrādi un, smagi elsdams, palika guļot uz lapām klātās zemes. Klaidonis atstāja viņu apžāvēties saulē, pienesa maizi un medu un nolika blakus viesim. Viņš iepūta dzīvību ugunskurā, kas gruzdēja netālu no būdas, un uzsildīja bļodiņā pienu. Kad klaidonis atgriezās pie ciemiņa, ēdiens jau bija pazudis, un vīrietis sēdēja, atspiedis muguru pret baļķi. Acis miegdams, viņš vērās savā glābējā.

-    Tencinu tevi. - Viņš novicināja rokas, pauzdams pateicību. -Ja nebūtu tevis…

-    Kā tevi sauc? - klaidonis apvaicājās. Viņš runāja lēnām, it kā nebūtu radis veidot vārdus, un mēle meklēja pareizās skaņas.

Ciemiņš pasmaidīja. - Enejs.

Vārds gluži kā nūja skudru pūzni sabikstīja atmiņas, kas versmodamas izlauzās cauri dubļu kārtai - saules stari, kas ieplūst pa skolas telpas logu, mūks pelēkā talārā un sensena stāstu grāmata.

-   Multum ille et terris iactatus et alto. Cilvēks, kas mētāts pa zemi un jūru.

Enejs pārsteigumā izslējās taisni, pārlaida acis klaidonim un iesmējās, neslēpdams ziņkāri.

-   Tu nu gan esi ērmots zellis! Tu mājo mežā kā fauns vai mežonis, tu peldi kā nāra un glāb ceļotājus no drošas nāves, un pēc tam citē Vergiliju. Saki, kāds ir tavs vārds?

Klaidonis izskatījās apmulsis, teju nobijies. Gadu gaita viņš bija dēvēts milzum daudzos vārdos, kas izsaukti dusmās, izsmieklā un kas doti nezināšanas vai baiļu dēļ. Šie vārdi bija doti, taču nebija īstie. Pirms tiem bija kāds cits.

-   Johans, - es bildu.

To nakti Enejs pārlaida manā budā. Viņš bija diezgan līksms, ja ņem vērā, ka vēl nesen lūkojies nāvei sejā. Pēcpusdienā viņš jau varēja nostāvēt, balstīdamies uz kūjas, ko nogriezu no vītola zara. Krēslas laikā viņš man nāca līdzi pa taku pēc zirga, un, tumsai iestājoties, iekurināja uguni. Mēs kopā izdzērām pudeli vīna, ko viņš izvilka no seglu somas. Piedevām viņš man uzdāvināja spoguli - stikla gabaliņu čuguna ietvarā.

-    Tas nāk no Āhenes, - viņš man stāstīja. - Tas uzsūcis sevī svēto starojumu no relikvijām pilsētas katedrālē. Ņem vien. Varbūt kādudien tas nesīs tev svētību, tāpat kā man, kad tu mani izglābi.

Enejam patika sarunaties un atrasties kāda sabiedrībā. Vārdi plūda no viņa mutes kā no strautiņa, virmodami aizrautībā. Viņš izrādīja sevišķu ziņkāri par mani, lai gan es izvairījos atbildēt. Kad viņš taujāja, no kurienes esmu, es gluži vienkārši norādīju uz upes lejteci; kad viņš pūlējās noskaidrot, kā esmu nonācis te un kā pelnu nožēlojamo iztiku, vandīdamies pa Rei- nas dubļiem, es piemetu ugunskuram vēl vienu pagali un cietu klusu. Pēdējo desmit gadu laikā bija noticis daudz, taču lielākoties tas salīdzināms ar kritienu akā, kad cilvēks vairākkārt atduras pret grodiem. Lai ari katrs belziens tai brīdī nes milzīgas sāpes, pēc tam viņš atminas vien to, kā atsities pret akas dibenu.

Tā nu Enejs stāstīja par sevi. Viņš bija piecus gadus jaunāks par mani, lai gan ikvienam no malas varētu šķist, ka mums ir, mazākais, divdesmit gadu starpība. Dzimis Itālijā, ciematiņā netālu no Sjēnas. Tēvs bija neievērojams zemnieks, bet Enejs atteicies apstrādāt tīrumus un devies studēt universitātē.

Viņš paliecās uz priekšu tā, ka seju apspīdēja uguns liesmas.

-    Vai tu esi jebkad jutis, ka Dievs tevi radījis kāda mērķa labad? Man tā ir bijis. Es apzinājos, ka man ir lemtas augstākas lietas nekā tēvam piederošās ganības. Es mācījos visu, kam tiku klāt. Kad sērga izdzina zinātniekus no Sjēnas, tie nevarēja paņemt līdzi visas savas grāmatas, tāpēc es tās iepirku par grašiem un apguvu visu, kas tajās bija rakstīts. Pēc tam pārdevu grāmatas atpakaļ īpašniekiem par piecas reizes lielāku naudu. No tiesas, nekas nav tik ienesīgs kā zināšanas. - Enejs iespurcās par savu joku. - Varbūt var teikt, ka nekas nenes tādu peļņu kā mācīšanās. Kurš teiciens skan labāk?

Es paraustīju plecus. Gribot negribot uzmācās nejauks salīdzinājums - patricieša mantinieks, kas urķējas pa upes dibenu kā cūka, un zemnieka dēls, kas spējis izrauties no savas kārtas. Taču līdz šai stāsta daļai viņš vēl nebija nonācis.

-   Vispirms es gribēju kļūt par ārstu vai varbūt par advokātu, jo man ir labas runas dāvanas. - Par pieticīgu šo cilvēku nekādi nevarētu saukt, taču viņš runāja tik sirsnīgi, ka tas neizklausījās pēc dižošanās. - Es izmēģinājos lērumu nodarbju, bet nekas nebija man pa prātam. Pirms gada mūsu ciematam cauri gāja kāds vīrs. Kardināls, kas devās ceļā uz Bāzeli.

Piemiedzis acis, Enejs vērās manī un nepārprotami gaidīja kādu emociju izpausmi.

-   Tu taču zini, ka patlaban Bāzelē ir sasaukts liels koncils, lai apspriestos par visu, kas Baznīcā aplams.

Ja arī es to kādreiz esmu zinājis, tad tagad jau šķitu aizmirsis.

-   Es iestājos kardināla dienestā un gāju kopā ar viņu.

-    Bet tu tak neesi mācītājs! - es neizpratnē iesaucos. Viņš tiešām pēc tāda neizskatījās. Atradis zirgu, Enejs pirmām kārtām izrakāja seglu somu un izvilka tīru kreklu un cieši pieguļošas bikses. Pat slīkstot upē, viņam bija izdevies paturēt kājās mīkstās ādas zābakus, kuru stulmi bija modīgi atlocīti, izrādot gan zaļo zīda oderi, gan viņa apakšstilbus.

Enejs smējās. - Lai ko Dievs man iecerējis, diez vai tā būtu or- dinācija! Es pārāk mīlu pasauli. Nē, es pievienojos kardinālam sekretāra amatā, un viņš mani aizveda uz Bāzeli. Drīz man nāca ausīs, ka viņa bagātība meklējama debesīs, proti, viņam nebija naudas, ko man maksāt. Tālab es pametu viņa dienestu un atradu citu. - Vīrietis piemiedza man ar aci. - Tas nebija grūti. Koncila laikā darba ir pārpārēm, un ikviens, kurš prot uzrakstīt savu vārdu, var bez pūlēm sameklēt sev vietu.

Viņš satvēra zodu sauja un vērās ugunī - kā attēlodams domātāju.

-   Tev derētu doties man līdzi.

Bez šaubām, es pretojos. Taču Enejam bija taisnība - viņam piemita veikla mēle. Viņš pārliecināja mani visu cauru nakti, līdz ugunskurs izdzisa un iedziedājās putni. Manos iebildumos viņš neklausījās.

Nākamajā rītā es pametu savu būdu un sāku ceļu uz Bāzeli.

15

Ņujorka

Izejot no lifta uz jumta terases, Nikam sejā ietriecās spēcīgs vējš. Prātā uzvirmoja atmiņas par iepriekšējo vakaru - ūdens cisternas, mākslīgā zāle un ārprātīgās bailes no nāves, šeit bija pavisam citādi - spodri balts celiņa segums un kafejnīca, kas atgādina stikla kasti. Ziemas laikā tās sienas gan bija aizklātas, it ka no savērptas dzelzs būtu darināts milzīgs zirneklis, kas sniedzās Nikam pari galvai. Aiz dzīvžoga, kas apjoza balustrādi, kā miris mežs aizstiepās nedzīvie Centrālā parka koki. Cauri lapotnei viegli pavīdēja ūdenskrātuve. Tā atsauca atmiņā skolā mācītu dzejoli:

Grīšļi ezerā novītuši, Un putni visi apklusuši.

Emilija Saterlenda sēdēja uz tērauda soliņa un gaidīja. Viņa jautās kaut kas šim laikmetam nepiederošs - lai ari sieviete nebūt neatgādināja viduslaiku programmas studentes, kādas Niks at- cerējas no koledžas laikiem un kuras nēsāja prerafaelītu3 perioda cirtas un puķainas kleitas. Viņai drīzāk piemita divdesmitā gadsimta vidus elegance - mugurā cieši pieguļoši svārki, kas beidzās tieši virs ceļiem un bija tikpat gari, cik sarkanais mētelis ar augsto apkakli. Tumšie, mirdzošie mati bija sasieti pakausī ar sarkanu lenti, rokas klirigi saliktas klēpī. Emilija izskatījās kā nomaldījusies.

Niks apsēdās blakus. Vēsais tērauda soliņš skāra augšstilbus.

-    Piedodiet, ka nokavēju.

-    Nemaz nebiju pārliecināta, vai jūs ieradīsieties.

Es tiešām varēju arī neatnākt. Kad Roiss ļāva Nikam iet, viņš bija gandrīz divas stundas bezmērķīgi klīdis pa ielām. Jau no domas vien, ka būs ar kādu jāsarunājas, viņam kļuva nelabi. Ko lai saka citam cilvēkam, ja paša pasaule ir apgriezta kājām gaisā? Viņš gāja garam daudziem - cīsiņu pārdevējiem, satiksmes regulētājiem, tūristiem, kas plūda ārā no Maci/'s veikala -, taču dem ar Niku nebija nekā kopīga un viņš jutās kā regs apkārtējo vidū. Tomēr ar laiku šoks un žēlums pret sevi sāka gaist. Niks saprata - ja atkal ierausies savā čaulā, tad sajuks prātā; bija jārīkojas, jādarbojas. Tāpēc viņš bija atbraucis uz šo tikšanos.

-Jūs teicāt, ka esat kaut ko atradusi.

Emilija izņēma no rokassomiņas grāmatu un novietoja to uz ceļgaliem. Tajā bija salocīta Nika izdruka. Grāmata bija vācu valodā.

-   "Senākās vācu spēļu kārtis, kas saglabājušās līdz mūsu dienām", - Niks izlasija nosaukumu lappuses augšmalā.

Doktore pārsteigta paskatījās viņā.

-Jūs protat vācu valodu?

-   Pirms pāris gadiem strādāju Berlinē.

-   Tad jums derētu ielūkoties šajā grāmatā. Tajā reģistreti visi līdz mūsu dienām nonākušie darbi, kas tiek piedēvēti Spēļu kāršu meistaram.

-Un?

-   Jūsu kārts tajā nav.

Viņa ieslidināja nagu starp lapām un atvēra grāmatu tās beigās. Nikam pretī vērās smalki gravētu lauvu un lāču zvērnīca, divas kārtis bija attēlotas viena otrai blakus. Dzīvnieki bija parādīti dažādās pozās.

-Šie ir divi līdz musu dienam nonākušie zvēru masta astotnieka eksemplāri. Viens ir Drēzdenē, otrs - Parīzes Nacionālajā bibliotēkā. Vai jūs kaut ko ievērojāt?

Niks uzmanīgi nopētīja kārtis. - Tās atšķiras.

Viņš norādīja uz augšējo labo stūri. Drezdenes kārti bija attēlota pakaļkājās saslējusies lauva, kas atmetusi galvu izaicinošā rēcienā, savukārt Parīzes lauva tupēja un valdonīgi blenza uz sāniem.

Pasniedzies Niks atlocīja izdruku. Izkārtojums bija tāds pats - četri lāči un četras lauvas trīs rindās, taču labajā augšējā stūrī bija attēlots lācis, kurš kasās.

-Jus teicāt, ka šādas kārtis drukāja. Ja tās visas nāk no vienas un tās pašas iespiedformas, tad taču tām jāizskatās identiski.

-Jādomā, ka savulaik oriģinālās iespiedformas tika sadalītas. To dažreiz var novērot uz kārtīm. - Viņa pārlaida nagu vienai lauvai Parīzes kārtī.

Niks pieliecās tuvāk. Ap dzīvnieka attēlu vijas tikko saskatāma neregulāra aprišu līnija, it kā tas būtu izgriezts ar šķērēm no žurnāla un uzlīmēts uz lapas.

-    Kādēļ viņi tā rīkojušies?

-   Visticamāk, oriģinālās kārtis bija tik pieprasītas, ka meistars gribējis izgatavot vēl un vēl. Tomēr vara iespiedformas nodilst samērā ātri, ja no tām taisa daudz nospiedumu. Iespējams, gravieris izgrieza tos dzīvniekus, kas vēl bija lietojami, un ievietoja jaunā formā, no kuras novilka jaunas kārtis.

Sieviete novietoja plaukstu uz lappuses, aizsedzot divas lauvas vidū.

-   Atņemot divas no astoņām, paliek sešas. Pievieno vēl vienu, un sanāk deviņas. Starp citu, tā arī ir.

Viņa pāršķira nākamo lappusi, kur bija attēlots tā paša masta devītnieks. Dzīvnieki bija izvietoti trijās rindās pa trim katrā rindā, un vidū bija lācis.

-   Savā ziņā tas ir maināmo burtu drukas priekštecis, - Emilija piebilda. - Šādi lapas elementi tika sadalīti sīkāk, un gravierim bija vieglāk strādāt.

-   Uz šīs kārts gan nav nevienas kontūru aprises, - Niks secināja, uzmanīgāk ieskatījies zīmējumā.

-   Nav gan, - Emilija piekrita. - Lai gan šī ir digitāla attēla izdruka… un nav zināms, no kā. Vārās līnijas viegli izzūd. Kur īsti jūs to atradāt?

Niks pārlaida skatienu jumta terasei. Debesis atkal nomācās, un lielākā daļa apmeklētāju atgriezās ēkā. I'āris studentu pētīja skulptūru un pūlējās izklausīties zinoši, un ortodoksāls ebrejs melnā uzvalkā un filca platmalē turpat pie margam risināja krustvārdu miklu. Apkopējs slaucīja nokritušās koku lapas nost no celiņa. Cita neviena terasē nebija.

Un putni visi apklusuši.

Pēkšņi Niks aptvēra, ka Emilija veras viņā un gaida. Bālie vaigi vēsajā gaisā bija sasārtuši. Kā lai viņš izstāsta par notikušo, ja tas izklausās pilnīgi neprātīgi?

-    Mana… paziņa Džiliana Lokhārta pirms divām dienām nosūtīja man šādu failu.

-   Vai jus nevarat viņai pašai pavaicāt, kur viņa to dabūjusi?

Niks izlikās nedzirdam. - Vai jūs pieļaujat, ka viņa atradusi

kādu oriģinālo kārti? Tādu, par kuru nekas nav zināms?

-   Iespējams, taču tikpat labi tas var būt viltojums. Piemēram, viņa uzgājusi kādu pakaļdarinājumu vai arī pati uztaisījusi viltojumu datorā un nosūtījusi jums, gribēdama pajokot. - It kā nolasīdama viņa domas, Emilija piemetināja: - Iepriekšējā tikšanās reizē jūs minējāt, ka esat Džilianas Lokhārtas paziņa. Es apvaicājos muzeja darbiniekiem. Pēc visa spriežot, viņai bijusi visnotaļ neprognozējamas personas slava.

Vēja brāzma aizpūta šos vārdus prom. Niks juta šermuļus pārskrienam pār muguru. Joks? Saņemot kārti, tas šķita vienīgais izskaidrojums. Viņš joprojām dziļi sirdī cerēja, ka tā patiešām ir. Taču Breta bojāeja, slapstīšanās pa jumtu, kamēr pakaļ dzenas cilvēks ar ieroci, pratināšana policijas iecirknī - šie notikumi bija gana īsti. Un viss bija aizsācies pēc kārts attēla saņemšanas.

-   Ja tāda kārts tiešām pastāv, cik tā varētu maksāt?

Emilija sarauca pieri. - Nudien nezinu. Es nestrādāju iepirkumu nodaļā. Nedomāju, ka pēdējos pārdesmit gados kāda no šīm kārtim ir pārdota, tāpēc nav pat ar ko salīdzināt.

-    Kaut aptuveni! Vai ir runa par miljoniem dolāru? - Varēja redzēt, ka jautājums sievieti aizskar. Niks nokaunējās, it kā būtu piedāvājis naudu par pārgulēšanu.

-    Esmu redzējusi Albrehta Dīrera gravīras, kas privāti tiek piedāvātas par nepilniem desmit tūkstošiem dolāru. Viņš gan ir no vēlaka laika perioda, taču pazīstamāks. Bet Spēļu kāršu meistars… - Sieviete iegrima domās. - Runa būtu par vairākiem desmitiem tūkstošu. Varbūt pat simts tūkstošiem.

-   Un tas dēļ butu vērts nogalinat?

-   Kā, lūdzu?

Niks ievilka elpu. Sirds dziļumos viņš izmisīgi vēlējās pateikt to skaļi, ietērpt vārdos domas, kas nedeva mieru. Noklusēdams nesen notikušo, viņš ik brīdi jutās kā krāpnieks. Viņš pat mazliet baidījās, ka Emilija viņu noturēs par jukušu.

-    No Džilianas teiktā un sūtītā varēja noprast, ka viņa nokļuvusi nelaime. Kopš tā brīža viņa nav devusi man nekādu ziņu. Vakar vakarā noslepkavoja manu dzīvokļa biedru.

Emilija ieelsās. - Man ļoti žēl. Cik… šausmīgi. - Viņa lūkojas uz grāmatu, ko turēja klēpī, piespiedusi rokas cieši pie sāniem.

-   Es domāju, ka tie, kuri pastrādāja slepkavību, patiesība meklēja mani, - Niks atzinās.

Tas izklausījās absurdi, pat iedomīgi - piesavināties Breta traģēdiju sev. Viņš paraudzījās uz Emiliju. Viņa neskatījās uz sarunu biedru.

-   Vai jus izsaucāt policiju?

-   Protams. Policija domā, ka tas ir vājprāts. - Policija domā, ka vainīgs esmu es.

-     Tas nav vājprāts. - Vārdi izskanēja klusi, tomēr skaidri. - Nezinu, kas noticis ar Džilianu Lokhārtu, taču… Redzēju, kā muzeja darbinieki reaģē, izdzirdot viņas vardu. Spriežot pēc viņu izturēšanas, sanāk, ka es paveru aizliegtas durvis. Viņi gan nekā daudz, neatklāja, tomēr…

No kokiem ap ūdenskrātuvi ķērkdams pacēlās putnu bars, kas sāka riņķot ap debesskrāpjiem otrpus parkam. Emilija savilka ciešāk mēteļa apkakli.

-    Piedevām vēl kārtis. Tās ir nudien savādas. Neviens dzīvnieks neizskatās priecīgs. Un cilvēki… - Viņa pāršķīra lapu un parādīja citu kārti. Tur dancoja un soļoja pieci miniatūri cilvēki, lai gan, jo ciešāk Niks ieskatījās, jo mazāk šīs būtnes atgādināja cilvēkus. Daži bija spalvaini kā dzīvnieki, citiem āda nokarājās kā dīvaina koka lapas. Tie pūta ragus, tēmēja ar loku un bultām, vēzeja rungas. Viens strinkšķināja lautu gluži kā muļķītis, nelikdamies zinis par apkārt valdošo sajukumu.

-  Šis ir piektais masts, mežoņi. Vieš tādu kā nemieru. - Sieviete skumji pasmējās. - Tagad jūs mani droši vien noturēsiet par traku.

-   Nē. - Niks kā mierinādams pieskārās viņai un acumirkli to nožēloja. Emilija atrāvās kā izbiedēts putniņš, piespiezdama rokas krūtim. - Es atvainojos. - Ari to nebija vajadzības sacīt. Tagad viņš izklausījās vainīgs.

Emilija piecēlās un nogludinaja svārkus. Aiz augsti saslietās mēteļa apkakles gandrīz nevarēja saskatīt viņas seju. - Es iešu.

Niks pieslējās kājās un neveikli turējās pa gabalu. - Esiet piesardzīga. Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs par padomu, taču es diez vai esmu īstais cilvēks, kuram šajos apstākļos būtu jāpalīdz.

16

Bāzele, 1432. un 1433. gads

Tēvs reiz sacīja, ka cilvēks pie jebkurām pārmaiņām spēj pierast divās nedēļās. Ar to gan droši vien bija domātas nevis pārmaiņas dvēselē, bet gan rīcība, pierastaja kārtībā, izvēlē un gaidās. Devies ceļojumā kopā ar Eneju, pirmo nakti es gulēju iebraucamajā sēta uz grīdas un ēdu tikai maizi. Otrās nakts vidu es ielīdu gultā un ietinos segas stūri. Trešajā vakarā es ēdu tikpat, cik jebkurš vīrs tavernā, izdzēru savu tiesu un pat neiedomājos, ka man būtu jāguļ uz kailas zemes, nevis uz salmiem. Enejs samaksāja bārddzinim, lai apcērp man matus un bārdu, un tas vien nometa desmit gadus no manas sejas. Stundu ilga bēršanās pirti notrina vēl piecus.

- Tomēr Bāzelē tev katrā ziņā jāuzmeklē Svētās pirtis, - Enejs ieteica. - Tur neviens neuztraucas, ka vīrieši un sievietes kā izvir- tuši mazgājas kopā. Tur gadās tādi skati… - Viņš parādīja nepieklājīgu žestu, un es ar pūlēm apspiedu drebuļus. Dažas atmiņas nav iespējams izdzēst divu nedēļu laika.

Kad nonācām Bāzele, es biju ka no jauna piedzimis. Man bija jauns zābaku pāris, jauna cepure un tunika, ko Enejs bija par trim penijiem iegādājies no kāda franču tirgotāja. Tik un tā - pilsēta mani biedēja. Tā atgādināja Maincu - turīga pilsēta pie Reinas, pārpilna augstiem namiem, slaidiem torņiem, kuru galos gaiļi un krusti mirguļo kā rasa rītausmas saulē. To apjoza izturīgu sienu gredzens, un ārpus tā gandrīz visos virzienos stiepās ciemati.

Pilsēta bija līdz malām pilna ar koncila dalībniekiem, tomēr Eneja lunkanā mēle drīzā laikā man sameklēja naktsmājas klosteri. Viņš pavadīja mani uz guļvietu un tad atvainojās - pēc divu mēnešu klaiņošanas apkārt viņam esot daudz jāuzzina un jāziņo saviem kungiem. Es gulēju cisās, drebinājos un jutos visu pamests šai svešajā pilsētā - mani mocīja kāre noskriet uz upi un uzlēkt uz. pirmās baržas, kas aizvedis atpakaļ uz meža būdu. Taču bailes pārgāja, es iemigu, un nākamajā rītā Enejs ielēkšoja istabā, starodams priecīgā satraukumā.

- Lieliska izdevība, - viņš sajūsminājās. - Ir viens tavs tautietis, nudien ievērojams vīrs. Viņa sekretārs nupat aizlaidies ar kādu meiču no pirts. - Enejs pamirkšķināja ar aci. - Es taču teicu, ka tur valda liela netiklība! Taču vīrs ir ražīgs domātājs - ja drīz neatradīs skrīveri, kas pierakstīs viņa vārdus, tie pārpildīs viņa prātu, līdz tas pārsprāgs. Es ar viņu šorīt sastapos. Kolīdz pieminēju tavu vārdu, viņš pavēlēja bez kavēšanās vest tevi turp.

Viena no patīkamākajām Eneja rakstura īpašībām bija pilnīga nespēja apvaldīt jūtas. Viņam piemita smalks politiķa talants - labāks nekā jebkuram citam man pazīstamam cilvēkam -, taču viņš mēdza ar neiedomājamu dāsnumu bārstīt uzslavas. Man nebija šaubu, ka no viņa mutes es tapu iztēlots par dižāko rakstvedi kopš Svētā Pāvila laikiem. Es vienīgi bažījos, ka nekādi nejaudāšu apmierināt sava iespējamā darba devēja prasības, ja viņš noticējis kaut pusei no Eneja klāstītā.

Vīrs, par kuru runājām, mitinājās istabiņā balsinātas ēkas augšstāvā augustīniešu mūku klostera pagalmā. Enejs pieklauvēja un, negaidījis atbildi, steidzās iekšā. Es sekoju krietni piesardzīgā k.

Istabā bija maz mēbeļu - tikai gulta un rakstāmgalds, kurš bija lielāks par gultu. Divi svečturi uz galda bija novietoti tā, ka radīja svētajam altārim līdzīgu iespaidu. Katru tā virsmas collu klāja papīru žūkšņi, kas piespiesti ar jebkādu smagumu, kurš gadījies pa rokai, - kabatas nazi, sveces galiņu, Bībeli, pat vecu ābola serdi. Turpat atradās trīs tintnīcas - sarkanai, melnai un zilai tintei -, kā arī vesela kolekcija meldru un zosu spalvu, lēca attēla palielināšanai un pusizdzerts vīna kauss, kurā peldēja beigta muša. Rakstāmgaldu kā cietokšņa vaļņi ielenca grāmatu ķīpas. Aiz tā visa slējās šīs valstības pavēlnieks - cilvēks, pie kura mēs bijām ieradušies.

Viņš šķita mūsu atnākšanu tik tikko ievērojam, bet pats neat- ņemdamies uzlūkoja Kristus ikonu, kas karājās uz nagliņas pie sienas. Acis bija blāvi zilas un skaidras kā ūdens. Viņa jautās kaut kas nenovecojošs, mūžfgs, lai gan sava dienesta laikā es noskaidroju, ka viņš ir tikai dažus mēnešus jaunāks par mani. Galva bija noskūta kaila, un stūrainajā galvaskausā kauli šķita spiežamies uz āru. Atcerējos Eneja joku par prātu, kas sprāgst pušu no vārdu parbagātibas, un aizdomājos, vai tas nevarētu but patiess. Garā virstērpa baltās piedurknes bija notraipītas ar tinti, turpretī rokas pārsteidzošā kārtā bija tīras.

Enejs netērēja laiku velti. - Tas ir Johans, par kuru jums stāstīju. Johan, man ir tas gods iepazīstināt tevi ar Nikolaju Kūzieti.

Es viegli palocījos un iekšēji briedu neizbēgamajiem jautājumiem par pagātni.

-   Vai rakstīt proti?

-    Viņš latīņu valodu pārvalda labāk nekā Cicerons! - Enejs uzstāja. - Zināt, ko viņš man pavēstīja, tikko bija izķeksējis mani no upes? Viņš sacīja…

-   Ņem spalvu un raksti, ko diktēšu. - Nikolajs atgrūda krēslu un piecēlās kājās. Viņš nevērīgi paņēma kausu un iedzēra malku vīna. Es neredzēju, vai viņš norija mušu. Es apsēdos viņa krēslā, ar nazi noasināju spalvu un iegriezu robiņu tās galā. Rokas tā drebēja, ka es gandrīz pāršķēlu spalvu uz pusēm.

Nikolajs apgāja galdam otrā pusē un nostājās ar muguru pret mani, joprojām apcerīgi vērdamies ikonā.

-    Tā kā Dievs ir ideāls veidojums, kura visas atšķiribas tiek apvienotas un visas pretrunas samierinātas, nav iespējams, ka Viņā pastāv jelkāda formu daudzveidība.

Viņš pagaidīja, kamēr es pierakstu. Klusumam piemita tāds dziļums, ka tas apvaldīja pat runātīgo Eneju. To pārtrauca vieni- gi manas spalvas skrapstoņa. Sviedru lāses dzēla vaigos, es pūlējos atminēties, kā veido vārdus. Desmit gadu laikā es teju ne reizes nebiju turējis rokā spalvu. Raudzīdams atcerēties, ko mācītais virs bija teicis, es jutos kā aklais, kurš taustās tumsā. Pilnīgi akls. Vārdi ietina mani kā miglā.

Tajā paša mirkli, kad es nolika spalvu, Nikolajs apcirtās un paņēma papīru.

-   Tā kā Dievs ir ideāls veidojums, kurā visas atšķirības ir atšķirīgas un visas pretrunas apvienotas, nav iespējams, ka Viņš varētu pastāvēt. - Mācītais virs aizsvieda papīru. - Vai tu zini, ko nozīmē mani vardi?

Es papurināju galvu. Bija neizturami karsti - par visu vairāk man gribējās iegrimt upes vēsajā straumē.

-   Tas nozīmē, ka Dievs ir visu lietu kopums, - Nikolajs turpināja. - Tādējādi Dievā nav iespējama daudzveidība; un šāda daudzveidība nekādā ziņā nav iespējama tad, kad rakstam par Dievu. Daudzveidība noved pie kļūdām, un kļūdas savukārt pie grēkiem. - Viņš pagriezās pret Eneju. - Man vajadzīgs cilvēks, kas spēj pierakstit manus vārdus tikpat gludi, it kā mele pati klātu tos uz lapas.

Enejs izskatījās satriekts. Taču viņš nebija cilvēks, kurš tik viegli nolaistu rokas. - Man liktos, ka arī debesīs tikai daži svētie ar pūlēm uztvertu jūsu stāstīto. Johana roka sen nav vingrināta, un pats viņš iegrimis bijībā no jūsu augstā prāta. Ļaujiet, lai mēģina pa otram lāgam.

Nikolajs atkal pagriezās ar seju pret ikonu. Nepārliecinājies, vai esmu gatavs, viņš sāka runāt:

-   Mans Kungs, Tevi redzēt nozīmē Tevi Mīlēt; kā Tavs skatiens, tā arī Tava mīlestība uzlūko mūs no liela attāluma un nekad nenovēršas. Tava mīlestība nav nekas cits kā Tu pats, kurš mani mīl; kā Tava mīlestība allaž ir ar mani, tā arī Tu pats vienādiņ esi ar mani. Tu nekad nepamet mani, Kungs, bet sargā mani ik bridi ar vismaigāko rūpību.

Iespējams, viņš turpinātu, taču ievēroja, ka mana spalva vairs nekustas. Tā aizmirsta lidinājās virs puspabeigtā teikuma, un man pār vaigiem lija asaras. Es jutos nejēdzīgi, pat vēl ļaunak nekā nejēdzīgi, taču nespēju valdīties. Nikolaja vārdi kā āmurs vienā grāvienā sadragāja sienas, kuras biju sacēlis ap dvēseli. Cirtiena atbalsis izstrāvoja man cauri un satricinādamas atbrīvoja manas esības stūrakmeņus. Es jutos kails Dieva priekšā.

Enejs istabas kaktā šķita pārsteigts, taču dusmu viņā nemanīja. Nikolaja domas bija grUtāk nolasīt. Viņš gan bija kaisles pārņemts savā ticībā, taču zemāka līmeņa cilvēciskās emocijas viņam sagādāja grūtības. Es ieraudzīju viņa acīs milzīgu satracinājumu, pūles rast piemērotu atbildi. Beigu beigās viņš sameklēja glābiņu rīcībā - pakampa papira lapu no galda un aši pārskrēja ar acīm. Neka daudz uz tās nebija. Es gaidīju, kad viņš to izmetīs līdz ar mani.

Mācītais vīrs sarauca uzacis. - Nu ir labak. Gan nav ideāli, jo trešaja rindiņā tu esi ielaidis kļūdu vārdā "mīlestība", bet uzlabojums ir redzams. Iespējams, tas ir pat daudzsološi.

Es pacēlu skatienu, un manās asaru pilnajās acīs uzmirdzēja cerība.

-   Paturēšu tevi vienu nedēļu, - viņš turpināja. - Ja tavs darbs mani apmierinās, es tevi paturēšu līdz pat koncila beigām.

Un tā es, zaglis, melis un netiklis, nonācu dienestā pie viena no vissvētākajiem vīriem, kāds vien dzīvojis zemes virsu.

Baznīckungiem, koncila dalībniekiem, tas nebija patīkamākais laiks dzīvē. Godkāres tiem netrūka - daudzi, to vidū ari Enejs, tiecās pāvestu pilnīgi pakļaut koncila lēmumiem. Taču šis mērķis bija un palika nesasniedzams. Viņi tikās komitejās un apsprieda rezolūcijas, kuras pēc tam apstiprināja kongregācija, kas tās savukārt nosūtīja pāvestam. Kurjeri, kas toruden traucās turp un atpakaļ pāri Alpiem, droši vien varēja iemīt jaunu pāreju kalnos. Taču nekas man nelika mainīt sākotnējo iespaidu par Bāzeli - pārāk daudz ubagu un pārāk maz bagātnieku, kam būtu vajadzīgā ietekme.

Tas bija mazsvarīgi. Nikolajs bija piedāvājis man darbu līdz koncila beigām, un es ar lielāko prieku ļautu koncilam apspriesties līdz pat Pastardienai. Es gluži vienkārši biju apmierināts ar uzticēto pienākumu. Katru dienu es devos uz Nikolaja darbistabu un paklausīgi pierakstīju visu, ko viņš diktēja. Un katru vakaru es atgriezos savā istabā un lasīju vai lūdzu Dievu. Palaikam es tikos ar Eneju tavernā, taču tas nebija bieži. Viņš bija diezgan nevaļīgs un vienādiņ, godkāres dzīts, steidzās kāda uzdevumā. Man patika klausīties viņa stāstos un man neskauda viņa augšupeja. Mani pārņēma dzidrs rāmums, sajūta, ka ir atkāpušies lielie viļņi, kas mētājuši mani pa pasauli.

Koncils vienmuļi turpinājās visu cauru ziemu. Upe cieti ka akmeņi peldēja ledus bluķi - kādā saltā rītā es redzēju, kā viens šāds blāķis ietriecas ogļu barža un pāršķeļ to uz pusēm. Sēdēdams Nikolaja darbistabā, es tinu ap plaukstām lupatas, lai pirksti noturētu spalvu. Mans saimnieks šķita pat neievērojam aukstumu. Viņš dienu no dienas stāvēja un cieši vērās ikonā, un vienīgais siltākais apģērba gabals bija viņa kažokādas šalle virs gara virs- tērpa.

-   Iesākuma bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs. Vai zini, Johan, kur šeit nogāja greizi?

Darba devējs pierada pie manis, un viņa lekcijas aizvien biežāk izvērtās kā sarunas - viņš izmantoja mani par laktu, uz kuras izkala savas idejas. Gluži kā lakta, es neizpratu visus smalkumus darbā, kuru veidoja uz manas muguras, taču es kalpoju noliktajam mērķim.

-    Krišana? Čūska Ēdenes dārzā?

-   Cilvēcei - jā, neapšaubāmi. Taču Ādama grēks bija nepaklausība, nevis nezināšana. - Nikolajs piegāja pie loga, un saltajā, spilgtajā gaismā iezīmējās viņa stāvs. - Visbriesmīgākais trieciens, kāds nodarīts Vārdam pasaules pirmsākumos, bija Bābeles nelaime. Kad cilvēks vairs nevar saprast cilvēku, kā lai tas saprot Vārdu?

-    Biju domājis, ka Bābeles tornis bija aizvainojums Dievam.

-   Tas pacēla torņa celtniekus tuvāk Dievam. Grēks, par kuru Viņš sodīja, bija nevis godkāre, bet gan pārliecīga godkāre. Un nu, raugi, kā šis mantojums izplešas. Kas ir pirmais ķecerības auglis, ko sludina husīti un viklifīti?

Es cietu klusu. Tas ari ietilpa manos darba pienākumos.

-   Tie sludina, ka Bībele ir jāsadala, jāpārtulko angļu, čehu, vācu un visādās citādās valodās. Padomā, kādas kļūdas, kādu sajukumu tas izraisītu un kādi strīdi izceltos! - Viņš paskatījās ārā pa logu, kur bija redzama tikai smaile no katedrāles, kurā pulcējas koncila kongregācija. - Dievam labi zināms, ka mums jau tāpat netrūkst strīdus ābolu.

Nikolajs atkal pievērsās ikonai. - Dievs ir pilnība. Kā jau reiz tev sacīju, Viņā nevar būt daudzveidības. Tad kālab mēs paciešam dažādību baznīcā? Mēs pat nevaram vienoties liturģijas jautājumā! Katrai bīskapijai ir savas lūgšanas un ceremonijas, un katra tiecas ar saviem rituāliem pārspēt kaimiņus. Viņuprāt, tā viņi taps vairāk ieredzēti Dieva priekšā, lai gan patiesībā ar to tiek veicināta baznīcas šķelšanās.

Mana spalva kavējās virs lapas, pilinādama tinti. - Vai man tas jāpieraksta?

Viņš nopūtās. - Nē. Raksti tā: "Mums jābūt iecietīgākiem pret cilvēku vājumiem, ja vien tie nav pretrunā ar mūžīgo pestīšanu."

Pusdienlaikā viņš mani atlaida ieturēt maltīti. Es todien biju sarunājis tikties ar Eneju - mēs jau divas nedēļas nebijām redzējušies -, tālab es steidzos uz tavernu, ko greznoja dejojoša lāča izkārtne. Tas bija rosīgs, jautrs krodziņš netālu no upes, iegrimis pagrabos zem audumu noliktavas. No velvētajiem griestiem atbalsojās smiekli un dziesmas, pavardā uz iesma griezās suķis. Ugunī pilošie tauki izkusa dūmos.

Es izstaigāju vairākas telpas Eneja meklējumos, taču nekur neatradu. Viņš nereti kavējās, bet neviens viņam to neparmeta. Es paņēmu kausu alus un nometos uz sola gala. Lielāko daļu galda aizņēma tirgotāju pulciņš no Strasbūras - viņi mani sveicināja, taču uzreiz aizmirsa. Uzmetot aci manām drānām, uzreiz varēja pateikt, ka man nav nekā pārdodama.

Gaidīdams es pētīju pūli. Dažus cilvēkus es pazinu, piemēram, priesteri no Lionas, divus itāliešu mūkus, kas pārdeva papīru, ar kuru mans saimnieks apgājās tik izšķērdīgi, taču ne ar vienu man negribējās uzsākt sarunu. Pagrabā bija silti, un alū bija iejauktas zālītes un medus.

Tad es ieraudzīju viņu. šis cilvēks sēdēja uz sola divus galdus tālāk, pievienojies zeltkaļu pulciņam. Vienā rokā viņš žņaudzīja alus kausu, otrā turēja milzīgu cūkgaļas karbonādi, kurā ik pa brīdim iekodās. Tauki ap lupām zaigoja sveču gaismā, pietūkušo acu skatiens slīdēja pa telpu aizdomīgā nicinājumā, kuru nebija mazinājuši šie desmit gadi, kopš viņš piekāva mani Konrādā Šmi- ta darbnīcā. Gērhards.

Vajadzēja nekavējoties nodurt acis un cerēt, ka viņš mani nav pamanījis, taču es jutos satricināts un gluži kā parakmeņojies. Es spēju vienīgi sēdēt kā nohipnotizēts trusītis. Viņa taisnie, gludie mati bija atkāpušies, atklājot virs pieres čūlai līdzīgu sarkanu plankumu. Mugura bija sakumpusi, droši vien no tā, ka daudzus gadus nācies liekties pie krāsns. Taču tas neapšaubāmi bija viņš. Ja es pazinu Gērhardu, tad viņš visādā ziņā spēs pazīt arī mani.

Musu acis sastapās. Es nolādēju to bridi, kad noskuvu bārdu - ar to, kazi, būtu pieticis, lai nomaskētos. Es sataustīju svētceļnieka spoguli, ko glabaju zutenī, un lūdzu Dievu, kaut desmit gadu ilgās ciešanas būtu pietiekami savēcinājušas manu seju, lai Gērhardam tā nav pazīstama. Tomēr Enejs bija manu dzīvi atjaunojis pārāk labi. Es apstulbis vēroju, kā pārsteigums Gērharda sejā pārvēršas neticībā un vaibsti nocietinās, kad sejai pārlaižas atskārsme.

Viņš atgrūda solu un piecēlās. Es paskatījos uz pavardu, uz cūku, kas uz iesma griezās liesmās un pilināja oglēs taukus. Es zināju, kas ar mani notiks, ja Gērhards ziņos par manu noziegumu.

Gerhardam ceļā nejauši trāpījās krogusmeita, nesdama paplati ar alus kausiem. Viņš klupšus soli atkāpās, un tajā brīdi es pieņēmu lēmumu. Es pielēcu kājās un traucos pie kāpnēm, nebaidīdamies piesaistīt uzmanību. Kad es skrēju garām ugunij, man uz rokas uzspirkstīja karsti tauki, un es sarāvos - taču visvairāk man bija bail satikt Eneju. Es nepārdzīvotu, ja viņš uzzinātu, kādam cilvēkam ir sniedzis palidzīgu roku.

Izsteidzies uz ielas, es aizjoņoju pa šauru šķērsieliņu uz katedrāles pusi. Nonākot tirgus laukumā, es aizslēpos aiz ādmiņa ratiem un devos atpakaļ uz upes pusi pa citu ceļu, garām veikaliņu rindai. Šaurā ieliņa bija gandrīz tukša. Ja Gērhards man sekotu, viņam nerastos nekādas pūles mani ieraudzīt.

Uz piestātnes es izgāju turpat pie tilta. Tikai daži kuģīši tik agrā gada laikā uzdrošinājās braukt pa upi. Man par lielu atvieglojumu, pakāpienu galā šūpojās neliela barža, kuras kapteinis tobrīd atraisīja tauvas. Es paslīdēju un apstājos piestātnes malā.

-   Uz kurieni jūs dodaties? - es uzsaucu.

-   Uz Āheni, bet pēc tam uz Parīzi.

Man atbildēja nevis kapteinis, bet kads pasažieris kuģa priekšgalā. Viņam mugurā bija iss ceļinieka apmetnis ar kapuci, rokās viņš turēja garu nūju - lai gan, ja barža tiešām brauca uz Āheni, viņam tuvāko nedēļu laika uz sauszemes nebūs jāsper ne solis. Ap viņu pulcējās vīrieši un sievietes, un visi bija ģerbušies ka svētceļnieki.

Es nervozi pametu skatienu pāri plecam. Vai Gērhards jau sauca pēc sardzes un klastīja tai, kāds noziedznieks radis patvērumu šajā pilsētā?

-    Vai varu jums piebiedroties?

Svētceļnieks mirkli apspriedās ar biedriem un pagriezās pret kapteini. Tas paraustīja plecus.

-   Ja jums ir divi sudraba peniji, lai palīdzētu segt ceļojuma izmaksas.

Nolekšojis pa pakāpieniem, es uzlēcu uz klāja. Tad izrakņāju maku un atradu divas monētas - vairāk nekā daudz tajā nebija. Man nebija pat cepures.

Kapteinis uzmeta man ziņkāru skatienu, taču, nebildis ne vārda, ievilka tauvas uz klāja un atstūmās ar kārtīm no piestātnes, līdz straume uztvēra baržu un veda sev līdzi. Es sēdēju priekšgalā, uzgriezis pilsētai muguru, un ne reizi neatskatījos.

"Iskiardas karaliste"

Iebraucamā vieta atradās vēja appūstā pakalnā virs lielās upes, tā slējās augsta un iešķība, tāpat ka koki, kas to apjoza. Izkārtne bija piestiprināta pie jumta kores un šūpojās kā cilpa vētrā. Tālumā uz rietošās saules fona iezīmējās visas četras Sargu Pilis, kas uzraudzīja aizvien lielākajā tumsā grimstošo karaļvalsti. Vientuļš Apkārtstaiga uz ceļa paātrināja soli, klaudzinādams garo zizli, uz kura viņš atspiedās. Viņš negribēja atrasties sveš- zemē pēc nakts iestāšanās, kad medības uzsāk vārgi.

Viņš uzkāpa augšā un iegāja viesnīciņā, no apmetņa tumšās paēnas pārlaizdams pētošu aci zālei. Sveces jau bija gandrīz izdegušas, un uguns pavardā nespēja pieveikt apkartējo tumsu. Trīs zobenvīri, nenovilkuši bruņas, sēdēja, dzēra medaļu no ragiem un plātījās ar saviem varoņdarbiem. Stūrī murminādami monētas skaitīja divi tirgotāji - viens no tiem bija rūķis. Citādi zāle bija tukša - vien aiz bāra stāvēja meiča blūzē ar dziļu izgriezumu. Viņa lēnām tuvojās viesim un piedāvājās pakalpot.

-    Kādas, lūdzams, ir jūsu vēlmes, svešiniek?

-   Es meklēju Urtredu Nekromantu.

Meičas sejas izteiksme nemainījās, taču balsī nepārprotami parādījās bijības pieskaņa.

-    Urtreda istaba ir augšstāvā. Topi brīdināts, svešiniek. Viņa apsardze iedveš milzu bailes.

Pamājis Apkārtstaiga pari telpai piegāja pie līkloču kāpnēm un devās augšup garām šauriem, restotiem, zirnekļu tīklu klātiem lodziņiem. Pa sažuvuša koka durvīm viņš nonāca tumšā gaiteni. No logiem uz grīdas krita mēness gaismas stari - gaiteņa tālākajā galā pie durvīm kvēloja'un sprakšķēja zila šķetere.

Apkārtstaiga spēra soli tuvāk durvīm, bet tad sastinga. Vai viņam tikai izklausījās?

No ēnam ar baismīgu kliedzienu viņam virsū metās kāds stāvs. Apkārtstaiga paguva saskatīt līko degunu un mežonīgos nagus, mēness gaismā pazibēja zobens. Taču Apkārtstaiga bija tūkstoš kauju varonis šajā zemē. Viņš pakāpās sāņus un nolieca zizli kā šķēpu tieši iepretim uzbrucēja rumpim. Coblins zaudēja līdzsvaru un, rokas vicinādams, atkāpās. Apkārtstaiga spēra soli uz priekšu, pavēzēja ar zizli un veltīja uzbrucējam divus ašus belzienus.

-   Kas neatļauts nāk Nekromanta mājoklī? - Vārdi, uzradušies nez no kurienes, atbalsojās prātā. Gaišās stīdziņas gaiteņa galā vibrēja kā arfas stīgas.

-    Nikolass Apkārtstaiga. - Viņš parāva uz augšu piedurkni un uzrādīja Brālības zīmi, kas bija iededzināta viņa plaukstas locītavā. - Faranga vārdā, ielaid mani!

Kvēlojošās stīgas pavirzījās sāņus, un durvis bez skaņas atvērās. Apkārtstaiga iegāja telpā.

Aiz durvīm pavērās pustumša akmens istaba, ko apgaismoja vienīgi mēness stari un divas ligroina lāpas, kas bija ievietotas turekli īpašās nišās. Griesti bija tik augsti, ka gandrīz nebija saskatāmas jumta spāres, kuras par savu mitekli bija izvēlējušies sikspārņi. Telpas kaktus pildīja ar maģiju un alķīmiju saistīti priekšmeti - šifoni, flakoni un burkas ar pūķa indi un vienradža krēpēm. Aiz akmens galda, caururbjoši lūkodamies uz nelūgto ciemiņu, sēdēja vecs vīrs platā, brīvi krītošā pelēkā apmetnī. Viņa garos, sirmos matus apjoza sudraba stīpa. Urtreds Nekromants.

-    Nikolass Apkārtstaiga? Ir pagājuši daudzi mēneši, kopš esi spēris kāju šais zemēs.

-   Es atvainojos, - Niks bilda. - Nebija vaļas.

Urtreda sejas izteiksme nemainījās ne par matu, taču Niks zināja, ka viņš necieš godbijības trūkumu.

-   Piedod, bet man nav laika fonnalitātēm. Man ar tevi jāparunā.

-   Vai nevari piezvanīt? Te nav nekāda virtuālā tērzētava.

-   Es negribu, lai mūsu saruna nāk gaismā.

-    Darba dēļ atkal uzmācas paranoja? - Urtreds nopūtās.

-   Vakar vakarā noslepkavoja manu dzīvokļa biedru.

Bija mazliet bailīgi teikt šos vārdus virtuālajam iemiesojumam, velti meklēt digitāli zīmētajā sejā šoku un līdzjūtību.

-   Sasodīts, vecīt! Baigi žēl, ka tā. - Urtreda impozantais britu akcents bija pazudis, un atskanēja Vidējo Rietumu pavalstu stieptā izloksne, kas piederēja kādam Čikāgā mitošam datorņergam vārdā Rendals. - Kā tas notika?

Niks izstāstīja visu, arī par Džilianas sūtīto ziņu un savādo kārti. - Ja tāda patiešām pastāv, tā ir krietni daudz vērta. Taču tikpat labi tas var būt viltojums.

-   Vai gribi, lai apskatos?

-Jā, lūdzu.

Apkārtstaiga iegrūda roku zem apmetņa un izvilka kaut ko līdzīgu milzīgai marmora bumbiņai - kristāla lodi, kurā virpuļoja krāsainas dūmu vērpetes. Viņš pasniedza lodi Urtredam, kurš to novietoja blakus citām līdzīgām lodēm uz plaukta pie sienas. Kādā serveru telpā, kas atradās Oregonas pavalstī vai Ķīnā, Renda- la kontā tika izveidota faila kopija.

-    Es izskriešu cauri.

Rendala avatārs sastinga; viņš atslēdzās no virtuālās realitātes. Pēc dažām sekundēm Nekromants sāka mīņāties uz vietas un vēzēt ar rokām - tas bija kā ekrānsaudzētājs. Dīvaini, nodomāja Niks, lai ari nekas nebija mainījies, apziņa, ka Rendals nelūkojas viņā no digitāli zīmētās sejas, uzdvesa vientulību virtuālajā telpā. Vēl dīvaināk tas droši vien bija tamdēļ, ka viņš ne reizi nebija skatījis Rendalu vaigā.

Abi pirms pāris gadiem bija iepazinušies virtuālajā konferencē. Rendals nesen bija iemantojis gudra speciālista slavu, pārliecinādams tiesnesi, ka dzeltenās preses fotogrāfija, kurā kāda su- permodele redzama ieejam rehabilitācijas klīnikā, patiesībā ir viltojums. Supermodele saņēma no avīzes publiski neizpaustu naudas summu. Izplatījās ticamas baumas, ka viņš no izmaksātās kompensācijas bija saņēmis itin prāvu kumosu. Izdomas bagātākie piemetināja, ka viņš no savas iepriecinātās klientes saņēmis ari intīmākas pateicības.

-    Digitālā pierādījuma uzticamība ir viens no smagākajiem jautājumiem likumsardz.es jomā divdesmit pirmajā gadsimtā, - Rendals bija vēstījis konferencē. - Bruņojoties ar piecdesmit dolāru vērtu fotokameru un personālo datoru, iespējams radit gandrīz jebkādu viltojumu. Taču cerība joprojām pastāv. Tas, kurš pārveido digitālo attēlu, atstāj uz tā savus pirkstu nospiedumus. Praktiski nav iespējams reālistiski savienot divus attēlus, negrozot tos, nemainot izmērus. Tās ir matemātiskas darbības, kas savukārt atstāj datos pēdas - līdzīgas vilnīšiem, kādus saceļ dīķī iemests akmens. Ja izmēra visu vilnīšu augstumu, garumu un ātrumu, speciālists var ar īpašām metodēm noteikt, kur tieši iemests akmens un cik liels tas bijis. Šeit princips ir tāds pats.

Šim principam bija nepieciešama laba tiesa matemātikas - un tā noderēja ne tikai tad, kad vajadzēja salikt kopā īstu dokumentu gabaliņus, bet ari tad, ja nācās konstatēt viltojumu. Niks bija vēlāk aizrakstījis Rendalam elektroniskā pasta vēstuli un dalījies savos iespaidos. Kopš tā laika viņi šad un tad sadarbojās. Piedevām Rendals bija viņu iesaistījis "Gotu midzenī", un abi vairākus mēnešus gandrīz katru vakaru klejoja virtuālās fantāzijas radītajā valsti, slaktēdami puķus, glābdami princeses un ieņemdami pilis, kuras tika slēptas neiedomājamas bagātības. Tas bija pirms tam, kad Niks princešu sabiedrības vietā izvēlējās Džilianu.

Ap Urtredu Nekromantu iemirdzējās balts nimbs, un tēls atkal atdzīvojās.

-    Kaut kas sanāca?

-    Pilnīgs štrunts.

Niks darba vajadzībām bija pavadījis samērā daudz izmisuma pilnu stundu, gaidīdams datora paziņotu spriedumu, un tāpēc arī šoreiz neloloja milzu cerības. Taču šis nebija parasts uzdevums. Viņš iekarsis spaidīja datorpeli un nejauši aiztrieca Apkārtstaigu uz Urtreda istabas tālāko kaktu.

-    Neba algoritms ir vainīgs. Bilde ir pilnīgi sagandēta.

-    Kā to saprast? - Niks virzīja Apkārtstaigu atpakaļ uz istabas vidu. - Vai fails ir sabojats?

-    Fails nav vainīgs.

Tikai tad Niks atģida, ka Rendals pūlas pavēstīt kaut ko svarīgu.

-   Atceries manu salīdzinājumu ar vilnīšiem dīķī? Tad nu iztēlojies, ka dīķī nemaz nav ūdens. Tā, luk.

-   Es ne…

-   Fails ir apstrādāts. Bilde tur, protams, ir palikusi; es to labi redzu. Taču zem redzamas virsmas ir kaut kas cits, un tas pilnībā ir mainījis faila kodu.

Beidzot Niks atjēdzās. - Tas ir šifrēts.

-   Tieši tā. Šajā failā iekodēts tas, ko nevar redzēt, aplūkojot bildi. Attēls sastāv no pieciem miljoniem pikseļu, un katrs ir saglabāts ka sešu simbolu virkne. Pietiek izmainīt dažus simbolus, un cipari un burti veido nepieciešamo ziņu. Šādi var noglabāt veselu blāķi teksta, kas neapbruņotai acij paliek neredzams.

Niks zināja, kā tas notiek; arī viņš darbā bija sastapies ar pāris tādiem gadījumiem. Kālab es par to neiedomājos agrāk?

-   Vai Džiliana ar to tiktu galā?

-   Bez šaubām. Ir pat vairākas programmas, kas to izdara tavā vieta. Noskaidro, kuru programmu viņa lietojusi, atver tajā failu, un dabūsi visus iešifrētos datus. Lai gan tie droši vien ir aizsargāti ar paroli.

Atslēga ir lācis.

-   Tūdaļ pat ķeršos klat. - Pirmo reizi kopš brīža, kad ekrānā bija iegaismojies Džilianas vārds, Niks juta mostamies cerību.

-   Vari pamēģināt arī noskaidrot tās sievietes IP adresi, - Rendals ierosināja. - Tad, iespējams, uzzināsi viņas atrašanās vietu.

-   Viņa sazinājās caur "Trinkšķi". Tas ir vienādranga sociālais tikls. Nedomāju, ka tajā var izdabūt IP adresi.

-    Kādam tas acīmredzot ir izdevies. - Urtreds pagriezās un paskatijas uz Niku. - Kā gan citādi sadzina pēdas tev?

Ekrānā Nikolass Apkārtstaiga atspiedās uz garā zižļa un, stāvēdams mēness gaismas apspīdētajā telpā, lūkojās uz Nekromantu. Sēdēdams rosīgā interneta kafejnīcā Bnxlvejas lejasgalā, Niks atslīga pret nerūsējošā tērauda krēsla atzveltni. Telpa bija piebāzta pilna - trūka vienīgi rūķu vai burvju, visi pārējie gan tur bija. Filipīnieši un indieši sazinājās ar dzimtenē palikušajām ģimenēm, eiropiešu ceļotāji rakstīja plātīgus memuārus, daži meksikāņu izcelsmes bērni spēlēja Coun- terstrike. Lai ari ziņa, ko pārbiedēta meitene no Eiropas sūtījusi uz kādu Ņujorkas dzīvokli, bija tikai sīciņa, bezgalīgi mikroskopiska daļiņa no virtuālajām sarunām, kas šaudās apkārt pasaulei pa vadiem un viļņiem, kādam tomēr bija izdevies to izsekot. Niks pameta skatienu pār plecu. Korejiešu izcelsmes vīrietis ar pūtītēm klātiem vaigiem un īsi apcirptiem matiem šķita gaidām, līdz atbrīvosies kāds dators. Vai viņš bija pazīstams? Vai viņš bija agrāk redzēts?

-   Vai tu pašlaik esi mājās? - austiņās ieskanējās Rendala jautājums.

Niks papurināja galvu, bet tad atcerējās, ka Rendals nevar viņu redzēt. - Manas mājas ir nozieguma vieta. Man nav ļauts tur uzturēties.

-   Tas laikam gan nav nekas slikts. - Urtreds apgāja apkārt galdam un nostājās tieši priekšā Apkārtstaigam. - Uzmanies! Mums ar tevi pierasts, ka nelikumības saistās ar papīriem, bildēm un skaitļiem, kas mums jāuzlauž. Taču te viss ir īsts. Cilvēki ir īsti, un lodes arī. Pārāk nekrīti acīs.

-    Būšu piesardzīgs.

18

Parīze, 1433. gads

Niks nospieda Escape taustiņu un atstāja "Gotu Midzeni", iznirdams pasaulē, kurā bija jābaidās ne tikai no briesmoņiem.

Enejs reiz bija izteicies, ka cilvēka dzīve ir tukša lapa, kurā Dievs raksta, ko vēlas. Taču pirms rakstīšanas ar tinti ir jāsadabū papīrs. Šo domu es apcerēju, gaidīdams papīra gatavotāja darbnīcā. Telpa smirdēja pēc mitruma un puvuma - kā ābolu noliktava ziemas beigās. Pie galda, uz kura bija nokrauta izmirkušu lupatu kaudze, sēdēja sieviete un ar nazi graizīja lupatas sīkās sloksnītēs. Tās sameta koka kublā, un divi mācekļi ar stampām pārvērta masu putrā. Kad tas būs padarīts, kublu aizstums uz. istabas vienu malu, ļaujot tās saturam kādu nedēļu pūt, bet pēc tam to smalstīs vēl un vēlreiz, līdz lupatas būs pārvērtušās līdz nepazīšanai. Tikai tad dzirnavnieks izsmels papīra masu, sapresēs un izžāvēs. Lai padarītu cietāku, to noklās ar līmi un pēc tam ar pu- meku notrīs gludāku. Tāpat arī cilvēka dzīvība ir jāizšķīdina un jāveido no jauna, pirms kaut pilīte Dieva mērķu nonāk tajā.

Dzirnavnieks atnesa man ar aukliņu pārsietu papīra ķīpu. Viņam aiz muguras viens no mācekļiem grieza preses kloķi. Ūdens žļakstēdams sūcas no slapjā papīra starp slāņiem ievietotajā filcā. Kādā brīdī es iztēlojos, ka ūdens ir tinte un vārdi paši tiek izspiesti no papira - liktenis paliek neuzrakstīts.

- Tavs meistars laikam tevi krietni nostrādina, - dzirnavnieks teica, paņēmis no manis monētas.

Es paraustīju plecus. - Mēs pārdodam pestīšanu grēciniekiem un zināšanas nezinošajiem. Mums klientu nekad netrūkst.

Ar papīru es devos uz mūsu darbnīcu. Gāju pāri tiltam, kura malās rindojās ēkas tik cieši cita citai blakus, ka upi pat nevarēja saskatīt. Vienīgais, kas liecināja par ūdens klātbūtni, bija dzirnakmeņu ribināšana tilta arkās. Es pagāju garām divdesmit četriem vērīgajiem izraēļu ķēniņiem, kas izgrebti Dievmātes katedrāles fasādē, vēlreiz šķērsoju neredzamo upi un nonācu ielu labirintā pie Svētā Severīna baznīcas universitātes paēnā. Te bija manas mājas. Zosu dūnas un pergamentu driskas bira kā sniegs, un ikvienam plaušās nonāca krietns daudzums šo kripatu. Kaligrāfi sēdēja pie atvērtajām durvīm un logiem, atvāzuši grāmatas uz pultīm. Iluminatori atdzīvināja jaunus un pasakainus zvērus nodaļas pirmajos burtos un manuskriptu lapu malās, un studenti novalkātos tērpos kaulējās ar rakstāmpiederumu tirgotājiem, pūlēdamies ietaupīt kādu monētu, ko vēlāk iztērēt par ielasmeitām Senžaka ielā.

Veikaliņš atradās apmēram kvartāla vidū, virs loga bija audekla markīze, un veikala priekšā uz galdiņa bija novietotas dažas nodriskātas grāmatas. Blakus durvīm pienaglotā lielā izkārtne slavināja tirgotāja daudzos piedāvātos šriftus - trekno gotisko rakstu ar krāšņiem iniciāļiem un smalkos kursīvos burtus, kas vijās un locījās kā augi nekoptā dārzā. Turpat bija cieši saspiestie mi- nuskuļi, kurus varēja izlasīt tikai ar lupas palidzību. Mājas stūrī uz grāmatu kaudzes bija uztupināta Minervas statuja.

-   Lūgtum!

Olivjē de Narbonns, rakstāmlietu tirgotājs, grāmatsējējs, mans darba devējs, pacēla acis no Bībeles, kuru nupat bija pētījis kopā ar klientu. Es jau dzīros doties augšā pa kāpnēm vienā istabas malā, lai uzsāktu šīsdienas darbus, taču tirgotājs pasauca mani klāt, lai iepazīstinātu ar klientu.

-   Tavs tautietis. Atļauj stādīt priekšā Johanu Fustu. No Maineas.

Es zināju, no kurienes viņš nāk. Es zināju, kur viņš dzīvojis, kur apmeklējis baznīcu un kur mācījies skolā. Es zināju, ka viņš ir divus gadus vecāks par mani, lai gan sirmums jau iekrāsoja viņa tumšos matus. Es biju traucies cauri visai kristīgajai pasaulei, lai aizbēgtu no savas pagātnes, bet viena nelaime gāzās virsu nākamajai gluži kā domino kauliņi. Un Parīzē man gadījies ieraudzīt cilvēku, kurš savilcis seju ziņkārā smaidā un atgādina par bērnības laiku.

Ari viņš mani pazina.

-    Henhens Gensfleišs. - Viņš pienāca klāt un neveikli apskāva mani. Es biju atturīgs, raudzīju vīrieša sejā saskatīt, ko viņš zina par manu pagātni, un pūlējos slēpt paniku no Olivjē, kurš pārsteigumā staroja. Pēc bēgšanas no Ķelnes man nebija zināms, kurš un ko par mani ir stāstījis un cik plaši ir izziņots mans noziegums. Iespējams, Konrāds to paturējis noslēpumā, lai pasargātu dēlu. Fusta sejā nekas neliecināja, ka viņš būtu par to dzirdējis; tajā atspoguļojās tikai milzīgs neviltots pārsteigums par to, ka tik tālu no mājām gadījies ieraudzīt senu paziņu.

Tad es viņu apskāvu. - Priecājos tevi redzēt.

Mēs nebijām draugi. Fusts, godkārīgs un vērīgs zēns, pieslējās nevainojamu patriciešu ģimeņu atvasēm, zēniem, kuri nebija cēlušies no veikalniekiem. Viņš droši vien ticis pie turības - zilais mētelis bija šūts no dārgas drānas, izrotāts ar lāča kažoku un zelta diegiem. Tas gan nebija moderns; šādu mēteli varētu valkāt vecāks virs vai tāds, kurš tiecas pacelties pāri saviem vienaudžiem.

-    Kālab ieradies Parīzē? - es taujāju.

Viņš pacēla nelielo Bībeli. - Pērku grāmatas, ko vedīšu uz Maincu.

-    Nebiju domājis, ka kļūsi par grāmatu tirgotāju.

Vīrietis skopi pasmaidīja. - Es pelnu iztiku ar dažādiem veikaliem. Man pieder vairāki uzņēmumi. Bet stāsti par sevi! Par tevi esmu dzirdējis vien to, ka tu devies uz Ķelni apgūt zeltkaļa amatu.

-    Izrādījās nepiemērots arods. - Es neizteiksmīgi pasmaidīju.

-    Atbraucu uz Parīzi strādāt par kaligrāfu.

-   Labāka darba ar uguni neatradīsi! - Fusts šķita no tiesas aizrāvies. - Tik daudz grāmatu, tik laba kvalitāte! Es pērku visu, ko vien varu. - Viņš norādīja uz ratiņiem pie veikala. - Līdz vakaram tie būs pilni, un drīz atgriezīšos pirkt vēl.

-Šo Bībeli jums ari jāņem, - Olivjē iekrita starpa. - No visiem citiem es prasītu septiņus zelta ekijus, taču to pārrakstījis jūsu draugs, tādēļ es prasīšu par četriem sū mazāk.

-   Tā kā to pārrakstījis mans draugs, es maksāšu jums pilnus septiņus ekijus. Ja vien starpība tiks kaligrāfam.

-   Lai iet! Viņš nudien pārrakstījis daudzus citus darbus manā uzdevumā. Varbūt es varētu jums parādīt…

-   Ne šodien. - Fusts aizvēra grāmatu. - Man nu jādodas. Līdz krēslai paredzētas vēl vairakas tikšanas, un jau rit sākšu ceļu uz Maincu. - Viņš pagriezās pret mani. - Būšu atpakaļ pavasarī.

-Jādomā, ka tad ari sastapsimies.

-    Ceru, ka tā. Allaž prieks redzēt pazīstamu cilvēku. - Viņš jau devās uz durvju pusi, bet tad apstājās, kaut ko atminējies.

-    Piedod, ka piemirsu un nepateicu uzreiz. Izsaku līdzjutību par tavu māti… Es biju ļoti satriekts.

Es tik nepacietīgi gaidīju Fusta aiziešanu, ka dzirdēju viņa sacīto, bet jēgu nesapratu.

-    Manu māti?

-   Viņa bija krietna sieviete, lāga kristiete. Viņu izvadīt ieradās pulka sērotāju. Lai viņai viegls ceļš uz Debesim!

Sēdēdams pie sava galda, es vēlējos izplūst asarās. Mana dvēsele neizturami smeldza, taču nejūtīgais ķermenis tai neklausīja. Es nebiju redzējis māti kopš tās dienas, kad devos ceļā uz Ķelni un upes krastā palika nekustīgs stāvs pelēkā apmetnī. Aizritējušo desmit gadu laika es par viņu šad un tad - bet ne īpaši bieži - biju iedomājies. Ja nebūtu sastapis Fustu, es gadiem ilgi dzīvotu ar priecīgu apziņu, ka viņa ir dzīva. Man pat nebija skaidrs, ko es apraudu - savu māti vai atlikušo mūža daļu, ko biju pazaudējis pirms daudziem gadiem. Manī bija izsusējusi liela aka.

Prātā drūzmējās pārāk daudz domu. Es palūkojos uz pulti, uz. pergamentu, tinti un grāmatu, kas mani gaidīja. Darbs nespēs dziedēt manas sāpes, taču tas var novirzīt manas domas un sniegt atvieglojumu. Es patrinu pergamenta virsmu ar krītu, lai tas būtu baltāks, un ar lineālu un svinu novilku stingras līnijas, lai izrādītu savu čaklumu un rūpību. Es atstāju tukšu laukumu sākuma burtam un divas rindiņas rubrikai.

Tas bija plāns sējums un ilgu laiku man neprasīs, taču, kad noasināju spalvu un atvēru pirmo lapu, mani gaidīja trešais milzīgais pārsteigums šajā diena. Vēl viena daļiņa sen pagajušās dzīves - kareivīgais punduris un brīnumu grāmata, ko viņš bija pārdevis Konrādam Smitam.

Es esmu atvēris Filosofu grāmatas un iemācījies tajās glabātos noslēpumus.

19

Ņujorka

Lejupielāde beigusies

Stumdīdams vafeli pa šķīvi un mēģinādams ar to savākt pēc iespējas vairak sīrupa, Niks pameta skatienu uz ekrānu. Viņš atkal sēdēja iemīļotā bistro neona kokonā un ēda pirmo kārtīgo maltīti šajā dienā, kaut arī drīz iestāsies nakts. Viņš bija apsēdies pie stūra galdiņa un piesardzīgi novēroja bistro klientus, kas staigāja garām. Kā šai laika parasts, te iegriezās apmeklētāji pēc darba - finansisti uzvalkos, sekretāres, daži studenti. Neviens neuzkavējās ilgi. Pie letes novietotais mūzikas automāts atskaņoja Čārlija Denjelsa grupas dziesmu' The Devil Went Doivn to Georgia.

Niks nolaizīja sīrupu no pirkstiem un nospieda kādu klēpjdatora taustiņu.

Vai tiešām vēlaties instalēt Cryptych?

Jā.

Tā bija jau trešā bezmaksas programma, kuru viņš grasījās izmēģināt. Niks košļāja salmiņu un vēroja, kā zilā josliņa lēni slīd pāri ekranam.

Kas bija piespiedis Džilianu šādi rīkoties? Kad abi cieši draudzējās, viņa bija… ne gluži ludīts, tomēr mēdza viebties ikreiz, kad saruna ievirzījās par tehniskiem jautājumiem, un labprāt gribēja strādāt ar datoriem, bet nezināt, kā tie darbojas. Taču tagad viņa bija pratusi iešifrēt datus tā, ka pat Nikam radās grūtības tos atjaunot.

Vai vēlaties tagad palaist Cryptych?

Jā. Ekrānā parādījās jauns lodziņš, vienkārša saskarne - trīs tukšas ailes vienā rindā. Niks ar peli ieklikšķināja vidējā.

Lūdzu, izvēlieties failu, kuru vēlaties atšifrēt

Pāris klikšķu, un ekrānā parādījās kārts - astoņi dzīvnieki, kas iespiesti vidējā lodziņā. Tiktāl viss bija viegli.

Dziļi ievilcis elpu, Niks noklikšķināja vēlreiz. Ekrāns nomir- guļoja.

Ievadiet paroli:

Izdevās! Niks sajūsmā uzsita ar dūri pa galdu. Tukšais šķivis nograbēja pret lamināta virsmu. Meitenīte, kas sēdēja pie blakus galdiņa, izbrīnīta pacēla acis, bet tad turpināja ēst saldējumu. Niks pūlējās apvaldīt uzbangojušās cerības.

Atslēga ir lācis.

Tā, tūlīt redzēsim, viņš nodomāja. Viņš pastūma šķīvi malā un pievilka datoru klat, lai nejauši nepārrakstitos. LĀCIS.

Parole nepareiza

Ievadiet paroli:

Viņš mēģināja vēlreiz - ar mazajiem burtiem. Pirksti satraukti meklēja taustiņus. Niks bija spiests trīs reizes paroli nodzēst un sākt no jauna, lai būtu drošs, ka vārds ierakstits pareizi. Taču parole vienmēr tika noraidīta.

Cerības šķita neizturamas. Tukšais paroles lodziņš rēgojās ekrāna vidū kā caurums, kas gaida atbilstošo atslēgu. Ja vien izdotos atdarīt šīs durvis… Viņš izmēģināja vairākus variantus, ar dažiem lielajiem un dažiem mazajiem burtiem, pievienoja skaitļus -

Džilianas dzimšanas datumu, pat viņu iepazīšanās datumu (tāda doma bija nožēlojama). Viņš alka izsist caurumu ekrānā, izbāzt roku cauri pikseļu sienai un satvert tur noglabātos noslēpumus - atrast atbildes uz visiem jautājumiem, kas viņa dzīvi pēdējo trīsdesmit sešu stundu laikā bija apgriezuši kājām gaisā.

Niks iesprauda austiņu vadu un atkal reģistrējās "Gotu midzenī". Rendals laikam bija Niku gaidījis un pēc brīža dzirksteļu mākonī uzradās Nika priekšā kā no gaisa nokritis.

-   Cn/ptych! - Niks momentāni izsaucās. - Programma, - viņš paskaidroja, gadījumā, ja Rendals būtu pārpratis.

-    Es zinu. Es pats paskatījos.

-    Vai to var kaut kā uzlauzt?

Brīdis klusuma. - Programma ir itin sakarīga. Bez paroles tu tik drīz neko neizdabūsi. Vai Džiliana neatsūtīja tev neko tādu, ar kā palīdzību var atvērt?

-    Viņa tikai teica, ka "atslēga ir lācis". - Niks uzrakstīja šos vārdus. Apkārtstaiga mēness gaismas apspīdētajā telpā izvilka zem apmetņa noglabātu pergamenta rulli un pasniedza to Nekro- mantam.

-    Bildē ir četri lāči. Varbūt tas var kalpot par pavedienu?

Niks apmainīja programmas. Četri lāči draiskojās kopā ar lauvam savā digitālajā lodziņā. Viens lācis šķita rokam neredzamu bedri. Viņš ieklikšķināja, un ekrānā atkal izlēca nejaukais paroles lodziņš.

Viņš ierakstīja -četri.

Parole nepareiza

Ievadiet paroli:

-   Kā būtu, ja… - Rendals bridi domāja. - Tu teici, ka tās ir kārtis no viduslaikiem, vai ne? Vai tajos laikos nerunāja latīniski?

-    Kā "lācis" latīniski ir?

Urtreds piegāja pie putekļaina plaukta, atvēra lielu grāmatu dzelzs vākos, kas atradās ūz katedras, un sāka lasīt. Šī darbība norādīja, ka Rendala datorā ir atvērts interneta pārlūks.

-    Ursus. Derēs?

Niks izmēģināja gan ar lielajiem, gan ar mazajiem burtiem. - Nekā.

-Bet… kā būtu…

Austiņās ielauzās Nika mobilā tālruņa signāls.

-    Uzgaidi. - Viņš noņēma austiņas un pielika pie auss tālruni. - Jā?

-   Nik, draudziņ! - Roisa balss šķita tikpat nepatīkami gavilējoša ka allaž. - Man ir vēl daži jautājumi. Negribat atskriet uz brītiņu? - Šķita, viņš redzējis, kā Niks ieskatās pulkstenī, jo piebilda: - Ne tagad. Es jau eju prom. Nāciet rīt no rīta un paķeriet līdzi kādu draugu.

Kad Niks atgriezās spēlē, Urtreda vairs nebija, un Apkārtstaiga turēja roka jaunu pergamenta rulli.

Man jāskrien. Vēlu veiksmi lāču medībās.

Pat nepasmaidījis, Niks pasūtīja vēl vienu limonādi un atkal atvēra Cryptych. Viņš izmēģināja vārdu "lācis" un dažādus ciparus visvisādos variantos, pievienojot visdažādākos datumus. Ekrāna stūri laiks ritēja, sekundes tikšķēja līdzi taustiņu klaudzieniem. Viņš prātoja, vai Džiliana panikā nav nospiedusi nepareizu taustiņu. "Sācis"? "Nācis"?

-   Diemžēl ne. - Niks aizcirta klēpjdatora vāku un pamāja viesmīlei, lai atnes rēķinu. Uzmetis uz šķīvīša kredītkarti, viņš vērās neona apgaismotajā telpā. Paroles lodziņš bija kā iededzināts prātā - viņš zināja, ka gulētiešanas brīdī tas vēl aizvien dancos acu priekšā.

-   Ser? Atvainojiet, ser!

Pie galdiņa stāvēja viesmīle ar kredītkarti. Viņš pasniedzās, lai paņemtu pildspalvu, taču neredzēja čeku, kas jāparaksta.

-   Piedodiet, ser. Jūsu kredītkarte ir noraidīta. - Viņa to paziņoja tik garlaikoti, it kā nolasītu šāsdienas īpašo ēdienu sarakstu.

Niks apstulba.

-    Vai varat pamēģināt velreiz?

-   Mēs izmēģinājām jau trīs reizes. Piezvaniet bankai. Vai maksāsiet skaidrā?

-   Cik esmu parādā?

-    Divdesmit septiņi dolāri un septiņdesmit pieci centi.

Makā Niks ieraudzīja vien divdesmitnieku un desmitnieku.

Viņš izņēma abas naudaszīmes un nolika uz galda. Sarēķinājusi dzeramnaudu, viesmīle nicīgi uzpūta košļājamās gumijas burbuli, un tas ar paukšķi pārsprāga.

-    Lai jums jauka diena!

Iegājis viesnīcas numurā, Niks uzreiz sastādīja tālruņa numuru, kas bija uzrakstīts kredītkartei otra pusē. Tad viņš datorā ievadīja kartes numuru un iekārtojās gultā, sagatavojies uz ilgu gaidīšanas šķīstītavu. Taču pārsteidzošā kārtā operatore atsaucās gandrīz pēc mirkļa.

-   Kā varu jums šodien palīdzēt, mister Eš? - viņa jautāja pēc tam, kad bija veikta parastā drošības pārbaude.

-    Es nupat gribēju norēķināties par maltīti, taču izrādījās, ka mana karte ir noraidīta.

-   Šī karte ir bloķēta, ser.

-    Bloķēta?

-    Pirms trim stundām ziņots, ka tā ir nozagta.

-    Nozagta? - Nikam sagriezās galva. - Kas jums to teica?

Otrā galā dobji noklikšķēja datora taustiņi. - Jūs pats, ser.

Niks gulēja, izstiepies visā augumā. Nebija spēka, un viņš jutās kā ēna, kas taustās tumsā, nejaudādama neko satvert un noķert.

-    Es, ē… Es neatradu karti savā makā, tālab kritu panikā un nospriedu, ka tā ir nozagta. - Vai viņš izklausās gana vainīgs? - Bet tagad atkal to atradu. Vai es varu to atbloķēt?

-    Diemžēl ar nobloķētu karti to izdarīt nav iespējams. Jūs saņemsiet jaunu karti pēc septiņām, varbūt desmit dienām.

Kad Niks beidza sarunu, viņu kratīja drebuļi. Kā viņi - lai kas tie būtu - varēja piezvanīt un nobloķēt tik svarigu viņa dzīves sastāvdaļu?

Tikpat labi varbūt neviens nebija zvanījis. Kredītkaršu kompānijām arī gadās kļūmes, un tiek nobloķētas nepareizās kartes…

Bet viesnīca? Reģistrējoties viņa kredītkartes dati tika nolasīti. Vai tas parādīsies kartes pārskatā? Ja parādīsies, viņi zinās, kur Niks atrodas. Arī viņa mobilā tālruņa numurs būs zināms. Vai tas ir droši? Ņujorkā ir tik daudz mobilo sakaru torņu, ka viņa atrašanās vietu noteiks vienā mirklī - ja vien šiem cilvēkiem ir pieeja tādiem pakalpojumiem.

Viņi.

Niks izlēca no gultas. Jātiek prom! Nekādu mantu viņam nebija, vienīgi klēpjdators un iepriekšējā dienā valkātās mitrās drēbes, kas saņurcītas mētājas kaktā. Viņš sastūma visu kaudzi veļas maisā, ko atrada skapī, un izslēdza gaismu. Tad pārdomājis ieslēdza no jauna - ja nu kāds novēro numuru.

Viņš izgāja gaiteni. Tālākajā galā pie kāda numura durvīm līdzās liftam gaidīja izsūtāmais zēns ar ratiņiem. Izdzirdējis troksnīti, viņš pacēla acis un vēroja Niku kādu brīsniņu ilgāk nekā vajadzētu.

Vai šis cilvēks arī ir no viņu vidus? Vai viņš mani pazinis? Pēkšņa kauna pārņemts, Niks attapa, kāds šobrīd izskatās - neskuvies, nolaidies, ar klēpjdatoru vienā plecā, ar veļas maisiņu otra. Nav brīnums, ka puisis raudzījās viņā ar aizdomām.

Numura durvis atvērās, un izsūtāmais zēns, uzmezdams vel vienu šaubu pilnu skatienu Nikam, iestūma istabā ratiņus. Līdzko viņš nozuda, Niks ieskrēja atpakaļ savā numurā un drebēdams atspiedās pret sienu. Uz pieres krājās sviedru lāsītes.

Nesamaksājis aiziet no viesnīcas viņš nevarēja. Tad Roisam patiešām rastos iemesls arestam. Taču bez kredītkartes samaksāt nevar - ja viņi to uzrauga, tad uzreiz secinās, ka Niks dodas uz citu mītnes vietu. Kurp lai viņš dodas? Draugi Nikam bija, taču, par tiem iedomājoties, acu priekšā ikreiz pazibēja krēslā saļimušais Brets, un viņš saprata, ka visus var gaidīt tāds pats liktenis. Pakļaut draugus tādām briesmām nav pieļaujams.

Vīrietis aizslēdza durvis, divreiz pagriezdams atslēgu, uzlika ķēdīti un novietoja zem roktura krēslu. Viņš pārbaudīja, vai logi ir ciet, tad nometa drēbes un ielīda gultā.

Miegs nenāca ne sitams. Beidzot aizmidzis, Niks tomēr neguva kāroto atpūtu. Viņš sapņoja, ka skrien cauri biezam, aizaugušam mežam, kurš atgādina "Gotu midzeņa" džungļus, un dzenas pakaļ radījumam, kas gabaliņu tālāk brāžas cauri krūmājiem. Lai arī traukdamies no visa spēka, Niks nespēja tam pietuvoties. Mežu pildīja trokšņi, un citi mednieki vajāja to pašu dzīvnieku - vai arī viņu pašu. Niks zināja, ka viens no tiem ir Roiss. Viņš skrēja vēl ātrāk, klupa pār akmeņiem un savainoja seju uz zariem.

Viņš iznāca klajumā - garā pļavā, kuras otrā galā atradās stāvas klints pakaje. Tagad vajātājs redzēja savu laupījumu, lāci ar melnu muguru, kas platiem lēcieniem līkumoja pa zāli, kas slējās krušu augstumā.

- šauj! - sacīja Džiliana, kas atradās viņam blakus. Niks pat nebija pamanījis, ka viņa pienākusi klāt. - Atslēga ir lācis.

Tad Niks ieraudzīja sev rokā ieroci. Tas bija pārsteidzoši smags. Māca nepatīkama nojauta, ka viņš grasās izdarīt kaut ko nepareizu, taču pats nezina, ko tieši. Niks pacēla ieroci un notēmēja uz lāci, kurš bija saritinājies kamolā un šķita rotaļājamies, nemanām draudošās briesmas.

- Nabaga lācītis, - bilda Emilija, kas uzradusies nez no kurienes.

Taču bija par vēlu - Niks jau bija nospiedis mēlīti. Tanī bridi izrādījās, ka lācis vairs nav lācis - tas ir Brets. Būtne sašļuka, atbalstoties pret klinti, un noplūda asinīm.

Kad ārā beidzot sāka aust gaisma, Niks jau vairākas stundas bija nomodā. Un viņam joprojām nebija ne jausmas, kada ir parole.

20

Parīze, 1433. gads

Vīrietis apmetnī stāvēja kapsētā pie baznīcas un raidīja skatienu te uz arku virs galvas, te uz grāmatu, ko turēja rokā. Ikvienam vērotājam - ikvienam, bet ne man - tā šķistu godbijības izpausme, un rokā viņš varētu turēt Bībeli vai Stundu grāmatu. Bet es zināju, ka tā nav.

Es biju pavadījis pusi nakts, sveces gaismā pārrakstīdams grāmatu un apjūsmodams frāzes, kas plūda no manas spalvas. Vajadzēja nodot tekstu citam kaligrāfam, atzīties Olivjē, ka man pietrūkst laika, un atteikties no samaksas. Taču es nevarēju. Vārdi zagās prātā, savaņģodami mani tāpat kā tonakt Ķelnē. No Olivjē biju noskaidrojis klienta vārdu - Tristāns d'Ambuāzs. Kad viņš ieradās pēc manuskripta, es kavējos uz kāpnēm veikaliņa dziļumā; tiklīdz pircējs izgāja, es devos viņam pakaļ līdz pat baznīcas kapsētai.

Es stāvēju aiz kapakmens un vēroju. Saule, slīdēdama aiz baznīcas torņa, meta garu ēnu pāri d'Ambuāza stāvam. Lielo arku virs kapsētas vārtiem greznoja septiņi apgleznoti paneļi, ko bija uzstādījis Nikolā Flamels - burvis, kurš pratis iegūt pusmārciņu tīra zelta, savienojot kausētu dzīvsudrabu un Sarkano akmeni. Acu priekšā kā no senaizmirsta sapņa nostājās ilustrācijas - karalis ar zobenu rokās, krusts ar čūsku, grifa sargāts vientuļš zieds augsta kalna galā, krāsainās kleitās ģērbušās sievietes, kas divās rindās nopietni, svinīgi soļo uz vārtu pusi.

Atkal paskatījies uz baznīcas pusi, es konstatēju, ka Tristāns d'Ambuāzs ir pazudis. Pirms paguvu kaut aci samirkšķināt, kāda roka ar rupju spēku sagrāba mani ap krūtīm, piespiežot rokas pie sāniem, un kaklam piegrūdās duncis. Vaigu noberza bārdas rugāji - uzbrucējs pielika muti man pie auss.

-    Kas tu esi? Ko tu dari?

-   Es… ludzu Dievu, - es čukstēju, pārbiedēts, ka varmāka pārgriezīs man rīkli, ja kaut vai norišu siekalas.

-Tu man sekoji no paša veikala. Kāpēc?

-   Grāmatas dēļ. - Acis grozījās dobuļos, izmisīgi meklēdamas kādu ķesteri vai vikāru, kas mani izglābtu. Taču kapsēta bija tukša kā izslaucīta.

-    Kas tajā īpašs?

-   Es zinu, ko tu meklē. Es… Es gribu palīdzēt.

Viņš nolaida nazi un pagrieza mani pret sevi, turēdams izstieptas rokas attālumā. Nazis vēl arvien atradās starp mums.

-Kā?

Šī bija pirmā reize, kad ieraudzīju viņa seju. D'Ambuāzs bija skaists - tumšas matu cirtas, krēmkrāsas āda, kas ātri piesarkst. Acis dega jauneklīga uguns. Pat atrazdamies tik nejaukā stāvoklī, es jutu, kā cirkšņos mostas ilgi snaudušais dēmons.

-   Esmu mācījies par zeltkali. Es protu sakausēt metālus, protu tos attīrīt ar dzīvsudrabu. Protu aizdedzināt metālus ar pulveriti, dauzīt ar āmuru, līdz tie klust plāni kā papīrs, un iegrebt tajos noslēpumainas zīmes. Un es lieliski māku apieties ar zeltu.

Roka ar nazi svārstījās. Vīrietis noklusināja balsi, lai gan kapsētā mūs nevarēja sadzirdēt neviens, tikai mirušie.

-   Vai tu zini Akmens noslēpumu?

-   Nē, - es atzinos. Es ieurbos ar skatienu virieša acīs un spēru soli tuvāk, it kā izaicinādams nomest dunci vai iedurt man. Viņš nolaida asmeni. - Ļauj man palīdzēt!

"Pēc aptuveni trīs gadu ilgiem maldiem, kuru laikā es tikai mācījos un smagi nopūlējos, es beidzot esmu atradis to, ko meklēju."

Tā rakstīja Flamels sava grāmatā. Es gan neizturēju trīs gadus, taču pusgada laika biju atklājis vienīgi viņa kļūdas. Jo dziļāk es iegremdējos Mākslas noslēpumos, jo tālāk šķitu esam no noslēpuma, tomēr nespēju atmest ar roku meklējumiem. Sākumā es Tristānam palīdzēju vienu vai divus vakarus nedēļā, taču pirmajās galvu reibinošajās dienās mēs virzījāmies uz priekšu strauji un veiksme likās teju ar roku aizsniedzama. Vēlāk vakari pārauga ilgās naktis, kas pavadītas kalvē. Abi strādājām līdz jostasvietai kaili, sviedriem noplūduši, kamēr pienāca rītausma, un es lavījos atpakaļ uz Olivjē māju. Es cietu no miega trūkuma, un acis kļuva aizvien vārgākas. Manas rakstu zīmes tapa negludas un nekārtīgas un maz līdzinājās lepnajiem paraugiem, kas bija izlikti pie durvīm. Labodams manus manuskriptus, Olivjē iztērēja neciešami daudz sarkanās tintes.

Drīz viņš neizbēgami uzzināja, cik maz laika es pavadu gultā. Pirmoreiz pieķēris mani iezogamies mājā uzreiz pēc saullēkta, darba devējs piekodināja, lai tas vairs neatkārtotos. Otrajā reizē viņš piedraudēja izmest mani no mājas. Trešajā reizē viņš lūdzās, lai es nesagandējot sev iespēju nopelnīt iztiku. Šādu laipnību es nicināju vairāk neka dusmu izpausmes. Bet dziļi sirdī es nojautu, ka viņš saka patiesus vārdus.

Nākamaja dienā es aizgāju no Olivjē. Tristāns man piešķīra istabu savā mājā, un tajā ik stundu es veltīju centieniem atrisināt Flamela noslēpumu. Es iekritu miegā tikai tad, kad aiz noguruma bruku kopā. Ēdu es maz un no mājas izgāju tik reti, ka kaimiņi laikam noturēja mani par spoku. Pēc sešām nedēļām es at- ģidu, ka būtībā esmu gūsteknis.

21

Ņujorka

Viņi atkal sēdēja tajā pašā telpā, kur bija novietots parastais plastmasas galds un saliekamie metāla krēsli, kādus mēdz izmantot policijas iecirkņos. Šoreiz durvis bija vaļā, ļaujot apskatīt gaiteni, kurā kūsāja spraigi darbi. Iespejams, tieši šā iemesla dēļ Niks jutās drošāk. Ari tādēļ, ka bija atvedis līdzi Setu Goldbergu. Muļķis, nudien, ka pirmajā reizē atskrēja bez advokāta. Bet tai dienā Nikam bija licies, ka viņam nav nekā slēpjama.

Sets sēdēja pie galda un šķirstīja dokumentus, ko bija izņēmis no portfeļa. Niks allaž bija uzskatījis, ka advokāti ir līdzīgi burvjiem - gudri, ar sirmu bārdu, ātri uzkarst, taču visumā ir labvēlīgi noskaņoti. Taču Setam bija tikai apmēram trīsdesmit pieci gadi, tātad koledžā studējis varbūt vienā laikā ar Niku. Bet citādi viņus šķīra pat desmitgade. Kamēr Niks izturējās kā mūžīgais jauneklis, kurš cenšas likties pieaudzis un izlūgties no bārmeņa kādu mēriņu, Sets dzīvoja ar autoritatīvi izrieztu krūti, kas šķita atstājam iespaidu uz visiem. Viņi bija iepazinušies, mācoties Ņujorkas universitātē, abiem bija kopīgi paziņas un kopīga aizraušanās - softbols4 . Niks nemūžam nevarētu iedomāties, ka abi nonāks policijas iecirkni klienta un advokāta lomās.

Niks paskatījās ārā pa durvim un aptaustīja svaigo retu uz zoda. Torit Sets bija pirmām kārtām izmaksājis viņam brokastis. Tad nosūtīja viņu uz sīkpreču veikaliņu pāri ielai pēc skuvekļa un skūšanās želejas un piespieda likt pirkumu lietā kafejnicas šaurajā tualetē.

-    Pirmais noteikums: tu esi tik nevainīgs, cik izskaties. Ja šis sarunas videoierakstu parādīs tiesas zālē un divpadsmit zvērināto ieraudzīs tevi Unabombera3 paskatā, tavi vardi nevienu vairs neinteresēs.

-   Kā tad ar teicienu, ka neskati vīru no cepures?

-    Vai tu kaut reizi esi pievērsis uzmanību štruntīgai cepurei?

Durvis atsitās pret sienu, un telpā iebrāzās Roiss - šoreiz citā

pelēkā uzvalkā ar baltām svītriņām un visumā atgādināja biržas mākleri.

-    Paldies, ka atnācāt. Ilgu laiku tas neaizņems.

Roiss apsēdās un gaidīja, lidz tehniķis noregulēs videokameru.

-   Mēs aprunājāmies ar jūsu kaimiņu puiku. Viņš apstiprināja, ka redzējis jūs gaiteni aptuveni tai laikā, kad izdarīti šāvieni.

-    Precīzi tai laikā, kad izdarīti šāvieni, - Niks izlaboja.

-    Viņš nevarēja apstiprinat, ka jūsu aprakstītais maskā tērptais slepkava tiešām tur atradies, jo zēns bija ieskrējis dzīvoklī, tiklīdz atskanējuši šāvieni. Tomēr viņš dzirdējis soļus.

Pirmo reizi kopš Breta zvana Niks juta, ka saspringums mazinās. Viņš atslīga krēslā tik atvieglots, ka gandrīz nedzirdēja Roi- sa stāstu par citām izmeklēšanas versijām, iespējamo saistību ar kādu aizdomās turamo, dažādām perspektīvām. Bet tad viņš izdzirdēja vārdu…

-    Lūdzu, aprakstiet savas attiecības ar Džilianu Lokhārtu!

Izbrīnīts Niks samirkšķināja acis. Džilianas vārds pat tagad

viņā izraisīja fizisku reakciju. Viņš allaž bija gatavs, izmisīgi gatavs par viņu runāt - kā skumju pārņemts dzērājs bārā. Sets uzmeta Nikam skatienu, lūgdams būt uzmanīgam.

-    Es iepazinos ar Džilianu vilcienā pirms gada. Vārds pa vārdam, un es iedevu viņai savu tālruņa numuru. Mēs sazinājāmies un pēc kāda laika sākām…

Ko mēs sākām? Niks bija ticies ar meitenēm, un katru attiecību stadiju nopietnās sarunās analizējis un sistematizējis. Tikšanās. Nopietnas attiecības. Draugs, draudzene. Precējušies. Šķīrušies.

Smalka klasifikācija. Taču Džilianas gadījumā viss noritēja pašplūsmā.

-    Mēs bijām pāris.

Ar to Roisam nebija diezgan. - Vai jums bija seksuālas attiecības?

Niks pietvīka. Viņš jutās ka pusaudzis, kas vasaras nometnē kopā ar citiem vēlā nakti neganti lielās, kurš ir paņēmis priekšā kuru. Viņš palūkojās uz Setu, bet advokāts tikai paraustija plecus.

-Jā.

-   Vai jus dzīvojat kopa?

-   Džiliana paturēja savu dzīvokli. Tas atradās kaut kur īstsai- dā. Viņai bija ellīga dzīvokļa biedrene, un mēs tur ne reizi neparādījāmies.

Arī tā bija vaļēja brūce. Emocionālajā ziņā viņš allaž bija draudzenei soli priekšā, proti, viņš bija gatavs nopietnām attiecībām, turpretī Džiliana nevēlējās kaut ko mainīt.

-    Man nepieciešama brivība, Nik. Es jau reiz kādam atvēru dvēseli. Šoreiz gribu, lai viss norit lēnām.

Viņš bija nozvērējies sievietei pierādīt, ka ir citāds un viņam var uzticēties.

-   Ar ko viņa tolaik nodarbojās?

-    Strādāja par uzraudzi Klostera muzejā. - Niks bija gatavs saderēt uz naudu, ka Roiss tur nekad nav bijis. - Tas atrodas Vašingtona forta parkā. Metropolitēna muzejs tur glabā savu viduslaiku priekšmetu kolekciju.

-   Vai mis Lokhārta bija pazīstama ar jūsu dzīvokļa biedru Bretu Deandželo?

Niks jautājoši paskatījās uz Setu, tas pamāja ar galvu un kaut ko ierakstīja savā dzeltenajā piezīmju blokā.

-    Protams. Mēs ar Bretu tolaik jau kopā īrējām dzīvokli.

-   Vai viņi labi satika?

-    Laikam jā. - Lai arī dzīvoklis bija mazs un Brets reti no tā izgāja, Niks nevarēja atsaukt atmiņā vairāk par pāris reizēm, kad visi trīs atradušies vienā istabā. Viņš gan atcerējās dažas neveiklas situācijas - Brets paslepus blenž uz Džilianas krūtīm, viņa sastingusi sēž uz dīvāna, un Niks rosās apkārt, pūlēdamies izgaisināt spriedzi. Bet citās reizēs, kad Džiliana ieradās, Brets allaž iemanījās palikt neredzams. Tās bija jaukākās dienas tajā pusgadā. Nikam ienāca prātā, ka Brets patiesībā bija viņam izpaticis.

-    Kad jus pēdējoreiz redzējāt mis Lokhartu?

-    Kaut kad jūlijā. - Divdesmit trešajā jūlijā, ap pusvienpadsmi- tiem.

-    Vai viņa jūs pasūtīja? - Kārtējais parupjais skolas laiku izteiciens. Niks sarāvās, taču Sets nekavējās ne mirkli.

-   Vai jūs būtu ar mieru pārfrāzēt jautājumu, izmeklētāja kungs?

Roiss sakārtoja kaklasaiti. - Vai jūsu attiecības beidzās uz naidīgas nots?

-Nē.,

Viņi ar Džilianu bieži ķildojās. Brīžiem Nikam likās, ka draudzene viņu tīšām izaicina, jo attiecībās nespēj iztikt bez dramatisma. Draudzene piedraudēja viņu pamest, un viņš līdz pat četriem naktī lūdzās pārdomāt. Citās reizēs tas atgādināja neizbēgamo divu tektonisko plātņu saduršanos vai attālināšanos - strids varēja ilgt pat dienām. Viņš jutās nemitīgi balansējam uz naža asmens.

Bet tovakar, kad Džiliana viņu atstāja, nekāda strīda nebija. Viņa pagatavoja maltīti, paķircināja draugu par jauno frizūru, un abi likās gultā. Viņa gan visu vakaru bija diezgan nomākta - paretam tā gadījās. Nākamajā rītā viņš pamodās viens pats, un uz spilvena atrada zīmīti: "Viss beidzies. x Dž."

Nekādas atvainošanās, nekādas skaidrošanās, nekādu asaru un nekāda atpakaļceļa. Vienas nakts sakars, kas ilga pusgadu.

-    Vai mēģinājāt vēl kādreiz ar viņu sazināties?

Juzdamies neerti, Niks sagrozījās sēdekli. - Pāris reižu.

Šīs atmiņas viņam nesagādāja prieku - tās tumšās dienas, kad tika zvanīts un zvanīts, bet klausule netika pacelta; tika sacerētas elektroniskā pasta vēstulēs, rakstītas, pārrakstītas un tomēr nenosūtītas; darbs bija tik ilgi pamests novārtā, ka pat Brets sāka raizēties.

-   Tātad, skaidrības labad, kad jus beidzamo reizi sazinājāties ar mis Lokhārtu?

-    Pagājušā gada jūlijā. Pēc tam klusums, bet pirms trim dienām saņēmu no viņas videozvanu.

-   Tātad jūs nezinājāt, ka viņa ir pārcēlusies uz Parīzi un dabūjusi darbu izsoļu namā?

-   Par to es uzzināju tikai pēc tam, kad saņēmu ziņu no Džilianas.

-   Lai ari aizritējušā pusgada laikā nebijāt izrādījis vēlmi viņu atrast?

-   Es biju uztraucies. Es taču izstāstīju, ko redzēju datora ekrānā.

Roiss pieliecās tuvāk. - Vai jus piezvanījāt mis Lokhārtai no mobilā tālruņa apmēram stundu pirms Breta Deandželo slepkavības?

Istaba šķita sarūkam, gaisma likās aizvien spožāka. - Es noskaidroju viņas darba tālruņa numuru Parīzē un piezvanīju.

-   Parīzē ir par sešām stundām vēlāks nekā Amerikas austrum- krastā. Vai tiešām cerējāt sievieti sastapt darbā?

-   Izsoļu namā man pastāstīja, ka tur norisinās vēlā vakara ūtrupe. Nodomāju, ka būtu vērts izmēģināt laimi. Varat par to apjautāties Stevens Mathison, ja gribat, - Niks piemetināja. Seta skatiens liecināja, ka viņa vārdi tiek uztverti kā taisnošanās.

-   Vai bija? - Roiss neatlaidīgi turpināja prašņāt.

-    Kas?

-    Vai bija vērts izmēģināt laimi?

-    Džilianas tur nebija, ja to jūs domājat.

-   Vai jūs ar kādu sarunājāties? Ar kādu darbinieku, kurš varētu apstiprināt jūsu stāstīto?

-   Es neatceros viņa vārdu. Es… Man šķiet, viņš to nenosauca. Pēc izrunas spriežot, tas bija anglis.

-    Mēs pārbaudīsim. - Roiss nolēma pievērsties citam tematam. - Tātad mis Lokhārta sazinājās ar jums pa elektronisko pastu…

-    Nē, viņa izmantoja "Trinkšķi", - Niks izlaboja.

-    Pareizi. Tā pati programma, ar kuras palīdzību jūs izspiegojāt savu dzīvokļa biedru.

Sets pacēla pildspalvu, mēmi pauzdams iebildumu.

-   Labs ir, viņa uztrinkšķināja. Vai es pareizi sapratu?

Niks piekrītoši pamāja.

-   Vai kopā ar ziņu mis Lokhārta atsūtīja vēl kaut ko?

Izmeklētājs mēģināja uzdot jautājumu nevērīgi, taču viņš neprata izlikties vienaldzīgs. Viņš zina, Niks saprata. Vai es pats viņam to pastāstīju? laikam gan ne. Droši vien atraduši konfiscētajā datorā.

Nebija vērts vilkt garumā. - Viņa atsūtīja man faila kādas viduslaiku spēļu kārts attēlu. Man nav ne mazākās jausmas, kāpēc viņa tā darījusi. Bet gribētos gan zināt, - Niks pasteidzās piebilst, nojauzdams nākamo jautājumu.

Bezcerības pieskaņa viņa balsī šķita uz mirkli apraujam Roisa dedzību. Sets to izmantoja.

-    Mans klients ir izrādījis atsaucību un atbildējis uz visiem jūsu jautājumiem. Lūdzu, informējiet viņu, kādēļ izrādāt tādu interesi par viņa bijušo draudzeni.

Roiss piecēlās. - Mister Goldberg, man šķiet, ka mums vajadzētu pārmīt dažus vārdus zem četrām acīm. - Detektīvs atvēra durvis un pamaja Nikam, lai tas iziet ārā. - Tikai uz minūtīti.

Patiesībā sanāca pat desmit minūtītes. Niks vēroja abus caur nelielo durvju logu, un aizsargstikla stieples atgādināja viņam cietuma kameras restes. Viņš raudzījās, kā abi vīrieši stāv viens otram pretī abpus galda un sparīgi strīdas. Kad saruna beidzās, ārā iznāca nevis Sets, bet Roiss.

-   Jūsu advokāts grib ar jums aprunāties. - Detektīvs pavīpsnāja. - Es pagaidīšu pie kafijas automāta.

Niks atgriezās telpa. Videokamera bija izslēgta. Sets gurdi nopūtās.

-   Policija, iespējams, lūgs tevi nodot pasi. Pastāvot risks, ka tu vari aizbēgt no valsts. Pēc visa spriežot, viņiem nedod mieru tas tavs tālruņa zvans uz Parīzi neilgi pirms tam, kad nogalināja Bretu.

-   Vai viņi uzskata, ka es esmu nolīdzis kādu francūzi, lai novāktu Bretu?

-    Klusāk! - Sets pameta skatienu uz logu. - Vispirms atceries, ka sarunā ar policiju jāizvairās no sarkasma un ironijas. Tādi izteicieni prokuratūrai ir kā medusmaize, un zvērinātajiem tos var pasniegt, kā vien labpatikas. Lietā ir daudz neskaidrību. Vajadzēja aprunāties ar mani, iekams sāki izmeklētājiem kaut ko stāstīt; īpaši jau par to slepkavu uz jumta. Vai tu tiešām ceri, ka viņi tam noticēs?

-   Bet tā ir patiesība! - Niks iebilda.

-   Es tev ticu, taču Roiss ir pārliecināts, ka tu esi vai nu pa pusei jucis, vai arī pilnīgi vainīgs. Cietuma tevi neliek tikai tādēļ, ka astoņus gadus vecs puišelis sniedzis liecību. No aizstāvības viedokļa raugoties, Brets sagādā problēmas. Turklāt arī par Džilianu šis tas ir noskaidrots.

-    Kas tieši? - Nikam sareiba galva. Vai policija ir uzlauzusi attēla šifru? Kas vēl tai ir zināms?

-   Es tavā labā izdarīju visu, ko spēju, - Sets neatlaidās. - Roiss bija gatavs tevi arestēt tūlīt pat. Es pierunāju viņu pagaidām likt tevi mierā. Pases atdošana ir kompromiss.

-   Pase ir dzīvokli. Vai mani laidīs tur iekša?

-   Iešu tev līdzi.

22

Parīze, 1433. gads

Tristāna māja bija milzīgs hotel- četrstūraina akmens māja netālu no Senžermēna baznīcas. Gluži vai šķita, ka tā var atrasties jebkur - ieejot pa mājas vārtiem, pilsēta pārvērtās par attālu neskaidru dūmu un torņu smaiļu ainavu aiz mūra. Tristāna tēvs bija karaļa Šarla galminieks un nosūtīts kādā diplomātiskajā uzdevumā uz Konstantinopoli. Tēvs bija aizbraucis pirms dažiem mēnešiem un būs prom vēl daudzus mēnešus - viņš bija paņēmis līdzi sievu, abas meitas un lielāko daļu kalpotāju, atstājot Tristānu gandrīz tukšā mājā un dodot bargas norādes par kārtīgu uzvešanos.

Tiešām, Tristāna tēvam bija pamatots iemesls raizēties, ka dēls varētu sapīties ar ielasmeitām, dīkdieņiem un spēlmaņiem. Ja Akmens noslēpumu varētu atminēt ar izlaidīgu sakaru vai kāršu spēles palīdzību, Tristānam tas pēc mēneša būtu rokā. Taču staigules, žūpošana un kārtis tikai palīdzēja novirzīt domas no īstā mērķa. Viņam bija trīs vecāki brāļi un divas māsas, kurām drīz būs nepieciešams pūrs, un viņš apzinājās, ka tuvojas brīdis, kad dzīve lielajā namā - citu viņš nepazina - tuvojas beigām. ŠI apziņa šķita viņu plosām un sarīdām abas viņa dvēseles puses nemitīgā karā. Viņš metās aizvien mežonīgākā uzdzīvē, putinādams mantojumu netiklībā un derībās, taču ari Mākslai ziedojās kā apsēsts un cerēja, ka tā viņu atsvabinās no tēva varas.

Savu laboratoriju Tristāns bija iekārtojis torni, kas pirms dažiem gadiem bija izbūvēts austrumu spārnā. Kad tur iegāju pirmoreiz, man aizrāvās elpa. Šķita, ka dižciltīgie algojuši izklaidīgu arhitektu, jo torņa iekšiene nebija pabeigta - stāvot torņa apakšā, varēja saskatīt augsto konusveida jumtu, kas likās iestiepjamies mūžībā. Akmens sienās rindojās plati logi istabām, kas tā arī nebija izbūvētas, bet pirmajā stāvā visas sienas cilvēka augstumā klāja precīzas Nevainīgo baznīcā ievietoto Flamela panno kopijas. Vienmērīgo gleznojumu pāršķēla tikai durvis un pretējā pusē uzmūrētā ķieģeļu krāsns.

-   Šī patiesi ir vieta, kur sapņot par debesu miklu atminēšanu. - Tristāns norādīja augšup, galvu reibinošajā tumsā.

Es iedomājos par Nikolaju Kūzieti un Bābeles torni. Grēks, par kuru Dievs sodīja, bija nevis godkāre, bet gan pārliecīga godkāre.

Tristāns bija neiecietīgs darbabiedrs un jokus nesaprata - nedz kā meistars, nedz ka draugs. Man bija vienalga. Es atkal biju savā elementā. Manas domas aizņēma vienīgi Flamela miklu atšķetināšana. Drudzis, kuram par upuri biju kritis Ķelnē, atkal paslēja galvu un sev līdzi nesa arī citas jūtas, kurām pretoties bija grūtāk. Man Tristāns nepatika, un brīžam es viņu pat neieredzēju. Taču karstajās naktis, kad mēs puskaili strādājām pie krāsns vai kad viņa roka pieskārās manējai, kamēr es turēju piestu un viņš berza tajā pulverīti, manī mītošais tārps atmodināja pretdabisku iekāri. Tornis pārtapa par manu cietumu un pēc tam par visu manu pasauli. Flamela gleznojumi kļuva man par apvāršņiem, tumšais jumts par manam debesīm, un sikspārņi un bezdelīgas starp sijām ierīkotajās ligzdās - par eņģeļiem.

Kādudien priecīgi satrauktais Tristāns atveda uz mūsu darbnīcu sakumpušu vīriņu ar sirmiem matiem līdz pleciem un baltu bārdu, kas skāra krūtis. Iedams večuks balstījās uz nūjas. Acis aptumšoja aklums, taču viņš joprojām šķita modrs un sparigs.

Nosēdinājis večuku uz. soliņa pie mūsu ierīcēm, Tristāns atnesa vīnu.

-   Tas ir meistars Anselms, - Tristāns sacīja. - Cik tev gadu?

-    Septiņdesmit astoņi. - Balss bija vārga, taču ierunādamies večuks pasmaidīja.

-    Izstāsti manam draugam to, ko teici man Nevainīgo baznīcas kapsētā.

-   Pirms daudziem gadiem, iekams mans tēvs atstāja šo pasauli - lai viņa dvēsele dus Dieva mierā -, kad biju jauns un aizrautības pilns, es rakņājos Mākslās noslēpumos. Tāpat kā tagad darāt jūs. Dievam labpatikās savest mani kopā ar visdižāko lietpratēju mūsu laikmetā un visos citos laikmetos; ar cilvēku, kas apspīdēja mus visus gluži kā saule. Ar Nikolā Flamelu.

Es izslējos ka olekti norijis. Pat gleznojumos attēlotās būtnes šķita iztaisnojam muguru. - Jūs pazināt Flamelu?

-   Sēdēju viņa darbnīcā ka tagad sēžu jūsējā.

-Cikilgi? '

-    Daudzus gadus. Viņš aizgāja mūžībā, lai Dievs mielo viņa dvēseli, pirms piecpadsmit ziemām.

-    Vai jūs bijāt klāt, kad viņš radīja zeltu?

Sirmais vīrs papurināja galvu. Vīna paliekas bārdā ap muti izskatījās ka asinis ap brūci.

-   To skatīja vienīgi Perenella, viņa mīļotā sieva.

-   Taču vēlāk viņš atklāja jums savu noslēpumu? - Tristāns neatlaidās.

Meistars Anselms pastiepa glāzi, lūgdams vēl mazliet vīna. Tristāns gaidīja.

-    Šī Māksla nav Maģija. Vai zināt, kas šis Akmens patiesībā ir? Tās ir zāles, balzams visai slimajai matērijai šajā pasaulē. - Viņš pacēla kreiso roku, un es tikai tagad pamanīju, ka tā ir izkaltusi un gaudena. - Šis loceklis vēl ir mans, lai ari palicis kusls. Dvēsele, kas vieno manu būtni, ir manī viscaur, ari šajā locekli. Tāpat arī metāls - tas, ko jūs saucat par svinu vai alvu, ir gandrīz tāds pats kā zelts vai sudrabs, un vienīgā atšķirība ir pilnības pakāpe. Mūsu pasaulē pastāv tikai viena pilnīga substance - eters, kvintesence, pirmmatērija. Sauciet, kā gribat. Savā visīstākajā stāvoklī tā ir bezveidīga. Taču, savienojoties ar kādu šīs pasaules matēriju, tā iegūst veidu. To atdzīvina princips, ideja. Vistīrākais tas ir cēlmetālos, bet visvājākais - vienkāršos metālos. Svinu nevar pārvērst zeltā, kā burvju mākslinieks uz ielas pārvērš olu kaķēnā. To šķista. To sakausē ar Akmeni, lai metālā ietvertās sēklas uzdīgst, līdz perfekcijas vienotība iegūst meistara norādīto veidolu. Jūs to darāt ne bagātības vai turības dēļ, bet gan visuma pilnveidošanas vārdā.

Tristāns, kura interese te uzversmoja, te atdzisa kā gaiss virs oglēm, aizdomīgi nopētīja Anselma slimo roku. - Esmu dzirdējis, ka Akmens spēj dziedēt cilvēku. Ja reiz pazini Flamelu tik labi, kādēļ neizdziedēji sevi?

Vecais vīrs nokāsējās. - Es esmu vārga Dieva radība. Akmens ir neizmērojami vērtīgs. Es pats to nešķiestu tik prastas miesas dēļ. Flamels uzskatīja, ka Akmens, ja vien tiek izmantots pareizi, spētu iedarboties uz cilvēcisku veidolu tik spēcīgi, ka padarītu nemirstīgu. Taču šo mākslu viņam tā ari neizdevās atklāt.

-    Pats par sevi saprotams, - attrauca Tristāns.

-    Bet kā viņš atklāja Akmeni? - Es berzēja tulznas uz plaukstām, kas radušās, kad esmu pārāk aizrautīgi rāvis traukus ārā no uguns. - Esmu lasījis, ka to var iegūt no zelta.

-Jā. Jā, tieši tā. - Večukam pašķīda siekalas ap muti, un viņš aplaizīja lūpas. Izrādījās, ka viņam ir patiesi milzīga mēle. - Zeltā to var atrast pārpārēm. Taču pat zelts ir netīrs kā dubļi, ja salīdzina ar Akmeni. Tas jāšķīstī trīs krāsnīs. No sēra un dzīvsudraba jāiegūst sēklas un jāsavieno tās Hermētiskajā Straumē. Tā to darīja Flamels.

-    Kā tieši?

-   Vērojiet krāsu! Ugunī tā mainās septiņas reizes, un pilnības mirkli tas top daudzkrāsains kā varavīksne. Tā ir īstā zīme.

Tristāns pielēca kājās. Meistars Anselms bailigi palūkojās apkārt.

-    Melis! Vācies ārā! - Tristāns iespēra pa galdu, un uz tā novietotās krUkas, pudeles un kolbas šķindēdamas notrīcēja. - Kā tu uzdrošinies nākt šurp un atstāstīt pa pusei aizmirstus melus, ko sagrābstīji no Flamela rensteles! Varbūt tu vispār viņu nepazini? Vācies ārā no manas mājas!

Viņš sagrāba večuku aiz pleca un grūda uz durvju pusi. Ja es nebūtu pagadījies ceļā, vecais virs būtu nokritis un varbūt pat lauzis kaklu.

Pēc atgadījuma ar meistaru Anselmu Tristāns divas nedēļas bija dīvainā omā. Reiz, kad atgriezos tornī, ieraudziju viņu stāvam pie saplēstas pudeles lauskām. No plaukstas locītavas pilēja asinis. Kad gribēju pārsiet vāti, viņš sirdīgi atmeta ar roku. Ar meičām pavadītās naktis kļuva arvien biežākas. Lāgiem viņš aicināja mani pievienoties izpriecām - sākumā visai negribīgi, jo domāja, ka neatraidīšu piedāvājumu. Kad viņš saprata, ka es allaž atteikšos, piedāvājumi izskanēja ar ļaunu iepriecinājumu. Viņš saukāja mani par mUku, kad bija labā prātā, un par einuhu, kad staigāja nīgrs, tomēr īsto manas atturības iemeslu tā arī neuzminēja.

Iespējams, meistars Anselms tiešām bija krāpnieks, kas klīda pa Nevainigo baznīcas kapsētu un raudzīja iedzīvoties uz to cilvēku sapņu rēķina, kas naca pētīt Flamela zīmējumus. Taču viņa gvelšana bija radījusi tādu kā gaismas stariņu, kaut ko līdzīgu diedziņam labirintā. Es tam sekoju dienu no dienas, brīžiem izstiepdams to kā stīgu, kas draudēja pārtrūkt, bet citkārt tas meta pamatīgus mezglus. Un es sāku saprast.

Visu savu dzīvi esmu bijis zelta aizgrābts. Sava kritiena viszemākajā punktā es nodarbojos ar dažu dārgmetāla graudiņu iz- kašņāšanu no upes dubļiem - jau Bāzelē es biju ticis skaidrībā ar savu apsēstību. Taču mani, atšķirībā no daudziem citiem, nesais- tija zelta spīdums. Pat savā neziņā es biju raudzījies cauri virskārtai un matījis tajā kaut ko no dievišķi universālā. Es biju jutis šo pilnību gan guldenī, gan zelta lapiņā, ko ar āmuriem kalām Konrāda Šmita darbnīcā, gan Nikolaja Kūzieša viedumā.

Es zināju, kādēļ šīs atziņas manī rosināja tādu apsēstību. Gluži vienkārši es spēju iztēloties pilnību tikpat īstu ka sapni, un pasaule nebūs pilnīga, iekams nebūšu to izpratis.

Es divkāršoju pūliņus. Kamēr Tristāns šķērdēja spēkus apšaubāmās baudās, es paņēmu Flamela grāmatu un atgriezos Nevainīgo baznīcas kapsētā. "Kapsētā, kur es ievietoju šīs Hieroglifis- kās Zīmes," Flamels rakstīja, "es uz sienas radīju Gājienu, kur pareizā secībā redzamas visas Akmens krāsas, kas parādās un pazūd." Sienas gleznojumos Tristāna torni bija septiņi arkā redzamie panno - tie paši, kuri bija apskatami grāmatā. Taču kapsētā bija arī citi, kurus viņš nebija papūlējies nokopēt, - abās pusēs arkai bija attēlotas sievietes, kas devās procesijā uz arkas vidu.

Es izpētīju zīmējumus, paturēdams prātā meistara Anselma vārdus. "No sēra un dzīvsudraba iegūst sēklas." Tagad es zināju, ka ar vārdiem "sērs" un "dzīvsudrabs" nav domātas parastās vielas; tie ir gudri apzīmējumi mīklainiem elementiem, pretpoliem, karstuma un aukstuma principiem.

- Vērojiet krāsu! Ugunī tā mainās septiņas reizes. - Es izskaitīju sievietes gājienā. Septiņas katrā pusē. Pētidams es sāku at- jaust, ka visas sievietes ir vienādas. Tās gan bija meistarīgi attēlotas tā, ka neviena nešķita līdzināmies citai - dažas pagriezušās ar seju pret kapsētu, citas novērsušās vai raudzījās taisni uz priekšu, tās smaidīja, bozās, smējās, rādīja bēdīgu seju. Taču visas bija vienas un tās pašas sievietes atspulgs. Vienīgā atšķirība bija matu krāsa un garums. Dažām mati bija balti kā mēness, citām melni kā nakts, vēl citām - brūni, bronzas vai dzintara krāsas, dzelteni kā medus vai pelēki kā tērauds. Abu gājienu priekšgalā atradās divas sievietes, kas, zinoši smaidīdamas, raudzījās viena otrai acīs pāri arkai - un abām mati bija sarkani kā ciedru miza. Akmens krāsa.

Tā es apstaigāju aptiekas un ieguvu tur lielas zināšanas. Es uzmeklēju mācītus vīrus un gudras sieviņas. Es būros ap Flamela grāmatu, līdz pat miegā spēju noskaitīt tekstu no galvas un uzvilkt tur attēlotās zīmes. Es raudzīju atšķetināt viņa mīklas, urbos attēlos, kamēr uzgāju jaunu to nozīmi. Es šķīdināju,

sakausēju, rūdīju un karsēju. Es par metāliem uzzināju vairāk nekā tad, ja septiņus gadus būtu strādājis Konrāda Šmita darbnīcā. Lai arī gadījās daudzas kļūmes un neveiksmes, es pratu atkārtot Flamela sasniegumus.

Pa ceļam man gadījās viens otrs savdabīgs atklājums. Es dedzināju vara oksīdu, reducēju to ar svina oksīdu un radīju šķidrumu, kas bija melns kā grēks, taču pavisam īsā laikā izžuva. Citā reizē es sakausēju svinu, antimonu un alvu, radot brīnumainu jaunu rņetālu, kas, karsēts virs liesmas, viegli kusa, taču atdzisis uzreiz tapa ciets ka tērauds. Kad parādīju to Tristānam, viņš tikai kaut ko norūca un pavaicāja, vai ar to mēs esam pietuvojušies mērķiem.

Tas nebija priekpilns laiks. Kad nogurums vai Tristāna cietsirdīgā sīkmaniba draudēja novest mani līdz asarām, es nolādēju savu likteni un ļāvos izmisumam. Kāds nelabais mani tā dzina? Es biju desmit gadus dziedējis sevi no pārmērīgajām vēlmēm, desmit mokpilnus, pazemojumu pārpildītus gadus, kas mani visbeidzot noveda pie upes dubļu skalošanas. Bāzele es savā cellē un ar savu rakstāmspalvu beidzot biju laimīgs - uzticīgs kalpotājs cienījamāku viru godkārei. Visu to bija izjaukusi nejauša atkalredzēšanās un viens vienīgs teikums grāmatā. Bija sajūta, ka es taus-' tīdamies maldos pa tumšu tuneli, manu muguru lauž smaga nasta un potītes nospiež važas.

Taču es turpināju ceļu. Zelts vērtās melns, tad bronzas krāsas, tad pelēks kā mākoņi un tad sarkans kā vīns - es pratu iegūt Flamela aprakstito krāsu secību. Sudrabs pretojās ilgāk, taču pēc nedēļām ilga izmisīga darba arī tas padevās. Visbeidzot kādā tumšā novembra naktī es pacēlu miezeri un trīsēdams ieraudzīju iesarkanu pulveri ciedra mizas krāsā.

Es iemērcu pirkstu galus tajā un pacēlu graudiņus pret lampu. Tie bija sīki kā putekļi, saldi smaržoja, taču bija sausi kā sāls. Pulvera gan bija biedējoši maz - visu manu nedēļām ilgo centienu iznākums bija sarucis līdz niekam, ko varētu sabērt uzpirkstenī.

Uzlicis miezerim apgāztu krūku, es paņēmu lampu un devos meklēt Tristānu. Māja grima tumsā, kas slēpa tajā valdošo netīrību. Mūsu eksperimentu izmaksas auga, tādēļ Tristāns citu pēc cita atlaida kalpotājus, un mēs zaņķī palikām vieni paši. Tas plašo māju padarīja vēl biedējošāku. Starp zirnekļu tikliem skraidelēja žurkas; no gobelēniem, kas karājās pie sienām, mani vajāja šaušalīgi neradījumi. Reiz es paklupu pār koka soliņu un no bailēm teju izlaidu garu. Viss ķermenis grima drūmā bezspēkā, taču tajā pašā laikā mani sagrāba brīnišķīgā mirkļa saviļņojums.

Es uzgāju Tristanu gultā, un viņam virsū izpletusies gulēja kārna, kaulaina ielasmeita. Abi bija pliki un snauduļoja. Sievietes kājas izraibināja blusu kodienu punktiņi, un matos mudžēja kaut kas līdzīgs utīm. Acīmredzot Tristāns bija spiests taupīt naudu ne tikai uz kalpotaju rēķina.

Saimnieks paslējās uz elkoņa. Ielasmeita novēlās nost, atklājot mazītiņas krūtis un krietnu tiesu apmatojuma.

-   Vai beigu beigās pievienosies mums? - Tristāns ņirgājās.

-    Es atradu.

Viņš nogrūda meiču sāņus un izlēca no gultas, ar kāju apgaz- dams vīna glāzi. Tad paķēra teva zobenu, kas makstī bija novietots uz plaukta.

-   Vai esi pārliecināts?

-   Tu labi zini, kā var to pārbaudīt.

Mēs atgriezāmies tornī, Flamela neizdibināmo būtņu ielokā. Virs mums muti pleta melna bezgalība. Klusuciešot es saslaucīju pulventi papīra tūtiņā. Sākotnēji biju nodomājis kādu daļu pa- glabat gadījumam, ja pirmā projekcija neizdotos, taču pulverīša bija tik maz, ka es neuzdrošinājos atlikt malā ne graudiņa. Aizlo- cījis tūtiņu, es uzpilināju tās galam vasku. Uz soliņa atradās spogulis, ar kura palīdzību es ķēru saules starus; nejauši ieraudzījis savu atspulgu, es nodrebēju. Mana āda bija pelēka, mati - plāni, un acis dziļi iekritušas. Plaukstas bija sārtas, spīdīgas, gludas kā bērnam - pie vainas bija daudzās reizes, kad steigā biju tās apsvilinājis. Vitriola šļakata bija iededzinājusi man vaigā mēnesim līdzīgu rētu.

Tristāns pienesa olai līdzīgu vāzi, kas bija gatavota no pūsta stikla, un piepildīja to ar pulveri saberztu svinu, ko nosvēra un apšļakstīja ar dažām dzīvsudraba lāsītēm. Pēc tam viņš aiztaisīja vāzi ar kristālā aizbāzni un apdedzināja malas ar vaska sveci. Kamēr Tristāns rīkojās, es ar liekšķeri metu ogles krāsnī, pūtu plēšas un vēroju, kā uguns maina krāsu - no sarkanas pārtop oranžā un pēc tam spoži baltā, no kuras sāpēja acis. To ieraugot, man bija skaidrs, ka esam gatavi.

Es ar dzelzs lūkšām satvēru stikla olu un iemetu to pašā uguns vidū. Tristāns atbalstījās ar roku uz mana pleca un paliecās uz priekšu, uzmanīgi vērodams procesu. Lai ari nakts bija vēsa, mēs abi bijām noplūduši sviedriem.

-   Cik ilgs laiks paies?

-   īstais brīdis būs redzams, - es atteicu.

Mēs stāvējām un skatījāmies, saspiedušies tik cieši, ka mūsu sviedri sajaucās. Es gan to tik tikko manīju. No vāzē sabērtajām metāla skaidiņām uzvērpās tvaiks. Svins atmaiga, izkusa un sāka mest burbuļus, uzsūkdams sevi dzīvsudrabu.

Es atrāvos no Tristāna un saspiedu plēšas, iepūzdams uguni jaunu dzīvību. Versme apsvilināja man seju, tornī uzšāvās dūmu stabs. Tristāns atkāpās, plaukstām aizsedzis acis, bet es paliku kā iemiets krāsns priekšā.

Stiklā noplaiksnīja zibsnis, un es sapratu, ka pienācis īstais brīdis. Es pasniedzos ar biguli un nodauzīju vāzes aizbāzni, ar lūkšām pacēlu papīra turziņu un iemetu vāzē. Tā iekrita verdošajā metālā vāzes apakšā un aizdegās ar visšķīstāko, visbaltāko liesmu, kāda vien redzēta, - kā saules gaisma uz sniega. Kamēr turza dega, es redzēju auru, zaigojošu nimbu, kas pildīja vāzi ar krāsām. Varavīksne.

Es pasaucu Tristānu. Arī viņš laikam bija to redzējis, jo pieskrēja klāt un nostājās man līdzās. Abi kopā izvilkām vāzi no uguns un nostādījām taisni uz grīdas. Tristāns izvilka zobenu no maksts, pacēla un cirta. Stikla ola pārplīsa, un abas puses nokrita uz grīdas. Cauri dūmiem un sviedriem, kas koda acis, mēs rau- dzījām, ko paši esam radījuši.

23

Ņujorka

Atgriešanās dzīvoklī izrādījās grūtāks uzdevums, nekā domāts. Policists formastērpā izsniedza plastmasas cimdus un elastīgus maisiņus, kas līdzinājās dušas cepurītēm un bija jāuzmauc uz apaviem. Tad viņš pacēla lenti, kas aizšķērsoja ceļu dzīvoklī. Niks un Sets pieliecās un iegāja dzīvojamā istabā.

Niks aptvēra, ka beidzamo reizi dzīvokli bija apskatījis tikai "Trinkšķi". Viņš nopētīja Breta galdu un tad paraudzījās uz to pusi, kurp bija vērsta videokamera, un pūlējās noteikt, kur stāvējis slepkava. Breta datora gan dzīvoklī nebija, tāpat kā krēsla, pie kura viņš bija piesiets. Par laimi, ari līķa vairs nebija, lai gan uz paklāja bija palikuši daži traipi, kas varēja būt Breta asinis. Cik ilgi bija jāglabā pierādījumi nozieguma vietā?

Iegājis savā istabā, Niks nosprieda, ka policisti ari tur noteikti ieskatījušies. Viss šķita kārtībā, taču vienlaikus telpa atstāja nevīžības iespaidu - ka prece, kas iegrūsta atpakaļ iepakojumā. Niks grasījās apsēsties uz gultas, taču pārdomāja. Viņu bija sagrābušas bailes pieskaroties sabojāt kādu pierādījumu. Viņš pietupās pie galdiņa blakus gultai un atvēra atvilktni. Tās dziļumā zem ierastā pēcskušanās losjonu, grāmatiņu un prezervatīvu slāņa bija aprakts ādas maks ceļojumiem - izlaiduma dāvana no vecākiem. Izņēmis pasi, viņš ieslidināja maku jakas kabatā. Nevar paredzēt, kad to var ievajadzēties. No pases vāciņa drūmi vērās zeltains ērglis ar bultu saišķi nagos.

-Nik?

Viņš aiztaisīja atvilktni un pagriezās, cenzdamies neizskatīties vainīgs. Durvīs stāvēja Sets, un advokātam pār plecu lūkojās policists. Vai tie pamanījuši viņu nobēdzinām maku? Vai kabata nav izspiedusies?

-    Atradu. - Klusajā dzīvoklī balss izklausījās nedzīva. Viņš pameta pasi Setam. - Ejam.

Niks vēl pēdējo reizi pārlaida skatienu dzīvoklim. Uz grīdas jau trešo dienu mētājās kamolā savīstīta zeķe. Žurnāls bija atšķirts lappusē, kuru viņš tovakar lasījis maltītes laikā. Uz skapja durvīm bija pakārti divi saburzīti krekli, kurus viņš gatavojās izgludināt. Viņa agrākā dzīve. Niks atcerējās reiz lasījis National Geographic rakstu par Alpos atrastu sasalušu alu cilvēku, kurš pilnībā saglabājies - pat bļodiņa ar ogām viņam rokās palikusi neskarta. Zinātnieki sprieda, ka senais cilvēks laikam aizmidzis blakus ledājam un ledus to pilnībā pārklājis. Niks dažreiz par šo gadījumu iedomājās - vai nabags maz atģida, kas notiek? Vai bija bridis, kad viņš nosalis pamodās un atklāja, ka ir iesprostots ledū? Vai ledus bija tik caurspīdīgs, ka varēja redzēt saules apspīdēto ārpasauli? Vai viņš kliedza? Vai ledus bija sasaldējis viņa plaušas?

Pat modinātājpulkstenis pie Nika gultas bija kritis par upuri noburtajai istabai. 00:00. 00:00. 00:00. Zilie cipari mirguļodami rādija apstādināto laiku. Droši vien policija atslēgusi pulksteni, kad pārmeklēja istabu.

-    Nāc taču! - Sets nepacietīgi uzsauca.

Pūlēdamies paturēt istabu atmiņā, Niks gausi devās uz durvju pusi un tanī brīdī ieraudzīja Džilianas fotogrāfiju. Tā atradās uz tualetes galdiņa, aizslēpusies aiz pudelītēm un dezodorantiem. Viņam nez kāpēc bija pietrūcis spēka to nobēdzināt prom no acīm. Viņš grasījās pieiet tuvāk un apskatīt fotogrāfiju.

- Nevajag, - Sets iejaucās un pavicināja pasi. - Tu jau policijai esi diezgan palīdzējis.

Pēdējo reizi Nikam pase bija vajadzīga, pirms pusotra gada atgriežoties no Berlīnes. Viņš pat nebija pārliecināts, vai tā vēl ir derīga. Spiests dokumentu nodot policijai, viņš tomēr jutās kā iedzits stūri - it kā būtu izsniedzis cietumsargiem savas kameras atslēgu. Mājās viņš nedrīkstēja atgriezties, doties ārā no pilsētas arī ne.

Tā kā Nikam nebija, kurp iet, viņš klida pa ielām. Gaisa temperatūra bija krietni nokritusies, un radio solīja puteni. No kanalizācijas lūku caurumiem mutuļoja tvaika vērpetes, haitiešu ielu tirgotāji piedāvāja skrāpjus ledus nokasīšanai no automašīnas stikliem un melnus ādas cimdus. Ēku sienās atspoguļojās betona pelēkas debesis.

Viņš zināja, ka jāiet uz banku, taču visu laiku atlika gājienu; viņš baidījās no vēl viena atraidījuma, bijās izraisīt aizdomas. Niks nemitīgi izdomāja svarīgākas darīšanas - aplūkot preces universālveikala skatlogos, apstaigāt grāmatveikalus un pašķirstīt tajos žurnālus. Vienā bija kafejnīca - viņš izrakņāja somu un atrada mazliet sīknaudas, ar ko pietika vienai espresso.

Kafejnīca bija karsti, ļaužu kā piebāzts. Atsevišķu galdiņu Niks neatrada, tāpēc nācās sēdēt kopā ar jaunu sievieti, kas bija sev priekšā nokrāvusi trīs collas augstu modes žurnālu kaudzīti un lasija. Ieraugot nelūgto viesi piesēžamies līdzās, viņa veltīja tam neapmierinātu, draudīgu skatienu un pēc tam vairs nelikās par viņu ne zinis.

Niks novietoja klēpjdatora uz galdiņa malas. Viņam bija doma mazliet pastrādāt, taču lielākā daļa darba materiālu glabājās FIB serveros un pārējais bija palicis policijas iecirknī Desmitajā ielā. Nekas cits neatlika, kā atgriezties pie kārts - it kā kasot rētu, kas jau tāpat noplēsta jēla. Atslēga ir lācis. Nē, nav vis. Ne grizli- lācis, ne panda, ne koala, ne polārlācis, ne Kadjakas lācis, ne lācis Jogijs, ne brūnais lacis…

Iesāpējās galva. Niks aizvēra programmu un sāka somā meklēt pretsāpju tabletes, taču atrada tikai piecu centu monētu. Istabā gan bija palikušas zāles, taču viņš šaubījās, vai Roiss ielaidīs dzīvoklī tāda nieka dēļ. Niks spēja bez pūlēm iztēloties sarunu.

"Vai jums ir atkarība no pretsāpju līdzekļiem? Vai jus piegādājāt zāles mis Lokhārtai? Kādēļ glabājat uz galdiņa viņas fotogrāfiju, ja pats sacījāt, ka izšķīrāties pirms pusgada?"

Fotogrāfija. Viņš datorā atvēra jaunu mapi. Reālajā pasaule šī mape būtu putekļu klāta, ar nodzeltējušām malām, varbūt pat dažu asaru plankumu izraibināta. Taču digitālajā pasaulē tā bija tikai viena ikona, tāda pati kā dučiem citu, un allaž tikpat svaiga un neskarta kā izveidošanas dienā. Mapē glabājās pāris duču fotogrāfiju, kas izkārtotas ideālās rindās kā tauriņi kolekcionāra vitrīnā - tās bija vienigās piemiņas lietas no laika, kas pavadīts kopā ar Džilianu. Lai arī spējīga bez kautrēšanās norunāt tikšanos ar vilcienā iepazītu svešinieku, viņa bija pārsteidzoši bikla fotokameras priekšā. Viņš nospieda slīdrādes pogu un apskatīja attēlus, kas uznira un pazuda no ekrāna. Nepilnas minūtes laikā gar acīm aizslīdēja seši dzīves mēneši.

Viena no pēdējām parādījās viņa istabas fotogrāfija. Niks labi atcerējās, kā bija to uzņēmis. Viņš devās aizslēgt dzivokļa ārdurvis un atgriežoties ieraudzīja Džilianu saritinājušos gultā - sievietei mugura bija vienīgi vecais augstskolas T krekls, ko viņa izmantoja pidžamas vietā. Aina nebija īpaši neparasta, taču kaut kas tajā Niku aizkustinaja - vārā galda lampas mestā gaisma un ēna starp augšstilbiem, kur tenisa krekls bija parāvies augšup, krūšu apaļumi zem ieplēstā V veida kakla izgriezuma, brūnie mati, kas savijušies zem zoda. Šādi viņa izskatījās kā pati pilnība - skaista, neatvairāma - un piederēja tikai viņam. Paķēris no plaukta fotokameru, Niks nospieda slēdzi, iekams sieviete paguva iebilst. Vēlāk viņš to izdrukāja un ierāmēja. Džiliana, protams, protestēja, taču viņam par to bija maza bēda. Viņš pirmo reizi bija guvis pārliecību par šīm attiecībām un atļāvās iegūt piemiņu par tām. Ar savu ieguvumu viņš lepojās.

Drīz pēc tam attiecības pajuka.

Taču šoreiz, pirmo reizi vairāku mēnešu laikā, Nikam bija vienalga - viņš vērās fotogrāfijā, gandrīz aizmirsis par Džilianu. Viņš palielināja attēlu, pievilkdams tuvāk sievietes tenisa kreklu. Ekrānu aizpildīja tumši zils vairogs, un pāri Džilianas krūtīm stiepās viens vārds: "Brauna." Aiz tā, apķēris ar lielajām priekš- ķepām vairogu, vīdēja milzīgs brūnais lācis.

Grāmatu veikaliņā gan bija interneta pieslēgums, taču tobrīd tas nedarbojas. Niks izskrēja kāpnēs un caurskatīja veikala nodaļu sarakstu. Pagrabstāvā atradās izglītības un karjeras nodaļa. Viņš ar liftu nobrauca lejā. Tur gandrīz neviena nebija - tiem, kas nesen svinējuši Ziemassvētkus, nav bijis laika atcerēties, cik ļoti viņi necieš savu darbu.

Meklēto viņš atrada kādas ejas galā veikala tālākajā malā - Dž. B. Morforda grāmatu "Amerikas prestižākās universitātes". Viņš šķirstīja lapas ar fotogrāfijām, kurās bija attēlotas gotiskas klosteru ēkas un gaišmatainas meitenes ar pārāk glītiem zobiem un Šekspīra grāmatām rokās. Ilgi jāmeklē nebija.

Brauna universitāte

Studentu skaits: 7 740 (apt.)

Talismans: lācis Bruno

Viņš nometās uz pelēkā ķebliša ar gumijai līdzīgu apšuvumu un novietoja klēpjdatoru uz viena ceļa, uzmanīgi balansēdams un pārliecinādamies, ka neviens viņu neredz. Programma CryptycĶ atvērās uzreiz. Niks noklikšķināja uz attēla.

Ievadiet paroli:

bruņo

Parole nepareiza.

Ievadiet paroli:

Bruno

Parole pieņemta.

24

Parīze, 1433. gads

Atmodos uz kaila akmens. Ada bija mikla un salta, kauli stīvi kā dzelzs. Es biju kails, vienīgi ap gurniem bija aplikts īss audekla gabals. Sāpēja galva. Kad atvēru acis, tajās iedzēla spilgtā ziemas dienas gaisma, un es tās atkal samiedzu.

Uztrausies kājās, es nevarēju atrast drēbes, tāpēc norāvu no sienas gobelēnu un ietinos tajā. Basām kājām soļoju pa tukšo māju, un audekls vilkās aiz manis, atstājot platu taku putekļos. Nonācis pie torņa durvīm, es uz brīdi apstājos. Sāpīga dunoņa galva pastiprinājās. Es zināju, ko atradīšu aiz durvīm.

Man nebija ne jausmas, cik nolaists tornis bija kļuvis pēdējo trakulīgo, murgaino nedēļu laikā. Viss grima netīrumos. Uz krūkām, kuras nebiju izmazgājis, klājās melni nosēdumi. Manu neveiksmīgo eksperimentu rēgi sastinguši mētājās, kur pagadās. Vairākas vietas uz galda bija kā sētin nosētas ar putnu izkārnījumiem. Uz grīdas pie aukstās krāsns atradās mūsu saplēstā ola. Stikla lauskas zaigoja kā sašķaidīts kronis, un blakus tām rēgojās nomestais zobens.

Pie durvīm kaut kas nočabēja, un es pagriezos. Tajās stavēja Tristāns bruņā apmetnī un tikko ielieta vīna glāzi rokā. Zem acīm vīdēja tumši loki. Es pat teju gaidīju, ka viņš pacels zobenu un nocirtīs man galvu - kā Hērods gleznojumā. Daļēji es tiešām priecātos par to.

Viņš paraudzījās uz atdzisušā metāla kaudzīti stikla lausku vidu. Tas bija pelēks, vienkrāsains metāls un stipri līdzinājās svinam, ar kuru mēs bijām piepildījuši olu. Bet no pulvera, kuru es ar tādām pūlēm biju ieguvis, nebija ne vēsts.

Mēs bijām cietuši neveiksmi.

Visu dienu pavadīju, kārtodams piedrazoto laboratoriju. Iz- slaucīju restes. Piepildīju mucu ar ūdeni un izmazgāju visus kausus un traukus, kuriem biju pieskāries. Saltais ūdens uzjundīja galvassāpes ar jaunu spēku, taču es piespiedu sevi nerimties, līdz viss bija tīrs. Pēc tam es izgāju ārā un uzšļācu sev uz galvas spaini ūdens, lai noskalotos. Sakārtoju instrumentus plauktos un sabēru pārpalikušos materiālus kārbās un krūkās. Nekā cita darāma nebija. Diena bija tukša, kā brīvs sprīdis starp nesaderīgiem manas dzīves posmiem. Es nevarēja tur palikt, taču nezināju, kurp doties.

Tovakar ieradās trīs Tristana draugi spēlēt kārtis. Saimnieks iekurināja hallē uguni un atvēla mučeli vīna. Citkārt es butu no kompānijas izvairījies un ieslēdzies tornī, taču tonakt es tur ne- vareju uzkavēties un nealku arīdzan nobēgt kada citā mājas kaktiņā. Es atkal atskārtu, kādos apstākļos jāmitinās, un mani pārņēma šausmas.

Tristāna draugiem man nekas nebija sakāms. Pieņemu, ka tie bija vairāk vai mazak dižciltīgu ģimeņu jaunākie deli, laiski puiši, kam vienīgais mērķis dzīvē ir šķiesties ar bagātībām, kuru pārpalikumi tiks atstāti brāļiem. Es biju mēms kā zivs un visu uzmanību veltīju kārtīm. Tiesa, ne spēlei - es liku bankā, cik vien maz varēju, lai gan vairak, nekā man bija, un pacietu pārgalvīgi jautros saucienus: "Žēlastības dāvanas!" Taču mani bija apbūrušas pašas kārtis. Tās bija skaistas - trakulīgs putnu, zvēru, ziedu un cilvēku atainojums, kas te parādījās manās rokās, te atkal pazuda. Dveseles pelnos jutu iegruzdamies kādu sīciņu oglīti. Es pamanījos zaudēt divas partijas vienīgi tādēļ, ka negribēju šķirties no dažām kārtīm un alku tās aplūkot ilgāk. Būtnes bija uzzīmētas ārkārtīgi prasmīgi, un trauslās kontūras bija tik izteiktas, ka šķita gandrīz iecirstas papīrā. Tās atgādināja figūras, kuras pats biju iegravējis zeltā Konrāda Šmita darbnīcā.

Ši doma atgādināja vēl kadu notikumu, taču man īsti neizdevās atsaukt to atmiņā. Kavēdamies raižpilnās apcerēs, es zaudēju vēl divas partijas un tad nolēmu pievērsties spēlei.

Tā nebija sarežģīta. Mērķis bija savākt piecas secīgas kārtis no viena masta vai četras vienādas pakāpes kārtis no katra masta. Katrā gājienā spēlētājs nolika vienu karti un paņēma citu - vai nu cita spēlētāja nolikto (kuru viņš redzēja) vai vienu kārti no komplekta (kuras vērtību viņš neredzēja). Paņēmis kārti, viņš varēja paaugstināt likmes, un tādā gadījumā nākamajam spēlmanim bija vai nu jānosauc tā pati likme, vai jāmet kārtis galdā.

Es visu vakaru biju pagalam paviršs, nosaukdams zemas likmes no sava konta un pirmajā izdevīgajā brīdī atteikdamies no turpmākās spēles. Pārējie to drīz vien ievēroja un sarīkoja paši savu spēli, mētājoties ar nožēlojamām likmēm, plaukšķinot un jautri aicinot mani nosaukt tādu pašu likmi un turpināt spēli vai apsaukājoties, kad atteicos. Tanī brīdī es aptveru, ka liktenis man iedalījis nepārspējami labas kārtis. Trīs astotnieki - zvēri, putni un brieži - un briežu desmitnieks un kalps.

Solīju savu parasto nabadzīgo likmi, vēroju pārējos spēlmaņus un apsveru - krāt astotniekus vai briežu secību. Tristāns paņēma putnu devītnieku un atmeta briežu piecinieku - tā bija laba zīme. Viņa draugs paņēma kārti no kaudzītes, saviebas un nolika briežu devītnieku.

- Likmes nebūs.

Es centos saglabāt mieru. Izlikos, ka apskatu kārtis rokā un neizlēmīgi turēju roku virs komplekta un atmesto karšu kaudzītes. Es paņēmu devītnieku. Tagad man bija briežu astotnieks, devītnieks, desmitnieks un kalps, un arī tris astotnieki. Doma, ka viena kārts var man atnest uzvaru, bija kā liķieris asinīs. Ne naudas dēļ; man bija prieks sakaut Tristānu un viņa draugus. Ar vienu reizi pietiktu.

Taču krāt es varēju tikai vienu komplektu, no otra bija jāatsakās. Kārtis brīžiem bija grūti saprotamas - es vēl un vēlreiz pārskaitīju attēlus uz tām, lai būtu pārliecināts, ka nekļūdos. Kādā vietā uz galda atradās divi astotnieki, un ar vienu man pietiktu, lai komplekts būtu pilnīgs. Taču tikpat labi briežu septītnieks vai dāma būtu trūkstošā kārts manā briežu komplektā, šī dilemma mani paralizēja.

- Cik ilgi vēl viņš domās, kā labāk padoties? - īgņoļās spēlmanis, kas sēdēja man pie kreisās rokas. Viņa vārds bija Žaks, un kārtis piederēja viņam. Es ilgojos apjautāties par tām sīkāk, taču nevarēju sevi piespiest.

Es atkal palūkojos uz kārtīm, ko turēju rokā, un pamanīju, ka viena atradās vairāk uz āru nekā pārējās. Putnu astotnieks. Es to izvilku un nometu uz galda, tai sekoja ceturtdaļpenijs. Lūk, cik maz vērta ir mūsu dzīve!

Pārējie spēlmaņi, ieraugot manu likmi, izturējās tikpat uzjautrināti kā parasts. Viņi sarīkoja lielu teātri, rakņādamies makos, kasīdami pakaušus un mezdami krustus, izlikdamies neganti satraukti. Patiesību sakot, ta rīkojās tikai trīs, kurpretim Žaks bija sastindzis brīdī, kad izspēlēju kārti. Es nebutu to ievērojis, taču drīzā uzvara saasināja maņas. Kamēr pārējie ālējās, viņš mierīgi pievāca putnu astotnieku un pacēla likmi lidz penijam.

Spēle turpinājās. Nākamajā gājiena es vilku no komplekta un lūdzos, lai Dievs sūta man septītnieku vai dāmu. Es paņēmu kārti rokā un pacēlu pret pavarda uguni.

Man pretī lūkojās astoņi mežoņi, vicinādami rungas, izrādīdami sevi un cietsirdīgi izņirgdami manas cerības. Es būtu uzvarējis, ja nebūtu iepriekšēja gājienā atmetis putnu astotnieku.

Pat neizlikdamies, ka apsveru iespējas, es nometu kārti uz galda. Mani sagrāba izmisums - pēkšņas iegribas uzpludos es piemetu bankā vēl vienu peniju. To redzot, Žaks nenovaldījās un, paņemdams manu kārti, uzmeta man vērīgu skatienu. Pateicoties manām kļūdām, viņam bija divi astotnieki un vēl sākumā iedalītās kārtis.

Es sēdēju, vēroju pārējos spēlmaņus un prātoju, vai tiem rokās ir man vajadzīgās kārtis. Diviem Tristāna draugiem katrā ziņā nebija nekādu izredžu, un viņi drīz meta kārtis galdā. Tās iejauca komplekta kaudzītē. Taču Tristāna izvēle, atmetot vai uzņemot kārtis, neļāva secināt, ko viņš vāc. Viņš ne reizi nepacēla likmi, taču allaž rāmi piemeta tikpat, cik iepriekšējais. Toties es katru reizi vilku tikai no komplekta un lūdzu Dievu. Man tika vien virkne putnu un ziedu masta. Vienīgais mierinājums bija tāds, ka Žaķu acīmredzot piemeklējis līdzigs liktenis. Viņš nekad nepaņēma cita spēlmaņa noliktu kārti un, tāpat kā es, meklēja laimi kaudzītē. Es zināju - kamēr vien pieturēšu atlikušos divus astotniekus, viņam četri nepieciešamie astotnieki netiks.

Mana sīkā monētu kaudzīte bija gandrīz izsīkusi, tomēr man joprojām nebija tikusi meklētā kārts. Es atkal pacēlu kārti no komplekta un gandrīz tūdaļ nometu uz galda. Žaks pacēla kārti no kaudzites, izlikās, ka iemaisa to starp rokās turētajam kārtīm, taču pēc tam to pašu nolika uz galda. Tai sekoja sudraba gabals.

-    Kurš liks to pašu?

Tristāns lādējās un nosvieda kārtis uz galda. Es paskatījos uz savām - secīgas četras brieža masta kārtis, to vidū arī astotnieks, un vēl zvēru astotnieks. Man nebija šaubu, ka Žaks nodomājis izsist mani no spēles. Tik tuvu uzvarai es šovakar vēl ne reizi nebiju. Un naudas man vairs nebija.

-Še.

Uz galda nonāca vēl viena sudraba monēta. Tā aizripoja pa nolakoto galda virsmu un iekrita kaudzītē. Es paskatījos uz Tristānu.

-   Tā ir tev. Vairs likmes nelieciet. Spēlējiet, kamēr noskaidrosies, kurš uzvarēs.

Tajā brīdī es viņu mīlēju vairāk nekā jebkad - lai gan vēlāk aptvēru, ka viņš tā rīkojies, lai pakaitinātu draugu. Viņi bija kā klaiņojoši suņi, kas ieķērās cits citā, tiklīdz manīja kaut niecīgākās vājuma izpausmes.

Mēs spēlē bijām palikuši divi vien. Žaks pārcēlās pavardam otrā pusē un nosēdās iepretim man. Puse sejas mirdzēja uguns apgaismojumā, bet otra puse grima ēnās. Pārējie sēdēja galda malās un slēdza derības - kāda masta kārts būs nākamā, cik gājienu būs nepieciešams līdz uzvarai, vai manis pacelta kārts būs stiprāka vai vājāka nekā tā, ko paceļ Žaks. Tā kā mums vairs nebija jāizdara likmes, varējām spēlēt zibenīgi. Mūsu rokas šaudījās virs galda kā mušas ap gaļu, ņemot no kaudzītes kārtis un teju nevilcinoties metot tās atpakaļ uz galda.

Žaks pacēla briežu piecinieku un nometa atpakaļ. Brīdi es pārdomāju, vai to pacelt un cerēt uz sešinieku - bet tad man nāktos atteikties no viena astotnieka. Es paņēmu no komplekta kārti, apgriezu otrādi un jau dzīros nomest, kad prāts piepeši atjauta, kas tā bija.

Ziedu astotnieks. Iesāpējās pakrūtē - nav šaubu, ka Dievs debesīs gardi smejas par mani. Jau trešo reizi vienā vakarā man rokās bija trīs astotnieki, un es ar tiem neko nevarēju iesākt. Nometu kārti uz galda.

Kā jau biju paredzējis, Žaks to pievāca sev, iegrūda rokā un ar plašu žestu atbrīvojās no citas. Vēroju, kā tā noslīd uz galda. Dāma sēž pļavā, apbrīnodama savu atspulgu spogulī, un blakus kleitas stērbelei sīciņš briedis grauž zāli. Briežu dāma.

Es izšāvu roku to paķert, taču pusceļā to sagrāba kāda cita - Žaks satvēra manu plaukstu un saspieda tā, ka iekrakšķējās kauliņi. Neatlaizdams roku, viņš ar otru izklāja uz galda savas kārtis. Ziedi, mežoņi, putni un… zvēri.

Dusmās Tristāns iespēra pa galda kāju. Ciemiņi sajūsmināti auroja un klaigāja. Vēl arvien turēdams manu roku, Žaks rauša kopā monētu kaudzīti.

- Pagaidi!

Roka stipri sāpēja, taču es to gandrīz nejutu. Sakodis zobus, es izliku uz galda savas kārtis. Četri brieži, un zvēru astotnieks. Vēl viens zvēru astotnieks.

Es nokratīju Žaka plaukstu un novietoju abas kārtis vienu otrai blakus. Tās bija vienādas. Nevis līdzīgas, bet gan pilnīgi vienādas. Ideālas kopijas, ka vienas presformas radītas monētas.

Tristāns apķērās pirmais. Abi pārējie bridi vilcinājās, taču tūdaļ apjēdza, ka ir apkrāpti, un metās virsu Žakam, nogāza no krēsla un mēģināja piespiest pie grīdas, taču viņš izrādījās spēcīgāks. Vienu viņš notrieca no kājām ar spērienu pa cirkšņiem, bet otram iegāza ar krāsns kruķi un rāvas uz durvju pusi. Tristāns skrēja pakaļ, un abi pārējie kliboja aiz viņa, cik vien ātri spēja.

Es paņemu kārti un līdz ar visiem izgāju ārā. Žaks augšpēdus gulēja dubļainajā pagalmā mājas priekšā, un draugi viņu spēra, sita, kaustīja un kodīja, apveltot ar kliedzieniem: "Krāpnieks! Žīds!" It īpaši Tristāns šķita nerimstoša trakuma pārņemts, un man kļuva bail par Žaka dzīvību.

Tādu nelaimi es nevarēju pieļaut. Pieskrējis pie ņudzošā ķermeņu pūžņa, es iespraucos pa vidu, vairīdamies no belzieniem, kas netaupīja nevienu. Pārējie nosprieda, ka esmu sadomājis piebiedroties kautiņam, un acīmredzot bija iepriecināti - viņi atrāva Tristānu malā un sauca, ka ikvienam kalpam pienākas gandarījums. Viens apsēdās Žakam uz kājām, lai arī pēc tā nebija vajadzības. Viņa krekls mirka asinis, lupa bija pāršķelta un viena acs bija gandrīz ciet. Kreisās rokas pirksti bija salauzīti zem zābaku zolēm.

Notupies Žakam blakus, es pacēlu karti. Saltaja mēnesnīcā mana dvaša uzreiz pārvērtās garaiņos.

-    Kur tu to dabūji?

Žaks pagrieza galvu un izspļāva zeme asiņainu kunkuli. Uz akmens plātnēm noklidzināja zobs.

-    No kāda vīra Strasbūrā.

-    Kā viņu sauca?

Guļošais papurināja galvu.

-    Kā viņš to paveica?

Žaks pārprata manu jautājumu. - Viņš man tās pārdeva.

Pārējiem metās garlaicīgi. - Sit nost! - viens iebrēcās.

Es neklausījos. - Kur es viņu varu sameklēt?

-   Zem lāča zīmes.

Piekautais spēlmanis izklepoja asiņu šļakatu. Dažas lāsītes nonāca uz kārts, un es to steigšus atrāvu nost. Tad es pieslējos kājās un devos prom, pūlēdamies neklausīties gaviļu pilnajos rēcienos aiz muguras. Asinis un vīns reibināja mani. Es cieši lūkojos uz kārti rokā - tas bija vienīgais, kam šajā plašajā nolādētajā mājā bija nozīme.

Cik vēl tādu ir šajā pasaulē? Un ka autoram tās izdevušās tik ideālas?

25

Ņujorka

Kārts sadalījās divās daļās. Ekrāna kreisajā pusē redzamā kārts nebija atšķirama no oriģināla, kas palika ekrāna centrā. Otrajā pusē parādījās trīs teksta rindiņas.

177 rue de Rivoli

Boite 628

300-481

-   Atvainojiet?

Niks tik strauji pacēla galvu, ka gandrīz nometa klēpjdatoru. Viņam blakus stāvēja pārdevēja ar mācību grāmatām rokās. Viņš noliecās, lai aizsegtu ekrānu.

-    Vai jums kā palīdzēt?

Niks aizcirta klēpjdatoru. - Ne, paldies.

-    Kafejnīcā ari ir interneta pieslēgums, - meitene izpalīdzīgi bilda.

-    Pateicos.

Spiezdams klēpjdatoru pie krūtīm, viņš nesteidzīgā solī devās atpakaļ pie kāpnēm, kas veda uz pirmo stāvu. Prieku par paroles uzlaušanu lēni nomainīja apjukums. Kad ievibrējās priekšēja bikšu kabatā ieliktais mobilais tālrunis, Niks to tik tikko sajuta.

Ekrāns vēstīja, ka bijuši divi neatbildēti zvani, abi pēdējo desmit minūšu laika. Laikam pagrabā nebija zonas. Viņš apskatīja numurus. Pirmais bija zvanījis Sets, bet otrs šķita kāds nezināms vietējais numurs. Viņš piezvanīja Setam.

-   Nik? - advokāts atsaucās gandrīz uzreiz. - Paldies Dievam!

-    Kas noticis? - Sets laikam bija mašīnā, jo Niks bija spiests runāt skaļak, lai pārkliegtu fonā rēcošo satiksmes troksni.

-   Sliktas ziņas. Puika mainījis liecību.

Izklausījās, ka Setam garam pašāvies kaut kas līdzīgs raķetei.

-   Tagad viņš apgalvo, ka varbūt tomēr nav tevi redzējis gaiteni tajā brīdī, kad atskanējis šāviens. Iespējams, tas bijis mirkli pirms vai pēc rībiena.

-    Kā tas jāsaprot? Izdzirdējis šāviena blīkšķi, viņš ieskrēja dzīvoklī. Ha… Hallo?

Ausī iesitās neizturams klusums. Kad Sets atkal sāka runāt, vārdi plūda saraustīti, tos gandrīz nebija iespējams izšķirt:

-Tev vajag… Roiss… Džiliana… arestēs tevi.

-   Es nedzirdu! - Niks kliedza.

-   Es braucu iekšā Holanda tuneli. Diezgan baiga satiksme. Es piezv…

Saruna pārtrūka, un skaļruni atskanēja dobjš dūciens. Niks palūkojās uz tālruni. Stingiem pirkstiem viņš nospieda numura atkārtošanas pogu - katram gadījumam. Uzreiz atsaucās Seta balss pastkastīte.

Atkal iesāpējās galva, nogurušais augums drebēja no galvas līdz kājām. Kādēļ Makss mainījis liecību? Vai māte pūlas viņu pasargāt? Tagad atriebjas par visām tām naktīm, kad gaudās par

Breta marihuānas dūmiem, kas stīdzēja zem durvīm gaiteni? Tas bija tik negodīgi, ka tā vien kārojās izgāzt dusmas, triecot kaut kur ar dūrēm.

Tālrunis iezvanījās vēlreiz. Pircēji, kas snaikstījās ap nocenoto grāmatu galdiem, uzmeta miera traucētājam neapmierinātus skatienus. Viņš raudzījās uz tālruņa ekrānā redzamo numuru. Atkal vietējais numurs. Ja nu tas ir Roiss? Viņš atsaucās.

-    Nik? Te Emilija.

-     Kā klājas? - Vārdi izspruka instinktīvi. Tas bija spontāns verbālais rokasspiediens. Mirkli vēlāk Niks apjauta, ka noticis kaut kas nelāgs.

-   Man bail. - Viņas balss tonis to apstiprināja. - Nik, man kāds seko.

Balss bija mazliet skaļāka par čukstu, vārdi satraukumā vēlās cits citam virsu. Fonā šņāca kaut kas lidzīgs tekošam ūdenim.

-    Kur tu šobrīd esi?

-   Sabiedriskajā bibliotēkā, sieviešu tualetē.

-   Tajā ēkā, kur ārpusē ir lauvas?

-   Jā. Uz Piektās avēnijas un Četrdesmit otrās ielas stūra.

-   Skaidrs. - Nika domas auļoja kā neprātīgas. - Kā izskatījās tas, kurš tev sekoja?

-   Es neredzēju viņa seju. Viņš pār acīm bija pārvilcis kapuci. Viņš… - Atskanēja elsas. - Kāds ienāca! Es…

Niks izdzirdēja noklaudzam durvis un steidzīgu dipoņu, kas ātri pagaisa.

-Jau esmu ceļā! - viņš uzsauca, taču klausulē valdīja klusums.

Ņujorka ir nežēlīga pret tiem, kuriem nav naudas. Niks nevarēja braukt ar taksometru, tādēļ skrēja uz metro Vašingtona laukuma parkā un iemeta automātā pēdējo monētu. Vai ar kājām būtu ātrāk? Viņš stāvēja uz perona un vērās tuneli, domās aicinādams vilcienu. Nokvēpušais stacijas pulkstenis lēni skaitīja sekundes.

Līdz brīdim, kad Niks izgāja Četrdesmit otrajā ielā, neviens nebija zvanījis. Cīnīdamies ar vēju un dūrieniem pakrūtē, vīrietis noskrēja visu kvartālu no stacijas līdz bibliotēkai. Abas akmens lauvas, Pacietība un Sīkstums, vēroja viņu lēkšojam augšup pa pakāpieniem. Pirmajā stāvā bija informācijas galdiņš.

-    Kur atrodas tualetes?

Vārdus Niks i/grūda, smagi elsdams. Sieviete, kas sēdēja aiz galdiņa, droši vien noturēja ienācēju par jukušu, varbūt par narkomānu. Viņa atskatījās uz apsargu un tad pacēla skatienu pret griestiem.

-   Trešija stāvā.

Niks kāpa, cik vien ātri uzdrošinājās, un, pulēdamies nepiesaistīt uzmanību, pārlaida skatienu visiem garāmgājējiem. Viņš pār acīm bija pārvilcis kapuci. Taču diena bija vēsa, un pusei ļaužu, kas nāca pretī, bija jakas ar kapuci. Mazliet augstāk viņš otrā stāva kāpņu laukumā ieraudzīja iznākam vīrieti baltā kreklā un džinsos - prātā uzreiz atplaiksnija atmiņas par jumtu un ieroci. Niks gandrīz, paklupa uz pakāpieniem. Taču pretimnācējs bija ziemeļnieka tips, ar gaišiem matiem un ādu - tas nebija vīrs no jumta.

Nonācis trešajā stāvā un šķērsojis koka paneļiem apšūto ro- tondu, kuru gandrīz neievēroja, viņš aizsoļoja pa spoži baltu gaiteni līdz plāksnītei, kas vēstīja par tualetes atrašanās vietu. Nonācis pie durvīm, vīrietis apstājās.

Ko nu? Viņš taču nevarēja iebrāzties dāmu tualetē. Roiss par to nevarētu vien nopriecāties.

Durvis atsprāga vaļā. Bibliotēkā valdošo klusumu pāršķēla roku žāvētāja dūkoņa. Niks saspringa, taču no tualetes iznāca tikai divas studentes.

-    Atvainojiet!

Jaunās sievietes palēnināja soli, taču neapstājās.

-   Vai jūs nevarētu man palīdzēt? Nevaru atrast savu draudzeni. Kaut kur noklīdusi. Vai jūs, lūdzu, nebūtu tik laipnas un neieskatītos…

-    Labs ir!

Viena meitene līksmi,, pakalpīgi uzsmaidīja un pabāza galvu tualetes telpā. - Te neviena nav! - viņa pavēstīja.

Niks sašļuka. - Paldies par to pašu.

Tiklīdz meitenes vairs nebija redzamas, viņš ieslīdēja tualetes telpa. Tā bija tukša. Emiliju nekur neredzēja - apkārt bija vienīgi baltas flīzes un baltas izlietnes, un tīrajā, spoži baltajā grīdā atspoguļojās baltas griestu lampas.

Vienas kabines durtiņas bija tikai pievērtas. Netikdams vaļā no sajūtas, ka nešķīsti ielauzies svešā teritorijā, viņš ielavījās kabīnē. Tā bija tukša, taču podā kaut kas spīguļoja. Viņš ieskatījās vērīgāk, un vietā, kur poda caurule aizvijās tumsā, kā nogrimis dārgums rēgojās sudrabaina mobilā tālruņa stūris. Vai tas bija piederējis Emilijai?

Klusumu pāršķēla elektroniski troļļi. Viņš kā apstulbis brīdi vēroja mirdzošo tālruni podā, bet tad attapas, ka zvana signāls plūst no paša kabatas.

-    Hallo?

-Nik?

Izdzirdot Emilijas balsi, Nikam šķita, ka viss ķermenis atslābst. Atvieglojums laupīja spēkus, un viņš atslīga pret kabīnes starpsienu.

-   Kur tu esi?

-   Zvanu no tālruņa automāta kāpnēs. - Neveikls klusuma brīdis. - Es iemetu savu mobilo tālruni podā.

-    Es nupat to atradu. Kā juties?

-    It kā nekas. Man liekas, es paguvu aizmukt. Kur tu esi?

-    Dodos pie tevis. Nenoliec klausuli. - Viņš atspieda ar plecu durvis un priecājās atgriezties likumīgā teritorijā. Labi ģērbta sieviete, kas tobrīd gāja garām, uzmeta viņam nelāgu skatienu. Niks pasmīnēja un, izliekoties par nepilnīgu, paklaudzināja mobilo tālruni sev pa galvu.

-    Pag! - Emilijas balsī modās panika. - Man šķiet, viņš nāk atpakaļ. Satiekamies Selomones lasitavā trešajā stāvā!

Niks sāka skriet. Ticis ap stūri, viņš pamanīja kaut ko sarkanu nozibam galerijā, kurā varēja ieiet no galvenās rotondas. Vai tā bija Emilija? Viņš uz brīdi gausināja soli un uzmanīgi vēroja, kā viņai lasītavā sekoja pieci japāņu tūristi. No tās iznāca pavecāks pāris. Tiem garām steidzīgi paspraucās neliela auguma un masīvas miesasbuves vīrietis melnā, silta vējjakā, kurš gandrīz paklupa pār vecā vira spieķi. Kapuce bija noņemta, un zem tās atklājās gludi noskūta galva ar zvīguļojošu zelta auskaru un kniežu rindu kreisaja ausī. Seju Niks bija redzējis agrāk.

Viņš metās skriet.

Selomones galerija bija pustumša telpa ar grāmatu plauktiem un vitrīnu rindām. Pašā istabas vidū kā altāris vai tabernākuls slējās vitrīna, kurā gaisma godbijīgi apspīdēja milzīgu atvērtu grāmatu. Krēmkrāsas lappuses atspoguļojās vitrīnas stikla sienas, bet melnie burti šajā mozaīkā radīja tumšus laukumus, ļaujot saskatīt eksponātu. Aiz vitrīnas ik pa lāgam noplaiksnīja neliels stāvs sarkanā apģērbā. Niks prātoja, vai Emilija redz vīrieti, kurš platiem soļiem slepus tuvojas viņai.

Telpas stūri sēdēja apsargs un laiski vēroja apmeklētājus. Niks piegāja klāt.

-   Atvainojiet. Man šķiet, ka tam virām ir ierocis.

Panikas pieskaņa balsi piešķīra meliem patiesuma nokrāsu. Apsargs pietrūkās kājās, atsprādzēja ieroča maksti un devās pāri telpai, pa ceļam murminādams rācijā. Niks sekoja un apgāja vitrīnu pa otru pusi.

Tur stāvēja Emilija un izlikās, ka aplūko atvērto grāmatu, taču patiesībā šaudīja nervozu skatienu visapkārt lasītavai. Pārbiedēta sieviete pamanīja Niku tikai tad, kad viņš jau bija pavisam blakus.

-   Nik! - Viņa traucās klāt un metās vīrietim ap kaklu. - Es biju tā pārbijusies!

-   Tu vēl neesi drošībā.

Uzlicis roku sievietei uz pleca, Niks gar telpas malu vadīja viņu uz durvju pusi. Bija ieradies vēl viens sargs, un abi kartības nodrošinātāji bija iegrimuši sarunā ar vīrieti siltajā vējjakā. Niks norādīja uz viņiem.

-   Vai tas bija viņš?

Emilija pamāja.

Abi izslīdēja pa durvīm un steidzās uz liftu. Šķita, ka neviens no trim vīriešiem nav pamanījis viņu aiziešanu, un Niks neatskatījās. Viņš atļāvās uzelpot vienīgi tad, kad abi izgāja uz galvenās ieejas kāpnēm un sejā iesitās Četrdesmit otrās ielas vējš.

-   Aizvedīšu tevi mājās.

Viņi apstādināja taksometru. Niks ļāva Emilijai samaksāt. Viņas mājas atradās kārtīgā, sakoptā ielā Midtaunā, kur cieši kopā sastādītie koki ielas malās un vienkāršās fasādes neveiksmīgi maskēja turību. Emilija manīja Nika interesi.

-    Dzīvoklis pieder muzejam. - Viņa it kā atvainodamās pasmaidīja. - Man to piešķīra uz pusgadu; pēc tam būs jāpārceļas uz īsto pasauli. Termiņš drīz būs klāt.

Kamēr Emilija atslēdza ieejas durvis, Niks pārlaida piesardzīgu skatienu ielai. Ieejot mājā, acīm pavērās patumšs gaitenis, daudzas kāpnes un durvis. Niks devās Emilijai līdzi uz otro stāvu. Vīrietis nebija pārliecināts, vai ir ielūgts, taču mājasmāte acīmredzot neiebilda. Soļu troksni slāpēja paklājiem klātie pakapieni, un visa māja šķita grimstam miegā.

Klusumu pāršķēla Emilijas kliedziens. Atrazdamies divus pakāpienus zemāk, Niks pacēla galvu. Viņa stāvēja pie sava dzīvokļa durvim un uz kaut ko lūkojās, bet pēc briža pakāpās sāņus, lai ari Niks varētu redzēt.

Durvis bija puspievērtas, bet Ņujorkā nav vēlams atstāt vaļā pat niecīgu spraudziņu. Koka šķembu murskulis stenderē liecināja, ka tās ir uzlauztas.

Abi labu bridi stāvēja kā parakmeņojušies un jutās kā puteklīši gaismas kūlītī. Pēc tam abi pagriezās un joņoja lejup pa kāpnēm, ārā pa durvīm un prom pa ielu gar pelēcīgo koku rindām. Nonākuši krustojumā, viņi beidzot apstājās un atskatījās. Ielā neviena nebija.

-   Zvani policijai. - Niks saliecās un atbalstīja rokas pret augšstilbiem. - Neej iekšā, līdz ierodas policija. Vai kopā ar tevi dzivo vēl kāds?

Emilija papurināja galvu. Viņai acīmredzami nāca raudiens.

-   Un vēl kas, - Niks turpināja. - Lūdzu, nesaki policijai, ka es biju kopā ar tevi. Mani jau tāpat tur par vainigu.

-   Vai tu nepagaidīsi kopā ar mani? - Emilija pārbijusies jautāja.

-Ja mani te atradis, tev tas par labu nenāks.

-   Lūdzu! - Emilija viegli pastiepa roku, atgādinādama putniņu ar aizlauztu spārnu. - Es neteikšu, ka mēs atbraucām kopā.

Niks aplaida skatienu ielai. Puskvartālu tālāk no Burger Kiug bistro vējoja griletu hamburgeru aromāts.

-   Iesim uz kādu siltāku vietiņu.

Bistro bija papilnam spiedzošu skolēnu, kas pēc stundām nolēmuši paēst. Emilija sēdēja uz plastmasas krēsla maliņas un maziem malciņiem dzēra ūdeni no pudeles. Viņa nenovilka mēteli. Niks virpināja pirkstos tukšu papīra tasīti, kas bija atstāta uz galda.

-    Vai tu zini, kas bija tas vīrietis bibliotēkā? - viņa taujāja.

-Nē.

-   Pēdējā tikšanās reizē tu mani brīdināji, ka neesi tāds cilvēks, kuram vajadzētu palīdzēt.

-    Nevis tāds, kuram vajadzētu palīdzēt, bet gan tāds, kuram gribētos palīdzēt.

-    Es īsti nesapratu, ko tu ar to domāji.

Mirkli prātojis, Niks teica: - Ši kārts ir kā vīruss. Visi, kas nonāk ar to saskarē… Vispirms Džiliana, tad Brets. Tagad tu.

-Un tu?

Uzdodot jautājumu, Emilija asi pacirta galvu sāņus. Viņas acis bija tumšas kā vasaras negaiss.

-   Manā dzīvoklī ielauzās kāds cilvēks, manu draugu nošāva, bet es ar pūlēm izspruku no nāves. Kādam ir izdevies bloķēt manu kredītkarti. Policija konfiscējusi manu pasi, manu datoru un, iespējams, gatavojas aizturēt mani par slepkavību. Un arī par laupīšanu, ja uzzinās, ka esmu bijis te. - Vārdi bira kā pupas, izgrū- žot gaismā visas pārestības un netaisnības, kas Nikā sakrājušās un nedeva mieru jau vairākas dienas. Viņš jutās kā uzlādēts, kā šķīstījies. - Un viss tikai šīs kārts dēļ.

-   Kārts dēļ, - Emilija atkārtoja. Viņa šķita krietni pārsteigta par šādu izvirdumu, lai gan Niks bija gaidījis vētraināku reakciju. - Vakar vakarā es ievācu sīkākas ziņas. No astoņiem tur attēlotajiem dzīvniekiem trīs neparādās ne uz vienas citas kārts.

-   Tā vienalga var būt viltojums.

-   Ja nav, tad Džilianai Lokhārtai trāpījies viens no vērtīgākajiem atradumiem šajā lauciņā beidzamo divdesmit gadu laikā. - Emilija runāja nopietnā balsī, un nešķita, ka viņa pārspīlētu.

-Ja nemaldos, tu to novērtēji tikai par desmit tūkstošiem dolāru.

Paraudzījies Emilijai acīs, Niks satrūkās.

-   Šī kārts varētu būt viens no pirmajiem vara gravīras nospiedumiem, - sacīja Emilija. - Piedevām tas pats par sevi ir iespaidīgs mākslas darbs. Tā vērtība nav naudā nosakāma, lai cik arī par to maksātu.

-   Tās dēļ ir vērts nogalināt?

Emilija nedaudz atkāpās.

-   Iespējams, tā nav kārts. Varbūt tā ir daļa no kāda cita darba. - Viņa pielieca galvu un nopētīja sarunu biedru, it kā viņš būtu viduslaiku gobelēns. - Un man šķiet, tas vēl nav viss, vai ne?

Niks allaž bijis nekam nederīgs melis. - Es nedrīkstu tev neko stāstīt.

-    Nedrīksti? Vai negribi?

-   Tici man, būs labāk, ja tu to nezināsi.

-    Es gribu zināt. - Viņa paliecās uz priekšu un veltīja Nikam savu atbruņojošo skatienu. - Ko vēl tu noskaidroji?

Tasītes sāni no daudzkārtainā papīra pēc žņaudzīšanas rokā bija kļuvuši grumbuļaini kā koka miza. Niks norija siekalas un paskatījās ārā pa logu - it kā gaidīdams, vai neieskanēsies sirēnu kaukoņa.

-   Kopā ar kārti Džiliana nosūtīja man vēl vienu ziņu, taču es to ieguvu tikai tagad. Tā ir adrese.

-Tu domā, ka Džiliana meklējama tur. Vai ari viņa kaut ko tur atstājusi. - Emilijas sejā mirdzēja prieks un satraukums, taču vienlaikus tā bija viegli ievainojama. - Un tu to atradīsi.

Niks neliedzās. - Tikai, lūdzama, nesaki neko policijai! Vismaz pagaidi līdz rītdienai.

-   Sarunāts! - Emilija grozīja ūdens pudeli uz galda. Niks bija ievērojis sievietes paradumu piespiest rokas pie sāniem ikreiz, kad viņa iegrima domās. - Es došos kopā ar tevi. - Emilija bija pacēlusi galvu, un viņas skatiens bija skaidrs un noteikts.

Būtu melots, ja viņš apgalvotu, ka ne reizi nav to apcerējis. Sirds dziļumos viņš izmisīgi vēlējās ņemt šo sievieti sev līdzi - kā biedru, kā uzticības personu un kā draugu, kuru tik tikko pazina. Taču tas bija tīrais neprāts.

-    Nē, - Niks pūlējās noskaldīt stingrā balsī.

Emilija klusēdama cieši skatījās virietī.

-   Tas būs pārāk bīstami. Mums abiem. Mēs nepazīstam viens otru. Tikpat labi var izrādīties, ka es esmu zaglis un slepkava, - Niks neatlaidās. Dzirksts Emilijas acīs liecināja, ka viņa ir gluži pretējās domās. - Un tas nav nekāds ašais brauciens uz Ņudžer- siju. Tas būs… garš ceļojums, - Niks piebilda.

-   Tas ir Parīzē, vai ne? - Emilija iekoda lūpā. - Manuprāt, tu teici, ka policija konfiscējusi tavu pasi.

Niks brīnījās, kā tik trausla būtne spej izrādīt tādu nelokāmību. - Mani kārts neinteresē. Es tikai gribu atrast Džilianu.

-   Saprotams. Un es gribu tev palīdzēt.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka nevēlos palikt Ņujorkā un ik vakaru, parrodoties mājās, baiļoties, vai nekļūšu par upuri slepkavam. Tāpēc, ka gribu izdibināt, vai tāda kārts patiešam pastāv. Un vēl tāpēc, ka, manuprāt, tev būs ārkārtīgi nepieciešama jebkāda palīdzība.

Viņa nolika pudeli uz plastmasas galda, un atskanēja kluss būkšķis.

-    Kā mēs tur nokļūsim?

-   Šovakar pusseptiņos ir Continental reiss no Kenedija lidostas uz Briseli, nosēšanās Zāfentemā. - Aģents paklabināja datora taustiņus. - Ir brīvas vietas.

Niks nevarēja atcerēties, kad pēdējoreiz bijis tūrisma aģentūra ii rosi vien koledžas laikos, kad vēl nebija izgudrots internets. Viņš bija aizmirsis, cik lēni tajās apkalpo, un pulējās pārāk bieži neatskatīties uz satiksmi, kas gliemeža gaita virzījās pa Četrdesmit otro ielu.

-    Man vēl tikai vajadzīgas jusu pases.

Emilija atrāva vaļā rokassomiņu un paslidināja pasi aģentam. Niks iebāza roku mēteļa kabatā, sataustīja ceļojuma maku. Izņēmis ārā cietos vāciņus, viņš nolika tos uz Emilijas pases - dokumenti nu atgādināja vēdekļveidā izvērstas kārtis, kas novietotas uz galda, gaidot dīlera spriedumu.

Tūrisma aģents pašķirstīja dokumentu un aplūkoja fotogrāfiju. - Jūs esat brits? - viņš vaicāja Nikam.

-   No mātes puses. - Viņš bija saņēmis šo pasi, kad devās strādāt uz Vāciju, lai izvairītos no liekām formalitātēm, kārtojot darba atļauju. Nikam ne prāta nebija nācis, ka reiz ar tās palīdzību izlavīsies no valsts. Tiesa, vēl viņš nekur nebija aizbraucis.

Bet vismaz aģentam aizdomas neradās. Viņš atdeva pases.

-    Novēlu patīkamu ceļojumu!

26

Strasbūra, 1434. gads

Strasbura - ceļu pilsēta. Ceļi no ziemeļiem, no bagātīgajiem Bri- ges audumu tirgiem, un no Londonas; ceļi no dienvidiem, no Milānas, Pizas un tumšajiem Āfrikas krastiem; ceļi no rietiem, no Parīzes un Šampaņas, stiepās tālāk uz rītiem, uz dažādu impēriju sirdīm - uz Vīni, Konstantinopoli, Damasku - un garšvielās grimstošajām austrumu pilsētām. Piedevām dažu jūdžu attālumā plūda diženais Reinas ūdensceļš, manas dzīves šķēri.

Ceļi bija kristīgās pasaules artērijas, un Strasbūra bija tās sirds. Pilsēta atradās uz salas Ilas upē, kas ietek Reinā. Nepieciešamība un cilvēku attapība bija izvagojusi salu ar neskaitāmām kanālu krellēm, un pilsēta stāvēja, ūdens un akmens apjozta. Jau ieiešana pilsētā nozīmēja izmisīgu maldīšanos pāri tiltiem un aizsarggrāvjiem, cauri vārtiem, torņiem un šauram ieliņām, kas šķita vedam vienīgi uz nākamo tiltu. Beidzot ceļotājs tomēr nogriezās ap stūri un iznāca lielā laukumā. Vietā, kur satecēja visi ceļi, slējās Dievmātes katedrāle. Tur es atradu meklēto.

Es ierados pa rietumu ceļu kādā pagalam jaukā pavasara rītā - koši zilajās debesīs rotājās maiga saulīte, un lietus iepriekšējā nakti bija noskalojis ielas tiras. Gaisā kavējās mikls spirgtums, kas iekrasoja manus vaigus sārtus. Todien mani neviens nebūtu pazinis to nelaimes putnu, kas izvārdzis locīja muguru Tristāna krāsns priekšā. Čūlas un apdegumi uz rokām bija sadzijuši, un vienīgi bārda vīdēja pāršķelta vietā, kur vitriols savulaik apdedzinājis vaigu. Man bija jauns mētelis no neuzkrītoši zilas drēbēs un jauns zābaku pāris, ko iegādājos Trogē - naudu es nopelnīju Ziemassvētku laikā, viltojot indulgences. Es jutos kā no jauna piedzimis. Pretimnācēji vairs nevairījās manis, nepārgāja uz otru pusi, kad apstādināju viņus, lūgdams parādit ceļu. Tā es atradu māju ar lāča izkārtni.

Meklēt nebija grūti. Māja atradās iepretim katedrālei, laukuma otrā pusē. Ceļot jauno torni katedrāles rietumu spārnā, laukums bija pārvērsts par akmeņu krāvumu. Es izlavljos garām milzu bluķiem un virs zeltkaļa darbnīcas durvīm ieraudzīju apzeltītu lāci, kas raušas augšup pa dzelzs vīnstīgām.

No maisa, kas karājās man kaklā, es izņēmu kārti un pieliku to pie acīm. Tiesa, četru mēnešu laikā ikviens attēls uz tās bija kā iededzināts man atmiņa. Lācis augšējā kreisajā stūrī bija tieši tāds pats kā izkārtnē, tikai kārtī trūka vīnstīgu.

Nedaudz nemierīgu prātu es tuvojos darbnīcai. Pārāk spilgti vēl atmiņā kavējās pagātnes notikumi: gredzenu saišķi, pērlīšu un koraļļu kārbiņas, zelta šķīvji un biķeri, kas mirguļo pustumsā aiz skapja restēm. Aiz letes stāvēja virs, kas līdzinājās Konrādam Šmitam, pauzdams tēvišķumu, kāds manam tēvam nebija piemitis. Kad pienācu klāt, viņš mani piesardzīgi sveicināja.

Es pacēlu kārti un uzreiz manīju, ka viņš to pazinis.

- Vai to darinājāt jūs?

Parīze, mūsdienas

Astoņos no rīta Ziemeļu staciju apņēma viegla migliņa, it kā simts gadu laikā tvaiks vēl nebūtu nosēdies. Perona galā pie kafejnīcas policists vēroja pasažierus, kas nupat ieradušies ar agro Briseles vilcienu. Svētdienas rītā daudz cilvēku nebija - klubu apmeklētāji, kas vēl nebija izgulējuši reibumu, futbola līdzjutēji, kas vēl nebija iereibuši, daži vientuļi uzņēmēji un tarkšķošu turistu pulciņš, kas joprojām baudīja savu mūžīgo pusaudžu vasaru un staigāja isbiksēs un sandalēs.

Pēdējais no vilciena izkāpa nedaudz dīvains pāris - aptuveni trīsdesmit gadu vecs vīrietis džinsos un garā melnā mētelī un jauna sieviete sarkanā mēteli ar augstu apkakli un spoži sarkanās kurpēs. Policists vēroja pārīti. Abi neapšaubāmi ceļoja kopā, taču attiecībās jautās neveiklība un šķita, ka viņi iepazinušies nesen. Sarunājoties viņi neskatījās viens otram acīs. Kad vīrietis, spraukdamies garām stabam, viegli aizķēra sievietes roku, abi atvainojās. Policists nosprieda, ka tas bijis vienas nakts sakars - kolēģi komandējumā iedzēruši, taču vēl ir par jaunu, lai uztvertu to kā paradumu. Vīrietis droši vien uzskatīja, ka viņam ir vairāk paveicies - meitene bija skaista, lai arī šķita kautrīga. Policists pārlaida tai kāru skatienu no apakšas līdz augšai, no slaidajām kājām līdz pat svārku malai, pāri tievajam, ar jostu cieši savilktajam viduklim, pilnīgajām krūtīm un apstājās pie tumšajām acīm, viegli izspūrušajiem matiem un provocējoši tumšsārtajām lūpām. Vīrietis toties izskatījās nevīžīgs un mazliet apjucis. Varbūt viņš dodas mājās pie sievas.

Ieraugot policistu, Niks juta, kā sažņaudzas kuņģis. Vai viņu pazina? Vai viņš nav iekļauts kādā īpašā uzraugāmo personu sarakstā? Vai Ņujorkas policija nav izsūtījusi viņa fotogrāfiju Inter- polam? Tuvojoties policistam, Niks satraukumā sringa, un viņa kustības kļuva aizvien nedabiskākas. Viņš viegli pagriezās pret Emiliju un nomurmināja kaut ko nesvarīgu; viņa pamāja ar galvu un šķita samulsusi.

Labi, ka pārlidojums un aklimatizācijas problēmas nāca talkā - pusaizmigušam cilvēkam grūti izskatīties saspringušam. Niks bija pavadījis īso nakti, izslējies šaurajā lidmašīnas sēdeklī, savukārt Emilija bija apsegusies ar pledu un snaudusi viņam blakus. Lielāko daļu lidojuma pāri Atlantijas okeānam bailes dzina prom miegu - bailes par to, kas palicis Amerikā un kas var sagaidīt otrā kontinentā. Brīdī, kad viņš sāka klanīt galvu, apkalpe ieslēdza gaismas, un sākās nolaišanās Briseles lidostā. Tad viņi steidzīgi traucās cauri lidostai, brauca ar taksometru uz pilsētu un iesēdās pirmaja vilcienā uz Parizi. Tā bija Emilijas ideja. No Briseles viņi varēja ceļot uz jebkuru Eiropas malu, vairs ne reizi neuzrādot pasi. Protams, viņus varēja atklāt arī citādi.

Niks palūkojās apkārt un atskārta, ka abi pagājuši garām policistam. Milzīgais nogurums neļāva izjust atvieglojumu. Tikuši ārā no stacijas, viņi desmit minūtes stāvēja rindā, gaidīdami taksometru.

-   Cent soixante dix-sept rite de Rivoli, - Emilija noteica šoferim. Niks gurduma aizmiglotam acīm pavērās uz sievieti. - Es šeit nodzīvoju pusgadu, gatavodamās doktora grada aizstāvēšanai, - viņa paskaidroja. - Šai valsti grūti veikt pētniecības darbu, ja nezina valodu.

Tas atgādināja viņam, cik maz abi viens par otru zina. Emilija satvēra ciešāk klēpi ielikto somiņu un atslīga pret durvīm. Niks skatījās ārā pa taksometra logu.

Rivoli ielas simt septiņdesmit septītais numurs bija pavisam neievērojama celtne - starp amerikāņu franšīzes veikalu un kurpju tirgotavu iespiesta banka. Brīdī, kad piebrauca taksometrs, apsargs ritināja augšup logu dzelzs aizvirtni. Kafejnīcā pari ielai, gaidīdami citu klientu ierašanos, viņi iedzēra kafiju un apēda pa kruasānam. Iegrimuši katrs savās gurdajās domas, abi tik tikko pārmija dažus vārdus. Niks jutās kā pēc milzīgi gara, murgaina sacīkšu skrējiena, kad atlicis vēl pārklibot pāri finiša līnijai. Viņa vienīgā vēlēšanas bija atmest visam ar roku un doties pagulēt.

Pusdesmitos viņi iegāja bankā. Sekretāre, kas sēdēja pie pele- kā rakstāmgalda, sasveicinājās un pacietīgi noklausījās Emilijas stāstu par vērtigo kaklarotu, vecmāmuļas dāvanu, kuru vajadzētu noglabāt drošā vietā, kamēr pati pusgadu studēs Parīzē.

Sekretāre pamāja. Bankā šādam nolūkam ir īpašas glabātavas.

-   Vai tās ir drošas?

-    Oui, je pertse. - Sekretāre viegli paraustīja plecus - jādomā, ka šo žestu maca visās franču skolās. Pamanījusi Nika neizpratnes pilno seju, viņa brīvi sāka runāt angliski. - Jums iedod karti, ar kuru atver durvis uz glabātavu, un PIN kodu, ar kuru atver individuālo seifu.

-   Et Ģa coūte combien?- Emilija tomēr vēlējās lietot franču valodu.

-Jūs maksājat piecus simtus eiro tagad, un ikmēneša maksa ir simts eiro.

Emilija tēloja, ka nespēj izšķirties. - Vai būtu iespējams apskatīt seifu glabātavu?

Sekretāre noradīja uz stikla durvīm dziļāk telpa. - C'est lā.

Viņi piegaja klat un paraudzījās cauri durvju stiklam. Aiz tām atradās neliela telpa, kurā no vienas sienas līdz otrai stiepās pilnīgi vienādu, bezpersonisku tērauda skapīšu rindas. Uz durtiņu digitālajiem ekrāniem kvēloja sarkani numuri. Niks mēģināja atrast sešsimt divdesmit astoto skapīti, taču cauri biezajam ložu necaurlaidīgajam stiklam nespēja saskatīt ciparus. Lai ari durvis izskatījās darinātas no koka, materiāla vēsums liecināja, ka tās ir no trīs collas bieza tērauda.

-   Jādomā, ka šeit neizdosies ielauzties, - viņš nomurmināja.

Abi devās atpakaļ pie sekretāres galda. Emilija iebāza roku somiņā un izņēma piecas simt eiro naudaszīmes un pasi.

Sekretāre kā atvainodamās pasmaidīja. - Jāmaksā sešus mēnešus uz priekšu. Vel seši simti eiro.

Niks saviebās. Emilija pasniedza naudu un pagaidīja, līdz sekretāre ievadīs datorā visu vajadzīgo informāciju. No aparātiņa zem galda izslīdēja plastikāta karte, kuru viņa kopā ar pasi un papīra lapu pasniedza Emilijai.

-   Tas ir jūsu PIN kods. Jums piešķirts septiņsimt septiņpadsmitais seifs. Mērci beaucoup.

Emilija izslidināja karti cauri gropei. Tērauda durvis šņākdamas atvērās un, tiklīdz abi iegāja telpā, uzreiz ar skaļu klikšķi aizvērās. Pa paklājiem klāto grīdu abi soļoja garam sarkanajiem cipariem, kas mirguļoja uz tūkstošiem durtiņu - katrs mazliet citādākā ritmā. Dega spilgtas dienasgaismas spuldzes, un Niks jutās kā migrēnas slimnieks.

-    Lūk, sešsimt divdesmit astotais numurs, - noteica Emilija, apstājusies pie kāda individuālā seifa.

Niks stāvēja starp Emiliju un telpas durvim, atvairīdams vēlmi pārliecināties, vai kāds viņus nevēro. Emilija uzvilka melnus ādas cimdus un asām kustībām - gluži kā putns, knābadams graudus, - ievadīja kodu. 300481.

Durtiņas atvērās. Emilija iebāza roku seifa.

Strasbūra, 1434. gads

Zeltkalis Hanss Dīnne izņēma kārti man no rokas.

-    Kur jūs to dabūjāt?

-   No kāda augstmaņa Parīzē. - Acu priekšā uzplaiksnīja Žaka sasistā seja. - Viņš teicās iegūvis to šeit.

Dmne nolika karti uz letes. - Tas nav mans mākslas darbs.

Četrus mēnešus būvētās cerības sagrīļojās līdz pat pamatiem. Iekams tās sabruka pavisam, Dīnne paguva piebilst:

-   Tas ir Kaspars Drahs. Gleznotājs. - Zeltkaļa sejai pārslīdēja dīvaina izteiksme. - Tas ir viens no viņa arodiem.

-    Vai viņš ir te?

Vīrietis pamanīja mani lūkojamies pāri viņa plecam uz mācekļiem darbnīcā.

-    Pašlaik nav. Atnāciet rīt, ja gribat viņu sastapt.

-   Kur viņš šodien atrodams?

-   Senarbogasta ciematā, krustcelēs. - Virs pameta skatienu uz sauli. - Līdz mijkrēslim būs grūti tikt turp un atpakaļ.

-    Kā lai viņu pazīstu? - es neatlaidos.

-   Meklējiet vīru uz kāpnēm.

Mūžā, ir daudz dienu - iespējams, tādu ir vairākums -, kad liktenis no mums izvairās, izslīd no mūsu tvēriena, kamēr mēs taustāmies apkārt kā aklie. Bet ir dažas retas dienas, kad liktenis steidz mums pretī kā māmuļa, aicinādama kopā bērnus. Un daždien tas mūs ķircina un kaitina, taču neatlaidīgajiem joprojām sola uzvaru. Es neatkāpšos, līdz šo dienu sagaidīšu. Es jutu dvēselē šo trīsu pārņemto satraukumu, kas auga augumā, kamēr metu līkločus pāri tiltiem un kanāliem, garām dzirnavām un lauku mājām, kas rindojās 11as krastos. Audekla buras atstaroja saules mestos zibsnišus. Ūdens malā dubļos gāzelējās dzelteni pīlēni.

Krustcelēs es nonācu stundu pirms saulrieta. Strādnieku laukā vairs nebija, un ceļš bija tukšs. Sāka biezēt migla. Valdija klusums, vien dzīvžogā iečērkstējās putneļi. Mazliet tālāk varēja redzēt dažas koka mājas - Senarbogasta ciematu.

Vietā, kur krustojās ceļi, ziedoņa gaidās bija sakuplojuši trīs pīlādži. Tiem priekšā gara staba galā bija plāksne - gleznojums ar Jaunavas Marijas attēlu, svētbilde ceļotājiem. Uz kāpnēm, kas bija atslietas pret stabu, stāvēja vīrs ar paleti viena rokā un otu otrā, acīmredzami nebaidīdamies no augstuma. Lai arī viņš atradās ar muguru pret mani, es uzreiz noģidu, ka tieši viņu esmu nācis meklēt. Pietika uzlūkot viņa gleznoto Madonnu. Kronis bija izplūdis un Iidzinājās nimbam, un brieža vietā uz kleitas apakšmalas bija nometies aizmidzis bērns, taču citādi tā bija dāma no kārts. Tie paši kuplie mati, nevērīgā glāstā sastingusi roka, tās pašas pilnīgās lūpas un koķetās acis, kas apbrīno savu atspulgu - tikai spoguļa vieta šajā attēlā bija viņas bērna seja. Platie gurni, kuplās krūtis un zem kleitas krokām plati izplestās kājas apliecināja, ka šī ir vaļīgākā Jaunava Marija, kādu vien esmu redzējis.

Es piegāju klāt.

-   Vai jūs butu Drahs?

Viņš palūkojās lejup. Saule atradās viņam aiz galvas un apjoza to kā ar nimbu, staru spožumā paslēpjot sejas vaibstus.

- Vai jūs zīmējat šādas kārtis? Ar putniem, nezvēriem, puķēm un mežoņiem, kas brīnumainā kārtā atdarināti tik vienādi?

Es pacēlu astotnieku. Zemā saule spīdēja kārtij cauri, un papīrs mana rokā iekrāsojās dzintarains. Nezvēru aprises vīdēja kārtij otrā pusē.

Atskanēja klusi smiekli, kurus es vēlāk ļoti labi iepazinu.

-Jā, es.

27

Parīze

Taksometrs pabrauca garām tūristiem, kas jau pulcējās pie Dievmātes katedrāles, pa Jauno tiltu pārbrauca pāri upei un iegriezās kvartālā ar šķērsieliņām, kas netālu no Sorbonnas vijās ap Svēta Severīna baznīcu. Automašīna apstājās kvartāla vidu pie viesnīcas - senas ēkas, kur markīze reklamēja kadu alus šķirni. Kad Niks un Emilija iegāja viesnīcā, svītrains kaķis nolēca no reģistratora krēsla un cēli aiztipināja prom. Pēc brīža no blakus esošā kabineta iznāca pavecāks vīrs. Uz Emilijas jautājumu viņš atbildēja ar galvas mājienu un pavīpsnājis izņēma no atvilktnes pārīti atslēgu. Nekādus dokumentus viņš neprasīja.

Viesi ar liftu uzbrauca augšā. Ieraudzījis divguļamo gultu, Niks pūlējās apslēpt savas domas.

-    Bet es taču lūdzu divas atsevišķas gultas, - Emilija atvainodamās paskaidroja. - Nokāpšu lejā un palūgšu, lai ierāda citu numuru.

-    Es varu gulēt uz grīdas. - Šajā mirklī Niks bija gatavs sa- kņupt jebkur, taču vēl nedrīkstēja.

Niks nometa somu uz grīdas un piegāja pie galdiņa, kas atradās līdzās logam. Viņš izņēma no iekšējās mēteļa kabatas stingro aploksni. Abi bija bez vārdiem vienojušies, ka saturu izpētīs, kad nonāks viesnīcas numurā.

Kā neveiklu mīlētāju pārītis viņi abi reizē pasniedzās pēc aploksnes. Plaukstas saskārās un tūdaļ atrāvās. Tad Niks paņēma aploksni rokās un ar pirkstu atplēsa. Tajā bija ievietots stingrs un gluds priekšmets. Viņš paslidināja to pāri galdam. Baltā salvetē bija ietīts pabiezs, iegarens četrstūris - tik liels kā atklātne.

-    Ļauj man.

Šoreiz viņš neiebilda. Emilija paslidināja nagu zem limlentes un atlocīja vairākās kārtās satīto papīru.

Pēc visa pārciestā Niks gribot negribot izjuta vilšanos. Viņa meklējumu mērķis izrādījās jau labi zināms priekšmets. Četri lāči un četri lauvas, kas redzami nevis ekrānā, bet gan iespiesti uz stingra, rievota papīra gabaliņa. No vecuma tas kļuvis pelēks, lai gan kontūras joprojām bija asas.

Emilija uzvilka cimdus un paņēma kārti aiz maliņām.

-   Uz. tās nav ne zīmoga, ne signatūras.

-   Vai tad jābūt?

-   Jā, ja tā nāk no kādas bibliotēkas vai lielas kolekcijas. - Sieviete iesledza galda lampu un pacēla kārti pret gaismu. Papīrs šķita caurspīdīgs. - Ap dzīvnieku attēliem nav kontūru. Tas ir vienas vara plātnes nospiedums, nevis vairāku iespiedformu daļu sakopojums. Un, re! - Viņa norādīja uz kārts vidu. - Ūdenszīme. Kronis. Tāda pati kā citām agrīnajām spēļu kārtīm.

-    Un kas ir šie? - Niks norādīja uz dažiem tumšiem punktiņiem, kas bija izpluduši kārts apakšējā labajā stūri. Daži bija melni, citi šķita iesarkani brūni. - Izskatās pēc sakaltušām asinīm.

-    Varbūt spēles laika izšļakstījies vīns? - Emilija nolika kārti atpakaļ uz salvetes un bijigi apklāja kā līķi. Saviļņojuma pārņemtā, viņa ik pa brīdim aplaizīja lūpas. - Tā ir īsta, Nik. Pirmā agrīnā kārts, kas šajā gadsimtā atklāta.

Niks neatbildēja. Sievietes aizrautība patiesībā tikai uzkurināja viņā valdošo nīgrumu. Viņam pat uzmācās piepeša vēlēšanās saplēst kārti gabaliņos.

-    Mums taču jāuzmeklē Džiliana.

-   Viņa gribēja, lai tu atrodi kārti.

-   Un ko lai es tagad iesāku? Ielieku muzejā un klāt pierakstu: "Dāvinājusi Džiliana Lokhārta. Stulbi, ka viņai gadījies pazust bez vēsts."

Lai ari saprazdams, ka ļāvis vaļu nogurumam, Niks tomēr nevarēja novaldities.

-   Vai neko citu viņa nav atstājusi?

Emilijas jautājumu izdzirdējis, Niks sarāvās ka pļauku dabūjis. Viņš paņēma aploksni rokās un papurināja. Tajā kaut kas nograbēja.

Viņš apgrieza aploksni otrādi; uz galda izbira plastikāta gabaliņš kredītkartes lieluma un maza zeltīta mikroshēma.

Vispirms Niks apskatīja plastikāta karti. Tā bija sarkanā krāsā, uz tās bija attēlota atvērta grāmata ar burtiem "BnF" blakus. Viņš palūkojās otrā pusē un apstulba. I'reti vērās Džiliana no kvadratcollu lielas fotogrāfijās kartes stūri. Šķita, ka viņa objektīvā veras gluži kā pistoles stobrā. Niks pirmajā mirklī viņu pat nepazina. Spožā gaisma, kas krita no augšas, atspīdēja no viņas pieres un ieslēpa seju nepievilcīgā ēnojumā, kads medz parādīties biroju telpās. Izrādās, viņa nogriezusi un izbalinājusi matus. Atmiņā atausa Džilianas iemīļotais citāts no dzejoļa, kuru viņa mēdza skandēt: "Tikai mainīgais pastāvēs mūžam."

-    "BnF" nozīmē Bibliothēque Nationale de France, - paskaidroja Emilija. - Francijas Nacionālā bibliotēka. No agrīnajām spēļu kārtīm tajā glabājas četrdesmit. Ta noteikti ir viņas apmeklētāja karte. - Sieviete norādīja uz zeltaino mikroshēmu. - Kas ir šī?

-   Tā ir SIM karte. Mobilajam tālrunim. - Niks satvēra sīciņo priekšmetu pirkstos.

-    Diez, kādēļ viņa to atstājusi?

-    Varbūt tādēļ, lai mēs noskaidrotu, kam viņa zvanījusi.

Niks izņēma savu tālruni un atstūma melno vāciņu vaļā. Izvilcis savu SIM karti, viņš ievietoja Džilianas atstāto karti. Jau grasīdamies to ieslēgt, viņš piepeši sastinga. Pirksts svārstījās virs ieslēgšanas pogas. - Vai arī…

-Jā?

-   Vai arī šādi varēja izsekot viņas tālruņa raidīto signālu.

Viņš ielika tālruni kabatā, paķēra mēteli un devās uz durvju

pusi. Emilija satraukta pielēca kājās.

-    Kurp tu dodies?

-   Uz metro staciju.

Izejot no viesnīcas, viņu spēji apņēma saltums. Parīzes debesīs zemu karājas zilimelnu mākoņu blāķis, un gaisā jautās dzestrums, kas solija sniegu. Viņš steidzās ap stūri un nonāca Senmi- šela stacijā. Sēnas otrā krastā ap Dievmātes katedrāles torņiem riņķoja putni. Niks nopirka biļeti, izspiedās cauri šaurajam tur- niketam un devās lejā uz cilvēku pārpildīto peronu.

Viņš ieslēdza tālruni. Ekrānā parādījās uzraksts "Meklē". Pārliecinājies, ka pazemē nav zonas, Niks ķērās pie tālruņa datu pētīšanas.

Pirmām kārtām viņš izskatīja kontaktu sarakstu. Daži vārdi šķita pazīstami, taču to īpašnieki gan ne - tur bija gan franču, gan amerikāņu uzvārdi, tomēr neviens neiekrita acīs. Muzejs, Natālija Sella, Pols Homs…

Nika vārda nebija. Kuņģis sarāvās čokurā. Viņa mani izdzēsusi.

Pēc visa pārdzīvotā tas gan bija mazisks aizvainojums, tomēr sāpēja kā vēderā ieurbusies lode. Varbūt tālab, ka patiesība šķita pārāk banāla - tas bija nevis ipašs žests vai attieksmes paušana, bet pavisam vienkārša kartības izpausme.

Iespējams, viņa gribējusi mani pasargāt, Niks cerēja, taču nespēja sevi par to pārliecināt.

Kālab viņa sūtīja man to kārti?

Stacijā iebrauca sarkans divstāvu vilciens. Pusminūti valdīja vispārējas jukas, kamēr viens pircēju un tūristu pūlis samainījās ar otru. Drīz vien vilciens klabēdams iebrauca tunelī.

Viņš caurskatija mapes, meklēdams īsziņas. Visas mapes bija tukšas, īsziņas izdzēstas. Izņemot vienu.

"Es nezinu, ko esmu nodarījis, taču, lūdzu, lūdzu, piezvani man. Ja arī negribi runāties, piezvani kaut vienu reizi.

Es tevi joprojām mīlu. Niks."

Dati vēstīja, ka īsziņa izsūtīta pirms pusgada. Džiliana tā ari nebija atbildējusi. Kādēļ viņa paturējusi šo tekstu, ļaujot tam apklāties ar digitālajiem putekļiem šajā senaizmirstajā kaktā?

Niks aizvēra īsziņu. Uz perona atkal parādījās pasažieri. Tālākajā galā ģitārists ar drediem dziedāja Pink Floyd dziesmas franču valodā. Nelolodams īpašas cerības, Niks apskatīja zvanu reģistru.

Tajā bija trīs ieraksti. Divi numuri izskatījās pēc vietējiem un Džilianas tālruņu grāmatā to nebija, taču trešoreiz bija zvanīts kādām Saimonam. Niks nospieda taustiņu, lai apskatītu numuru. Ari tas šķita vietējais.

Viņš aši pierakstīja visus trīs numurus, pievienodams arī zvanīšanas laiku un zvanu ilgumu, un izslēdza tālruni.

Pavadījis piecpadsmit minūtes interneta kafejnīcā, Niks atgriezās viesnīcas numurā. Emilija sēdēja gultā, savilkusi kājas zem sevis kā skolniece, un atkal pētīja kārti.

-   Vai kaut ko atklāji? - vaicāja Niks.

Viņa papurināja galvu. - Un tu?

-     Trīs numurus. - Viņš izņēma no kabatas papīra lapiņu. - Pēdējie trīs Džilianas zvani no viņas mobilā tālruņa.

-    Ja vien tas bija viņas, - Emilija brīdinoši noteica. - To vēl nevar droši zināt.

-   Tas bija viņas. - Niks atkrita klubkrēslā. Rokas vēl bija stingas no ārā valdošā saltuma. - Pirmajā reizē zvanīts uz taksometru kompāniju. Zvana laiks un datums man ir pierakstīts, tāpēc mēs varēsim noskaidrot, vai uzņēmuma arhīvā šis zvans ir reģistrēts. Vēl bija zvanīts kādam puisim vārdā Saimons.

-   Vai uzvārda nav?

-   Pat iniciāļa nav. - Par ko tas liecina? Niks ne reizi nebija dzirdējis Džilianu pieminam kādu draugu vārdā Saimons. Viņš aši atvairīja šo domu.

-   Ar trešo man laimējās vairāk. Tas ir profesors Žans Batists Vandevelde. Viņš ir daļiņu fiziķis Zorža Saņaka institūtā Parīzes pievārtē. Viņa specialitāte ir rentgena fluoroskopija. Man gan nav nekādas sajēgas, kas tas ir.

Emilija iepleta acis. - Un to visu tu izdibināji no viņas tālru-

ņa?

-   Viņam ir sava interneta vietne. - Niks pasniedza sievietei kafejnīcā izdrukāto lapu. - Tur ir visi kontakti. Es to uzgāju, meklēdams internetā numuru.

Paņēmusi lapu, Emilija samiedza acis. - Kādēļ gan Džiliana gribētu runāt ar daļiņu fiziķi?

-    Pajautāsim viņam pašam.

28

Strasbūra, 1434. gads

Ko lai stāstu par Kasparu Drahu? Viņš bija viens no visapdāvinātākajiem vīriem, kādus vien esmu pazinis; es pat apgalvotu, ka viņš ir talantīgāks par Nikolaju Kūzieti. Kamēr Nikolajs loloja savas domas mūriem iejoztos dārzos, Drahs brīvi klaiņoja pasaulē. Nikolajs īsināja, laistīja, veidoja un cirpa, turpretim Drahs izsēja seklu, nerūpēdamies par to, kur tā nokritis. Ik vietā, kur viņš spēra kāju, izspraucās spožu, fantastisku puķu pļavas, taču starp savītajiem kātiem vidēja čūskas.

Tajā pavasara vakarā es gan neko tādu nezināju. Atceros, kā plakšķēja basās pēdas pret pakāpieniem, kamēr viņš rausās lejā. Ieraudzījis manā sejā atspoguļojamies izbrinu, viņš savilka lūpas greizā smīniņā. Es biju gaidījis viedu, cienījamu vīru, kas līdzīgs zeltkalim, taču manā priekšā stāvēja necils jauneklis ar izspūrušu melnu matu ērkuli. Puisis bija nedaudz jaunāks par mani. Viņa āda bija bāla kā svaigs medus, bet acis atgādināja viskozas eļļas pilienus, un to krāsa mainījās līdz ar apgaismojumu - tās varēja būt gan zilas, gan zaļas, gan pelēkas, gan melnas. Pāri pierei stiepās zilas krāsas švīka.

Izņēmis kārti man no rokas, viņš to apskatīja. Es gaidīju, kad viņa sejā nolaidīsies atskārsme, varbūt pat tēvišķs lepnums un prieks par to, ka pazudušais bērns atgādāts mājās. Taču sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš atdeva kārti man.

-   Zaudēji?

-    Ko? - Es neklausījos. Paņemot kārti, es biju pieskāries viņa pirkstiem un tajā bridī jutu, ka manī saknosās dēmons - gluži kā brāzma, kas nes negaisu.

-   Spēlē zaudēji?

Atcerējos Žaka sašķaidīto seju, asinis uz akmens plātnēm. -Nē.

Drahs atkal greizi pasmaidīja. - Slikts strādnieks vaino instrumentus. Slikts spēlmanis vaino meistaru, kas darinājis kārtis.

Piepeši viņš uzgrieza man muguru un devās uz upes pusi. Nebija skaidrs, vai viņš mani raidīja prom vai aicināja līdzi. Es sekoju. Viņš notupās upes krastā un uzšļakstīja ūdeni uz paletes. Upē ieritēja krāsainas tērcītes.

Es stāvēju krastā un vēroju Drahu.

-    Kā tu tās taisi? - es saucu lejup. Vakara stingajā klusumā mana balss aizplūda nedabiski skaļa. - Kā tev tās izdodas tik ideālas?

Jaunais vīrietis pat nepagrieza galvu. - Kāds ir tavs amats? - viņš jautāja.

Bridi vilcinājies, es teicu: - Kādreiz biju zeltkalis. - Tas bija viss, ko man izdevās izspiest.

-    Ja es ierastos tavā darbnīcā un tincinātu pēc apzeltīšanas noslēpuma? Vai gribētu noskaidrot, kā piešaut zeltam varu, lai grebums kļūtu dzīvīgāks? Vai tu man stāstītu?

-   Bet…

-    Es atklāju to, kas pirms manis vēl nevienam nav izdevies. Vai tu spried, ka dalīšos tajā ar katru svešinieku, kas pagājis man garām krustcelēs?

Viņš izņēma koka paleti no upes, nopurināja ūdeni un pasita padusē, tad apsviedās un devās augšup pa krasta nogāzi tieši garām man.

-    Ari es gribu radīt pilnību! - es izmocīju, un manā balsi laikam ieskanējās neliekuļoti patiesa nots, izmisums un pamestības sajūta. Drahs pagriezās.

-   Tikai Dievs ir pilnīgs.

Uz papīra šāda atbilde šķistu lielmanīga. Taču rakstu zīmes nespēj atspoguļot manieri, kādā viņš to pasniedza, - pārspīlēto svinīgumu balsī līdzsvaroja mutes kaktiņa noraustīšanās un nerātnā dzirksts acīs, kas liecināja par izpratni.

-    Dievs un tavas spēļu kārtis, - es neatlaidos.

Šāda atbilde viņu krietni iepriecināja. Puisis paplēta rokas un palocījās. Draham teatrālisms ļoti gāja pie sirds.

-   Pat Dievam nebūtu pa spēkam radīt divus tik līdzīgus cilvēkus, cik vienādas ir manas kārtis. - Viņš apcerēja nupat izteikto domu, kamēr es pūlējos slēpt milzīgo pārsteigumu. - Ja nu vienīgi dvīņus, bet tie ir nedabiski.

Drahs pacēla acis pret debesim. Saule bija nozudusi aiz apvāršņa, un debesis sāka melnet.

-   Vai ēst gribi?

Mēs gājām pāri tīrumiem uz ciematu. Taka bija šaura, to bieži šķērsoja vagas, un mēs ik pa laikam saskārāmies. Es ilgojos satvert vīrieti aiz elkoņa un staigāt zem rokas, jo biju jau diezgan aizrāvies, taču neuzdrošinājos neko uzsākt un apmierinājos ar to, ka notrausu roku gar viņa piedurkni vai šad tad ļāvu sadurties mūsu pleciem.

Drahs nesa maisā krāsu podiņus, kas uz katra soļa tinkšķēja kā iejūga zvaniņi. Viņa runa bija līdzīga - vārdi plūda kā mūzika un ne uz bridi neraisīja nepatiku. Viņš taujāja pēc mana vārda, gribēja zināt, no kurienes esmu. Kad ieminējos, ka nāku no Parīzes, viņš uzmeta man ciešu, pat viszinīgu skatienu.

-   Te slēpjas kas dziļāks, - viņš novilka. - Kādudien es to no tevis izmānīšu.

Es nevarēju iedomāties kādu, kam es tik labprāt visu izstāstītu.

Drīz mēs bijām pie iebraucamās vietas ar nosaukumu "Mežonis". Izkārtnē virs, kuram ada lobījās nost kārtam vien, strinkšķināja lautu un raudzījās pāri plecam. Man bija sajūta, it kā es būtu nonācis citā pasaulē - kur vien pametu acis, parādījās kārtis. Drahs ievēroja manu skatienu un pamāja.

-    Es te vienmēr esmu gaidīts. Mums atnesīs maltīti un sagā- dās guļvietu.

Vārds "mums" no viņa mutes skanēja tik nevērīgi, ka nebija nosakāms, ko viņš ar to domājis.

Pāri pagalmam mēs iegājām iebraucamajā vietā. Pēc ārā valdošās tumsas sveču gaisma šķita spilgta, un uguns kaminā kliedēja pavasara dzestrumu. Lai arī ciemats atradās tuvu Strasbū- rai un, domājams, diez vai spētu piesaistīt daudzus ceļotājus, viesnīciņa apmeklētāju netrūka. Trīs bruņoti jātnieki labos apmetņos sēdēja zāles vidū un plātījās ar saviem varoņdarbiem. Stūri kaulējās un tērgāja divi tirgotāji no Vīnes.

Meitene astītēs sapītiem linu krāsas matiem atnesa mums vīnu. Drahs savu krūku iztukšoja gandrīz uzreiz un sauca pēc otras. Es gaidīju, kad meitene aizies. Doma, kuru biju auklējis visus garos mēnešus, kamēr lēnām pārstaigāju Franciju, uzjundīja manī trīsas.

Beidzot viņa aizgāja.

-   Gribu tev izteikt priekšlikumu, - es iesāku. Biju iecerējis pagaidīt, ķircināt viņu ar mājieniem un zemtekstiem, taču nespēju valdīties un vārdi paši lauzās ārā. - Tu esi iemācījies radīt precīzas attēlu kopijas. Vai esi prātojis, ko vēl tu varētu kopēt?

Viņš izbrīnā iepleta acis, it kā iedrošinādams mani runāt tālāk.

-   Vārdus, - es izgrūdu, ievilcis elpu.

Pagāja brīdis, līdz Drahs saprata manis teikto. Viņš iesmējās. - Vārdus? Cik tad par tiem maksās? Es esmu ilustrējis manuskriptus un zinu, cik kaligrāfiem maksā par vārdiem.

-    Daži vārdi ir vairāk vērti.

Prāta dzīlēs pavīdēja tēva naudas kaltuve un vienādo monētu kaudzītes uz svariem. Parīzē ideāla princips nebija pārvērtis svinu zeltā. Es biju pārliecināts, ka Strasbūrā ar papīru šim principam būs lielāka vara.

-    Piemēram, Dieva vārds.

Drahs nosprauslājās tik spēcīgi, ka pa nāsīm izšļācās vīns. Viņš uzmeta man vērīgu skatienu, acīmredzot prātodams, vai nav bijis par mani maldīgās domās. - Bībele?

-    Indulgences.

Tas viņu pārsteidza. Virietis atgāzās krēslā un apsVēra manu priekšlikumu. Pat dziļās domās iegrimis, viņš sejā pauda vairāk nekā citi cilvēki visas dzīves laikā.

-    Indulgences ir vekseļi, - visbeidzot Drahs noteica. - Zīmes, ko Baznīca pārdod kā pierādījumu par grēku atlaišanu. Tur nav nekā skaista.

-   Vienā zimē nekāda skaistuma nav, - es piekritu. - Taču tūkstoti, kas ir pilnīgi vienādas…

-   Tūkstotī… - viņš atkārtoja, izgaršodams lielo skaitli.

-   Ar tavas mākslas palīdzību.

-   Tā būtu viena vienīga lapa.

-   Vienāds teksts.

-   Atstājot brīvu vietu vārdiem un datumam.

-    Un cenai. - Priecīgajā satraukumā es biju pietvīcis un jutos kā atslēga, kas atradusi sledzeni. Nekad vēl nebiju pārdzīvojis tādus savstarpējas sapratnes uzplūdus.

-    Dievs zina, ka mums klientu nemūžam netrūktu.

-    Kaut gan kādudien Dieva žēlastība gādās, lai mēs visi būtu pilnīgi.

Neapzinātā, nejauši pasprukusi piezīme izklīdināja burvīgo aizgrābtību un pamudināja Drahu veltīt man vēl vienu vērtējošu skatienu.

-    Ideāla pasaule būtu vārga. Un noteikti ne tik ienesīga, - viņš sacīja.

-    Protams, protams, - es sastomījos. Vairāk par visu es alku no jauna pievērst sev viņa labvēligo vaigu. - Es tikai domāju…

Viņš pārtrauca mani, ar žestu norādīdams uz istabas tālāko kaktu, kur sieviete pieliecās, lai ielietu dzērienus, un izrādīja sevi tirgotājiem un kalpa puišiem, kas sēdēja pie galda. Krūtis nokarājās gandrīz līdz viducim, un kleitas kakla izgriezums bija gandrīz tikpat dziļš. Biezā sarkanā pūdera kārta uz vaigiem atgādināja slikti apmestu sienu.

-    Kamēr vien būs tādas sievietes - un tādi vīrieši - mēs rausī- sim lielu naudu.

Neatraudams acu no padauzas, es pretīgumā nodrebēju. Viņa bija pilnīgs pretpols nosvērtajam, straujajam un atturīgajam Dra- ham. Es attapu, ka viņš mani vēro gluži kā mācītājs grēksūdzē. Kā vien pratu, es savilku vienaldzīgu sejas izteiksmi un raudzīju izdomāt kādu attaisnojumu savai uzvedībai. Drahs pakratīja galvu, it kā nojauzdams, kas man prātā, un gribēja pasargāt mani no kauna. Viņš pasniedzās pāri galdam un uzlika plaukstu manai rokai.

-    Tavs noslēpums ir drošībā. - Ieraugot manās acīs apjukumu, viņš iesmējās. - Tavs priekšlikums ir ģeniāls.

-    Kārtis… - es iebildu.

-   Tas bija tikai sākums. Es tās pārdevu bagātiem spēlmaņiem, kam netrūka gaumes. Tas ir šaurs tirgus. Turpretī indulgences pirks visa cilvēce, un klienti mums būs, kamēr vien cilvēks grēkos.

Mūsu ceļgali zem galda saskārās. Es zināju - kamēr vien mes ar Kasparu Drahu būsim kopā, grēku šajā pasaulē netrūks.

29

Parīze

Žorža Saņaka institūts aizņēma zemu betona ēku universitātes pilsētiņā Parīzes rietumu priekšpilsētā. Lielāko daļu logu sedza plastikāta žalūzijas, un dažās apgaismotās telpās mirgoja kaut kas līdzīgs televizora ekrāniem. Uzbrauktuvē pie durvīm pusaudži trieca skrituļdēļus. Neviena cita neredzēja.

Niks un Emilija apstājās pie kādas ēkas un piespieda zvana pogu, zem kuras bija uzraksts "Vandevelde". Namruņa plastmasas ietvars bija ieplaisājis, un skaļruni smacēja izbalējušu uzlīmju kolāža, kas reklamēja maz zināmas mūzikas grupas, radikālos politiķus, jaunmodīgu mākslu vai sludināja anarhiju.

- Oui?

Emilija pieliecās tuvāk. - Profesor Vandevelde? Šeit doktore Sa- terlenda.

Skaļrunī iedūcās griezīgs troksnis, atgādinot motorzāģa rēkoņu. Durvis ar klikšķi atvērās.

- Venez.

Lifts nedarbojās, un abi devās augšā pa kāpnēm. Profesora Vandeveldes birojs atradās ceturtajā stāvā, un līdz tam bija jāiet pa garu, ar linoleju izklātu gaiteni, kas droši vien nebija remontēts kopš tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotā gada. Viņi pieklauvēja, un enerģiska balss aicināja ienākt.

Biroja telpa bija plaša. Kreisajā pusē pa lielu logu pavērās skats uz augstceltņu puduri, kas aizsedza apvārsni. Telpā bija rakstāmgalds ar koka apšuvumu, uz tā sakrauti papīri; netālu atradās ar pusnodzēstiem vienādojumiem aprakstīta balta tāfele un divi zemi krēsli. No sēdekļu caurumiem rēgojās dzeltena vate. Vienīgais dekors bija plakāts pie sienas, kas reklamēja sen pagājušu izstādi Luvrā. Uz tā bija attēlota ilustrēta manuskripta lapa.

Profesors Vandevelde piecēlās un apgāja apkārt rakstāmgaldam, lai sasveicinātos. Viņš bija gara auguma masīvs vīrs, ģērbies velveta biksēs un zilā svīteri ar uzrotītām piedurknēm. Ja nebūtu aceņu sudrabainā ietvarā, viņš vairak izskatītos pēc makšķernieka nekā pēc fiziķa.

-    Emilija Saterlenda, - viņa sacīja. - Un tas ir mans asistents Niks.

Vandevelde ieslēdza elektrisko tējkannu, kas bija novietota uz pelēka dokumentu skapīša, un norādīja uz krēsliem, lūdzot apsēsties.

-   Paldies, ka bijāt ar mieru mūs pieņemt uzreiz, turklāt vēl sestdienas pēcpusdienā, - Emilija sacīja, apsēdusies un sakrustojusi kājas. - Man ļoti žēl, ka tā arī nesaņēmāt manu elektroniskā pasta vēstuli.

Noslaucījis karotīti svīteri, Vandevelde atvēra Nescafe kārbu.

-   Ģn ne fait rien. Es šā vai tā jau esmu te. Un jūs esat mērojuši tālu ceļu no Ņujorkas Metropolitēna muzeja.

-   Esmu lasījusi daudzas jūsu publikācijas. - Tās bija atrastas internetā, kamēr viņa sēdēja piedūmotā kafejnīcā un dzēra espres- so kafiju. - Tomēr mans kolēģis īsti labi nesaprata procesu.

Niks vainīgi pasmaidīja, it kā teikdams, ka Vandeveldem neko nepārmet.

-   Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu viņam?

-   Saprotams, es varu. - Profesors piecēlās un ieaicināja abus blakus telpā, kurā nebija logu. - Šeit mums ir protonu milizonde.

Ierīce izskatijas pēc zobārsta kabineta aparatūras - no sienas un griestiem slējās baltas metāla caurules, un to savienojuma galā bija sprausla, kas pavērsta pret tērauda pulti. No tās resnu kabeļu saišķis stiepās līdz datoram, kas bija novietots uz galda pie sienas.

-    Mēs nodarbojamies ar tā saucamo PIXE tehnoloģiju. Tā ir daļiņu inducēta rentgenstaru emisija. - Viņš izrunāja katru vārdu lēni un uzsvērti, un stiprajā akcentā tie kļuva teju nesaprotami. - Pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados to radīja Sandjego pilsētā. īsumā princips ir tāds: protonu staru raida pa cauruli - ici - un pavērš pret analizējamo objektu. Manos eksperimentos tā ir grāmatas lapa. Protoni, redziet, iziet cauri lapai, trāpa atomiem un saskalda tos. Tad rodas rentgenstari, ko mēs izmērām ar fluo- roskopijas sistēmu. - Viņš ar pirkstu paklaudzināja pa sprauslu, kas karajas no griestiem, un norādīja uz datoru. - Tas analizē emisiju un pastāsta, kas ir lapā.

-   Vai grāmatu tas nebojā?

-   Non. Mēs katrā lapā skenējam tikai vienu milimetru, un pro- toni saskalda tikai dažus atomus. Postījumi tiek nodarīti vienīgi molekulāra līmenī.

Niks pameta skatienu uz Emiliju. Pēc visa spriežot, viņa mu- dinaja uzdot jautājumus.

-    Un tas pavēsta jums papīra saturu?

-   lās pavēsta tintes saturu. Katrai tintei ir īpašs ķīmiskais sa- stavs, un mēs to nosakām. Mes analizējam senos drukātos tekstus un noskaidrojam, kas tos radijis.

Dziļi ievilcis elpu, Niks iebāza roku mēteļa kabatā. - Ko jūs atradāt, kad noskenējāt šo?

Viņš pacēla kārti un cieši vērās profesorā.

-    Es strādāju tikai ar grāmatām un neesmu analizējis šo kārti.

Tomēr Niks jau bija pamanījis sejā pazibam izteiksmi, kas liecināja, ka profesors kārti pazinis. Taču vaibstos bija jaušams vēl kaut kas. Vai bailes?

-   To jums atnesa sieviete vārdā Džiliana Lokhārta.

-    Es pirmo reizi dzirdu par tādu Džilianu Lokhārtu, - profesors atkārtoja tādā pašā uzsvērtā balsī kā pirms brīža, izskaidrojot PIXE tehnoloģijas. It kā būtu iekalis šo teikumu no galvas.

-    Ko jūs izdibinājāt?

-   Es jums saku, ka nekad neesmu to redzējis. - Vandevelde piecēlās. - Es domāju, ka mans darbs jūs laikam neinteresē. Piedodiet, es nevaru jums palīdzēt. - Viņš uzlika plaukstu durvju rokturim. - S'il vous plait…

Niks un Emilija nekustējās. - Kad Džiliana šeit ieradās?

-   Nekad.

-   Viņa jums zvanījusi pirms mēneša. Trīs nedēļas pēc tam viņa pazudusi bez vēsts.

Vandevelde nopūtās. - Skumji. Nudien. Bet… es nevaru palīdzēt.

-    Vai atcerades viņas zvanu?

-    Lūdzu, atgādiniet, kā viņu sauca?

-    Džiliana Lokhārta.

Profesors pārāk strauji papurināja galvu. -Non.

-    Mums ir informācija par šo sarunu. Tā ilgusi gandrīz piecpadsmit minūtes.

-   Varbūt sekretāre likusi uzgaidīt, kamēr pati gāja mani meklēt. Tikpat labi var but, ka viņa nenosauca man savu īsto vārdu. Iespējams, viņa tikai tēloja interesi par manu darbu, jo patiesībā gribēja kaut ko citu. - Atlaidis durvju rokturi, profesors atgriezās pie aparāta. - Vai jūs domājat, ka es kaut ko slēpju no jums? Es neslēpju neko. Es zvēru, ka nekad neesmu redzējis ne jūsu paziņu, ne šo kārti. Bet, ja gribat, lai es to analizēju, ja tas jums sagādās prieku, es to izdarīšu. Oui?

Viņš pielieca galvu un izstiepa roku. Niks aši paskatījās uz Emiliju, un tā apdomīgi pamāja.

Francūzis novietoja kārti uz katedras caurules priekšā un tad sakārtoja sprauslu, līdz bija apmierināts ar leņķi. Niks samiedza acis.

-   Bet tā nerāda ne uz ko.

-   Mēs noņemsim divus mērījumus. Tinte ir iesūkusies papirā, saprotat? Tāpēc mēs vispirms noņemsim papīra mērījumus, un tad papīru kopā ar dnti. Atņemot no otrā mērījuma pirmo, paliek tikai dntes rādītāji.

Profesors pagrieza rokturi, nofiksēja sprauslu un piegāja pie datora. Niku joprojām mocīja šaubas. - Vai mums nav jāiziet no telpas?

-   Nē, tas ir droši. Cilvēks uzņem vairak protonu, piecpadsmit minūtes stāvēdams saulē. Ja neuzticaties man, varat visu eksperimenta laika turēt kārti rokā.

Niks soli atkāpās. - Es pavērošu no šejienes.

Tiesa, nekā diža redzēt nevarēja. Vandevelde nospieda kādu datora taustiņu, aiz sienas kaut kas nodārdēja, un virs caurules iedegās sarkana gaisma. Pēc dažām sekundēm gaisma nodzisa, un dārdoņa apklusa. Profesors pavērsa sprauslu pret krāšņajām lauvas krēpēm, kur tintes kārta bija visbiezākā. Gaisma iedegās un pēc dažiem mirkļiem izdzisa. Datora ekrānā parādījās robota grafika līkne.

-    Ko tas nozīmē?

-   Te redzami dažādi elementi, ko mēs varam noteikt. - Mācītais vīrs pārlaida kādai asajai smailei ar pirkstu. - Šajā līnijā redzams nātrija saturs. Te ir varš.

-   Un? Jūs varat noskaidrot, no kā taisīta tinte?

-    Pilnīgi visu saturu noteikt nevaram. Dažus elementus rentgena fluoroskopija uztvert neprot. Brižiem nevaram noteikt elementa izcelsmi. Piemēram, atrodam svinu. Varbūt tas ir no masi- kota, ko lieto nosusināšanai; varbūt no karsta svina oksida, ko izmanto krāsai. Ja tā ir grāmata, tad konkrētais elements var būt noberzies no svina sakausējuma burtiem. Ar šo aparatūru mēs varam noteikt tikai to, ka tas ir svins.

-   Un kāda jēga?

-    Katrai tintei ir savs sastavs, vai saprotat? Katrs iespiedējs izmantoja atšķirīgu tinti. Mums ir vesela datubāze.

-    Vai varat pārbaudīt arī šo tinti?

-    Bien sūr. Es jums parādīšu.

Viņš nospieda datora taustiņu. Virs grafika lēni grozījās ikona - smilšu pulkstenitis. Pēc dažām sekundēm ekrāna apakšā parādi- jas viena teksta rindiņa. Niks paguva uzminēt, kas tur rakstīts, iekams Vandevelde to rezumēja ar vienu vārdu.

-    Rieti. - Viņš paraustīja plecus un atkāpās no datora. Nikam šķita, ka vecā vīra kustībās jautās piesardzība, kā sunim, kas bieži pamielots ar kāju spērieniem. Profesors veltīja Nikam un Emilijai skumju skatienu. - Ja pie manis butu ieradusies jūsu paziņa, viņai es pastāstītu to pašu.

Niks paņēma kārti no katedras, ietina salvetē un ielika maisiņā. Viņš lūkojās profesora, būdams pārliecināts, ka tam ir kas stāstāms, taču nevarēja izdomāt kādu jautājumu.

Vandevelde pavēra durvis un sērīgi pasmaidīja. - Ceru, ka atradīsiet savu paziņu.

Negribīgi Niks izgāja tumšajā gaitenī. Emilija viņam sekoja, un Niks izdzirdēja, kā profesors nomurmina viņai dažus vārdus franciski un aizver durvis. Abi klusuciešot kāpa lejup. Saule bija norietējusi, un skrituļdēļu cienītāji aizgājuši. Valdīja tumsa, vienīgi laternas meta oranžas gaismas laukumus. Gaiss bija sveloši auksts.

-    Ko viņš piebilda, kad tu gāji ārā? - Niks apvaicājās.

-    Viņš teica: "Ne viss uz kārts ir ar tinti krāsots."

Prātodams par šo vārdu jēgu, Niks pameta skatienu atpakaļ.

Ceturtā stāva telpas logs bija tumšs.

30

Strasbūras nomale, 1434. gads

- Uzmanies! Ja ļausi nopilēt kaut lāsītei, mūs sadedzinās uz sārta kā ķecerus.

Drahs uzsprauda noasinātā zara galā sīpolu un pasmīnēja. Tas mani biedēja. Viņš atļāvās smaidīt tikai tad, kad bija nopietns.

Iespējams, es bijos no draudošajām briesmām - man visas maņas todien bija uzvilktas. Ogļu saldā smarža un linsēklu eļļas nepatīkamais aromāts, spožā augusta saule, kuras stari ik pa laikam caurdūra dūmu mākoni, stīgrie burbuļi, kuri pūtās un plīsa lielajā katlā mums pa vidu. Es jutu katru sviedru lāsīti, kas noritēja man pār kailo muguru.

Turēdams zarā uzsprausto sīpolu, Drahs bija pietupies blakus lielajam katlam. Es uzvilku ādas cimdus un pasniedzos pēc vara vāka. Mēs saskatijamies cauri eļļainajam tvaika mutulim.

- Paturi prātā. Ne lāsīti!

Es sapludu ar visu pasauli. Pirmo reizi mūžā es biju tik laimīgs.

Lai cik dīvaini tas nešķistu, Drahs mani piecela no dubļiem. Tā dēļ es viņam piedevu daudzus turpmākos notikumus. Svētais Akvīnas Toms apgalvo, ka visas radības pasaulē nāk ar savu likteni un piepildījumu rod šā mērķa sasniegšanā. Es savu mērķi esmu zinājis allaž, taču divdesmit gadus meimuroju apkārt kā akls vērsis. Sastapis Drahu, es beidzot saredzēju savu ceļu. Izdevība radīja godkāri, godkāre dzemdināja cerību, un cerība atmodināja dzīvību, no kuras biju bēguļojis kopš tēva aiziešanas viņsaulē.

Agrāk es biju ieņēmis prātā, ka ta dzīve jau sen izdzisusi. Tagad es atklaju, ka tā tikai iesnaudusies kā lācis, kas gaida pavasari. Es uzrakstīju savam brālim Frilem vēstuli uz sava tēva namu Maincā un saņēmu apvaldītu atbildi, kas mani piesardzīgi uzņēma atpakaļ dzimtas klēpī. Ar Fnles starpniecību šo to uzzināju. Vispirms jau to, ka brālim uz mana vārda pienākas ikgadēji ienākumi, ko viņš ik ceturksni saņem zelta. Būdams godīgs vīrs ar rēķinveža spējam, Frīle varēja atskaitīties par katru peniju, kas bija uzkrājies kopš manas aiziešanas. Viņš gan ar nožēlu pastāstīja, ka lielākā daļa uzkrājumu tikusi Konrādam Šmitam no Ķelnes, kurš iesūdzējis ģimeni tiesā un pieprasījis pilnu samaksu par manu pāragri partraukto mācekļa laiku. Visu atlikušo viņš bija gatavs atsūtīt man uz Strasbūru.

Brālis neminēja, kāda iemesla dēļ es biju aizgājis no Šmita. No tā es secināju, ka Šmits vēlējies sargāt sava dēla labo slavu, nevis nomelnot mani, un talab skandāls nav izraisīts. Noslēpumu viņš bija paņēmis līdzi sev kapā, jo brālis stāstīja, ka zeltkalis pirms dažiem gadiem šķīries no dzīves. Es ta arī neuzzināju, kāds liktenis piemeklējis mazo Pīteru.

Frīles atsūtītā nauda dāvāja man nedaudz kapitāla un cerības uz ienākumiem ari turpmāk. Pateicoties kredītu dīvainajai alķīmijai - likumsakarībai, kas ļauj turigajiem piesaistīt naudu, - man aizdošanas ceļā izdevās šo pieticīgo summu palielināt. Drīz kļuva skaidrs, ka mūsu piedzīvojumu finansēšanas gods tiks man. Lai cik ģeniāls būdams, Drahs ar naudu apgājās neaptverami vieglprātīgi. Izdzirdējis, par cik niecīgām summām viņš pārdevis kārtis, es biju šausmās. Kad viņš atzinās, ka nevar taisīt jaunas kārtis, jo parāda dēļ bijis spiests pārdot presi, es sāku prātot, kādā cilvēkā esmu ieguldījis savu naudu.

-   Re, ko saka Svētais Francisks. - Tā bija visa viņa atbilde, kad pūlējos par to parunāt. - Nav nekā dižāka par dzīvi nabadzībā.

-   Un pazemībā, - es atgadināju. Tas Draham aizdeva smieklus, jo šis cilvēks pats labi apzinājās viņam caur un caur piemītošo lepnību. Viņš pabužināja man matus un nosauca mani par ķildīgu veču. Turpmāk par šo tematu mēs runājām reti.

Es iegādājos māju Senarbogasta ciematā, kas atradās netālu no krustcelēm, kur iepazinos ar Drahu. Māja bija jauka - zems nams ar trim istabām, stalli un akmens saimniecības ēku otrpus pagalma. No ceļa to sargāja papeļu birzīte, toties aiz appludinātās pļavas varēja nolūkoties, kā 11as upe aizvijas uz pilsētu, kas atradās apmēram trīs jūdžu attālumā. Te nebija kaimiņu, kas ievērotu, kādos dīvainos laikos nāk un iet Drahs, saostu dīvainās smakas, kuras nereti plūda no akmens pūnīša vēlos vakaros, vai žēlotos par troksni, kad Drahs vienvakar nejauši pielaida uguni vistai. Beidzot bija nams, kurā jutos saimnieks, un iegūtā brīvība man sagādāja baudu. Man bija trīsdesmit pieci gadi.

īsi sakot, ar Draha palīdzību es pavisam īsā laikā iztrausos no bedres un atguvu savu vietu pasaulē.

Es nocēlu katlam vara vāku, turēdams to ieslīpi, lai šķidrums nešļāktos ugunī. Mums abiem ar Drahu priekšā sejai bija piesietas lupatas, sargājot no nelabās smakas, kas kāpa no katla. Viņš iemērca sīpolu burbuļojošajā putrā. Kolīdz tas skāra virsmu, no eļļas pacēlās brūnas putas, tās sakūlās ap sīpolu un burbuļoja augšup gar katla malām.

-   Neļauj iet pāri!

Drahs atrāva sīpolu, un es uzliku katlam vāku.

-   Pārāk karsts, - viņš paziņoja.

Paņēmis biguli un lūkšas, es izretināju ogles zem trijkāja, lai mazinātu karstumu katlā. Kad burbuļi kūpošajā eļļā šķita ejam mazumā, mēs vēlreiz mēģinājām tajā iegrūst sīpolu. Šoreiz putas cēlās lēnāk; gan apsvilināja dārzeni, tomēr nedraudēja izlīt pāri malām.

- Lieliski! - Drahs paziņoja. Kamēr es turēju vāku, viņš paņēma trauciņu ar sveķu pulveri un ar smeļamo kausu izkaisīja to virs katla. Saskaroties ar eļļu, pulveritis ikreiz izraisīja jaunu putu un burzgu izvirdumu, un virums bija aši jāapmaisa, lai neļautu tam pāriet pāri malām uguni un liesmas neapņemtu visu katlu. Tas bija bīstami - ne tikai ievērojamo draudu dēļ, bet arī tāpēc, ka Drahs apzināti izaicināja briesmas. Katra kausā iebira vairāk putekļu nekā iepriekšējā, un putas kāpa aizvien tuvāk malai, mudinot mani maisīt aizvien izmisīgāk. Draham tas acīm redzami varen gāja pie sirds, un viņš atgādināja bērnu, kas ar žagaru ēr- cina suni. Es to necietu. Putas, smagais darbs un bailes - mani tas šķebināja.

Ar laiku virums sabiezēja. Kad tas ieguva zupas konsistenci un iekrāsojās kā čurās, mēs izsmēlām to no katla stikla krūkās. Gaidot, kamēr šķidrums atdzisīs, mēs nodzēsām uguni un aizgājām uz upi.

Es norāvu bikses un ieniru ūdenī, bet tad apgriezos paskatides, kā krastā izģērbjas Kaspars. Eļļas kārtiņa uz manas ādas aizplūda smirdīgā plankumā, un tam līdzi aiztecēja arī manas dusmas. Jutos kā nelga, jo biju padevies viņa centieniem aizkaitināt mani.

Kaspars iebrida ūdenī un aptupās seklumā. Lai ari būdams pārgalvīgs ar uguni, viņš dīvainā kārta bijās no ūdens. Šajā ziņā es jutos pārāks par viņu un kādu laiku šļakstinājos straumē, ienirdams un aizturēdams elpu, lai iedzītu viņu satraukumā. Kad zem ūdens atvēru acis, saules stari caur ūdenszālem atgādināja man tos laikus, kad es vācu zeltu Reinā. Tagad šķita grūti noticēt, cik zemu biju kritis.

lzniris es peldēju uz krastu. Kaspars bija iebridis gandrīz līdz viducim - sejā viņam vidēja sapīkums, kas manī izraisīja jautrus smieklus. Būdams draiskas dabas, es guvu prieku, uzjundīdams viņā skaudību.

Es piepeldēju biedram klāt un nostājos dubļos, apslacīdams viņam muguru ar ūdeni un noberzdams no tās sodrējus un eļļu. Viņa āda bija stingra, un pleci ilgajos darbos kļuvuši patīkami cieti. Kad Drahs pagriezās, es ieslīdēju zem ūdens, lai viņš neredzētu manu uzbudinājumu.

Mēs apģērbamies un devāmies atpakaļ uz maju. Tad ienesām eļļu kūtī, kur aizgaldu un siena vietā bija nolikti divi koka galdi, un ar karotēm izklājām masu uz akmens plātnes. Maisījums jau bija atdzisis un atgādināja staipīgu līmi. Austeres gliemežnicā, kas bija novietota blakus, atradās mazliet lampas kvēpu, kurus mes pamazām iekūlām eļļā. Es vēroju melnās svītras, kas līkločiem aizverpās pa akmens plātni un pazuda pavisam.

Drahs iemērca masā pirksta galu un noslaucīja papīra lapā turpat līdzās plātnei. Uz papīra parādījās melns plankums; kad tinte nožuva, tas izbalēja pelēks. Atceroties mūsu nežēlotās pūles, man uzmācās viegla vilšanās.

-   Tam jābūt tumšākām. Biezākam. Kā īstai tintei. - Domās es atgriezos Parīzē, Tristāna tornī pavadītajās nedēļās, kad raudzīju saskatīt katru varavīksnes krāsu. - Vara pulveris karstā liesma parvēršas melns. Ja mēs sajauktu to ar lampas kvēpiem, varbūt sanāktu spilgtāks. Iespējams, var pielikt ari masikotu, tad krāsa būs piesātinātāka.

Draham sejā iezagās nīgrums. Viņš pielika pirkstu man pie lupām, lai apklusinātu. - Šis būs gana labs. Galu galā mums vēl nemaz nav preses.

31

Parīze

-   Kādēļ viņš meloja?

Vilciens klabēdams brauca uz Parīzi. Nakts ietina tumsā priekšpilsētas - logā Niks redzēja vienīgi pats savu izplūdušo atspīdumu un Emilijas atspulgu gabaliņu tālāk. Viņi atgādināja spokus tumsā.

Viņš pārfrāzēja jautājumu:

-    Kādēļ lai viņš melotu? Kādēļ bija jāizliekas, ka viņš nav redzējis ne Džilianu, ne kārti?

Emilija notrīsēja un ietinās ciešāk mētelī. - Profesors izrādīja pārāk lielu dedzību izanalizēt kārti aparatūrā. Viņš zināja, ka datubāzē tādu tintes ķīmisko sastāvu neatradīs.

-   Tāpēc, ka viņš to jau bija analizējis kopā ar Džilianu.

-   Taču… ja viņš neko nenoskaidroja…

-    Kālab viņš meloja?

Traucoties pāri pārmijām, vilciens sašūpojās. Aiz loga pazibēja stacija.

-    Interesanti, kāpēc Džiliana iedomājās aizvest kārd turp.

Niks apjucis paraudzijas uz sarunu biedreni. - Lai analizētu tinti.

-   Vandevelde strādāja tikai ar iespieddarbiem, ar grāmatām. Taču pirmo grāmatu nodrukāja tikai apmēram tūkstoš četrsimt piecdesmit piektajā gadā. Mums zināms, ka šādas kārtis radās apmēram divdesmit gadus agrāk. Kārtis ir taisītas ar dobspiedes metodi - plātnē iegravētajās gropēs ielej dnti un pēc tam taisa nospiedumu uz papīra. Turpretim grāmatas iespiež, izgatavojot reljefu, un tinte atrodas uz burta izceltās daļas. Droši es nezinu, taču pieņemu, ka šajos iespiešanas paņemienos izmantoja pavisam atšķirīgas tintes.

-   Tātad viņa devās pie speciālista, kas nevarēja viņai palidzēt un neko neatrada; un tālab profesors tagad bija spiests melot mums un neatklāt noslēpumu? - Laika zonu maiņa bija izraisījusi Nikam pulsējošas sāpes deniņos.

-   Tad šeit ir iesaistīts vēl kāds, - Emilija klusi secināja. - Džilianu vajāja, un, iespējams, arī Vandeveldem šie cilvēki ir sadzinuši pēdas. Kas zina, varbūt deši tālab viņš ir tā nobijies.

Nākamajā stacijā viņi izkāpa. Tukšajā peronā Niks uzmeklēja tālruņa automātu un sastādīja Džilianas mobilajā atrasto otro numuru. Rokas tā drebeja, ka bija grūti samest automātā monētas. Vīrietis sev iestāstīja, ka tas ir aukstuma dēļ.

Pēc tris signāliem otrā galā pacēla klausuli. - Ateldīns.

Vai tas ir uzvārds? Uzņēmuma nosaukums? Viesnīca?

-   Vai tur butu Saimons?

Piesardzīgs klusuma bridis. - Runā Saimons Ateldīns.

Britu akcents, svešāds, tomēr vienlaikus negaidīti pazīstams. Niks nolēma riskēt. - Vai jūs strādājat Stevens Mathisun izsoļu namā?

-Jā.

-     Mans vārds ir Niks Ešs. Es esmu Džilianas Lokhārtas draugs. Man šķiet, mēs pirms dažām dienam runājām pa tālruni.

Vēl viens klusuma brīdis.' - Vai jūs esat šeit, Parīzē?

Laikam Ateldīna tālrunī bija redzams numurs, no kura zvana.

-Jā..

-   Tad mums vajadzētu satikdes.

Niks ar Emiliju ieradās astoņos. Nikam, kurš Parīze nekad nav bijis, Auberge Nicolas Flamel jeb "Nikolā Flamela mājvieta" šķita pats franču restorāna iemiesojums. Akmens pīlāri balstīja biezas ozolkoka sijas, logiem bija rūtis ar svina dzislojumu un akmens aplodas, bet virs milzīga kamīna karājās vērša galva. Lielākoties galdiņi bija aizņemti, un telpu pildīja sirsniga kņada. Piepeši Niku sagrāba vilka izsalkums.

Saimonu Ateldīnu nebija grūti sameklēt - viņš bija vienīgais restorānā apmeklētājs, kas ģērbies divrindu uzvalka. Vīrietis sēdēja viens pats dziļāk zālē, un uz galda viņam priekšā atradās atvērta vīna pudele. Ieraugot amerikāņus, viņš piecēlās kājās. Viņi sarokojās.

-   Jauka vietiņa, - Niks novērtēja.

Ateldīns salēja visiem vīnu. - Šī ir vecākā māja Parīzē. To tūkstoš četrsimt septītajā gadā uzcēla pazīstamais alķimiķis Nikolā Flamels.

-   Es biju domājis, ka viņš ir tikai leģenda, - Nikam paspruka, un viņš to uzreiz nožēloja.

Viesim par atvieglojumu, Ateldīns iesmējās. - Harijam Poteram nāksies par daudz ko atbildēt. - Pamanījis Nika pārsteigumu, viņš kautri pasmaidīja. - Man ir divas meitas… vismaz tad, kad māte ļauj ar viņām tikties; un abas mani laiku pa laikam izvelk no viduslaikiem.

Emilija sakārtoja servjeti sev klēpī. - Flamels patiešām bija reāls cilvēks. Viņa kapakmens glabājas šejienes Viduslaiku mākslas muzejā.

-    Viņš bija pirmais alķīmiķis, kas pārvērta vienkāršo metālu zeltā. Šo mākslu viņš apguva no septiņām senām alegorijām, kuras vēlāk atdarināja uz Nevainīgo kapsētas arkas. Tā runā.

-   Gleznojumi tiešām pastāvējuši, - Emilija aizrādīja. - Par to ir drošas liecības.

-   Vai tie vēl ir apskatāmi? - Niks apvaicājās.

-     Nevainīgo kapsēta iznīcināta astoņpadsmitajā gadsimtā. Gleznojumi saglabājušies tikai kopijās.

-   Lai gan man nav nācis ausis, ka ar to palīdzību kādam butu izdevies pārvērst svinu zeltā, - Ateldīns piemetināja.

Niks palūkojās apkārt. - Toties viņš varējis atļauties itin glītu namu.

Pienāca viesmīlis un uzdeva jautājumu franču valodā. Ateldīns pasmaidīja, atvainojās un aizraidīja viņu prom ar rokas mājienu.

-   Pasūtiet, ko vēlaties, - Ateldīns piedāvāja. - Maksāju es. Pareizāk sakot, Stevens Mathison.

Visi klusuciešot pētīja ēdienkarti. Pieklājības uvertīra bija nospēlēta, un pat Ateldīns īsti nezināja, ko lai saka. Kad pienāca viesmīlis un pārtrauca ieilgušo klusumu, visi uzelpoja.

Niks nezināja, kādu maltiti laika zonu maiņu nomocītais organisms izturēs. Ēdienkartē viss šķita saturam zivi, krēmu vai pastēti - dažos gadi jumos visus trīs kopā. Kad viesmīlis aiznesa ēdienkartes, Ateldīns kļuva nopietns.

-Jādomā, jus gribat zināt par Džillu.

Niks pirmo reizi dzirdēja kādu tā saīsinām bijušās draudzenes vārdu. Viņam tas nepatika.

Ateldīns paskalināja vīnu glāzē un likās iegrimis domās.

-    Džilla atbrauca no Ņujorkas pirms četriem mēnešiem. Kā jau zināt, viņa iepriekš bija strādājusi Metropolitēna muzejā. Strauja meiča ar vērīgu aci. Viņa prata saskatīt vērtību un noteikt, kuru priekšmetu varēs pārdot. Jūs būtu pārsteigti, uzzinot, cik daudzi mūsu kolēģi nespēj apvienot abas šīs spējas. Mēs strādājām kopā vairākās izsolēs. Manuprāt, viņa bija spilgta personība. Pirms mēneša, apmēram divas nedēļas pirms Ziemassvētkiem, mums uzticēja jaunu uzdevumu. Tas bija liels īpašums ārpus pilsētas, netālu no Rambuijē. - Viņš to izrunāja gluži kā brits, proti, "Rambūi".

-    Neparasta vieta. Milzīgā, varenā, brūkošā pils meža ieloka šķiet neskarta kopš Franču revolūcijas laika. Sienas noklātas ar gobelēniem, glezna aizdomīgi atgādina vāju Jana van Eika darbu, un mēbeles tik senas, it kā tās būtu meistarojis pats Jēzus. Hallē pat rēgojās īsts bruņinieka tērps! Mums, protams, par to nebija jāuztraucas - visu nokoptu mūsu speciālisti. Mēs ar Džillu bijām tur ieradušies bibliotēkas dēļ.

-    Kurā datumā tas notika? - Emilija gribēja precizēt.

-   Divpadsmitajā decembrī. Todien manai jaunakajai meitai bija dzimšanas diena, un es baidījos, vai pagūšu laikus pārrasties mājās un viņai piezvanīt.

Kamēr atnesa uzkodas, Ateldīns klusēja. Viņš uzzieda uz grauzdiņa biezu kārtu zosu aknu un trifeļu pastētes un papildināja to ar prāvu kalnu sīpolu marmelādes.

-   Ceļā mēs devāmies ar auto, un mums nebija ne jausmas, kas tur sagaida. Mēs runājām ar mirušā īpašnieka meitu, kura dzīvo Martinikas salā un zināja teikt vien to, ka pilī ir bibliotēka un, pēc viņas domām, dažām grāmatām ir zināma vērtība. Tas nav nekas neparasts; jus būtu izbrīnīti, ja uzzinātu, cik maz bērnu zina, kas viņu vecākiem patiesībā pieder. Lielākoties tas nozīmē, ka viņi atminas redzējuši plauktos dažas grāmatas cietos vākos vai kādu glitu izdevumu, ko vecais dabūjis par velti, iestājoties lasītāju klubā. Turpretim tie, kuri apgalvo, ka "šajā mājā nekā nav", visbiežāk sēž uz zelta kaudzes. Lai nu kā, mēs ar Džillu cauri graustam devāmies uz bibliotēku. Atstūmām vaļā durvis; tās, starp citu, bija desmit pēdu augstas un no bronzas, droši vien atvestas no kadas renesanses laikmeta baznīcas. Atrāvām vaļā dažus skapjus un neticējām savām acīm. Manuskripti. Folianti. In- kunābulas.

-    Kas ir inkunābula? - Niks jautāja.

Viņš gan bija uzrunājis Emiliju, taču atbildēja Ateldīns:

-    lncunabulus burtiskā nozīme ir "šūpuļa grāmata". Ar šādu terminu mēs apzīmējam visagrīnākos iespiestos darbus, kas tapuši līdz tūkstoš piecsimtā gada sākumam. Tādi apkārt vis nemētājas. Tajos retajos gadījumos, kad tādus piedāvā pārdošanā, cena var uzkāpt līdz simtiem tūkstošu vai pat līdz miljonam. Mēs lēsām, ka pils kolekcijā ir trīsdesmit šādu darbu. Piedevām bija vel vismaz tikpat daudz iluminēto manuskriptu. Mēs ar Džillu jutāmies gluži ka Hovards Kārters un lords Kar- narvons pie faraona Tutanhamona kapenem. - Viņš iekodās grauzdiņā. - Mēs bijām labi pastrādājuši pirms brauciena, izskatījām pārdošanas sarakstus, izsoļu atskaites un tamlīdzīgi; cerējām jau iepriekš noteikt, kadi vērtīgi darbi vecajam vīram piederējuši. Taču nekas no tā, ko mēs tur atradām, ne reizi nebija nonācis pārdošanā.

Viņš pārlaida skatienu sarunu biedriem, lai uzsvērtu savu vārdu nozīmīgumu. - Nekas. Tas nozīmēja, ka darbi tur atradušies vismaz pēdējos piecdesmit gadus. Varbūt pat vairākus gadsimtus. Zuduši pasaulei. Par finanšu lietām pat nerunāsim! No zinātniskā viedokļa raugoties, kolekcija bija tīra zelta vērtībā. Tad mēs palūkojāmies augšup. Parastie itāliešu griesti - ķerubiem nosētas zilas debesis. Taču no šīm skaidrajām debesīm lija lietus. Izrādās, jumta nebija vispār! Vecais virs dzisis jau mēnešiem ilgi, nevarēdams izkāpt no gultas. Meita dzivo ārzemēs, kā jau teicu, un saimniecības vadītājai bibliotēka ieiet bija noliegts. Tālab to neviens nebija pamanījis. Atminaties, cik nejauki slapjš rudens tas bija? Lietus lāses cauri pils jumtam tecēja bibliotēkā.

-   Ko jūs iesākāt?

-    Piezvanījām avārijas dienestiem. Nodaļa, kas specializējas konservācijā un restaurācijā, aizveda grāmatas prom. Džilla pazuda pēc divām dienam, un par viņu nekas netika dzirdēts līdz brīdim, kad viņa atsūtīja jums elektronisku ziņu.

Paslidinājis nazi un dakšiņu līdzās vienu otram uz šķīvja, Ateldīns sakrustoja rokas uz krūtīm un cieši vērās Nikā, kurš klu- suciešot izēda zupas šķīvi tukšu. Tikko viņš nolika karod šķīvī, parādījās viesmīlis un sāka nokopt galdu. Vai viņš bija noklausījies sarunu? Apkalpotājs pielēja vīna glāzes, lai gan Niks savai bija tik tikko pieskāries.

-    Vai līdz ar Džillu pazuda arī kāda grāmata?

Ateldīns labsirdīgi iesmējās. - Baidos, ka arī mums tā bija pirmā doma. Honi soit qui mal y pense.6 Taču mūsu uzņēmums kļūst vareni tramīgs, tiklīdz gaisā rodas kaut niecīgākā skandāla dvesma. Nenāk par labu mūsu darbam. Varbūt večuks beigās bija drusku šķīries no prātiņa, taču nejēga viņš nebija. Visa kolekcija izrādījās kārtīgi sistematizēta, un mēs rūpīgi izskatījām visu katalogu. Nekā netrūka.

-   Tad- jūs izsaucāt policiju.

-   Jūs zināt, kāda bija Džilla. - Ateldīns atslīga krēslā, kamēr viesmīlis pasniedza otro ēdienu. Jēra kājas kauls slejās augšup kā tornis, un to ielenca mērces grāvītis un varitu kartupeļu cietokšņa sienas. - Mūsu brīvais gars. Sākuma spriedām, ka viņa drīz uzradīsies ar krāšņu stāstiņu par to, kā aizbēgusi kopā ar čigāniem vai divas diennaktis Kreisajā krastā uzdzīvojusi anarhistu sabiedrībā. Taču es, bez šaubām, biju noraizējies. Kad pec trim dienām no Džillas nebija ne miņas, es piezvanīju policijai. Tur man centās iegalvot, ka meitenei noteikti gadījusies kāda mīlas dēka. Es gan uzstāju, ka tas ir maz ticams, taču policisti izrādījās īsti franči un tikai saprotoši lūkojās manī.

-   Vai jums neienāca prāta pārmeklet viņas dzīvokli un kabinetu?

-    Tur neka nebija, - Ateldīns attrauca. Viņš pielika pie zoda salveti, notrausdams mērces pikuciti, un pacēla acis. - Džilla dzīvoja pie manis. Mēs vienojāmies, ka tā bus labak, kamēr viņa atradīs savu mitekli. Viņu atsūtīja šurp diezgan negaidīti, un Parīzē atrast dzīvokli ir tīra elle.

Viņa toni jautās tāda kā taisnošanās. Niks bakstīja zivi šķīvī. Galva šķita pietūkuši, it kā viņam būtu injicēts novokaīns.

-   Todien, kad jūs piezvanījāt, es vēlreiz izskatīju katalogu. Centos atrast jebko, kas varētu būt saistīts ar Spēļu kāršu meistaru. Taču velti.

Viņš novietoja plaukstas uz galda un pievērsa Nikam gaidošu skatienu. Niks cieši lūkojās šķīvi.

Ateldīns nopūtās. - Paklau, ja jūs no tiesas vēlaties atrast Džilianu, jaujiet man palīdzēt. Jūs teicāt, ka viņa elektroniskajā ziņā pieminējusi kārtis.

-    Viņa sūtīja palīgā saucienu, - ierunājās Emilija. Tie bija viņas pirmie vārdi kopš ierašanās restorānā. - Tam bija pievienots skenēts vienas kārts attēls. Zvēru astoņnieks.

-    Parīzes vai Drēzdenes?

-    Parīzes, - Niks paskaidroja. - Tātad jūs visu zināt.

-   Jūsu zvans izraisīja mani interesi. Es aizgāju uz bibliotēku un mazliet palasīju par kārtīm. Man pat izdevās pierunāt Nacionālās bibliotēkas fondu glabatāju, lai dažas spēļu kārtis man parāda. Tās bija tik neparastas! Taču, manuprāt, tām nav nekāda sakara ar uzdevumu, kas uzticēts man un Džillai. Vai neko citu viņa neminēja?

Niks papurināja galvu.

-    Džilla ir neparasta meitene. - Ateldīns atgāzās krēslā. - Es daudz atdotu, lai noskaidrotu, ka viņai nekas nekaiš vai atrastu viņu, ja, Dievs nedod, gadījusies kāda nelaime.

32

Strasbūra, 1434. gads

-   Pārāk tumšs.

-    Lai neviens mūs neizseko. - Drahs notrausa zirnekļa tīklu no jumta sijas. Nelaimīgais zirneklis karājās viņam rokā, joprojām auzdams zīdu.

Es nopētīju putekļaino pagrabu. Man priekšā aptuveni acu augstumā logos bija redzami ratu riteņi, pakavi un kājas. Vajadzēs ielikt dūmakainu stiklu, kas laidīs cauri dienas gaismu, taču neļaus garāmgājējiem novērot mūs. Es personīgi nebūtu izvēlējies šādu vietu, kur nodoties tik smalkam darbam, taču Drahs šķita sajūsmināts.

-   Un neaizmirsti par tēriņiem, - es brīdināju. - Kāda jēga maksāt vairāk par pagrabu, ja Senarbogastas mājā mums ir viss nepieciešamais?

Patiesībā nelielās upmalas saimniecības uzturēšana man izmaksāja vairāk nekā gaidīts - lielāko daļu manas ikgadējās rentes. Tikām lauvas tiesa aizņēmumu bija iztērēta par tintes sastāvdaļām, darbnīcas instrumentiem, vara plātnēm, oglēm, papīriem… Maka tukšošanai nebija ne gala, ne malas. Bet te Drahs uzstāja, ka mums vajadziga vēl viena darbnīca presei - kuras mums vēl aizvien nebija.

-    Kur tad ādmiņi miecē ādas? - Drahs noprasīja.

-   Savā laukā aiz pilsētas sienām.

-Jā, lai nepiesmirdinātu pilsētu. Un kur savu preci ražo seglinieki?

-   Šeit, Strasbūrā.

-    Lai būtu tuvāk saviem pircējiem. Mums jārīkojas līdzīgi. - Viņš pacēla pirkstu un rādīja pa kreisi, aptuveni uz katedrales pusi. - Mēs te atrodamies tik tuvu pilsētas sirdij, ka varētu aizču- rāt līdz turienei. Un tur, kur ir sirds, mūs gaida bagātība.

Nočīkstēja kāpnes. Nāca mājas saimnieks Andrēass Dricēns. Prāvā auguma vīrieds pielieca galvu, lai nesasistos pret zemajām sijām. Pirmajā tikšanās reizē, zinot viņa stāvokli un redzot masī- vo augumu, cilvēki bieži vien izturējās piesardzīgi; vēlāk ikviens izdibināja, ka milzis vairāk par visu alka citu cilvēku atzinības un bija gatavs uz daudz ko, lai izvairītos no apvainojumiem. Tomēr, spriežot pēc mājas lieluma un pamatīguma, vīrs nemaz nebija tik pakalpīgs un izdevību nopelnīt garām nelaida.

-    Vai ar visu esat apmierināti? - Viņam riklē bija kāds izaugums, un tā dēļ balss allaž skanēja aizsmakusi.

-    Pilnībā, - iesaucās Drahs, pirms es paguvu kaut ko pateikt. - Pagrabs ideāli atbilst mūsu vajadzībām.

Pārāk tumšs, pārāk dārgs un liels mūsu vajadzībām, es gribēju iebilst. Kazi, būtu izdevies nokaulēt īri. Taču Draham pretī runāt nedrīkstēju. Es neveikli mīņājos un klusēju.

Dricēns cieši lūkojās uz mums. - Kāda īsti ir jūsu nodarbošanās?

-    Kopēšana, - es atteicu.

Mājas saimnieks gaidīja, ka mēs paskaidrosim sikāk. Es pavēros uz Drahu, nobrīdinādams klusēt, un pats neteicu ne vārda.

-    Galvenais, lai jūs nekurināt uguni un nelaižat lielas smakas. - Dricēns pavēcināja plaukstu sev deguna priekšā. - Iepriekš pagrabu īrēja kažokādu apstrādātāji. Viņi bija slikti izkaltējuši ādas, un tās smirdēja kā miroņi.

Kāds zirgs izkārnījās pie loga. Viens no zirgāboliem ievēlās renstelē, izspruka cauri logam un nokrita uz grīdas.

Mēs šķērsojam laukumu un iegājām zeltkaļa Hansa Dlnnes darbnīcā. Es pacēlu acis pret katedrāli, kura slējās ārā no sastatnēm kā sieviete, kas noslidina no auguma kleitu. Es apbrīnoju šo celtni. Manam prātam sastatņu mudžeklis un vienlaikus pilnība pieticībā bija gandrīz tikpat daiļa kā akmens celtne, ap ko tās bija saslietas. Kad ieminējos par to Kasparam, viņš nosprauslājās.

-    Virves, kārtis un kāpnes? Skaistums nāk no dzīvības: no iekāres, untumiem, smiekliem, nelaimes.

-    Kā gan nelaime var būt skaista?

Kaspars norādīja uz ubagu, kas lūdza žēlastības dāvanas pie katedrāles durvīm. Tam nebija kāju, labā roka noņemta zem elkoņa. Viņš sēdēja uz zemiem ratiņiem un pārvietojās, atspiezdamies uz šķelta koka gabala, kas bija piestiprināts pie stumbeņa. Triekas dēļ viena sejas puse bija sastingusi neglītā maskā, savukārt otrā pusē skrāpējumus un rētas bija atstājuši nelaimīgā vīra centieni noskūties.

-   Groteska būtne. Žēlojama, nevis skaista.

-    Bet tu jūties dzīvs, - Kaspars teica, satvēris mani aiz pleca. - Vai tads neliek katram tavam loceklim dziedat aiz pateicības par to, ka vispār pastāv? Vai tas nav skaisti?

Tieši šādus ērmotus, pārsteidzošus uzskatus Kaspars šad un tad mēdza paust, kad sadomāja izaicināt mani uz strīdu. Es biju iemācījies laist tos gar ausīm un slēpt riebumu.

Kad ieradāmies darbnīcā, Kaspars pagāja garām letei, un mēs devāmies dziļāk pa sānu durvīm. Aizšaujamie un atslēgas viņam nebija šķērslis. Viņam īpašumā nebija gandrīz nekas, vienīgi Dieva dotās dabas dāvanas, taču izturēšanās uzmudināja domāt, ka viņam pieder visa pasaule. Kamēr gaidījām Hansu, kurš runāja ar klientu, Kaspars apskatīja safīra gredzenu.

-    Es esmu atradis vīru, kas tev uzbūvēs presi, - sacīja Dīnne, kad bija ticis galā ar klientu. - Zaspahs, lādīšu meistars. Viņš lēš, ka prese maksās sešus guldeņus, ja taisa ar koka skrūvi. Astoņus ar dzelzs skrūvi.

-    Mums vajag ar dzelzs skrūvi, - Kaspars uzstāja.

-    Tiešām? - iejaucos es ar smagu sirdi un arvien vieglāko maku.

-   Tu pats zini, ka vajag. Jo lielāks spiediens, jo skaidrāks attēls. Koka skrūve ar laiku kļūs vaļigāka vai pārlūzis pavisam.

Iekams paguvu iebilst, Dīnne no skapja izņēma audumā ietītu sainīti. Lai gan paciņa bija nelielas grāmatas lielumā, saņēmis to plaukstā, es jutu, ka tā ir diezgan smaga.

-    Pirmais pasūtījums.

Es attinu saini. Tajā bija ducis vara plātņu - izrullētas gludas un ne biezākas par zobena asmeni.

Dmne iekāsējās - ši pieklājīgā skaņa jau bija man pazīstama. Es nopūtos.

-    Protams, jums samaksās.

33

Parīze

Kad Niks pamodās, ārā bija tumšs, lai gan pulkstenis rādīja pusdesmit. Laika zonu maiņa viņa organismā bija izraisījusi neizturamu jucekli. Viņš desmit minūtes gulšņāja uz grīdas, taču pārdomu nodarbinātais prāts neļāva no jauna ieslīgt miega, tāpēc viņš pieslējās kājās un nogurumā gandrīz atkal sabruka.

No mazās vannas istabas, jau saģērbusies un saposusies, iznāca Emilija. Nikam ienāca prātā salīdzinājums, ka tāda neaptverama spēja rast privātumu pat tik šauros apstākļos piemīt tikai kaķim. Viņš bija pavadījis visu nakti vienā istabā ar sievieti un pat nezināja, kādā krāsa ir viņas pidžama. Tagad viņai mugurā bija biezs krēmkrāsas džemperis un šokolādes brūni svārki, kājās melnas zeķes.

Niks novilka T kreklu un nosvieda to pār krēsla atzveltni. Emilija šķita satraukusies.

-Aiz stūra ir kafejnīca. Pagaidīšu tevi tur.

Duša, skūšanās un tīrs krekls ļāva Nikam justies mazliet cilvēcīgāk. Pēc pusstundas viņš varonīgi izturēja ārā valdošo aukstumu, mērodams īso ceļu līdz kafejnīcai. Emilija sēdēja pie melnas kafijas tases apkurinātā ziemas dārzā un lasīja Le Monde. Atšķirība no Džilianas, kura būtu skatījusies apkārt, koķetējusi ar viesmīļiem un ik pēc desmit sekundēm uzlūkojusi durvis, Emilija labi jutās arī vienatnē.

Pasūtījis amerikāņu brokastis, Niks klusībā lūdzās, kaut kafiju atnestu pēc iespējas ātrāk. Emilija nolika avīzi.

- Tu tajā neesi pieminēts.

Niks nepasmaidīja. Viņš nebija aizmirsis, ka ir bēglis. Ikviena sirēna tālumā, ikviens ceļu policists, ikviens ciešāks garāmgājēja skatiens un ikviena uz viņa pusi pavērsta tūrista fotokamera līdzinājās ķīniešu iecienītajai spīdzināšanai, kad uz galvas pilina ūdeni.

Emilija pārtrauca viņa drūmo klusēšanu.

-   Ko mēs šodien iesāksim?

-   Nezinu. - Niks jutās iztukšots. Garām logam aiztraucās vairāki mopēdisti, kas meta līkločus, cenzdamies apdzīt cits citu. Viņu urdīja nožēla. Braukt uz Parīzi bija tīrais neprāts. Labāk viņš būtu palicis Ņujorkā un ļāvies Seta aizstāvībai.

-   Džiliana mums atstājusi trīs ziņas. Kārti, mobilā tālruņa SIM karti un bibliotēkas lasītāja kartīti.

-   Tris. - Niks sarauca pieri un ieprātojās, vai tam ir kāda nozīme. Varbūt tas tomēr ir ekscentrisks Džilianas jociņš? Džilla ir neparasta meitene. - Vēl divas kārtis, un mums būs "pilna māja" gluži ka pokerā.

Aptverdama vārdu spēles jēgu, Emilija samiedza acis. - Mēs pat nezinām, vai viņa vispār gribējusi, lai mēs to visu atrodam.

-    Bet viņa atsūtīja man šifru.

-   Tas bija vēlāk. - Emilija izņēma pildspalvu, uzzīmēja līniju visgarām laikraksta lapas malai un augšgalā ievilka krustiņu. - Divas nedēļas pirms Ziemassvētkiem, divpadsmitajā decembri Džiliana devās uz pili Rambuijē. - Vēl viens krustiņš. - Divas dienas vēlāk viņa pazuda. Četrpadsmitajā decembrī. Pēc tam viņa parādās sestajā janvāri, nosūtot ziņu internetā. - Emilija palūkojās uz Niku. - Vai tev ir līdzi viņas zvanīto numuru saraksts?

Niks izņēma lapiņu no kabatas. - Vandeveldem viņa zvanījusi trīspadsmitā decembra pēcpusdienā. Dienu pirms pazušanas.

-   Un dienu pēc pils apmeklējuma.

-   Nav teikts, ka šie notikumi ir saistīti, - Niks piesardzīgi iebilda. - Džilianas darbā šādu kārti varēja uziet jebkur. Tikpat labi viņai tā varēja but jau mēnešiem ilgi, un nevar pilnībā izslēgt iespēju, ka viņa to atvedusi no Ņujorkas.

Emilija izvalbīja acis. - Viņa atrada spēļu kārti, kas piecsimt gadu bija pazudusi, un vienu dienu bija pavadījusi bibliotēkā, kura bāztin piebāzta ar piecpadsmitā gadsimta manuskriptiem. Es jau gan zinātu, kur sākt meklēt.

-   Ateldīns to teica par grāmatām. Par kārtīm viņš neko neminēja.

-    Lielākā daļa kāršu nokļuva līdz mūsdienām tāpēc, ka bija ielīmētas kadā grāmatā. Nereti drīz pēc tam, kad nodrukātas.

Bibliotēka bija cietusi plūdos, grāmatas miklas. Šādos apstākļos kārts varēja atlimēties un iekrist viņai taisni klēpi.

Niks vēroja, kā Emilijai sejā kāpj pietvikums, kā viņa pārspīlēti žesdkulē un rāda, ka šī kārts izkritusi no grāmatas. Šāda doma bija atraisījusi viņu kā viegls alkohola reibums.

-    Labi. Pieņemsim, ka viņa atrada kārti mirušā vira bibliotēkā.

-    Nākamajā dienā viņa piezvanīja Vandeveldem. Aizbrauca pie profesora, tas izanalizēja karti un… kaut ko uzgāja.

-   Tiesa, viņš apgalvo, ka Džilianu nekad nav sastapis un kārti turklāt nekas īpašs nav atrodams.

-   Viņš melo, - Emilija sacīja ar jauku pārliecību balsī. - Kas ir nākamais zvanītais numurs?

-   Taksometru kompānija. Sešpadsmitais decembris.

-    Un zvans Ateldinam?

-Tas bija agrāk. Nakti pirms pazušanas.

-   Bet jau pēc tam, kad viņa atrada kārti. - Emilija maisīja tasītē kafijas putas. - Vai Ateldinam viņa ir par to stāstījusi?

-    Es šaubos, - atzina Niks. - Viņš izklausījās itin pārsteigts, kad tālsarunā pajautāju par Spēļu kāršu meistaru.

Niks pabraucīja pa šķīvi vafeles gabaliņu, uzsūkdams izkusušo sviestu.

-   Mēs apskatījām spēļu kārti un zvanu žurnālu. Vēl atlicis pārbaudīt bibliotēkas lasītāja karti. - Emilija iemalkoja kafiju. - Nacionālā bibliotēka ir pētniecības bibliotēka. Rakstīdama disertāciju, es tur uzturējos diezgan bieži. Tur ir tāda kārtība: lai saņemtu grāmatas, tās vispirms jāpasūta.

-Un?

-   Ar karti klienti pieslēdzas katalogam. Informācija par pasūtījumiem tiek saglabāta, tātad mēs varēsim apskatīt, ko Džiliana lasījusi.

-    Vai tas lidzēs? - Niku pārņēma drūms, stindzinošs izmisums.

-   Nekā cita mums nav.

Niks iztukšoja kafijas tasi. - Es došos uz numuru un apskatīšu viņas mājaslapu internetā. Varbūt tur kas parādījies.

Emilija šķita satraukusies. - Vai mums būtu droši izšķirties?

-   Tev ir drošāk vienai, nekā but kopā ar mani. Neaizmirsti, ka es esmu bēglis. - Viņš piecēlās kājās. - Lai nu kā, jācer, ka visi ļaundari palikuši Ņujorkā.

34

Strasbūra

Prese stāvēja uz masīva galda istabas priekšplānā. Tai bija pamats, uz kura atradās pamatīga plātne, tāpat divi stieņi ar šķērskoku un koka dēlis jeb veltnis, kas ar dzelzs skrūvi iestiprināts starp abiem stieņiem. Tā teju mats matā līdzinājās presēm, ar kurām papīra ražotāji izspiež mitrumu no loksnēm.

Telpā mēs bijām četri. Es gan priecātos vairāk, ja te būtu tikai mēs ar Kasparu, taču mūsu uzņēmums jau sen bija izkarpljies no zīdaiņa vecuma. Protams, te bija Dīnne un arī galdnieks Zaspahs, kurš uzraudzīja paša uzbūvēto presi. Es zināju, ka mūsu namsaimnieks Dricēns ir pieplacis pie pagraba durvīm un klausās pie atslēgas cauruma, taču biju cieši noņēmies nelaist viņu iekšā. Jo vairāk zelta es iztērēju, jo stiprāk alku glabāt mūsu noslēpumu.

Es ļoti ilgi biju decies piedzīvot šo brīdi, taču savādā kārtā raudzījos uz to it kā no malas. Tas nenozīmēja, ka es vairījos darba. Es kopā ar Kasparu vārīju tintes, kopā ar Zaspahu mērīju koku, kopā ar Hansu Dīnni būros ap vara plāksnēm, apvīlēdams asās malas, ko bija atstājuši gravēšanas instrumenti. Es biju uzrakstījis indulgences tekstu un pavadījis neskaitāmas stundas pie spoguļa, lai varētu to spoguļrakstā iegravēt vara plāksnē. Pats svarīgākais bija tas, ka es par to visu biju maksājis. Tomēr man nebija sajūtas, ka ši ierīce piederētu man.

Drahs izņēma plāksni no filca maisa un nospodrināja ar lupatiņu. Tad viņš nolika plāksni galda galā un no krūkas uzlēja tai melnu tinti, ar bērzkoka lāpstiņu izlīdzināja to, līdz visa vara plāksne bija melna, un tad ar lāpstiņas aso malu noskrapēja lieko šķidrumu nost. Visbeidzot viņš noslaucīja plāksni ar biezu marli. Es apbrīnoju viņa prasmi. Drahs bija nevērīgs, bieži vien nejēdzīgi raupjš, taču nepieciešamības gadījumā spēja izrādīt vissmalkāko precizitāti. Lupatiņa melnēja, uzsūcot tinti no nospodrinātās virsmas, taču grebuma līnijās, kas bija dažu matu dziļumā, tinte tomēr palika neskarta.

Tad Drahs nolika plāksni uz akmens pamatnes presē. Es ar sūkli samitrināju papīra lapu un pasniedzu viņam. Drahs izklāja lapu uz plāksnes un pakapās malā.

Pieķērušies rokturim, Zaspahs un Dīnne abi kopā grieza skrūvi. Gropes kauca. Koka veltnis pieskārās un piespiedās papīram. Atskanēja kluss žļurksts - droši vien no ūdens, ar kuru bija samitrināts papīrs, taču man labpatikās domāt, ka to radīja tinte, kad no vara plāksnes iespiedās papīrā.

Zaspahs ar Dlnni grieza veltni, cik vien zemu spēja, un tad pamazām cēla to augšup. Es nevarēju atraut skatienu no papīra, iztēlodamies, ka redzu tā otrajā pusē tikko manāmas līniju ēnas. Drahs noņēma papīra lapu no vara plātnes un pacēla gaisā, ļaudams visiem apskatīt. Es aizturēju elpu.

Tas bija briesmīgi. Melnie burti uz plātnes izskatījās glīti un precīzi, taču uz baltās lapas šķita nekārtīgi - it ka tos būtu rakstījis bērns. Dažos vārdos tinte bija iznākusi plāna ka zirnekļa tīkla stidziņas, bet citos bieza kā piķa lāma. Gribējās raudāt, taču pārējo trīs vīru klātbūtnē es to neuzdrošinājos.

-    Kālab tā?

-   Varš ir kā cilvēka miesa. Jo dziļāks iegriezums, jo vairāk tek asinis. - Drahs pārlaida ar pirkstu pār sevišķi resnu A.

-    Bet tavās kārtis katra līnija bija ideāla! - Es apzinājos, ka izklausos pēc kaprīza, skaudības pārņemta bērneļa. Bet taisni tā es jutos.

-   Jā. - Drahs paberzēja zodu un pievērsās papīram. -Šis nav sanācis tikpat labs.

-    Garu līniju izgriezt ir vieglāk nekā īsu, - Dīnne aizrādīja. Viņš daļu teksta bija iegrebis pats un tātad spiests sevi aizstāvēt.

-    Katram burtam vajadzīgs tik daudz sīku grebumu, ka daži neizbēgami sanāk pārāk dziļi vai pārāk sekli.

-   Neizbēgami tas notiek tikai neprasmīgās rokās, - Drahs noburkšķēja.

Es norādīju uz "U", kas bija tā izkropļots, ka atgādināja "B".

-    Un tas?

-    Burtu veidoli nepieļauj kļūdas, - Dīnne aizrādīja. - Bildi iztaisīt var katrs nelga. Ja briedim maķenīt mainīti ragi, tas tomēr paliek briedis. Ja mainās burts "A", tā zūd vārda jēga. Es pieņemu, ka Draha māka nav piemērota šādam mērķim.

-   Varbūt tu pats neesi piemērots šādam mērķim, - Kaspars atcirta.

-    Varbūt nākamais sanāks labāk. - Zaspahs pūlējās saglabāt mieru. Viņa sejā nebija ne miņas no izmisuma, kāds bija pārņēmis mani; tajā bija tikai aizkaitinājums. Viņam tas bija tikai darbs, kurā velti izšķiests viņa talants.

Mēs atkartojām visas darbības. Drahs izņēma papīra lapu no preses un novietoja uz sola blakus pirmajai. Mēs pieliecāmies un aplūkojām pūliņu rezultātu.

-    Tas pats, - norūca Dīnne un, riebumā saviebies, novērsās. Taču es no papīra nenolaidu acu. Viņš tajā saskatīja vienīgi apstiprinājumu mūsu neveiksmei, turpretim es redzēju cerību dzirksteli. Lapas bija vienādas. Viens un tas pats kļūdainais raksts, tādi paši izkropļoti burti un nelīdzenas līnijas, un tas pats misēklis trešajā teikumā, kad miserere vietā bija iegravēts misere. Lai arī nepilnību netrūka, kopijas bija ideālas.

-    Nav ne vainas, - Drahs paziņoja. - Mums atliek tikai pilnveidot procesu.

35

Parīze

Pāri Sēnai svelpdams pūta stindzinošs vējš. Krastmalā atradās četri L veida torņi, kas slējās pelēkajās debesīs. Arhitekts tos bija iecerējis kā stāvus novietotas atvērtas grāmatas, bet Emilijai tie šķita ka milzīgas, taču acīm nesaskatāmas stikla pils stūra balsti. Taču tā nebija nekāda pils. Vieta starp torņiem - zemes gabals vairāku futbola laukumu lielumā - no tālienes izskatījās tukša, bet no augšas ikviens varēja ielūkoties kompleksa sirdi jeb sešdesmit pēdas dziļā stiklotā taisnstūra bedrē. No dažādiem bibliotēkas stāviem pavērās skats uz iedziļināto pagalmu, kurā auga koki - augšējie zari tikko sniedzās līdz zemes līmenim. Tādu bibliotēku Emilija nekad vēl nebija redzējusi.

Kad viņa brauca lejup ar āra eskalatoru, koki šķita slejamies uz augšu. Viņa nonāca pusstāvu zemāk, kur nogarlaikojies apsargs uzmeta viņas somiņai paviršu skatienu. Telpa bija silts, un galvenie interjera akcenti bija sarkani plīša paklāji un lakots koks - gluži kā teātra foajē. Pat datori bija ievietoti koka skapīšos. Emilija piegāja pie viena no tiem un novietoja uz plakana metāla skenera Džilianas karti. Ekrānā parādījās uzraksts franču valodā, kas sveica Džilianu Lokhārtu. Emilija aplūkoja kabeļus, kas aizvijās no datora uz caurumu grīdā, un aizdomājās, cik tālu sniedzas šie taustekļi un kuri elektroniskās pasaules nostūri tagad ir informēti par to, ka Džiliana Lokhārta atkal uzradusies Parīzes Nacionālajā bibliotēkā.

Emilija iebakstīja ar nagu skārienjutīgaja ekrānā. Parādījās saraksts.

"Zudušās Bībeles grāmatas"

"Pētījumi par "Fiziologu" viduslaikos"

"Fiziologs" (Autors anonīms, XV gs.)

"Fiziologs" bija bestiārijs, fabulu krājums, kas uzdots par zooloģisku pētījumu. Emilija sarauca uzacis. Viņa to bieži bija izmantojusi, izstrādājot savu zinātnisko darbu par dzīvnieku motīviem viduslaikos. Kādēļ Džiliana bija lasījusi šīs grāmatas? Vai viņa tajās atrada kaut ko tādu, kas saistīts ar dzīvniekiem, kuri attēlod uz spēļu kārtīm?

Vēlreiz piespiedusi pirkstu ekrānam, Emilija pasūtīja grāmatas no torņiem, kur tās glabājās.

Mērci, Džiliana Lokhārta!

Emilijai pār muguru pārskrēja neomulīgi drebuļi. Viņai nepatika būt par Džilianu Lokhārtu. Viņas ne reizi nebija tikušās, taču Džiliana Klostera muzejā līdzinājās spokam, kas ieradies lidz ar viduslaikos tēstajiem akmeņiem - viņas vārds vien rosināja mainit sarunu tematu. Katram muzejam ir savas mistērijas, un Emilija, kas nesen ieguvusi doktora grādu un bija pilna apņēmības izpelnīties atzūiību un glabāt pati savus noslēpumus, bija ļāvusi tam notikt. Interesanti, vai Niks visu zināja? Viņa alkām un neatlaidīgajai meklētkārei piemita nevainīgs izmisums - gluži kā klejojošam bruņiniekam, kas nācis glābt savu daiļo dāmu. Emilija bija izlasījusi ne vienu vien viduslaiku bruņinieku romānu un zināja, ka viņus dodes klejojumos mudina sievietes, kas nereti nav tādas, par kādām izliekas.

Grāmatas nonāks lasītavā pagalma līmenī. Viņa nodeva somiņu garderobe, piegāja pie. turniketu rindas un piespieda karti pie kārtējā lasītāja. Barjera pavērās, un viņa izgāja cauri, pūloties apspiest šermuļus, kad aukstās barjeras stienis noglāstīja zeķbiksēs tērptās kājas.

DŽILIANA LOKHĀRTA

Nonākusi nāves briesmās :)

(pēdējoreiz atjaunināts 2. janvārī, 11.54:56)

Niks nopūtās. Viņš sēdēja interneta kafejnīcā Senžorža ielā. Daži Džilianas tikumi viņam allaž bijuši noslēpumā tīti. Paradums ziest uz hamburgeriem riekstu sviestu. Paradums izslēgt tālruni un nenākt vakarā mājās. Kad viņš uzdrošinājās apvaicāties, vai draudzene gadījumā netiekas ar citu, viņa apsūdzēja Niku iztēles trukumā un iesledzās guļamistabā.

Kādēļ viņa rakstījusi "nāves briesmās"? Ja Džilianai patiesi draudētu briesmas, viņa izsauktu policiju vai bēgtu, nevis pieslēgtos internetam, lai ierakstītu tādu rindu savā profilā. Ja vien tas nav beidzamais izaicinājums vai jociņš, lai noniecinātu gaidāmo nākotni.,Tas būtu viņas garā.

Blakus vārdam bija sīciņa fotogrāfija - ne tā, kas izmantota bibliotēkas kartē. Šī bija vecaka fotogrāfija, jo Džiliana dižojās ar gariem, melniem, uz pieres īsi apcirptiem matiem, acis nokrāsotas kā pandai, kopumā līdzinoties mākslas studentei.

Niks izskatīja vietni. Tajā bija ziņojumu dēlis, kur citi lietotāji varēja ierakstīt parastās banalitātes, pārgudras frāzes un pareizrakstības kļūdu pārpilnos apvainojumus, kas virtuālajā pasaule tika atzīti par asprātību. Tukšs. Viņš atvēra citu sadaļu - foto galeriju. Tajā bija vairākas fotogrāfijas - Džiliana malko alu ballīte, un galvā viņai ir milzīgs sombrero; Džiliana, kautrīgi smaidīdama, apgūlusies uz akmens Centrālajā parkā un izliekas, ka to apskāvusi; Džiliana Parīzē pie maiznīcas ar franču garo maizi padusē. Jau izbalinājusi matus, un frizūra bija tāda pati kā bibliotēkas lasītāja kartē. Niks ieprātojās, kas viņu fotografējis. Ateldins?

Nebija neviena attēla, kura Džiliana būtu kopā ar Niku. Viņš gan sev iegalvoja, ka tādu nemaz nav gaidījis, bet nesaprata, ko vispār cerējis ieraudzīt.

Vēl Niks pārskatīja ziņu portālus, meklēdams kādu rakstu par sevi. Viņš pieņema, ka virsraksti varētu būt apmēram šādi: "Par slepkavību aizdomas turamais aizbēdzis no valsts." Bija daži raksti par Breta nonāvēšanu, taču citādi pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā neka jauna nebija. Vai tad neviens nezina, ka viņš aizlaidies? Vai ari viņi nākuši pie prāta un aptvēruši, ka viņš nav vainīgs? Niks iedomājās izmeklētāju Roisu un saprata, ka tas ir maz ticams.

Pēkšņi viņš atcerējās kādu Džilianas teicienu. Todien viņš bija pieķēris draudzeni stāvam pie loga un pa žalūziju spraugām skatoties uz tukšo ielu. Niks aizrādīja, ka uz ielas neviena nav, bet viņa tēlod dobjā balsi atteica:

-Ja tu viņus neredzi, tas nenozīmē, ka viņi neredz tevi.

Niks bija nodomājis, ka tas ir jociņš, kāda frāze no filmas vai kartējais Džilianas mēģinājums iejusties kāda iedomāta cilvēka tēlā. Viņš aizgāja pagatavot sendviču, taču pēc briža pa virtuves durvīm pamanīja, ka draudzene joprojām veras ārā pa logu.

Agrākos laikos signalizācija bija melns Bakelite tālrunis, kas savienots ar komutatoru, un melnie vadi karājās no tā gluži kā ķēdes apakšzemes cietuma sienā. Pēc tam šo uzdevumu pildīja peidžeris, un ar laiku to aizvietoja aizvien mazāki un gudrāki mobilie tālruņi. Lai kādi bija jauninājumi, viens palika nemainīgs visu šo gadu laikā - signāls atskanēja reti. Tas klusēja mēnešiem, dažkārt pat gadiem ilgi.

Tagad tas bija dzirdams jau otro reizi trīs nedēļu laikā. Tēvs Mišels Renē, jaunākais no daudzajiem vīriem, kuriem uzticēts šis tālrunis, uzmanīgi skatījās ekrānā. Iepriekšējā reizē, kad tas iezvanījās, viņš bija pēkšņi nosvīdis un gandrīz izmetis aparātu no rokām, toties šoreiz viņš bija gatavs.

-   Ou i.

-   Sacelta trauksme! Parīzes Nacionālā bibliotēka, dārza līmenis, četrdesmit astotā vieta.

-   Bieti.

Tehnoloģijas nudien krietni atvieglo darbu, nodomāja tēvs Mišels. Agrāk viņiem bija jāpārlapo grāmatu pieprasījumu lapiņas, jāsalīdzina ar universitātes ierakstiem, un pat visparastākā izpēte bija stipri darbietilpīga. Tagad viņi saņēma informāciju, kad lasītāji vēl nebija piecēlušies no krēsliem.

Viņš sastādīja kardināla nosaukto numuru.

-   Parīzes Nacionālā bibliotēka. Tā pati grāmata. Arī vārds tas pats. Džiliana Lokhārta.

Otrā galā atskanēja sausi smiekli. - Es ārkārtīgi šaubos, vai tā ir Džiliana Lokhārta.

Emilija sprieda, ka šāda Sajūta varētu pārņemt, ieejot kosmosa kuģī vai nākotnes civilizācijas atdarinātā viduslaiku pils pagrabā. Viņa virzijās lejup pa garu eskalatora lenti cauri alai līdzīgai hallei, kas apjoza kompleksu. Pazemes aizsarggrāvis, kas ieskauj pazemes pili. Ārpuse bija no betona, toties iekšējās sienas sargāja milzīgu dzelzs riņķu aizkari, kas atgādināja bruņukreklu. Apakšā vēl viens aparāts pārbaudīja viņas karti un atvēra pēdējās divas durvis. Emilija bija atkal nonākusi pili, kur gaidija galdi, paklāji un lakots koks.

Atradusi datora norādīto vietu, Emilija gaidīdama vērās ārā pa logu uz kokiem apaugušo pagalmu. Tas atgādināja ainu no senas leģendas - biezi mūžzaļi augi vijas ap bērziem un ozoliem, kam nobirušas lapas un zarus klāj sarma. Pat ziemā tikai ar pūlēm cauri koku biežņai varēja saskatīt pretējo pagalma pusi.

Sarkanā lampiņa virs galda aicināja Emiliju ierasties pie grāmatu izsniegšanas letes. Nogarlaikojusies bibliotekāre pastiepa roku un teica:

-    Votre carte?

Emilija pasmaidīja, lai noslēptu satraukumu. Viņa parādīja sievietei kartīti, ar īkšķi aizsedzot Džilianas sejas augšējo pusi. Bibliotekāre uzmeta tai paviršu skatienu, no neliela nodalījuma sev aiz muguras izņēma divas grāmatas un nolika tās uz letes.

-    Es pasūtīju trīs, - Emilija franciski aizrādīja.

Bibliotekāre samiedza stipri uzkrāsotās acis. Pirms Emilija paguva iebilst, viņa izrāva kard apmeklētājai no rokas, novietoja uz skenera blakus datoram un pievērsās monitoram.

-   "Fiziologs", autors anonīms. Šīs grāmatas nav. Pazudusi. Vai jūs esat šo grāmatu pieprasījusi ari iepriekš?

-   Ēē, jā. Decembri.

-   Ari toreiz tās nebija.

Vai tas bija jautājums? Emilija klusi kaut ko noņurdēja un tikko manāmi paraustīja plecus. Viņasprāt, tieši tā būtu darījuši franči.

-   Sistēmā ir pievienota piezīme, ka mēs nevarējām šo grāmatu atrast arī iepriekšējā reizē, kad jūs to pieprasījāt.

Emilija pieķērās letei, lai nepakristu.

-   Es… Es tikai gribēju noskaidrot, vai tā nav atkal uzradusies.

-   Non.

-   Taču datora katalogā tā joprojām atrodama, - Emilija neatlaidās.

-   Tad katalogā ir kļūda. Es pievienošu vēl vienu piezīmi. - Bibliotekāre pāri Emīlijas plecam paskatījās uz cilvēku, kas gaidīja rindā aiz viņas.

Sapratusi mājienu, Emilija atgriezās pie sava galda ar divām grāmatām - "Pētījumi par "Fiziologu"" un "Zudušās Bībeles grāmatas". Par Džilianu Lokhārtu viņa neko vairāk nebija uzzinājusi. Acu priekšā vidēja vienīgi tālas ēnas, kas parādās un izgaist;

tā arī netapa skaidrs - tās ir īstas vai tikai gaismas spēle. Gandrīz vai kļuva žēl Nika.

Taču jāstrādā ar to, kas ir pieejams. Vispirms Emilija pieķērās "Pētījumiem par "Fiziologu"" un salīdzināja jau zināmos faktus ar nesen noskaidrotajiem. Viduslaikos terminu "fiziologs" nelietoja, taču to atjaunoja laikā, kad jaunizceptie iespiedēji gribēja piešķirt savām grāmatām senlaicīguma dvašu. Datora katalogā bija rakstīts, ka pazudusī grāmata tapusi piecpadsmitajā gadsimtā. Emilija atvēra pielikumus "Pētījumu" beigās. Pirms tūkstoš piecsimtā gada bija zināmi vienpadsmit "Fiziologa" eksemplāri. Neviens no tiem nebija tas, kurš reģistrēts katalogā.

Strupceļš. Viņa pievērsās otrajam sējumam - "Zudušās Bībeles grāmatas". Uzdevums sarežģījās - bija grūti pētīt tekstu, ja nav zināms, kas tieši jāmeklē. Viņa pārlapoja izdevumu cerībā, ka atradīs kādu piezīmi, ko Džiliana ar zīmuli atstajusi lapas malā, vai arī viņas pasvītrotu vārdu. Emilija pārskrēja ar acīm tekstam, meklēdama atsauces uz dzīvniekiem, bestiarijiem vai kārtīm, taču atrada tikai praviešus, senus valdniekus un saniknotus dievus.

Aiz muguras kāds ieklepojās, un Emilija atskatījās. Tur stāvēja bibliotekāre. - Vai atradāt? - Emilija jautāja. Viņas sirds iepuk- stējās straujāk.

Bibliotekāre papurināja galvu. - Jums nekavējoties jāpieiet pie informācijas stenda augšstāvā. Jūs tur gaida cilvēks. Mesjē Ešs. Viņš apgalvo, ka tas ir steidzami.

Pēdējais numurs, pa kuru Džiliana bija zvanījusi no sava mobilā tālruņa, piederēja taksometru kompānijai. Varētu piezvanīt, taču tas butu pārāk ātri. Šis bija pēdējais pavediens - ja tas iz- šļuks no rokām, vairs nepaliks nekas. Tāpēc Niks internetā uzmeklēja adresi un devās turp kājām, pūloties sev iestāstīt, ka vēl viss nav zaudēts.

Viņš nevarēja ciest neziņu par to, kas notiks tālāk. Džiliana mēdza Niku ķircināt ar apgalvojumiem, ka viņa sapnis ir savu dzīvi pielīdzināt skolai. - Tu būtu stāvā sajūsmā, ja Dievs tev izsniegtu sarakstu visai turpmākajai dzīvei: trīs darba posmi, pusstunda pusdienām, četrdesmit minūtes internetam un stunda fakultatīvam seksam.

To Niks nespēja noliegt.

Turpretim Džilianai patika spontānums. Dažkārt, noguruma dēļ nespēdams turēt līdzi, Niks sprieda, ka tas līdzinās neirozei. Viņa mēdza iet uz koncertu vai izstādi, kuru reklāmās lapiņas tai pat vakarā bija atradusi renstele. Pusnakti pie viņas ieradās draugi, par kuriem Nikam nebija ne jausmas un kuri tikko bija iebraukuši Ņujorkā. Viņa tad drāzās uz Pensilvānijas staciju tiem pretī un atveda uz dzīvokli. Vilcienā iepazinusies ar puisi, Džiliana vēl divos naktī viņa dzīvoklī spēlēja kārtis.

-   Cilvēku dzīve rit kā pulkstenis, - viņa skaidroja. - Iesākumā tie ir enerģijas pārpilni, taču lidz trīsdesmit gadu vecumam jau ir nodzīti kā zirgi. Tie, kas nerīkojas, ir nolemti nāvei. Tev savā dzīvē jāievieš kaut mazliet nejaušu juku.

Pēc šķiršanās Niks, redzēdams vēja nestās reklāmas lapiņas ielas, aizdomājās, vai tikai Džiliana nav izmantojusi viņu kā impulsīvu pierādījumu savai spējai joprojām rikodes. Lai ieviestu jukas savā dzīvē.

Taksometru kompānija aizņēma nelielu kiosku, kuram sazin kā bija izdevies iespiesties spraugā starp divām milzīgām ēkām. Telpa bija samērā tukša - vīstošs istabaugs plastmasas podā, trīs cigarešu uguntiņu sapunktoti plastmasas krēsli un divas sievietes aiz lodziņa, bet tālāk pie sienas karājās izbalējusi Parīzes karte. Darbinieču sejas klāja tik bieza kosmētikas kārta, ka tās izskatījās kā no plastmasas. Abām bija mēteļi, vilnas cepures un cimdi ar nogrieztiem pirkstu galiem. Ikreiz, kad iezvanījas tālrunis, kreisajā pusē sēdošā sieviete pacēla klausuli, skaļā balsī nobēra virkni jautājumu un nodeva atbildes darbabiedrei. Tā savukārt visu atkartoja rācijas mikrofonā. Šķiet, tikai francūži spēj izdomāt tādu darba dalīšanu.

Niks piegāja pie lodziņa.

-    Vai jūs protat angliski?

Radiste turpināja izkliegt norādījumus mikrofonā. Telefoniste paskatījās uz apmeklētāju un pameta ar galvu kolēģes virzienā. Niks pagaidīja, līdz beidzās saruna.

-   Augtais, - telefoniste noskaldīja.

-    Drusku, - radiste drūmi paskaidroja.

-    Mana paziņa četrpadsmitajā decembri izsauca taksometru. Es gribētu zināt, uz kurieni viņa devas. - Niks palūkojās apkārt un juta pašapziņu izsīkstam. Datora nekur neredzēja, pat dokumentu skapja nebija. - Vai jums reģistra nav?

Sieviete vērās viņā no tirkizzilu acu ēnu lagūnām. - Non.

Ja godīgi, viņš vairs ne uz ko necerēja. Cerības sāpināja, un Niks gandrīz bija priecīgs, ka sieviete atpestījusi viņu no tām. Viņš pagriezās uz promiešanu.

-    Nom, - sacīja kompānijās darbiniece viņam aiz muguras. - Sa nom. Viņas vārds.

Niks atskatījās, ar kaunu attapdams, ka pārpratis darbinieci.

-    Džiliana Lokhārta.

Sarunu pārtrauca telefona treļļi, un abas sievietes no jauna izspēlēja ierasto rituālu. Kad tas bija galā, radiste atkal pievērsās Nikam. Aizvērusi acis, viņa noskandēja gluži kā mikrofonā: - Džiliana Lokhārta. Četrpadsmitos trīsdesmit. No Senantuana ielas viņa brauc šurp.

-   Šurp? Ici? - Niks palūkojās apkārt.

Telefoniste norādīja pāri ielai uz masīvu neoklasicisma stilā būvētu ēku. - Stacija. Austrumu stacija.

Tas meklējumus paildzināja vēl par dažām minūtēm, tāpēc Niks šķērsoja ielu un nonāca stacijā. Taja oda pēc dizeļa izgarojumiem un tērauda. Viņš vērās uz monitoru rindām pie sienas un lasija reisu galamērķu nosaukumus. Eiropas dzelzceļa stacijas Nikam allaž bija patikušas - grandiozas, nokvēpušas ēkas, moderni vilcieni un visā kontinentā izkaisīti galamērķi. Viņš lasīja pilsētu nosaukumus mirguļojošajos ekrānos: Bazele, Epernē, Frankfurte, Minhene, Zalcburga, Strasbūra, Vīne.

Uz kurieni?

Turniketa stienis pagriezās, un Emilija izgāja foajē. Informācijas stends atradās gabaliņu tālāk telpas vidū. Viņa meklēja ar acīm Niku, taču nekur neredzēja.

Emilija palūkojās uz stikla sienu labajā pusē - aiz tās atradās balkons, no kura pavērās skats uz kokiem apaugušo pagalmu. Vasarās tur ierīkoja kafejnīcu un izvietoja galdiņus un krēslus, taču tagad balkons bija gandrīz tukšs. Neliela auguma vīrs sudrabainā polsterētā jaka stāvēja, atspiedies pret margām, un smēķēja cigareti. Vai svešais raudzījās Uz viņu?

Viņš nosvieda izsmēķi uz gridas un izberza ar kurpes purngalu. Emilija piegāja pie informācijas stenda.

-    Es lasītavā saņēmu ziņu, ka Niks Ešs mani gaida…

-Šeit!

Kāda roka sagrāba Emilijas augšdelmu tik stingri, ka likās - tūlīt pārlūzis kauls. Tā viņu atrāva no snauduļojošās sekretāres, pagrieza pret ārdurvīm un vilka prom. Bailēs sastingusi, Emilija paklausīja. Vai tā bija pazudusi Džiliana? Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja masīvas miesasbūves vīrieti ar liku degunu un spurainām tumšām uzacīm. Ar kreiso roku apskāvis sievietes plecus, labajā viņš turēja apaļu, trulu priekšmetu, kas dūrās Emilijai viduklī.

-    Man ir ierocis. Nekliedz un nemēģini bēgt.

Pat gribēdama, viņa nespētu bēgt. Kājas bija ka no vates un Hk tikko klausīja. Gūstītājs bija spiests gandrīz vai vilkt viņu pa paklāju. Abi jau bija mērojuši pusceļu līdz durvīm. Viņiem preti steidzās vīrietis polsterētajā jakā.

Paniku pārtrauca signalizācijas pīkstieni. Apsargs pie ieejas pārbaudīja garmatainu studentu, kas bagātīgi apkāries ar ķēdēm un kniedēm, uz kurām reaģēja metāla detektors. Emilija uzmanīgi vēroja notiekošo. Vai tiešām cauri detektoram varēja iznest pistoli? Varbūt viņš tikai blefoja?

-    Lūdzu, nevediet mani prom, - viņa čukstus uzrunāja gūstītāju. Abi atradās gandrīz pie pašas izejas. - Es zinu, kas jums vajadzīgs. Tas ir manā somiņā. Varat to ņemt. Tikai laidiet mani vaļā!

Vīrietis apstājās pie samta virves, kas bija novilkta gar foajē malu. Tātad uzklausīja gūstekni. Viņš paskatījās uz Emilijas tukšajām rokām.

-    Kur ir somiņa?

Emilija pameta ar galvu atpakaļ. - Bija jānodod garderobē, kad devos uz lasītavu.

Tikpat pēkšņi kā sagrābis, vīrietis pagrieza gūstekni un veda uz garderobi. Pie pašas letes svešais palaida Emiliju vaļā un pagrūda. Viņa klupdama atsitās pret leti un pastūma numuriņu pārsteigtajai garderobistei, kura pec brīža atnesa viņas lielo brūno somu. Paņemot to rokās, Emilija juta, ka viņu atkal cieši satver aiz elkoņa.

-    Viens eiro, - garderobiste paziņoja.

Attaisījusi somiņu, Emilija sāka rakņāties tajā. Roka tika sažņaugta kā skrūvspīlēs, un no sāpēm sareiba galva. Viņa jau bija atradusi naudu, taču rīkojās tik neveikli, ka monēta izslīdēja no pirkstiem un nokrita uz paklāja.

Vārgi, it kā atvainodamās, Emilija uzsmaidīja garderobistei un izlikās, ka grasās noliekties un to pacelt. Nevarēdams izšķirties, vai ļaut šādu gājienu, gūstītājs mazliet atsvabināja tvērienu.

Ar to pietika. Emilija paslējās augšup straujāk, nekā varēja paredzēt, un svešais sašūpojās. Viņa piegrūda roku virietim pie sejas un, iekams viņš paguva reaģēt, spēcīgi nospieda flakoniņa sviru.

No sprauslas vīrietim deši sejā izšļācās piparu gāze. Tas grīļodamies atkāpās, plaukstām aizklājis acis. Iekaucās signalizācija. Emilija paguva iedomāties, ka piparu gāze iedarbinājusi dūmu detektoru. Taču troksnis nāca no durvju puses. Vīrietis polsterētajā jakā bija redzējis nelielo starpgadījumu un iebrāzies ēkā. Metāla detektors iegaudojās. Vīrieds jau bāza roku apjomīgās jakas iekškabatā, taču apsargs metās viņam virsū un ar visu svaru nogrūda uz grīdas.

Emilija paķēra somiņu un metās skriet.

36

Strasbūra

Ķepa jau sāka izskatīties pēc ķepas. Kalta asmens skrapstē- dams akmeni veidoja tēlu. Es jau redzēju, ka bluķī tapusi pakaļkāja, liekta mugura un mazs izaugums, kas vēlāk kļūs par ausi vai degungalu.

Akmeņkalis stāvēja pie sava darbagalda laukumā un skaldīja. Aiz viņa muguras slējās katedrāle, kuras kolonnām izrotātajos plašumos un velvētajos atzaros dzīvnieks kādreiz ganīsies.

Sādi Dievs izveido mūs visus, es nodomāju, ar sitienu krusu izvilina no neapstrādātā akmens acij tīkamu veidolu. Te uzsitiens, tur plaisiņa, tad izšaujas putekļu mutulītis, un akmens kripatiņas grabēdamas nobirst uz bruģakmeņiem. Vēl viens mūsu nepilnības gabaliņš atcirsts. Visgludākā āda ir rētaudi.

- Ceļgala liekums ir pārāk ass.

Uz darbagalda krita ēna. Drahs bija klusi piezadzies un stāvēja man aiz muguras, aplūkodams vispirms lāci, kas izniris no akmens bluķa kā no meža, un pec tam zīmējumu, kas bija piesprausts pie galda virsmas.

Akmeņkalis pacēla acis. Viņš jau bija pieradis pie Draha aizrādījumiem. - Lācim jāietilpst kolonnā, tātad jānoliecas pēc iespējas zemāk.

Drahs iesmējās un raitā solī devās prom. Es sekoju viņam pa akmens plātnēm klāto pagalmu. Te bija gluži kā kapsētā - akmeņi visdažādākajos gatavības posmos, no bluķiem, kas nupat atvesti no akmeņlauztuvēm, līdz nogludinātām arku sienām, kuras jau varētu sliet stāvus, taču trūka savienojošā slēgakmens.

-   Lūk, šādi top kopijas, - Drahs norādīja. - Es taisu attēlu, viņš to nokopē. Kas varbūt vienkāršāk?

-Tu pats teici, ka tā nav precīza kopija.

-   Tā bus gana precīza.

-    Es tā nedomāju.

Mēs nosēdāmies uz neaptēsta bluķa. Iepretim kapitelī bija atainots bārdains virs, kas pašķiris akmens lapas kā aizkarus un lūkojas šurp. Es uzmanīgi apskatīju tēlu, taču tas nebija Kaspara darinājums.

-    Esmu izdomājis, kā tikt pie naudas. - Viņš runāja tieši, bez aplinkiem.

Bija pagājis vesels gadalaiks kopš mūsu eksperimenta Dricēna pagrabā. Es gan tā nebiju paredzējis, taču laiks lāgiem nepakļaujas plāniem un saprātam. Vēl trīs dienas pec notikušā es neļāvos pat domām par to. Kad ļaunākie melanholijas uzplūdi bija nopla- kuši, mani pārņēma vienaldzība. Es atradu citas nodarbes - sakopoju visu sparu, pelnīdams izdku un rūpēdamies par saimniecību. Aizvien ilgāk uzkavējos Senarbogasta ciematā, un Drahs mani apciemoja arvien retāk. Kaislība, kas savulaik mutuļoja manās asinis, nu bija atkāpusies. Tomēr tā nelūgta atgriezās tikpat sdpra un karsta, kad Drahs atsūtīja pie manis puiku ar aicinājumu satikties.

-    Stāsti!

-   Šai pilsētā mīt atraitne vārdā Ellevibele. Viņas maja ir pie vīna tirgus.

Apklusis viņš gaidīja, līdz mana ziņkāre pieaugs.

-    Vai gribi, lai es apprecu atraitni un tieku pie viņas bagātībām? - es iztapīgi pajautāju.

-   Nē. Bet viņai ir meita Ennelina. Divdesmit piecus gadus veca un vēl nav precējusies. Ja vien izdotos atrast viņai vīru, Ellevibele dotu kārtīgu pūru. Ar to mūsu mākslai pietiktu atliku likām.

Es cieši vēros Kasparā. Viņš smaidīja un māja ar galvu, aicinādams izprast šo priekšlikumu.

-    Kaut ko tik nejēdzīgu es vel no tevis neesmu dzirdējis.

-    Kāpēc?

-   Tu pats zini.

Mēs nekad nebijām sarunās pieskirušies dēmonam, kas mani ieperinājies. Taču Drahs par to neapšaubāmi zināja no tā brīža, kad mēs abi "Mežoni" iztukšojām pirmos kausus. Viņš ļāva, lai upē nomazgāju viņam muguru un vēroju viņu apģērbjamies. Kad viņš palika mana mājā pa nakti, mēs gulējām viena gultā, piespiedušies viens otram kā laulāts pāris. Dažkart Drahs ļāva manai rokai ieslīdēt viņa gurnu bedrītē, un tad es gulēju nomodā un mocīdamies iztēlojos turpinājumu. Taču tālāk es negāju. Dēmons bija ieurbies manā dvēselē tik dziļi, ka kļuvis par daļiņu no manis kā audzējs, kurn nevar izgriezt, nenogalinot nēsātāju. Drahs bija citāds. Es zināju, ka viņš mani neiekāro, tomēr viņu vilināja novirzes, briesmas, šaura kraujas mala, pa kuru viņš staigāja nolādēto klintis. Varbūt tas tālab - par to es lūdzu Dievu vientuļajās nakts stundas -, ka viņš mani mīl.

Tagad viņš bija nesaudzīgs pret mani. - Tu esi vecpuisis, tev ir pāri trīsdesmit. Tev ir ienākumi, māja, tu nāc no labas dzimtas. Kādēļ gan tu nevarētu apprecēt to meiču?

jo mīlu tevi! es gribēju iekliegties. Bet es apzinājos, ka tad viss būs pagalam.

-Ja meičai ir divdesmit pieci gadi un brangs pūrs, kālab viņa vēl nav tikusi pie vīra?

Drahs kā ķircinādams viegli pārlaida pirkstu manam vaigam. - Cik cietsirdīgi spriests, Johan! Viņa droši vien ir kā rozes pumpurs, kas vēl nav atvēries.

-   Divdesmit piecu gadu vecumā?

-Jā, varbūt viņa ir riebīga kā divgalvains mūlis. - Drahs paraustīja plecus. - Kāda tev starpība? Kad indulgences no mūsu preses plūdīs kā vīns, varēsi vienu iegādāties pats, lai remdētu sirdsapziņas mokas. - Viņš noslīdēja no bluķa un sāka mest cilpas man apkārt. - Ja visas grūtības varētu pārvarēt ar pirmo mēģinājumu, tās vairs nebūtu nekādas grūtības. Vai spēj iedomāties, cik papīra lapu un vara es izmaitāju, iespiezdams spēļu kārtis? Un cik man gadījās trīskājainu lāču un kazām līdzīgu vienradžu?

-Tavi vienradži joprojām izskatās pēc kazām. - Es biju cerejis Drahu aizskart, taču viņš, izrādīdams reti sastopamu pieticību, tikai paraustīja plecus.

-    Kad noķersi kadu vienradzi, es uzzīmēšu labāku.

-   Vienradzim vismaz varētu uzlikt lielāku cenu.

-Taču mēs dzenamies pakaļ vēl retākam zvēram. Ja… Kad mēs visu nokārtosim, tas būs vēl vērtīgāks zvērs.

Drahs izņēma no kabatas monētu un pasvieda to man. Viņš katrā ziņā bija paķēris to līdzi, lai teatrāli atklātu savus plānus tieši tā, jo es nekad agrāk nebiju redzējis, ka viņš nēsātu līdzi naudu. Es noķēru monētu gaisā.

-    Iztēlojies, ka tā ir tava līgava.

Uz monētas bija attēlots vīrietis - Jānis Kristītājs -, un viņa galvu apņēma nimbs sirds veidolā. Es izlasīju gar malu iegravēto tekstu: IOHANN1S ARCHIEPISCOPVS MAGVNTINVS. Johans, Maineas arhibīskaps.

-   Vakar es satiku zeltkali Dīnni, - Drahs sacīja. - Viņš pavēstīja, ka gravē jaunu iespiedformu, kurā burti sanākot līdzenāki. Taču darbā aizritot daudzas stundas. Viņš nevarot bez samaksas ziedot Hkdaudz laika.

Es neklausījos. Burti uz monētas bija aizrāvuši mani atpakaļ bērnībā. Daži mani tēva darbabiedri no naudas kaltuves bija kādu laiku dzīvojuši mūsu mājā. Viens no tiem bija monētu kalējs. Es atminējos, kā reiz pēcpusdienā uz pirkstgaliem biju ietipinājis viņa istabā un vērojis viņu darbā. Viņš paņēma dzelzs kluci, kurā bija iegrebts attēls, piespieda tam tērauda stienīti un spēcīgi uzsita ar āmuru. Pašķīda dzirksteles, un man paspruka izbrīna sauciens. Viņš pieaicināja mani klāt, ļāva paturēt tērauda stienīti un paskaidroja, ka to sauc par štanci. Tad viņš parādīja instrumenta vienu galu, kurš bija izgriezts lepna burta A veidolā. Kad ar to uzsita pa presformu, dzelzi palika ideāls burta iespiedums. Vēlāk tajā ielies zeltu, un burta nospiedumu ar āmuru iedauzīs monētā. Tāds bija nebeidzamais radišanas un vairošanās cikls - štance un presforma, vīrišķais un sievišķais, sitiens un nospiedums.

Parasti par visām acīmredzamajām idejām vēlāk nākas brīnīties, kālab tās nav ienākušas prātā jau agrāk. Kādēļ mēs bijām izšķieduši vējā vairākus mēnešus, pūloties iekalt vārdus, ja mēs ar Dinni zinājām, ka metālā vārdus vislabāk iespiest ar štanci? Varu vienīgi pieļaut, ka Drahs kārtim bija izmantojis grebuma tehniku, un mēs bija tā pārņemti ar viņa iecienīto paņēmienu, ka pat neiedomājāmies izmēģināt citu.

Drahs nepacietīgi vēroja mani. Viņš necieta, ka tiek atstāts novārtā. Es paskatījos viņam acis un pasmaidīju, jo labi sapratu viņa domu.

-   Cik liels ir Ennelinas pūrs?

37

Parīze

- Vai viņi man sekojuši?

Lai atgrieztos, Emilijai bija vajadzīgas trīs stundas. Viņa vairākas reizes pārsēdās dažādos vilcienos, lēca visos iespējamos autobusos un uzreiz kāpa ārā, vēroja atspulgus veikalu skatlogos un visu laiku kaut kur nogriezās - nerimtīgi par plecu mēģinādama saskatīt vajātājus. Kad viņa slepus ielavijās viesnīcā, jau bija iestājusies tumsa. Viņa uzpurināja no miega laika zonu maiņu izmocīto Niku un aizvilka uz kafejnīcu klusā šķērsieliņā netālu no Monparnasas. Emilija joprojām nejutās drošība.

-   Ja viņi tev butu sekojuši, tad noteikti parādītos viesnīcā. - Niks malkoja alu un jau desmito reizi aplaida skatienu kafejnīcai. Viņš nespēja nosēdēt mierīgi. - Par laimi, tu biji paķērusi līdzi piparu gāzi.

-    Tas tāpēc, ka vienreiz piedzīvoju nelāgu starpgadījumu. - Emilija tik tikko kustējās, vēl neatguvusies pēc pārciestā satricinājumā. - Vainīga droši vien ir grāmata. Tās dēļ noteikti sacelta trauksme. Kā slazds, pār taku nostiepta aukla.

Vēl pirms neilga laika šāds apgalvojums izklausītos absurds un paranojas pārpilns. Tagad Niks tikai pamāja. - Iespējams, tieši tā sadzina pēdas Džilianai. Tāpēc jau viņa atstāja bibliotēkas karti bankas seifā. - Džilianas atstātās kartes sāka atgādināt uzasinātu nažu kārbu, nevis dārgumu lādi. - Ja vien mēs varētu viņu atrast tikpat viegli.

Emilija klusēdama saņēma kafijas krūzīti saujā. Divreiz šķita, ka viņa grasās ko teikt, taču abas reizes aprāvās. Niks centās uzminēt viņas domas.

-   Ja gribēsi braukt uz mājām, es sapratīšu, - viņš aši nobēra, apzinādamies, ka vēlāk var nožēlot šos vārdus. - Dievs vien zina, kas ar tevi notiktu, ja tev nebūtu palaimējies aizbēgt. Tev nav iemesla tā riskēt Džilianas dēļ.

Šķita, ka Emilija saraujas. - Es ne… - Balss izdzisa, bet pec brīža sieviete saņēmās. - Es nebraukšu mājās.

Niks zināja, ka būtu jāstrīdas pretī, taču trūka spēka. Emilija uzmeta viņam neizlēmīgu skatienu. Niks to uztvēra, cerēdams sievieti uzmundrināt. Tas bija grūti - viņam bija maz ko solīt.

-   Labi, ka mocības nebija veltas, un es vismaz kaut ko noskaidroju. - Emilijas sejā ielija siltums. - Džiliana bija lasījusi par "Fiziologu" jeb bestiāriju. Varu saderēt, ka tieši tajā grāmatā viņa atrada kārti un tā noteikti bija pils bibliotēkā.

-    Es pazīstu kādu, kurš to zinās, - Niks sacīja, mirkli apdomājies.

-   Ateldīns.

Pazīstamā balss skanēja uzsvērti nevērīgi un tādēļ biedēja.

-   Zvana Niks.

Tālruņa automāta būdiņai garām pabrauca taksometrs, un riteņu graboņa uz gludajiem bruģakmeņiem aizpildīja Ateldīna pārsteiguma pilno klusuma brīdi. Kad troksnis norima, Niks izdzirdēja klausulē viņa vārdus:

-   Vai ir kādas ziņas par mūsu kopīgo paziņu?

-   Pagaidām neesam īsti droši. Mums būtu jāizskata to grāmatu saraksts, ko viņa paņēmusi no pils bibliotēkas. Vai jūs varētu to izdarīt?

-    Iespējams; ja vien ir pienācīgs pamatojums.

-    Džiliana ir pazudusi bez vēsts. Emilija šodien devās uz Nacionālo bibliotēku, un viņu gandrīz piemeklēja tāds pats liktenis. Vai tas būtu gana labs pamatojums?

-    Man ļoti žēl, ka tā noticis.

Niks palūkojās uz Emiliju, kas vēroja viņu pa būdiņas stikla durvīm. Sieviete palocīja galvu.

-    Džiliana atradusi kārti. Senu.

-Spēļu karšu meistara darinātu, jādomā. - Ateldīna balsī nemanīja pārsteigumu. - Vai tā ir pie jums?

-   Mēs spriežam, ka viņa to atradusi kādā bestiārija vai… - Niks sastomījās, izrunādams svešādo vārdu. - "Fiziologā".

-   Ak tā?

Niks gandrīz varēja iztēloties sarunu biedra ieplestās acis un pētošo skatienu. Viņš bija priecīgs, ka abus šķir liels attālums.

-   Es pārskatīšu Rambuijē pili atrasto grāmatu sarakstu, - Ateldīns turpināja. - Vai varu jums vēlāk piezvanīt uz. šo pašu numuru?

-    Bet es zvanu no tālruņa automāta.

-   Tad es ilgi nekavēšos.

Ateldīns nolika klausuli. Niks stāvēja tālruņa automāta būdiņā un caur ieplaisājušo stiklu pētīja ielu. Gabaliņu tālāk kartona kastu mudžekli, ievīstljies apskretušā segā, sakumpis zvilnēja bezpajumtnieks. Nikam roka ieslīdēja kabatā, meklējot kādu eiro monētu, taču bailes atturēja no šā soļa. Ja nu šis vecais virs tikai maskējas? Viņš taču bija lasījis grāmatas, kurās spiegi pārģērbjas par bezpajumtniekiem, lai novērotu kādu objektu. Vai tas vecis skatās uz viņu? Niks uzmanīgi vēroja svešo un turēja roku kabatā.

Redzeslokā sakustējās kāda ēna. Viņš satrūkas, taču tā bija tikai Emilija. Pārgājusi pāri ielai, viņa pietupās pie bezpajumtnie

ka, iemeta putu polistirola tasītē pāris monētas, pārmija ar vīrieti dažus vārdus un steidzās atpakaļ. Niks juta svelošu kaunu.

-    Ko viņš sacija?

-    Lai tu beidz uz viņu lūrēt.

Strasbūra

Ēka atgādināja mana tēva namu. Uzreiz jutos vēl neomuligāk. Māja atradās netālu no piestātnes, un ielās atbalsojās dārdoņa,

Niks nepaguva uzkraut sev vēl lielāku vainas apziņu - iezvanījās tālrunis. Priecīgs par pārtraukto sarunu, viņš nocēla klausuli.

-Jā.

-    Labas ziņas. Vecā vira kolekcijā tomēr bija viens bestiārijs. Bet tikai viens. Džiliana to reģistrēja katalogā. Datējams ar piecpadsmitā gadsimta vidu vai beigām. Piezīmes: dažas stilistiskas līdzības ar Bedfordas Meistara "Stundu grāmatu".

-    Kas tā tāda?

-   Vēlāk pastāstīšu. Jums patiks.

-   Kur mēs varētu apskatīt grāmatu?

Atskanēja sauss smiekliņš. - Bīstos, ka tas nebūs tik vienkārši.

-   Kā tas jāsaprot?

-   Pirmkārt, Parīzē grāmatas vairs nav. Atminaties, ka pili visas grāmatas bija salijušas? Restauratori visu kolekciju aizveda uz slēgto noliktavu.

-   Kur tā atrodas?

-   Briselē.

Nikam paspruka lāsts, un tad viņš piebilda: - Vai mēs varam tajā iekļūt?

-   Es varētu jūs turp ievest. - Vārdos izskanēja neslēpts mājiens, kas mudināja turpināt pārrunas.

Saspringti domādams, Niks paskatījās uz ielu; ubags bija prom. Vai viņš devies izlietot Emilijas naudu, lai atrastu siltu guļvietu naktij? Vai arī jau stāsta vīram ar kumpo degunu, kur meklēt Niku un Emiliju?

-   Kad mēs varam izbraukt?

-    Kaut vai tūliņ pat. Ar auto tas ir trīs stundu brauciens. Taču mūs gaida kadas citas grūtības. - Tā kā Niks klusēja, Ateldīns turpināja: - Grāmata ir sasaldēta.

38

Strasbūra

Ēka atgādināja mana tēva namu. Uzreiz jutos vēl neomuligāk. Māja atradās netālu no piestātnes, un ielās atbalsojās dārdoņa,kas radās, kad no baržām ārā tika veltas mucas. Laukums, kas atradās iepretim, atgādināja trušu rezervātu, jo pie katras mājas rēgojās bedre - atvērtās lūkas rādija ceļu uz vīna pagrabiem.

Ari pie atraitnes Ellevibeles nama bija lūka, taču tā izrādījās aizbultēta. Arī pirmā stāva logu slēģi bija ciet. Es pieklauvēju pie durvīm un cerēju, ka neviens neatsauksies.

Taču durvis atvērās. Melnā tērpts sulainis ielaida mani mājā un pavadīja uz otrā stāva istabu, no kuras loga varēja redzēt laukumu. Pirmais iespaids bija itin patīkams. Sienas klāja vīna krāsas audekli, kamīnā kurējās aicinoši silta uguns. Lai gan ārā nebija tumšs, istabās bija iedegtas sveces. Četras prāvās lādes vēstīja, ka saimnieces par trūkumu nesūdzas.

Tomēr, otro reizi pārlaižot skatienu telpai, aina rādījās bēdīgāka. Ap lādēm vidēja putekļu svītras, it kā tās tikai nesen būtu aizvilktas vietā. Svečturos notecējušais vasks bija nokasīts, bet no svecēm pāri bija palikuši tikai strupuči. Audeklos pie sienas varēja redzēt ielāpu pie ielāpa; viens izskatījās kā veca kleita, kas šādi likta lietā. Pat es, pusi dzīves pavadījis būdās un bēniņos, redzēju cauri šādiem pūliņiem izlikties par turīgāku. Tā laikam bija pirmā reize, kad kāds bija gribējis atstāt uz mani iespaidu.

Kad ienācu istabā, aptuveni piecdesmit gadus veca sieviete piecēlās kājās. Viņa bija ģērbusies garā, melnā tērpā, kas zem krūtīm saņemts ar jostu, apkaklīte bija balta, tāpat arī šalle, kas rūpigi sakārtota tā, lai noslēptu plānos sirmos matus. Mutes kaktiņi bija noslīdējuši, acis sīkas, un skatiens skarbs. Taču viņa prata atstāt vislabako iespaidu. Sieviete izspieda smaidu un spēja noturēt to tik ilgi, kamēr pavadīja mani pari telpai, nosēdināja goda vietā - krēslā ar augstu atzveltni, kurā agrāk acīmredzot sēdējis viņas vīrs, - un pavēlēja sulainim atnest labāko vīnu labākajos sudraba kausos.

-   Mana meita pec īsa brīža mums pievienosies, - mājasmāte pavēstīja. - Nospriedu, ka būtu labāk, ja vispirms iepazītos mēs abi.

Sulainis pienesa vīnu uz paplātes. Es paņēmu biķeri un alkatīgi dzēru - labu tiesu vairāk nekā cienījamam vīram pieklātos. Ellevibele rādija pārsteigtu vaigu, taču saņēmās un iedzēra skopu malciņu.

-   Man teikts, ka esat zeltkalis, Gensfleiša kungs.

-   Esmu strādājis par mācekli pie zeltkaļa.

Sīkākas ziņas es nesniedzu. Šaubos, vai atraitne Ellevibele ilgotos zināt, kā beidzās mani mācekļa gadi.

-    Mans nelaiķa virs bija vinu tirgotājs. - Tā ka es nebildu ne vārda, atraitne turpināja: - Esmu dzirdējusi, ka ari Mainca ir izslavēta ar saviem vīniem. - Viņa cerīgi palūkojās mani. - Tā ir jusu dzimtā puse, vai ne?

-   Tā ir.

-   Un jūsu tēvs… Viņš bija…

Rupjš zvērs? Cūka?

-   Audeklu tirgotājs. Piedevām viņš bija viens no naudas kaltuves īpašniekiem.

Ellevibeles bālajos vaibstos iemirdzējās cerība. - Un kāds bija jūsu mātes ģimenes arods?

-    Pārtikas tirgotāji.

Viņa manāmi saplaka, kā jau biju paredzējis. Man tas patika. Vīns un draiskā daba pamudināja mani uz ļauniem jokiem.

-    Pastāstiet par savu darbu šeit, Strasbūrā.

-    Nodarbojos ar šo un to, - es izvairīgi attraucu.

-    Andrēass Dricēns man stāsta, ka jus esat apgaismojis viņu dārgakmeņu pulēšanas mākslā.

-    Es biju viņam parādā.

Sieviete pat nesarāvās. - Taču jums ir ienākumi?

-   Nelieli.

-   Un māja?

-   īrēta. Senarbogastā. Jus droši vien nezināt - tā atrodas dažu jūdžu attāluma no Strasbūras.

Viņa samiedza acis. - Es to labi zinu. Skaists ciematiņš, un nemaz nav tik tālu no pilsētas.

Es jau dzīros izstāstīt nejauku anekdoti par sievieti, kuru uz ceļa pie Senarbogastas nolaupījuši bandīti, bet tad pie durvīm pieklauvēja. Ellevibele piecēlās.

-    Mana meita. Viņa labprāt iepazīsies ar jums.

Biju sagatavojies ieraudzīt īstu briesmoni, bet patiesībā mani pārsteidza vienīgi tas, cik neglābjami parasta viņa izskatās. Tiesa kas tiesa, skaistule šī meiča nebija. Seja šķita plakana un cieta kā pārcepusies maize, un ovālo apveidu uzsvēra baltā galvassega. Deguntelis mazs, zobi šķībi (taču ne greizāki kā vairumam cilvēku), un āda jau zaudējusi tvirtumu. Ja pūrā dod divus simtus guldeņu, tādu sievieti var precēt. Ikviens, izņemot mani.

Viņa pakniksēja. Mēs abi stāvējām un nesapratām, ko lai saka. Es satrūcies atģidu, ka viņa mani nopēta tieši tā, kā to biju darījis es. Ko viņa redzēja? Vīrieti pusmūžā svīstam zem smagā, kažokādām izgreznotā mēteļa un cepures, ko biju aizņēmies. Man bija lika mugura, sejā redzamas daudzas kalvē gūtas rētas. Bārdā bija iezadzies dažs labs sirms mats, lai gan gaišajos matos tos tik lēti nevarēja pamanīt. Ja man ir laba slava un pienācīgi ienākumi, kālab gan viņa negribētu mani precēt?

-   Protams, vēl atliek pura jautājums, - es ierunājos.

-   Mans nelaiķa vīrs, lai Dievs viņu svēti, bija godīgs un taupīgs cilvēks. Pēc viņa nāves īpašums tika novērtēts uz diviem simtiem guldeņu. Esmu ar mieru atdot visu īpašumu Ennelinai.

Viņas izturēšanās bija mazliet izvairīga.

-    Ļoti dāsni.

-    Mātes prieks, redzot meitu pie vīra sāniem, ir nesamaksājams.

Es neatbildēju. Metelis, kuru biju aizņēmies, spieda man kamiešus kā akmens, un apkakle žņaudza nost. Es tikai ar pūlēm piespiedu sevi paskatīties uz Ennelinu. Tārps locījās manās iekšās.

-   Man jāapdomā…

Ennelina bija labi iedīdīta. Viņa pazemīgi vēroja mani, un vaibstos nemanīja ne mazāko šaubu ēnu. Māte runāja krietni tiešāk.

-   Gensfleiša kungs, vai jūs gribat precēt manu meitu?

39

Parīze

Jaguar izgrieza uz ielas braucamās daļas un pa Sevastopoles bulvāri devās uz E19 maģistrāli Beļģijas virzienā. Ateldīna vadīta, automašīna līkumoja no vienas joslas otrā; ticis garām Ziemeļu stacijai, viņš nospieda akseleratora pedāli līdz galam. Niks ieslīga ādas sēdeklī un prātoja, vai Džiliana - ja vien ir atradusies šaja pašā automašīnā - jutusi tādu pašu spēcīgā dzinēja izraisīto drebēšanu un pratusi to novērtēt.

Viņš paskatījās pār plecu, lai pārliecinātos, ka neviens neseko. Ceļš aiz muguras bija tukšs. Viņš redzēja vienīgi F.miliju, kas bija saritinājusies aizmugures sēdekli un stingi lūkojās ārā pa logu.

- Ko jūs domājāt, teikdams, ka grāmata ir sasaldēta? - Emilijas balss bija klusa, dzinēja radītajā rēkoņā tik tikko sadzirdama.

-    Tas ir jaunākais restauratoru modes kliedziens. Ūdens ir grama tas ļaunākais ienaidnieks, ja neņem vērā uguni. No tā jātiek vaļa pēc iespējas drīzāk. Taču grāmatas, īpaši vērtīgas grāmatas, žāvēšana ir viens ellīgs darbs. Ja restauratoru rokās nonāk vesela bibliotēka, nav iespējams apstrādāt katru grāmatu atsevišķi. Nav laika. Tālab tās nekavejoties sasaldē un glabā saldētavā, līdz restauratori ir gatavi tās atkausēt un pakļaut pienācīgai konservācijai. Tā rīkojas ari ši restauratoru firma Beļģijā.

-   Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai grāmatu atkausētu?

-   Dažas stundas. Turpat ir viss nepieciešamais aprīkojums. - Ateldīns vadīja auto garām kravas mašīnu virknei. - Tad redzēsim, ko atradīsim. Varbūt pat jūsu noslēpumaino spēļu kārti. - Viņš spēcīgi nospieda bremzes, jo priekšā negaidīti bija izšāvies neliels Peugeot, un strauji sagrieza stūri, lai veiktu apdzīšanas manevru. -Ja vien, protams, jūs jau neesat to atraduši.

Niks bija šo jautājumu paredzējis un, izsvērdams iespējamās atbildes, krietni ilgi apspriedās ar Emiliju. Viņš iebāza roku maisiņā, kas bija nolikts pie kājām, un no cietās aploksnes izņēma kārti. Ateldīns aši to apskatīja.

-   Kur dabūjāt?

-    Džiliana man to atstāja. - Niks zināja, ka šie vārdi izklausās pēc taisnošanās. Viņš apskatīja kārti un tad nejauši pamanīja automobiļa markas emblēmu uz stūres, jaguāra galvu ar atņirgtiem zobiem. Visur, kur vien viņš paraudzījās, pretī rēgojās pavērtas mutes un asi ilkņi.

-Jādomā, ka Džiliana nav atstājusi norādījumus, kur tieši pazudusi.

-    Nekādus.

-   Žēl gan. - Ateldīns atkal pievērsās ceļam. Spidometra adatiņa pacēlās mazliet augstak.

-    Niks stāstīja, ka jūs pa tālruni esat minējis "Bedfordas stundu grāmatu", - sarunā iejaucās Emilija. - Kāda te ir saistība?

-   Jūs, Emilij, noteikti zināt, ka par stundu grāmatām sauc lajiem domātus lūgšanu apkopojumus, ko skaitīt dažādos diennakts laikos. Pamatā ir dienaskārtība, kādu ievēroja klosteros. "Bedfordas stundu grāmatu" pasūtīja uz Bedfordas hercoga kāzām tūkstoš četrsimt divdesmit trešajā gadā. Tas ir ārkārtīgi smalki un bagatīgi izgreznots manuskripts, kas izgatavots Parīzē. Mēs nezinām, kas darbu ilustrējis, tāpēc dēvējam viņu par Bedfordas meistaru.

-    Līdzīgi kā Spēļu kāršu meistaru, - Niks piebilda. - Vai tad tālaika meistaru vārdi nav zināmi?

-   Ļoti retos gadījumos, - Ateldīns atzina. - Līdz piecpadsmitā gadsimta beigām valdīja viduslaiku anonimitātes gars. Māksla tika uztverta kā apliecinājums Dieva, nevis cilvēka ģenialitātei. Tika uzskatīts, ka iedvesma nāk vienīgi no Dieva un mākslinieks vai amatnieks ir tikai līdzeklis Viņa rokās. Bet līdz ar renesansi mākslā no jauna parādījās egocentriskums. Šādi iespējams novilkt taisnu līniju no Leonardo da Vinči līdz pat Pikaso, baismīgajam misteram Hērstam un pārējiem.

-    Patīkams domu gājiens, - Emilija atzīmēja.

-    Toties ne pārāk noderīgs tiem, kam nepieciešams noteikt mākslas darba autoru. Mums atliek pētīt stilistikas īpatnības. Un šeit sākas stāsts par Bedfordas meistaru. Ciktāl mums zināms, viņam Parīzē bijusi darbnīca, kurā strādājuši vairāki amatnieki un palīgi. Vairāki zinātnieki ir pētījuši grāmatas, kuras it kā izgatavotas šajā darbnīcā, un viņi ievērojuši, ka daži motīvi, kas redzami jūsu spēļu karti, atrodami ari šajās grāmatās. Daži putni un dzīvnieki grāmatās un kārtis izskatās ļoti līdzīgi, brīžiem pat pilnīgi vienādi. Man ir aizdomas, ka Džiliana mēģinājusi kaut pa aplinkus ceļiem parādīt, ka bestiārijā atrastie attēli ir cieši saistīti ar attēliem uz kārtīm.

Niks apsvēra dzirdēto. - Tātad jūs domājat, ka Spēļu kāršu meistars varētu būt tas pats Bedfordas meistars.

-   Tomēr ne. - Ateldīns Nikam atgādināja kādu viņa koledžas profesoru, uzputīgu vīreli, kuram par visu vairāk patika dižoties ar savām zināšanām kā pāvam, īpaši glītu pēdējo kursu studenšu priekšā. Vai tiešām tas bija atstājis iespaidu uz Džilianu? - Tikpat labi viņš varēja būt tikai māceklis. Redzējis attēlus un nolēmis tos nokopēt. Vēl ir iespēja, ka pastāvējusi vispārējā paraugu grāmata.

-   Paraugu grāmata?

Ateldins par jautājumu nelikās ne zinis un turpināja lekciju:

-   Piecpadsmitā gadsimta Eiropā noriet viduslaiku pasaule un aust mūsdienu laikmets. Viss mainās, un vislielākie pārgrozījumi skar dažādu ideju izplatību. Ļaudis sāk nojaust, ka nepieciešams sazinādes daudz biežāk un vairak, taču trūkst piemērotu līdzekļu. Paraugu grāmata ir viens no šādiem līdzekļiem. Viens izgatavo grāmatu ar dažādu attēlu komplektu, un citi pēc tā var radīt daudzmaz precīzu kopiju. Dažās tādās grāmatās pat bija iekļauti sīki norādījumi, kā uzzīmēt un izkrāsot attēlu. Gluži kā mūsdienu krāsojamās grāmatiņās. Izgudrodams vara grebumu novilkumus, Spēļu kāršu meistars noveda šo metodi līdz loģiskajam noslēgumam, proti, masu produkcijai. - Viņš skaļi nosēcās. - Un, protams, pēc dažiem gadiem Gūtenbergs ar savu iespiedmašīnu izlaida džinu no pudeles.

Automašīna rēkdama traucās pa tukšo maģistrāli.

Eloīza Divaljē bija smēķētāja, tādēļ bija vieglāk. - Nezvani no biroja, - viņai piekodināja. - Zvani no tālruņa automāta uz ielas.

Viņai pat izsniedza tālruņa karti, lai nebūtu jātērē naudu.

- Ja mesjē Ateldīns dodas braucienā uz Briseli, nekavējoties ziņo mums, - priesteris bija atgādinājis.

Pēc divām dienām Ateldīns bija izskrējis no kabineta, vilkdams mugurā mēteli un saukdams savai sekretārei, ka dodas uz noliktavu Briselē. Eloīza tobrīd spodrināja stikla starpsienu blakus kabinetā - tonedēļ viņa šim telpas nostūrim pievērsa īpašu uzmanību.

Kā priesteris varēja zināt, ka Ateldīns dosies uz Briseli?

Bet viņš bija priesteris, kam bija zināmi visi pasaules noslēpumi. Viņš bija apsolījis piecus simtus eiro, ja Eloīza piezvanīs. Tas bija vairāk, nekā viņa pelnīja mēnesi, uzkopdama Stevens Mathi- son biroja telpas, kuras darbinieki bija ar mieru maksāt tādu summu pusdienās par vīna pudeli.

Drošības pēc Eloīza nolēma pagaidīt piecpadsmit minūtes. Pēc desmit viņai likās, ka butu gana. Vilcināšanās var maksāt dārgi. Abidžanā dzīvoja sešas viņas māsas, kas pārtika no sūtītās naudas - saņemot piecsimt eiro, viņai izdotos atlicināt kādu mazumiņu sev. Jaunā sieviete atdarināja cigaretes smēķēšanu, un priekšnieks norādīja sev uz rokas pulksteni un pacēla trīs pirkstus. Trīs minūtes. Viņš bija nudien strikts. Apsargs nospieda pogu un ļāva iziet no ēkas.

Tālruņa automātu bija aizņēmusi meitene īsos svārciņos un rozā mētelītī ar mākslīgās kažokādas apmali. Eloīza drebinājās no aukstuma un klausījās, kā princesīte žēlīgi izkrata sirdi sarunu biedram, droši vien savam draugam. Aizritēja viena minūte, tad otra. Eloīza pabungoja ar pirkstiem pa tālruņa būdiņas sienu un saņēma īgnu, noraidošu skatienu. Drīz būs jāiet - viņa nedrīkstēja zaudēt darbu. Pat piecsimt eiro dēļ ne.

Meitene nolika klausuli. Eloīza paspraucās garām, kad ta vēl nebija iznākusi no būdiņas, paņēma klausuli un sastādīja iedoto numuru. Priesteris atsaucās teju uzreiz.

-   Omi?

-   Viņš ir ceļā.

40

Strasbūra

Ko gan es biju izdarījis?

Aizmiglotām acīm es izstreipuļoju no mājas. Ielas otrā pusē divi nesēji ar dēlīšiem vēla pagrabā lielu vina mucu. Es ilgojos mesties tai pakaļ un lauzt kaklu vai arī ienirt mucā ar galvu pa priekšu. Man pa labi ieliņas gala gar piestātni strauji tecēja upe. Derēs. Tā aiznesīs mani pa Reinu, garam Maincai, kur mans brālis vai māsa pacels acis no darbiem un pamanīs straumē sīku atlūzu, kuru pēcāk aiznesīs uz lielo okeānu.

Zelts bija mans posts. No brīža, kad bērna dūrīte sažņaudza nozagto monētu, sapņi par zeltu un pilnību bija pārņēmuši mani tikpat cieši kā mans dēmons. Tie bija nedalāmi. Zelts ir pilnīgs. Pilnība ir dārga. Es ar visām savām nepilnībām biju pārdevies par divsimt guldeņiem.

Neprāts bija sagrābis mani savā varā kā drudzis. Es klejoju pa Strasbūras ielām, neredzēdams ceļa un ari negribēdams to redzēt. Nolaidās nakts, un manā sirdī raisījās neķītras dusmas. Tārps, kas mani ieurbies, izauga par briesmīgu pūķi, pacēlās spārnos un pūta uguni manā dvēselē. Gadu gadiem es biju šo iekāri ierobežojis, bet tagad ļāvu tai gūt virsroku. Es kāroju miesas, ilgojos skrāpēt un plēst, kost un kniebt. Valdīt.

Es zināju, ka šādas kāres var remdināt dažās zināmās vietās it visās pilsētās. Kopš ierašanās Strasbūra biju no tādām izvairījies, bet tagad metos turp ar pilnu sparu. Ta vieta bija netālu no katedrāles - jo netikums apskauž tikumu un vienādi turas tam tuvumā. Es devos prom pa ielu, kur izlaidīgas sievietes skaļā balsī piedāvāja baudas, kādas man nebija vajadzīgas; tad pa šķērsieliņu, kur piedāvājumi kļuva aizvien ērmotāki, un tad ieniru ieliņā, kas vairāk atgādināja rensteli starp māju sienām.

Jutos pārsteigts par to, cik pārpildīta tā bija. Es biju auklējis dēmonu sev pie sirds tik ilgi, ka šķita - tas pastāv tikai manī. Bet šeit tādu bija vesels lērums. Te bija gan virieši, kas pārģērbušies par sievietēm un sazieduši sarkanus krāšļus uz slikti nošķiltajiem vaigiem, gan muskuļaini viri ar rētainām rokām, gan kalsni viri ar asiem vaibstiem, gan kaulaini zēni tunikās, kuras dk tikko sedza augšstilbu maigo ādu.

Man droši vien vajadzētu justies kā šo cilvēku brālim, taču neko tādu es nemanīju. Es viņus nicināju - jau šādu ļautiņu pastāvēšana vien mazināja manu pašvērtību. Skaudība uzkurināja dusmas un izdzēsa visas šaubas. Es devos tālāk pa sānieliņu. Mani aizskāra, glāstīja, kāds paraustīja mana patapinātā mēteļa piedurknes, vīrieši svilpa un klaigādami piedāvājās, sauca cenas. Es i/likos nedzirdam.

Ieliņas galā, kur valdīja visdziļākā tumsa un visbriesmīgākā smaka, es atradu meklēto - slaidu vīried ar tumsnēju ādu un melniem, sprogainiem matiem. Viņš nebija tik skaists ka Kaspars, taču līdzība bija gana liela - par spīti uzkumpušai mugurai un sejai, kas pēc daudziem grēku gadiem savērpusies kā vecas vīnstīgas. Viņš nosauca cenu, un es nekaulēdamies samaksāju. Ennelinas pūra nauda.

Viņš pagriezās un aicināja mani līdzi. Uguns manā dvēselē pamazām dzisa. Es nezināju, ko iesākt, un stāvēju izbijies. Taču biju apņēmies iet līdz galam - kaut vai par spīti Draham, Enneli- nai un pasaulei, kas bija nolēmusi mani postam un izmisumam.

Sienā bija niša, aptuveni plecu platumā. Mūsu vienīgais patvērums. Vīrietis iegrūda mani nišā, pagrieza ar seju pret sevi, tad notupās manā priekšā un pašķīra mana mēteļa krokas. Es pūlējos atslābināties un gūt baudu. Aizvēru acis. Apkārt valdīja klusums, tikai renstelē urdzēja ūdens straumīte.

Pēkšņi atskanēja soļu troksnis. Es atvēru acis. Man bija licies, ka šis ieliņas nostūris ir vistumšākā vieta pasaulē. Nu tumsa bija sabiezējusi vēl vairāk. Pie šaura sienas padziļinājuma stāvēja kāds cilvēks. Tas atrāva prostitutu no manis un ar pamatīgu spēku nogrūda to renstelē.

-   Johan? - Tas bija Drahs'. - Vai tu esi prātu zaudējis? Ja naktssargi pieķers, tevi sadedzinās dzīvu!

Pār viņa plecu es skatījos, kā puisis pieslejas no rensteles. No viņa pilēja notekūdeņi, un rokā noplaiksnīja pelēcīgs tērauds.

-    Kaspar! - es izdvesu.

Drahs pagriezās. Viņš kustējās tik zibenīgi, ka es pat neredzēju, ko viņš dara. Jau nākamajā mirkli netiklis vārtījās pa zemi, aurodams sāpes. Drahs pacēla nomesto nazi un meta tam pakaļ uz bedri, kur notekūdeņi satecēja kanalā. Viņš paraudzījās uz mani.

-   Tu trīci.

Es ļimu un gāzos. Viņš notvēra mani savos apskāvienos.

Par to, ka mani varētu aizvest atpakaļ uz Senarbogastu, nebija ne runas - es biju slābans kā zāles stiebrs. Drahs vilkšus vilka mani pa tukšajām ieliņām uz savu mitekli. Netālu no Svētā Pētera baznīcas divi naktssargi ņēmās mūs iztaujāt. Man acu priekšā uzvirmoja murgaini liesmojošas ainas, bet Drahs izlikās par piedzērušu un pastāstīja, ka es esmu iekritis pagrabā. Mūs palaida vaļā.

Draha mājas bija Andrēasam Dricēnam piederošā nama bēniņi. Par to uzzinājis, es kļuvu īgns un aizdomājos, vai Draha uzstājīgais lūgums, lai es noīrēju pagrabtelpu, nebija sazvērēšanās ar namīpašnieku. Bet tagad es biju pateicīgs liktenim par katru man aiztaupīto soli.

Uzrauts augšā pa kāpnēm, es tiku noguldīts uz salmu matrača. Tā bija Draha istabas vienīgā mēbele, ja neskaita instrumentu lādīti. Viņš apsēdas man līdzās uz grīdas un noglāstīja pieri.

-   Kas gan bija tev prātā?

-    Ennelina, - es murmināju. - Es apsolījos viņu precēt.

Viņš atpogāja manu mēteli un noslidināja no kamiešiem.

-    Es to aizņēmos. - Tas drīzāk izklausījās pēc gārdziena.

-   Zinu. - Viņš pacēla mēteli un apskatīja to. - Varēja būt daudz sliktāk. Izbridies pa sūdiem tikai līdz potītēm.

-   Tas tevis dēļ.

Viņš nostājās galvgalī un novilka manu sviedraino kreklu.

-Guli.

Viņš apsedza mani. Es aizvēru acis un ļāvu visam augumam iegrimt salmos.

-    Es mīlu tevi, - es nočukstēju, taču nezināju, vai viņš mani dzirdējis, un baidījos atvērt acis un par to pārliecināties.

Pamodos no tā, ka manai pierei piespiedies kaut kas ciets. Vienu jauku mirkli iztēlojos, ka manai sejai pieglaudies Draha vaigs, un mūsu augumi savijušies kopā. Es pastiepu roku, taču sataustīju tikai salmus. Negribigi izgaisinaju sapni un atvēru acis.

Blakus uz matrača atradās vecā kreklā ietīta paciņa. Es pa- slējos, atbalstījos uz elkoņa un paraudzījos apkārt. Pa jumta lodziņu iekšā spiedās saules gaisma, bet Drahs nekur nebija redzams.

Es atlocīju audumu. Tajā atradās neliela papīru kaudzīte, nepabeigta grāmata. Lapas bija sašūtas, taču vāku vēl nebija. Es atvēru pirmo lapu.

-   Leo fortissimus bestiarum ad nullius pavebit occursum… - es lasīju. Lauva ir visdrošākais no visiem zvēriem un nebaidās nekā.

Tas bija bestiārijs - lidzlgu biju pārrakstījis Parīzē. Šis gan bija krietni lepnāks - krāšņs izdevums, pārrakstīts izsmalcinātā rokrakstā uz teļādas pergamenta. Pirmās rindiņas sākumā bija grezni iluminēts "L", kurā vijās zari un lapotne, zem kuriem lauva lēca virsū neaizsargātam vērsim. Lauva atgādināja vienu kārtī attēloto dzīvnieku; vērsi gan nebiju redzējis, taču varēja manīt, ka tas radies tajā pašā zvērnīcā.

Pārlapoju grāmatu, pat neskatīdamies virsū tekstam, tikai izbaudīdams ilustrācijas. Kaspara zīmējumus es biju redzējis tikai melnbaltus vai uz izkārtnēm, kurās lietus un saule bija izbalinājuši it visu vitalitāti. Bet šis grāmatas lapās tie dzīvoja ideāli dabiskā veidolā. Leknas lapotnes plūda pāri sējuma malām kā otrs Ēdenes dārzs. Košām spalvām greznojušies putni dziedāja, satupuši zaros, vai laidelējās starp teksta kolonnām. Aiz zeltitajiem sākuma burtiem paslēpušies, bikli lūkojās fauni. Pa burta "P" stabiņu augšup rāpās lācis, cerēdams aizsniegt medu, kas bija redzams burta līkumā, bet tikām otrs lācis, pietupies burta piekājē, raka saknītes. Zeltīta koka lapa mirdzēja kā rītausma, un krāsas bija dzidras un skaidras kā okeāns. Es nekad mūžā nebiju skatījis tik skaistu darbu.

Juzdams sirdī nožēlas duncīti, es nonācu līdz pēdējai lapai un izlasīju pēcvārdu: "Rakstīts ar Libella roku, iluminējis meistars Francs."

Grīdas lūka parādījās Draha galva un pleci. Ieraudzidams apbrīnu manā sejā, viņš pasmaidīja.

-   Meistars Francs, ja pareizi saprotu.

Stāvēdams uz kāpnēm, viņš viegli palocījās.

-    Kā tu pie tādas tiki? Tā nudien nākusi no karaļa bibliotēkas.

Kaspars ielēca telpa un apsēdās matrača galā.

-   Hercoga bibliotēkā. Sērga paņēma valdnieku, iekams viņš paguva samaksāt par pasūtījumu. Viņa atraitne nepildīja noslēgto līgumu, tālab es darbu paturēju. Tagad grāmata tiek tev.

-   Es nevaru…

Drahs pieliecās tuvāk. - Es gribu, lai tā ir pie tevis. Tajā bridi es piespiedu grāmatu sev pie krūtīm un Draha labā biju gatavs darīt visu. Taču viņa nākamie vārdi bija kā duncis, ko viņš piespiedis man pie rīkles.

- Uzskati to par pirmo kāzu dāvanu.

41

Briseles pievārte

Kad Ateldīns pieminēja Briseli, Nikam acu priekšā pavīdēja bruģakmeņiem klātas ielas, divslīpju jumti un baroka laikmeta nami. Taču patiesībā amerikānis nonāca tādā kā beļģu Ņūdžersijā. Automobilis nogriezās no maģistrāles un nonāca asfaltētā labirintā, kur bija papilnam rievotu sienu apšuvumu, sdepļu žogu un spilgtu prožektoru. Vienīgie transporta līdzekļi uz ceļa bija smagās automašīnas.

Beidzot viņi apstājās pie barjeras blakus kādai būdai. Kad Ateldīns atvēra automobiļa logu, lai parādītu sargam caurlaidi, salonā ielauzās salts, dzeļošs vējš. Niks dzirdēja, ka Emilija sakustas aizmugures sēdekli. Kopš robežas šķērsošanas viņa bija snaudusi.

Niks ieskatījās pulkstenī. Viens naktī. - Vai mūs ielaidīs?

-    Uzņēmumam ir klienti visās pasaules malās, - Ateldīns skaidroja. - Te vienmēr kāds dežurē divdesmit četras stundas diennakti.

Sargs bez liekas vilcināšanās atdeva caurlaidi, un barjera pacēlās. Ateldīns lēnām ietipināja auto teritorija, apstājās pie vienmuļas pelēkas noliktavas un izslēdza dzinēju. Pēc trim stundām, kas pavadītas uz maģistrāles, piepešais klusums dāvāja atvieglojumu.

Visi izkāpa no mašīnas. Aukstais vējš spēji apņēma Niku. Viņš saviebās un prātoja, vai sliktais laiks nenāks par ļaunu spēļu kārtij. Viņš neuzdrošinājās atstāt to Ateldīna automobilī.

-   Jādomā, ka diez vai nepieciešama noliktava, lai glabātu grāmatas sasaldētas, - Niks ierunājas. Neviens neatbildēja. Pūzdami dvašas garaiņus, Niks un Emilija sekoja Ateldinam augšup pa īsām betona kāpnēm un iegāja pa durvīm, kuras viņš atvēra, nospiežot taustiņus blakus stenderei. Visi trīs nonāca neapdzīvotā telpā ar sienām no nekrāsotiem izdedžu betona klučiem. Aiz loga sienā sargs brūnā formastērpā laiskodamies lasīja erotisku žurnālu. No pirmā acu uzmetiena nešķita, ka te nodrošināta pienācīga apsardze, taču biezais stikls pārliecināja par pretējo. Kad sargs nospieda pogu un durvis blakus logam atvērās, Niks pamanīja, ka tās ir četras collas biezas.

-   Vai tad te draud kādas briesmas? - viņš vaicāja, kad visi trīs iegāja lifta kabīnē.

-   Gramatas un manuskripti, kas te glabājas, ir miljoniem dolāru vērti, - Ateldins dzidrā balsī atsaucās. - Mazlietiņ piesardzības par ļaunu nenāks.

Liftā pogu nebija. Sintezēta balss nobēra dažus vārdus franciski, durvis aizvērās, lifts iedūcās un sāka slidet lejup. Niks pameta skatienu uz Emiliju, kas joprojām tīstījās sarkanajā metelī. Viņa šķita iztrūcināta, tomēr izspieda gurdu smaidu.

Durvis atvērās. Niks apjuka. Vispirms šķita, ka viņš nonācis zemūdene. Apkārtne laistījās sarkanā gaismā, kas apspīdēja rindu rindas izvietotus augstus skapīšus ar stikla durvīm. Telpu pildīja klusa elektroniska dūkoņa.

-    Labvakar, Ateldīna kungs.

Starp skapjiem tuvojās vīrietis balta laboratorijas virssvārcī, zem kura bija uzvalks ar šauru svītriņu. Viņam bija apaļa seja, brīvi kri- toši mad un platas ūsas ar nokareniem galiem; tādējādi virs šķita nopietns un izpalidzīgs. Vēla stunda acīmredzot viņam netraucēja. Iespējams, ka nemitīgajā pagraba pustumsā tam nebija nozīmes.

-    Doktors Haltungs. - Viņš aizrautīgi paspieda roku Ateldinam, Nikam un Emilijai. - Jūsu apciemojums ir gaužām, ēē, pārsteidzošs, ja?

-   Steidzams klienta lūgums, - Ateldīns atteica. - Morela kolekcija.

-   Protams, protams, nekādu problēmu. - Doktors klanīja galvu. - Lūdzu, nāciet līdzi! ,

Visi sekoja viņam pa gaiteni starp skapjiem. Tas bija dīvains skats - ik uz soļa kustību sensori iededza lampiņas grīdā, kuras rādīja ceļu, un gājējiem aiz muguras palēnām izdzisa. Skapīšos Niks redzēja grāmatas un papira blāķus, kas bija izvietoti plauktos kā gaļa miesnieka veikaliņā. Digitālie cipari ekrāniņos virs durvīm rādīja, ka temperatūra skapjos bija divdesmit pieci grādi zem nulles.

Haltungs apstajās pie skapju rindas netālu no zāles vidus, parakājās uzsvārča kabatā un izņēma nelielu plaukstdatoru. - Morela kolekcija.

-   Vai kopš atvešanas kāds ir apskatījis kolekciju? - Niks jautāja.

Doktors iebakstīja pirkstu datora ekrānā. - Šim materiālam nav piekļuvis neviens, tikai mūsu personāls. Saskaņā ar jūsu norādījumiem, Ateldīna kungs.

Nikam iesmeldzās sirds - pazīstamā vilšanās sajūta. Džiliana nav šeit bijusi.

-    Kuru priekšmetu jūs vēlaties aplūkot, lūdzu?

-    Kataloga numurs 27D, - Ateldīns paskaidroja. - Anonīms bestiārijs, piecpadsmitais gadsimts.

-   Skaidrs. - Haltungs atkal pieskārās ar pirkstu ekrānam, saknieba lūpas un nospieda pogu uz skapja durtiņām. Niks dzirdēja, ka paveras hermētiski noslēgtās durvis, kā šmaukstēdams tiek uzlauzts zīmogs un pēc tam nošņāc gaiss. Haltungs uzvilka rokas biezus dūraiņus, skaitīja plauktus, līdz atrada vajadzīgo, izcēla sējumu un novietoja to uz koka ratiņiem.

Niks mēģināja vārajā gaismā apskatīt grāmatu. Tā bija mazāka, nekā gaidīts - apmēram tik liela kā mūsdienu iesietās grāmatas, nodriskātos brūnos vākos. Gar muguriņu balēja sarmas kārtiņa, līdzīgi kā saldējuma kārbai, kas pārāk ilgi atstāta saldētavā. Vākus ciet saturēja divas plāna audekla lentes.

Haltungs veikli aizstūma ratiņus uz telpu pagraba galā, kas nodalīts ar stikla sienu. Tiklīdz viņš iegāja pa durvim, griestos iedegās vairākas lampas.

Pēkšņā spožuma apstulbināts, Niks izberzēja acis. Telpas vidū atradās pie grīdas pieskrūvēta milzīga iekārta, kura līdzinājās turbīnai vai reaktīvās lidmašīnas motoram, - masīvs, spožs nerūsējošā tērauda cilindrs, kas piestiprināts tāda paša materiāla kastei. Sānā mirguļoja sarkanas un zaļas lampiņas, un no sienas un griestiem tajā ievijās kabeļi un caurulītes.

-    Pats process īstenībā ir neparasti vienkāršs, - Haltungs skaidroja. - Tikpat viegli var pagatavot šķīstošo kafiju. - Viņš atrāva durtiņas iekārtas priekšpusē, un aiz tām parādījās plauktu rindas, kas līdzinājās maiznieka krāsnij. Ievietojis tajā grāmatu, viņš nostājās pie iekārtas sāna un nospieda vairākas podziņas. Lampiņas uz paneļa te iedegās, te izdzisa. - Patlaban, taisni šajā bridi, spiediens kamerā ir normāls, tūkstotis milibā- ru. Mēs samazināsim to līdz sešiem milibāriem. Tas ir gandrīz pilnīgs vakuums. - Kad viņš nospieda pēdējo podziņu, iekārta negaidot iešņācās, nodrebēja, un atskanēja pamatīga rēkoņa - kii pilnā skaļumā ieslēgts matu žāvētājs. - Vakuums ledu vienā mirkli pārvērš gāzē, un tas nepagūst izkust. Sublimācija, ja? Tā, grāmata ir sausa. Tinte nav notecējusi, un audums notur lapas vietā. Ideāli, ja?

-   Vai tagad drīkstam apskatīt?

Haltungs paklakšķināja ar mēli. - Grāmatas temperatūra patlaban ir mīnus divdesmit grādu pēc Celsija. Ja mēģināsiet pāršķirt lapu, tā sabirzis jums rokā. Tagad mums jāatjauno normālais spiediens un normālā temperatūra - plus divdesmit grādu.

-   Cik ilgu laiku tas aizņems?

-    Kādas divas stundas. - Haltungs atkāpās no mašīnas. Rēkoņa apklusa, un aparāts klusi iedūcās. - Vai gribat iedzert kafiju, kamēr gaidāt?

-   Vai ari to jūs gatavojat šajā mašīnā? - Niks apvaicājās.

Doktors palaida joku gar ausīm. - Mums ir Nescafe. - Viņš piegāja pie tālruņa, kas bija iestiprināts sienā, pacēla klausuli un sastādīja numuru. Un gaidīja. - Sargs laikam aizskrējis uz tualeti. - Nedaudz apmulsis, viņš nolika klausuli uz tālruņa. - Es uzbraukšu augšā. Lūdzu, gaidiet tepat.

Viņš izgāja no telpas. Niks noskatijas, kā Haltungs aiziet pa sarkani apgaismoto noliktavu un gridas lampas iedegas viņam priekšā un izdziest pa pēdām. Tās atgādināja vilni. Haltungs iegaja lifta kabīnē un pazuda skatienam.

Niks lēnām piegāja pie iekārtas un ielūkojās pa lodziņu. Grāmata nekustīgi gulēja uz plauktiņa. Ledus garoziņa bija izgaisusi. Pāris mēraparātu blakus durtiņām rādīja, ka temperatūra un spiediens pamazām kāpj.

-    Neaptverami, ja tā padomā, - ierunājās Emilija viņam aiz muguras. - Pirms pieciem vai sešiem simtiem gadu tās bija tikai pergamenta lapas un tintes podiņš uz rakstāmpults kādā Parīzes namā. Grāmata pārdzīvojusi sazin cik valdnieku, karu, īpašnieku… Tā mirkusi, sasalusi un nu ir atkausēta, lietojot modernas divdesmit pirmā gadsimta tehnoloģijas… Un pēc visa tā autora rakstitie vārdi joprojām būs salasāmi.

-Ja paveiksies, - Ateldīns piemednāja.

Piepeši Nikam uzmācās neatvairāms noguruma vilnis. Pulkstenis bija gandrīz divi nakti, un organisms vēl aizvien nebija pilnībā pieradis pie laika zonu maiņas. Nedz no Haltunga, nedz solītās kafijas nebija ne vēsts.

-    Es iešu pastaigāties, - viņš paziņoja.

Vienu mirkli likās, ka Ateldīns iebildīs, taču tad anglis nomierinājās un tikai norUca:

-    Bet neko neaiztieciet!

Durvis automātiski atvērās un ielaida Niku noliktavas sarkanajā kokonā. Viņš maldījās apkart, kur acis rādija, pa sasaldētu grāmatu gaiteņiem, gluži kā hipnotizēts veroties uz grīdas lampām, kas šķita izlaistām gaismu viņam priekšā. Garāmejot viņš lūkojās iekšā pa durvīm uz plauktos novietotajām ietītajām grāmatām un prātoja, kas slēpjas zem apdriskātajiem vākiem. Vai tur būtu lapas, kuras neviens nekad nav lasījis? Kā fosilijas, kas, mūžīgajā sasalumā ieslēgtas, gaida savu atklājēju? Varbūt tieši tadu atklājumu bija izdarījusi Džiliana?

Aiz stūra Niks ieraudzīja betona sienu - viņš bija šķērsojis visu noliktavu. Šķiet, jadodas atpakaļ. Viņš pagriežas.

Gandrīz tajā pašā brīdī no pretējās sienas vidus iznira dzeltenas gaismas laukums - bija atvērušās lifta durvis. No kabīnes iznāca Haltungs. Viņš neturēja rokās kafiju, un tas pat bija labi, jo vīrietis drebēja tik stipri, ka visādā ziņā būtu to izlaistījis.

Pēkšņi no lifta parādījās melnā cimdā tērpta roka, kas turēja vīrietim pie muguras piespiestu ieroci.

42

Strasbūra

Skrūve griezās arvien ciešāk. Veltnis krakdams piespieda mitro papīru. Mēs to kādu brīdi paturējām šādā stāvokli un tad cēlām augšup. Drahs noņēma papīru no plātnes un pakarināja uz virves, kas bija izstiepta starp sijām.

-    Divdesmit astotā.

Divdesmit astotā. Es palaidu vaļā preses rokturi un gāju apskatīt papīra loksni. Nekā īpaša tur nebija - lapa šķita tieši tāda pati kā pārējās divdesmit septiņas. Taču man tā bija vissvarīgākā uz pasaules. Es raudzījos uz to kā tēvs uz savu bērnu. Tas pat bija vairāk neka bērns, jo dēls ir tikai nepilnīga sava tēva kopija. Šis darbs bija nevainojams.

Tas nebija skaists. Teksts bija vienmuļš, grūti izlasāms, jo man bija tik grūti izgriezt tērauda štances, ka mēs samierinājāmies ar lielajiem burtiem vien. Nebija kaligrāfiem parastās burtu dažādības izmēros un treknumā - lai gan Kaspars bija atstatus iegrebis vara plāksnē vienu krāšņu sākuma burtu. Es divdesmit astoto reizi aplūkoju papīra lapu un nopūtos. Manas vienmuļās vārdu rindas, kuru vienīgais labums bija vienādums, pret dzīvīgajiem liekumiem un trakulīgajiem vijumiem viņa vienīgajā burtā. Tas piesaistīja aci.

Kaspars novietoja nākamo papira lapu presē, un mēs nostājāmies pie rokturiem viens otram pretī. Man šis laiks šķita zelta vērtē- klusas pēcpusdienas pagrabā aiz aizslēgtām durvīm, abi darbojamies kā viens vesels kopīga mērķa labad. Šādos brīžos man pat piemirsās, cik dārgi ir par to maksāts.

-   Es reiz sastapu kādu itāliešu tirgotāju, kurš daudz ceļojis un aizkļuvis līdz pašai Katajai7 , - stāstīja Kaspars. - Vai zini, ko viņš tur uzgājis?

-   Vīrus ar suņa galvām un sēņu pēdām?

Kaspars nesmējās. Kā jau daudzus asprātīgus vīrus, citu joki viņu neaizkustināja.

-   Turienieši norēķinās nevis zelta un sudrabā, bet gan papīrā.

Es ieirdzos un ar galvas mājienu norādīju uz istabas viņu galu. Uz darbagalda sasieta stāvēja papīra ķīpa, gaidot, kad pienāks kārta guldes presē.

-   Mums derētu doties uz Kataju. Tur mēs butu bagāti. Ar savu papīru mēs iepirktu viņu sudrabu, atgādātu šurp, iepirktu te papīru un ar to atkal iegādātos sudrabu Katajā…

Aizdomu pilns es vēros draugā, cenšoties saprast, vai tas ir viņa kārtējais grūti izprotamais jociņš. - Ja tas būtu tik viegli, tad visi Itālijas papira drgoņi tagad butu bagāti kā pats pāvests.

-   Varbūt. - Drahs paraustīja plecus. - Domāju, ka viņu valdnieki apzīmē savu papīru ar kādu savu simbolu, tāpat kā mūsu karaļi liek iekalt savus simbolus monētās.

-Ja izkausēsi karaļa galvu no monētas, tas dk un tā būs zelts. Nokasi simbolu no papira lapas, bet papīrs paliek. Ja sadedzināsi, tev vairs nebūs nekā. - Es griezu skrūvi augšup un izņēmu papīru no preses. - Divdesmit devītā. Es teiktu, ka tas tirgonis būs tev sapūtis pīlītes.

-   Vai ir tik grūti noticēt? Vai tad mēs šeit nenodarbojamies ar to pašu? Mēs paņemam papīra lapas, kas mums maksā peniju par duci, un par trīs sudraba penijiem gabalā pārdodam Baznīcai, kura savukart tās pārdod par sešiem pensiem. Vai papīra daba ir mainījusies?

Nudien atjautīgi. - Cilvēki nemaksā par papīru. Viņi maksā par grēku izpirkšanu. Papīrs ir tikai kvīts, kuru Baznīca izsniedz.

-   Tomēr bez papira darījums neizdodas. Vai tu domā, ka pastardienā mēs celsimies augšup, sažņauguši pilnas saujas ar indulgencēm, un uzrādīsim tās Svētajam Pēterim, it kā saņemtu ikgadējo rentes naudu?

-   To zina tikai Dievs.

-Ja Dievs to zina, kādēļ Viņam vajadzīgs papīra gabaliņš, lai to atgādinātu? Cilvēkiem vajadzīgs papīrs, jo viņi ir stulbi un lētticīgi.

Mani allažiņ pārsteidza tas, kā Drahs runāja par cilvēkiem - it kā pats nepiederētu pie šīs sugas.

-   Sis papīrs ir Baznīcas svētīts.

-   Jo tā zina, ka cilvēki maksās vairāk, ja saņems kaut ko pretī. Kaut arī tas nav vērts vairāk kā tā saucamā nauda Katajā. - Viņš veltīja man savu īpatnējo, vienlaikus noslēpumaino un vīzdegunīgo smaidiņu. - Tu pats zini, ka tā ir. Tu ceri, ka tevi bagātu padarīs alķīmija, proti, nederīgu sikumu pārvēršot dārgumā.

-   Ja vien izdosies.

Es atkal pievērsos presei. Šīs sarunas laikā mēs bijām iespieduši vēl trīs indulgences. Izņēmu no preses tikko tapušo lapu un apskatīju - manī joprojām kūsāja sajūsma par tās pilnību. Cik lapu acīm vēl jāredz, kamēr man apniks? Simts? Tūkstotis? Desmit tūkstoši?

Tomēr es jautu, ka lielā aizrautība manī palēnām noplok. Apskatīju papīru ciešāk. Visi burti bija labi redzami, katrs savā vietā, tomēr tie šķita izpludušāki nekā iepriekš - kā akmeņi, kurus nogludinājuši daudzi soļi. Es izberzēju acis, baidīdamies, vai daudzās pagrabā pavadītās stundas nav notrulinājušas manu redzi.

-    Kas vainas?

Es stāvēju zem loga. Saskrāpētais stikls meta ēnas uz lapas, taču burtus varēja labi saskatīt. Es nebiju maldījies. Rakstu zīmju malas bija neskaidras, miglainas, katrs burts kļuvis biezāks. Daži pat bija pārvērtušies teju nesalasāmos plankumos. Pat Draha zīmētais lielais sākuma burts vairs nešķita tik gludens kā agrāk. Es uzmeklēju pirmo lapu. Tajā teksts bija skaidrs, daudz vieglāk salasāms nekā pēdējā. Parādīju abus nospiedumus Kasparam.

-    Varbūt nepiespiedām gana cieši?

Mēs ķērāmies pie nākamās lapas, tad paņēmam vēl vienu. Trešais mēģinājums izgaisināja mūsu šaubas. Ar katru reizi kontūras tapa arvien neskaidrākas. Tātad drīz vien rakstu zīmes vairs nevarēs salasīt.

Es pievērsos mūsu vairāk nekā trīsdesmit indulgencēm, kas karājās uz virvēm vai bija sakrautas uz galda. Tās ķircināja mani ar savu maldinošo pilnību.

Taču citas bažas man nedeva miera jau tagad.

-    Kālab tā noticis?

Drahs noliecās par presi un ar pirkstiem pabakstīja vara plāksnes rievas. - Varš ir mīksts, bet mums procesā vajadzīgs milzīgs spiediens. Katra izgatavotā kopija saspiež plāksni un to mazlietiņ pabojā.

-   Vai mēs varam kaut ko labot?

-   Varam pasūtīt vēl vienu plāksni.

-   Ar šo Dīnne nopūlējās nedēļu. - Es aši skaitīju galvā. - Par darbu un pašu vara plāksni samaksāju trīs guldeņus. Ja no vienas plāksnes var izgatavot četrdesmit vai piecdesmit indulgences par trim penijiem gabalā, mēs uz katru žūksni zaudēsim veselu guldeni. Turklāt vēl jāpierēķina dnte, papīrs, īre…

-   Tu runā kā tirgotājs.

-   Vienam no mums tā ir jārunā, - es nenoturējos. - Kādēļ tu nebrīdināji, ka šādi var gadīties?

-   Ne reizi es nebiju iespiedis tik daudz kāršu, lai par to pārliecinātos.

Es sašļuku uz grīdas. Ar apsolīto Ennelinas pūru bija pieticis, lai augļotājs Štolcs atvēlētu man vēl vienu aizdevumu, un es no viņa biju izvilcis visu, ko vien varēju. Kad apprecēšos, lielākā daļa pūra naudas aizies, lai samaksātu manas pašreizējās saistības. Es pacēlu kādu indulgenci, kas bija noslīdējusi uz grīdas man līdzās. Asaras aizmigloja acis, un burti izplūda. Es biju ieķīlājis savu dzīvi šīs ieceres dēļ, jo biju apņēmies radīt kaut ko vērtīgu.

Tagad man bija atlicis tikai papīrs.

43

Briseles pievārte

Vīrietis pagrūda Haltungu uz priekšu un iznāca no lifta kabi- nes. Viņam sekoja vēl viens. Abi bija ģērbušies melnās ādas jakās un melnās slēpotāju maskās, kas slēpa seju. Abiem rokās bija ieroči.

Viens pieliecās un čukstus uzrunāja Haltungu, kurš ar drebošu roku norādīja uz iekārtu noliktavu viņā galā. Iebrucēji pārmija dažus vārdus, un viens pavēcināja ar roku, norādīdams otram iet gar sienu. Niks instinktīvi spēra soli atpakaļ.

Tā bija kļūda. Kamēr viņš bija stāvējis nekustīgi, gridas lampas zem pēdām bija izdzisušas - bet tagad, uztvērušas kustību, tās nekavējoties iedegās. Lai arī ne pārak spilgti, tomēr sarkanajā pagraba telpas puskrēslā tās bija pamanāmas. Abi iebrucēji ap- sviedas un ieraudzīja Niku. Viens pacēla pistoli, bet tajā mirklī Haltungs atsvabinājās no tvēriena un metās skriet iekārtu telpas virzienā. Vīrietis maskā bridi saminsdnājās, bet ar to pietika, lai Niks pagūtu iemesties gaiteni pa kreisi.

Atkārtojās murgs, kuru viņš bija pārdzīvojis uz savas mājas jumta. Atskanēja šāvieni, lai gan Niks nekādi nevarēja zināt, uz ko tēmēts. Viņš joza pa gaiteni starp skapjiem, nonāca līdz stūrim un pagriezās pa labi. Uz grīdas viņam priekšā parādījās apgaismotā taciņa. Niks izlamājās, taču nekas nebija līdzams. Viņš nogriezās pa kreisi, vēlreiz pa labi, tad pagaidīja, līdz nodzisīs gaismas. Viņš lēsa, ka atrodas aptuveni pusceļā uz iekārtu telpu. Ja nu šāvēji jau tur nonākuši?

Gaismas grīdā izdzisa un atstāja Niku pustumsā smagi elpojam un spiežamies pret vēso stiklu. Viņš mēģināja pagriezties, neatraudams pēdas no grīdas, un uzmanīgi vēroja griestus, baidīdamies ieraudzīt apgaismojumu, kas vēstītu par ienaidnieka tuvošanos.

Tik cieši lūkodamies griestos, viņš gandrīz nepamanīja uzbrucēju, un viņu izglaba tikai sestā maņa - varbūt atspīdums stiklā vai kustība, kas ieraudzīta ar acs kaktiņu. Paskatījies sev aiz muguras, Niks sastinga. Soļi tuvojās, gaismas lēnām iedegās cita aiz citas. Tās parādījās ap stūri un plūda kā paisuma vilnis. Bet pēkšņi tas apstājās.

Uzbrucējs noteikti bija līdzās. Vai viņš zināja, ka Niks ir tepat? Vai svešais gaida, līdz gaismas iedegsies no jauna? Dvēsele kliedza, pavēlot Nikam bēgt, lai ari viņš apzinājās, ka tas nozīmē drošu nāvi. Taču ari stāvēt uz vietas vairs nedrīkstēja.

Gaismas joprojām dega. Niks varēja gan pakustēties nepamanīts, taču tikai uzbrucēja virzienā. Viņš atvairīja bailes.

Baiļodamies, ka gaismas zem bruņotā vīra kājām izdzisīs, Niks virzījās uz skapja stūra pusi - gluži kā bērns, kas sprīdi pa sprīdim tuvojas peldbaseina tramplīna galam. Tur viņš notupās, juzdams sejā uzvējojam grīdas lampu izdalīto siltumu.

Tā kā gaisma iedegās no jauna, Niks secināja, ka šāvējs nāk ap stūri. Niks nekavējoties pietrūkās kājās un metās klāt nācējam.

Vīrietis izšāva, taču lode aizšalca Nikam pār galvu. Niks uztriecās svešajam virsū, nogāza viņu no kājām un aizvēlās sāņus. Uzvarēt cīniņā viņam nebija nekādu izredžu. Viņš izspēra ieroci vīrietim no rokas, pietrausās kājās un skrēja prom.

Panikas pārņemts, Niks līkločiem šaudījās starp skapjiem, raudzīdams atrast ceļu uz iekārtas telpu. Viņš bija iesprostots labirintā, nevarēdams redzēt neko tālāk par izstieptu roku sev priekšā un arī aiz muguras. Atskanēja vēl trīs šāvieni, trīs zibens šautras, kas zālē ar zemajiem griestiem nodārdēja biedējoši skaļi. Pēdējais turpināja džinkstēt ausīs, un zibšņi aizvēlās tumsā. Vai viņam trapija? Diez, kāda ir sajūta, kad cilvēks iet bojā?

Iekaucās signalizācija. Iespējams, to bija iedarbinājusi kāda lode. Tas nekādi nepalīdzēja. Signalizācijas lampiņas mirguļoja pa visu zāli, kaukoņa kavēja saklausīt ienaidnieka tuvošanos. Ejas tālākajā galā no griestiem lejā slīdēja dzelzs žalūzijas, kas aizsedza iekārtu telpas stikla sienas - tas jau atradās apmēram plecu augstumā un ritinājās ar biedējošu ātrumu. Nikam nebija izvēles. Viņš uzsāka sprinta skrējienu pa gaiteni, no sirds cerēdams, ka aiz muguras nenostāsies cilvēki ar ieroci rokā. Visas gridas lampas bija spoži iedegtas, un balss ieraksts izkliedza steidzīgus norādījumus, kurus viņš nespēja nedz saklausīt, nedz saprast. Šņirkstēja žalūzijas un zvanīja signalizācija, un kaut kur tālumā modās milzīgs rēciens, it kā tur grasītos pacelties lidmašīna.

Durvis viņa priekšā automātiski pavērās. Žalūzijas bija jau tik zemu, ka ieeja telpā bija labi ja pēdas augstumā. Niks nometās uz grīdas un paslīdēja zem kustīgās dzelzs sienas.

Žalūzijas noslīdēja līdz gridai un stingri nostiepās. Drebēdams no šoka, Niks pavērās apkārt. Paslēpušies aiz iekārtas, viņā lūkojās Ateldīns un Emilija. Svešos nekur neredzēja.

Baiļodamies, ka nevarēs nostāvēt kājās, Niks uzslējās ceļos.

-    Kas notika? - Rēkoņa aiz žalūzijām bija tik skaļa, ka viņš kliedza, lai biedri viņu sadzirdētu.

-   Šāvienu radītie dūmi iedarbināja ugunsdzēsības signalizāciju, - paskaidroja Ateldīns. - Šeit detektori ir smalki; paši redzat, kas te tiek glabāts.

-    Kādēļ neiedarbojās ūdens smidzinātāji?

-Tādu nav. Ūdens šīm grāmatām nodarītu gandrīz tikpat lielu postu kā uguns. Noliktavas telpu hermētiski noslēdz un izsūc no tās visu gaisu. - Viņš pasita ar dūri pa atkausēšanas iekārtu. - Aptuveni šāds aparāts, tikai krietni lielāks.

Niks paberzēja galvu. - Tad jau man palaimējās, ka paguvu iesprukt te.

-   Tas tiesa.

-   Kas notika ar Haltungu?

-    Viņu nogalināja, - sacīja Emilija. Viņas seja bija pilnīgi bāla.

-    Nezinu, kas ir tie vīri. Viņu nošāva.

Rēkoņa aiz žalūzijām norima. Signalizācija ari bija apklususi. Varbūt, Niks iedomājās, vakuumā skaņa nepārvietojas.

-    Ko iesāksim?

Ateldīns pameta ar galvu uz žalūziju pusi. - Neko. Žalūzijas var pacelt tikai no augšstāva, ja ari mums izdotos tās atvērt, tas nepavisam nebūtu prātīgi. Otrpus žalūzijām gaiss ir retināts, gluži kā izplatījumā.

-   Tad kā mēs tiksim ārā? - Niks paraudzījās apkārt. Telpā bija tikai vienas durvis, un tās veda uz galveno zāli.

-   Būs jāgaida, līdz ieradīsies policija. Domāju, tas nebūs ilgi.

Tas Nikam nebija nekāds mierinājums. Lai gan viņi atradās

Beļģijā, policija uzreiz noskaidros visu, kolīdz ievadīs viņa vārdu datubāzē. Viņš saspringti pētīja telpu. Katrā ziņā jābūt kādai gaisa ventilācijas lūkai, rezerves izejai vai tunelim, pa kuru var iekļūt tehniskais personāls. Kaut kam ir jābūt. Taču viņš redzēja tikai betona cietumu. Vienīgais gaismas stariņš bija aiz iekārtas, kur sienā ieurbās caurule divu pēdu diametrā.

Niks to apskatīja. "Gandrīz pilnīgs vakuums," bija padižojies Haltungs. Tātad gaisam kaut kur ir jānonāk. Vietā, kur caurule piekļāvās sienai, bija tērauda savienojums, kas piestiprināts ar četriem spārnuzgriežņiem. Niks pieskrēja klāt un vienu pagrozīja. Tas pat nepakustējās.

Viņš meklēja kādu instrumentu, lai padauzītu pa uzgriezni, un atrada sienas nišā iestiprinātu ugunsdzēsības cirvi. Niks paķēra to, apgrieza otrādi un ar trulo galu uzsita pa uzgriezni. Tas nodrebēja un mazliet pagriezās. Viņš turpināja izmisīgi dauzīt, līdz uzgrieznis bija divas reizes apgriezies apkārt. Skrūve droši vien bija kādu collu bieza, bet tagad uzgrieznis bija atskruvēts tiktāl, ka to varēja pagriezt ar roku.

-    Šurpu! - viņš pasauca Emiliju un norādīja uz uzgriezni.

-   Pamēģini to pagriezt.

Viņai divreiz nebija jāsaka. Atlikuši vēl trīs. Niks pameta skatienu uz žalūzijām un ieprātojās, kas notiek aiz tām. Vai policija jau ieradusies? Vai vīrieši slēpotāju maskās ir nosmakuši? Var- but svešajiem, tāpat kā viņam, bija izdevies izsprukt no zāles, pirms tā tika noslēgta?

Ceturtā skrūve nāca vaļā visgrūtāk. Kamēr viņš ar to nomocījās, Emilija bija paguvusi atskrūvēt visus pārējos uzgriežņus. Viņš nometās ceļos blakus sievietei, un abi pulējās ar pirkstiem izkustināt pēdējo uzgriezni, taustodes gluži kā bērni ap Ziemassvētku dāvanu. Lai ari gaiss bija vēss, Nikam lija sviedri.

Uzgrieznis palika viņam rokā. Niks palēca malā, baidīdamies, ka caurule nokritīs kā akmens, taču tā pat nepakustējās.

Ārpusē kāds dauzīja pa žalūzijām. Dusmu un izmisuma pārņemts, Niks spēra pa cauruli. Tā krakšķēdama atdalījās no savienojuma un nobllkšķēja uz grīdas, tieši blakus viņa kāju pirkstiem. Sienā rēgojās tumšs caurums. Ielicis tajā roku, Niks juta auksta gaisa plūsmu.

-   Tas ir labāk nekā nekas, - viņš nedroši nočukstēja un palūkojās uz iekārtu. - Vai grāmata ir gatava?

Ateldins apskatīja mēraparātu skalas. - Vēl vismaz stunda, iekams tā būs istabas temperatūrā.

-    Laika mums nav.

-   Ko jūs gribat teikt? - Ateldīns saķēra Niku aiz rokas. - Tā ir neizsakāmi vērtīga grāmata. To nedrīkst raut ārā atkausēšanas procesa laikā.

Niks atbrīvojās no tvēriena un piesteidzās pie vadības paneļa. Pārskrējis ar acīm taustiņiem, viņš atrada lielu sarkanu pogu ar uzrakstu "Notausschaltung". Avārijas slēdzis. Viņš trieca pa to ar plaukstu. Čirksti mašīnā aprāvās. Noklikšķēja slēdzene. Viņš atvēra durvis un izņēma grāmatu. Tā bija auksta, taču vairs nebija cieta.

Es pat nezinu, kālab ņemu to līdzi, viņš iedomājās. Taču acīmredzot kāds uzskatīja, ka tās dēļ ir vērts nogalināt.

-    Tā nepieder jums! - Ateldīns cēla iebildumus. - Pagaidiet taču policiju.

-    Nevaru.

Ielicis grāmatu un karti mugursomā, Niks pasniedza somu Emilijai un ar galvu pa priekšu iespraucās sienas caurumā. Viņš atradās šaurā betona tunelī, kur tik tikko pietika vietas pleciem. Tas vairākus jardus stiepās taisni un apstājas pret gludu sienu.

-   Tomēr gaisam kaut kur jānoplūst.

Niks pacēla roku virs galvas un neko nesataustīja. Viņš apgriezās uz muguras un paskatījās augšup. Dažas pēdas augstāk uz pilsētas uguntiņu fona debesis bija saskatāms metāla stieņu pinums. Viņš pievilka ceļgalus klāt, atgrūdās un locījās augšup pa šahtu, lidz nonāca pie restēm, kuru pacelšana neprasīja nekādu pūļu. Paslidinājis restes malā, viņš izrāpās no šahtas un smagi nosliga sasalušajā mauriņā.

Viņš bija izkļuvis ārā pie ēkas sienas. Kamēr Emilija trausās viņam pakaļ, Niks piecēlās kājās un piesardzīgi virzījās gar stūri uz galveno ieeju. Uz asfalta blakus sarga būdiņai gulēja līķis, otrs bija nokritis pie galvenās ieejas kāpnēm. Autostāvvietā ieslīpi bija novietots melns Lexus apvidus auto ar Itālijas numura zīmēm, tādējādi aizšķērsojot ceļu Ateldīna Jaguar.

Saltajā nakts gaisā gaudoja sirēnas - tālu, taču pamazām tās tuvojās. Kā lai tiek prom? Autostāvvietā citu mašīnu nebija, un tuvējās ēkās nekādu dzīvības pazīmju nemanīja. Plaša industriālā parka teritorijas vidū viņi ar kājām necik tālu netiks.

Tajā bridi viņš izdzirdēja mūziku.

Iesākumā Niks sprieda, ka viņam rādās - laikam ausis vēl džinkst pagrabtelpas troksnis. Taču melodija neapklusa, un ari dziesmas fragmenti neatkārtojās, kā tas dažreiz gadās. Viņš ieklausījās. Boba Mārlija dziesma - laikam gan visneatbilstošākā mūzika, kādu vien varētu iedomāties šādā situācijā. Šķita, ka skaņas plūst no Lexus.

Dziesma beidzās, un sākās nākamā. Niks ielūkojās ciešāk un pamanīja, ka no Lexus izpūtēja mutuļo izplūdes gāze, veidojot vā- rus mākoņus nakts gaisā. Vai mašinā kāds bija? Niks zagās tuvāk, pūlēdamies kaut jel ko ieraudzīt. Pie sienas piestiprinātā prožektora gaismas kūlis spiedās cauri mašīnas stiklam - ja salonā kāds atrastos, tas mestu labi saskatāmu ēnu. Neviena neredzēja. Motors ducināja.

Viņš lavījās gar automašīnas sānu, turēdamies zem logiem, pasniedzas pec vadītāja puses durvju roktura un, dziļi ievilcis elpu, atrāva durvis vaļā.

No siltā salona izvēlās karsta gaisa plūsma. Mašīnā neviena nebija. Niks ielēca šofera sēdeklī un iegrūda ātrumpārslēgu atpakaļgaitā. Akselerators bija mīkstāks, nekā viņš bija pieradis - automašīna palēkdamās rāvās atpakaļ, riepas iekaucās. Atpakaļska- ta spogulī Niks pamanīja Emiliju ar viņa somu rokā skriešus tuvojamies pa zāli no gaisa šahtas. Piepeši viņa laikam paklupa, nokrita četrrāpus un vairs nebija saskatāma.

Niks atkal paraudzījās apkārt. Noliktavas galvenās durvis bija atsprāgušas vaļā, un kāds vīrietis slēpotāja maskā stāvēja uz.

pakāpieniem ar ieroci rokās un drudžaini šaudīja skadenu vis- riņķī. Sirēnas brēca arvien skaļāk.

Emilija atrāva Lexus aizmugures durvis un iemetās sēdekli. Ieraudzījis, ka Emilija ir salonā, Niks nekavējoties nospieda akseleratora pedāli līdz galam. Viņu pārņēma panika. Slikti pārzinādams teritoriju, viņš gandrīz ietriecās laternas staba, bet pēdējā mirklī pagriezās un brauca virsu tieši sarga būdai. Iespējams, šī ekscentriskā autovadīšana izrādījās viņu glābiņš. Šāvējs, kas atradās uz kāpnēm, laikam bija pamanījis bēgļus, un pasažiera puses logs sašķīda. Salonā nolija šķembu krusa, saskrāpējot Nikam seju un rokas, taču lode aizgāja sāņus. Niks to tik tikko manīja. Auto jau bija ticis cauri vārtiem; viņš izstūrēja piebraucamajā ceļā un spēcīgi piespieda akseleratora pedāli.

44

Strasbūra

-    Kundze, man ir tas pienākums vēstīt jums, ka manas perspektīvas izrādījušās mazāk drošas, nekā iepriekš domāts. Esmu atļāvies dažus ieguldījumus, un peļņa no tiem ir krietni mazāka par cerēto. Šāda negaidīta iznākuma dēļ man iekrājušies parādi, kuru segšanai būtu jāatvēl lielākā daļa, varbūt pat visi mani ienākumi. Ņemot vērā radušos apstākļus, es neturētu uz jums ļaunu prātu, ja jūs izšķirtos lauzt solījumu dot savu meitu man par sievu.

Klausoties manu rūpīgi iestudēto uzrunu, atraitnes Ellevibeles sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Ļoti cēli no jūsu puses, Gensfleiša kungs. Tāds krietnums dara jums godu. Nudien, tas tikai apliecina labo iespaidu, kāds man radies par jūsu raksturu. Šā iemesla dēļ vien es nestātos pretī jūsu savienībai. Mans nelaiķa vīrs bija tirgotājs, un es zinu, kā laime mēdz te pavērst savu vaigu, te uzgriezt muguru. Jebkura vīra dziļākā būtība ir viņa ticība un raksturs. Es zinu, ka manai meitai šajā ziņā nebūs jāviļas.

Es dziļi pieliecos kā cilvēks, kam vēderā iegrūsts nazis.

-    Pateicos.

Es stāvēju pie galda savas Senarbogastas mājas kūtī un aplūkoju savas darbošanās atliekas. Kaspars Strasbūrā bija uzņēmies apgleznot altāri, un es biju palicis viens ar savām nelaimēm. Vara plāksne, kurā biju izsitis burtus, un trīs iespiestās indulgenču lapas, pāris pudelītes ar tinti, divdesmit seši tērauda stienīši, kam galā izgrebti alfabēta burti, neizlietota papīra ķīpa, kam uztupināts akmens. Visā visumā man tas atgādināja pēdējo rītu Parīzē. Es biju salicis visas savas cerības un pūliņus tīģelī, aizzīmogojis to un septiņas reizes uzkarsējis ugunī. Tomēr, kad Tristāns ar zobenu pārcirta to pušu, metāli bija pārvērtušies izdedžos. Viss bija veltīgi.

Tomēr dziļi dvēselē sāka mosties pazīstamā dziņa - instinkts, kāds pārņem trusi, kad tas saož lapsu, vai ceļinieku, kas izdzirdējis mežā lūstoša zariņa krakšķi. Šis pats instinkts bija mani mudinājis doties prom no Maineas, no Ķelnes, no Bāzeles, no Parīzes - bēgt ikreiz, kad draudēja briesmas. Bet man bija gandrīz četrdesmit gadu, un četrdesmit nav tas pats, kas divdesmit. Man piederēja nams, man bija stāvoklis sabiedrībā. Klaidoņa dzīve man vairs nebija pa prātam. Un es nevarēju iedomāties, ka būtu jāpamet Kaspars, vienīgais draugs, kāds man jebkad bijis.

Es biju kā ieslodzīts - un cietums bija nevis sienas vai dzelzs restes, bet gan nežēlīgi apstākļi. Manī riesās bezpalīdzīgas dusmas. Es cirtu dūri uz galda; nograbēja stikls un metāls, viena no tintes pudelītēm apgāzās, un tinte izlija. Tā skāra izmētātās štances un iekrāsoja to galus melnus.

Gluži kā sapnī es vēros uz tiem; paņēmu vienu štanci un atvēzējies ar sparu piedūru galda virsmai. Galds nodrebēja, it kā koks apjaustu briža nozīmīgumu. Kad es pacēlu štanci, koka virsmā spilgti rēgojās viens vienīgs rakstu zīmes nospiedums. Burts A.

Pa otram lāgam iemērcis štanci dntes lāmā, es piespiedu to galdam. Tad vēlreiz. Driz uz galda virsmas bija dučiem nospiedumu. Štance un presforma, vīrišķais un sievišķais. Viens ieiet otrā un rada.

Es pārskrēju pāri pagalmam, kur atradās akmens šķūnis. Uguns nebija kurināta jau vairākas nedēļas - man bija papilnam ogļu, taču trūka iekura. Atgriezos kūtī, savācu visas atlikušās indulgenču lapas un saplēsu strēmelēs. Notupos pie pavarda un ar tērauda stieni skrāpēju akmeni, līdz izšķīlušās dzirksteles aizdedzināja papīru. Tā malas sākas gruzdēt. Es uzpūtu papīram, atdzīvinādams liesmas un aizraidīdams savas neveiksmes ugunīgā nebūtība.

Uz plaukta blakus logam es uzgāju svina stieni, kurš agrāk bija izmantots, lai padarītu tinti melnāku. Kad uguns dega karstās liesmās, es uzliku virs tās svinu dzelzs trauka. Tas kļuva miksts, ieliecās un kusa kā sviests. Es maisīju to ar smeļamo kausu garā kātā un uzmanīgi vēroju - ja svinu uzkarsē par daudz, tas var pielipt veidnei.

Tad es novietoju vara plāksni uz sola starp piestām un traukiem, ko lietojām tintes gatavošanai. Iemērcu kausu šķidrajā svinā un izlē- ju mazliet uz plāksnes. Metāliem saskaroties, nočukstēja tvaiks, izkausētais svins izlija pa vara plāksnē izgriezto burtu rievām. Es pabakstīju plāksni ar pirkstu, lai izlaistu gaisa burbulišus.

Kad svins bija atdzisis, es pabāzu zem tā nazi un izcēlu formu no vara plāksnes. Man drebēja rokas, un es sargājos uzspiest pārāk stipri, lai mīkstais metāls nesaliektos. Beidzot tas bija ārā - klucītis apmēram mana īkšķa lielumā. Aiznesu to uz šķūni, iemērcu tintē, ar plaukstu piespiedu papīra lapai un turēju stingri, gandrīz baidīdamies apskatīt iznākumu.

Pēc mirkļa es tomēr uzdrošinājos to izdarīt.

EGO ET ABSOLVO

Teksts bija spoguļrakstā, jo tāda ir šīs metodes daba - bērns ir vecāku spogulis. Taču es to pratu izlasīt. Vārdi kliedza manā dvēselē.

"Es tevi atbrīvoju."

45

Briseles pievārte

Trīs policijas mašīnas traucās pa ceļu uz. noliktavu. Neviens nepamanīja melnu Lexusf kas bija novietots šķērsieliņā masīvas gāzes cisternas paēnā. Niks pagaidīja, līdz mašīnas bija gabalā, un piesardzīgi izstūrēja no paslēptuves.

-    Kā viņi mūs atrada? - Emilija iejautājās trauslā, apjukušā balsī. - Mēs paši tikai pirms dažām stundām uzzinājām, kurp braucam.

Niks satvēra stūri ciešāk. Pa sašķaidīto logu ieplūda ledaina vēja brāzmas - vadības panelis vēstīja, ka ārā ir mīnus desmit grādu. Viņš ieslēdza sildītāju līdz galam un pagrieza ventilatoru sprauslas pret sevi.

-    Kur palika Ateldins?

-Turpat. Viņš gribēja sagaidīt policiju.

-    Lieliski, - novilka Niks. - Vismaz kāds varēs pastāstīt policijai, ka šoreiz es nebiju vainīgs.

Garām pašāvās neatliekamās medicīniskās palidzības auto, zibinādams signālugunis, un viņš pielieca galvu, mēģinādams slēpt seju.

-   Uz kurieni mēs dodamies?

-   Vajadzīga vieta, kur varēsim izpētīt grāmatu. Vai mums ir nepieciešama īpaša aparatūra?

-    Grāmatas ir izturīgas. Ja tā pārcieta atkausēšanu, gan pārcietīs ari pirkstu pieskārienus. Protams, vide, kurā temperaturu var regulēt un mitrums ir stabils, būtu daudz ieteicamaka nekā braucošs auto, kurā krāsniņa ieslēgta maksimālajā režīmā un pa logu pūš ziemeļvējš.

Niks pamanīja ceļa malā degvielas uzpildes staciju. Apgaismojums bija izslēgts, un sūkņi slējās tumsā kā seni akmens stabi. Viņš iebrauca stacijas teritorijā un apstajas aiz kioska tā, lai no ceļa automobilis nebūtu saskatāms. Emilija iekārtojās priekšējā sēdeklī.

-   Apskatīsim.

Viņš bija pārāk satraucies un baidījās pieskarties grāmatai, tālab pasniedza to Emilijai. Viņa nolika grāmatu klēpī un pacēla vāku. Niks vērās krēmkrāsas pergamenta lapā, kuru salona lampiņas gaisma iekrasoja dzeltenīgu.

Manuskripts sākās jau pirmajā lappusē.

-    "Et si contigerit ut queratur a venatoribus, venit ad eum odor venatorum, et eum cauda sua tetigit posttergum vestigin sua…" - Emilija lasīja. - "Un, ja notiek tā, ka lauvu vajā mednieki, tā tos saož un ar asti izdzēš pēdas sev aiz muguras. Tad mednieki to pazaudē." - Viņa sarauca pieri. - Bestiāriji parasti tā nesākas.

Taču Niks tam gandrīz nepievērsa uzmanību. Lapas vidū bija neliela ilustrācija, kas lauza tekstu. Mitrumā tas bija pamatīgi izplūdis, taču labi saskatāms. Pretī vērās pakaļkājās saslējies valdonīgs lauva, kas pacēlis vienu ķepu un atņirdzis zobus.

-   Tāds pats ka mūsu kārtī! - viņš izdvesa.

Niks vēroja Emiliju pāršķiram lapas, apskatām pasakaino zvērnīcu, kas bija attēlota grāmatā. Ilustrācijās nebija visās lapās, un dažas šķita diezgan sabojātas - gan mitruma, gan citu iemeslu dēļ, kādi varēja gadīties gadsimtu gaitā. Daudzi dzīvnieki bija tikai iztēles augļi - tur bija gan putni, kuri izšķīlās no kokiem, gan nezvērs ar buļļa galvu, auna ragiem un zirga ķermeni, gan grifi, baziliski un vienradži. Taču ne visi kustoņi bija no pasaku valstības. Divi kaķi, melns un svītrains, dzenāja peli pa virtuves grīdu, kamēr ražena virēja pie pavarda malkoja vīnu. Vērsis vilka arklu rudenīgā tīrumā. Briedis stāvēja meža paugurā, un lācis rakņājās pa zemi.

Lāci viņš pazina un arī briedi droši atcerējās redzējis kādā no briežu masta kārtīm. Niks pūlējās savaldīt sajūsmu.

-    Kas tur sacīts par lāci? - viņš taujāja.

-    "Lāču mazuļi iznāk no lācenes bezveidīgi, kā sīciņi miesas kunkuļi bez acīm, un mātes laizīdamas izveido tiem formu," - Emilija tekoši lasija tekstu latīņu valodā. - "Viņi neko citu tā nealkst ka medus. Uzbrūkot vēršiem, tie labi zina, ka vislabāk mērķēt uz degunu vai ragiem - parasti uz degunu, jo jutīgākajās vietās sāpes ir vislielākās."

Niks atslīga šofera sēdeklī. Dzinējs bija izslēgts, un salonā atkal iezagās ledains aukstums.

-   Man šķiet, ka lauva bija tuvāk mērķim, proti, tā izdzēš savus pēdu nospiedumus un mednieki to nevar atrast. Gluži kā Džiliana. Mums ir viņas grāmata, mums ir viņas kārts, taču arvien nav skaidrs, ko viņa atklājusi. Turklāt mums nepārtraukti draud nāves briesmas.

Kad Emilija apklusa, Niks iesāņus palūkojās uz viņu.

-   Par ko tu doma?

-   Es pazīstu cilvēku, kurš varētu mums palīdzēt. Viņš varētu izpētīt grāmatu un varbūt noskaidrot, ko Džiliana tajā uzgājusi un kurp tā viņu aizvedusi.

-    Kas viņš ir?

Emilija pabungoja pa durvju rokturi. - Viņu dēvē par brāli Že- romu. Viņš ir jezuīts. Vismaz bija. Un viduslaiku grāmatu speciālists. Viņš bija… mans pasniedzējs Sorbonnas universitātē. Tagad brālis Žeroms ir pensijā.

-   Vai viņam var uzticēties? Kur viņš dzīvo?

-   Netālu no Vācijas robežas. Droši vien kādas stundas brauciena attālumā. Par uzticēšanos… Jādomā, ka tu vari viņam uzticēdes.

Niks pagrieza galvu un uzmanīgi paskatījās uz Emiliju.

-   Ja gribi ko teikt, tad runā. Ja tas zellis nav sevišķi godīgs, es viņam ij tuvumā nerādīšos.

-   Tu vari viņam uzticēties, - Emilija atkārtoja. Izklausījās, ka viņai nāktu raudiens. - Tikai… tas ir… kutelīgi. Es reiz. biju viņa studente. Viņš man uzmācās, un es par to ziņoju. Un viņš zaudēja darbu.

Tagad bija Nika kārta mulsi vērties vadibas paneli. - Ja tu domā…

-   Nē. Brālis Žeroms ir vienīgais, kas mums var palīdzēt.

Pirms došanās ceļā Niks zem aizmugures sēdekļa atrada domkratu un izdauzīja pārpalikušās stikla šķembas no sašķaidītā loga. Tagad automobilis no attāluma vairs neizskatījās tik aizdomīgi. Iedarbinājis dzinēju, viņš izbrauca no degvielas uzpildes stacijas. Tālumā varēja redzēt maģistrāli - nakts tumsā pār tiltu dārdinādamas brauca smagās mašīnas. Zilo ceļa zīmju bultiņas rādija gan pa kreisi, gan pa labi. Niks piebremzēja.

-    Uz kuru pusi?

Itālija

Čezāre Džemato sēdēja pie rakstāmgalda un vērās ārā pa sava astotā stāva biroja logiem. Uz ložu necaurlaidīgajiem stikliem krājās lietus lāsītes, un kuģi, kas šķērsoja Neapoles līci, uz pelēkās jūras fona izskatījās kā sīki pelēki plankumiņi.

-   Nessun dorina! Nessurt dortna! - tālruni skaļi iedziedājās Pa- varoti. Džemato ieraudzīja numuru, kas zibināja displejā, un paķēra tālruni. Viņš brīdi klausījās un neteica ne vārda, taču pirkstu kauliņi kļuva balti.

-    Labi, - viņš noteica un beidza sarunu.

Turpmākās piecas minūtes viņš atlika un atlika to, kas bija jāizdara nekavējoties. Nebija daudz cilvēku, kam viņš baidītos zvanīt, taču Nevado bija viens no tādiem. Varbūt pat vienīgais.

Čezāre piegāja pie galda un paņēma melnā tālruņa klausuli - tā bija drošā līnija - un sastādīja numuru, ko zināja no galvas.

Otrā galā atsaucās uzreiz. - Kas noticis?

-   Mani vīri sekoja viņiem līdz jūsu nosauktajai noliktavai. Viņi… - Vīrietis nervozēdams norija siekalas. - Viņi iedarbināja kaut kādu drošības sistēmu. Divi mūsējie gājuši bojā, trešajam izdevās izsprukt. Gan vīrieds, gan sieviete aizbēga.

Viņš gaidīja lamu straumi, taču izdzirdēja vienīgi čerkstošu klusu jautājumu: - Kā tu grasies savu kļudu labot?

-   Viņi nozaga maniem vīriem transporta līdzekli. Tāpat kā visi mūsu auto, tas ir aprīkots ar izsekošanas sistēmu. Tagad tā atrodas Lježas piepilsēta netālu no Vācijas robežas.

-   Vai amerikānis paņēma grāmatu?

-    Policija ieradās pārāk ātri, un mēs to nenoskaidrojām.

Džemato gaidīja atbildi, tādēļ Nevado turpināja: - Es došos turp pats. Lai kāds tavējais mani tur sagaida!

Simts jūdžu uz ziemeļrietumiem vecais virs nolika klausuli un veras kabineta sienā, šajā ēkā telpas bija apgleznojis Rafaēls un Mikelandželo, citās glabājās teju divus tūkstošus gadu krātas mākslas kolekcijas brīnumi. Nevado varēja pavēlēt atnest jebkuru no šiem dārgumiem un ar to izgreznot kabinetu - taču viņš bija izvēlējies nelielu, neizmantotu telpu, no kuras pavērās skats uz pusaizmirstu pagalmu, un vienīgais greznumpriekšmets interjerā bija ziloņkaula krucifikss. Vīrs apcerīgi uzlūkoja to.

Nevado varēja izpētīt arhīvus, grāmatas un dokumentus - datoriem savus noslēpumus viņš neuzticēja -, taču tas nebija vajadzīgs. Milzīgajā Vatikāna arhīvā glabājās kartīte ar Emilijas Sa- terlendas vardu. Viņš to iepriekšējā vakarā bija apskatījis. Kartītē bija atsauce uz citu dokumentu citā pagrabā - tikai tas bija krietni biezāks. Arī to viņš bija izlasījis. Un tagad zināja, ko Emilija Saterlenda nolēmusi apciemot Lježas apkaimē.

Lježas pievārte, Beļģija

Niks nebija iedomājies, ka mūki var iet pensijā. Viņam allaž bija licies, ka mūki, tāpat kā pāvests, turpina savu kalpošanu līdz pat pēdējai stundiņai. Viņš nekad nebūtu uzminējis, kā ir patiesībā. Jēzus biedrību brālis Žeroms bija nomainījis pret vienmuļu miesas mērdēšanu piepilsētā - mazas pilsētiņas nomalē, aklā ieliņā, kur rindojās ķieģeļu namiņi ar akmentiņu apmetumu.

Lai nomaskētu izsisto stiklu, Niks apstādināja automašīnu pie paša dzīvžoga. Zemu slīdošie mākoņi slēpa rītausmu, pasaule bija iegrimusi ēnās, tūkstoš pelēkos pustoņos. Pa pretējās puses ietvi gāja sieviete stepētā jakā, vezdama pastaigā terjeru - viņa uzmeta mašīnai aizdomu pilnu skatienu. Neviena cita ielā neredzēja.

Emilija aizveda Niku pa taku pie baltām ārdurvīm un piespieda zvana pogu. Niks saberzēja rokas. Vēsais gaiss bija vienīgais, kas viņam patlaban neļāva aizmigt.

Zvanīt pie durvīm nācās vēlreiz. Pēc brīža Niks aiz matētā durvju stikla pamanīja kustību. Vīrietis viņpus durvīm burkšķēdams palūdza nācējus paciesties. Tad iešķindējās atslēgas un noklikšķēja slēdzene. Durvis ar krakšķi atvērās, cik vien tālu ķēdīte ļāva, un spraugā paradijās kalsna seja.

Vecais vīrs iepleta acis. - Emilija. Vai mums bija kas sarunāts? - Viņš pamanīja Niku. - Un ar draugu? Kas viņš tāds būtu?

Ja Endijs Vorliols butu atteicies no pasaulīgajiem priekiem un sameklējis mitekli Beļģijā, viņš droši vien ļoti līdzinātos šim vīrietim. Brālis Žeroms bija tievs, kaulains vīrietis ar nekārtīgu sirmu matu ērkuli, kas krita gandrīz līdz acīm. Viņam mugurā bija vaļigi sasiets peldmētelis ar ķīniešu raksdem; ejot tas pašķīrās, atklājot kailās kājas krietni virs ceļiem. Nikam uzmācās nelāgas aizdomas, ka tas ir šī vīrieša vienīgais apģērbs.

Mājastēvs noņēma durvju ķēdīti un noskūpstīja Emiliju uz abiem vaigiem - viņa sastinga, taču neatrāvās. Niku viņš sveicināja, palocīdams galvu, un, negaidīdams atbildi, veda abus no priekšnama istabā.

Niks uzjautrināts un izbrīnīts nopētīja istabu, kurā valdīja neaptverams juceklis. Pie katra izmantojamā sienas sprīža bija piestiprināti plaukti ar grāmatu un papīru kalniem. Uz pusizdzertajām krūzītēm, kas sakrautas ap nodriskāto klubkrēslu istabas vidū, vīdēja pelējums, un uz krēsla paročiem bīstami svārstījās vairāki grāmatu torņi.

Žeroms devās uz virtuvi. - Jūs taču gribesiet kafiju, vai ne?

Abi noraidīja piedāvājumu. Niks redzēja, kā vecais vīrs uzliek vārīties tējkannu.

-   Tā… Emilij! Pagājis krietns laiciņš, ja? Kā tev sokas?

-   Labi.

-    Biju domājis, ka tevi nekad vairs neredzēšu.

-    Mēs atvedam kadu grāmatu, gribam jums to parādīt.

Turēdams rokā kūpošu krūzīti, Žeroms iznāca no virtuves. Izskatījās, ka pēdējoreiz krūzīte mazgāta pirms vairākām nedēļām.

-   Vai jus gribat to man dāvināt?

-    Mēs gribam, lai jūs mums palīdzat.

Vārdi uz Žeromu atstaja negaidītu iespaidu. Pieliektā galva piepeši paslējās augšup, acīs iedegās dusmas, augums sastinga.

-    Vai tu zini, kalab esmu te? - Viņš pameta ar roku uz pussagruvušo dzīvojamo istabu. Karstā kafija apslacīja pirkstus un pilēja uz paklāja, bet viņš to nemanīja. - Vai tu zini manas izsūtīšanas iemeslu? Nu? Zini?

Emilija nokāra galvu. Pār vaigu noritēja asara. Niks piegāja sievietei tuvāk, lai viņu aizsargātu, taču nedz Emilija, nedz Žeroms to nemanīja. Amerikānim šajā stāstā nebija vietas.

-   Piedod, - Emilija čukstēja. - Ja vien es varētu pagriezt laiku atpakaļ…

-   Tu rikotos tāpat. Un es ari.

Tikpat pēkšņi kā uzšvirkstejušas, dusmas noplaka. Žeroms spēra soli uz priekšu un apskāva Emiliju. Niks neredzēja seju, taču augums skaidri pauda Emilijas jūtas - it kā viņa apskautu līķi.

Žeroms glaudīja sievietei matus. - Vairs nemānīsim sevi ar atmiņām par sen pagājušiem priekiem. Mēs tikai bojāsim savu dzi- vi un sagandēsim vientulības saldos augļus.

Atrāvusies Emilija sakārtoja matus. - Piedod, ka traucēju. Mums vajadzīga tava palīdzība. Un… es iedomājos, ka ari tev tas sagādās prieku.

-    Rādiet šurp.

Emilija pamāja Nikam, un tas izņēma no somas atkausēto bes- tiāriju. Žeroms aplaizīja lūpas un izstiepa rokas. - Lūdzu!

Niks pasniedza viņam grāmatu. Žeroms gandriz izķēra sējumu viņam no rokam, pacēla to kā mācītājs sprediķa laikā un uzmeta tam vēngu skatienu.

-   Iesiets septiņpadsmitajā gadsimtā. - Viņš pagrozīja grāmatu rokās. - Teļa āda, aklais spiedums, visticamāk, vācu meistaru darbs.

-   Es biju domājis, ka tā ir no piecpadsmitā gadsimta, - iejaucās Niks. Brālis Žeroms nomērīja viņu ar nicinošu skatienu.

-   Vāks ir nomainīts, jo nolietajās ātrāk par lapām. Gluži tāpat kā miesa sabrūk vispirms, bet dvēsele turpina dzīvot.

Paņēmis grāmatu, viņš piegāja pie koka rakstāmgalda, kas atradās blakus istabā, un apsēdās. No galda atvilktnes vecais vīrs izņēma putu spilventiņu un plānus cimdus. Tos viņš uzvilka rokās gluži kā patologs, kas grasās sākt līķa sekciju. Pabāzis pirkstu zem grāmatas vāka, viņš to uzmanīgi pacēla un atbalstīja uz spilventiņa, kas bija nolikts blakus.

No lapas viņā lūkojās iluminēts lauva. Niks vērās Žeromā, mēģinādams noteikt, vai muks to pazīst. Vecais vīrs uzmeta viņam viltīgu skatienu. Neviens neizpauda savas domas skaļi.

Žeroms pārvilka ar īkšķi lapai. - Grāmata nav rūpīgi glabāta.

-   Bibliotēka, kurā tā atradās, applūda.

-   Tas ir katram muļķim skaidrs. Te ir tukšums.

Niks nesaprata, ko mūks ar to domājis. - Kāds tukšums?

-   Te izgriezta lapa. - Žeroms mazliet uzspieda vākam un pirmajai lapai, un Niks ieraudzīja plānas pergamenta strēmeles maliņu, kas dk tikko vīdēja ārā no muguriņas.

-   Vai tas ir normāli?

-   Skumji, taču jā. Veselu grāmatu nozagt ir grūti, taču vienu lapu paņemt viegli. Pat atsevišķa lapa var ienest tūkstošiem dolāru. Visi šie senie manuskripti ir vairāk vērti, ja tos pārdod pa lapām, nevis kā vienu veselu.

-   Un tā tas ir jau gadsimtiem ilgi, - Emilija piebilda.

-   Šajā gadījumā tas noticis nesen. - Žeroms norādīja uz tumšiem plankumiņiem virsējā lapā. - Redzat šīs zīmes? Tās radušās tādēļ, ka pazudusi lapa izmirkuši cauri. Tātad lapa izgriezta jau pēc applūšanas.

Emilija un Niks saskatījās, gluži kā vienodamies par acīmredzamo. Žeroms vēroja abus, nešpetni smīnēdams - viņam sagādāja baudu abu neveiklais stāvoklis.

-   Džiliana bija profesionāle un dievināja grāmatas, - Niks beidzot uzdrošinājās ierunāties. - Viņa nemūžam nebūtu šādi izkropļojusi dārgu manuskriptu. Dieva dēļ, viņa taču strādāja muzejā!

-    Butu jauki izdibināt, kas pirmajā lapā bijis, - sacīja Emilija, vairīdamās Nika skadena.

-   Iespējams, noskaidrosies vēl šis tas.

Žeroms no rakstāmgalda atvilktnes izņēma tievu metāla caurulīti, kas atgādināja pildspalvu. Viņš pagrieza tās uzgali, un no smailes atmirdzēja bālgani violets stars.

-   Ultravioletā gaisma, - viņš paskaidroja un pievērsa lukturīti vāka iekšpusei. Nikam par pārsteigumu, uz virsmas gluži kā slēptas rūnas skatienam parādījās tumši burti. Atšķirībā no cieši saspiesta bestiārija teksta, šie vārdi bija rakstīti retiem, smalkiem burtiem.

-    Kā tas tur nokļuvis? - Niks aizrāvies nočukstēja.

-   To atstājis grāmatas īpašnieks. Ja grāmata nonāca pie kāda cita, tika uzdāvināta, pārdota vai varbūt nozagta, jaunais īpašnieks izdzēsa pirmā saimnieka zīmes. Taču pēdas tik un tā paliek.

-    Kas tur rakstīts?

Nenovērsis ultravioleto gaismu, Žeroms paķēra palielināmo stiklu, lai būtu vieglāk izlasīt.

-    "Cest livre est a moy, Armand Comte de Lorraine."

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka tas reiz bijis Lotringas grāfa īpašums. Šim augstmanim piederējusi viena no dižākajām bibliotēkām jauno laiku sākumā.

Niks nezināja, ko Žeroms domājis ar "jaunajiem laikiem", taču bija itin drošs, ka tas krietni atšķiras no viņa priekšstata par jaunumu.

-    Kur tā palika?

Žeroms paraustīja plecus. - Izputēja. Grāfa mantinieki izpār- deva kolekciju priekšmetu pa priekšmetam un jāva negodīgiem viriem to izlaupīt. Cik man zināms, kolekcijas pārpalikumi deviņpadsmitajā gadsimtā nonāca Strasburas pilsētas arhīvā.

Virs šķirstīja bestiārija lapas, līdz nonāca grāmatas beigās. Pēdējā lapā nekādu ilustrāciju nebija, tikai dažas teksta rindiņas un četrstūrains brūns plankums aptuveni pastkartes lielumā. Niks norija siekalas un apspieda vēlmi izņemt spēļu kārti un uzlikt plankumam, lai salīdzinātu izmērus. Pēc acumēra šķita, ka abi ir vienādi.

-    Te kaut kas bijis paslēpts, - Žeroms ieteicās un raidīja vēl vienu aizdomu pilnu skatienu viesiem.

Emilija pieliecās tuvāk, taču centās nepieskardes Žeromam. - Vai ir kāds pēcvārds? Vai ir atrodama kāda norāde, kas grāmatu rakstījis? Varbūt veltījums?

-    šeit sacīts: "Rakstīts ar Libella roku, iluminējis meistars Francs. Viņš ir darinājis vēl vienu grāmatu par zvēriem, izmantojot jaunu rakstības mākslu."

-    Ko tas nozīmē?

-    Libells un Francs ir rakstītāja un ilustrētāja pseidonīmi, - Emilija skaidroja. - Libellus latīniski nozimē "grāmatiņa", bet Francs acīmredzot ir atsauce uz Svēto Asizes Francisku, dzīvnieku aizbildni.

-    Bet te ir divi rokraksti, - Žeroms aizrādīja. - Šos teikumus rakstījuši divi dažādi cilvēki, izmantojot dažādas tintes.

Niks pētīja savecējušo rakstu un ar prieku konstatēja, ka saprot Žeroma domu. Viņš pat piefiksēja dažus vārdus. Libellus, Fraticiscus, illuininatus. Pirmā rindiņa bija tajā pašā melnajā rakstā kā pārējā grāmata, bet otrais teikums šķita pievienots nekārtīgākā rokrakstā, ar brūnu tinti. Interesanti - vai rakstijis tas pats cilvēks, kurš ielīmējis grāmatā kārti?

Žeroms no jauna paņēma tievo ultravioletās gaismas lukturīti un pārlaida staru aizmugures vāka iekšpusei. Niks uzmanīgi vēroja, taču neko nesaskatīja, turpretim Emilijas aci kaut kas bija piesaistījis.

-   Kas tur ir?

-   Nekas. - Žeroms nolika lukturīti un izaicinoši palūkojās apkārt. - Es biju domājis, ka tur ir vēl viens ex libris, taču nebija gan.

-   Uz. lapas! - Emilija neatlaidās. Iekams Žeroms paguva viņu aizkavēt, sieviete paķēra lukturīti un novietoja to gandrīz paralēli lapai tā, ka stars tik tikko skāra lapas virsmu.

-Slēptais raksts.

Niks samiedza acis. Jau otro reizi šai rītā viņš ieraudzīja burtus, kuru vēl pirms brīža nebija. Taču šī nebija izbalējusī tinte, kas beidzot parādīta dienas gaismā; Emilijas atrastais uzraksts šķita iestrādāts pašā pergamentā.

-   Kas tur rakstīts?

46

Strasbūra

"Rakstīts ar Libella roku, iluminējis meistars Francs."

Es sēdēju uz grīdas, atbalstījies pret koka stabu, un jau simto reizi pārlasīju šo rindu. Grāmatu es turēju ka baznīcas biķeri, kā talismanu. Ja to pārdotu, es vienā rāvienā nomaksātu pusi parādu, bet man tas ij prātā nenāca.

Kaspars, kurš tobrīd strādāja ar presi, palūkojās uz mani. Es zināju, ka viņam tīkas vērot, kā es lasu viņa darināto grāmatu.

-    Kas tad nu?

Viņa skatiens bija ass kā parasti. Es pagriezu grāmatu un pacēlu tā, lai viņš varētu redzēt, ko esmu paveicis. Tukšā vieta zem pēcvārda nu bija aizpildīta - es tur ielīmēju kārti, zvēru masta astotnieku. To pašu, kas bija mani atvedusi pie Kaspara.

Viņš pasmaidīja. - Tu esi kolekcionārs.

-   Talanta cienītājs.

-Tu pareizi dari, glabādams šo kārti. Jo citu vairs nebūs. - Tā kā es veltiju Draham apjukuma pilnu skatienu, viņš paskaidroja: - Formas vairs nav. Es to izkausēju un pārdevu.

Mani pārņēma šausmas, kad apjautu, kāds skaistums ir zudis uz mūžiem. - Visas? Visu komplektu?

-    Apmēram pusi. - Ieraudzījis manu sejas izteiksmi, viņš iesmējās, lai gan man tas nemaz nelikās uzjautrinoši. - Johan, tu redzēji, kādu galu ņēma mūsu iespiedforma. Tā kļuva nelietojama jau pēc dažiem dučiem novilkumu. Tāds pats liktenis gaidītu arī kārtis. Nekas nav mūžīgs.

-   Tev tomēr nevajadzēja tā darīt, - es neatlaidos.

Draugs uzsita man pa plecu. - Dlnnes darbnīcā daži palika. Starp citu, man jāaizskrien pie zeltkaļa; viņš man piedāvā šādus tādus darbiņus.

Es ietinu bestiāriju drēbes gabalā un, sekodams Kasparam, izgāju uz ielas. Mans prieks par grāmatu bija izplēnējis. Nekas nav mūžīgs. Ja nu vienīgi neveiksmes, es nodomāju, un mana saderināšanās ar Ennelinu.

Tad es pa Strasbūras ieliņu devos uz aptieku, kur man vēl deva preces, neprasot naudu uzreiz. Svina lējums, kuru biju izgatavojis no Dlnnes plāksnes, gandrīz nebija pārcietis manu eksperimentu - metāls bija mīksts un zaudēja formu gandrīz uzreiz pēc tam, kad saskārās ar papīru. Taču es sapratu, ka spēšu to izmantot - tāpat kā toreiz, kad apskatīju Konrāda Šmita gredzena pirmo iespiedumu Ķelnē. Es zināju, ka pratīšu to padarīt izturīgāku. Jau tagad, sakausējot ar alvu un antimonu, es manīju, ka lējums ir gana ciets un atstāj skaidru nospiedumu. Ar šo cerību pietika, lai nedaudz, atvieglotu smago baiļu nastu, kādu radīja manas domas par Ennelinu.

Iedams garām Rathaus jeb rātsnamam, es joprojām kavējos domās par viņu. Tobrīd norisinājās tiesas sēde, un pie nama drūzmējās ļaudis, gaidīdami spriedumu. Es pamanīju viņu nākam lejup pa pakāpieniem un gandrīz vai noturēju par savas iztēles augli. Bet ar to pietika, lai es palūkotos vēlreiz un pagūtu noģist, ka tā patiesi ir viņa. Turpat bija arī viņas māte. Abas iejuka pūlī, pirms es paguvu pieiet klāt.

Es uzmeklēju kādu Ellevibeles paziņu, vīnu tirgotāju ģildes locekli, un apjautājos pēc iemesla, kālab viņas bijušas tiesa.

-    Nupat beidzās tiesas process par viņas nelaiķa vira īpašumu. Viņam no pirmās sievas bija dēls, kurš apstrīdējis mantojumu.

-Un?

-    Dēls uzvarēja. Atraitnei, viņa audžumātei, palikusi tikai pajumte un niecīga iztikšana.

Jau nākamajā mirklī man uz pleca nolaidās stingra, smaga roka. Pagriezies es ielūkojos sejā, kuru vismazāk par visu ilgojos redzēt. Augļotājs Štolcs - mans labs paziņa.

-    Vai tu šorit biji tiesā? - viņš jautāja.

Es paskurināju galvu. Pār sastingušajām lūpām nenāca ne vārds.

-   Atraitnes Ellevibeles īpašums nav ne graša vērts, - Štolcs paziņoja.

-    Nule to uzzināju.

Viņš sagrāba mani aiz apkakles. - Es tev aizdevu piecdesmit guldeņu, jo pretī tu solīji šo mantojumu.

-    Es visu samaksāšu.

Viņš bija maza auguma vīrs, kārns un izmanīgs. Tomēr man uz bridi likās, ka viņam butu pa spēkam izkratīt naudu no manis. Bet tad augļotāja skadenu piesaistīja kaut kas man aiz muguras - droši vien kārtējais parādnieks ar apšaubāmiem ienākumiem. Viņš palaida mani vaļā.

-    Drīzumā es tevi apciemošu, un mēs apspriedīsim parādu.

Atstājis Štolcu, es steidzos prom pa ielu. Sievietes nebija redzamas, taču man nebija grūti uzminēt, kurp tās devušās. Es abas panacu taisni pie viņu nama durvīm. Ieraugot mani, Ellevibele samiedza acis. Viņa šķita drūma kā negaiss. Meita bija nodūrusi galvu un nesacīja ne vārda.

-   Gensfleiša kungs! Diemžēl pašreiz nav piemērotākais bridis.

-    Es zinu.

Viņa izslējās un veltīja man visbargāko skatienu. - Pirms dažām dienām jūs ieradāties manā namā un atzināties, ka jūsu nākotnes izredzes nav tik daudzsološas, kā bijāt iepriekš licis manīt. Es apbrīnoju jUsu godīgumu un izturējos pret jums labvēlīgi, lai gan man nebija nekāda pienākuma tā rīkoties. Es izsaku cerību, ka jūs šajā gadījumā atbildēsiet ar tādu pašu laipnību.

-    Nekādu kāzu nebūs. - Vārdi manā mutē bija saldāki par medu.

-Jūs esat solījies precēt manu meitu. Solijumu lauzt nav pieļaujams.

-   To lauzāt jūs, jo solijāt man jūsu vīra īpašumu, divus simtus guldeņu.

-   Nekā tamlīdzīga es jums nesolīju, - Ellevibele dedzīgi pretojās kā spēlmanis, kas beidzot met galdā savu trumpja kārti. - Es jums solīju savas mantojuma tiesības. Es labticīgi uzskatīju, ka mantojums tiešām pienākas man. Es nevarēju paredzēt, ka tiesa nostāsies mana audžudēla pusē.

-Ja jūs būtu pieminējusi tiesas prāvu, es varētu pats izvērtēt tas iespējamo iznākumu. - lzslējies es notrīsēju un vēros kundzē ar paštaisnu, nejauku apmierinājumu. - Iespējams, ja jūs būtu izrādījusi šādu laipnību un ļāvusi godīgi spriest par izredzēm, es tagad sliektos jums piedot, ka Ennelinai nav pūra. - Tie bija meli. - Taču pašreizējos apstākļos jūs mani esat apkrāpusi divas reizes. MUsu vienošanās nav spēkā.

Laikam iepriecinājums manā baisi bija saklausāms. Tas tikai uzkurināja atraitnes sirdību.

- Lieta vēl nav galā, Gensfleiša kungs. Ja man nekas cits neatliks, es iesūdzēšu jūs tiesā par laulību solījuma laušanu, un tiesa nostāsies manā pusē.

Es pagriezos pret Ennelinu. - Palieciet sveika, jaunkundz. Man žēl, ka tā noticis.

Ego absolvo te. Es tevi atbrīvoju. Nebija vajadzības pirkt indulgenci - es nekad vēl nebiju juties tik brīvs.

47

Beļģija

Niks lūkojās uz burtiem, kas bija parādījušies lapā.

-    Kas tas ir?

-   Slēptais raksts, - paskaidroja Emilija. - Ar trulu spalvu bez tintes iespiež vārdus pergamentā. To var redzēt tikai atbilstošā apgaismojumā un tad, ja zina, kur meklēt. Vienkārši, taču efektīvi. Vai nekad neesi lasījis detektīvromānu, kurā izmeklētājs pēc nospiedumiem uz papīra noskaidro, kas bijis rakstits izplēstā lapā?

-   Laikam gan esmu.

-   Te doma ir tā pati, tikai tas darīts ar noluku. Viduslaiku pārrakstītāji bieži vien ar šādu paņēmienu iezīmēja līnijas, lai teksts būtu taisnās rindās, bet daži lika to lietā, rakstot slēptas ziņas.

-   Tātad, kas te rakstīts?

Emilija lēni izlasīja vārdus, vilkdama līdzi ar lukturīša staru. Žeroms viņu vēroja, un sējā jaucās dusmas un negribīga cieņa.

-     "Occultum in sermonibus regum Israel." - Viņa pacēla acis. - Tas nozīmē: "Kas ir ieslēpts Israēla ķēniņu aprakstos."

-   Un ko tas nozīmē?

-   Tas ir iepriekšējās rindiņas turpinājums. Meistars Francs, šīs grāmatas iluminētājs, ir izgatavojis vēl vienu grāmatu par zvēriem, izmantojot kaut kādu jaunu rakstīšanas metodi, kas ieslēpta Israēla ķēniņu aprakstos.

Nikam sāpīgi dunēja galva. - Kolosāli. Ziniet, mani izbrīna tas, ka šādu tekstu kāds iedomājies paslēpt. Absolūtas blēņas! Ir pilnīgi skaidrs, ka Džiliana to nav atradusi.

-   Domāju, ka ir gan. - Emilija bija tā pārguruši, ka Niks tikai ar pūlēm spēja saklausīt šos vārdus. Viņa atkārtoja: - Domāju, ka ir gan. "Israela ķēniņu apraksti" ir pazudusi Bibeles grāmata. - Viņa vēroja abu vīriešu reakciju. Niks bija apjucis, bet brālis Žeroms ar pūlēm slēpa savādu aizkaitinājumu. - Man ir taisnība, vai ne?

Žeroms virpināja pirkstos peldmēteļa apmali un cieta klusu.

-    Es to pamanīju grāmatā, ko paņemu Nacionālajā bibliotēkā, - Emilija turpināja. - "Zudušās Bībeles grāmatas". - Viņa norādīja uz bestiāriju, kas atvērts gulēja uz galda. - Džiliana to lasījusi tikai dienu pēc tam, kad atradusi šo seno sējumu. Es esmu diezgan droša, ka viņa pamanīja slepeno rakstu. Bet… ko varam no tā secināt?

-   Pazudusī Bībeles grāmata? Kā tas jāsaprot? - Niks bija neizpratnē. - Vai ar to ir domāts pazudis Bībeles eksemplārs, vai ari kāds bojāgājis Bībeles teksts, piemēram, Marijas Magdalēnas evaņģelijs, vai kas tamlīdzīgs?

-   Es nezinu. - Emilija smagi atslīga pret sienu. - Tik sīki es neizlasīju. Visdcamāk, tas ir kāds teksts, līdzīgi kā Atklāsmes grāmata vai ljaba grāmata. Lai gan… Ka tas mums palīdzēs atrast Džilianu?

-   Džiliana noteikti bija kaut ko meklējusi, kad brauca prom no Parīzes, - Niks norādīja. - Tomēr ne grāmatu, ne kārti viņa nemeklēja, tās viņai jau bija. Tātad viņa meklēja kaut ko citu.

Emilija no jauna pievērsās sējumam uz galda un uzmanīgi aplūkoja ilustrācijas. - Šī grāmata ir neiedomājami vērtīga. Bestiā- rijs, kuru ar lielu dcamības pakapi var piedēvet Spēļu kāršu meistaram; faktiski ar paša meistara parakstu. Sāds atklājums nodrošinātu Džilianai mūžīgu slavu. Kādēļ viņa to pameta un devās vēl kādos meklējumos?

Viņi ietina grāmatu avizē, atvainojās namatēvam un devās projām. Lai ari iepriekš izturējies naidīgi, Žeroms no ciemiņiem šķīrās negribīgi. Viņš pavadīja abus līdz mašīnai un palika stāvam uz ietves peldmētelī, līdz auto izgaisa skatienam. Niks nožēloja, ka viņi tik brīvi sarunājušies Žeroma klātbūtnē. Kad bijušais mūks bija palicis labu gabalu aiz muguras, Niks ietērpa vārdos acīmredzamo jautājumu: 1

-    Kurp tagad?

-   Uz Strasbūru, - Emilija apņēmīgi atbildēja.

Auto joprojām likumoja pa piepilsētu, kur kvadrātveida kvartālos bija sabūvētas pelēkas kvadrātveida mājas. Automašīnas

krāsniņa zaudēja ciņu ar vēso gaisu, kas pūta salonā pa izšauto logu, tomēr Nikam tikai ar pūlēm izdevās palikt nomodā. Viņš sēdēja kā sastindzis, un plaksti bija pagalam smagi.

-   Tāpēc, ka bestiārijs radīts tieši tur?

-   Un tāpēc, ka Džiliana droši vien devusies uz Strasbūru.

-To tu nezini. Viņa tobrīd noteikti bija mums krietni priekša.

Uzminējusi, ko nozīmē "Israēla ķēniņu apraksti", Džiliana varētu doties jebkur.

-   Tas tiesa. Taču mums pagaidām droši zināms tikai par Strasbūru. Tomēr vispirms es iesaku sameklēt citu transportu. Braukšana mašīnā, kuru mēs esam nozaguši slepkavniecisku rīkļurāvēju bandai, mums var nodrošināt itin drīzas ceļojuma beigas.

-   Mēs taču nevaram gluži vienkārši ieiet Avi autonoma, - Niks īgni attrauca. - Policijai par mani jau viss ir zināms. Tagad mums var piedēvēt an asinspirti noliktavā. Ateldīns droši vien nekavēsies visu izstāstīt, un driz mēs būsim meklētākās personas Eiropā. Mēs…

-   Dieva dēļ, uzmanies!

Emilija saķēra Niku aiz rokas. Acis zibenīgi atvērās. Viņš pat nebija manījis, ka plakstiņi aizkrituši ciet. Ieraugot, ka mašīna nonākusi pretējā ielas pusē - slīd taisni virsū pretimbraucošajam Volksivagen -, Niks sajuta spēcīgu adrenalīna vilni. Viņš parāva stūri un gribēja nospiest bremžu pedāli, taču trāpīja akseleratoram. Prāvais auto palēcās pa labi, aizšaudamies garam Volksim- gen, kas arī parāvās uz ceļa malu. Niks grieza stūri atpakaļ. Riepas bija zaudējušas saķēri ar apledojušo ceļu, un mašīna nebija novaldāma. Emilija iekliedzās. Niks cirta stūri uz otru pusi un nospieda bremžu pedāli līdz grīdai. Iedarbojās automātiskā bremžu sistēma, un auto nodrebēja, taču neapstājās.

Pēc mirkļa viss bija galā. Automašīna šķērsām ceļam veica apgriezienu par simt astoņdesmit grādiem un atsitās pret ietves malu. Viņi sēdēja un kā apdulluši klusēja. No tuvējā darza izbrīnīta lūkojās meitenīte vilnas cepurē.

48

Strasbūra

Andrēass Dricēns gribēja man izpatikt. Viņš bija cēlis galdā brieža un kapauna gaļu, galertus un saldumus. Viņš paslavēja

-    Pēc manām domām, mums jābrauc ar vilcienu, - Emilija secināja.

manu jauno mēteli, kas bija pirkts lietots, un smējās ikreiz, kad izmetu ko drusciņ aspratigu. Viņš spieda mani iemalkot vinu, ko pats ielēja, lai gan šim nolūkam turpat grozījās daudzi sulaiņi. Biju ar mieru viņam izdabāt. Viņš bija piekritis aizdot man lērumu naudas.

Es liku viņam gaidīt. No jauna piekrāvu šķivi ar ēdienu un bieži piepildīju vīna glāzi. Aizrautīgi apspriedu laika apstakļus, ražu, katedrāles celšanu, Parīzi. Es biju patīkams viesis. Kaspars, kurš sēdēja iepretim, runāja maz. Viņa oma bija kā degoša svece - to varēja sabojāt vienā acumirkli, gluži kā nodzēst liesmiņu. Ja es kaut uz mirkli novērsu uzmanību no viņa, viņš tapa nomākts un atturīgs.

Visbeidzot Dricēns pavēlēja nokopt galdu, ļāva sulaiņiem iet un sievietes aizsūtīja uz savām istabām. Viņš iemeta pavardā kārtējo pagali un pieliecās tuvāk.

-   Pastāstiet par saviem spoguļiem!

Kā jau vairums labo ieceru, arī šī bija vajadzības spiesta. Šajā gadījumā vajadzība bija atnākusi divu viru izskatā, kas kādā pēcpusdienā apciemoja manu māju Senarbogastā. Strādādams kalvē, es nepamanīju viņu ierašanos, neievēroju itin neko, kamēr viens no viesiem pavēstīja par savu klātbūtni, ar nūju iekraudams man pa plecu. Tā bija nevis draudziga piebikstīšana, bet gan spēcīgs sidens, no kura man pamatīgi notirpa roka. Es iekaucos un nometu smeļamo kausu. Verdošais metāls iešļācās ugunī, un no tās pacēlās nepatīkami tvaiki, kas dzēla acis. Es gandrīz uzgāzu visu tīģeli sev uz kājām. Slaucīdams asaras un ķerdams gaisu, es pagriezos pret viesiem.

Par sitēju varēja teikt - ja vien kādreiz cilvēka seja ir pilnībā atspoguļojusi viņa raksturu, tad šis bija tas gadījums. Viņam trūka labās acs, kreisās auss ļipiņas un kreisās rokas - lai gan, spriežot pēc sitiena, labajā rokā bija divu roku spēks. Deguns bija lauzts tik bieži, ka atgādināja akmeņiem piebērtu maisiņu. Vīpsnā savilktās lūpas šķita mūždien dauzītas līdz zilumiem.

No milža ēnas iznāca otrs viesis. Tas bija augļotājs Štolcs.

-   Mums bija sarunāts vakar satikdes un apspriest tavus parādus. Tu neatnāci.

-    Es aizmirsu.

Vienrocis izdarīja vēl vienu kustību. Mirkšķinādams sāpēs un tvaikos asarojošās acis, es to lāgā nepamanīju. Atjēdzos tikai tad, kad ķermeni - šoreiz ceļgalā - ietriecās vēl viena sāpju šautra. Es nogāzos uz grīdas.

Štolcs pienāca man klāt. - Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik bieži manā darbā jāsastopas ar aizmāršām. Reizumis ta vien liekas, ka vīram prāts rūk, tiklīdz viņš saņēmis zeltu. Par laimi, manai atmiņai šāds trūkums nepiemīt.

Viņš iegrūda roku somiņā sev pie jostas un izņēma mazu grāmatiņu. Atmiņā pazibēja Maineas naudas kaltuve un vīrs ar milzīgo sējumu, gudro grāmatu, no kuras es nevarēju noslēpt nočiepto naudas gabalu. Es nodrebēju.

-    Pirms trim mēnešiem es aizdevu tev piecdesmit guldeņu.

Šis apgalvojums bija vēl viena belziena vērts - šoreiz pa roku.

Es apvēlos uz sāniem. Štolcs pienāca tuvāk.

-   Daži naudu uzskata par gaisīgu, nepastāvīgu lietu. Tā plūst no viena vīra pie otra, no vienas valsts otrā un nezina robežu. Dienas laikā tā no karaļa rokām var nonākt ubaga kabatā un pēc tam atgriezties pie valdnieka. Taču patiesībā nauda ir ļoti vienkārša. Tas ir instruments - arī plēšas un arkls ir tikai darbarīki. Un šim instrumentam ir sava lietderība - to, ko mēs saucam par vērtību.

Spēriens pa ribām. Es rokām aizsedzu seju. Nekas neiznīcina uzticību cilvēkam tik ļod kā zilumiem klāta seja.

-   Ja es patapinātu tev arklu, tad šī arkla vērtība ļautu paaugstināt tava tīruma ražību. Par to tu man maksātu. Ja es aizdodu tev piecdesmit guldeņu, tu maksā man par to, ka ļāvu tev naudu likt lietā. Par šīs summas izlietošanu tev bija pienākums maksāt man piecus šiliņus mēnesī.

Divi zvēlieni ar nuju, un es sāku locīties milzīgās sāpēs.

-   Tu neesi samaksājis par iepriekšējo mēnesi. Un tagad es dzirdu, ka tās Ennelinas pūrs, ar kuru tu galvoji aizņēmumu, izrādās tukšs. Tu esi atsaucis saderināšanos ar viņu.

-   Viņas māte mani izvazāja aiz deguna, - es žēlojos.

-   Tad tu esi jo lielāks vientiesis. Es negrasos palikt ar vekseli rokās. Atsaukdams saderināšanos, tu esi atteicies no aizdevuma ķilas. Saskaņā ar vienošanās noteikumiem, man ir tiesības pieprasīt, lai tu uz vietas samaksā visu summu.

-    Man nav naudas! - Aizdevums gandrīz nebija skāris manas rokas, jo es to uzreiz atdevu tālāk: daļu Dīnnem un vairākiem piegādātājiem, bet lielākā tiesa aizgāja citu tobrīd sakrājušos parādu nomaksai.

-   Tad es tevi izputināšu. - Štolcs pameta ar galvu savam rokaspuisim, kurš uztrieca ar nūju man pa kājas pēdu. Es ierēcos sāpēs. - Kad Karls būs beidzis savu darbiņu, es tev uzsūtīšu tiesu.

-    Lūdzu! Dieva dēļ! - Es rāpos nostāk, raudzīdams aizlavl- ties no cietsirža. Viņš lava - ka lāču dīdītājs ļauj kustonim atkap- des, cik vien tālu pavada ļauj. Necik tālu tas nespruktu.

Izmisums atraisīja man mēli. - Naudu es esmu ieguldījis lielā darījumā. Ja Dievs dos, tas mani padarīs bagātu. Ja mani izputināsi, tu nedabūsi neko, tikai dažus penijus no katra guldeņa. Ja pagaidīsi-, es samaksāšu visu.

Štolcs neatbildēja, taču arī Karls mani lika mierā. Es to uztvēru kā pamudinājumu turpināt.

-    Es esmu atklājis jaunu mākslu, kas mani padarīs bagātu.

-    Kāda tā ir?

-    Tu runāji par arkliem un tīrumiem. Tad iztēlojies arklu, ar kuru aparts tīrums dod desmit reižu vairāk kviešu.

-   Paskaidro. - Štolcam nebija laika minēt mīklas. Karls pienāca tuvāk un pabakstīja manas ribas ar nūjas galu.

Bet es nevarēju izpaust savu noslēpumu. Pat asiņodams, būdams vienos zilumos un baidīdamies no ļaunākā, es nejaudāju pateikt to skaļi. Ja to zinātu visi, man zustu visas priekšrocības. Man bija jātur mēle aiz zobiem.

Es vēros augšup šaurajā, līķa bālajā sejā. Manu skatienu piesaistīja gaismas zibsnis viņam aiz muguras. Spogulis, ko Enejs bija man uzdāvinājis pie Reinas. Es lūkojos uz to, lūgdams sūtīt glābiņu.

Štolcs notrieca no galda stikla krūku. Tā sašķīda uz gridas un aiztrausa visas citas domas. - Nenovērsies!

Viņa acis meta zibeņus. Karls uzsita ar nūju pa savu kāju un aplaizīja biezās lupas. Un tajā brīdī man atausa ideja.

-   Spoguļi, - es izgārdzu.

-    Kas?

Es parādīju ar roku. Viņš atkāpās, baidīdamies no kadas manas viltības, un nopētīja spoguli pie sienas. Uz sejas rotājās gaismas aplis - vietā, kur atmirdzēja no spoguļa mests stars.

-   Tas tevi neglābs, - Štolcs secināja.

-    Tas glābs citādā veidā. Bet varbūt… - Es pietrausos kājās. Karls pacēla nūju, lai notriektu mani zemē, taču Štolcs ar rokas mājienu aizkavēja viņu. Es nocēlu spoguli no naglas. Domas auļoja kā zirgs.

-   Tas ir izliets no svina un alvas sakausējuma. Ar tādu sakausējumu es jau esmu strādājis. - Es pārlaidu pirkstu pār savienotajiem apļiem. - Tik izsmalcinātu priekšmetu var atbrīvot no veidnes tikai tad, ja šo veidni sadauza. Tāpēc katram spogulim nepieciešama sava veidne. Darbs ir lēns un dārgs.

Es nezināju, vai tā patiešām ir, taču - kā daži ārsti var noteikt cilvēka slimibu, ieskatoties tam sejā, tā es varēju izdarīt secinājumus, aplūkojot metālu.

Noradījis uz figūriņām, kas bija izlietas uz medaljoniem apļos, es teicu: - Vai redzi, cik plakanas un neizteiksmīgas ir šīs sejas? Ar šādu paņēmienu nav iespējams izstrādāt siksīkas detaļas. Bet es varu tās uzlabot, turklāt lētāk.

-Kā?

-   Ir jauns sakausējums. Ar to veidnes var izmantot vairākkārtīgi, un katrā reizē dks radīta precīza kopija.

Es iespiedu spoguli Štolcam rokā. Viņš to paņēma un ar nagu paskrapēja raupjos grebumus.

-Cik tu vari uztaisīt?

-   Tūkstoti. Ja par katru prasa divpadsmit šiliņu, kopā sanāktu pieci simti guldeņu. Es varētu samaksāt aizdevumu ar dubultiem procendem.

-   Aizdot naudu uz procentiem ir alkatības grēks, - Štolcs mani norāja. Karls pameta skatienu uz viņu, lai pārliecinātos, ka vainīgais nav izpelnījies vēl vienu belzienu. Par laimi, tomēr ne. - Tu maksa man par to, ka izmanto manu naudu.

-   Tad es tev maksāšu dubultā. Jo tad ta bus divkārt lietderīga. - Es nezinu, kā manī radās tāds izšķērdīgs solījums un ka man izdosies to turēt, taču man bija viena alga. Pēkšņās, daudzsološās domas pārņemts, prāts karsa kā nokaitēts. Es alku tikai vienu - ķerties pie idejas īstenošanas>

Andrēass Dricēns novietoja manu spoguli uz. galda.

-   Un šādus paredzēts pārdot svētceļniekiem Ahenē?

-   Vai zini, kas ir Āhenes relikvijas?

-    Esmu par tām dzirdējis.

-   Tās ir vissvētākās relikvijas visā impērijā. Svētītās Jaunavas Marijas zilā kleita. Jēzus bērna autiņi, kuros viņš bija ietīts silītē, un drēbe, viņa vienīgais apģērba gabals uz krusta. Piedevām vēl audekls, kurā bijusi ietīta Jāņa Kristītāja galva, kad Herods to nocirtis.

-   Pilna garderobe, - iesprauda Kaspars.

-    Reizi sepdņos gados tās izceļ no lādes un izliek apskatei. Svētceļnieki sarodas tik kuplā skaitā, ka pilsētā tiem tikko pietiek vietas. Mācītāji uzstāda sastatnes starp katedrāles torņiem, un ikkatra iela, ikkatrs laukums, ikkatrs jumts un logs kļūst par novērošanas vietu.

Andrēass sarauca pieri. - Tad jau tur grūti kaut ko saskatīt.

-     Tieši tā. - Es paliecos uz priekšu, aizrautībā kūsādams. - Svētceļnieki ņem šādus spoguļus, lai uztvertu debesu gaismu, ko relikvijas izstaro.

-    Vai tā ir redzama?

-   Tikai Dievam, - Kaspars svētuligi iestarpināja.

-   Taču svētie spoguļi to uztver. Svētceļnieki ietin spoguļus audeklā un pārnes mājā. Kad rodas vajadziba, tie atsedz savu dārgumu un ļauj svētajai gaismai dziedēt vainas.

-Cik tādu tu gribi iztaisīt?

Kopš brīža, kad biju pārsteidzīgi izmetis štolcam pirmo prātā ienākušo skaitli, man bija laiks apdomādes. Es biju mazliet papētījis, izvērtējis visu, kas man bija zināms, un ieguvis krietni saprātīgāku pamatu saviem aprēķiniem.

-   Trīsdesmit divus tūkstošus.

Dricēns bezmaz nometa spoguli uz grīdas.

-    Laikā, kad izrāda relikvijas, Ahenē pulcējas vairāk nekā simts tūkstoši svētceļnieku. Visiem nepieciešami spoguļi, citādi svētceļojums ir velts. Mūsu spoguļi būs labāki un ari lētāki nekā mūsu konkurentu darinātie. Kā jau sacīju pirmīt, tādus svētceļo- jumus rīko tikai reizi septiņos gados. Nākamais notiks pēc apmēram divdesmit mēnešiem. Laika musu darbam gana.

-   Bet kā tad Ahenes zeltkaļi? Viņu ģilde nekādā ziņā neļaus tev pārpludināt drgu ar precēm, ja viņiem tas nāks par ļaunu.

-   Āhenes zeltkaļi jau izsenis atteikušies no šim tiesībām. Viņi nejaudā izgatavot pietiekami daudz spoguļu, lai apmierinātu svētceļnieku prasības. Pirms dažiem gadiem pat izcēlās dumpji, jo svētceļnieki, kuriem spoguļu nepiedka, kāvās ielās ar tiem, kuriem bija izdevies šo mantu iegādāties. Bija vairāki nāves gadījumi. Kopš tā laika Āhenes ģildes privilēģijas tiek atceltas uz sešiem mēnešiem tai gadā, kad relikvijas izstāda apskatei.

Piespiedis spoguli pie krūtīm, Dricēns nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus. Es gaidīju, kad viņš tos atkārtos skaļāk.

-   Vai es drīkstu piedalīties šai pasākumā?

-   Ietvarus un pašu spoguli darinās atsevišķi. Mums būs vajadzīgs cilvēks, kas spoguļus pulēs spožus.

-   To es varu. - Viņš savilka seju grumbās. - Ne jau kā pakalpiņš. Ja varu piedalīties, tad es gribu saņemt daļu peļņas.

-   Peļņa būs patiešām branga, - es piekritu mazliet raižpilni, it kā man būtu pamats bažām. - Šā iemesla dēļ mūsu pasākums jātur lielā noslēpumā. Ja ziņa par mūsu atklājumu izplatīsies, mēs zaudēsim visas priekšrocības.

-   Es protu glabāt noslēpumu.

-    Par to esmu pārliecināts, - es apliecināju, pametis skadenu uz Drahu, kurš labi spēlēja savu lomu un rādīja šaubu pilnu vaigu. - Taču mūsu lokam jābūt pavisam mazam, ne vairāk kā pusducis viru. Puse peļņas pienāksies man un Kasparam, šīs mākslas izgudrotājiem. Tas nozīmē, ka ikvienam, kurš iegulda naudu mūsu pasākumā, būtu jāsedz vismaz ceturtā daļa atlikušās summas.

-   Cik tas ir?

-   Astoņdesmit guldeņu.

Dricēns bija tirgotājs un rēķināt prata. - Trīsdesmit divi tūkstoši spoguļu. Par cik jūs tos pārdosiet?

-    Par pusguldeni gabalā.

-   Sešpadsmit tūkstoši guldeņu. Puse jums, tas būtu astoņi tūkstoši. Man paliek ceturtā daļa, tātad divi tūkstoši.

Viņš nočukstēja pēdējo skaitli kā cilvēks, kas savām acīm ieraudzījis Dievu. Es sapratu, kā viņš jūtas. Es pats vēl tagad bijājos no mūsu ieceres vēriena.

-   Vai tas var būt tiesa?

-    Mums ir zināšanas un, redzi pats, lieli mērķi. Mums trūkst vienīgi kapitāla.

-   Nekas nevar noiet greizi, - mājas īpašnieku drošināja Drahs.

-   Tad tieši ar to jūs visus šos astoņus menešus nodarbojāties manā pagrabā?

-Jā, daļēji. - Es mainīju sarunas tematu. - Bet tev jāizlemj ātri. Daudzi citi mlļuprāt ieguldīs mūsu pasākumā.

Dricēns notrausa sviedrus no pieres un cieši raudzījās uguni. Šķita, ka Drahs grasās kaut ko piebilst, taču es iedunkāju viņu zem galda, nobrīdinādams turēt mēli aiz zobiem.

-   Es apņemos ieguldīt savu tiesu.

-    Bet naudai ātri vien jābūt mūsu rokās, - Kaspars aizradija.

-   Piecdesmit guldeņus saņemsiet jau šovakar. Pārējo es piegādāšu rit. - Viņš uz brīdi iegrima domās. - Vai jūs parakstīsiet vienošanos, ka naudu izlietosiet vienīgi paredzētajam mērķim?

-    Bez šaubām. Bet tikai es noteikšu, ka to izlietot.

Dricēns piegāja pie sienas skapja, izņēma papīra lapu, rakstāmpiederumu kārbu un smagu maisiņu, kas noklinkšķēja, kad to nolika uz galda. Es pūlējos neskatīties uz to.

Viņš atkorķēja tintes pudelīti un iemērca tajā spalvu. Pavarda uguns apgaismojumā tinte, kas pilēja no spalvas smailes, atgādināja zeltainas lāsites.

Uguns pavardā bija gandrīz apdzisusi, kalpotāji devušies pie miera. Dricēns pats mūs izvadīja pa durvīm no otrā stāva.

-    Esiet uzmanīgi mājupceļā, - viņš brīdināja mani. - Staigat apkārt ar zeltu kabatā nav droši.

-    Nekas slikts ar to nenotiks.

Mēs pārgājām pāri ielai un nogriezāmies gar stūri. Tik vēlā stundā ielas bija gandrīz tukšas - gandrīz, bet ne pilnīgi. Zem maiznīcas izkārtnes paēnā stāvēja divi viri. Kad tuvojāmies, tie iznāca preti, aizšķērsojot mums ceļu. Viens bija garš, drukns un atbalstījās uz. resnas nūjas, otrs bija neliela auguma un tievs.

-   Vai viņš bija ar mieru? - Štolcs apjautajās.

Es pasniedzu Dricēna doto maisiņu. Štolcs pacilāja to rokās un tad atdeva Karlam. Vienrocim nebija viegli vienlaikus noturēt gan maisiņu, gan nūju.

-   Tur ir visa summa, - es bildu.

-   Ja nebūs, tad tu drīz to uzzināsi.

Abi iegriezās šķersieliņā. Mēs vērojam vīrus, līdz tie pazuda tumsā.

-    Vai tas nāks par labu pasākumam? - Drahs jautāja.

Mana sirdsapziņa bija tīra. - Ja tas pasargā manas kājas no lūzumiem, tad noteikti.

Attiecība uz naudu Štolcs bija maldījies. Tā nelīdzinājās arklam vai plēšām, to nevarēja izīrēt un pēc tam atdot. Tā bija kā ūdens, kas griež darījumu dzirnavu ratu. Nav svarīgi, no kurienes tā nāk un kurp dodas. Galvenais, lai tā plūst.

49

Francija

Mašīnu viņi pameta autostāvvietā. Niks atstāja logus vaļā un nometa atslēgas uz priekšējā sēdekļa - cerēdams, ka automobili kāds nozags, iekams par to sāks interesēties likumsargi. Pēc tam abi devās uz dzelzceļa staciju.

Ceļā uz Strasbūru Niks lielākoties gulēja, piespiedis roku pie krūtīm, kur zem mēteļa glabājās grāmata. Gar logiem verpās snieg- pārsliņas, un debesis nesolīja drīzas sniegputeņa beigas. Emilija sēdēja pretī un vēroja viņu pamostamies.

-   Cik pulkstenis?

-Gandriz pusdienlaiks.

Kuņģi iedzēla asas sāpes, mocīja izsalkums. - Stipri gribas ēst.

Emilija izņēma no somiņas papīra maisiņu. - Es tev nopirku kruasānu.

Niks nolauza radziņam galu un ielika mutē. Bija sajūta, ka viņš nav ēdis veselu nedēļu. - Tu esi īsts atradums. Vai tev gadījumā nav arī tasīte kafijas?

Pāri galdiņam, kas bija novietots starp abiem pasažieriem, Emilija paslidināja viņam papīra tasīti kopa ar kaudzīti saldinā- tāju un krējuma iepakojumiem. Niks ielika krūzītē trīs cukura graudiņus, iztukšoja trīs kafijas krējuma kārbiņas un, lieliem kumosiem kozdams kruasānu, maisīja kafiju ar plastmasas karotīti.

-   Vai tu kaut mazliet pagulēji?

-   Daudz ne. Es domāju. - Viņa skatījās ārā pa logu. - Džiliana noteikti zināja to, kas mums pagaidām nav zināms.

Niks klusēja un ļāva Emilijai turpināt.

-    Viņa atrada bestiāriju un tajā ielimēto karti. Tas ir milzīgs atradums. Taču viņa par tiem nevienam nestāstīja, pat Ateldinam ne.

-   Tā vismaz viņš apgalvo, - Niks iejaucās.

Emilija atzina, ka aizrādījums ir vietā. - Pēc tam viņa ieslēdza karti bankas seifā, bet grāmatu saldētavā, un pati nozuda. Jādomā, ka meklē "otro" bestiāriju. Kāpēc?

Niks malkoja kafiju.

-    Viņa kaut ko zināja,.- Emilija secināja. - Un tādēļ otrā grāmata ir vēl vērtīgāka par to, kas viņai jau bija.

-   Kas tā varēja būt?

-To es nezinu, - Emilija attrauca, saviebdamās. - Taču Džiliana to uzgājusi atri vien. Viņa uzkavējās Parīzē dkai vienu dienu pec tam, kad bija ieraudzījusi grāmatu.

-   Todien viņa aizbrauca pie Vandeveldes. - Niks atcerējās fiziķi, viņa izvairību un lielo dedzību pierādīt, ka viņam nav neka slēpjama. Niks gribēja izņemt kārti un pārbaudīt, ko Džiliana tajā saskatījusi, taču neuzdrošinājās, lai arī vilciena vagons bija pustukšs. - Lai kā ari butu, kāds par varītēm kāro iegūt šo grāmatu, - viņš noteica. - Atceries, cik zibenigi viņi uzradās grāmatu noliktavā un pirms tam bibliotēkā? Tomēr… ja šie cilvēki par grāmatu zina visu, kādēļ viņi dzenas mums pakaļ, lai to atrastu?

Emilija vērās ārā pa logu, kur sniega vērpetes pieņēmās spēkā. - Varbūt viņi nemaz negrib to sameklēt. Varbūt viņi grib, lai tā netiktu atrasta.

Lježas pievārte, Beļģija

Brālis Žeroms saguma virs rakstāmgalda un berzēja sasarkušās acis. Pēc Emilijas apciemojuma viņam galva plīsa vai pušu. Viņš pasniedzās pēc plastmasas kārbiņas, kas allaž bija pa rokai uz rakstāmgalda, un iemeta mutē divas tabletītes. Jaunības gados viņš lepojās ar to, ka spējis saglabat savu ķermeni šķīstu - kā templi, kā Dieva cietoksni. Bet tagad templis bija sagrauts - to pārpludināja kofeīns, kas ļāva saglabāt možumu, un nomierinoši līdzekļi, kas ļāva aizmigt, kodeīns pret galvassāpēm un dažas tabletes, ko ārsts parakstījis sirdij. Un vēl dažas stiprākas zāles, pulveriši, kurus nevarēja dabūt pat ar ārsta recepti un kas kliedēja atmiņas.

Viņš pārlūkoja savus tikko veiktos pierakstus.

bestiārijs

nova forma seribendi

Armand, Comte de Lorrainc (Strasbūra?)

Jauna pierakstīšanas forma. Emilijai allaž piemitis spožs prāts un attapība, kas instinktīvi rādīja, kur ir vērts rakt dziļāk. Taču visu viņa nevarēja zināt. Un profesorā atzinīgi vērtēja tieši to - vienreizēju, bagātu pieredzi. Reibinošs sajaukums.

Kālab tu atbrauci? Žeroms jau simto reizi pārcilāja šo jautājumu. Viņš gan paslavēja sevi, ka spējis izturēties tik savaldīgi - stingrā pašdisciplīna visa mūža garumā nebija pilnībā zudusi -, taču tas bija prasījis milzīgu piepūli. Emilija joprojām iesvēla viņā karstas jūtas - dusmas un ilgas.

Aizmirsti viņu. Brālis Žeroms centās no jauna pievērsties domām par grāmatu. Vēl viens bestiārijs ar jaunu rakstīšanas veidu, Spēļu kāršu meistara ilustrēts. Neaptverami. Noraiditās teorijas un nepamatotie pieņēmumi var izrādīties patiesi. Turklāt var gadīties, ka tiek atklāti dziļāki noslēpumi, par kuriem piesardzīgi viri runā tikai čukstus.

Pie mājas ārdurvīm atskanēja kluss, kautrīgs klauvējiens, un Žeromam salēcās sirds. Kauns, taču viņam bija vienalga. Emilija atgriezusies. Viņš pielēca kājās un skrēja pie durvīm, pa ceļam savilkdams peldmēteli ap tievo vidukli. Nepapūlēdamies ieskatīties actiņā, viņš atslēdza durvis un atrāva tās vaļā.

Uz sliekšņa stāvēja divi vīri. Abiem mugurā bija smagi melni mēteļi ar kapucēm, kas sargāja no aukstuma. Abi iebruka mājā, pirms Žeroms paguva tos aizkavēt. Namatēvs streipuļodams at- kapās un atkrita pret sienu. īsākais vīrs atvilka rāvējslēdzēju un iegrūda roku aiz mēteļa, otrs atmeta kapuci, atklādams raupju, skarbu seju ar patricieša sirmo matu rotu un piķa melnas acis, kas šķita ieurbjamies līdz pat Žeroma dvēseles dziļumiem.

Žeroms neticēja savām acīm. - Jūs!

Viņš šo cilvēku bija sastapis tikai vienreiz pirms trīsdesmit gadiem - tas bija spāņu garīdznieks no maz zināmas Vatikāna iestādes, kurš apciemoja jaunu, daudzsološu pētnieku, kas tikko sācis plūkt slavas laurus. Bet jau tad ap šo garīdznieku vēdīja draudīga aura. Vīrietis bija pusstundu tincinājis Žeromu par viņa darbu, izturējies stingri un oficiāli, taču vienlaikus iedvesa bailes - kā paukotājs, kas ik bridi pārbauda pretinieka spējas aizsargāties. Sarunas beigās garīdznieks bija piekodinājis:

-    Šajā pasaule ir daudz neatrastu grāmatu. Dažas no tam ir nepelnīti pazudušas un dārgas. Turpretim citas ir izgaisušas kāda svarīga iemesla dēļ, un tām jāpaliek aizmirstibā. Ja jums kādreiz gadās uziet kādu no šādām grāmatām, nevilcinoties ziņojiet man!

Turpmākajos gados Žeroms bija lāgu lāgiem redzējis garīdznieka fotogrāfijas, vispirms baznīcas apkārtrakstos, tad laikrakstos un visbeidzot pat televīzijā. Ordenī klīda runas par paņēmieniem, kādus garīdznieks licis lietā, tiekdamies pēc varas, un Žeroms tam ticēja.

Tagad šis cilvēks stāvēja Žeroma dzīvojamā istabā blakus pazemam druknam rīkļurāvējam ar salauztu degunu un spilgtu retu pāri zodam. Ciemiņam uz pirksta iezaigojās kardināla gredzens ar dārgakmeņiem. Viņš novērtēja nekārtību istabā un pustukšās kaftjas krūzītes, kas virknējās ap klubkrēslu.

-    Vai tev šodien bijuši viesi?

-   Tikai atmiņas.

Rīkļurāvējs, kas bija paslēpies Nevado ēnā, izņēma roku no mēteļa iekškabatas. Žeroms ieraudzīja melnu pistoli. Pacēlis ieroci un piemiedzis acis, svešais pavilka aizslēgu, un tas klakšķēdams atlēca vietā. To izdzirdot, Žeroms satrūkās.

-    Dažkārt gadās, ka atmiņas atdzīvojas. - Nevado spēra dažus soļus uz priekšu, un Žeroms sarāvās, piespiezdams kaulainos plecus sienai. - Tev, brāli, ir pamatots iemesls baidīties no tām.

Vecais mūks ielūkojās nežēlīgajās acis, taču neuzdrošinājās ilgi tajās skatīties. Viņa gars bija salauzts jau pirms daudziem gadiem. Nebija jēgas pretoties, viņi tāpat visu noskaidros.

-   Viņa bija te, - Nevado turpināja. - Emilija Saterlenda. Tava mazā Eloīza. Vai viņa atveda grāmatu?

-   Neviens te nav bijis.

Nevado sita, un Žeroma galva no sāpīgā belziena triecās pret sienu. No lūpas lāsoja asinis - vietā, kuru bija pāršķēlis kardināla gredzens.

-   Nemelo. Viņa bija te. Vai viņa ieradās padižoties ar savu jauno draugu? Paķircināt tevi? Vai viņa atkal tev piedāvājās, ja tu palīdzēsi?

Žeroma peld mētelis pavērās. Kailais ķermenis šķita nodrebam zem Nevado niknā skatiena. Acu priekšā pazibēja aina - Nevado plaukstas sažņaugušas Emilijas kaklu, dzedrais smaids sejā ne uz mirkli neizzūd.

Emiliju pasargāt varēja tikai viens. Žeroms atrāvās no sienas un metās uzbrukuma, pašāvās garām Nevado un lēca virsū pistolei. Viņš apzinājās, ka līdz mērķim netiks. Bruņotais svešinieks raidīja tris šāvienus Žeromam krūtis. Pirmā lode iztriecās taisni cauri sirdij. Sirmais vīrietis sabruka uz gridas, un asinis aumaļām sūcās paklājā.

-    Idiots! - nošņāca Nevado. - Mums bija vajadzīgs, lai viņš sāk runāt.

Viņš nopētīja istabu. Cik daudz grāmatu, kāds milzīgs juceklis! Lai pārmeklētu māju, paies vairākas stundas. Pēc trim stundām viņam ir audience Romā - ja viņš neieradīsies, ļaudis sāks trīt mēles. Valodas, protams, bija pilnīgs sīkums, taču viņam varēja nelāgi klāties, ja kādam ienāks prātā pasekot, kur viņš bijis. Nedrīkstēja pieļaut, ka tiek atklāta viņa uzturēšanās šajā mājā..

Taču savu augsto stāvokli Nevado bija izcīnījis ar spēju saskatīt to, ko neredzēja citi. Viņš pavisam rāms stāvēja istabas vidū un lēni, sprīdi pa sprīdim nopētīja telpu, ar skatienu to it kā izjaukdams un atkal salikdams kopā. Miesassargs Ugo gaidīja viņam aiz muguras.

Nevado pa atvērtajām durvīm palūkojās uz darbistabu un ieraudzīja rakstāmgaldu, uz kura grāmatu un papīru kaudzes bija pastumtas malā, lai atbrīvotu vietu. Tur bija novietota lupa, ultravioletās gaismas lukturids, spilventiņš un pāris baltu cimdu.

Nākamajā mirkli Nevado jau atradās darbistaba un pārskatīja rakstamgaldu. Ugo pienāca no mugurpuses, brinidamies, cik strauji vecais vīrs spēj pārvietoties.

Nepagāja necik ilgs laiks, un Nevado bija atradis visu, ko mek- leja. Uz spilventiņa bija samanāmas vecas ādas kripatiņas, un blakus novietotajā grāmatā bija atšķirta lappuse, kurā attēlota mežoņu karaliene. Turpat atradās piezimju grāmatiņa ar sarakstu, ko Žeroms uzmetis pirms nāves. Nevado to izlasīja.

Armand, Comte de Lorraine (Strasbūra?)

Mugurai pārskrēja šermuļi. Viņi to atraduši! Viņa mūža darbu, kas teju ir jau pabeigts.

Vecais vīrs pagriezās pret Ugo.

-   Dodies uz Strasburu. Satiksimies tur, līdzko es varēšu. Atrodi amerikāni un viņa draudzeni, un noteikti grāmatu, kas viņiem līdzi. Nekam citam nav nozīmes.

No mēteļa iekškabatas Nevado izvilka salocītu papīra lapiņu.

-   Ja atradīsi grāmatu, bez kavēšanās paziņo man, vai pirmā lappuse izskatās šādi. Vai skaidrs?

Ugo pamaja ar galvu. Viņš satvēra papīra lapiņu, taču Nevado to stingri turēja. Melnās acis cieši vērās miesassargā.

-   Ja kaut kas atgadīsies, ja tevi aizturēs policija, ja tavs noslēpums draudēs nākt gaismā, šis papīrs nevilcinoties jāiznīcina. Neviens to nedrīkst redzēt. Ja tu mani pievilsi, tad tava sieva, tavi bērni un visa tava dzimta cietīs tādas mocības, kādas tu pat iedomāties nevari.

Cimdotie pirksti palaida papira lapiņu vaļā. Ugo nedroši atkāpās.

Pavisam klusi Nevado piebilda: - Viņiem nav ne jausmas, ko viņi ir atraduši.

Strasbūra, Francija

Niks Strasbūrā bija pirmo reizi. Ja viņam iepriekš tiktu lūgts izteikt priekšstatu par šo pilsētu, viņš noteikti runātu par milzīgiem Eiropas betona bluķiem, kas piebāzti ar parlamentiem, tiesām un komisijām. Taču patiesībā viņš jutās ka atgriezies tūkstoš gadu senā pagātnē. Pilsētas centrs bija izbūvēts uz salas, un upe veidoja dabisku pilsētas aizsarggrāvi. Nelielajās ieliņās un šķērs- ieliņās slējās pildrežģa tehnikā būvētas ēkas, un pa šīm šaurajām ejām traucās ledains vējš, kas trieca acīs sniegu. Daudzām mājām sijās bija izgrebtas fantastiskas būtnes - groteskas sejas ar ņirdzīgi izkārtām mēlēm.

Garām svilpdams aiztraucās tramvajs. Niks pastiepa roku un apturēja Emiliju, kura bija grasijusies spert soli uz brauktuves.

-   Pateicos, - viņa kaunīgi pasmaidīja. - Vajadzēja ilgāk pagulēt vilcienā. Esmu pilnīgi beigta.

Niks palūkojās uz sievieti. Viņa bija sabāzusi matus zem beretes un sacēlusi mēteļa apkakli. Vaigi bija pietvīkuši maigi sārti, un acis spoži spīdēja. - Es teiktu, ka ari beigta tu izskaties visnotaļ labi.

Izdzirdot komplimentu, Emilija atkal šķita saraujamies, un smaids drīzāk liecināja par vēlēšanos aizsargāties. - Tiklīdz tikšu pie dušas un karstas maltītes, uzreiz jutīšos labāk.

-   Pēc tam, kad būsim izskatījuši arhīvu.

Abi devās pie katedrāles, kas bija galvenā celtne pilsētas centrā. Pat pārņemts ar domām par Džilianu, Niks gribot negribot apbrīnoja katedrāli. Tās fasādē bija galvu reibinošs gotisko iezim- ju mudžeklis - torņi un torniši, rozetes logs, smailas arkas un statujas. Augstu gaisā slējās tornis, rozā smilšakmens pret mežģīņu smalkiem rotājumiem. Bija grūti noticēt, ka tik trausls veidojums spēj noturēt tik augstu celtni.

Emilija vēroja Niku tīksmināmies par torni. - Celtne ir gandrīz tikpat veca kā spēļu kārtis. Ja Meistars šeit bijis, viņš to ir skatījis tieši tāpat kā mēs.

-   Mani vairāk interesē tas, vai pirms trim nedēļām šeit ir bijusi Džiliana.

Viņi devās laukumā, pagāja garām virknei veikaliņu, kas piedāvāja iegādāties saldējumu un suvenīrus. Niks iedomājās, ka vasarās tūristi ap šim lipīgajām balvām spieto kā lapsenes, taču saltajā janvāra dienā pircēju nebija. Visu aizmirsti un pārklāti ar polietilēnu, lai pasargātu no sniega, stāvēja pustukši pastkaršu režģu plauktiņi - īpašnieki bija tos izstūmuši uz ietves, cerot tā piesaistīt garāmgājējus. Plastikāta apvalki vējā purinājās un paukšķēja, baidīdami baložus, kas ap bruģakmeņiem meklēja barību.

Arhīvs bija ierīkots drūmā akmens ēkā laukuma viņā galā. Abi iegāja pa vārtiem akmens sienā un pa grantētu celiņu garām rožu krūmiem, kas jau sen vairs neplauka ziedos un kam bija palikuši tikai ērkšķi, aizsoļoja līdz parādes durvīm.

Niks pagrieza smago dzelzs gredzenu durvis un nonāca pieņemšanas zālē. Ārpusē nekas nebija liecinājis par to, kas viņu gaida iekšā - te vis nebija ozolkoka grīdas un senlaicīgas mēbeles. Niks attapās gaitenī ar linoleja grīdu un dienasgaismas spuldžu rindu. I'ie galda sēdēja sieviete neuzkrītoša melnā bikškostīmā. Viņai aiz muguras karājās plakāts plastmasas ramī.

-   Bonjour, - sveicināja Niks un pagriezās pret Emiliju. - Vai tu izskaidrosi?

-   Es protu angliski, - apliecināja arhivāre, nepaceldama skatienu un turpinādama rakstīt. - Kā varu palīdzēt?

-    Mus interesē Lotringas grāfa bibliotēka, - stāstija Emīlija. - Mums teica, ka tā nonākusi jūsu arhīvā.

Arhīva darbinieces drūmo skatienu nomainīja pārsteigums. Viņa nolika pildspalvu uz galda. - Jūs esat jau otrais cilvēks šomēnes, kas taujā pēc Lotringas grāfa kolekcijas. Etrange.8

-   Kas bija pirmais? - Niks noprasīja. Arhivāre uzmeta klientam neizteiksmīgu skatienu, bet viņš turpināja: - Vai tā bija sieviete? Slaida, deva, rudiem matiem?

Niks izņēma kabatas portfeli un starp kartēm sameklēja noplucināto pases fotogrāfiju, kuru viņš tā arī nebija izmetis. Katram gadījumam. Emilija, kas stāvēja blakus, iesāņus palūkojas uz viņu.

-    Vai tā ir viņa?

Darbiniece mulsi saknieba lūpas.

-   Oui. C'est elle. Tikai gaišiem matiem.

-   Vai atceraties, kad viņa ieradās? Kurā datumā?

Samiegusi acis, arhīva darbiniece uzmanīgi paraudzījās apmeklētājā. - Vai viņas vārds jums ir zināms?

-    Džiliana Lokhārta.

Viņa sāka šķirstīt kantora grāmatu, kas atvērta gulēja uz galda. Tas bija reģistrs ar vārdiem, datumiem un iekricelētiem parakstiem. To gan nebija daudz. Kad sieviete bija pāršķīrusi divas lapas, Niks pamanīja meklēto. Pazīstamo rokrakstu, lielo burtu D un tam sekojošās enerģiskās līnijas. Viņš allaž bija domājis, ka draudzenei ir gaužām vīrišķīgs paraksts.

Kreisajā puse līdzās viņas vārdam Niks izlasija datumu. Sešpadsmitais decembris. Acīmredzot Džiliana atsteigusies te gandrīz taisnā ceļā no Parizes. Nika sirdi no jauna iedegās cerība, kura pēdējās nedēļas laikā bija krietni padzisusi.

-   Vai viņa to atrada? To grāmatu, kuru meklēja?

-    Pateikšu jums to pašu, ko stāstīju viņai, - nopūtusies atbildēja arhīva darbiniece. - Lotringas grafa grāmatas šeit nonāca deviņpadsmitajā gadsimtā. Vai pārzināt Strasbūras vēsturi?

Niks papurināja galvu.

-   Tūkstoš astoņsimt septiņdesmit pirmajā gadā Strasbūrai uzbruka prūšu armija. Tā aplenca un apšaudija pilsētu. Laba tiesa pilsētas nodega, arī lielā bibliotēka. Dažas grāmatas pārcieta kaujas, bet Lotringas grāfa kolekcija diemžēl ne.

50

Strasbūra

Dažreiz liktenis mūs mētā kā okeāna viļņi, un visi mūsu centieni nav ne nieka vērti. Taču brīžiem - pavisam reti - straumes mūs paceļ virs ūdens, un pat eņģeļi ar pūlēm tiek līdzi. Tādas bija manas izjūtas tajos zelta mēnešos Strasbūra. Ar Dricēna naudu es atmaksāju vecos parādus un atjaunoju uzticību. Un es varēju saņemt jaunus aizdevumus uz labākiem noteikumiem un iepirkt metālus mūsu iecerei - tie savukārt kalpoja par ķīlu jaunam pa- tapinajumu vilnim. Šo naudu es iztērēju, iepirkdams vēl metālus, un ar to palīdzību dabūju atkal jaunus aizdevumus, un tā tālāk, kā burvju lokā. Protams, tais mēnešos bija maz ienākumu, ar kuriem samaksāt parādus, bet es ar to biju rēķinājies. Biju vienojies, ka pamatsummai dks pievienoti procenti, taču neviens parāds nebūs jāatdod ātrāk kā nākamā gada oktobrī, kad spoguļi Ahenē būs pārdoti. Tad, bruņojies ar peļņu, es varēšu ar pilnu krūti mesties indulgenču ražošanā.

Dažas naktis es sapņoju, ka sēžu milzīgu spoguļu torņa smailē, kas sniedzas līdz padebešiem, un šūpojos un zvārojos lidz ar to kā virves gals vējā. No augstuma reiba galva - es apzinājos, ka viena vienīga auka var apgāzt visu torni un sašķaidīt to druskās. Taču tas ne reizi negadījās.

Spoguļu ražošana notika divās daļās. No sakausējuma bija jāatlej sietveida rakstā rotātie rāmji, un dzelzs spoguļi bija jāspodrina, līdz tie ieguva stipri atstarojošo spīdumu. Pēc tam tie jāsastiprina kopā ar spailēm, taču mēs nospriedām, ka tas būtu jādara pēc iespējas vēlāk. Kad iestāsies pavasaris, mēs noīrēsim baržu, kas aizvedīs mūsu kravu pa Reinu lejup uz Āheni, un mēs baidījāmies, ka spoguļi var pa ceļam saskrāpēties. Neviens nezināja, kā tas var ietekmēt šo priekšmetu svētumu. Tamdēļ mēs iz- lējām ietvarus Senarbogastā, kur man bija ierīkota kalve, bet spoguļus darinājām Dricēna mājā.

Togad septembra beigās liktenis no manis novērsa savu labvēlīgo vaigu. Biju pavadījis visu dienu Strasbūrā, organizēdams nākamo metālu sūtījumu un apliecinādams kreditoriem, ka viss norit kā plānots. Saule pamazām slīdēja uz apvāršņa pusi, taču man nekur nebija jāsteidzas. Tais menešos es tik bieži biju spiests mērot ceļu uz pilsētu, ka biju iegādājies zirgu, miegainu ķēvīti, kuru biju nodēvējis par Dzīvsudrabu. Es nolēmu apciemot Dricēnu.

Apiedams divus suņus, kuri plūcās ap ķidam, kas bija izkritušas no miesnieka ratiem, es tuvojos mājai un izdzirdēju sev aiz muguras skaļu balsi uzsaucam:

-Johan?

Nebija nekas neparasts dzirdēt savu vārdu uz ielas. Strasbūrā es mitu jau gandrīz četrus gadus, un mans vārds bija labi zināms kaut vai tādēļ, ka daudziem pilsoņiem biju parādā naudu. Bet mani izbrīnīja labi saklausāmais pārsteigums, skaļš sen zuduša cilvēka sauciens. Nebija neviena sen zuduša drauga, kuru es alktu sastapt.

Pagriezos, ar šausmām gaidīdams, ko redzēšu savā priekšā. Iesākumā es viņu nepazinu. Beidzamo reizi biju viņu redzējis vēl jaunu un žirgtu, spēka un dedzības pārpilnu. Tagad viņa seja bija krunkās, mati vēl sirmāki nekā man. Viņš klibodams vilka vienu kāju un atbalstījās uz. nūjas. Taču, lai kādas postošas likstas bija gadījušās viņa dzīves ceļā, tām nebija izdevies aptumšot viņa dvēseles dzīvinošo uguni.

-   Enej?

Viņš staroja. - Tas tomēr 'esi tu. Es biju par to pārliecināts. Redzu, ka gadi tevi visumā saudzējuši. Par mani to vis nevar teikt.

Es pametu skadenu uz viņa slimo kāju.

-    Ka tas gadījās?

-    Es aizbraucu uz Skodju. - Enejs saviebās. - Barbaru pilna zeme. Par mata tiesu izglābos no nāves. Tad mans kuģis nogrima, un es biju spiests doties mājās kājām.

Tas droši vien bijis drausmīgs piedzīvojums, taču viņš to stas- tija ar tādu padku, ka es nevarēju noturēties neiesmejies.

-   Tu biji par matu no nāves arī todien, kad mēs sastapāmies pirmo reizi, - es viņam atgādināju. - Tev derētu būt piesardzīgākam. Bet kā tas nākas, ka esi Strasbūrā?

-   Man bija sarunāts tikdes ar dažiem cienīgtēviem no Heidel- bergas. Man ir aizdomas, ka viņi grib, lai es izspiegoju pāvestu. - Enejs pamirkšķināja ar aci. - Bet es esmu itālis, un mana kavēšanās nevienu neizbrīnītu. Kad pēdējo reizi redzējāmies, mēs norunājām tikties tavernā. Nebiju paredzējis, ka līdz tam paies seši gadi, taču es priecājos, ka beidzot tevi satieku. Vai esi ar mieru iedzert kopā ar mani?

Es biju maldījies. Dažu labu cilvēku no pagatnes es tomēr biju priecīgs redzēt.

Aizvedu viņu uz vīna pagrabu netālu no upes, kur agrāk nekad nebiju iegriezies. Es vēlējos izvairīties no jebkuras vietas, kur Drahs varētu mūs abus redzēt kopā. Man nez kāpēc šķita, ka viņš un Enejs pieder pie dažādiem manas dzīves posmiem, kuriem nav jāsatiekas.

Pacēlis glāzi, Enejs uzsauca tostu. - Tu esi neparasts vīrs, Jo- han. Tu izniri no upes dubļiem, bet drīz vien izkūpēji gaisā kā spoks. Un te nu tu esi! Spriežot pēc drānām, tu acīmredzot esi pārticis tirgotājs. "Varium et mutabile semper," kā dzejnieks teicis. Allaž mainīgs un pārsteidzošs.

Viņš ieurbās manī ar pazīstamo skatienu, kas bija mūžīgi cerīgs un reizē jautājošs.

-   Piedod, ka biju spiests tevi tik pēkšņi atstāt, - es bildu. - Man vajadzēja doties prom.

Enejs gaidija sīkāku paskaidrojumu. Manīdams, ka tāds nesekos, viņš pamāja. - Jādomā, ka pat tiem, kas iznirst no dubļiem, ir pagātne. Kasi, kādreiz izstāstīsi man, ka tu tur nonāci.

Es mainīju sarunas tematu. - Un Nikolajs? Kā viņam sokas?

-    Mēs tagad reti redzamies. - Enejs saskuma. - Tev jau ir nācis ausis, ka pāvests nupat atlaidis Bāzeles koncilu?

Par to nebiju dzirdējis, lai gan zināju, ka šis koncils vēl nesen darbojās. Ik pēc dažiem mēnešiem dzirdēju šādas tādas ziņas baz- nicā vai tirgū un vienmēr nobrīnījos, ka Bāzeles koncils, kura darbā pirms sešiem gadiem biju iesaistījies, joprojām strādā.

-            Beidzot koncils guvis kaut jel kādus panākumus. Baznīcā puvuma ir bez sava gala, un tas sākas no galvas. Koncils bija pie- ņēmis dažus sapratīgus lēmumus, lai labotu nejaukākos izkropļojumus. Tādējādi nācās ierobežot pāvesta varu. Mēs, koncils, gribējām aizstāvēt uzskatu, ka pāvests ir Baznīcas kopienas kalps, nevis tās kungs.

Viņš runāja dzīvīgi, šūpodamies uz ķeblīša un bieži ieskatīdamies man acīs, lai redzētu, vai es piekrītu. Es centos rādīt neieinteresētu seju, taču tas viņu tikai uzkurināja.

-   Baidīdamies par savu stāvokli, pāvests atlaida Bāzeles koncilu un pavēlēja tam sapulcēdes pa otram lāgam Itālijā. Tas ir tuvāk Romai, un pāvests cer pakļaut koncilu savam prātam. Daudzi koncila locekļi paklausīja, taču tie, kuri redzēja reformu nepieciešamību Baznicā, atteicās. Mēs palikām Bāzelē un nobalsojām par pāvesta atcelšanu, jo Baznīcas galva beidzot bija parādījis savu īsto dabu.

-    Nikolajs devās uz Itāliju, - es minēju.

-   Viņam bija savi iemesli. Es nevarēju tiem piekrist. Viņš vēlas vienotu Baznīcu, bet es vēlos, lai tā būtu ideāla. - Enejs sadrūvē- jies vērās galdā. Tad piepeši viņa lūpās atkal uzplauka smaids. - Bet svarīgākais ir tas, ka algu man maksā viri no Bāzeles.

Es nezinu, kur palika Heidelbergas mācītāji, kuriem bija paredzēts tikties ar Eneju. Mēs vairākas stundas nosēdējām tavernā, tukšodami vīna kausus un ēdiena šķīvjus. Ka allaž, vairāk runāja Enejs, bet es klausījos ar prieku. Viņš bija jauks kompanjons. Saruna ar Kasparu bija kā zobenu kauja - neviens apgalvojums nepalika neapstrīdēts, neviena piekāpšanās vai banāla liekulība nepalika nepamanīta. Nekad nevarēja paredzēt, kurš vistriviālākais teikums tiks iemests man acīs vai negaidīti satracinās Kasparu tiktāl, ka viņš visu vakaru igņosies. Tas bija aizraujoši, taču vienlaikus ari nogurdinoši.

Turpretim Enejs lepojās ar to, ka neapvainojas pats un neapvaino citus. Šajā ziņā viņu gan ne vienmēr pavadīja laime - mīlestība uz runas mākslu bija tik liela, ka vārdi nereti apsteidza takta izjūtu. Taču viņš vienmēr atzina savus misēkļus ar tik sirsnīgu nožēlu, ka nebija iespējams viņam nepiedot.

-   Man ir prieks redzēt tevi pie tik labas veselības, - Enejs ap- liecinaja. Es viņam ticēju. Viņš allaž izrādīja neviltotu prieku par saviem biedriem. - Vai esi ticis pie sievas? - Laikam gan manā sejā pazibēja atmiņas par nelaimīgo atgadījumu ar Ennelinu. Pirms paguvu celt iebildumus, viņš traucās tālāk: - Bet es nesen iemīlējos līdz ausim. Kādā sievietē, kas uzturas tajā pašā iebraucamajā vietā. Agnese ir viņas vārds, un viņa nak no Biskarosas. Viena cildena būtne.

Gribot negribot es ieinteresējos par šo stāstu. - Vai viņa ceļo viena?

-    Viņas vīrs ir tirgotājs. Viņš atstāj sievu iebraucamajā vietā, kamēr pats braukā augšup un lejup pa upi, kārtodams veikala darīšanas. Es redzēju viru pirms divām dienām pie brokastu galda. Gatavais nelga. Nav pelnījis tādu sievu.

-   Tad šādi jūs esat iecerējuši pārveidot Baznīcu? Pavedinot svešu vīru sievas?

Enejs vērās manī saviļņots.

-    Es nemūžam nevarētu dot priestera zvērestu. Šī sieviete iekaroja manu sirdi ar vienu vienīgu skatienu. Vai redzi maisiņus man zem acīm? Viņas dēļ man ir laupīts miegs. Ik nakti es stāvu pie viņas durvim un lūdzos, taču viņa ir vēsa un cieta kā marmors. Viņa mani nelaiž klāt, tomēr vienlaikus dod ceribu. Varbūt šovakar es beidzot iekarošu viņu. Tas ir jāizdara, jo rīt man jāatgriežas Bāzelē. - Viņš nokāra galvu kā suns. - Es zinu, ka šī mīlestība ir postoša. Bet es drīzāk izvēlos šādas elles mokas nekā ērtības bez mīlestības visa mūža garumā. Vai tu spēj to saprast?

-    Spēju, - es nomurmināju, un ilgas manā balsī laikam bija parcirtušas Eneja žēlošanās bruņas, jo viņš uzmeta man ašu skatienu.

-    Es netaujāšu, - viņš novilka. - Tu šā vai tā man neko nestāsti. Taču es izsaku cerību, ka mēs abi spēsim remdēt savas sirds alkas.

Uz to es aicināju iedzert.

-    Bet nu man jādodas. - Enejs strauji piecēlās kājās. Citā cilvēkā tā būtu nepieklājības pazīme, taču gadījumā ar manu sarunas biedru tas vēstīja vienīgi to, ka rosīgais prāts atkal mudina rīkoties. - Man jāliekas uz auss, ja vien ceru vēl šonakt savaldzināt Agnesi.

Man negribējās šķirties. Enejs bija atsaucis atmiņā vienkāršu laiku manā dzīvē, pazemības pilnās dienas, kad man svarīgākais bija precīzi pierakstīt visu Nikolaja sacīto. Un arī to, cik zemu biju kritis brīdī, kad viņš mani izglāba. Bet es viņam biju atlīdzinājis, izvairoties un pēkšņi pazūdot. Es biju viņa parādnieks un vēlējos izrādit savu pateicību.

-   Man žēl, ka Bāzele tā sanācis. - Es izņēmu spoguli no somiņas, kas karājās pie jostas. Šais zelta mēnešos tas man bija kļuvis par talismanu, par mūsu lielās veiksmes pierādījumu. Es to visur nēsāju līdzi. - Es arvien esmu paturējis prātā tavu dāsnumu.

Eneja seja iepriecinājumā staroja. Viņš mani apskāva. - Es priecājos, ka tevi atradu. Ceru, ka tu atkal nepazudīsi. - Viņš izņēma spoguli man no rokas un smaidīdams apskatīja. - Mans Āhenes spogulis. Es to biju teju aizmirsis. Pat nezinu, vai tas man ir nesis laimi, bet, kazi, tas ir novērsis no manis lielas nelaimes, kas citkārt būtu mani piemeklējušas. Varbūt es stāvēju pārāk tālu, un stari lāgā nesasniedza mani. - Viņš atdeva spoguli man. - Starp citu, es nupat atgriezos no Āhenes, kur pildīju koncila dotu uzdevumu.

-   Vai tur viss ir labi? - es māksloti nevērīgi taujāju. Es vēl nebiju viņam izstāstījis par spoguļu noslēpumu. - Vai viss gatavs svētceļnieku sagaidīšanai?

-   Tur valda pilnīgs posts! - Enejs jau griezās prom, posdamies uz iebraucamo vietu. - Vai tad tevi nav sasniegušas ziņas no tās puses? Ziemeļus pārstaigājusi sērga. Nav zināms, kad tā beigsies un cik dvēseļu tā vēl paņems. Āhenes pilsētas tēviem nekas cits neatlika kā atcelt svētceļojuma izsludināšanu uz. veselu gadu.

Viņš raudzījās manī cauri aizvien biezējošākai krēslai. - Kas lēcies, Johan? Izskatās, ka tu esi apņēmies atkal izkūpēt gaisā.

51

Strasbūra

Viņi apmetās viesnīcā netālu no katedrāles. Niks jutās pilnīgi iztukšots. Džiliana kārtējo reizi bija pazibējusi acu priekšā un pēc mirkļa atkal izgaisusi.

- Es došos apskatīt pilsētu, - Emilija paziņoja. - Vai gribi nākt

līdzi?

- Nē, man nav vēlēšanās pētīt pieminekļus, - Niks atrūca. Taču, iekritis viesnīcas gultā, viņš nekādi nejaudāja aizmigt. Pēc divām minūtēm viņš nosteidzās lejā un foajē noķēra Emiliju, kas jau dzīrās iet ārā. - Es pārdomāju.

Abi izgāja no viesnīcas. Lai ari bija agra pēcpusdiena, debesis šķita neparasd tumšas. Viesnīcas logu dzeltenā gaisma šķita sildām muguru. Ielas klāja plāna sniega kartiņa; ieraugot biezos mākoņus, Niks sprieda, ka nokrišņi tik drīz nerimsies. Pēdu nospiedumi sniegā šķita mazītiņi un vientuļi, kā diviem bērneļiem, kas apmaldījušies mežā.

Niks savilka mēteli ciešāk. - Uz kurieni mēs dodamies?

-   Uz katedrāli, - atteica Emilija. - Es vēlos tur kaut ko apskatīt.

Garām melnbaltām pildrežģa ēku rindām viņi nonāca līdz katedrālei un iegāja iekšā pa rietumu durvīm. Tur bija tik tumšs, ka Niks pirmajā mirklī iztrūcinājās, vai katedrāle nav slēgta. Viņš redzēja vienīgi stiklu, krāsainos tēlus reibinošā augstumā virs galvas. Vienu brīdi viņš saprata, kada bijība noteikti pārņēmusi draudzes locekļus viduslaikos, kad tie ienākuši dievnamā un vērušies augšup.

Tumsā sajuka debespuses. Viņš pastiepās un sataustīja Emilijas roku, lai pārliecinātos, ka viņa vel ir blakus. Viņa pavirzījās tuvāk, it kā viduslaiku Dieva ledainā grandiozuma priekšā ilgotos pēc cilvēka tuvuma.

Niks norādīja uz ziemeļu sienu, kur augšpusē rindojas milzu vitrāžas. - Kas tie ir?

-   Svētās Romas imperatori. Viena no pazīstamākajām viduslaiku stikla kompozīcijām.

Sieviete klusi nokremšļojās. Niks tumsā viņu neredzēja, taču zināja, ka viņa savilkusi saspringtu sejas izteiksmi.

-   Par ko tu domā?

-    Par Israēla ķēniņiem.

-   Tu nupat sacīji, ka tie ir Svētās Romas imperatori.

-    Israēla ķēniņi arī bija populārs motīvs viduslaiku mākslā. Panz.es Dievmātes katedrāles fasādi rotā divdesmit četri šādi ķēniņi. Tāpat, ja nemaldos, Ķelnes Doma baznīcā pie kora vitrāžā ir attēloti četrdesmit astoņi ķēniņi. Ar tiem acīmredzot domāti divdesmit četri Israēla ķēniņi un divdesmit četri ķēniņi no Jāņa Atklāsmes grāmatas.

-   Acīmredzot? - Niks atkārtoja. - Vai tad nav droši zināms?

-    Viduslaiku katedrāļu cēlāji ne vienmēr skaidri norādīja arhitektonisko elementu butību. Simbolika gan sniedz šādas tādas norādes, taču simboli jau pēc dabas ir daudznozīmīgi. Piemēram, ķēniņi Dievmātes katedrāles priekšā - nav šaubu, ka tie ir Bībeles tēli. Taču nav nejaušība, ka tie attēloti ēkā, kuru Francijas valdnieki gribēja izmantot par savas varas simbolu. Viduslaiku ļaužu prati bija sarežģītāki, neka mēs dažkārt iedomājamies. Semiotika, simbolu mācība, sauc, kā gribi, - to nozīme pasaulē bieži ir neiedomājami samežģījusies un pārklājusies. Ja tu būtu lajs un četrpadsmitajā vai piecpadsmitajā gadsimtā ietu garām Dievmātes katedrālei, tu redzētu Israēla ķēniņu statujas, taču tu tajās saskatītu ari Francijas karaļus. Viens valdnieks pārtop otrā - atkarībā no tā, kā uz to skatās.

-   Gluži vai jādomā, ka tu šobrīd apraksti Džilianu, - Niks pats bija pārsteigts, ka to izsecinājis. - Viena un tā pati persona dažādos kontekstos ir tik atšķirīga!

-   Savā ziņā tas raksturīgs visiem. - Tāda atbilde varēja izklausīties noniecinoša, taču Emilija to pateica tik sirsnigi, ka tas drīzāk izklausījās pēc piekrišanas. - Tu nedrīksti zaudēt ceribu.

Niks prātoja, vai viņa atceras kabatas portfelī noglabāto Džilianas fotogrāfiju. - Es tikai gribu viņu atrast.

-    Izglābt nelaimē nonākušu dāmu.

Arī tāda piezīme varēja izklausīties nievājoša, taču tā nebija. Nikam tā pat šķita gandrīz ilgpilna. Viņš pasmaidīja.

-   Tas man nebija ienācis prātā.

Viņš iegrima domās par vēlajām "Gotu midzeni" pavadītajām naktīm, slaktējot briesmoņus un ieņemot pilis, par piektdienas vakariem vidusskolas laikos, kad kopā ar draugiem viņš pagrabā meta kauliņus, kas lēma viņu brālībās likteni. Tajos laikos briesmu pilni ceļojumi un meklējumi šķita droši, un pēc vienmuļās skolā pavadītās nedēļas prāts uz to vien nesās. Izrādās, tas nemaz nelīdzinās vientulīgajai, biedējošajai īstenībai.

-    Ko tad tu īsti gribēji apskatīt? - viņš jautāja, mainīdams tematu. - Vai tu to atradi?

-   Ā, es gribēju redzēt valdniekus. Tie man atgādināja Israēla ķēniņus. Cereju, ka tie mani pamudinās uz kādu atklāsmi. - Emilija papurināja galvu. - Tomēr nekā.

Kamēr abi staigāja turp un atpakaļ pa katedrāles aptumšotajām ejām, Emilija rādīja un stāstīja par visu, kas šajā celtnē bija ievērības cienīgs. Piemēram, par to, kā arhitektūras izpausmes virzienā no katedrāles austrumu puses uz rietumiem kļūst aizvien izsmalcinātākas un no romanikas sdla pāriet gotika - tas bija noticis gadsimtu gaitā un bija labi redzams dievnama akmeņos. Viņa parādīja stabu, kurā bija attēloti eņģeļi, pūšot Augšāmcelšanās bazūnes, izrādīja vairakus grebumus akmens balstos un izciļņos. Sākumā Niks izrādīja interesi dkai aiz pieklājības, taču pamazām komplicētā māksla modināja viņā ziņkāri. Kad abi iznira no tumsas krēslainajā dienā, viņš bija krietni papildinājis savu vārdu krājumu.

-    Es došos iegādāties dažus apģērba gabalus, kamēr veikali vēl nav aizvērti, - Emilija ieteicās. Joprojām sniga, un katedrāles kores klāja sarma. - Tiksimies viesnīcā.

-    Esi piesardzīga, - Niks brīdināja.

52

Strasbūra

No stikla troņiem lejup raudzījās divdesmit septiņi ķēniņi - lepni, nopietni un svinīgi, pacelti pari pasaulīgajām rūpēm. Viņu atstātā pasaule, stiklaino skatienu pavadīta, steidzās tālāk. Katedrālē atbalsojās āmuru klaudzieni, mūrnieku saucieni, trīšu kaukoņa un mazu bērnu brēcieni. Trokšņa un jezgas nenomākts, baznīcas koris izmēģinaja litāniju. Baznīcas dibenplāna alkovā drudžaini sačukstējās divi vīrieši.

-   Tu solīji, ka nekas nevar noiet greizi. - Andrēass Dricēns neizskatījās nedz lepns, nedz nopietni svinīgs. Vaigi bija dusmās piesarkuši, plaukstas savilktas dūrēs, it kā viņš gatavotos kādam sist. Droši vien man. Taisni tālab es biju aicinājis tikties katedrālē.

-   Vai, tavuprat, tu esi vienīgais, kas ieguldījis naudu šai pasākumā? - Jau iedomājoties vien par to, man metās nelabi, lai gan es necerēju rosināt Dricēnā līdzjūtību.

-   Mums jāizkausē jau pagatavotie spoguļi un jāpārdod metāls.

-   Nē. Mēs esam iegādājušies svinu, alvu un antimonu. Mūsu rokās tagad ir šo metālu sakausējums. Mēs nevaram to sadalīt atpakaļ metālos; tikpat labi mēs varētu cerēt no šiem logiem iegūt smiltis un kaļķi.

-   Tad pārdod sakausējumu.

-   Tas metāls ir mūsu pasākuma un mūsu bagatības atslēga. Ja mēs to pārdosim, citi atjautīs tā varu un iemācīsies to atdarināt. Ja viens no tiem bus kāds Āhenes zeltkalis, viņš pats uzmeistaros spoguļus un pievāks mūsu darba augļus.

-   Lai! - Dricēna seja bija niknuma pieblīdusi. - Es gribu atgūt savu naudu!

-   Svētceļojums ir atlikts uz. vēlāku laiku, nevis atcelts pavisam. Mums tikai jāsavaldās un jānogaida vēl viens gads. Tad mēs būsim tik bagāti, cik sapņos vien rādījies.

-    Es nevaru gaidīt vēl vienu gadu! - viņš iemaurojās kā kastrēts kumeļš. Es paraudzījos apkārt, baidīdamies, vai to kāds nav izdzirdējis, taču galdnieku zāģu kaucieni kliedzienu bija apslāpējuši.

-    Vajadzēja uzklausīt savu brāli Jorgu, - Dricēns sūkstījās. - Viņš taču brīdināja, ka tu esi pasaules staigulis un triku meistars. Tu izpostīšot manu ģimeni.

Tajā brīdī es laikam pirmo reizi mūžā apjautu, ka esmu atbildīgs. Es biju pārāk vecs, lai bēgtu. Biju parādā naudu pārāk daudziem cilvēkiem, lai varētu mierīgi nozust. Vienrocis Karls vai kāds cits tamlīdzīgs mani atradis, un manas sadragātās, šļauganās atliekas atradis ieķērušās kāda kanāla aizsprostā kopā ar mēsliem un zariem.

Man bija jāatbrīvo sevi. Un ka dzērājs, kas rod mierinājumu vēl vienā mēriņā, es pasniedzos pēc vienigā man pieejama līdzekļa.

-    Man ir zināma vēl kāda māksla. Tā gan nav tik attīstīta kā spoguļu ražošana, lai gan ienākumi no tās varētu būt pat krietni lielāki. Bet ir vajadzīga pacietība.

Viņš papurināja galvu. - Man tavas slepenās mākslas jau ir līdz kaklam.

-    Vai tu ne reizi neesi ieprātojies, ar ko es un Kaspars nodarbojāmies tavā pagrabā? Spoguļi bija vienīgi blakusnodarbe, kas sēja sēklas musu dižākajiem darbiem.

Cauri izmisumam es viņā tomēr saskatīju interesi. - Iepriekš tu par to nerunāji.

-    Skaidra lieta, ka ne. Spoguļu darināšana jau ir gana noslēpumaina. Taču ši jaunā māksla ir desmitkārt dižāka. Par tās pastāvēšanu zina tikai četri viri.

-   Vai to var likt lietā pirms nākamā gada?

-   Grūti pateikt. Kā jau sacīju, to pilnīgot izdodas lēnāk nekā spoguļu darināšanu. Tomēr, lidzko tas būs gatavs, nekādas aizķeršanās vairs nebūs. Nevajadzēs ne gaidīt svētceļojumus, ne sūtīt kravu pa upi. Pat sērga to nevarēs apturēt. Viss, kas būtu vajadzīgs - mazliet ieguldījuma.

Dricēns saķēra mani aiz mēteļa un trieca pret katedrāles sienu. - Vai tu esi uz ausim kritis? Vai tu nedzirdi ne vārda, ko saku? Man vairs nav naudas. Kā lai es izvairos no bankrota, ja man atkal jāizdod nauda?

Rami un mierīgi - lai gan nebūt tā nejutos - es atrāvu viņa roku no apkakles un pakāpos soli nostāk. Gaismai krītot, iedzirk- stījās zelta piespraude - krucifikss ar svēto rakstu citātu tam visapkārt -, ko viņš bija piestiprinājis pie mēteļa pleca.

-Un tā?

Viņš kā sargādams uzlika plaukstu piespraudei. - Tā ir dāvana no manas sievas.

Skaists meistardarbs. Ikviena Kristus ķermeņa cīpsla bija saspringta nāves mokās, it kā miesa raudzītu aizkavēt garu, neļaut tam izlauzties brīvibā. Burti zem tā bija pilnīgi vienādi, ar neaptveramu izmaņu iespiesti plānajā metāla sloksnītē. Tie man atgādināja par mūsu sarunas tematu.

-   Nepieciešamo naudu tu vari aizņemties. Ja pārdomāsi, vari mani sameklēt manā Senarbogastas mājā.

Reizumis man radās doma, ka naudas aizņemšanās ir mans īstais aicinājums un visas tās noņemšanās ar tinti un metālu ir tikai iegansts, lai varētu patapināt naudu. Spoguļi bija pārvērtušies par briesmoni, kas rija pats sevi - kad vairs nekas nepalika pāri, man bija nepieciešamas jaunas idejas, kas mudinātu aizņemties naudu. Tais dienās mani vairs neinteresēja, vai māksla nesīs peļņu; man pat bija vienaldzīga darbu izdošanās. Būtiski bija vienīgi tas, lai naudas plūsma neapstājas.

Trīs dienas pēc mūsu tikšanās katedrālē Dricēns ieradās pie manis mājā. Es sastapos ar viņu pagalmā starp kūti un kalvi. Mums ap kājām knābājās vistas, cūka urķējās, meklēdama ābolus, kas bija sakrituši no ābeles, kura auga aiz kūts.

-   Cik? - Dricēns noprasīja bez ievada.

Kopš mūsu tikšanās es gandrīz ne par ko citu nebiju domājis. - Simts divdesmit pieci guldeņi.

Dricēns sašutis iesprauslājās, un taisnīgās dusmas strauji pārgāja spēcigā kāsa lēkmē. Es satraukts vēroju viņu. Negribēju, lai Andrēass nomirst, pirms es tieku pie viņa naudas.

-   Tas ir vairāk, nekā esmu tev jau aizdevis, un tagad gandrīz esmu nonācis līdz ubaga tarbai.

-    Dažkārt upi šķērsot var tikai tad, ja iebrien dziļāk. Un tavs nams?

Viņš nobrauca ar piedurkni gar muti, notrausdams siekalas.

-   Ko tu gribi no tā?

-   Tu vari aizņemdes, ieķīlājot maju.

-   Tas jau ir izdarīts.

-   Tad aizņemies vēl, - es mudināju. - Ja pienāks parāda samaksas termiņš un tu būsi tukšā, tavu maju paņems, visviens, cik lielu parādu būsi ietaisījis. Labāk riskēt ar visu un cerēt uz panākumiem, nekā palikt pusratā un ciest neveiksmi.

Es zināju, ka Dricēns piekritīs. Citādi viņš nemūžam nebūtu pie manis nācis. Pagāja dažas minūtes, kamēr viņš samierinājās. Viņš pašļūkāja zābaku dubļos, sašķobīja plecus un piespēra kāju ka salmu vīrs, kas uzsprausts uz kārts.

-   Es varu iedot četrdesmit guldeņus jau tagad. Pārējo varu sadabūt dažu nedēļu laikā.

-   Vai esi pārliecināts? Tiklīdz būšu tev ierādījis šo mākslu, tu nevarēsi izstāties. Ja tevī mājo šaubas, labāk tūliņ pat griezies uz māju pusi.

Viņš gribēja drošību. - Bet… vai šo naudu izlietos vienīgi paredzētā mērķa labad?

-    Bez šaubām, - es attraucu, jau rēķinādams galvā, kā labāk norēķināties ar saviem kreditoriem. - Turklāt peļņu mēs sadalīsim tāpat kā iepriekš.

-Ja kāds no mums nomirs, pirms veikals būs galā, vai tad visi ienākumi tiks mantiniekiem?

Es uzmeta viņam asu skatienu. - Vai tad tu grasies izlaist garu?

-   Nē. - Dricēnu sagrāba vēl viena klepus lēkme. Viņš pūlējās to apspiest, taču sāka rīstīties. - Mans tēvs, aiziedams viņsaulē, bija jaunāks, nekā es esmu pašlaik. Dzīve ir īsa, un nāve allaž glūn aiz stūra.

Es pārkrustījos. - Noslēpums ir pārāk liels, lai to apdraudētu, nododot mantojumā. Ja kāds no mums nomirs, viņš to paņems līdzi kapā.

Tas Dricēnam aizdeva dusmas. - Un mana sieva? Ja es nomiršu, viņa nedrīkst palikt tukšā. Vai man jāieķīlā viņas atraitnība?

-    Tirgotājs, kas iegulda jūrasbraucienā, nevar pieprasīt savu kapitalu, kamēr kuģis ir jurā. Visa tava ieguldītā nauda paliek mūsu uzņēmumā, līdz visas procedūras ir galā.

Kļuvis pelnu pelēks, Dricēns nopūtās un atzina sakāvi. Es uzsitu viņam uz pleca un pūlējos izlikties iejūsmināts. - Lai nu paliek tās runas par nāvi. Pēc diviem gadiem tu smiesies par to, ka jebkad esi apšaubījis manus vārdus.

Es stāvēju pie vārtiņiem un vēroju viņu, nelaimīgu un sakritušos viru, kurš lēni aizgāja prom pa ceļu. Vai es viņu biju tādu padarījis? Savu viltīgo plānu un parādu labirintā apmaldījies, es vairs nejaudāju noteikt, vai biju viņa labdaris vai sodība.

-   Vai uzķērās?

No kūts iznāca Kaspars. Viņš bija uzrotījis piedurknes, un viņa delnā bija iegrauzies aplītis tur, kur pirmīt turēts grebšanas instruments.

-   Viņš naudu dabūs.

-   Tad kāpēc tev tik skumja seja?

Kaspars izsdepa roku un noglāstīja man vaigu. Taču pēc pārrunām ar Dricēnu man prāts nesās uz vientulību. Es novērsos.

-   Kas tev uznācis? Tu esi tik drūms! Un klisti apkārt tik sagu- mis, it kā tev uz pleciem butu visa pasaule.

-    Varbūt man uz pleciem ir viss zelts, ko esmu parādā.

-   Vai tu vēl atmini vecos laikus? Tais dienās tu biji krietni interesantāks. Kamēr vēl nebiji apsēsts ar zeltu, aizdevumiem un parādiem. Tu biji mākslinieks, bet nu esi tapis par naudas mijēju.

-    Finanses šai mākslā iederas tikpat labi kā svins, tinte vai varš, - es atcirtu. - Tik lielam uzņēmumam citādi nav iespējams. Tu tiecies radīt reti skaistas, neatkārtojamas lietas, un nevienam tas neizdotos labāk kā tev. Bet šajā mākslā skaistums slēpjas tās apjomā. Ūdens pilīte ir nieks, bet upe ir majestātiskuma pārpilna. Okeāns ir kaut kas neaptverams.

-    Vai tu kaut reizi esi aplūkojis ūdens lāsīti? Tā karājas pie zara saules pielietā rītā, un šajā lodītē atspoguļojas visa pasaule. Kad resnais zars sašūpojas, tā stiepjas garāka, nezinot, vai noturēsies vai nokritīs un iesūksies zeme. Tas ir skaistums.

-   Ja es varētu strādāt šo darbu par velti un izdāļāt augļus bez maksas, es tā ari darītu. Taču tu esi redzējis, kā izmaksas krājas un aug augumā; un mēs vēl esam tālu no beigām.

-   Skaistums vai nu ir, vai arī tā nav. - Mēs ar Kasparu acīmredzot risinājām dažādas sarunas. - Ja tu nodrukā vienu indulgenci, izlej vienu spoguli, tad tas ir tas, kas ir. Vai tas ir vienreizējs, vai arī tādu ir tūkstošiem vienādu - tam nav nozīmes.

-    Bet zelts? Vai tūkstoš guldeņu ir skaistāki nekā viena vienīga monēta?

-   Tā šķiet tev.

53

Strasbūra

Viesnīcas numurā bija pieejams internets par brīvu. Niks desmit minūtes gulēja gulta un vērās uz kontaktligzdu sienā, kā svē-

Pēc diviem mēnešiem Andrēass Dricēns aizgāja pie tēviem.

tais pretodamies kārdinājumam. Pēc nedēļas, kas pavadīta bez in- terneta, viņš jutās kā zaudējis kādu locekli un izmisīgi alka pievienot to sev no jauna. Taču cilvēki, kas viņam dzina pēdas, šķita apveltīti gandrīz ar telepātiskām spējām atminēt viņa nodomus. Vai viņš drīkstēja riskēt?

Internets bija kā milzīga, apdullinoša saruna, un Nika klātbūtne tajā līdzinātos čukstam. Turklāt viņam bija pa rokai dažas labas viltības. Joprojām šaubu plosīts, vīrietis izlēca no gultas un iesprauda kontaktligzdā klēpjdatora vadu.

Darbs digitālās tiesu medicīnas jomā bija veicinājis viņa para- noisku kāri pēc drošības. Vispirms viņš izdzēsa visu apmeklēto vietņu vēsturi pārlūkā - visu, kas varētu nejauši savienoties ar šo vietni un nodot viņu. Pēc tam Niks padarīja savu datoru par citadeli. Viņš uzbūvēja ap to ugunsmūri un noslēdza visus portus, izņemot vienu - lai viss trafiks iet cauri vienai labi apsargātai ejai. Tāpat kā visiem cietokšņa mūriem, svarīgi bija ne tikai tas, kas nonāk ārpusē, bet arī tas, kas tiek paturēts iekšā. Cietokšņa gaiteņos un pagalmos patrulēja antivīrusa programma, modri uzmanot, vai nebūs ieraugāmas kādas aizdomīgas darbības. Viņš nebijās tieša uzbrukuma; viņš baidījās no spiegu gājieniem.

Tagad varēja riskēt un doties virtuālajā ārpasaulē. Niks pieslēdza datoru internetam un uzreiz devās uz vietni, kas piedāvāja anonīmu timekļa pārlūkošanu. Šāds paņēmiens bija iecienīts perversu ļautiņu, noziedznieku un sazvērestības teoriju piekritēju aprindās, taču to varēja izmantot ari visnotaļ leģitīmiem mērķiem. Tas bija, tā sakot, neredzamais apmetnis, kas ļāva klaiņot pa timekli, neatstājot aiz sevis norādes par savu izcelsmi un atrašanās vietu.

Tomēr pat šādi sacelti aizsargvaļņi nejaudāja nomākt viņā satraukumu - Niks jutās tā, it kā nakts vidū zagtos izpētīt tēva bāriņa saturu. Ikviena datorā atvērta interneta vietne līdzinājās gaidām, kad iečīkstēsies grīdas dēlis. Tomēr pamazām informācijas plūsma pārņēma viņu. Viņš aizmirsa draudošās briesmas un ļāvās zināšanu straumei, sekodams savienojumiem, kas zaroja apkārt.

Vispirms Niks ievāca ziņas par Israēla ķēniņiem un atrada lielākoties tikai tos vārdus, kas gan bija dzirdēti, taču ātri vien pagaisa no atmiņas - Dāvids, Zālamans, Rehobeāms, no Abijas līdz pat Cedekijam. Interneta enciklopēdijās bija rodams papilnam Bibeles vēstures atstāstu, taču nekā nozīmīga viņam neizdevās atrast.

Pēc tam viņš ķērās pie "Israēla ķēniņu aprakstiem". ŠI informācija lika viņa sirdij iepukstēdes straujāk. "Israēla ķēniņu apraksti" bija garāmejot pieminēti Laiku grāmatās. Klikšķis. Otrā Ieliku grāmata, 33. nodaļa, 18. pants. "Un, kas vēl par Manasi stāstāms - tiklab viņa lūgšana Dievam, kā ari redzētāju vēstījumi, ko tie Tā Kunga, Israēla Dieva, Vārdā viņam bija pasludinājuši, - redzi, tie ir pievienoti Israēla ķēniņu aprakstiem." Klikšķis. Šādas atsauces bija izsvaidītas pa visu Veco Derību, tādas šķietami bezjēdzīgas norādes uz citām grāmatām, kas varbūt pastāvējušas, bet tagad bija kā rēgs, ķircinot mūslaiku zinātniekus. Klikšķis. It kā grāmatas par Šerloku Holmsu būtu rakstījis nevis Konans-Doils, bet gan doktors Vatsons. Klikšķis. Lieta par politiķi, bāku un dresēto jūras kraukli."

Niks saprata, ka nonācis strupceļā. Viņš devās atpakaļ un uzņēma jaunu taku, sekodams citam atslēgas vārdam - Manase. Sešpadsmitais Israēla ķēniņš. Atkritējs, ko sagūstīja un aizveda uz Babilonu, taču vēlāk, nožēlojis grēkus un atgriezies pie Dieva, viņš atguva savu troni. Klikšķis. Lūgšana. Lai ari "Israēla ķēniņu apraksti" bija sen zuduši (ja vispār tādi pastāvējuši), kāds pirmajā gadsimtā pec Kristus bija uzņēmies sacerēt Manases nožēlas lugšanu un uzdot to par ķēniņa darbu. Fana sacerējums. Lai arī viltojums, tas bija sens viltojums un ieguvis pats savu vērtību. Tagad to ievietoja Bībelē līdzās citām apokrifu grāmatām.

Klikšķis atpakaļ uz Bībeli. "Kā mani nospiež daudzās dzelzs važas, tā mani atgrūž mani grēki, un es nerodu mierinājuma."

Zinu, kā tu jūties, Niks nodomāja.

Visbeidzot viņš atgriezās Džilianas vietnē. Viņš apzinājās, cik tas ir riskanti, taču nevarēja nepaskatīties.

Džiliana Lokhārta

Nonākusi nāves briesmās :)

(pēdējoreiz atjaunināts 2. janvārī, 11:54:56)

Nekas nebija mainījies. Viņa nebija atgriezusies. Niks apskati- ja attēlus; viņa vārds nebija atgriezies saraksta augšgalā, un viņš saplaka, atcerēdamies kabatas portfeli noglabāto fotogrāfiju. Viņš ielūkojās ari virtuālajā ziņojumu dēlī.

Tajā bija viens jauns komentārs.

Vai tu esi drošībā? Vai tu to atradi? Lūdzu, piezvani. Man ir jauns numurs - www.jerseypaints.co.nz

(pievienojis Olafs, 11. janvārī, 17:18:44)

Niks pārlasīja ziņu trīs reizes. Viņš ieskatījās pulksteni, salīdzinādams datumus. Pirms divām dienam. Piesardzība brīdināja tālāk neiet - tas neapšaubāmi bija slazds. Viņš nedrīkstētu izmantot internetu. Taču Niks nespēja pretoties kārdinājumam.

Pārlūkā parādījās jauna vietne. Varavlkšņkrāsu govs, kas, plati smaidīdama, stāvēja uz kāpnēm un vicinājās ar otu. "Mājas un rūpniecisko krāsu risinājumi". Turpat bija tālruņa numurs ar kodu, kurš, pec visa spriežot, bija Jaunzēlandes starptautiskais kods, un dažas apmierinātu klientu atsauksmes. Cilvēks vārdā Olafs nebija pieminēts.

Niks pārbaudīja drošības sistēmu. Visur dega zaļās gaismiņas. Nešķita, ka vietne mēģinātu lejupielādēt kādu kaitigu programmatūru.

Bija jāriskē. Viņš pacēla viesnīcas tālruņa klausuli un sastādīja vietnē redzamo numuru. Pēc neilgas gaidīšanas atskanēja klusi, attāli, pasveši pīkstieni.

-     "Džersijas krāsas", - sacija vīrietis ar jaunzēlandieša akcentu.

-   Ēē, sveiki. Vai tur būtu Olafs?

Cilvēks aizkaitināts bridi klusēja. - Vai jūs visi ņirgājaties? Es jau trešo reizi atkārtoju, ka te nav nekāda Olafa! Lūdzu, beidziet savu zvanīšanu!

-    Atvainojiet! - izspieda Niks.

Noliekot klausuli, viņš izjuta spēju vainas apziņu. Nevajadzēja zvanīt, nevajadzēja apskatīt vietni. Un katrā ziņā nedrīkstēja zvanīt no viesnīcas. Es jau trešo reizi saku. Tātad vēl kāds bija izlasījis paziņojumu un izpildījis tajā pausto lūgumu.

Pie durvīm atskanēja troksnītis. Viņš sastinga. Vai viņi jau ir klāt? Vai tiešām izsekot ir tik viegli? No gaiteņa puses bija dzirdama švirkstoņa, jo slēdzenē ieslīdēja karšatslēga. Niks drudžaini paskatījās uz logu - bet tas bija aizskrūvēts.

Slēdzenes lampiņa iedegās zaļā krāsā. Rokturis noklikšķēja un sāka griezties.

Nebija kur paslēpties - pat vannas istaba atradās gaiteni. Niks paķēra somu, kurā atradās grāmata un kārts. Varbūt izdosies pasprukt garām uzbrucējam, nogrūst to zemē un aizlaisties.

Bet tikpat labi viņu varēja būt divi vai vairāk.

Durvis atsprāga vaļā. Pustumšajā gaitenī stāvēja Emilija ar diviem iepirkumu maisiņiem rokās un kūstošā sniega samitrinātiem madem. Viņa ieraudzīja somu Nikam rokā.

-   Tu grasījies iziet?

Niks atvieglojumā apsēdās uz gultas. - Es biju domājis… Es tikai pārliecinājos, vai grāmata ir drošībā. - Viņš vēlreiz pārlaida skatienu sievietei un pamanīja pārmaiņas. - Tu esi citāda.

Viņa nolika maisiņus uz grīdas un uzkabināja mēteli uz pa- karināmā, kas bija piestiprināts pie durvīm. Svārkus, kuri viņai bija mugurā kopš uzturēšanās Parīzē, bija nomainījuši pieguļoši džinsi un džemperis ar augstu, apaļu apkakli. Niks pirmo reizi redzēja, ka Emilijai kājās ir bikses, piedevām vēl džinsu bikses. Viņš pat jutās mazliet nokaunējies, it kā būtu svētdienā pārtikas veikalā uzskrējis virsū skolotājai. Tajā pašā laikā viņu pārsteidza tas, cik labi viņa izskatījās.

-     Man šķita, ka bikses būs piemērotākas, ja atkal nāksies bēgt, - Emilija bezkaislīgi noteica.

Viņa novilka zābakus un smagi atkrita gultā blakus Nikam. Viņiem atkal bija iedevuši numuru ar divguļamo gultu, lai gan tika prasīts numurs ar divām gultām. Abi gulēja viens otram līdzās kā precēts pāris vecā filmā. Niks pārsteigts konstatēja, ka nejūtas neveikli.

-   Sniegs sāk pieņemties spēkā, - Emilija pēc kāda laika ierunājās. - Nebūs viegli izbraukt no Strasbūras.

-Ja vien vispār būs kaut kur jādodas.

Niks paliecās un uz galdiņa blakus gultai sameklēja televizora tālvadības pulti. Viņš pārslēdza kanālus, spēļu un sarunu šovus franču valodā, līdz uzgāja ziņas angļu valodā. Reportieris militārā jakā stāvēja saules izdedzinātā klajumā, kamēr karavīri dažādu nokrāsu brūnās krāsas apģērbā pārmeklēja kleķu būdiņu. Apkārtne šķita tukša un pamesta, bet vismaz tur bija silts. Nikam bija sajūta, ka viņš jau pusi mūža klīst apkārt ziemas spel- goņā.

Viņš izslēdza skaņu, liekot tēliem mēmi rosīties ekrānā.

-    Es atkal apskatīju Džilianas timekļa vietni, - viņš ieteicās. - Kāds bija atstājis viņai ziņu.

Emilija neatbildēja. Niks pagriezās un ieraudzīja, ka sieviete ir aizmigusi. Acis bija aizvērtas, bālo ādu ieskāva tumšie mati, kas izklājušies uz spilvena. Viņš paņēma gultas kājgali salocīto segu un uzklaja sievietei. Viņa nomurmināja miegā, pagriezās un piespieda seju viņam pie sāniem.

Viņas ķermenis sildīja. Niks juta, kā siltums spiežas cauri ādai un kausē ledus čaulu, kas bija apņēmusi viņu kopš brīža, kad ekrānā parādījās Džilianas sūtītā ziņa. Nav šaubu, ka tā ir kļūda - pamodusies Emilija nokaunēsies, un arī viņš jutīsies neērti. Bet Niks negribēja viņu traucēt. Lai viņa paliek tapat - vismaz kādu bridi.

Niks no jauna pievērsās televizoram, lasīja uzrakstus un vēroja dažādu organizāciju pārstāvju, sportistu, apoloģētu un uzlē- cošu zvaigžņu parādi aiz tālās stikla sienas. Vēl pirms neilga laika viņam bija likušies svarīgi šie cilvēki - varoņi, ļaundari - un plašsaziņas līdzekļos izspelētie stāsti. Tagad ta likās pavisam cita pasaule.

Ekrāna parādījās diktora studija un jauns teksts. "Kaunā kritis jezuīts atrasts noslepkavots."

Niks pasniedzās pēc talvadības pults un uzgrieza skaņu. Sajutusi kustību, Emilija sagrozījās. Diktors nozuda, un ekrānā uzradās graudaina sejas fotogrāfija, kādu uzņem policijas arhīviem. Niks neticēja savām acīm. Vīrietis stāvēja pārāk tuvu fotoaparātam un turēja rokā plāksnīti ar uzrakstu.

-    Tas ir brālis Žeroms! - Emilija piecēlās sēdus un atglauda matus no sejas.

Cauri milzīgajam apstulbumam izlauzās aprautas reportiera vienmuļās frāzes.

-    Kaimiņi dzirdējuši šāvienus… Izsaukta policija… Slepkavība mafijas stilā… Šorīt agri no rīta redzēts aizdomīgs auto… Spīdošs zinātnieks… Seksa skandāls…

Niks paskatījās uz Emiliju, kam pār vaigiem lija asaras. Viņš gribēja mierināt, taču sieviete izskatījās tik trausla, ka pat no pieskāriena varēja sabirzt gabalos.

-    Es viņu nogalināju, - Emilija čukstēja.

Reportāža ziņu izlaidumā bija beigusies, un sākās jauna. Brāļa Žeroma sejas vietā tagad bija redzama laiva ar drebošiem bēgļiem. Niks atkal izslēdza skaņu.

-   Tu taču nevarēji to zināt, - viņš nočukstēja.

-    Es viņu iznīcināju.

-    Es saprotu, kā tu jūties, - Niks raudzīja mierināt. - Man ar Bretu sanāca līdzīgi. Tikai manis dēļ viņa vairs nav starp dzīvajiem. It kā es nēsātu līdzi indi. Bet tu nedrīksti tā domāt. Atbildīgi ir tie, kas viņu noslepkavoja.

-   Atbildīga esmu es, - Emilija neatlaidās. - ja nebūtu manis, viņš tur nekad nebūtu dzivojis.

-    Tas tālab, ka viņš tev uzmācās tolaik, kad tu biji viņa studente?

Emilija norija asaras un nodūra galvu, ieurbdamās ar acīm sega. Kad Niks jau nodomaja, ka viņa nav dzirdējusi jautājumu, sieviete nobēra:

-   Tā nebija viņa vaina. Mēs ar Žeromu… mums bija… Mēs bijām mīļākie. Viņš man neuzplijās; mums bija romāns. Kad tas nāca ausīs universitātes vadībai, viņu atlaida no darba, un ari ordenis viņu izslēdza no savām rindām. Tas viņu izpostīja. Zinātniskais darbs bija visa viņa pasaule.

Niks atcerējās veco viru ar sirmo matu kodaļu un pūlējās ne- iztēloties izģindušās rokas pieskārāmies Emilijas ādai.

-   Viņš tomēr nedrīkstēja tev pieskarties.

-   Viņš nedrīkstēja man pieskarties, - Emilija atkārtoja. - Tā tas ir. Bet notika citādi, lai ko tu domātu. Es iemīlējos viņā. Es viņu pavedināju, ja vien tā var izteikties. Es biju kā apmāta, es biju nepiekāpīga, un visus atraidījumus laidu gar ausīm. Es pati neaptvēru, ko daru. - Viņa notrausa asaru no vaiga. - Ar laiku viņā ierunājās sirdsapziņa, un viņš mūsu sakaru partrauca. Es biju tā pārskaitusies, ka spēju domāt vienīgi par atriebību. Es ziņoju par viņu tikai spita dēļ. Es iznicināju viņa dzīvi. Un tagad…

54

Strasbūra

Juzdams pazīstamo zudušo cerību smeldzi krūtīs, es pārskatīju papīru. Daži nospiedumi bija tik tikko saskatāmi, citi bija spiesti tik spēcīgi, ka burtu vietā rēgojās tintes plankumi. Dažās vietās, kur mēs nebijām nopulējuši izlietās metāla veidņu malas, papīrs bija pārplēsts. Kad izņēmām lapu no preses, izrādījās, ka krāsa ir stipri izplūdusi. Draham bija taisnība - es varētu iespiest kaut tūkstoš lokšņu, taču tās visas izskatīsies briesmīgi.

Samierinājies ar to, ka pēcpusdiena atkal būs jāpavada neauglīgos pūliņos, es paņēmu vīli. Izliet metāla presformu no grebtas vara plātnes bija viegli, taču es nebiju paredzējis, cik milzīga precizitāte būs nepieciešama. Ja burts atradās kaut par mata tiesu zemāk nekā pārējie, tas tik tikko pieskārās lapai. Ja tas bija augstāks par tādu pašu tiesu, tinte izplūda pa visu papīru. Ta kā burtus izveidoja, ar tērauda štanci iesitot vara plātnē, bija gandrīz neiespējami visus radit vienādi augstus, ja nu vienigi rūpīgi, centīgi novīlējot.

-    Kur ir presformas?

Kaspars pacēla galvu. - Vai somā nav?

Es ieskatījos somā, ko Drahs bija atnesis no Dricēna mājas. Tā bija gandrīz tukša, un tajā mētājās vienīgi daži nevajadzīgi svina kluči.

-   Varbūt tu tās noliki uz darbagalda?

Izrakājos pa papīra, instrumentu, vara plātņu un nederīgo lējumu jūkli, kas mētājās uz darbagalda, es tomēr neko neatradu.

-    Vai tu droši zini, ka atnesi atpakaļ?

Viņš paraustīja plecus. - Man likās, ka jā.

Tieši tas man riebās, strādājot kopā ar Kasparu. Ja viņam kaut kas nelikās svarīgs, tad viņš tam vispār nepievērsa uzmanību, un nekādi pārmetumi tur nelīdzēja.

-   Tu noteikd būsi atstājis tās presē.

-   Tā varētu būt, - viņš piekrita.

-    Es taču lūdzu tās atnest šurp!

Dricēns jau nedēļu gulēja slimības gultā, un viņa māja bija kļuvusi par caurstaigājamo sētu bažīgiem radiniekiem, ziņkārīgiem draugiem un kreditoriem, kas baidījās vairs neredzēt patapināto naudu.

-Ja kāds tās ieraudzīs, mūsu noslēpums nāks gaismā.

-    Es aizslēdzu durvis.

Negribējās strīdēties ar Kasparu, jo mēs tai gadā jau tāpat plē- sāmies uz nebēdu. Es uzgriezu viņam muguru un paraudzījos ārā pa šķūņa durvīm, ievilkdams plaušās decembra gaisu, lai remdinātu sakarsušo prātu.

Pagalmā stavēja zēns. Sākumā es to noturēju par klaidoni vai zagli, taču zēns nebēga, kad iznācu pagalmā ar viņu aprunāties. Ieskatījos ciešāk un attapu, ka pazīstu viņu - tas bija Hansa Din- nes kalpu zēns. Izskatijās, ka tas skrējis visu ceļu no Strasburas.

-   Vai tevi sūtīja Dīnne? - ēs uzsaucu, stāvēdams durvīs.

Puika palocīja galvu. - Viņš lika pateikt, ka Dricēna kungs ir

viņsaule.

Ieslīpās sienas un nošķelta jumta kore padarīja māju līdzīgu zārkam. Slēģi bija aizvērd, un spraugās neredzēja ne gaismas stariņa. Mēs ilgi stāvējām uz sliekšņa, līdz kalps mūs ielaida namā.

Tur oda pēc etiķa un sveķiem, jo pavardos bija dedzinātas priežu skaidas.

-   Ej lejā un atrodi presformas, - es izrīkoju Kasparu, pasniegdams atslēgu, ar kuru mēs atdarījām pagrabu. - Ari skrūves izņem.

Lai nepieļautu, ka viena vienīga kļūda izbojā visu lapu, mēs pirmīt bijām nosprieduši sadalīt tekstu atsevišķās loksnītēs, pa vienai uz katru rindkopu, un tad loksnes saskrūvēt kopā, veidojot vienu lielu plāksni.

-    Kur iesi tu?

-   Atdot pēdējo godu.

Es paņēmu sienā iesprausto sveci un devos augšā pa čīkstošajām kāpnēm. Uz sienām drebuļoja ēnas. Kad iegāju telpā, manī iezidās ducis acu pāru - pie guļamistabas durvīm drūzmējās sērotāji un kalpi. Visi šķita vienoti mēmā apsūdzībā. Lielākoties viņi bija sapulcējušies ap druknu sievieti baltā plīvurā - Dricēna sievu, tagad jau atraitni - un vīrieti, pie kura viņa pieķērusies, proti, viņa brāli Jorgu.

-   Dricēna kundze, nāku apliecināt, cik liela nožēla… - es iesāku, noņēmis cepuri.

Ieraudzījusi mani, viņa tai pašā acumirkli atrāvās no pārējiem un klupa man virsū.

-    Tas ir tavs darbs! - viņa spiedza. - Tavs un tava drauģeļa pirksts! Viņš bija labs virs, godīgs vīrs, bet tu iekārdināji viņu ar savām burvībām. Ja vien no šis dienas ir kāds labums, tad tas ir tāds, ka tev pār viņu vairs nebūs varas. Kad Andrēasu guldīs zemē, tu man atdosi visu viņa naudu līdz pēdējam penijam!

Pār mani bira sitienu krusa. Svainis apķēra sievietes vidukli un atrāva viņu nost.

-   Ej pie sava vira, - viņš pavēlēja. - Es to nokārtošu. - Svainis gandrīz iegrūda atraitni guļamistabā. Pa atvērtajām durvīm es gultā zem pārklāja redzēju Dricēna līķi.

Jorgs aizvēra durvis un uzmeta man viltīgu skatienu. Es viņu reizi vai divas biju sastapis, viesodamies šai namā, un man viņš uzreiz neiepatikās. Tas bija maza auguma uzkumpis virs ar apaļiem vaigiem un strupu zodu, kas atgādināja kroplu kāju.

-    Viņai uznākusi histērija, - Jorgs paskaidroja bez mazākās līdzjūtības balsī. - Tas ir saprotams. Šādos brīžos veikala darīšanas labāk kārtot ar vēsu pratu.

-   Jūsu brālis ir miris, - es atteicu. - Darīšanas var pagaidīt.

-   Es ar Andrēasu aprunājos, pirms viņš izdzisa. Brālis pastas- tīja man par jūsu pasākumu un nožēloja vien to, ka viņam neizdosies ar savām acīm ieraudzīt tās milzīgās bagātības, ko jūs ievāksiet. Viņš novēlēja man savu daļu jusu pasākumā.

-   Ja viņš tā sacījis, tad slimība jau bija aptumšojusi viņa prāti- ņu, - es attraucu. - Taču mēs varam to apspriest citudien. Es nācu apraudāt Andrēasu.

Tas bija tiesa. Es nenoliedzu, ka biju spēlējis uz viņa alkatības jūtām un pamudinājis viņu iesaistīties pasākumā, no kura lielāks labums atlēktu man, nevis viņam. Taču Dricēns bija tirgotājs un spekulēja, kad redzēja tādu izdevību. Kā viņš atrada naudu šim nolūkam, tā bija viņa darīšana. Taču es par viņu sēroju kā par aizgājušu cilvēku.

-   Es iešu. Man nebija nodoma sadusmot viņa ģimeni šajā bēdu stundā.

-    Jūs sadusmosiet mani stipri vairāk, ja neklausīsieties, ko saku, - Jorgs brīdināja. - Es zinu, cik naudas Andrēass apracis jūsu plānā, lai gan viņš tā ari neprata paskaidrot, ar ko jūs esat izpelnījušies tadu viņa uzticību.

-   Tad jūs to nemūžam neuzzināsiet. Viņa nauda, viņa noslēpumi paliek mūsu pasākumā.

-   Tad man jāieņem viņa vieta.

-   Man ir Andrēasa parakstīts līgums, ka viņa nāves gadījumā mantinieki nesaņems neko līdz pat pasākuma beigām. Turklāt viņš vēl palika man parādā.

Es nespēju noticēt, ka biju spiests tā runāt, kamēr nelaiķa miesas vēl nav atdzisušas.

-   Vai jus gribat, lai viņa sieva paliek bez iztikas līdzekļiem?

-    Par viņu atbildīgs esat jūs, nevis es. Viņa paliks tukšā tikai tad, ja jūs to pieļausiet.

-   Tad es došos uz tiesu! - Jorgs jau pacēla balsi. - Visi jūsu un Andrēasa noslēpumi nāks gaismā, un par to runās visa pilsēta. Jūs mani nekādi neaizkavēsiet.

Es sastapu Kasparu ārā. - Vai dabūji presformas?

Viņš pasniedza man smagu somu. - Es ari izņēmu skrūvi no preses. Neviens nenojautīs, kādam nolūkam tā domāta.

-   Ar laiku var noskaidrot. Dricēna brālis solījās mani izvazāt pa tiesām.

-   Lai! Pie dzīvības vēl ir tikai četri vīri, kas zina visu noslēpumu. Zaspahs un Dinne mūs nenodos.

Tas gan bija vājš mierinājums. - Jādodas mājup. Jorgs Dricēns par varitēm grib noskaidrot, ar ko mēs nodarbojamies. Es nebūtu pārsteigts, ja viņš ielauztos mūsu darbnīcā visu izošņāt.

Mēs aizņēmāmies zirgu Kasparam un tumsā jājām atpakaļ uz Senarbogastu. No jājiena man atmiņā palicis vienīgi vēsais gaiss un zirgu sviedri. Tiklīdz nonācām mājās, es sabikstīju kalvē uguni un aizdedzināju visas lampas un sveces, kuras vien atradu. Ar Draha palīdzību es pārmeklēju šķūni un saliku vienuviet visus izlējumus - ikvienu presformu, ikvienu svina kripatiņu, ikvienu metāla gabaliņu, kurā bija atliets kāds burts. Es sametu visus atradumus dzelzs tīģelī un uzliku uz uguns. Vienīgās, kas paglābās no šā likteņa, bija gravētās vara plātnes. Tās es ietinu maisā un apraku pagalmā zem akmens. Tās bija pārāk vērtīgas un nedrīkstēja iet zudībā.

Es piebēru ugunij ogles un uzpūtu stipri kvēlojošu liesmu. Presformas kļuva mīkstākas. Sīkie burtiņi izplūda, izkusa un kā asaras notecēja gar metāla virsmu.

-   Vai tās ir mūsu uzņēmuma beigas?

Kad es paraudzījos uz Kasparu, viņš stāvēja pārāk tuvu ugunij, un pār vaigiem viņam irdzēja sviedru lāsītes. Es iegrūdu tiģe- ll biguli un sakašāju kādu metāla klucīti, kas neparko negribēja kust.

-   Pat ja mēs atkratīsimies no Jorga Dricēna, kas mums paliek? Māksla, kuru nevaram izmantot, un uzņēmums bez kapitāla, tikai ar parādiem. Ennelina, spoguļi un tagad vēl Dricēns… visas mūsu ieceres beidzas ar pilnigu sabrukumu.

Cieši lūkodamies tīģeli, es vēroju, kā beidzamās metāla kripatas pārvēršas viendabīgā masā. Atmiņā atausa Dricēna atraitne. Tas ir tavs darbs!

Es pacēlu acis. Draha vairs nebija.

Mani pārņēma panika. Vai viņš mani pametis? Vai esmu aizdzinis viņu prom ar savām neveiksmēm? Es izskrēju no kalves un steidzos uz kūd.

Kaspars tur bija noliecies pār stūri novietoto presi. Atvieglots es atslīgu pret durvju stenderi. Stāvēdams ar muguru pret mani, viņš izņēma vara plātni un iestiprināja to darbagalda skrūvspīlēs. Pēc tam viņš no instrumentu plaukta paņēma smalku metāla zāģīti.

-   Es taču liku tev savākt visas plātnes, lai varu tās ierakt zemē!

Drahs pat acis nepacēla. - Tā nav tava.

Piegājis klāt, es aplūkoju plātni ciešāk. Lampu gaisma iespīdēja virsmā iegrieztajās rievās, veidojot lauvu un lāču bara attēlu.

-    Šī bija plātne, ar kuru es iespiedu zvēru desmitnieku. - Drahs piespieda zāģa asmeni pie plātnes malas un lēni pavilka. Pašķīda dzirksteles.

-   Ko tu dari? Šīs plātnes iznīcināt nav iemesla. Tā ir tava māksla!

Zāģis iekodās plātnē, un tās malā parādījās robaina plaisa.

-   Es to neiznīcinu. Es to pārtaisu. Mums vajadzēs vairāk naudas, lai turpinātu izkopt tavu mākslu. Es varu atkal pārdot kārtis. Lielu naudu gan tās neienesīs, bet pagaidām iztikšanai būs gana.

-    Tu man apgalvoji, ka puses plātņu vairs nav. Un tagad tu sadali gabalos arī šo.

-    Šī kārts ir visu pārējo summa. - Kaspars piespieda plaukstas plātnei, aizsedzot dažādas tās daļas. - Te ir viena. Te otra, trešā. Es varu to sadalīt gabalos un pēc tam salikt kopā, izveidojot jebkura numura kārti.

Es apviju viņam rokas un piekļāvu sev klāt. Viņa augums bija silts, tieši man radits. Es viņu mīlēju.

Tajā brīdī manī iedziedājās eņģelis. To, ko Kaspars izdarīja ar kārts plātni, es varu izdarīt ar indulgencēm.

Sadalīt un sākt no jauna.

55

Strasbūra

Televizorā, kas stāvēja uz galdiņa, bez skaņas mijās kara un sēru apdvestas ainas. Niks vērās tajās kā nolēmēts. Ziņa par brāļa Žeroma bojāeju bija viņu paralizējusi no galvas līdz kājām.

Bija jāizraujas no stinguma. Viņš paķēra pulti un izslēdza televizoru.

-   Mums jādodas prom.

Balsī jautās neparasta noteiktība, steiga, kādu agrāk viņš nebija sevi manījis. Viņa enerģiskums uzjundīja arī Emiliju.

-   Uz kurieni? Mums nav kur iet.

-   Sāksim ar to, ka dosimies prom no šejienes. Televīzijā sacīja, ka šāvienus Žeroma kaimiņi dzirdējuši pēcpusdienā. Vainīgie ir tikai dažu stundu attālumā.

-   Vai viņi mums sekojuši?

-   Tieši Žeroms ieteica mums doties uz Strasbūru. Viņš parādīja mums ex libris, izstāstīja to notikumu ar Lotringas grāfu. Viņš noteikti ir uzminējis, ka atbraucām šurp. Ja viņš izstāstījis to vajātājiem…

Abi nokāpa vestibilā un izgāja uz ielas. Niks nepamanīja melnu Audi, kas bija novietots otrpus ielas pretī viesnīcai. Sniegputenis šķita nedaudz pierimis, lai gan zem laternu spuldzēm joprojām redzēja virpuļojam pārsliņas. Sniegs bija sabiris krietni biezā kārtā un gurkstēja viņiem zem kājām, kas atstāja dziļus pēdu nospiedumus. Apgājuši apkārt katedrālei, viņi iegriezās kādā sān- ieliņā. Niks paraudzījās atpakaļ, taču nevienu neredzēja. Veikaliņi bija slēgd, strādnieki devušies mājās.

Dažas ieliņas tālāk viņi uzgāja nelielu bistro, kurā varēja ieturēt vakariņas. Telpa bija tikai pa pusei pilna, taču pēc dzestrās vientulības ielās te bija omulīgi un patīkami, dega sveces un gaisā virmoja zālīšu, apceptas gaļas un vīna dūmakainais aromāts. Viņi apsēdās pie galdiņa aiz koka staba, kas aizsedza skatu no ielas, bet ļāva saredzēt ārdurvis, un pasūtīja vin chaud un tartiflet- tes'°. Citos apstākļos tas butu ideāls romantiskais vakars - sveču gaisma, karstvīns, zem mazā galdiņa saskarušies ceļgali. Taču to- brid šāda tuvība šķita kārtējais rājiens, izsmiekls, ko viņiem veltīja pasaule, kas abus pametusi.

Niks grozīja glāzi uz galda un vērās nogulsnēs. - Ateldinam taisnība. Es nezinu, ko tas viss nozīmē, bet tas ir neprāts.

-   Kādam tas noteikti nozīmē daudz, - Emilija iebilda. -*- Ja mēs nebūtu uz pareizā ceļa, mūs tagad necenstos apturēt.

-    Mēs neatradīsim Džilianu. - Vārdi atstāja mutē rugtu pec- garšu. - Es esmu panācis vienīgi to, ka cits pēc cita iet bojā cilvēki. Brets, doktors Haltungs un tagad ari brālis Žeroms.

-    Brāļa Žeroma nāvē vainīga esmu es, - klusi izlaboja Emilija. - Ja es nebūtu tevi turp aizvedusi, viņš netiklu iejaukts šai neprātā.

-Ja es nebūtu tevi atvedis šurp, tu vispār nebūtu te iejaukta. - Niks sažņaudza vīna glāzes kājiņu tik stipri, ka tā gandrīz sasprāga.

Viņš pacēla galvu. Emilija nešķita dzirdējusi pēdējos vārdus - viņa nekustīgi, bezkaislīgi vērās pāri viņa plecam. Niks jau gribēja pagriezdes un palūkoties, ko Emilija ievērojusi, taču viņa satvēra sarunu biedra roku.

-   Nekusties! Trīs galdiņus tālāk tev aiz muguras sēž vīrs, kurš jau piecas minūtes nenolaiž no mums ne acu.

-   Kā viņš izskatās? - Nikam uzmācās jau pazīstamais spēcīgu baiļu vilnis.

-   Tumsnējs, plecīgs. Kumps deguns. Varētu būt itālis. Ienāca, bet mēteli nenovilka.

Niks pameta ašu skatienu uz spoguli apzeltītā ietvarā pie sienas, bet nevarēja noteikt, par kuru svešinieku Emilija runa. Viņš drudžaini domāja.

-    Man radās kāda ideja. - Niks bija sasprindzinājis visu ķermeni, jo baidījās, ka ik bridi mugurā var iespiesties pistoles stobra gals. Viņš cieši lūkojās Emilijā, lai nomierinātos. - Pēc brīža uzsāksim skaļu ķīviņu. Tu raudādama aizskriesi uz tualeti, un es izbrāzlšos ārā pa durvīm. Atstāsim somu tepat un tad redzēsim, ko viņš iesāks.

-   Ja nu viņš skries tev pakaļ?

-   Tad tu skrien šurp.

-    Un ja nu viņš vajās mani?

-    Kliedz, cik spēka. Es uzreiz būšu klāt. - Niks satvēra sievieti aiz plaukstas locītavas. - Gatava?

Emilija palocīja galvu. Piepeši viņa pietrūkās kājās.

-    Kā tu uzdrīksties mani tā apvainot?! - viņa iesaucās. Telpā noklusa apmeklētāju čalas un trauku un galda piederumu šķin- da. Pat Niks izbijās. - Tev nav ne jausmas, kā jūtos es!

Viņa nikni palūkojās apkārt, pameta rokas gaisā un aizskrēja uz tualed. Niks bridi sēdēja kā ar ūdeni apliets, bet tad atgrūda krēslu tā, lai butu labi saskatāma soma, kas karājās uz atzveltnes. Viņš nometa uz galda divdesmit eiro naudaszīmi un, iedūris skatienu grīdā, platiem soļiem devās uz ārdurvju pusi.

Iekams durvis aizvērās, Viņš dzirdēja, kā gar grīdu nošvīkst krēsls, no kura strauji pieceļas apmeklētājs. Niks aizskrēja pa nomīdīto ietvi līdz tuvākajam stūrim un paraudzījās atpakaļ uz bistro.

Gandrīz tajā pašā mirklī durvis atkal atsprāga vaļā, un ārā lieliem soļiem iznāca masīvs vīrietis garā melnā mēteli. Laterna virs durvīm ietina viņu dzeltenā gaismā, un tajā Niks saskatīja tum- sus matus, melnīgsnēju ādu, boksera degunu un savu mugursomu, kas kuļājās vīrieša sažņaugtajā dūrē. Šajā cilvēkā jautās kaut kas pazīstams - vai tik tas nebija redzēts noliktavā Beļģijā? Stāvēdams uz ielas, vīrietis aši palūkojās uz abām pusēm, izvilka no kabatas atslēgas un piespieda kaut ko delnā. Pretējā ielas pusē melns Audi nozibināja oranžas lampiņas. Uz automobiļa jumta nebija sniega kārdņas, tātad tas pie bistro nav stāvējis ilgi. Niks mēģināja izdibināt, vai salona kāds sēž.

Vīrieds pārgāja pāri ielai un atvēra šofera puses durvis. Niks pieņēma lēmumu. Sniegs zem kājām noslāpēja soļus. Svešais bija uzgriezis Nikam muguru un rakājās mugursomā, acimredzot gribēdams pārliecināties, vai grāmata tajā ir. Soļus viņš izdzirdēja tikai tad, kad Niks jau atradās līdzās. Niks pieliecās un ietrieca dūres pretiniekam vēderā, sakopodams šajā niknajā belzienā visas pēdējās nedēļas piedzīvotās dusmas, bailes un izmisumu. Virietis saguma, un atslēgas nokrita sniegā. Niks paspēra tās zem mašīnas un iegrūda celi pretiniekam sejā. Tad viņš ķēra somu.

Taču Niks bija amatieris, bet pretinieks - profesionālis. Pēc Nika spēriena ar celi viņš salīgojās, taču nenogāzās. Kad Niks tiecās paņemt somu, vīrieša prāvā dūre pašāvās gaisā un sagrāba amerikāni aiz rokas. Nikam likās, ka apakšdelms izlec no elkoņa locītavas. Viss augums nežēlīgi smeldza, viņš kārpījās sniegā, slīdēja un nenoturēja līdzsvaru. Vīrietis nogrūda viņu zemē.

Niks ieelsās, uz bridi viņam aizsitās elpa. Svešais spēra soli atpakaļ. Vienu mirkli Nikam šķita, ka pretinieks pagriezīsies un bēgs, taču viņš tikai parūpējās, lai būtu brīvas rokas. No mēteļa iekškabatas uzbrucējs izvilka pistoli. Prāvajā ķetna tā izskatījās sīciņa.

Tad tā tas beigsies, Niks sprieda. Viņš paliks augšpēdus guļam uz ielas, asinis kausēs sniegu turpat līdzās, kamēr atdzisīs un sasals. Viņš tā arī neuzzinās, kas noticis ar Džilianu, nekad neizdibinās, kādēļ viņš nomirt ieradies šajā ledusaukstajā Francijas nostūrī. Tāda netaisnība aizdeva viņam dusmas.

No nakts tumsas ar kliedzienu izšāvās Emilija un triecās virsū vīrietim. Protams, tik trauslai būtnei nebija viegli izgrūstit no vietas masīvo uzbrucēju, taču viņa apķērās tam ap roku un para- va to lejup, neļaudama tēmēt uz Niku.

Niks pielēca kājās un tvēra pēc pistoles. Plauksta pieskārās saltajam stobram un sažņaudza to uz dzīvību vai nāvi. Kādu brīdi visi tris bija savijušies locekļu un tērauda mudžekli, zvalstoties un grīļojoties sniegā. Tad kaut kas notika. Niks zaudēja līdzsvaru un attapās ar vaigu sniegā. Kads gulēja viņam virsū.

-    Vai neesi savainots?

Emilija notrausās no viņa muguras un piecēlās. Ari Niks jau bija kājās. Saujā joprojām bija pistole, un viņš to turēja aiz stobra kā nūju. Kur palicis pretinieks?

Labu gabaliņu tālāk zem ielas laternas pavīdēja liela ēna. Niks paraudzījās apkārt.

-   Soma palika pie viņa.

-    Pagaidi! - Emilija sauca, bet Niks jau bija meties skriešus. Zem apaviem kraukšķēja sniegs, rokas vēzējās tik ātri, ka viņš teju nejuta pistoles svaru. Uzbrucējs gan bija atlētisks, taču noteikti nebija ātrs uz kājām, un Nikam izrādījās itin viegli turēties līdzi bēglim tukšajās ielās. Melnbaltās pildrežģa mājas tumsā atgādināja skeletus, un aizvērtie slēģi bija kā aklas acis, kam drudžainais skrējiens paliek neredzams.

Vīrietis pameta skatienu par plecu un iespruka neapgaismotā sānieliņā. Sniegā bija skaidri saredzami dziļie pēdu nospiedumi - īpaši te, kur ietve tikpat ka nebija nopēdota. Niks sekoja, aizvien tuvodamies. Zemāk pavidēja melna ūdens vizma; viņš pārskrēja pāri tiltam un pagriezās.

Maju palika arvien mazāk, dodot vietu mauriņam un koku rindai. Labajā pusē varēja redzēt koka cietoksni ar robotām augšmalām un tornlšiem - tas bija bērnu rotaļu laukums. Dzestrais gaiss čerkstēja Nikam plaušās. Taču savu medījumu viņš tagad redzēja skaidrāk, tas atradās labi ja divdesmit pēdu atstatumā. Niks sāpēs sakoda zobus un turpināja skriet.

Starp kokiem visriņķi varēja redzēt ūdeni. Acīmredzot viņi bija nonākuši uz kādas upes saliņas. Pašā salas krastā, prožektoru apgaismota, slējās augstu akmens torņu rinda.

Svešais bija iedzīts strupceļā. Viņš pārgāja soļos un tad rimās iet. Niks slidēdams apstājās uz ledainās takas un turējās krietni atstatus. Viņš pacēla ieroci, un pretinieks pagriezās ar seju pret viņu. Abi klusuciezdami stāvēja sniegā starp kokiem duča soļu attālumā kā duelisti. Taču ierocis bija tikai vienam.

-    Kas tu esi? - Niks sauca. Nakts šķita aprijam viņa vārdus.

Vīrietis neatbildēja. Viņš paskatījās uz. mugursomu, ko pats turēja rokā, un ļāva tai nokrist. Ta noslīga sniegā pie kājām. Kusti- ba piesaistīja Nika uzmanību, un tajā mirklī itālieša roka ieslīdēja kabatā. Niks nevilcinoties pacēla acis. Uzmācās šķebinošas bažas par to, ka pieļauta nāvīga kļūda, un viņš pacēla pistoli. Taču pirksts kavējās uz mēlītes.

Itālietis nebija izņēmis otru ieroci. Tā vietā viņam rokā bija papīra lapa. Pirksti taustīdamies salocīja to vairākās kārtās un sāka plēst gabaliņos.

-    Nevajag! - Niks iesaucās. Zemē kā sīciņš sniegputenis bira papīra kripatiņas. Niks noraustīja pistoli, taču nebija spējīgs aukstasinīgi nošaut cilvēku.

Pāri parkam viņam aiz muguras pārslīdēja spožas gaismas kūlis. Pa upi tuvojās barža, un tās kapteinis acīmredzot neriskēja braukt tumsā. Pēc brīža Niku izgaismos kā aktieri uz skatuves. Viņš nolaida roku gar sāniem, paslēpdams ieroci ēnā. Kā brieži, izskrējuši uz ceļa, viņi - gan Niks, gan svešais vīrietis - stāvēja un nekustējās.

Barža nāca tuvāk. Upe tajā vietā bija tik šaura, ka liellaivas korpuss gandrīz skāra krasta uzbērumu, tās klājs atradās labi ja pēdu zemāk. Prožektoru gaisma pārslīdēja parkam, apžilbinot Niku. Tajā mirklī itālietis lēca. Viņš pārmetās pāri margām un ka akmens nozvēlās uz baržas. Niks pieskrēja pie margām, taču acis apžilbināja spožas gaismas siena.

Aiz muguras gurkstēdami tuvojās soļi. Viņš apcirtās. Pāri parkam skrēja Emilija, pūšot nakts tumsā baltus garaiņus.

-    Kur viņš ir?

Niks parādīja baržu, kas tobrīd iegriezās upes līkumā. - Aizmuka.

Amerikānis piegāja pie somas un apskatīja sniegu ap to. Kad acis pierada pie tumsas, viņš samanīja izbārstītus papīra krikumus. Viņš vienu pacēla. Tas izrādījās parasts biroja papīrs ar nepilnu vārdu uz tā.

-    Kas tas ir?

-   Kaut kas svarīgs. Kad tam zellim vairs nebija kur bēgt, viņš pirmām kārtām iznīcināja šo papīra lapiņu.

Abi notupās sniegā un ar aukstuma drebošām rokām vāca kopā papīra gabaliņus. Paldies Dievam par bezvēju, Niks nodomā- ja. Savākuši visus, cik vien varēja atrast, viņi nokratīja no dem sniegu un sabaza visus Nika mugursomas kabatā. Emilija uz iz- mirkušajām strēmelītēm, kas atgādināja konfeti drusciņas, skatījās ar bažām.

-   Vai tu ceri no tam kaut ko uzzināt?

56

Strasbūra

Mēs saplēsīsim to gabalos un saliksim kopā no jauna.

Atbrīvojis zvērus no vara plātnes plakanā sprosta, Drahs varēja izgatavot jebkuru nepieciešamo kārti. Ja an palika tikai viens dzīvnieks, viņš varēja to drukāt vēl un vēlreiz uz vienas kārts, cik vien bieži gribēja. Tāda kārtība bija ne tikai ideāla - tā ļāva pēc sirds patikas savstarpēji mainīt sastāvdaļas.

Tas nebija nekas jauns. Mēs bijām likuši lietā līdzīgu kartību, sadalot indulgenču plātni četrās rindkopās. Taču toreiz mēs rīkojāmies pavisam piesardzīgi. Kādā pēcpusdienā es saskaitīju indulgencē trīssimt septiņdesmit četras atsevišķas rakstu zīmes. Mēs izliesim katru atsevišķi un saliksim tās kopā, veidojot vienu lapu - līdzīgi kā Baznica vieno kopā tūkstoš dvēseļu.

I Iansam Dlnnem mūsu plāns nepatika. - Ikreiz, kad jums gadās kāda liksta, jūs ne tikai neatrodat metodi, kā to novērst, bet arī radāt desmit citas kļūmes, - viņš mani brīdināja. Taču viņš bija nopelnījis vairāk nekā simts guldeņu par vara plātnēm, kuras beigās radīja mums tādas mokas, tamdēļ es viņa vārdus laidu pār galvu.

Tiesa, arī Kaspars izrādīja netiksmi. - Tu sāc vērsties pret sevi. Tu gribi kāpt kalnā, skaitot oļus. Tu visu savu mūžu uzlabosi šo mākslu, lidz tā kļūs tik izsmalcināta, ka ar to neko nevarēs iesākt.

Bija oktobra beigas, un mēs gājām cauri mežam. Tas līdzinājās iešanai caur uguni - visapkārt visdažādākajās nokrāsās spoži liesmoja vējiņa drebinātas lapas, gan koši sārtas, gan rūsganas, gan dzeltenas, gan oranžas. Atrasties svešā zemē šai laikā bija bīstami.

- Ja ari tev izdosies, var iznākt tieši tāpat kā ar spoguļiem, - Kaspars mani ķircināja.

Niks saviebās. Pilsētas ugunis atmirdzēja no sniega, metot viņa sejā rēgainu nokrāsu. Es lieku kopā gabaliņus. -Tehnoloģijas mums ir. Tātad mums izdosies.

Kopš tās nakts, kad Andrēass Dricēns atdeva dvēseli Dievam, bija noticis daudz. Viņa brālis Jorgs iesūdzēja mani tiesā, pieprasot pieņemt viņu par partneri uzņēmumā, taču zaudēja. Tiesnesis piesprieda izmaksāt Jorgam piecpadsmit guldeņus. Āhenes svētceļojums bija sen pagājis, un relikvijas noglabātas uz vēl sep

tiņiem gadiem. Dažus spoguļus, ar kuriem ļaudis cerēja uztvert svētos starus, biju pārdevis es, taču to skaits nebija liels. Vispirms mēs bijām spiesti labu tiesu metālu pārdot, lai nomaksātu aizņēmumu procentus. Tad mūs piekrāpa baržas kapteinis, peļņu noplicināja upes nodevas, un uz katra soļa pretī stājās Āhenes ģildes. Līdz brīdim, kad pasākums bija galā, iecerētā alvas un svina straume, ko biju sagatavojies pludināt pa Reinu, bija pārvērtusies sīkā urdziņā. Līdzīgu likteni piedzīvoja zelta straume, ko vēlējos iepludināt savā makā. Kad biju par visu samaksājis, atdevis naudu ieguldītājiem, sedzis parādus, tostarp ari atlīdzinājis Jorgam tiesas piespriestos piecpadsmit guldeņus, pāri palika vien niecīgas nogulsnes.

Kaspars necieta, ja viņa izteikumus uzklausa ar vienaldzīgu seju. Viņš izmēģinājās pa trešam lāgam. - Un šai laikā atrasties uz ceļa ir tīrais neprāts. Es dzirdēju, ka pirms nedēļas Breisgava nolīdzināta līdz ar zemi. Ciemats pārvērsts īstā ugunskurā un lopiņi uzcepti uz oglēm. Daži apgalvo, ka ari iedzīvotāji izcepti un apēsti.

Es nodrebēju. Jau mēnešiem laukus ap Strasbūra bija apsēduši mežonīgi klaidoņi, Armagnaken" jeb armaņaki, nabaga nelgas, pārpalikumi no dižās armijas, kas jau gadiem ilgi karojusi viena vai otra hercoga dienestā pa visu Eiropu. Franču karaļa, vācu imperatora un itāliešu pāvesta nešķīstā kliķe bija vienojusies aizsūtīt šos vīrus uz Šveici un ieņemt Bāzeli - karalis gribēja izdabūt tos no Francijas, imperators kāroja pievienot Šveici savai impērijai, un pāvests ilgojās reizi par visām reizēm pielikt punktu koncilam, kurā Enejs ar draugiem jau vairak nekā desmit gadus apspriedās. Šveicieši stājās preti armaņakiem un sakāva tos - taču maksāja par to bargi. Izdzīvojušie bēga lejup pa Reinu un siroja uguns un asiņu vētrā - ļaudis runāja, ka līdzināties tai varētu vien apokalipse. Strasburas apkaimē armijas paliekas ieradās pavasari. Jau daudzi tūkstoši bija nonākuši taisaulē.

Mežs vairs nebija skaists. Es ielūkojos tā dzīlēs, pūlēdamies saskatit, kas slapstās lapotņu biežņā.

- Nik? Kas ar tevi noticis, ellē ratā? Es dzirdu visādas nejēdzības.

Urtreds Nekromants soļoja savā kambari šurp un turp gar kamīnā iedegtu rūcošu uguni.

Vienradzis sapīts rātni stāvēja stūrī.

-   Garš stāsts. Man būs vajadzīga palīdzība.

-   Kur esi?

-   Strasbūrā.

-   Vai tas ir Kentuki pavalsti?

-   Francijā.

-   Skaidrs. - Urtreda sejas vaibstos bija sastingusi drūma grimase. - Ēē, es patlaban atrodos samērā tālu no Francijas.

-     Man būs vajadzīgs augstas izšķirtspējas skeneris un platjoslas interneta pieslēgums. Cik vien ātrs iespējams. Tu varbūt kadu zini.

Urtreds padauzīja ar zizli pa akmens grīdu. Pašķīda zilas dzirksteles. - Bāc, Nik, tev vieglāka uzdevuma nav? Cik tur šobrīd pulkstenis?

-    Deviņi vakarā, - Niks paziņoja.

-    Nekā forša te nav, Nik. - Klusuma bridis un īgna nopūta. - Labs ir. Es paraudzīšu, vai man kontaktos nav kads franču datu centra vadītājs, kurš mokās ar bezmiegu un dikti mīl tos, kas bēg no taisnās tiesas. Nekur neaizej.

Kad Urtreds nozuda dūmu mākonītī, Niks noņēma austiņas un atrāvās no klēpjdatora. Zirnekļu tīkliem klāto Nekromanta torņa sienu un virpuļmigliņu vietā acu priekšā parādījās pagrabstāva bāra tumši sarkanās sienas un cigarešu dumi. Bārs atradās netālu no Senžana krastmalas. Nikaprāt, bāra apmeklētāji bija ne mazāk ērmoti kā "Gotu midzenī" sastaptie tēli - caurdurtas visas pieejamās vietas uz ādas, mati nokrāsoti sarkani, violeti vai zaļi, tērauda ķēdes sakārtas ap kaklu un vidukli. Neviens neizskatījās tads, ka būtu ieradies izmantot bezmaksas bezvadu interneta priekšrocības.

-    Vai šis tiešām būtu piemērotākais bridis datorspelitēm? - pukojās Emilija. Viņa sēdēja blakus uz apdriskāta polsterēta soliņa un malkoja ]ack Daniel's viskiju ar kolu.

-   Vai tu zini saukli: 'Tīkls ir dators"?

Viņa papurināja galvu.

-   Cilvēku pasaulē šāds tīkls ir Rendals, - Niks turpināja. - Urtreds. Ja vien mums kāds var palīdzēt, tad Rendals varbūt pazīst tādu cilvēku.

-   Nesaprotu. Mums te jau ir interneta pieslēgums.

-    Tas ne tuvu nav ātrs. Piedevām mums nepieciešams noske- nēt attēlus. Ar mobilā tālruņa kameru tas nav iespējams.

Klēpjdatora ekrānā, kā no gaisa nokritis, uzradās Urtreds. Niks atkal uzlika austiņas un pulējās neievērot ņirdzigās sejas visapkārt.

-    Rokā ir! - Urtreds lielījās. - Vai esi dzirdējis par pilsētu ar nosaukumu Karlsrūe?

-Nē.

-    Atrodas Vācijā. Ja timeklis nemelo, tā ir apmēram stundas attalumā. Hochsclīule fūr Gestaltung. Kaut kada tehniskā augstskola. Tur uzmeklē vienu meiču, datorzinātņu katedras darbinieci Sabīni Frimani. Viņa tev parādīs, kur jāiet.

Niks saminstinājās. - Vai bez mašīnas tur var nokļūt?

-    Kas es tev esmu? Kaut kāds šveicars? - Urtreds piegāja pie lielas grāmatas, kas atvērta stāvēja uz pults ērgļa veidolā un balstījās uz izplesdem putna spārniem. - Te teikts, ka bez desmit desmitos no Strasbūras adet Frankfurtes vilciens, kas pietur Karlsrūe. Varbūt vēl liksi man noskaidrot, kurš tur ir restorānvagons?

-    Nekas, paši atradīsim. - Niks pasniedzās pēc datora vāka, gatavodamies to aizvērt. - Tomēr tev būs jānokārto vēl kāds jautājums.

Lai vai kādas briesmas mājoja mežā, galamērķi mēs nonācām neskarti. Šletštate bija neievērojama pilsētiņa divdesmit jūdžu attālumā no Strasbūras, Ilas upes krastā. Kā ikviena pilsēta tajos laikos, tā dzīvoja aplenkumā. Pie sienas dežurēja gvardi, un vārti atvērās tikai tad, kad varējām pierādīt, ka nenēsājam ieročus. Mūsu gājienam pa līkloču ieliņām un augšup pakalna uz baznīcu sekoja neuzticības pilni skatieni.

-   Vai esi ievērojis, ka zeltkaļi allaž ierīko darbnīcas netālu no baznīcām? - Drahs igni jautāja. - Jēzus sludināja nabadzību un atteikšanos no pasaulīgās mantas.

-    Klusāk! - es brīdināju. - Pietiek jau ar to, ka šejienieši mūs notur par armaņaku izlūkiem. Mums nav vajadzīgas tavas Brivā Gara ķeceru idejas.

Meklēto mēs atradām nama ar slīpu jumtu un sarkanu apmetumu starp karkasa sijām. Interjers lielākoties bija labi pazīstams un agrāk redzēts citās zeltkaļu darbnīcās - darbarīki pie sienas, kārbiņas ar pērlītēm un stieplēm, mirdzošs šķīvis skapītī aiz restēm, dzīvsudraba un karstā metāla nogulsnes.

Taču tas viss nebija svaigs. No krāsns mājas dziļumā nepluda dūmi, laktas klusēja. Zeltkaļiem tic bija liesi laiki - zeltu vairs nedabūja apstrādāt, jo tas tika glabāts zem matračiem un grīdas dēļiem.

Es uzgulu tukšajai letei un paraudzījos dziļāk. Uz ķeblīša sēdēja virs, citu aiz cita vilka nost gredzenus, kas bija uzvērti uz stienīša, un tos spodrinaja.

-    Vai jūs butu Gecs? - es taujaju.

Viņš pamāja. Apmēram trīsdesmit gadus vecajam vīrietim bija biezi tumši mati un vāja seja.

-   Es esmu Strasbūras zeltkaļu ģildes biedrs. Esmu redzējis jūsu darbu. Piespraudi, Kristus uz krusta. - Tā bija piederējusi An- dreasam Dricēnam. Pēc viņa nāves brālis bija to aiznesis uz Dīn- nes darbnīcu pārdot. Slepus ievācot ziņas, es biju noskaidrojis meistara vārdu. - Uzraksta burti bija smalki. Gaužām precīzi.

Viņš klusēdams noklausījās uzslavā.

-    Pieņemu, ka jūs iesitāt burtus ar štancēm, - es turpināju.

Aizdompilns skatiens. Es sapratu un teicu: - Es nevēlos nozagt jūsu noslēpumu. Es vēlos to nopirkt. - Tad es novietoju uz letes zuteni ar monētām. - Gribu, lai jūs man izgatavojat štanču komplektu, tadu pašu kā jums.

Gecs nopētīja zuteni, taču neskārās tam klāt.

-    Es varu uztaisīt jums štances. - Viņš pavilcinājās. - Bet ne tieši tādas pašas, kādas ir man.

-    Kā to saprast?

Zeltkalis rūpīgi izvēlējās vārdus. - Jus gribat štances, kas metālā iesitis burtus pa vienam. Man tādu nav.

-   Bet piespraude…

-   Jūs varat pārmeklēt manu darbnīcu no augšas līdz apakšai, taču neatradīsiet nevienu štanci ar atsevišķu burtu.

Es no sirds pūlējos atsaukt atmiņā rakstu uz piespraudes. -Jūs taču neiegravējāt ar roku?

Viņš pastūma naudas zuteni man atpakaļ. - Labāk tomēr nestāstīšu.

Sarūgtināts un apjucis, es jau dzīros doties prom. Taču zelta mirdzums skapi mani aizkavēja. Es paraudzījos cauri rūtīm ar svina dzīslojumu.

-    Vai drīkstu apskatīt šo kausu?

Šaubas viņa sejā bija labi redzamas - taču zutenis vēl atradās uz letes un es varēju būt viņa vienīgais klients šai nedēļā. Viņš atslēdza skapi un pasniedza man kausu. Tas bija apmēram sešas collas augsts, ar kāju, kas uz leju paplatinās, un granāta rotājumiem iekšpusē. Kausa pamatni apjoza pants no Jāņa evaņģēlija.

Es to kādu brīdi aplukoju, ar pirkstu galiem iztaustīdams asās maliņas. Līnijas bija pārāk taisnas, pārāk skaidras, tādas nevarēja iegravēt ar roku. Tās noteikti ir iespiestas metālā. Tomēr Gecs apgalvoja, ka viņam nav štanču ar burtiem.

Es noliku kausu un paņēmu zuteni.

-   Tencinu.

Taksometrs apstājās, un viņi izkāpa pie Hochschule fūr Gestal- timg ēkas. Tumsā Niks saskatīja vienīgi neskaidru četrstūrainu, visnotaļ praktisku celtņu puduri koku ielenkumā. Sabīne Frima- ne stāvēja pie ārdurvīm un gaidīja. Tā bija šmauga sieviete ar zilām acīm, brūni iedegušu seju un īsiem gaišiem matiem, kas spurojās ap ausīm. Lai arī ārā bija auksts, viņai mugurā bija tikai olīvzaļa veste un platas bikses ar vairākām milzīgām kabatām.

-Apkārtstaiga ieradies, - sieviete uzrunāja amerikāni. Viņas angļu valoda bija nevainojama, taču izrunā jautās skandināvu akcents. - Vai ceļojums pagāja labi?

Sabīne veda ciemiņus ēkā. Pat tik vēlu vakarā gaiteņos mudžēja no studentiem. Viss bija silts, spožs un tīrs - Niks pirmo reizi daudzu dienu laikā jutās dk droši.

-    Rendals man pastāstīja, kas jums nepieciešams.

Viņa atslēdza durvis ar atslēgu, kas riņķī karājās pie jostas, un ielaida viesus nelielā telpā bez. logiem. Tajā atradās plastmasas saliekamais galdiņš, un uz tā bija novietots datora monitors un skeneris.

-   Skenera izšķirtspēja ir divi tūkstoši četri simti punktu vienā collā, un datoram ir tiešais pieslēgums i-21 datu tiklam.

-Jauki. Vai varam sākt ar skeneri?

Sabīne pacēla vāku un izstiepa roku. Viņai par neslēptu pārsteigumu, Niks no mēteļa izņēma kaudzīti ar apsveikuma kartītēm.

-    Vai esi aizmirsis kāda dzimšanas dienu?

Niks apgrieza vienu kartīti otrādi. Uz spīdīgās sarkanās virsmas kā mozaīka bija salīmētas sīciņas papīra druskas.

-    Mums bija vajadzīgs liela kontrasta atstarojošs fons. Neka cita dzelzceļa stacijā nopirkt neizdevās. - Par laimi, vilciens bija diezgan tukšs, un tikai daži pasažieri izbrīnīti vēroja, kā viņš ar Emiliju visu ceļu pavadīja, līmējot uz atklātnes papīra gabaliņus. - Tā mums būs vieglāk noskenēt.

Sabīne novietoja apsveikuma kartītes uz skenera un aizvēra vāku. Aparāts atdzīvojās un iedūcās, zem vāka aizslīdēja zaļas gaismas strēle. Uz ekrāna parādījās krietni palielināts apsveikuma kartītes otras puses attāls.

-   Tā, tagad augšupielādēsim to. - Niks apsēdās metāla krēslā. - Nu gan būs interesanti.

-    Kā mēs to darīsim? - Sabīne paliecās pāri viņa plecam un nopētīja ekrānu.

-   Mēs augšupielādēsim šos attēlus uz serveri, kurā uzstādīta mana programma. Tā paņems papira gabaliņus un pārveidos atsevišķos attēlos. Pēc tam programma noteiks katra attēla malu aprises, burtu vai vārdu fragmentus un mēģinās salikt to visu kopā. Kā bilžu mīklu.

Emilija paskatījās uz datoru, it kā tas butu citplanētiešu ražojums. - Vai ar tavu klēpjdatoru to nevarēja paveikt?

-    Datu skaits, kas jāapstrādā šādos procesos, mājas datoram ir pārāk liels. - Niks atvēra timekļa pārlūku un ierakstīja adresi. - Tas būtu tikpat grūti kā noteikt visus iespējamos šaha spēles iznākumus, ja uz galdiņa ir tūkstošiem pilnīgi atšķirīgu kauliņu. Apstrāde jāveic uz lielajiem centrālajiem serveriem. Šajā gadījumā tie pieder cilvēkiem, kas finansē manus pētījumus.

-   Kas de ir?

-FIB.

Pat Sabīnes ledainajai savaldībai bija robežas.

-   Tu gribi ielauzties FIB datorsistēmā? No šejienes?

-   Es nekur negrasos ielauzties. Es pieiešu pie galvenajām dur-, vlm un uzrādīšu lietotāja vārdu un paroli.

Sabīne piesardzīgi palūkojās uz viņu. - Rendals minēja, ka tev šobrīd ir zināmas nesaskaņas ar policiju.

-   Ar Ņujorkas policiju. Bet FIB nodaļa, kas finansē manu darbu, atrodas stipri tālu no tiem, kas dzenas pakaļ ļaundariem. Ja mums paveiksies, tad labā roka vēl nebūs informēta par to, ko darījusi kreisā. Manuprāt, vismazāk tiek gaidīts, ka es parādīšos šajā sistēmā.

-   Tam varētu būt dibināts iemesls. - Emilija sakrustoja rokas uz krūtīm un aizgāja līdz telpas pretejai sienai. Sabīne uzmeta skadenu te vienam, te otram.

-   Varbūt atnest kaut ko dzeramu?

-   Kādu dzērienu ar kofeīnu. Nakts solās būt gara.

Sabīne izgāja. Pēc neilga brīža Emilija atkal nostājās blakus, lai paraudzītos, ko Niks dara, un ar pārsteigumu atklāja, ka no- skenētā attēla vietā ekrānā parādījies biezs mežs, cauri kuram Niks vada vienaci pelēkā apmetnī un ar bronzas bruņucepuri galvā.

-    "Gotu midzenis"?

Niks pat nepacēla acis. - Mūsu vajātājiem pagaidām ir izdevies izsekot ikkatram mūsu solim.

Emilija pamanīja, ka pirkstiem, kas žņaudzīja datorpeli, bija pilnīgi balti kauliņi.

-   Es negribu, lai Sabīni piemeklē tāds pats liktenis kā brāli Že- romu, ja mums sadzen pēdas ari te, - Niks turpināja. - Tāpēc es iešu pa garo apkārtceļu.

Apkārtstaiga iznāca izcirtumā, kura vidū slējās milzīgs, sens ozols. Tā zari nokarājās zemu, un sakaltusi miza bija slimības izvagota. Apakšā gluži ka kabeļi vijas mezglainu sakņu mudžeklis.

-   Tomēr atnāci. - Aiz koka parādījās Urtreds Nekromants. Viņa balsī bija dzirdama vilšanās.

-   Vai tev izdevās? - Niks pajautāja.

-   Vai es tev esmu stāstījis par to, kā mani, sešpadsmit gadus vecu jaunekli, apciemoja FIB? - Urtreds pētīja lapas uz kāda zema zara. - Tas nebija jaukākais brīdis mana mūžā.

-   Tev nav nekas jādara, tikai jānogādā mani pie ieejas durvim.

-    Viss ir nokārtots. - Urtreds norādīja uz resnu ozola sakni, kas sadalījās uz pusēm kā šķelts kustoņa nags. Tā bija pavērusi zemi, stakle atstājot trijstūrainu bedrīti. - Lec nu iekšā!

Apkārtstaiga lēca. Kad bedre aprija viņu, ekrāns iegrima tumsā. Niks gaidīja, kad kaut kas notiks. Zaļā lampiņa datora tīkla kartē drudžaini mirguļoja, bet ekrāns joprojām bija melns. Vai Rendals nošāvis greizi?

-   Vai te kaut kam jānotiek? - Emilija apvaicājās.

-   Es liku viņam uzstādīt drošu savienojumu ar FIB serveriem Vašingtonā. Jācer, ka tā mēs paliksim neredzami. - Niks pabun- goja ar pirkstiem pa galdu un nenolaida acu no ekrāna. Taču tajā bija vienīgi viņa paša atspīdums. - Ja mēs tur vispār iekļū- sim.

Tad parādījās zils fons ar valsts ģerboni un vārdiem "Federālais izmeklēšanas birojs" virs tā. Niks nekad nebija domājis, ka šis attēls varētu izraisīt tadu prieku. Viņš ievadija paroli un aizturēja elpu.

Parole pieņemta

Pēc tam parādījās vienkāršs mapju un failu saraksts. Niks ieklikšķināja ekrānā un ierakstīja faila nosaukumu. Tīkla pieslēguma lampiņas mirgoja kā neprātīgas, un ekrānā sāka stiepties zaļa josla - fails augšupielādējās.

-   Cik ilgi būs jāgaida? - Emilija jautāja.

-   Augšupielāde ilgs apmēram pusstundu. Pēc tam… - Niks paraustīja plecus. - Programma paredzēta darbam ar pamatīgu blāķi sadriskāta materiāla, tāpēc vienu lapu droši vien apstrādās diezgan ātri. No otras puses, mums nav zināms, vai atradām visus gabaliņus un cik ļoti tie samirka sniegā. Turklāt mēs nezinām, kas īsti uz. tās papīra lapas bija. Jo vairak sīku zīmju, īpaši vārdu, jo algoritmam vieglāk to atšifrēt.

-    Nik? Tu tur esi? - no datora skaļruņiem izlauzās Rendala balss, lai ari runātājs nebija redzams. Niks pieliecās tuvāk mikrofonam, ko bija iespraudis datorā.

-   Viss darbojas ideāli.

-   Nedarbojas vis! Daži kā apsēsti ošņājas ap pieslēgumu. Droši vien, pievienodamies sistēmai, būsi iedarbinājis kādu signalizāciju.

-   Vai tas nāk no Vašingtonas?

-   Neizskatās vis. Cik laika tev vēl vajadzēs?

Niks uzmeta skatienu stāvokļa joslai.

Faila pārsūtīšana. Pabeigti 12%

-    Kāds laiciņš paies.

-    Tas nu gan bija velts gājiens, - Kaspars sūkstījās. Taču es māniju, ka viņa acis nekavējoties pievērsās man, arvien vērīgi pētīdamas.

Es tēloju līdzi. - Man tā šķita noderīga.

Sekoja īss klusuma bridis, kura laikā viņš izlikās, ka negrib zināt, un es izlikos, ka negribu viņam stāstīt.

-    Kā tā?

-   Katram burtam ir atšķirīgs veidols, taču tas sastāv no vairākām atsevišķām daļām, proti, svītrām, lokiem, punktiem. Es teiktu, ka ar sešu vai pat desmit štanču komplektu iespējams izveidot gandrīz jebkuru burtu.

Drahs nosprauslājās. - Visu tik samazināt! Tu samazini no lapām uz vārdiem, no vārdiem uz burtiem, un tagad no burtiem uz atsevišķām līnijām. Ko tālāk? Gribēsi izveidot katru svītru no atsevišķiem metāla graudiņiem? Bet tev tik un tā neizdodas panākt, lai kopā viss izskatās labi.

-   Gecam gan izdodas.

-   Tad tu vari viņu nolīgt.

-    Varbūt tā arī darīšu. - Man Dīnne bija līdz kaklam, jo bija radušās aizdomas, ka viņš sen atmetis mūsu pasākumam ar roku un es viņa acīs esmu tikai vieglas naudas iegūšanas avots, kas jāizmanto, cik ilgi vien iespējams. - Bet vispirms man jazina, kādu darbu es gribu Gecam uzdot.

Es nopūtos. Pūles izprast procesu visos tā posmos - sākot no vissīkākās katra burta svītras un beidzot ar pabeigto lapu - nomocīja manu prātu līdz nelabumam. Ikviens posms bija atkarīgs no citiem, un visniecīgākās pārmaiņas vienā posmā noveda pie pārveidojumiem citā. Tas aptuveni līdzinājās centieniem iztēloties katedrāles plānu un vienlaikus pārzināt katru tajā iebūvēto akmeni. Reizumis es uz brīsniņu saskatiju, kā darbs harmonē un rezonē. Taču biežāk man tika sagādātas vienīgi galvassāpes.

-    Būtu jāpošas atpakaļceļam.

Kaspars pameta skatienu atpakaļ uz pulksteni tornī. - Nebūsim ij pusceļā, kad iestāsies tumsa.

-   Atradīsim iebraucamo vietu.

Mēs pieliecām galvu, izejot pa pilsētas vārtiem, un nonācām uz Strasbūras ceļa. Debesis klāja biezi mākoņi. Pēc saulrieta lapas šķita nevis dzivellgas, bet vecas. Man uzmācās melanholija. Es vēros lapu apkaltušajās sejās, kur jauneklīgais zaļuma spīdums bija pārvērties vienmuļā sausā brīnumā, un redzēju tajās atspoguļojamies savu seju. Zutenis ar zeltu kabatā bija smags kā svina gabals.

Necik tālu ceļu nebijām mērojuši, kad lapu čaboņu un ūdens čalas nomāca agrāk nedzirdēts troksnis. Aprauta pakavu klabo- ņa, kam drīz pievienojās balsu murdoņa. Mēs ar Kasparu aši saskatījāmies, nosprukām nost no ceļa un pietupāmies aiz diviem

57

Karlsrūe

Pārsūtīšana pabeigta

-    Un tagad tas smagākais.

Niks dziļi ieelpoja un, taustiņiem klabot, ievadīja vairākas komandas. Faila ikonas nozuda, ekrāns ietērpās miglainā purpura krāsā. Cits pakaļ citam kā lietus pilieni uz loga stikla iemirdzējās balti plankumiņi. Daži drīz pēc tam izgaisa, citi saplūda un izpletās pa ekrānu. Skats bija hipnotizējošs.

-Skaisti, - novērtēja Emilija. - Un tā šī programma strādā?

Niks nospieda kādu taustiņu. Attēls izzuda.

-   Tas ir tikai vizualizētājs. Tādu vēlas redzēt tie, kuri izraksta čekus. Tas veicina subsīdiju ieplūšanu, taču darbu tikai palēnina.

Emilija bažīgi ieskatījās pulkstenī. - Vai mums te jāuzkavējas? Vai tu nevari atstāt programmu darbojamies un iznākumu apskatīt vēlāk no citas vietas?

-    Tas nav iespējams. Ja konfidenciāla informācija paliek bez uzraudzības, kaut aparātā, federāļi kļūst dikti kreņķīgi. Ja iziešu no sistēmas, programma atslēgsies.

-   Tad mums atliek te sēdēt?

Niks atgrūda krēslu un atvēra kokakolas kārbu. - Ja gribi, vari izpētīt plašo "Gotu midzeņa pasauli".

Viņš nospieda citu taustiņu. Ekrānā pēkšņi parādījās mežs. Izcirtuma malā asām, vienmuļām kustībām kasījās Urtreds - tas nozīmēja, ka Rendals tobrīd nesēž pie datora.

Emilija apskatīja mirgojošo meža biezokni. - Vai visās video- spēlēs ir iespēja iekļūt FIB sistēmā pa sētas puses durvīm?

-    Rendals ir septiņdesmit pirmā līmeņa mags. - Niks gan redzēja, ka sievietei tas izsaka maz. - Viņš ir diezgan izlīdzējis puišiem, kas izstrādāja "Gotu midzeni". Viņam ir plašas piekļuves iespējas.

-    Un lielas raizes.

resniem ozoliem. Es cieši satveru zuteni, kas bija piesiets man zem krekla, un mēģināju saredzēt, kas tur jāj.

Apkārtstaiga pagriezās. Urtreds bija pienācis klāt - acīmredzot Rendals viņā bija iemiesojies no jauna.

-   Vellos, nu ir ziepes. Kāds bija sagatavojies, ka tu līdīsi sistēmā. Pašlaik pūlas to nogāzt. Masīvs botu tikla DOS.

-    Ko tas nozīmē? - Emilija vaicāja.

Niks aizklāja mikrofonu. - Tas nozīmē, ka izveidots zombiju datoru tikls. Šie datori inficēti ar konkrētu vīrusu un visi vienā reizē mēģina pieslēgties FIB serverim. - Viņš bridi padomāja. - Iztēlojies ūdens strūklaku, pie kuras var padzerties. Ja visi iet pa kārtai, tas nav nekas briesmīgs. Bet tagad iedomājies, ka tai virsū gāžas histērisks pūlis un visi reizē mēģina nodzerties kaut dažas pilītes. Pēc laika izveidojas tāda burzma, ka caurule tiek aizdambēta, un ūdens netiek ārā. Tas plūst atpakaļ vai izlaužas citur, un sistēma sagrūst. Līdzīgi patlaban rīkojas mūsu ienaidnieks.

-    Un tas izdosies?

-   Federāļi jau ir diezgan noskaitušies, - no skaļruņiem atskanēja Rendala balss. - Tagad dzen pēdas arī mums.

-   Kā tu domā, vai viņi programmu atslēgs?

-   Šaubos. Federaļiem vajadzīgs, lai tu paliec sistēmā.

-    Kā tad tā?

-    Lai noskaidrotu tavu atrašanās vietu.

Ceļa likumā parādījās divi zirgi. Abiem jātniekiem mugurā bija bruņukrekli un rokās šķēpi. Zlmotnes redzēt nevarēja, bet tas neko nenozīmēja. Daudzi bruņinieki bija zaudējuši savus karogus, kas nonākuši armaņaku rokās. Tupēdams brikšņos, es pieliecos zemāk.

Taču jātnieki bija tikai avangards. Aiz tiem, smiedamies un tērzēdami, soļoja vairāki vīrieši un sievietes. Apmēram divi duči. Daudzi turēja rokās pamatīgus spieķus un valkāja īsus apmetņus ar smailām kapucēm, kas sargāja īpašniekus no rudens dzestruma. Tā bija svētceļnieku grupiņa, droši vien devās apskatīt Svētā Teobalda svētnīcu netālu no Strasbūras.

Atviegloti nopūties, es izgāju uz ceļa. Viens jātnieks, mani pamanīdams, iecirta piešus zirgam sānos un jāja tuvāk. Es stāvēju neatkāpdamies un metu krustu. Zirgu viņš apturēja spridi no manis.

-    Kas jūs butu?

-   Ceļinieki, dodamies uz Strasbūru. Vai drīkstam piebiedroties?

No svētceļnieku vidus iznāca tukls priesteris ar svarīgu seju.

-    Vai maksāt varat?

Es viegli apmulsu un neatbildēju.

-   Ceļš ir bistams. - Viņš norādīja uz abiem jātniekiem. - Mēs no savas kabatas maksājam šiem diviem sargiem. Ja vēlaties aizsardzību, jums jādod sava artava.

Bailes bija stiprākas par manu sašutumu, ka jāsamierinās ar tādu netaisnību. - Es varu dot savu artavu.

Viņš pastiepa roku. - Tūliņ.

Es iegrūdu roku aiz krekla un taustījos pa zuteni, pūlēdamies satvert vara gabalu, nevis zelta monētu. Svētceļnieks pagrāba sniegto monētu, apostīja to un norādīja uz. Kasparu. - Un vienu par šito.

-    Kad nonāksim galā sveiki un veseli.

Durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā. Niks, kurš snauduļoja krēslā, pārsteigts gandrīz novēlās uz grīdas. Istabā ienāca Sabīne un atnesa vēl divas kokakolas kārbas. Ekrānā Urtreds un Apkārtstaiga, neticami spožā mēness sudrabainās gaismas apspīdēti, meta ekscentriskus lokus pa izcirtumu.

-   Kaut kur esat tikuši?

Niks izberzēja acis. - Nezinu. Cik pulkstenis?

-   Četri naktī.

-   Sasodīts! - Viņš atrāva vaļā dzēriena kārbu un mēģināja atcerēties to, kas viņam bija ienācis prāta taisni pirms aizmigšanas. Tobrīd tas bija šķitis steidzami.

-   Kad beigsim strādāt ar serveri, mums būs nekavējoties jādodas prom. Tev tāpat. Mums pakaļ dzenas ļaundari, un arī tev nav ieteicams uzkavēties un viņus sagaidīt.

Sabīne pamāja. - Man ir mašīna.

-    Lieliski.

-    Nik? - no datora izlauzās skaļš Rendala sauciens. - Nu būs slikti. Atrasta mūsu vājā vieta.

-   Kā tas jāsaprot? Kas ir vājā vieta? - Niks jautāja, uzlicis austiņas.

-    "Gotu midzenis". Es to biju uzstādījis ka drošinātāju. Neviens nevar pieslēgties savienojumam starp Kolumbijas apgabalu un spēli vai starp spēli un tavu atrašanās vietu. Bet neviens nevar aizkavēt viņus ienākt spēlē.

Skaļruņos aizvien stiprāk dārdināja pakavi. Apkārtstaiga klajumā vērās visriņķī. Mežā kaut kas kustējās.

-    Vai, cik skaisti!

No meža milzu zirga mugurā izrikšoja bruņinieks. Baismīgajos pīķos, kas kā sari slējās no melnajām bruņām, atmirdzēja mēnesnīca, un katru pīķi greznoja skrandaina lente, kas plīvoja brāzmainajā vējā. Niks tādu ainu jau bija redzējis un nosprieda, ka tās ir pieveikto ienaidnieku miesas strēmeles. Pie jostas bruņiniekam karājās neliels arsenāls - uzliesmojošās granātas, zobeni un cirvji -, un laba roka turēja neticami garu šķēpu.

Apkārtstaiga izvilka no maksts zobenu. - Nāves Bruņinieks nav vis jauns tēls. Viņi noteikti bijuši šeit agrāk.

-    Droši vien nopirkuši tēlu no kada korejiešu puikas Ebay izsolē. - Urtreds Nekromants sažņaudza dūri. No viņa zižļa izšāvās migliņa, kas izpletās gaismas kupolā un iedna viņu no visām pusēm.

-   Viņiem nebūs nekādas sajēgas, kā to vadīt.

Bruņinieks lika zirgam mest lokus. Piepeši dzīvnieks saslējās pakaļkājās, no tā mutes izvirda uguns mutulis un nošļāca visu izcirtumu ar liesmu. Zeme momentāni pārogļojās, un aizdegās krūms.

-   Varbūt nopirkuši arī pašu puiku, - ieteicās Niks.

-    Vai tas ir svarīgi? - Emilija ieslīdēja krēslā viņam blakus. - Kas notiks, ja tu spēlē iesi bojā?

-   Uz laiku būs jāizstājas no spēles. Atgriezties atļauts tikai pēc četrdesmit astoņām stundām.

-   Tiešām tik ļauni?

-    Mūsu pieslēgums FIB lieldatoram ir novirzīts caur spēli. Ja iesim bojā "Gotu midzenī", mūs atslēgs no servera un programmu apstādinās.

-    Tas vēl nebūtu ļaunākais. - Rendals kā krabis kāpās atpakaļ uz koka pusi, lai burvju vairogs tiktu līdzi. - Man nebija laika uztaisīt drošu pieslēgumu šajā gala. Ja viņi tiks tam klāt, tad varēs izsekot tevi.

-   Ko lai mēs darām? - Emilija jautāja.

-    Palieciet dzīvi. Un nelaidiet viņus bedrē pie koka!

Bruņinieks nolaida šķēpu zemāk un metās uzbrukuma.

Mēs apstājāmies mežā pie krustcelēm. Tuvojās nakts, beidzamajā stundā svētceļnieki lielākoties klusēja un aiz katra līkuma vai acis izskatīja, pūloties atrast kādu vietu, kur pārlaist tumsu. Jātnieki gājiena priekšgalā apspriedās ar tuklo priesteri. Lidz manām ausīm atlidoja daži paskarbi, sirdīgi vārdi. Viens bija atcerējies, ka jūdzi tālāk pie Strasbūras ceļa ir iebraucamā vieta, otrs tādu neatminējās, taču bija pārliecināts, ka sānceliņš ved uz ciematu, kur var atrast patvērumu. Svētceļniekus sāka pārņemt nemiers. Saule noslidēja zem koku galotnēm.

Visbeidzot tika nolemts doties uz ciematu. Mēs nogriezāmies uz grambaina ceļa, kas cauri mežam veda uz upes pusi. Drīz mūs sasniedza siltu dūmu smarža, solot pavardus, uguni un ceptu gaļu. Mēs pielikām soli, izmisīgi alkdami izbēgt no tumsas un briesmoņiem, kas tajā var uzrasties.

-    Ieklausies, - bilda Kaspars.

-    Ko? - Es sasprindzināju dzirdi. Bet dzirdēju vienīgi upes ūdens čukstus un vēja pluinito lapu šalkoņu. - Es neko nemanu.

-   Saulriets. Kāpēc gaiļi nedzied? Kur palikušas suņu rejas un brēcoši bērneļi? Baznīcas zvani?

Negaidīti klusumu pārtrauca kliedzieni, jātnieki paskubināja zirgus un metās auļos, svētceļnieki traucās līdzi, baidīdamies palikt iepakaļus. Mēs ar Kasparu sekojam. Iegriezāmies likumā, un acu priekšā parādījās ciemats.

Tas nebija liels - klajumā ducis māju un šķūņu ielenca nelielu baznīcu. Aiz baznīcas upes krastā uz pāļiem bija izbūvētas akmens dzirnavas. Ciematā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Dzirnavu rata čīkstoņa bija vienīgā skaņa, ko dzirdējām.

Kad acis pierada pie miglainā mijkrēšļa, es redzēju iemeslu. Ciemats bija izpostīts. Pussalauztajās virās karājās sašķaidītas durvis. Zeme dzirnavu priekšā bija balta kā sniegs - tur bija izbērts miltu maiss. Vairākās vietās klaju izraibināja asinis. Dūmu smarža, ko bijām saoduši pirmīt, nebija pavardu uguns vai maiznieka krāsns radīta; tie bija gruzdošu māju pelni.

Sargi jāja apkārt ciematam kailiem zobeniem, ielūkodamies pa sasistajiem logiem un atvērtajām durvīm. Lielākā daļa svētceļnieku spiedās laukumiņā pie baznīcas, un tikai daži uzdrošinājās atšķirties un apskatīt ciematu. Viena no tam, sieviete baltā kleitā, devās uz baznīcu. Vai nu sadomājusi noskaitīt lūgšanu, vai arī iecerējusi rast tur patvērumu, jo tā bija vienīgā celtne, kuras jumts vēl palicis neskarts.

-    Kur tad iedzīvotāji? - Kaspars brīnījās.

-    Rasi, būs aizbēguši.

Kaspars norādīja uz tumšajiem plankumiem miltu paklājā. - Ne visi.

Pierikšoja viens no jātniekiem. Seju sedza bruņucepures malas ēna. Viņa balss skanēja drūmi. - Mums jāsteidz prom.

-   Prom? - Pat tādos baismīgos apstākļos tuklais priesteris paguva noskaisties. - Tumsa teju klāt. Kas zina, kur klīst šie ļaundari! Ja tagad griezīsim atpakaļ uz ceļa, varam ieskriet tiem taisni krūtīs, un tad viss pagalam.

-   Pelni vēl silti. Tālu tie nebūs aizgājuši un var atgriezties. Aiz staļļa atradām trīs piesietus mūļus.

-    Es drīzāk…

Ciemata rāmo gaisu pāršķēla spalgs kliedziens. Priesteris iebrēcās un nokrita uz ceļiem, svētceļnieki pieķērās cits citam un raidīja apkārt satracinātus skadenus. Taču tas bija nevis kaujas sauciens, bet gan žēlas vaimanas, kas atskanēja no baznicas. Sieviete, kura bija gājusi to apskatīt, tagad stavēja durvīs. Kleita bija asinīm no- šķiesta, seja izķēmota sāpjpilnā grimasē.

-   Nenāciet še! - viņa sauca. - Neskatieties!

Neņemdami verā brīdinājumu, vairāki svētceļnieki aizsteidzās uz. baznīcu. Kaspars paraustīja mani aiz rokas. - Cik tev zuteni naudas?

-    Pietiekami, lai būtu vērts mani nokaut.

-     Kazi, varam piekukuļot sargus, lai aizved mūs uz Stras- būru.

Svētceļnieku pūlids izjuka; daži devās apskatīt šaušalas baznīcā, citi apstaigāja tukšās mājas, vēl daži slīdēja uz šķūņa pusi, varbūt cerēdami piesavināties mūļus. Visa šī sajukuma vidū zirgos sēdēja divi jātnieki un steidzīgās balsīs apspriedās.

Ieraugot mūs tuvojamies, abi pārtrauca sarunu.

-   Ko gribat?

-    Palīdzēt, - piedāvājās Drahs.

-   Vai jums ir zobens?

-    Nē, plāns. Šie salašņas nevarēs aizstāvēdes ar svētceļnieku nūjām un savāžamajiem nažiem. Mūsu vienīgā cerība ir jat pēc palīgiem. - Sargi pārmija neizprotamus skatienus, bet Drahs turpināja: - Par laimi, manam draugam ir pilns zutenis zelta. Ja aiz- vedīsiet mūs uz tuvāko pilsētu, mēs varēsim nolīgt bruņotu vīru vienību un atvest šurp. Taču mums jāpasteidzas, lai armaņaki ne- uzož par mūsu klātbūtni.

-   Saprātīgs plāns, - atteica viens no jātniekiem. - Vai izstāstīsim to priesterim?

-Nav laika.

-   Tad dodamies. Mēs… Velns un Kristus!

Viņa zirgs pēkšņi šaušalīgi iezviedzas un saslējās pakaļkājas. Tam no krūtīm izšāvās asiņu straume, kas mijkrēslī šķita melna. Zem kakla rēgojās stopa bulta. Mēs ar Kasparu atlēcām atpakaļ, ar pūlēm izvairoties no pakaviem, kas spārdījās gaisā, kad lops gāzās zemē. Dzīvnieka brēcieni sajaucās ar jātnieka gaudām, jo zirgs tam bija uzgāzies virsū.

No meža atskanēja velnišķīgi kaucieni, un ciematā iedrāzās armaņaki.

Zirgs izverda vēl vienu uguns mākoni. Sargājošais vairoga kupols noraustījās, padzisa, taču izturēja. Tiklīdz liesmas apri- mās, Niks metās uzbrukumā. Dumi, kas plūda no pārogļotās zemes, aizsedza viņa tuvošanos. Ieraugot milzīgos pakavus sev priekšā, viņš lēca. Zirgs cēlās pakaļkājās, lai aizsargātos, un novicināja pakavus, taču vēl nebija atguvis spēju izspļaut kārtējo uguns devu.

Niks pakarajās gaisā, pacēla zobenu virs galvas un kā ar veseri zvēla pa melnā bruņinieka galvassegu. Trieciens atsvieda Niku atpakaļ, dodot laiku vēl vienam cirtienam, šoreiz, pa bruņinieka kaklu, un tad Niks noslīdēja zemē. Bruņinieks atsprāga malā.

Skatiens aši pasviedās uz ekrāna apakšējo stūri, kur krāsaina josla rādīja pretinieka dzīvības spēku. Niks izlamājās. Viņš to bija tik tikko aizskāris.

-    Uzmanies no zirga! - Urtreds sauca.

Niks lēca pa kreisi un pēdējā brīdī paguva izvairīties, aizveļo- ties pa zemi. Viņam cieši uz pēdām sekoja uguns aizkars, tik tuvu, ka gandrīz varēja just liesmu karstumu uz vaiga. Uguns traucās viņam pakaļ, un pēc brīža tā būtu viņu apņēmusi.

Nozibsnljot zilai gaismai, viņš ievēlas zem Urtreda sargājošā lietussarga. Liesmas ka viļņi triecās pret to, taču netika cauri.

-   Tev jāvilina viņš prom, - Rendals ieteica. - Ilgi es vairs nevarēšu noturēt šo vairogu. Tas izsūc manus spēkus.

-   Kamēr viņš ir zirga mugurā, es netikšu klāt.

-    Atceries puķa rumaku pie Čarna torņa?

-   Ēē, miglaini. - Lai ari ierauts notikumu virpulī, Niks tik un tā paguva nokaunēties par to, ka risina tādas sarunas Emilijas klātbūtnē. Bija gandrīz neiespējami piedalīdes izmisīgajā pasaku kaujā, sēžot askētiskā istabā ar spožu dienasgaismas lampu rindām un metāla krēsliem. Taču savā ziņā abas pasaules bija gana īstas.

Apkārtstaiga pietrausas kājās. Iegrūdis roku apmetņa krokās, viņš izvilka dzelzs vairogu - gandrīz tikpat lielu ka pats. Viņš pacēla to un pieliecās, gatavodamies lēkt. Urtreds aiz muguras klupa un līgojās, drebelēdamies kā marionete gaismas stara galā, kas plūda no viņa zižļa. Spēki bija izsīkuši, un viņš zaudēja kontroli pār sevi. Melnais bruņinieks pamanīja pretinieka vājumu un apcirtās, grasīdamies brukt virsū. No zirga nāsīm šāvās dūmi, no mutes kā siekalas krita dzirksteles.

Urtreds apmetās otrādi, zaudēja spēkus un saļima. Zizlis klaudzēdams nokrita zemē. Bruņinieks metās uzbrukumā. Viņam ceļā stāvēja vienīgi Niks. Zem zirga apkaltajiem pakaviem šķīda putekļi. Zeme šķita iedrebamies. Pēc pāris mirkļiem viņu sabradās vai uzdurs uz bruņinieka melnā šķēpa.

Viņš pacēla zobenu, sargādamies no zirga, kas strauji tuvojās. Bruņinieks skatījās uz viņu. Niks varēja apzvērēt, ka dzird to ie- smejamies. Tāds asmens pret milzu zirgu un garo šķēpu nebija nekas vairāk kā adatiņa.

Nika pirksti tirpdami šaudījās pa taustiņiem, saspaidot sarežģītu komandu kombināciju. Zobens Apkārtstaigas rokās iekvēlojās kā izkausēts metāls un kļuva balts. No asmens smailes izsprāga gaismas stars; tas sāka pulsēt un pēc brīža sacietēja tēraudā. Zobens bija pārvērties šķēpā. Apkārtstaiga iedūra trulo galu zemē un paslēja augšup.

Šķēps iedūrās uzbrūkošajam zirgam dziļi krūtīs. Spēles grafiskajā atveidojumā bija nepilnības, tādēļ brūcei nebija asiņu un tā šķita nedzīva. Zirgs pēc inerces vēl uzskrēja virsū Apkārtstaigas vairogam un notrieca viņu no kājām - Nika avatārs aizlidoja un nozvēlās zemē.

Izdvesis rēgainu zviedzienu, zirgs noslīga uz ceļiem. Melnais bruņinieks izlēca no segliem. Sadursmes bridi viņš bija nosviedis šķēpu, un tagad vicināja milzīgu vāli.

Apkārtstaiga bija aizsviests tik talu, ka atradās aiz Urtreda, kas joprojām sabrucis gulēja. Melnais bruņinieks tuvojās, un vāle, ko tas grieza ap galvu, spokaini svilpa. Niks mēģināja sataustīt šķēpu, bet tas bija palicis zirga ķermenī.

Piepeši Urtreds bija kājās, šaudīdams zibeņus no pirkstu galiem. Bruņinieks atlēca atpakaļ, bet bija pārāk gauss. Urtreda burvestība ķēra to tieši krūtis un aizsvieda talu, gandrīz līdz pašai izcirtuma malai.

Urtreds spēra soli bruņinieka virzienā; Niks piecēlās un skrēja pēc sava šķēpa jeb zobena. - Nemaz tik stiprs nav.

Spēka josla Nika ekrāna stūri bija sarukusi aptuveni uz pusi un mirdzēja oranžā krāsā. Melnais bruņinieks bija krietni papluinīts, taču sakauts vēl nebija.

-   Cik vēl laika tev vajadzīgs? - Rendals jautāja.

Niks neatbildēja. No meža plūda kāds troksnis, kukaiņu spieta dūkoņa, kas pārauga asinis stindzinošā brēcienā. Biezokņi nodrebēja un spēcīgi novirmoja.

Apkārtstaiga paķēra zobenu un sāka to vēzēt. Viņš šo troksni pazina. Avatārs sakumpa stājā, un starp kokiem parādījās gobli- nu armijas avangards.

Armaņaki izdrāzās no meža kā nule augšāmcēlušies krituši karavīri. Puskaili, dubļiem nošķiesti, visdažādākajos bruņu gabalos tērpti, ar zagtiem zobeniem, šķēpiem, stopiem un sarūsējušiem darbarīkiem rokās. Tie ar sajūsmas auriem likās virsū svētceļniekiem. Tuklais priesteris ņēma galu, pienaglots pie šķūņa sienas ar šķēpu caur vēderu. Kāds no ceļabiedriem raudzīja aizstāvēties ar nūju, bet tapa nogāzts gar zemi. Viens no armaņakiem nocirta tam galvu kā cālim, paceldams augšup aiz matiem un tad aizsperdams pa pēdām bēgošajām sievietēm. Vienai galva trāpīja pa kāju; sieviete sagrīļojās, paklupa un nogāzās. Viņa nepaguva piecelties - armaņaku karotājs ietriecās viņā.

Viss notika strauji. Otrais jātnieks, kas vēl pirms īsa sprīža stāvēja man blakus, izgaisa. Es pamanīju vienigi bruņas nozibam un nozūdam starp kokiem; pusducis armaņaku metās tam pakaļ, mezdami akmeņus un lāstus. Pirmā sarga zirgs kārpijās turpat man pie kājām, sakuldams asinis un dubļus. Mirstošā kustoņa pakavi varēja trāpīt tik sāpīgi, ka pat necerēju izglābt jātnieku, kam lopiņš bija uzvēlies virsū. Mēs pat paši sevi diez vai spēsim izglābt.

Vēl beidzamo reizi ieidējies, zirgs sastinga. Es lēcu. Neklausīdamies sarga lūgumos, es pagrābu viņa nomesto zobenu un steidzos atpakaļ. Nekad iepriekš nebiju rīkojies ar zobenu un brīnījos, cik tas ir smags. Vilku to līdzi pa zemi kā arklu un piedāvāju Kasparam.

-   Netērē laiku velti. - Viņš izvilka no apmetņa krokām dunci un aizsvieda maksti. - Vai nazis tev ir?

-    Tikai spalvu nazītis. - To daudzo stundu laikā, kamēr pacietīgi drāzu meldrus un spalvas rakstīšanai, es ne reizi nebiju iedomājies, ka no šī nieciņa būs atkarīga mana dzīvība.

Daudzi svētceļnieki jau gulēja miruši, bet dažiem bija izdevies izveidot kaujas ierindu šaurā laukumā starp mājām. Viņi ar nūjām atkāvas no armaņakiem. Vienam bija gadījies uziet cērti, kuru tas nu vēzēja, aizraidīdams vienu otru uzbrucēju uz viņsauli. Taču tas tikai pievilinaja mežoņus aizvien prāvākā skaitā.

-    Uz dzirnavām! - es uzsaucu. - Tās ir no akmens, tās nevarēs nodedzināt. Varbūt izdosies noslēpties kādā noliktavā.

-   Mēs tur būsim kā sprostā. Viņpus dzirnavām ir tikai upe.

Atminējos Kaspara bailes no ūdens. Taču tumšajā mežā mes

necik tālu netiksim. Iekams Kaspars sāka runāt pretī, es jozu pāri laukumam.

Cīņa bija izmisīga. Niks sakumpa pāri klaviatūrai, drudžaini spaidīdams taustiņu kombinācijas, lai Apkārtstaiga mestos galvu reibinošos lēcienos un pārdroši atvairītu pretinieka cirtienus. Viņš nebija spēlējis vairākus mēnešus, taču komandas acīmredzot bija palikušas zemapziņā. Virsū grudās goblinu ordas, un melnais bruņinieks tikām staigāja aiz uzbrucēju mugurām, vadīdams kauju.

Apkārtstaiga nogāza vienu goblinu, ietrieca tam šķēpu mugurā, atvairīja zobena cirtienu un palēcās augstu gaisā, izvairīdamies no pretinieka šķēpa dūriena. Viņš nokrita zemē tam aiz muguras, apsviedās un ar vienu cirtienu nošķēla goblinam galvu. Labajā pusē viņš redzēja Urtredu svaidāmies un lēkājam itin kā dejā, atgaiņājoties no ienaidniekiem. Zižļa galā kvēloja burvju uguns - goblins, kuru tā skāra, atsprāga atpakaļ ar miesā iededzinātu liesmojošu brūci.

-Turieties koka tuvumā. - Rendala balss skanēja rāmi un saspringti. Viņš apmeta salto un apvēzēja zizli visriņķi. Ap viņu iezīmējās zaļas uguns triecienvilnis, atsviežot malā veselu rindu goblinu, kas bija to ielenkuši. Pretinieku ķermeņi vēl brīdi parē- gojās un tad izgaisa, taču vietā gandrīz nekavējoties ieradās citi, kas par varitēm dzina viņu prom no ozola.

Niks pūlējās virzīties uz priekšu. Goblini bija ielenkuši viņu, durstidami un cirzdami no visām pusēm. Elektroniski vadītie uzbrukumi nekad nezaudēja sparu, turpretim Nikam nogurums sāka ņemt virsroku. Goblins metās virsū, Niks piespieda taustiņus, likdams savam avataram pieliekties un uzbrukt zem vairoga, taču nekas nenotika - Apkārtstaiga stāvēja nedabiski rāms, pilnīgi neaizsargāts.

Laikam piespiests nepareizais taustiņš. Viņš uzsita pa klaviatūru, taču par vēlu. Goblina šķēps iedūrās Apkārtstaigam taisni vēderā. Rokas vicinādams un streipuļodams, viņš atkāpās. Niks centās pacelt zobenu, lai aizsargātos, taču spēles varonis neklausīja viņa izmisīgajām pavēlēm. Veselības statusa josla zibsnīja sarkanā krāsā. Goblins pacēla šķēpu virs pleca, gatavodamies izdarīt nāvējošo triecienu.

No Urtreda zižļa gala pāri izcirtumam aizšāvās zibens šautra, kas pacēla goblinu un aiztrieca nebūtībā. Apkārtstaiga atlēca atpakaļ, nodūra nākamo uzbrucēju un pagriezās, lai pateiktos…

-    Urtred!

Manīdams izdevību, melnais bruņinieks bija no jauna iesaistījies kaujā. Goblinu armija bija viņam kā suņi pie kājām. Viņš slējās pāri Urtredam, griezdams vāli virs galvas. Urtreds pagriezās, pagrūda zizli uz pretinieka pusi un izkliedza burvju vārdus.

Taču zibens bulta bija izsūkusi viņa pēdējos maģijas spēkus. Dzelkšņiem klātā vāle pārcirta zizli uz pusēm. Goblini paklausīgi atkāpās, izveidojot apli apkārt abiem pretiniekiem. Urtreds gurdi izvilka zobenu.

-   Virzies uz koka pusi!

Urtreds ekrānā streipuļoja ka iedzēris, pieliecās un vēlās pa zemi, lai izvairītos no vāles pērkonīgajiem zvēlieniem. Rendala balss skaļruņos liecināja, ka viņš ir pārguris. Niks pameta skatienu uz ozolu. Virs sakņu mudžekļa bija parādījusies mirdzoša lode, gaismas bumba, kas lidinājās lapotnē kā aizliegtais auglis. Melnais bruņinieks laikam zināja, kas tas ir. Sirdīgi ierēcies, tas cirta ar vāli un iezvēla Urtredam pa deniņiem. Tas sabruka zemē. Goblini uzvaroši ieķērcās un sadrūzmējās apkārt Urtre- du piebeigt.

-    Rendal?

Atbildes nebija. Melnais bruņinieks lieliem soļiem devās koka virzienā, atsperdams malā goblinus, kas pagadījās ceļā. Niks apskatīja veselības joslu. Viņa avatārs bija zilumiem un brūcēm klāts, drānas nodriskātās. Viens vienīgs cirtiens varēja to aizraidīt nāvē. Starp viņu un koku atradās kādi piecdesmit goblini, un melnais bruņinieks bija gandrīz nonācis pie mērķa.

Mēs iesprukam starp divām mājām un notupāmies aiz zedeņu žoga. Bija gandrīz pilnīga tumsa, un kauja bija pārvērtusies par izplūdušu veidolu un skaņu migliņu. Dažiem armaņakiem bija lāpas, un logos atspoguļojās baismīgo, šaušalīgo zvērību ainas.

No manis pa kreisi es izdzirdēju soļus un pieliecos. Cauri grubuļainajam žogam varēja redzēt skrejošu sievieti, kurai cieši pa pēdajrn sekoja divi armaņaki. Viens nesa milzīgu rungu, kuru tas skriedams jautri vicināja. Likās pārāk liela, lai varētu to tik mierigi vicināt, bet tad es ieraudzīju, ka patiesībā tā ir lauta. Droši vien būs pagrābis kādā mājā. Viņš belza vēlreiz, taču netrāpīja sievietei un ietrieca savu ieroci stabā, ko tumsā nebija pamanījis. Lauta trinkšķēdama sašķīda. Mežonis aizmeta to un skrēja tālāk.

Ceļš bija brivs. Mēs pārlēcām pari žogam un joņojām pari atklātajam laukumam uz dzirnavu durvju pusi. Kāja aiz kaut kā aizķērās, es teju paklupu, taču bailes pātagoja mani uz priekšu. Kad traucāmies pāri izbārstītajiem miltiem, ap mūsu pēdām uzmutuļoja rēgaini pelēki mākonīši. Bet mes jau bijām ēkā.

Dzirnavās vēdīja staļļu smaka. Zābaki mina čirkstošus salmus, un gaisā virmojošie putekļi lipa pie mēles. Es dzirdēju zem kājām mokošus akmeņu vaidus, ass čīkstoņu un ūdens straumes burz- guļošanu. It kā nemanīdamas ārā valdošās šausmas, dzirnavas turpināja darboties. Dīvainā kārtā manī tas viesa mieru.

Es izstiepu tumsā roku un pieturējos Kasparam pie pleca. Mēs taustīdamies virzījāmies cauri jūklim, baidīdamies aizķerties aiz kāda mehānisma.

Nonākuši pie sienas, sprīdi pa sprīdim mēs slīdējām gar to. Sameklējis durvis, es atvilku tās vaļā. Sejā ietriecās vēsa gaisa brāzmas vienlaikus ar skaļiem trokšņiem - graboņu, šļakstiem, čīkstieniem. Rats griezās nerimtīgi. Lejā es ieraudzīju sudrabainas putas, kur rata lāpstiņas sakūla ūdeni.

- Turp neizdosies, - es čukstēju. Atstāju durvis vaļā, lai telpā ieplūstu kaut mazliet gaismas, un turpināju ceļu gar sienu.

Negaidot telpa iegaismojās kā laterna. Es apsviedos un piepešajā gaismā miedzu acis. Durvīs stāvēja divi armaņaki. Viens bija uzkumpis milzis ar liku degunu un apaļiem vaigiem; vienā rokā tas turēja liesmojošu pagali, otrā - cirvi. Biedrs bija viņam pretstats - eņģelis ar mīkstiem, gaišiem matiem, kas lāpas gaismā zel- laini mirdzēja, maigu ādu sviesta krāsā un slaikiem pleciem. Dīvains skaistums tādā šausmīgā brīdī.

Abi mūs tūdaļ pamanīja. Briesmīgais milzis sajūsmināts ieūjinā- jas. Eņģelis pasmaidīja. Viņš pacēla rokas gaismā, un es ieraudzīju, ka tās līdz elkonim notraipītas asinīm. Viņam rokās bija sirpis.

Milzenis devās pa labi, soļodams gar nokritušajām sijām un salauztajām mēbeļu atliekām, kas mētājās pa grīdu. Eņģelis palika stāvam pie durvim un vēroja. Smaids ne bridi nenozuda no viņa sejas.

Kaspars pacēla dunci un tuvojās milzim. Pieliecis galvu zem staba, kurā turējās dzirnavu rats, viņš pārkāpa pāri akmenim, kas nomests telpas vidu. Vajadzēja doties paligā, taču mani bija pārņēmušas stindzinošas izbailes. Nazis rokā šķita tikpat nederīgs kā niedre.

Ļaudams Kasparam tuvodes, milzis nebūt nesteidzās. Jādomā, ka armaņaku uzbrukuma pārsteigtie dzirnavnieki bija nodarbojušies ar remontdarbiem. Uz steķiem stāvēja plats dēlis, kurā joprojām bija iegrauzies zāģis. Dēlis bija vienīgais šķērslis starp abiem vīriem. Viņi nopetija viens otru kā divi kaķi uz mūra sienas. Kaspars pieliecās. Viņš noteikti būtu veiklāks par savu pretinieku, lai gan milzenis neapšaubāmi bija prasmīgāks.

Bet varbūt viņš jau gana bija slepkavojis. Savilcis sejā nicīgu izteiksmi, tas nolaida ieroci zemāk. Izmantodams izdevību, Kaspars devās uzbrukumā. Tajā pašā brīdī milzenis izlaida no rokas lāpu, it kā vairs nejaudādams to noturēt.

Sekoja uguns un šausmu murgs. Lēkdams Kaspars paspēra zāģu skaidu mutuli no grīdas, tas uzvērpās gaisā un saskārās ar lāpas liesmu. Skaidas acumirkli uzšāvās liesmu mākonī. Kaspars kliegdams nokrita taisni pekles vidū, sagrīļojās un kāpās atpakaļ, aizķērās aiz dēļa un atkal iegāzās taisni liesmās. Es skrēju pie viņa.

Taču biju piemirsis otro armaņaku. Ieraugot mani sakustamies, tas kā dejodams steidzās ap ratu, kas joprojām griezās. Aiz viņa šūpojās briesmīgas ēnas. Viņš cirta ar sirpi, tēmēdams man galvā, un es parāvos atpakaļ. Gandrīz pietiekami tālu. Asmens trulā mala ķēra manu vaigu… Tai vajadzēja būt trulajai malai, taču viņš bija noasinājis abas asmens malas kā bārdas nazi. Nejaukā smaile butu viena rāvienā izurbusi man aci.

No vaiga sāka plūst asinis. Eņģelis slīdēja aizvien tuvāk man. Uz dārdošās uguns fona viņš izskatījās kā pati Nāve. Es četrrāpus līdu prom. Man pa kreisi Kaspars valstījās liesmās. Pat mežonīgā rēkoņa nespēja noslāpēt viņa kliedzienus.

Kārpīdamies atpakaļ, uz koka grīdas es ar plaukstu piespiedos kaut kam cietam un tievam. Gara nagla, ko droši vien nometuši namdari. Sažņaudzu to dūrē tā, ka tikai smaile rēgojās starp pirkstiem. Kad eņģelis tuvojās, es paslējos uz ceļiem. Viņš nodomāja, ka skaitu lūgšanu, un priecīgs iesmējās. Vīrieša kreisā roka pārmeta gaisā asiņainu krustu, un labā pacēla sirpi, gatavodamās upurēšanai.

Sasvēries uz priekšu, es stiepu roku pie uzbrucēja kājām. Ie- spejams, viņš nodomāja, ka es lūdzos žēlsirdību, tālab vilcinājās izdarīt cirtienu. Ar visu sparu es triecu naglu cauri basajai pēdai, un asums iecirtās grīdā.

Viņš iekaucās un sāka mežonīgi vēzēt sirpi, bet es jau biju aizvēlies gabalu tālāk. Eņģelis posās man sekot, bet nevarēja, jo palika pienaglots.

Es pieskrēju pie Kaspara. Puse viņa drānu bija nosvilušas - nevarēja saprast, vai zem pārogļotā auduma kārtas ir āda, pelni vai kauls. Es valstīju viņu pa grīdu, lai noslāpētu liesmas, taču tās šķita uzrodamies no jauna.

Uguns jau bija izpletusies līdz telpas vidum un līdzinājās neieņemama cietokšņa valnim. Vienīgā izeja tagad bija upē. Es cieši satvēru Kasparu un vilku viņu uz durvju pusi. Lidzko izslējos taisns, man plaušās saskrēja dūmi. Jutos kā apskurbis. Gaisa trūkuma dēļ sagriezās galva, un es teju uzkritu virsū nabaga Kasparam. Viņš tik tikko bija pie samaņas.

Kad pametu skatienu atpakaļ, eņģelis vēl bija turpat. Viņš bija atplēsis kāju no grīdas, atstādams pienaglotu asiņainu miesas lēveri, un kliboja cauri dūmiem pie manis. Asmens viņa rokā liesmoja uguns atspīdumā. Zemāk aiz atvērtajām durvīm pāri milzu ratam vēlās ūdens.

Es droši stāvēju, griezdams krūti pret eņģeli, būdams kā pēdējais aizsargmūris starp viņu un Kasparu. Biju nometis nazi ugunī un tagad pavisam neaizsargats. Viņš cirta ar sirpi, un es kāpos atpakaļ - paklupu pāri Kaspara ļenganajam ķermenim, salīgojos, klupu un izpletu rokas, lai pieturētos pie sienas.

Bet tās veltīgi ķerstījās tukšā gaisā, sagrābstot vienīgi šausminošu tukšumu. Es kritu. Roka ar nežēlīgu krakšķi atsitās pret dzirnavu ratu. Es iegāzos putojošajā melnajā ūdenī.

Ekrāns viegli satumsa. Sēdēdams bezlogu telpa, Niks izmisumā gandrīz iekliedzās. Vai goblins viņam iedūra? Veselības josla rādīja, ka viņā vēl ir dziviba. Viņš paskatījās apkārt. Tā nebija tuvās nāves tumsa, bet gan milzu ēna pāri debesīm. Kad saule parādījās no jauna, viņš ieraudzīja slaidā lokā laižamies lejup gigantisku zivju ērgli. Tas uzbruka melnajam bruņiniekam. Garie izstieptie nagi ieurbās bruņās, izplēšot metālā dziļus robus.

Goblini pameta Urtreda gaistošo liki un metās putnam virsū. Vienreiz savēcinājis milzīgos spārnus, zivju ērglis notrieca sīkos naidniekus no kājām un aizvēla tālu prom kā skaliņus.

Tā bija Nika lielā iespeja. Goblini bija ieprogrammēti doties triecienā pret lielāko draudu, un līdz ar to viņam bija pavēries ceļš uz koka pusi. Viņš skrēja uz priekšu, pārlēkdams pāri dažiem šķēpiem, kas pavērsās pret viņu, un atvairidamies no citiem, pirms de paguva uzbrukt. Ekrāna stūrī varēja redzēt zivju ērgli, kas vēzē spārnus un atkaujas no gobliniem, kuri beidzot bija pamanījušies piekļūt pietiekami tuvu, lai saktu uzbrukumu. Melnais bruņinieks pacēla nokritušo šķēpu un atvēzēja, tēmēdams taisni zivju ērgļa sirdī.

Putns pacēlās gaisā, nesot nagos pārīti kviecošu, drebelīgu goblinu. Bruņinieks svieda šķēpu. Zivju ērglis vairīdamies pagriezās, taču lielais augums kavēja veiklas kustības. Šķēps caurdūra plīvojošo spārnu. Putns sagrīļojās un pēkšņi krita lejup, smagi atsizdamies pret zemi.

Melnais bruņinieks jau steidzās uz koka pusi, kura lapotnē vēl aizvien laidelējās kārota balva. Taču Apkartstaiga bija tuvāk. Viņš lēkšoja pāri samudžinātajām saknēm, atspērās un satvēra gaismas bumbu. Gar seju aizbrāzās zari, lai gan tie nevarēja saskrāpēt ādu. Niknumā iebrēcies, melnais bruņinieks sagrieza vāli un laida kā veseri, mērķēdams Apkārtstaigam galvā. Ekrāna apakšā uzradās ziņojums gotiskajā šriftā:

Čfaflo onncmto

Niks nospieda Escape taustiņu.

Upe bija strauja, daudz spēcīgāka par maniem nogurušajiem locekļiem. Man tik tikko pietika spēka turēt galvu virs ūdens. Es kliedzu, lai paliktu pie samaņas, lai pierādītu tumsai, ka esmu vēl dzīvs. Es kliedzu uz savu tēvu, nolādēdams viņu par to, ka bija radījis mani. Es kliedzu uz Kasparu. Es atvainojos viņam. Es atzinos viņam mīlestībā.

Straume aiznesa mani tālu. Beidzot es nonācu platā līkumā, kur tā mazliet atlaidās. Tuvējā krastā es pamanīju lampas gaismas spīdumu. Bija gandriz par vēlu. Es biju iekritis saltā stingumā, un man teju trūka jaudas izkāpt krasta. Taču Kaspara dēļ man bija jāpaliek dzīvam. Pēdējiem spēkiem es pieslējos un šļakstinādamies bridu pa seklumu, līdz atradu krastā lopu izbradātu nogāzi. Es uzrāpos augstāk un saļimu smiltīs.

-   Vai mēs to nevarētu kaut kur izdrukāt?

Nikam pirksti bija kā artrīta savilkti, plaukstas locītavas cīpslas šķita gluži vai mezglainas. Viņš pacēla acis no datora. Smagi elsdama, durvīs stāvēja Sabīne.

-   Tavs aparāts ir pieslēgts printerim manā kabinetā.

Niks nospieda taustiņu. Viņš atgrūda krēslu, bet Emilija jau bija kājās.

-   Es atnesīšu.

Sabīne norādīja uz telpu otrpus gaitenim. Palaidusi garām Emiliju, viņa atspiedās pret durvju stenderi un sakrustoja rokas uz. krūtīm.

-    Kas bija tas melnais bruņinieks?

-    Tu redzēji? - Nikam galva dunēja kā bungas; pietika kaut mazliet pavērt acis, lai deniņos iedurtos asas sāpes.

Pagriezusies Sabīne viegli pacēla labo roku. Niks pirmo reizi ieraudzīja viņai uz kailā pleca tetovējumu. Milzīgu zivju ērgli ar izplestiem spārniem un izlaistiem nagiem.

-    Rendals piekodināja man pieskatīt tevi.

-    Paldies. - Viņš iegrūda datorā zibatmiņas karti un pārkopēja failu. Viņš pat nebija to apskatījis. - Ja tu nebūtu mani izglābusi, mēs būtu pagalam. Un es pat nezinu, ko mēs esam ieguvuši.

-    Nik? - Emilija paspraucās garām Sabīnei un ienāca telpā. Viņa šķita kā apreibusi. Noliekot uz galda izdruku, viņai drebēja roka. - Es zinu, ko Džiliana bija atradusi.

58

Strasbūras pievārte

Es nometos baznīcā uz ceļiem un skaitīju lūgšanu. Katrā nišā dega sveces, kuru drebelīgās liesmiņas apgaismoja svēto un praviešu rindas pie sienām. No apsīdas kupola virs altāra manī vērās Kristus, kas piespiedis sev pie krūtīm milzīgu atvērtu grāmatu. Es nespēju viņu uzlūkot, neliedams asaras.

Tai nakti bija notikuši brīnumi, lai gan pirms ausmas bija nepieciešami vēl daži. Ganāmpulks, kas bija izbridis taku uz upi, piederēja klosterim, kura lampas gaismu es pamanīju, laizdamies pa upi. Biju ar lielām mokām tumsā aizstreipuļojis pāri laukam pie klostera vārtiem. Iesākumā tos negribēja atdarīt, jo biju noturēts par kādu no armaņaku salašņām - un es noteikti ari līdzinājos kādam negantam, prātu zaudējušam radījumam, kas ieradies tādā nakts stundā. Beigās mans izmisums klostera iemītniekus tomēr pārliecināja. Neviena celle nebija brīva, tamdēļ mani atveda uz baznīcu.

Gaisā vēl no vakara dievkalpojuma virmoja vīraka smarža. Drīz svīdīs gaismiņa, un mūki atgriezīsies uz rīta dievkalpojumu. Līdz tam es biju viens.

Un lūdzu Dievu. Es lūdzos tā, kā nebiju lūdzies kopš puikas gadiem, kad vēl ticēju, ka mana dvēsele lemta pestīšanai. Lūdzos ar ikvienu savas dvēseles šķiedru. Iztukšoju sevi un kļuvu pilnīgi padevīgs - gluži kā trauks Dieva rokās. Es nicināju visus sava mūža gados pastrādātos grēkus. Es izlūdzos piedošanu. Es atteicos no ļauna. No šī brīža mana dzīve būs nevainojama. Ja vien Dievs glābs Kasparu.

Taču es biju trausls trauks, ieplaisājis, caurumains. Lai kā lēju sevī lūgšanas, tās atkal plūda ārā. Baznīcas rāmumā manī iesūcās citas domas. Man cauri izslīdēja visa pagātne.

Aklais Parīzē. Vai zināt, kas šis Akmens patiesībā ir? Tās ir zāles, balzams visai slimajai matērijai šajā pasaulē.

Nikolajs pie rakstāmgalda savā askētiskajā istabā. Tu nekad nepamet mani, bet sargā mani ik brīdi ar vismaigāko rūpību.

Baznīcā bija novietota katedra. Tās pamatnē bija izgrebts radīšanas darbs no sākuma līdz beigām, no ziediem un zvēriem līdz cilvēkam un četriem eņģeļiem, kuri uz savām mugurām balstīja atvērto Bībeli.

Piegāju no otras puses to apskatīt. Katra lappuse bija tik liela kā kapakmens, teksts bija rakstīts tik lieliem burtiem, ka pat visaklākais mūks tos spētu labi saskatīt sveces gaismā. Lapu nerotāja gandrīz neviens ornaments vai izskaistinājums, kas Kasparu tā iepriecinātu. Šī grāmata bija atturīgi skaista.

Es cieši aizspiedu plakstus un ar pirkstu uz labu laimi iebakstīju grāmatas lappusē. Lūdzos Dievu, lai Tas runā ar mani, sniedz man mierinājuma un cerības pilnus vārdus. Tad es atvēru acis, lai aplūkotu, ko esmu izraudzījies.

"Uguni esmu nācis mest uz zemi un kā Es vēlētos, kaut jau tā jau degtu!"

Vārdi nenesa mierinājumu. Bet mani šai izmisumā visvairāk tracināja nevis šo vārdu nežēlība, bet gan tekstā atrastā kļūda - "jau tā jau". Kļuvu nikns. Kā es varu rast patvērumu Dieva pilnībā, ja to spēj samaitāt pat viena kaligrāfa kļūda? Es cieši vēros rakstītajā tekstā - tik skaidrā, tik akurātā, tik glītā un tik nepareizā. Acu priekšā parādījās manu vara plātņu novilkumi - nekārtīgi, negludeni, brīžiem tikko salasāmi, taču satura ziņā nevainojami.

Pacēlu acis pret Kristu un aizdomājos, kas rakstīts Viņa grāmatā. Manī no jauna ierunājās pagājība.

Naudas kaltuves meistars, kas no sirds pūlas izcelties tēva priekšā. Visām jābūt pilnīgi vienādā svarā, citādi mūsu darbs ir vēja.

Atkal Nikolajs: Daudzveidība noved pie kļūdām, un kļūdas savukārt pie grēkiem.

Kaspars: Tu biji mākslinieks, bet nu esi tapis par naudas mijēju.

Es sapratu, kālab šī kļūda Bībele mani ta aizskārusi. Tā biju es pats. Mana dvēsele bija grāmata, ko nodiktējis Dievs, bet kaligrāfu kļūdu dēļ jēga samaitāta un zudusi.

Iesākumā bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs.

Vārds bija Dievs. Vārds ir pilnīgs. Es esmu nožēlojama radība - tikpat tālu no pasaules ka zvaigznes no jūras.

Kā milzu vilnis pār mani brāzās apjausma par mana grēka vērienīgumu. Nekad nebiju judes tik nožēlojams. Šķiet, ikkatrs mans netikums kā cieta pinne lauzās ārā no ādas. Es nogāzos uz mutes. Inde straumēm plūda ārā no manis, un es vēmu. Pat tad, kad kuņģis bija iztukšots, es nejaudāju rimties un raustījos krampjos, atgrūzdams visu, kamēr no manis bija izspiesta pēdējā pilīte.

Es gulēju uz grīdas, vaidēdams un kampdams pēc gaisa. Dvēseles dzīlēs es saucu pēc Dieva. Viņš atsaucās. Kristus uzlūkots, es izpratu mūžību. Viss mans ķermenis drebeja kā atbalss caurausts. Manas esības grāmata sadalījās vārdos, vārdi burtos un burti asās līnijas, ko radījis greblis. Vienā mirklī es biju aizvests uz visnomaļākajam pasaules tukšainēm un tapu samierināts ar Dievu.

No svecēm stiepās mirdzoši pavedieni un vērpās ap mani. Tie ietina mani gaismas lentēs. Tie čukstēja manā dvēselē siltus vārdus. Man bija piedots. Bija patriekts tārps, kas tik ilgi mitis mani. Ši dēmona līķis sačervelējies gulēja uz grīdas starp žulti un indi.

Dievs allaž bijis man līdzās, bet savā apgrēcībā es nebiju Viņu pazinis. Es biju Viņu jutis visu dzīvi un, pats neapzinādamies, tiecies pie Viņa. Pilnības princips, visa lietu vienotība. Viens Dievs. Viena dcība. Viena ideāla viela Visumā.

Dievs ir ideāls veidojums, kurā visas atšķirības tiek apvienotas.

Es ņemšu svinu un to pārveidošu. Es to izkausēšu un maisīšu, došu tam jaunu veidolu. Es to ieziedīšu eļļām un pēc tam izspiedīšu. Es šo vienkāršo metālu pārveidošu pašā Dieva vārdā.

To sakausē ar Akmeni, lai metālā ietvertās sēklas uzdīgst, līdz per- fekeijas vienotība iegūst meistara norādīto veidolu.

Es labošu savas dvēseles milzīgās nepilnibas.

Ne bagātības vai turības dēļ, bet gan visuma pilnveidošanas vārdā.

59

Karlsrūe

Vēl nebija ne miņas no rītausmas. Kad viņi izskrēja no ēkas un devās uz autostāvvietu, tumsa bija tāda, ka vai acī dur. Viņi nonāca pie veca Volkszvagen Golf ar apdauzītiem un ielocītiem sāniem un divas collas biezu sniega kārtu uz jumta. Viņi pagaidīja pāris minūtes, kamēr Sabīne noskrāpēja vējstiklu, un krietni ilgāk, kamēr viņa atdzīvināja atdzisušo dzinēju. Izplūdes caurule sprauslāja un atgrūda gāzes mutuļus. Sabīne izlēca no šofera sēdekļa un ar žestu norādīja Nikam ieņemt viņas vietu.

-   Sēdiedes.

Niks satrūkās. - Bet tu pati?

-   Mani aizvedis draugs. Būs labāk, ja es pagaidām uzkavēšos tepat; jāpārliecinās, ka neviens nedodas jums pa pēdām.

Niks iedomājās brāli Zeromu un papurināja galvu. - Tu jau tā esi mūsu labā daudz darījusi. Ja melnais bruņinieks spēlē tev likās baiss, tad labāk nemēģini tikties ar viņu reālajā dzīvē. Tie veči žēlastības nepazīst. Puse cilvēku, kas mums šis nedēļas laika palīdzējuši, ir aizraidīta pie tēviem.

-    Tagad viņš atcerējās mani pabrīdināt. - Sabīne skopi pasmaidīja. - Mana drauga vecākiem Melnajā mežā pieder būdiņa. Es varētu tur uz kādu laiku paslēpties.

-   Tikai uzmanies, - brīdināja Niks.

-Jūs tāpat. Un mašīnu atvediet atpakaļ, labi?

-    Es pat pieliešu pilnu bāku.

Niks ieslīdēja šofera sēdeklī. Emilija apsēdās blakus, bet tad paliecās ārā pa atvērtajām durvīm un jautāja:

-   Vai jūsu augstskolas pilsētiņā ir bibliotēka?

Sabīne noradīja uz apaļu ēku aiz futbola laukuma. - Tā ir vaļā visu diennakti.

-   Paldies par visu.

Braucot ārā no stāvvietas, Niks divas reizes gandrīz noslāpēja motoru un vienreiz ļava pakaļejiem riteņiem izslīdēt uz apledojuša laukumiņa, par mata tiesu izvairoties no trieciena pret laternas stabu. Niks ielūkojās atpakaļskata spogulitī un cerēja, ka Sabīne nebūs nožēlojusi savu dāsnumu.

-    Kāpēc tu taujāji par bibliotēku? - viņš vaicāja.

-    Man šis tas jānoskaidro. - Skarbā pieskaņa Emilijas tonī atturēja Niku no turpmākiem strīdiem. Viņš bija pārāk noguris - tā piekusis, ka ar grūtībām spēja koncentrēties auto vadīšanai. Viņš apstādināja mašīnu pie ietves iepretim bibliotēkai.

-   Neizslēdz motoru, - piesacīja Emilija.

Niks sēdēja pie stūres un gaidīja, kamēr Emilija uzskrēja pa kāpnēm ēkā. Viņš saberzēja plaukstas un nožēloja, ka nav nopircis cimdus. Vecās automašīnas vārgā krāsniņa nekādi nespēja mēroties ar spalgo nakts salu.

Skatiens nosliga zemāk. Tumsā rēgojās izplūdis gaišs plankums - uz blakus sēdekļa bija balta papīra lapa. Izdruka. Laikam Emilija steigā atstājusi. Niks ieslēdza salona lampiņu un izpētīja lapiņu. Gribēdams pēc iespējas ātrāk nozust no datoru laboratorijas, viņš pat nebija uzmetis tai aci. Jautāta par izdrukas saturu, Emilija bija tikai pielikusi pirkstu pie lūpām.

Attēls lapa atgādināja nepabeigtu bilžu miklu, it ka to steigšus licis kopā cilvēks, kuram trūkst pacietības noņemties ar šikajiem fona gabaliņiem. Lai paātrinātu darbu, Niks ļāva programmai neņemt vērā tos fragmentus, uz kuriem nebija nekādu zīmju. Iznākuma lapa nebija četrstūraina un to veidoja tikai attēls. Taču Nikam nebija skaidrs, ko Emilija tajā saskatījusi. Pusi lapas aizņēma zīmējums, kurā atainots kaut kas līdzīgs vērsim ar neparasti garu asti. Digitālā rekonstrukcija nebija pilnīga - vietām zīmes pārklājās un bija izkropļotas, visumā atgādinot impresionistu gleznojumu; vārā lampiņa automašīnas salonā ari nebija nekāds dižais palīgs. Tik un tā Niks bija samērā drošs par zīmējuma izcelsmi. Pēdējo dažu dienu laika viņš bija redzējis pietiekami daudz Spēļu kāršu meistara darbu, lai prastu uzreiz pazīt ta stilu.

Zem attēla bija dažas teksta rindiņas. Tās bija skaidrākas - Nika algoritmi bija pielāgoti teksta noteikšanai -, bet vienalga grūd salasāmas. Burti bija biezi, saspiesti kopā un mazliet neparasti veidoti - vertikālās svītras bija pamatīgas kā katedrāles pīlāri, toties loki un horizontālās svītras bija uzvilktas trauslas kā diedziņi.

Viņš sameklēja somā bestiāriju, kuru abi bija izglābuši no noliktavas Briselē, un atvēra pirmo lappusi, lai salīdzinātu. Attēli bija dažādi. Grāmatas ilustrācija atradās vienā malā tekstam, turpretī izdrukā tā lepni gozējās pašā vidū. Arī rokraksts izdrukā izskatījās glītāks, lai gan, kad Niks mēģināja izlasīt tekstu, burtus bija grūtāk saprast nekā grāmatā.

Piepeši nakts tumsu pāršķēla spoži balts zibsnis. Ārprātīga izbija pārņemts, Niks pagriezās. Vai viņš ir pamanīts? Nofotografēts? Vai viņu apšauda?

Nozibsnīja vēlreiz. Tā nebija ne fotokamera, ne ierocis, bet gan prožektors, kas bija uzstādīts bibliotēkas priekšā. Niks atskārta, ka troksnis, ko viņš noturējis par paša zemapziņas radito panikas signālu, patiesībā bija slāpēts trauksmes zvans.

Vienā brīdī signalizācija iekaucās vēl trakāk - bibliotēkas durvis bija atsprāgušas vaļā. Emilija noskrēja pa kāpnēm, iemetās mašīnā un aizcirta durvis.

Viņa rokās turēja grāmatu - plānu sējumu, kas iesiets melni sarkana auduma vākos.

-   Vai tu nozagi bibliotēkas grāmatu?

-   Aizņēmos. - Emilija iegrūda to durvju kabadņā. - Brauc, un viss!

Automašīna palēkdamās atrāvās no ietves un aizšāvās pa ielu. Niks uzmanīgi lūkojas atpakaļskata spoguļos, taču neviena sekotāja nemanīja.

-   Vai tagad tu man pastāstīsi, kas aiz tā visa slēpjas?

60

Mainca, 1448. gads

Nogāzē stāvēja divi veci vīri. Nejaušs garāmgājējs tos noturētu par brāļiem. Viņi varēja but viena vecuma, gandrīz piecdesmit gadu veci, sirmām bārdām un kalsniem augumiem. Abi ievīstīju- šies kažokādās, sargājoties no rudens dzestruma. Vaibstos vīri nebija līdzīgi, taču novecojusī āda un greizie kauli slēpa neremdināmas alkas vēl kārtot darīšanas ar pasauli.

Tie nebija brāļi. Viens bija Johans Fusts. Otrs biju es. Mums visapkārt zemnieki raka nogāzes tīrumā zemi. Viņi kašņāja ārā akmeņus un krāva tos kaudzēs, lai vēlāk iemurētu sienās. Tīruma vidū vairāki namdari slēja koka sargtorni. Kad pienāks pavasaris, plēsumu apstādīs ar vīnstīgām un iekops vīna dārzu. Gluži tāpat es cerēju, ka no Fusta dotās sēklas uzplauks mans uzņēmums.

Nebiju ar viņu redzējies piecpadsmit gadu - kopš mūsu nejaušās tikšanās Olivjē darbnīcā Parīzē. Vienā ziņā tomēr šķita savādi, ka mēs šajā laika sprīdī nebijām pārmijuši ne vārda. Es Maincā dzīvoju jau gadu, un pilsēta nebija tik liela, lai kaut nejauši nekrustotos divu grāmatniecībā iesaistītu vīru takas. Taču es biju no viņa vairijies. Līdz šim.

Garajos gados kopš pēdējās tikšanās es biju piedzīvojis neskaitāmas vilšanās. Kaspars reiz ieminējās, ka veiksmīga spēļu kāršu iespiešana ir nevis viens, bet gan ducis noslēpumu - tintei, metālam, presei, papīram, katrai sastāvdaļai jābūt precīzi nostrādātai un pareizā daudzumā. Jāspriež, ka šajā ziņā tā atgādināja alķīmiju, lai gan viņš bija radījis vairāk, nekā man tas Parīzē jebkad izdevās. Taču, ja viņa māksla bija ducis noslēpumu un katrs bija jāatšķetina un jāizprot, tad manā mākslā tādu bija simts vai tūkstotis. Ikkatrs no tiem bija grūd notverams. Un, kā jau reiz aizrādīja Dm- ne, pēc vienas miklas atrisināšanas man radās desmit citas.

Tomēr šoreiz es, atšķirībā no agrākajām neveiksmēm, nekritu izmisuma. Es biju kā pārmērīgi dedzīgs piligrims, kas uzsācis savu svētceļojumu, nezinādams pareizo maršrutu. Spriezdams, ka ceļojums bus īss, es biju kā akls maldījies pa meža biežņām. Tagad beidzot biju izgājis uz ceļa, lai gan tā gals izrādījās tālāk, neka es biju domājis sākuma. Un tas man deva tādu pārliecību, ko akmeņi un tulznas nespēja noārdīt.

Bet, lai ari ticiba stiprina svētceļnieku, tam ar laiku jāatgriežas cilvēku pasaulē. Nauda man joprojām bija vajadzīga. Un tālab biju pārradies mājās, Maincā. Biju atstājis krustceļu pilsētu un kā vecs lācis, kas uzmeklē savu agrāko alu, atgriezies dzimtajā namā. Kad pirms teju trīsdesmit gadiem biju devies ceļā, man te palika mājas, māte, brālis, māsa un arī pusmāsa, kas bija piesavinājusies manu mantojumu. Tagad vairs nebija nekā, tikai vecā māja, kas beidzot bija nonākusi manā īpašumā.

Fusta vīna dārzs atradās pakalnā, kas pacēlās no upes ielejas aiz pilsētas. Paveroties lejup, es redzēju visas Maineas sienas un smailes, kas sdepās uz Reinas upes pusi, un skatienu īpaši saistīja lielais sarkanais katedrāles kupols. Virs pilsētas virmoja brūna migliņa, neskaitāmu pavardu uguņu raidīde dūmi. Rudens saule stāvēja zenītā, taču pusdiena netika iezvanīta. Visas baznīcas grima klusumā. Aina šķita rēgaina, un tādai tai bija jābūt.

-   Tu esi izvēlējies dīvainu laiku, lai atgrieztos pēc tik daudziem gadiem, - Fusts bilda. - Zelta Mainca ir zaudējusi savu spožumu.

Es to zināju. Desmitiem gadu augstmaņi, kuri vadīja pilsētas padomi - viri, kas līdzinājās manam tēvam, - bija izstrādājuši smalku ikgadējās rentes kārtību, lai ienākumus no nodokļiem novirzītu pašu kabatās. Procenti, kurus viņi maksāja paši sev, auga augumā, līdzīgi maniem parādiem, un visbeidzot pilsēta bija spiesta pasludināt sevi par bankrotējušu. Dusmīgo kreditoru vidu bija ari Baznica, kas nekavējoties atcēla visus dievkalpojumus pilsētā. Mesas vairs nenoturēja, bērniņus nekristīja, un mirušie bija spiesti iztikt bez kristīgas apbedīšanas.

-   Maincā noteikti jābūt vēl kaut kādām bagātībām. - Aiz tālajām sienām upes malā drūzmējās visdažādākie lielie un mazie kuģi, celtņi un krāvēji parnesa preces uz baržām. Piestātnē šūpojās tris dzirnavu laivas, maldamas pēdējo gada ražu. - Piemēram, šis vīna dārzs. Tas prasīs gadiem ilgu čaklu aprūpi, līdz nesīs augļus. Tu nebūtu to atprasījis, ja neuzskatītu, ka pilsētas izredzes atkopties ir pilnīgi pagaisušas.

-    Pieprasījums pēc vīna nekad nezudīs. Jo bēdīgāki apstākļi, jo vairāk to patērē.

Fusts vēl bridi pētīja raupjo zemi sev apkārt un tad pievērsās man. Kālab tu esi ieradies, taujāja viņa aso acu skadens. Taču viņš ļāva runāt man.

-    Neba vīns vien var iztecēt no preses, - es sacīju.

Viņš klusēja. Es pasniedzu senajam paziņam papira lapu, ko izņēmu no somas.

-   Es esmu atklājis kādu mākslu. Jaunu rakstību bez spalvas.

Viņš atlocīja lapu un aplūkoja. - Indulgences?

-   Tas ir tikai sākums. - Es atkal iegrūdu roku somā un izņēmu mazu grāmatiņu, četras lapas, kas bija salocītas tā, ka veidoja sešpadsmit lappuses. - Elija Donāta latiņu valodas ābece. Tāda nepieciešama katram skolniekam katrā skolā.

Vīrietis uzmeta man neieeietigu skatienu, jo viņš labi zināja, kas tas ir. - Es laikam esmu pārdevis kādas trīssimt šādas grāmatiņas. Pircēji tās izķer, tiklīdz kaligrāfi tās pabeiguši.

-    Es varu tās izgatavot ātrāk un lētāk nekā jebkurš kaligrāfs. Viena mēneša laikā varu saražot tikpat daudz grāmatiņu, cik tu jau esi pārdevis. Pat vairāk.

Fusts vēroja rosību vīna dārzā un nebilda ne vārda. Viņš bija slēdzis darījumus gan Parīzē, gan Vinē, gan daudzās citās pilsētās un pra,ta neizrādīt savas domas. Taču pilnībā slēpt pārsteigumu viņš tomēr nespēja.

Viņš pielieca galvu un izlasīja grāmatiņā pirmās rindiņas.

-   Nav labojumu, - viņš atzīmēja. Tā bija taisnība. Atšķirībā no citiem manuskriptiem, manā nebija nedz svītrojumu, nedz krice- lējumu lapas malā.

-   Jaunais rakstības veids ļauj izlasīt un vajadzības gadījumā izlabot tekstu, pirms iespiežam vārdu uz lapas.

Šie vārdi beidzot aizkustināja vīra savaldību, un es izpelnījos dzēlīgu skatienu, it kā būtu nodēvējis viņu par viendesi.

-    Klientiem patīk labojumi. - Tas bija viss, ko viņš atbildēja.

-    Labojumi ir gluži kā neglītas kreveles uz lapas. Tie izķēmo tekstu.

-   Tie pierāda, ka autors ar rupību pārskatījis savu darbu.

-   Ja viņš licis lietā vislielāko rūpību, nekas nebūs jālabo.

-    Ideāls ir tikai Dievs.

-   Tad es būšu tik ideāls, cik vien iespējams.

-   Tomēr būs jāiegulda vēl liels darbs, - Fusts teica, pa otram lāgam izpētījis lapu. - Ne dkai pareizrakstība ir svariga. Lai nu kā šīs lapas ir aizpildītas, tās nav rakstītas ar drošu roku.

-    Tāpēc man nepieciešams kapitāls. Lai pilnveidotu savu izgudrojumu. Biju spriedis, ka tu nodarbojies ar grāmatu pārdošanu un tādēļ ieinteresēsies par šo lietu. - Es pastiepu roku, lai paņemtu mācību grāmatu. - Acīmredzot esmu maldījies. - Fusts nelaida grāmatu vaļā, un es turpināju: - Jauns rakstības veids, ko var izlasīt vēl pirms uzrakstīšanas un rada vairāk grāmatu vienā mēnesī nekā kaligrāfs visā mūžā. Tavuprāt, cik liela būtu tā vērtība?

Fusts vēsi pasmaidīja. - Man šķiet, tu man to tūliņ pateiksi.

Man bija līdz kaklam noņemties ar sīkiem aizdevumiem, kuri dkai ar pūlēm nomaksāja iepriekšējā aizdevuma procentus. Es arīdzan negribēju saistīties ar vairākiem ieguldītājiem, kuru ķiviņi aprītu vairak mana laika nekā pats darbs. Tā kā biju apņēmies palikt Maincā, tad vajadzēja atrast vienu vienīgu kreditoru, kurš iegulda iecerē tik lielas summas, ka noteikti nepieļaus izgāšanos.

-   Tūkstoti guldeņu.

Pacēlis rokas, Fusts uzpūta uz tām dvašu.

-   Pasakaina summa. Kā tu grasies to iztērēt tā, lai varētu atmaksāt?

-   Nāc, un tad tu redzēsi.

61

Netālu no Manheimas, Vācija

-   Principā var gadīties, ka mes meklējam pašu pirmo vai otro drukāto grāmatu pasaulē.

Viņi bija apstājušies atpūtas vietā šosejas malā. Emilija klēpī atlocīja izdruku ar sakārtotajiem gabaliņiem un blakus nolika bestiāriju, kamēr Niks mēģināja pārliecināties, vai neviens viņus neredz. Priekšā bija tikai tumša, zem sniega svara sagumusi priežu siena. Aiz muguras pa A5 maģistrāli dārdināja satiksme.

-    Pirmo grāmatu? Kur tā drukāta?

-   Pirmā drukātā grāmata pasaulē. Pareizāk izsakoties, tā būtu pirmā grāmata, kas nodrukāta ar saliekamajiem burtiem.

"Nodrukāta ar saliekamajiem burtiem". Šādu frāzi Niks atcerējās redzējis, lai gan bija uzmetis tai paviršu skatienu. Šāds vārdu savienojums varētu trāpīties žurnālā, kur publicēti raksti par tēmu "Cilvēces simts dižākie izgudrojumi" vai "Cilvēki, kas mainīja pasauli". Parasti cieši saistīts ar vārdu…

-   Gūtenbergs?

-   Tieši tā. - Emilijas seja šķita pelēka un gurda, tajā nebija ne pēdas no kosmētikas, pibugās lūpas un tumšās acis šķita iegrimstam sejā. Taču viņa uzmanīgi vērās lapās sev uz ceļiem un neapšaubāmi izstrāvoja lielu dedzību. - Ko tu par viņu zini?

-    Kas par viņu vispār ir zināms?

-    Necik daudz. Tik maz, ka līdz astoņpadsmitajam gadsimtam Gūtenbergs bija gandrīz aizmirsts. Viņš savas dzīves laikā bija iemantojis varenus ienaidniekus, tāpēc pēc viņa nāves tie par varītēm pūlējās nodot mantojumu aizmirstībai. Tikai pārsimt gadu vēlāk, kad zinātnieki izpētīja ierakstus, atklājās viņa devums.

-    Kāds?

-   Viņš prata salikt kopā gabaliņus.

Emilija pagriezās pret Niku ar kautrīgu smaidu uz lūpām un lūkoja, vai viņš sapratis joku.

-   Saliekamie burti. Viņš izstrādāja tehnoloģiju, kas ļāva izliet katru burtu atsevišķi un salikt tos kopā vārdos un teikumos, beigu beigās izveidojot veselu Bibeli. Pēc tam to iespieda uz papīra.

Niks mēģināja iztēloties, kā tas ir - burtu pa burtam salikt kopā Bibeli.

-   Tas noteikti aizņēma daudz laika.

-   Visticamāk, vairākus gadus. Taču tolaik cita ceļa nebija, vienīgi rakstīšana ar roku. Salicis kopā lappusi teksta, viņš varēja iespiest tik novilkumu, cik vien gribēja. Tad viņš salikumu izjauca un ar to pašu burtu palidzību savirknēja jaunas lappuses tekstu. Tādējādi nebeidzami pielāgojams pēc sirds patikas, taču vienlaikus pilnībā standartizēts produkts, ko bija iespējams pavairot, cik reižu vien nepieciešams. Tas droši vien bija visdižākais solis informācijas apmaiņā, kurš sperts laikā starp alfabēta rašanos un interneta izgudrošanu.

-    Kad tas īsti notika?

-    Piecpadsmitā gadsimta vidū.

-   Tad viņš bijis Spēļu kāršu meistara laikabiedrs.

Emilija pacēla bibliotēkā paņemto grāmatu. Uz tās vāka bija vienīgi zeltā izkalts briedis, kas plūc zāli. Niks uzreiz pazina attēlu - tāds bija briežu masts spēļu kārtī. Emilija pagrieza pret viņu grāmatas muguriņu.

-    "Gūtenbergs un Spēļu kāršu meistars", - Niks lasīja.

-    Es tai uzdūros, meklēdama informāciju Džilianas kartē vēl Ņujorka. Tu neesi pirmais, kas piemin šo saistību. Prinstonas universitātē glabājas iluminēts Gūtenberga Bībeles eksemplārs, un ilustrācijas stipri atgādina spēļu kāršu attēlu kopijas. Sā darba autors vedina domāt par Gūtenberga un Spēļu kāršu meistara vienošanos, ka pēdējais radīs ilustrācijas Bībelēm. Cilvēks, kas pilnveidoja teksta iespiešanu, un cilvēks, kas pilnveidoja gravīru iespiešanu. Vilinoša doma.

-    Vai ir kādi pierādījumi?

-    Tikai netieši. Lielākā daļa šajā grāmatā minēto argumentu gan ir atspēkoti. - Emilija skatījās uz izdruku, it kā nespēdama ticēt savām acīm. - Līdz ieraugām šo.

Tālumā iekaucās sirēna. Niks centās par to nedomāt.

-    Diezgan līdzīgs bestiārijam, ko atradām Briselē, vai ne?

-    Bestiāriju rakstīja ar roku, bet šis ir iespiests. Paskaties, cik burti ir precīzi atveidoti un cik rindiņas ideāli taisnas! Tas pats attiecas uz ilustrācijām. Bestiārija attēli ir zīmēti ar roku. Pēc veiktās restaurācijas nav viegli pateikt droši, taču izskatās, ka šis ir drukāts līdzīgi kā kārtis.

Aizvien skaļāk gaudoja sirēna. Niks notīrīja logu un paskatī- jas ārā. Laukumiņā šosejas malā atradās vēl tikai viena automašīna, sudrabains Opel. Tā vadītājs stāvēja ar muguru pret viņiem un sniegā zem kokiem atvieglojās.

-   Tātad te ir drukāts attēls, kurš, kā mums zināms, datēts ar piecpadsmitā gadsimta vidu, un drukāts teksts. Kā mēs tiekam līdz Gūtenbergam?

Emilija norādīja uz burtiem. - Gūtenbergs bija pirmais. Viņš izgudroja ne tikai iespiešanas presi; viņam nācās izgudrot vai pilnveidot pilnīgi visu. Sakausējumus, kurus izmantoja burtsta- biņu atliešanā, un nepieciešamos darbarīkus. Procesu, kā salikt kopā lapas un noturēt tās nekustīgi. Tintes. - Pēdējo vārdu izrunājot, viņa aprāvās.

-   Tintes?

Sirēna jau auroja tā, ka ausis plīsa vai pušu. Pa šoseju garām aizšāvās neatliekamās medicīniskās palīdzības automobilis, ar skaņas signālu aicinādams atbrīvot tam ceļu. Niks smagi nopūtās, un tvaiks nekavējoties kristalizējās uz vējstikla. Emilija šķita neko nemanām.

-   Acīmredzot Džilianas uzmanību piesaistīja šī vietiņa. - Sieviete izņēma spēļu kārti un rūpīgi nopētīja. - Lūk, te.

Viņa rādīja uz tumšu punkdņu pudurīti kārts apakšējā daļā.

-   Gūtenberga tintes izturība ir tālu izslavēta. Tā neizbale, un rakstu zīmes ir tikpat tumšas un treknas, kā tikko izņemtas no preses.

-   Kāpēc tā?

-    To nezina neviens. Neviena agrīnā drukātā grāmata nevar lepoties ar tādu tintes kvalitāti. Daudzi ir izmēģinājušies visu, lai uzminētu viņa tintes recepti, pat analizējuši ar spektrometriem.

-    PIXE, - iestarpināja Niks. - Vandevelde.

-    Džiliana noteikti ievērojusi tinti un sapratusi, kas to izgudrojis. Un Vandevelde to apstiprinājis.

-    Bet pec tam viņš nozvērināts turēt muti. Kā tu uzminēji?

-   Gūtenbergs izgudroja arī šo šriftu. Tas nenozīmēja izvēlēties starp Times Nezv Roman un Arial; viņam bija jāizveido katrs burts pašam un jāiegrebj metāla klucīšos, lai veidotu atlejumus. Agrīnajās drukātajās grāmatās katrs burtveidols ir vienreizējs, gluži kā ar roku rakstits. - Viņa pārlaida pirkstu burtiem, kas bija salikti kopā no saplēstās lapas. - Un šis ir to rakstu sencis. Srifts, kuru viņš izmantoja savam šedevram, Gūtenberga Bībelei. Cik mums zināms, tā ir vienīgā lielā grāmata, ko viņš drukājis. - Sieviete noglāstīja izdruku maigi kā zīdaini. - Tikpat sensacionāls būtu paziņojums, ka atrasts pazudušas Šekspīra lugas eksemplārs ar autora autogrāfu un Rembranta ilustrācijām.

-    Mēs vēl neesam to atraduši, - Niks atgādināja. - Mūsu rokās ir tikai vienas Strasbūrā saplēstas lapas rekonstrukcijas izdruka. Es ari nedomāju, ka tas bija oriģināls; ja vien Gūtenbergs nedrukāja uz biroja papira.

-   Tu pavērsi pret viņu ieroci, un tādā brīdī viņam svarigākais bija iznīcināt šo papīra lapiņu. Tā ir kopija no kaut kā īsta. Un šis īstais eksemplārs kaut kur atrodas.

62

Mainca

Lai arī samērā liels - šaurajā ielā nebija iespējams atkāpties un to pienācīgi apbrīnot -, Gūtenbergu nams tomēr bija pārsteidzoši pieticīgs. Pirmajā stāvā tas nemanāmi saplūda ar kaimiņmāju, un lielākā nama daļa pletās aiz stūra šķērsieliņā. Lai redzētu stāvo divslīpju jumtu, bija krietni jāatgāž galva, bet garāmgājēji lielākoties bija tik aizņemti ar laipošanu, izvairīdamies no lopiem, mēsliem un ādām, kas karājās uz āķiem pie kažokādu tirgotāja veikaliņa viņpus ielas, ka nepacēla acis augstāk par kājām. Ideāli piemērots mājoklis tam, kas norisinās iekšā.

-    Dzirdēju, ka pēc atgriešanās esi pieņēmis jaunu vārdu, - Fusts bilda.

-   Gūtenbergs. - Es biju atbrīvojies no tēva vārda un pieņēmis jaunu, proti, savas mājas nosaukumu. Tas mani stādīja priekšā kā vīru ar īpašumu, kas dažos darījumos man nāca par labu, taču šis vārds man kalpoja ari par enkuru. Un tas šķita daudz svarīgāk, jo šeit bija mana vieta.

Kāpjot pari slieksnim, es kā allaž pacēlu acis pret ģerboni, kas bija iegravēts arkas slēgakmenī. Tajā bija redzams kūkumā saliecies svētceļnieks ar augstu konusveida cepuri. Pie zemes vīru vilka smagums, ko viņš bija paslēpis zem apmetņa. Kas gan ir viņa nasta, es prātoju. Viņš balstās uz spieķa, un otrā rokā tur trauku žēlastības dāvanam. Es nezināju, kā tas kļuvis par manas dzimtas ģerboni - to pat mans tēvs nemācēja pateikt. Taču es, kā vienmēr, jutu zināmu radniecību ar nogurušu svētceļnieku, kas lūdz žēlastības dāvanas, lai tiktu ceļojuma galapunktā.

Kopš atgriešanās biju rīkojies visai rosīgi. Priekšistabas, kurās mans tēvs kādreiz izradīja audeklus un preces, tagad bija aizsistas ar dēļiem. Nu tās bija stāvgrūdām piebāztas ar mēbelēm, kas bija sastumtas pie sienām un sakrautas cita citai virsū, it kā es gatavotos pārcelties uz. dzīvi citur. Uz tām jau sāka klāties putekļi.

Pa isu gaiteni garām pieliekamajam es ievedu Fustu citā istabā, un mēs apstājāmies pie smagām, ar dzelzi apkaltām durvīm, kas ļāva nokļūt mājas tālākajā daļā.

-   Tu zvērēsi pie Jaunavas Marijas un visiem svētajiem, ka nevienam ne pušplēsta vārdiņa neteiksi par to, ko tu še redzēsi un dzirdēsi.

Fusts pamāja. Es atvēru durvis.

Istabas vidū trīs vīri sēdēja pie galda, kas bija atvests ar īpašu nolūku. Visi malkoja vīnu, lai gan īpašu prieku par to neizrādīja. Visi zināja, kas likts uz spēles.

Es iepazīstināju viņus ar Fustu.

-    Konrāds Zaspahs no Strasbūras, namdaris, kas meistaro lādes. Viņš mums izgatavo preses, kuras pēc īsa brīža redzēsi.

Zaspahs bija viens no retajiem, kura vērtība manās acīs kopš iepazīšanās bija cēlusies. Bārda viņam jau bija nosirmojusi un spurojās kā pravietim, rokas izdēdējušas tik stipri, ka šķita neiedomājami redzēt tās griežam virpu vai nozāģējam taisnu gabalu. Es allaž tiku apsvēris viņu aicināt savā uzņēmumā; kad ierosināju braukt šurp no Strasbūras, viņš bija labprāt piekritis.

-   Gecs fon Šletštats, zeltkalis, kurš grebj mūsu presformas un iespiedformas. - Drīz pēc mūsu iepazīšanās armaņaki bija iebrukuši pilsētā un izlaupījuši viņa darbnīcu. Zeltkalis bez zelta nevar strādāt. Pēc kāda laika viņš ieradās Strasbūra un piedāvājās iestāties dienestā pie manis. Es ar prieku pieņēmu šo cilvēku darbā, jo viņš izrādījās visrūpīgākais zeltkalis, kādu vien esmu pazinis. Viņam rokās visi metāli vijās kā māls.

-    Tēvs Heinrihs Ginters. - Tas bija jaunāks vīrs ar nopietnu seju un pētošu skatienu. Ginters agrāk kalpoja par vikāru Svētā

Kristofera baznīcā, kas atradās pavisam netālu; strīdā starp arhibīskapu un pāvestu viņš bija nostājies sava visaugstākā priekšnieka pusē. Arhibīskaps to uztvēris kā grēku, atņēmis viņam draudzi un atstājis bez graša kabatā.

Es vēroju trijotni, kas novērtēja Fustu vai pētīja savus kausus, atkarībā no garastāvokļa. Šie bāreņi un atstumtie bija mana ģilde, amatnieku brālība. Ja to vidū stāvētu arī Kaspars, tad mana laime būtu pilnīga.

-   Kas jums visiem ir kopīgs? Nudien, izklausās pēc anekdotes sākuma! Namdaris, zeltkalis, priesteris un… - Viņš pavērsās pret mani. - Kas tu būtu, Johan Gūtenberg?

Kaligrāfs? Papīru apdrukātājs? Ubags? Ģeķis?

-   Svētceļnieks. - Bija manāms, ka šāda atbilde viņu neiepriecina. Es pasteidzos piebilst: - Vispirms mēs parādīsim, uz ko šī māksla ir spējīga.

Pasniedzu viņam papīra lapu. Tās stūros bija izdurd mazi caurumiņi, un aptuveni vidū tai pāri sdepās ar spalvu novilkta līnija.

-    Raksti šeit savu vārdu.

Negribīgi - kā vīrs, kas sargājas tapt apvests ap stūri, - viņš paņēma no galda spalvu un uzrakstīja uz līnijas savu vārdu.

-    Papīrs ir mitrs, - viņš piezīmēja.

-   Tāds labāk uzsūc tinti.

Zaspahs paņēma aprakstīto lapu un nozuda aiz durvīm blakus istabā. No turienes atskanēja skaļš, neapmierināts člkstiens, kādu varētu radīt tauva, kas saspringti notur kuģi piestātnē. Tam sekoja bukšķis, griezīgs skrapstiens un klaudziens. Fusts samie- dza acis, taču pārejie likās neko neievērojam.

Atgriezās Zaspahs un uzvaroši noklāja lapu Fustam priekšā.

-    Liebe Gott, - tas izdvesa.

Viņa vārds joprojām bija turpat, taisni tāds, kādu viņš nule uzrakstījis. Taču vēl pirms brīža tas skuma kā vientuļš zieds tukšā lapa, bet tagad tas gozējās sakuplojoša dārza vidū, un tam visapkārt vienā acumirklī bija uzplaukuši simtiem vārdu. Tagad viņa vārds bija ievietots teikumā:

"2ir oo mēo pnoluftinom, !m 114 ft pnti'coi

no šiem grēkiem tīro un nptroīpīi'umo fr noņemto."

-   Ne spalvu, ne galdu. Nav pārrakstītāja, kas aizklīst domas, un nav roku, kas misējas. Ik reizi ir precīza kopija. Un, kā redzat, pabeigta vienā mirkli.

Fusts izskatījās pēc cilvēka, kas iekritis bedrē un atklājis ar zeltu pilnu alu. Viņš pavērsa pirkstu pret ābeci, ko biju parādījis viņam vīna dārzā.

-    Un ari tā radīta tajā istabā?

-    Visas lapas.

-   To nevar atšķirt no īstās.

-    Tikpat labi tā ir istā; gluži tāpat kā zelts svinam un Saule Mēnesim.

Bet tirgotāja prāts nebija ilgi apžilbināms. Fusta skatienā jau varēja manīt, ka viņš rēķina, sver un skaita. - Kam jums vajadzīgi tūkstoš guldeņi no manis? Viss izskatās pabeigts.

-    Tas ir tikai sākums. Mūsu darbs apliecina, ka tas ir iespējams. Lai pilnībā izmantotu jaunapgūtu mākslu, man vajadzīgas vēl vairākas preses un aprīkojums, vairāk darbinieku, vairāk papīra un pergamenta.

-    Lai drukātu indulgences un ābeces?

Es paskurināju galvu un paliecos pāri galdam. Pirmīt biju nozvērējies nepieskarties vīnam, lai tas neapmiglotu manas domas. Bet nu matiju, ka jau esmu iztukšojis savu kausu. Tas strāvoja manās asinīs.

-   Tas būs jauns pasākums. Drosmīgāks, nekā jebkas iepriekš. Lai kādi ir mūsu panākumi, mēs šajā amatā vēl esam tikai mācekļi. Tagad mēs ķersimies pie sava šedevra izgatavošanas.

63

Reinzeme-Pfalca, Vācija

Niks uz labu laimi nogriezās no maģistrāles un brauca, līdz atrada moteli. Emilija blakus sēdeklī snauda. Viņš jutās pārguris - ķermenis bija kā tukša tvertne, kas vibrēdama darbojas tikai ar pēdējam adrenalīna pilītēm un kofeīna šļakstiem. Plaksti tikai ar lielu piepūli turējās vaļā. Kad automašīna iebrauca stāvvietā aiz moteļa, viņš notrīsēja atvieglojumā un, ieraudzījis vienkāršo numuru ar pamatīgo bruņu gultu, gandrīz apraudājās.

Emilija norāva gultas pārklāju un apsēdās uz gultas malas, lai novilktu kurpes un zeķes. Viņa brīdi pavērās vīrieti, un Niks šo dīvaino skatienu īsti nesaprata.

Bikli paraustījusi plecus, sieviete piecēlās, pārvilka svīteri pāri galvai un izgrozījās no džinsiem. Mugurā viņai palika plāns balts krekliņš un apakšveļa. Viņa stāvēja uz paklāja istabas vidū, viegli pietvīkusi un samulsusi kā jaunava savā kāzu nakti. Niks pūlējās neskatīties uz viņu.

-   Es tikai gribu, lai tu mani cieši apskauj.

Niks pamāja. Milzīgais nogurums aizdzina neveiklības sajutu. Viņš nometa apģērbu, palikdams bokseršortos, un ielīda gultā tūdaļ aiz Emilijas. Viņš apgūlās līdzās, piespiezdams krūtis viņai pie muguras un ari kājas piekļaudams cieši klāt. Viņa notrīsēja. Niks atrāvās, taču Emilija pastiepās, satvēra viņa roku un piespieda-cieši klat savam viducim.

-    Jauki. Sen neko tādu neesmu jutusi. - Viņa nopūtās. - Ne jau tas. Es domāju… Siltumu.

-   Es laikam tevi saprotu.

Viņa pieglaudās vīrietim. Niks pielika delnu viņai pie vēdera, baidīdamies pieskarties tur, kur viņai nepatiktu, un vienlaikus alkdams to. Viņš atminējās, ka savulaik tā gulējis blakus Džilianai - ari toreiz viņu māca apjukums par atrašanos tik tuvu un vienlaikus par manāmo attālumu, kas abus šķir. Neizbēgami šķir.

Viņš ieslīga miegā.

64

Mainca

Kad Fusts aizgāja, es klaiņāju pa māju. Dienas gaisma dzisa, un drīz. solījās būt tik tumšs, ka strādāt vairs nevarēs. Bet pagai- dam darbi, šīs mājas dvaša un dzīvība, turpinājās. Iznācis pagalmā, es saodu spēcīgu vārītas eļļas smārdu, kam piejaucās ass ogļu dumu aromāts. Mana tēva nama virtuve bija pārvērsta par burtstabiņu lietuvi, un blakus esošaja mazgātavas telpā mēs gatavojām tintes. Lietuvē šaudījās dzirksteles, jo tur nupat izlietos burtstabiņus pieslīpēja ar smirģeļa ratu.

Pa kāpnēm es uzgāju saimniecības ēkā un devos pa eju gar tās sienu. Iekšējam pagalmam visapkārt sdepās galerija. Ejot garām restotajiem lodziņiem, es katrā ieskatījos. Istabā, kur kādreiz presformas darinātājs grieza monētu nospiedumus manam tēvam, tagad Gecs vara klucīšos greba burtus. Kaimiņistabā tēvs Ginters sēdēja pie rakstāmgalda un uzmanīgi pētīja mazu Bībeli. Tai blakus viņš bija noklājis papīra lapu un turēja rokā spalvu, kas ne uz. brīdi nerima rakstīt, kamēr viņš lasīja grāmatu. Tiem, kuri raduši vērot pārrakstītājus darbā, tā šķita nedabiska kustība - spalva lēkāja augšup un lejup, no rindiņas uz rindiņu, it kā uz labu laimi, un ne uz bridi nepalika mierā, lai izveidotu kaut vienu burtu, bet atstāja punktiņu un svitriņu taciņu, gluži kā putnu pēdas sniegā. Ja vien viņš kādu atgādināja, tad tirgotāja palīgu, kas aprēķina krājumus, nevis kaligrāfu. Patiesībā viņš skaitīja Pirmās Mozus grāmatas burtus.

Ieraudzījis mani, viņš uzsauca pa atvērtajām durvīm:

-    Vai dabūji, ko biji cerējis?

-    Viņš dos mums astoņus simtus guldeņu tagad un atlikušo vēlāk. - Tas bija mazāk, nekā es lūdzu, bet vairāk, nekā biju cerējis. - Aprīkojums kalpos par ķīlu. Apmaiņā pret sevišķām desī- bām pārdot mūsu saražoto viņš arī piekrita neņemt procentus. Piedevām viņš pasūtījis piecpadsmit Donāta ābeces eksemplārus, kas jāiespiež trīs mēnešu laikā. - Es iesmējos. - Būtu tu redzējis viņa sejas izteiksmi! Viņš neparko negribēja ticēt, ka ir iespējams kaut kas tāds.

-   Tad jau viņš nepamanīja, ka ābece ir viltojums?

-   Viss ritēja gludi.

Lai ari indulgence bija īsta, Fustam rādītā ābece bija divu nakšu izmisigs darbs, ko bija paveicis tēvs Ginters ar spalvu. Gluži vienkārši mums kļuva skaidrs, ka nepagūsim laikus izgrebt nepieciešamo burtu skaitu visām sešpadsmit lappusēm.

-    Pēc trim mēnešiem tam vairs nebūs nozīmes, - es viņam teicu.

Nākamajā istabā valdīja tumsa, lai gan, iedams garām, es saodu sastāvējušos mikluma dvaku, ko izgaroja tur sakrautās mitrā papīra ķīpas. Galerijas galā vēl vienas kāpnes veda uz augšējo stāvu. Jau dzīros kāpt augšā, bet tad mijkrēslī izdzirdu skumīgus klauvējienus. Kāds stāvēja pie vārtiem.

Es sastingu. Gūtenbergu namu neviens neapciemoja - turklāt tik vēlā stundā. Vai tas būtu Fusts, kas pārdomājis savus solījumus? Varbūt pilsētas naktssardze? Bija pagājuši vairāk nekā divdesmit pieci gadi, kopš bēgu no nozieguma vietas Konrāda Šmita namā, taču klauvējiens pie durvīm vienmēr stindzināja asinis dzīslās. Es nogaidīju.

Pie vārtiem piegāja mans kalpotājs Beildeks. Dzirdēju viņu iztaujājam atnācēju, lai gan atbildes bija klusas un es tās nevarēju saklausīt. Vārti atvērdamies iečīkstējās.

Es paliecos pāri margām un lūkojos lejup. No tumšās ēnas zem arkas pagalmā, kur tumsa nebija tik dziļa, iznāca kāds stāvs. Viņš gāja lēnām, salīcis pār spieķi, kas klaudzēja uz bruģakmeņiem.

Nācējs apstājās pagalma vidū. Tad, it kā nojauzdams manu atrašanās vietu, tas pacēla acis.

Man ļima kājas, un es tvēru pēc margām.

-    Kaspar?

Rūgti, trausli smiekli, kas atgādināja vārnas ķērcienu.

-   Hier bin ich. - Te nu es esmu.

65

Reinzeme-Pfalca, Vācija

Niks nezināja, cikos bija pamodies. Pelēcīgā diena un raupjie aizkari ietina istabu pastāvīgā mijkrēsli. Viņš jau nedēju bija mitis šāda neomulīgā pustumsā, kur gaismu meta vien dzelzceļa vagoni, laternas ielas malā, automašīnu lukturi un kailas spuldzītes. Kā muša, kas iegrimst dzintarā.

Taču dzintars ir auksts, bet Niks bija silts, pat kvēlojošs, ietinies segās, palagos un Emilija. Viņas krekliņš guļot bija paravies augšup, un kailā mugura spiedās viņam pie vēdera - abu augumi bija piekļāvušies cieši viens pie otra.

Viņas ķermeņa siltums pildīja Niku ar karstām alkām. Viņš pašķira Emilijas matus un noskūpstīja viņu uz skausta, noglāstīja sievietes kailo roku, kas bija piespiedusi pie krūtīm segu. Viņa pagrieza galvu, mute meklēja viņa lūpas. Niks redzēja, ka viņas acis ir aizvērtas, un saminstinājās, bet viņa satvēra vīrieti aiz pakauša un pievilka viņa lūpas klāt savējām.

Alkas uzbangoja, pārauga iekārē. Viņš pārlaida roku sievietes kājai, satvēra viņas gurnus un piespieda klāt savam pulsējošajam augumam. Emilija ieelsās, atrāva viņa roku un piespieda to pie savām plānā auduma klātajām krūtīm.

Emilija apvēlās uz muguras un uzvilka vīrieti sev virsū. Viņš nemaz nepretojās.

Nākamreiz viņš pamodās gultā viens. Galvassāpes bija izzudušas, taču viņš jutās izbadējies kā vilks. Emilija bija apģērbusies un sēdēja pie zemas kumodes, ko bija pārvērtusi par improvizētu rakstāmgaldu. Bibliotēkā nozagtā grāmata bija atvērta viņai priekšā, un blakus novietota tabula, tik liela kā plakāts, kurā ik pa laikam ar zīmuli kaut kas tika atzīmēts.

Niks piecēlās sēdus. Cauri prātam izbrāzās atmiņu jūklis, kas varēja būt sapņi, un sapņi, kurus viņš cerēja esam atmiņas. Viņš piesarka.

Emilija pagrieza galvu un kautrīgi pasmaidīja. - Vai labi gulēji?

-   Mmm… - Niks nopētīja sievietes seju, meklēdams kādas pazīmes, kas apliecinātu nožēlu par notikušo, un tad atskārta, ka Emilija dkpat pētoši raugās viņā.

-    Es negribu, lai tu domātu… - viņa iesāka. - Es zinu, man vajadzētu…

-   Nē! - Tā bija kļūda. - Es gribēju teikt… jā, tev vajadzēja. Nevis…

-    Es negribēju nostāties starp tevi un Džilianu.

-    Džilianu? - Nika juceklīgās domas piepeši mitējās.

-   Jo es zinu, ko viņa tev nozīmē.

-   Tu nezini vis. - Niks atmeta segas un piecēlās kails. Emilija kaunīgi novērsās. - Vai tu esi iedomājusies, ka es atradīšu Džilianu un tūdaļ slēgšu viņu savos apskāvienos, un mēs abi aizjāsim saulrietā?

Sieviete strauji pagrieza galvu un ieskatījās viņam acis. - Tad kādēļ tu to dari?

Niks nenovērsās, taču attapa, ka vairs nezina atbildi uz šo jautājumu.

-    Es ieiešu dušā.

Dušas nebija, nācās samierināties ar vannu. Viņš apšļakstījās ar remdenu ūdeni, kā vien varēja, un apģērbās. Iznācis no vannas istabas, viņš ieraudzīja, ka Emilija sēž nupat saklātajā gultā, sakrustojusi kājas un izklājusi grāmatas sev apkārt. Blakus bija ari papira lapa.

-    Kas jauns?

-   Es mēģinu noteikt Gūtenberga un Spēļu kāršu meistara saistību.

Šie vārdi šķita nostiprinām vārdos neizteiktu vienošanos. Emilija nomierinājās, un Niks apsēdās uz gultas stūra.

-    Mums jāpieņem, ka Džiliana nav redzējusi lapu, ko mums izdevās rekonstruēt. Acīmredzot viņa sekojusi citam pavedienam.

-    Tā ir. - Niks izpētīja lielo papīra loksni, kas bija izklāta uz gultas. Lapu ar labi redzamām locījumu līnijām klāja neregulāras formas režģis. Lielākā daļa taisnstūru bija tukši, bet pārējos aizpildīja noslēpumainas rakstu zīmes, piemēram, "f.212r apakšā, vidū, līdzīgs". Kreisajā slejā bija izvietoti sīksīki zīmēti attēli no spēļu kārtīm.

-    Kas tas ir?

-   Tā ir tabula ar grāmatām un manuskriptiem, kuru ilustrācijas izskatās kā spēju kārtis. Te atzimēts, kuri attēli kurā grāmatā atrodami. Viens no šādiem izdevumiem ir Prinstonā glabātā Gūtenberga Bībele, kuru es tev jau minēju.

Niks noslīdēja no gultas un piegāja pie zema galdiņa blakus durvīm, uz kura bija novietota tējkanna un kārbiņas ar tējas maisiņiem.

-   Nesaprotu. Ja Gūtenberga izgudrojuma būtība bija tāda, ka visas iespiestās grāmatas ir identiskas, vai tad ilustrācijām nevajadzētu būt vienādām?

Emilija papurināja galvu.

-    Kā vairums izgudrotāju, ari Gūtenbergs ietērpa savu jaunievedumu gaužām konservatīvās drānās. Pārmaiņas parasti izraisa neuzticību. Viņš nepārdeva kaut ko jaunu; viņš mēģināja pārliecināt laikabiedrus, ka atradis jaunu paņēmienu, kā ražot pazīstamas preces. Šajā gadījumā tie bija manuskripti. Atceries, ka pirmās automašīnas ari izskatījās pēc ratiem.

Niks pielēja tējkannu ar ūdeni.

-   Viduslaikos nevarēja nopirkt grāmatas tā, kā to dara tagad, - turpināja Emilija. - Tolaik grāmatas, tā sakot, iznāca atsevišķos sējumos. Pirmām kārtām tiek atrasts teksts, kuru grib izdot, un kaligrāfs. Viņš to pārraksta uz salocītām iespiedloksnēm, kam katrai ir astoņas vai desmit lappuses. Tās aiznes grāmatsējējam, kurš lapas iesien vākos. Visbeidzot rubrikators uzvelk virsrakstus un nodaļu nosaukumus sarkanā vai zilā krāsā, un iluminators zīmē attēlus. Man vienkārši melnu, paldies!

Niks izņēma no kārbas divus tējas maisiņus un iemeta katru savā krūzītē.

-    Dažās pirmajās Gūtenberga Bībeles lapās var redzēt, ka viņš ir eksperimentējis ar divu krāsu druku, lai varētu vienlaikus iespiest gan nodaļu virsrakstus, gan pašu tekstu, - stāstīja Emilija. - Taču viņš ļoti ātri no tā atteicies; droši vien tāpēc, ka tas ir pārāk grūti un laikietilpīgi. Gūtenbergs gribēja mainīt nevis grāmatu tapšanas procesu, bet tikai teksta iespiešanu.

Niks atcerējās bestiārija pēdējā lapā ierakstīto frāzi "jauna rakstības forma".

-   Man jau krietni agrāk vajadzēja aptvert, ko šie vārdi nozīmē, - Emilija atzina. - Taču atbilde uz tavu jautājumu ir šāda: lai arī visas Gūtenberga Bibeles ir teju vienādas, katrs līdz mūsu dienām saglabājies eksemplārs tomēr ir vienreizējs. Katru iesējis un ilustrējis cits cilvēks.

-    Un Prinstonas universitātes glabato eksemplāru darinājis Spēļu kāršu meistars?

-     Dažas Prinstonas eksemplāra ilustrācijas ir ļoti līdzīgas spēļu kāršu attēliem, - palaboja Emilija. - Pilnīgi iespējams, ka iluminators bija redzējis spēļu kārtis un tās nokopējis. Var gadīties, ka abi tās ņēmuši no kāda trešā avota.

-   Bet tagad mums ir pierādījums, ka Gūtenbergs un Spēļu kāršu meistars sadarbojušies kādas citas grāmatas lapā. - Niks salēja krūzītēs kūpošo ūdeni. - Pieņemsim, ka tā nav tikai sagadīšanās. Džiliana tā noteikti domājusi.

-   Piekrītu. Tieši tādēļ es gribēju apskatīt Prinstonas eksemplāra ilustrācijas. Varbūt tajās atrodama kāda sakritiba vai pavediens, kas ari Džilianai nav paslīdējis garām nepamanīts.

-    Un kā veicās?

-   Pagaidām nekā. Tabulā ir tikai lappušu numuri. Man jāredz teksts, kas bijis tam apkārt.

Niks uzmanīgi pavērās sievietē. - Ceru, ka tev nav padomā zagt vēl vienu bibliotēkas gramatu.

66

Mainca

Es aizvedu viņu uz viesistabu un ielēju vīnu. Vakars bija vēss, bet Kaspars turējās pa gabalu no pavarda, it kā dzirnavās iegūtās rētas vēl aizvien neciestu karstumu. Drēbes oda pēc valganu- ma un dubļiem, un vaigu, kas bija saskrāpēts kazenājos vai ar koku zariem, izraibināja sakaltušas asiņu tērcītes.

-   Armaņaki izvilka mani no liesmām, - viņš stāstīja. - Pa pusei mirušu, varbūt gandriz beigtu. Pat nezinu, kādēļ tā. Labāk būtu atstājuši mani sadegt. Bet viņi mani saņēma gūstā. Izmantoja par savu spēļmantiņu.

Es nodrebēju. Drahs sēdēja pilnīgi nekustīgi, tik stingi, ka baidījos - visniecīgākais žests viņu salauzis.

-   Tev ne prātā nevarētu ienākt, kā ar mani tur apgājās, ko ar mani darīja. Viņu nežēlība nepazina iztēles robežas. Ko man tur samācīja…

-   Ja vien es būtu zinājis, - es strauji viņu partraucu. - Ja vien es būtu zinājis, ka esi dzīvs, es apgrieztu otrādi zemi un debesis, lai tevi atrastu.

-Tad tu butu meklējis mani tur, kur manis nebija.

Liesmu mestajā gaismiņā es uzmanīgi nopētīju viņu. Tā bija vāja atblāzma no vīra, kuru reiz biju mīlējis, un viņa lepnums bija sakrities. Lampas gaisma viņa sejas labā puse atgādināja paša kādreiz darinātās vara plātnes, āda bija izvagota dziļām likloču rētām. Uguns bija nosvilinājusi pusi matu, pārējie bija noskūti, un galvvidus ņirbēja plankumains kā zvēra āda. Acis, kas agrākos laikos, kad mēs iepazināmies, bija zaigojušas visdažādaka- jas krāsās, tumsa nemainīgi melnas.

-Cik ilgi…

-     Vairākus mēnešus? Gadus? - Kaspars paraustīja plecus.

-   Es neskaitīju. Visbeidzot izdevās aizbēgt. Es mēroju ceļu uz Strasbūra, bet tevis tur nebija. Es taujāju pēc tevis un noskaidroju, ka esi devies atpakaļ uz Maincu. To uzzinājis, palēnām nācu šurp.

Es neveikli paliecos uz priekšu un aizskāru viņa plecu. - Man ir prieks, ka esi atnācis. Es ik vakaru skaitīju par tevi lūgšanu.

Kaspars saritinājās krēslā kā čūska.

-    Nebija vērts muti dzesināt. Dievam nav varas pār armaņa- kiem.

Negantais spivums viņa skatienā mani stipri nobiedēja. Es neteicu ne vārda.

-   Tu esi dcis uz zaļa zara. - Draha čerkstošajā balsī tas izskanēja kā pārmetums. - Kažokādas apkakle, zelta iešuvumi piedurknēs. Cienījams pilsētnieks sava tēva namā.

-   Tomēr parādi ir lielāki, nekā varu atļaudes.

-    Vēl aizvien dzenājies pakaļ saviem sapņiem par pilnību?

-    Mūsu sapņiem.

Kaspars sažņaudza roku dūrē un atlaida. Pirksti atgādināja plēsīga putna nagus.

-    Es jau gadu gadiem neesmu sapņojis.

Izmisīgi gribēdams mainīt sarunas tematu, es piecēlos kājās.

-    Nāc, es parādīšu, ar ko mēs te nodarbojamies!

Viņš klusi devās man pakaļ pa galeriju. Es ievedu viņu spiestuvē, kur sudrabainā mēness staru gaismā laistījās mūsu iekārta.

-   Mēs atdalījām katra burtu, - es nobēra, trīsēdams pie visām miesām. - Tu pat nedcēsi, cik precīzi…

Mani aiz kakla sagrāba auksta roka. Tā grūda manu galvu lejup, piespiežot seju pie preses plātnes, kas bija klāta ar tinti. Es saliecos un tvēru pēc elpas. Kaspars turēja mani ar vienu roku, bet otra tikām taustījās gar viņa bikšu jostu.

-    Ko tu dari? - es iekliedzos. - Kaspar, Kristus vārdā…

Viņš smacēja mani un grūdās man virsū no mugurpuses. Mani apņēma mitras zemes dvaka, kas atgādināja par zārku.

-     Vai tu apjēdz, ko ar mani darīja? - viņš šņāca man ausī. - Ko es esmu izcieds, kamēr tu kaitējies ar savām mantiņām?

-    Es domāju, ka tu esi pagalam! - Viņa rokas plēsa manas drēbes, skrāpēja ādu. - Lūdzu! - es iesaucos. - Ne šādi!

-    Kas šeit notiek?

Istabā iemirguļoja gaismas mēles. Vienā acumirklī Kaspars atradās otrā telpas malā. Ēnas šķita ieskaujam viņu kā apmetnis. Es pieslējos stāvus un aplaidu skatienu apkārt.

Durvis stāvēja tēvs Ginters un, turēdams rokā lampu, pūlējās saskatīt, kas istabā atgadījies.

-Johan?

Es izstomiju kaut ko nesaprotamu.

-    Bet es dzirdēju kliedzienu.

-   Skaļi iečīkstējās prese. Es to rādīju savam… savam draugam.

Ginters pacēla lampu augstāk, un no tumsas iznira Kaspara

seja. Viņš svešo cieši nopētīja, taču iesākumā nebilda ne vārda.

-   Ja viss ir labi… - viņš šaubu pilnā balsī novilka.

-    Man nekas nekaiš.

Kaspars bija atgriezies, taču kļuvis citāds. Viņu pilnībā bija pārņēmusi tumsa, kuru es reiz biju pieņēmis kā neizbēgamu spožas saules pavadoni. Pēc tās pirmās šausmīgās nakts viņš vairs nerunāja par pārciesto un, paldies Dievam, vairs arī neuzbruka man. To es viņam piedevu, taču nekādi nevarēju pārdzīvot tās mazās pārmaiņas. Sīkās riebeklības, mežonīgums acīs. Ienākot viņš gluži kā viņsaules parādība spēja vienā mirklī atvēsināt gaisu istabā. Es pretojos savām domām, cik ilgi vien spēju, bet galu galā biju spiests atzīt - es viņu vairs nemīlēju.

Tomēr viņa Dieva dāvanas nebija izplēnējušas. Pat dēmoni, kas plosīja Kasparu, nejaudāja apslāpēt viņa interesi par grāmatniecību. Es to veicināju - cerēju, ka tā izšķīdinās kaut mazliet indes viņā un novirzīs prātu uz. tīrākām nodarbēm. Atvēlējis viņam istabu augšstāvā, es apgādāju viņu ar tinti, spalvām, otām, papīru un visu, ko vien vajadzēja. Viņš man par to samaksāja.

Kadā vakarā pēc tam, kad visi pārējie strādnieki bija aizgājuši, es uzkāpu bēniņos, un Kaspars man parādīja savu pūliņu rezultātu. Viņš sēdēja pie pults istabas viņā galā un saspringti rakstīja, pat nepaceldams acis, kad ienācu.

Es paliecos, lai apskatītu, kas atrodas uz pults. Viena papīra loksne, divreiz lielāka par parasto indulgenču lapu; to izrotāja ar zīmuli vilktas vieglas līnijas un plaši loki, kas atgādināja katedrāles plānu. Lapas vidū ar treknāku līniju ievilkts četrstūris bija sadalīts divās platās slejās, kas atgādināja pilārus. Kaspars bija tos vieglitēm iekrāsojis ar zīmuli, bet pirmās slejas pirmajā rindiņā bija ar drošu roku rūpīgi uzrakstījis: "In principio creavit deus celi et terram." Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi.

-   Tā tam būtu jāizskatās, - bilda Kaspars. Viņš pārvilka pirkstu pār vienu loku. - Vissaskanīgākās proporcijas. Tava ideālā grāmata.

Es maigi uzliku plaukstu viņam uz pleca un iztēlojos, kā slejas pilda rindas ar vārdiem. - Cik skaisti!

Šķita, ka viņš cer dzirdēt vēl kādu uzslavu; nesagaidījis to, viņš nopūtās.

-    Redzi, es esmu uzrakstījis burtus tā, lai tie precīzi piepilda sleju, no vienas malas līdz otrai? To nevarētu neviens kaligrāfs - ja nu vienīgi nejausi. Šo vienu rindiņu es rakstīju duci reižu. Toties, ja tev ir burtstabiņi, tu vari novietot katru vārdu, katru burtu, kur vien vēlies. Gluži kā Dievs.

Es acumirklī atģidu, ka viņam taisnība. Jutu pazīstamo atbalsi, eņģeļu kora dziedāšanu. Tā noņēmies ar sīksikām detaļām, lai izdrukātu visus burtus vienādi, es biju aizmirsis pacelt acis un padomāt plašāk. Mēs varējām izkārtot burtus tā, ka ikviena rinda ir stingra kā masīvs akmens - kā vienlaidus kolonnas no teksta, kas balsta Dieva vārdu. Nevienai cilvēka rokai tas nebūtu pa sj>ēkam.

Dziestošajā dienas gaismā manas vecās acis aizmiglojās. Mirkli es cieši skatījos nevis uz. iekrāsotajām slejām, bet gan uz baltajām platajām malām. Priekšplāns un dibenplāns sajaucās, neie- krāsotais papīrs kļuva par loga rāmi, kas aptver pelēcīgo tumsu aiz rūtīm. Iekricelētās zīmes šķita vērpjamies ka tintes pilītes ūdeni, un stīdziņas ieplūda vārdos, kas runāja par Dievu.

Tā bija pēdēja un dižākā dāvana, ko Kaspars man pasniedza.

67

Reinzeme-Pfalca, Vācija

Apdauzītais Volksivagen gliemeža gaita vilkās pa ielu. Neviens to neredzēja, ja nu vienīgi sniegavīri, kas stāvēja sardzē piepilsētas namiņu priekšā. Vērotāju noteikti izbrīnītu automašīnas samocītā virzīšanās. Tā paripoja dažus jardus, spēji nobremzēja, pastāvēja un palēkdamās turpinaja slīdēt uz priekšu. Pēc dažiem brižiem manevrs tika atkārtots. Varbūt vadītājs sargājās no ledus kārtiņas uz brauktuves seguma - taču iela jau pēcpusdienā bija notīrīta un nokaisīta ar sāli. Varbūt viņš bija nomaldījies vai iedzēris. Tad varētu izskaidrot, kalab automašīna vienmēr apstājās tikai paēnā.

-   Citā pilsētas rajonā mēs jau būtu aizturēti par prostitūcijas pakalpojumu piedāvāšanu, - Niks bažījās.

īsajās stundās, kamēr valdīja diena, abi bija nosnaudušies, bet tagad jau bija iestājies vakars. Niks pabrauca vēl tris mājas uz priekšu un apstājās. Emilija sēdēja blakus sēdeklī, novietojusi uz ceļgaliem atvērtu klēpjdatoru. Ekrāna spīdums bija vienīgais apgaismojums automašīnā.

-   Re, atradu! - Viņa divreiz piespieda klēpjdatora skārienpa- liktni. - Ak, šifrēts! Neder.

Niks atkal piespieda akseleratoru. Pirms stundas viņi bija izbraukuši interneta kafejnīcas meklējumos, taču miegainajā piepilsētā par tūristu ērtībām nebija padomāts. Vienīgā sabiedriskā bibliotēka bija slēgta. Visbeidzot abi nevarēja izdomāt neko labāku un lēni ripināja pa privāto dzīvojamo māju rajonu, mēģinot pieslēgties kādai bezvadu interneta frekvencei. Niks pagriezās ap stūri un apstājās pie dažām sniega klātām atkritumu tvertnem. Emilija pieliecās tuvāk ekrānam.

-   Un šis? Hauzeru ģimenes tīkls. Brīvi pieejams bezvadu pieslēgums.

-   Taisni tas, kas vajadzīgs.

Niks paņēma klēpjdatoru un noklikšķināja uz savienojuma ikonas.

Pieslēdzas saimniekdatoram 190.168.0.1

Parādījās zaļa ikona, kas atgādināja radiotorni. Viņš atdeva klēpjdatoru Emilijai, kura atvēra timekļa pārlūku un ierakstīja adresi. Ekrānu aizpildīja raiba pergamenta attēls.

-   Tas ir īstais?

-    Britu bibliotēkā glabājas divas Gūtenberga Bībeles. Abi eksemplāri ir noskenēti un ievietoti timekli.

Emilija pagrieza datoru tā, lai blakussēdētājs varētu labāk apskatīt. Blīvais teksts bija sakārtots divās slejās ar nevainojami taisnām malām. Laiks bija iekrāsojis pergamentu brūnu, bet tinti pat vairāki gadsimti nebija varējuši izbalināt, un tā iezīmējās spilgti melna. Par spīti gotiskajam šriftam un acīmredzamajam senlaicī- gumam, dizains bija pārsteidzoši skaidrs.

-   Var redzēt, par ko cilvēki tā sajūsminās.

-   Taisnās malas bija viņa firmas zīme. Kaligrāfiem ne par kādu naudu neizdevās panākt, lai teksta kolonnas labās malas ir tik taisnas - tas īstenojams vienīgi tad, ja ir iespēja pielāgot burtus rindai un izvietot tos precīzi.

-   Šis laikam bijis liels perfekcionists.

Emilija izņēma saplēstās lapas rekonstrukcijas izdruku. Tās otrā pusē viņa bija savirknējusi burtus un ciparus, bet tiem blakus - īsus kāršu attēlu aprakstus.

-   Nolasi man lappušu numurus!

Niks mēģināja, taču neprata tos atrast. Emilija norādīja uz sleju.

-   f.ll7r?

-    "F" nozīmē folio jeb divas lappuses ar vienu un to pašu kārtas numuru. Viduslaiku sējumos nebija lappušu numuru kā mūsu grāmatām, tāpēc vēsturnieki numurē atvērumus. Pēdējais burts nozīmē recto vai verso - labo vai kreiso atvēruma lappusi. Tātad tā, kuru mēs sauktu par trešo lappusi, patiesībā ir…

-    f.2r, - Niks minēja. - Otrā atvēruma laba puse. Sapratu.

Viņš nolasija visus lappušu numurus pēc kārtas. To bija apmēram ducis, sākot no f.ll7r - tātad 233. lappuse, Niks rēķināja, - un beidzot ar f.280r, kādas trissimt divdesmit piecas lappuses tālāk. Tas bija laikietilpīgs darbs. Katrai atsaucei Emilija bija atradusi noskenēto lapu, izlasījusi latīņu tekstu un noskaidrojusi, kura Bībeles grāmata citēta. Tad viņa to nolasīja Nikam priekšā, un tas pierakstīja norādi blakus lappuses numuram un attēla aprakstam.

Taču viņa prāts kavējās citur. Mistiskā lappušu numurēšanas sistēma viņā bija modinājusi kādu domu, kas nedeva mieru un grauza kā akmentiņš kurpē. Kamēr Emilija nodevās meklējumiem datorā, viņš galvā pārlika iespējamos risinājumus.

-    Kas tālāk?

-    f.226r, - Niks teica, iemetis skatienu sarakstā.

-    Labs ir. - Viņa brīdi vērās ekrānā. - "Manu grēku ir vairāk nekā smilšu graudiņu jūrā. Savu neskaitāmo nekrietnību dēļ es neesmu cienigs pacelt acis un uzlūkot Debesu augstumus."

Niks gaidīja, ka viņa nosauks nodaļu un pantu, taču klusums ieilga. Viņš pacēla acis. Emilija uzmanīgi vērās ekrānā.

-    Kas noticis?

-    Kāds attēls ir tajā lappusē?

-    Lācis, kas rok, - Niks atbildēja, pārskatīdams tabulu.

-   Tāds pats, kāds redzams uz kārts?

Viņam pat nebija jāskatās. - Kādēļ tas tev šķiet svarīgi?

-   Šajā lappusē ir Manases lūgšana. - Emilija pagriezās, un viņas seja staroja atklāsmes priekā. - Lūgšana, kas it kā esot iekļauta pazudušajā Bībeles grāmatā "Israēla ķēniņu apraksti".

-    "Viņš ir darinājis vēl vienu grāmatu par zvēriem, izmantojot jaunu rakstības mākslu."

-    "…kas ir ieslēpts grāmatā "Israēla ķēniņu apraksti". Un te nu tā ir, ar ilustrāciju no spēļu kārts tajā pašā lappusē.

Abi bridi sēdēja klusuciešot.

-   Es tomēr nesaprotu, - Niks beidzot atzinās. - Visi pavedieni it kā satek kopā, bet vienlaikus iet uz riņķi. Bībele ar Spēļu kāršu meistara radītajām ilustrācijām glabājas Prinstonā, vai ne? Nevar but, ka Džiliana to ir meklējusi. Tātad jābūt vēl vienai grāmatai, kas ir saistīta gan ar kārti, gan ar Bībeli, gan ar bestiāriju, ko Džiliana bija uzgājusi Parīzē.

-    "Vēl viena grāmata par zvēriem".

-    Bet… kur tad tā ir?

Emilija vērās ārā pa logu. Vējstikls bija aizmiglojies, aizsedzot skatu uz ārpasauli. Atbilstoša metafora, Niks nodomāja, viņi ir iesprūduši aizmiglotā automašīnā un nekur tālāk netiek.

-   Šeit trūkst vēl kads mozaīkas gabaliņš, - Emilija secināja.

-    Varbūt tas bija pirmaja bestiārija lappusē. Tajā, kas izrādījās izgriezta.

-   Tiesa, daži varētu būt arī te. Mēs vēl neesam aplūkojuši visus Spēļu kāršu meistara attēlus.

Emilija atkal noliecās par klaviatūru un sāka rakstīt, satraukumā un steigā bieži kļudoties. Niks vērās ekrānā. Drukāts teksts tīmekļa pārlūkā, šķidro kristālu ekrānā apskatāms piecpadsmitā gadsimta govs ādas pergaments. Lai kāds bezdibenis šķirtu abas tehnoloģijas, viņu pārsteidza, cik tās būtībā līdzīgas - tie abi ir informācijas nesēji. Lai kā reģistrētu lappušu numurus - te derēja atminēties, kā tiek numurētas Bībeles nodaļas un panti, - tas nebija nekas vairāk par adresi datu meklēšanai.

233. lappuse, f.ll7r, Soģu grāmata 5:4 - saskaņā ar Emilijas versiju, tie visi bija saīsinājumi vienam teikumam: "Zeme drebēja savos pamatos, un arī debesis pārplūda." Tāpat kā 190.168.0.1 bija ērts saīsinājums Hauzeru ģimenes nama platjoslas interneta pieslēgumam.

Ja nu to pavērš pretēji? Ja nu informācijā ved atpakaļ pie numura?

Niks apgrieza otrādi papīra lapiņu, ko turēja rokā. Recto un verso, kreisā un labā puse. Viņš paskatījās uz vērsi neskaidrajā gravīras nospiedumā un smaidošo govi, kas bija nostājusies uz kāpnēm un turēja nagos iespraustu otu.

Man ir jauns numurs - wvnv.jerseypaints.co.nz

Emilija bija mitējusies rakstīt un, domās iegrimusi, vērās ārā pa logu. Niks pagrāba klēpjdatoru.

-    Es vēl neesmu pabeigusi! - viņa iebilda.

-    Man vajag tikai uz mirkli.

Pirksti satraukumā slīdēja pār taustiņiem, un viņam nācās trīs reizes pārrakstīt adresi, kamēr tā beidzot bija pareiza. Varavīksnes krāsās rotātā govs joprojām plati smīnēja.

Viņš nospieda kādu taustiņu. Vārdiskā adrese pārvērtās ciparu virknē, kuru viņš pierakstīja uz papīra lapiņas.

Emilija, vēl aizvien rādīdama piktu seju, pieliecās tuvāk. - Kas tas ir?

-    Ikviena timekļa adrese padesībā ir ciparu virkne. - Viņš atvēra automašīnas durvis. Piecdesmit jardu attālumā atradās apsnidzis tālruņa automāts. - Un varbūt veido citu numuru.

Viņš skrēja pie tālruņa automāta. Laternas gaismā sāka virpuļot sniegpārslas; kamēr viņš ievadīja numuru, pirksti gandrīz piesala pie metāla taustiņiem.

Mirkļi starp pīkstieniem klausulē bija kā mūžība. Pēc katra sprakšķa viņam likās, ka otrā gala tiek pacelta klausule. Beidzot atskanēja:

-Jā?

-    Vai tur ir Olafs? - Niks vāciski taujaja.

Pēc īsa klusuma brīža vīrieds jautāja: - Kas zvana?

-    Es gribēju parunāt par Džilianu Lokhārtu.

Atbildes nebija.

-    Vai es esmu nepareizi piezvanījis?

-    Kas jūs esat?

-    Viņas draugs no Amerikas. Viņa ir pazudusi bez vēsts, un es pūlos viņu atrast.

-    Ha! - Atkal pauze. - Es nezinu, kur viņa tagad ir.

Niks sažņaudza klausuli stingrāk. Dvaša aizsaldēja tālruņa automāta būdiņas stiklu.

-   Toties es zinu, kurp viņa devās, - vīrietis turpināja.

Tagad bija Nika kārta ciest klusu; viņš stinga bailēs, ka viens nepiemērots vārds var visu sabojāt.

-   Atbrauciet uz Maincu, un es jums visu izstāstīšu.

68

Mainca

Es izgāju pa galvenajām durvīm zem arkā iekaltā svētceļnieka un pagriezos uz. katedrāles un tirgus laukuma pusi. Tālu nebija jāiet, taču pat šajā īsajā posmā iela iepletās un sarāvās daudzas reizes. Dažviet tā bija tik šaura, ka divriči ar pūlēm spēja izspraukties cauri, bet citur tā izvērtās gluži vai par nelielu laukumu, kur plūda valodas un tirgoņi pārdeva ķerrās sakrautus pīrāgus un karstvīnu. Pat īsākais ceļojums pārvērtās par stāstu ar daudzām nodaļām.

Viena no vietām, kur iela iepletās, bija pie Svētā Kvintina baznīcas, kur sievietes nāca saliet ūdeni no pumpja baznīcas sienā. Pretējā stūrī slējās augsts nams. Apmetums starp būvkokiem bija koši sarkanā krāsā, un starp tumšajām koka ribām līkumoja uzkrāsoti viteņi. Tā bija Humbrehthofa jeb Humbrehtu nams, kas piederēja manam trešās pakāpes brālēnam Zalmanam, kurš tur bija dzīvojis līdz brīdim, kad ģildes amatnieku padome pirms dažiem gadiem pārņēma Maincas pilsētas vadību. Domādams, ka jaunā valdīšana vienā rāvienā izputinās senās dzimtas, Zalmans bija aizbēdzis uz Frankfurti. Kopš tā laika māja stāvēja tukša. Biju aizrakstījis viņam, liekot noprast, ka pat viņa visbaigākās iedomas nelīdzinās notiekošajam Maincā un kļūst aizvien ļaunāk. Kad piedāvājos uzņemties tukšā nama pārvaldīšanu par simbolisku īres maksu, lai pasargātu māju no pūļa, kas citādā kārtā to neapšaubāmi pārvērtīs par publisko namu vai melnās mesas piekritēju baznīcu, viņš ne mirkli nevilcinājās un deva piekrišanu.

Iegājis pa vārtiem un izsoļojis cauri ejai zem galvenās ēkas, es nonācu pagalmā. Fusts ar pārējiem jau gaidīja - tur bija Zaspahs, tēvs Ginters, Gecs, Kaspars un kāds jauneklis, kuru es nepazinu. Fusts pameta ar galvu uz jaunā vīrieša pusi.

-   Mans pieņemtais dēls Pēters Šēfers.

Pēters bija tievs, nopietna izskata jauneklis ar putainu seju un gaišiem matiem, kas plivinājās novembra vējiņā. Puisis šķita samērā bikls, taču es, paspiežot roku, jutu no viņa strāvojam neparastu spraigumu.

-    Esmu pagodināts, Gūtenberga kungs. - Viņa acis bija balas, ledainas apņēmības pilnas. - Tēvs man ir stāstījis par jusu mākslu. Jūs varat pilnībā uz mani paļauties. Pateicos Dievam, ka man būs tas gods piedalīties.

-    No rakstīšanas viņam ir jēlas rokas, - Fusts pajokoja. Viņš stāvēja drusku atstatus no dēla, kā vecs suns piesargādamies no kucēna.

-   Tad šeit mēs izveidosim mūsu darbnīcu, - Gecs bilda. Nams mūsu mērķiem kalpoja labi; tas nebija pārāk augsts, toties bija plašs, un uz pagalmu pavērās plati logi. Laika gaitā mans brālēns Zalmans un arī viņa priekšteči bija cēluši ap lielo dārzu piebūves un spārnus, tiem savukārt bija tapuši augšstāvi, un drīz vien palīgēkas slējās gandrīz dkpat augstu kā dzīvojamais nams. Tagad nelielo pagalmiņu tie apjoza pilnībā - gluži kā iebraucamajā vietā vai tirgotavā -, un no ārpuses tajā nevarēja ieskatīties.

Es attinu papīra loksni, ko bija atnesis, un pakarināju uz naglas pie noliktavas durvīm. Pārējie sadrūzmējās apkārt. Vairums bija redzējuši to vismaz daļēji, bet tikai Kaspars bija redzējis pilnībā.

-    Lūk, kāpēc mēs te esam.

Lapu rotāja divas stateniskas teksta slejas ar ideāli taisnām malām, tieši tādas, kādas Kaspars bija ieskicējis. Ar zīmuli iekrāsotais pelēkais aizkars bija pārvērties par vārdiem, kas ar lielam mokām salikti un rūpigi nodrukāti Gūtenbergu namā. Teksta burti bija melni, vienīgi pirmā rindiņa bija asins sarkanā krāsā.

Onripit ilfocr ^ccoītti (6 cot ^cncsi'o

Garais sākuma burts I noslīga zemu, līdz tā pamatne pārtapa par spirālveidīgu vīteņaugu, kas ložņāja ap lappuses malām. "Iesākumā…"

Lapa plaukšķēja un plivinājās vējā, un man nācās to pieturēt ar roku, lai nesaplīst.

-    Viss, ko jūs redzat, iespiests uz papīra ar Zaspaha iekārtās palīdzību. - Šoreiz tā bija taisnība, un lapas tapšanā nekādās viltības vai acu apmāns nebija izmantots. Mēs bijām pacietīgi daudzreiz izkārtojuši burtus, līdz ikkatra rindiņa pildījās precīzi no vienas malas līdz otrai, un starp burtiem likām pergamenta strēmeles, lai panāktu vēlamās atstarpes. Mēs bijām iekrāsojuši pirmās rindas tekstu ar sarkanu tinti un iespieduši lapu vēlreiz. Visbeidzot ielikām lapu citā presē, lai pievienotu Kaspara veidoto iniciāli.

Šēfers atbildēja pirmais. Ja vien Fusts nebija parādījis viņam indulgenci, jauneklis nekad nebija redzējis musu darbu. Es gaidīju, ka viņš paudis bijīgu sajūsmu. Viņš piegāja tuvāk un uzmanīgi nopētīja lapu.

-   Vārdi rādās pabalējuši.

-   Mēs izmantojām vecos burtstabiņus, - es paskaidroju. - Daži ir nelīdzeni, citi nav pareizajā augstumā. Gecs patlaban gatavo jaunu burtstabiņu krājumu, kas noteikti uzlabos izskatu.

-    Un izkārtojums ir gandrīz ideāls.

-    Labāks, nekā tev pašam izdotos, - norūca aizmugurē stāvošais Kaspars.

-    Pilnīgi ideāls, - es uzstāju. - Ja gar tekstu novilksi taisnu līniju, tā aizskars katra burta ārējo malu.

Dievs vien zina, cik lokšņu bija izkurināts uguni, kamēr mēs to panācām.

-   Tas ir ideāls, - Šēfers padevās. - Taču nebūt tāds nešķiet. - Viņš bridi aplūkoja lapu. Lai ari viņš bija jauns gados un manāmi pašpaļāvīgs, pārējie gaidīja un uzklausīja. - Dažas rindas beidzas ar sīkākām rakstu zīmēm, defisēm un komatiem. Tie ir mazītiņi, un rinda izskatās īsāka nekā patiesībā ir.

Viņš norādīja uz teksta fragmentu slejas vidū.

Un š3i'ctJ0 nooauca sausumu: senie, bet ūftenu krājumu noonuco: jūtos. lln Sieos recēju to loDu esnm.

-   Ja defisi pavirza uz malu, teksts šķitīs izlidzinātāks. Acij tīkamāks.

Es aši palūkojos uz Kasparu. Rētu mudžeklis uz sejas sakro- kojās - viņš iesvēlās dusmās. Taču es paguvu ierunāties pirmais:

-   Tas būs jāapdomā. Mēs taču nevaram paņemt zīmuli un rindiņas beigās piezīmēt svītriņu.

Kaspars uzmeta zēnam slepkavniecisku skatienu. Priesteris Ginters piesardzīgi mainīja sarunas tematu.

-Cik Bībeļu mēs iespiedīsim?

-   Simt piecdesmit. Trīsdesmit uz pergamenta, pārējās uz papīra. Es lēšu, ka vienas dienas laikā spēsim izgatavot divas lapas - ziemā vēl mazāk. Mums bus divas preses, ko Zaspahs uzbūvēs tur. - Es norādīju uz pagalma viņu galu, uz mājas otro stāvu. - Mēs tās izbūvēsim hallē un viesistabā.

-    Būs jānostiprina grīdas, - Zaspahs piezīmēja.

-    Istabās zem tām jāslej ķieģeļu stabi. Tajās istabas ierikosim papīra noliktavu. Kad preses būs uzbūvētas, tu varētu uzmeistarot vinču, ar ko celt papīru taisni spiestuvē.

-    Un ko iesāksim ar Gūtenbergu namā atstāto presi? - Gecs painteresējās.

-   Tā ir pārāk maza. Paturēsim. Iespiedīsim ar to indulgences, ābeces un visu, ko vien varēsim pārdot. No Bībelēm paliks lērums atgriezumu un atlikumu, ko varēsim izmantot citiem mērķiem.

Fusts strauji pacēla roku. - Nē, nepaliks. Viss, kas nopirkts Bībelei, tiks izmantots Bībelei.

Viņš pacēla spieķi un aplaida slaidā lokā ap pagalmu, pavērsdams to pret māju un veltīdams katram no mums bargu skatienu.

-   Vai skaidrs? Šis ir mūsu kopīgais uzņēmums. Es negribu, lai mans ieguldījums ieiet pa vienām durvīm un izzogas laukā pa otrām. Zinu, ka daudziem jums būs iemesls apgrozīties Gūtenbergu namā, daži tur apmetušies uz dzivi. Tas, ar ko jūs nodarbojaties brīvajā laikā, ko jūs darāt ar saviem materiāliem, ir jūsu darīšana. Bet katrs grasis, kas iemaksāts šajā uzņēmumā, tur arīdzan paliks. Zudībā neies ne papīra gabaliņš, ne burtiņš, ne tintes lāsīte.

-    No jusu ieguldījuma uzņēmumā nepazudīs nekas, - es aši apliecināju. - Tiks uzskaitits viss līdz pat pēdējam komatam, tikpat droši kā naudas kaltuvē uzskaita katru monētu.

-    Kā zināms, es būtu ārkārtīgi priecigs, ja jūs visus savus spēkus pieliktu tikai un vienigi mūsu darīšanām.

-    Esmu devis savu godavārdu, ka to nekas nekavēs. Taču ar Dievpalīgu paies vairāki mēneši, iekams mēs vispār būsim gatavi sākt iespiešanu, un gads, līdz darbi rites pilnā sparā. Ja viss ritēs gludi, pirmās Bībeles būs gatavas vēl pēc diviem gadiem. Gūtenbergu nama prese mums sniegs kaut nelielu iztikšanu šais liesajos gados un arī ļaus apmācīt jaunos darbiniekus. - Es gāju pāri

69

Reinzeme-Pfalca, Vācija

Nakti abi pārlaida motelī. Par numuru viņi samaksāja uz priekšu, un eiro krājumi sāka izsīkt. Kad pienāca laiks doties pie miera, abi bez liekām runām izģērbās un ielīda gultā zem segām. Viņi gulēja, cieši piespiedušies viens otram, un kailā āda bija vienīgais siltuma avots istabā. Septiņos abi piecēlās un devās tālāk.

Sniegputenim pa pēdām bija atplūdusi bieza migla, vēršot pasauli mitru un vientuļu. Rītausmā viņi šķērsoja Reinu, taču tik tikko uzmeta tai aci. Tad auto nogriezās uz ziemeļiem. Emilijai uz ceļgaliem atdusējās klēpjdators, bet viņa to nevēra vaļā - baltais klusums šķita sievieti pilnībā pārmācis. Vienīgās automašīnas, ko viņi savā ceļā redzēja, bija šosejas malā pamesti spokaini grausti.

- Mainca bija Gutenberga dzimtā pilsēta, - cauri automašīnas vājās krāsniņas graboņai atskanēja klusa Emilijas balss. - Diez, vai Olafs to izvēlējās tieši tāpēc?

Olafs bija nolicis tikšanos uz vienpadsmitiem Svētā Stefana baznīcā, ēkā ar nobalsinātām sienām, sarkana smilšakmens rotājumu un šautenes lodei līdzīgu kupolu. Tā slējās pakalna galā aiz pilsētas - stāvēdams uz terases, Niks pavērās atpakaļ un redzēja apsnigušus jumtus un antenu mežu, kas nogāzē iegrima migla. Uz brīdi uzbangoja spēcīgas bailes, it kā neredzami ienaidnieki ošņādami meklētu pēdas sniegā. Viņš atvairīja nejaukās domas un iegāja iekšā.

Sajūta bija tāda pati ka ieejot akvārijā. Maigi zilā gaismiņa pildīja baznīcu kā ūdens - biezs, gandrīz vai sataustāms. Gaisma plūda no logiem kā virpuļojošs zils miglājs, kas izraibināts ar baltiem punktiņiem - putni skaidrās, dzidrās debesīs, zvaigžņoti raibs audekls, dvēseles ceļā uz debesīm.

pagalmam uz kāpņu pusi. - Tagad es jums paradīšu, kur tas notiks.

Tikai baznīcas viņā galā aiz altāra zilumu nomainīja pierastāki gleznojumi. Niks piegāja klāt, lai labāk redzētu. Eņģelis ar viegliem, trausliem spārniem nesa augšup ļenganu cilvēka ķermeni. Kailie Ādams un Ieva pētīja ābolu, un ap koku vijās zila čūska. Zeltains eņģelis, lasīdams grāmatu, meta kūleni pār aizdedzinātu menoru - septiņžuburu svečturi.

-    Logi nav seni. Baznīca cieta kara laikā.

Niks apsviedās. No muguras ratiņkrēslā bija pieripinājis vecs vīrs, kas ietinies kožu saēstā seģenē un izslējis muguru taisni kā olekts. Acis ar nokarenajiem plakstiņiem šķita pašas skatījušas baznīcas izpostīšanu. Lūpas bija červeļainas un slēpa dažus atlikušos zobus, un no apbružātās cepures ārā spraucās sirmi mati.

-    Jaunos logus darinājis Šagāls. - Večuks runāja skaidrā, nesteidzīgā balsī. Niks nodomāja, ka viņam droši vien nav daudz darāmā, tādēļ atliek vien nogrābt nabaga tūristus. Niks ar Emiliju varēja būt viņa vienīgais laupījums šajā dienā. - Mēs Maincā bijām krietni lepni, ka tāds dižs mākslinieks piekrita ziedot savu darbu mūsu baznīciņai.

-    Tie ir jauki. - Niks pameta zaglīgu skatienu pāri vecā vīra plecam. Olafs bija atteicies pastāstīt, ka viņu varēs pazīt. Niks ļoti baidījās palaist viņu garām.

-    Bet ari viduslaikos tapušie logi man patika. Es tos dabuju redzēt vēl bērnībā, pirms kara. Ļoti skaisti. Un dk svešādi. Brieži, lauvas un lāči, putni…

-   Ziedi. - Niks palūkojās uz viņu un mēģināja kaut ko atcerēties. - Mežoņi.

-   Tiesa. Viduslaiku simbolisms nudien ir sarežģīta padarīšana. Ja uzņemas pētīt sīkāk, Dievs vien zina, kur var nonākt.

Emilija nolēma riskēt. - Vai jūs esat Olafs?

Vecais vīrs skaļi noklepojās. Mūķene, kas bija nometusies ceļos pirmajā solu rindā, partrauca lūgšanu, pacēla galvu un savilka neapmierinātu seju.

-    Mans vārds nekādā ziņā nav Olafs. Taču pagaidām derēs. Sameklēsim kādu vietiņu un aprunāsimies.

Ar rokas mājienu apstādinājis Nika piedāvājumu stumt ratiņ- krēslu, viņš veda amerikāņus uz solu pašā baznīcas dziļumā.

-    Es priecājos, ka mēs jūs atradām, - Niks ieteicās. - Nudien viltīgi izdomāts, ka tā var ieslēpt savu tālruņa numuru.

Olafs veltīja viņam asu skatienu. - Tātad esat pārsteigts, ka cilvēks mana vecumā spēj izlasīt elektronisko pastu un kur nu vēl zināt, kas ir IP adrese. Taču es allaž esmu meklējis zināšanas. Mana mūža laikā bijušas un izzudušas neskaitāmas metodes, kā tās rast.

Viņš piebrauca ratiņkrēslu pie sola gala un paliecās uz priekšu, it kā iegrimstot lūgšanā. Niks ar Emiliju ieslidēja solā viņam blakus. Vīrietis parādīja uz sienu, pie kuras piestiprinātajā fotogrāfijā bija redzamas liesmu piramīdas, kas šaujas ārā no degošās baznīcas. No pašas celtnes tajā bija redzamas vienīgi stāvu jumta slīpju rindas, kas slējās augstas un melnas kā raganu cepures.

-    Dieva skaistums ir bezgalīgs, - vecais vīrs noslēpumaini nosacīja. - Baznīcas var pārbūvēt, uzcelt vēl daiļākas. Bet vēsturi atjaunot nevar pat tad, ja nolīgst Šagālu. - Viņš smagi nopūtās. - Vai esat ticīgie? Kristieši?

-   Ne gluži, - Niks atteica.

-    Es kādreiz biju. Pēc tam pārdomāju. Tagad vairs neesmu par to tik pārliecināts.

Iegrimis sērīgā klusumā, vīrs vērās logos gluži ka sāpju pilnā tālas pagātnes nostūrī.

-Jūs minējāt, ka jums ir kas stāstāms par Džilianu, - Niks mudināja. Olafs nelikās dzirdam.

-    Man bija četrpadsmit gadu, kad beidzās karš.

Niks aši aprēķināja galvā, un rezultāts viņu pārsteidza. Izbrīns droši vien bija atspoguļojies sejā.

-    Jūs domājat, ka es izskatos vecāks, nekā patiesībā esmu. - Olafs atkal nokāsējās. - Es jūtos vecāks, nekā esmu patiesībā. Bet pie tā vēl nonāksim. Pagaidām iztēlojieties mani tādu, kāds biju toreiz. Gana vecs, lai man rokās iegrūstu šauteni, kad Zu- kovs šķērsoja Oderu; gana jauns, lai vēl justu lepnumu par Vāciju. Es nezaudēju lepnumu pat tad, kad mums pavēstīja patiesību par tiem nodarījumiem, par kuriem vāciešiem vēl šobaltdien kauns. Tās nelietības bija pastrādājuši nacisti. Es biju vācietis. Tāpēc kļuvu par vēsturnieku, - vīrs turpināja. - Es ilgojos atgūt mūsu vēsturi no briesmoņiem un ārzemniekiem, kas mums to atņēmuši. Un iegrimu aizvien dziļāk pagātnē, bēgdams no indes, kas bija mūs sagrābusi savā varā. Kamēr mana paaudze cēla jaunu nākotni ar Wirtsclmftswunder jeb pēckara "ekonomiskā brīnuma" palīdzību, es gribēju aizrakties līdz pamatiem. Jauna pagātne. Tīra pagātne. - Viņš nopūtās. - Jums jāsaprot, ka būt vēsturniekam Vācijā ir tikpat grūti kā vergot daiļai sievietei, kura dāvājusi sevi visiem, tikai tev ne. Praktiski nav tāda arhīva vai bibliotēkas, kura nebūtu kādā brīdī izlaupīta, nodedzināta, iznicināta vai pazudusi bez vēsts. Dažos gadījumos palikušas oriģinālu kopijas, citkārt arī tās iznicinātas. Tā tas allažiņ bijis, bet pēc kara tas bija neizturami. Jaunam petniekam, kas vēlas veidot karjeru, nepieciešami dokumenti, viņam jāpublicē atklājumi. Taču visos mūsu arhīvos bija tikai dumi un pelni. Līdz kādudien klostera bibliotēkā, caurskatot vecas recepšu grāmatas, es atradu to, ko biju meklējis. Dārgumu.

-    Kas tas bija? - Emilija vaicāja.

-   Vēstule. Viena vienīga papīra lapa, kas rakstita piecpadsmitajā gadsimtā. Tās stūri bija emblēma: divi vairogi, kas dižojas ar grieķu burtiem hi un lambda, un krauklis, kam ap kaklu apmesta cilpa. Es uzreiz sapratu, kam tā pieder.

Vīrs pacēla acis, lai pārliecinātos, vai viņā vēl uzmanīgi klausās.

-    To rakstījis Johans Fusts. Vai zināt par Fustu? - Olafs bija pārak iegrimis pagatnē un nespēja sagaidīt atbildi. - Fusts bija Johana Gūtenberga darījumu partneris. Par Gūtenbergu jūs, dabiski, esat dzirdējuši. Gūtenbergu zina visi. Žurnāls Time nosauca viņu par Gadsimta cilvēku. Bet, ja jūs būtu ieradušies Maincā pirms pieciem simtiem gadu, te visi pazītu Fustu, bet Gūtenbergu neviens. Gūtenbergs nodrukāja vienu grāmatu, savukārt Fusts ar dēlu Pēteru Sēferu nodrukāja simt trīsdesmit grāmatu. Fusta rakstīta vēstule ir tas pats, kas Svētā Pāvila vēstule. Un es tādu atradu.

-    Kas tajā bija teikts?

Vēnu mezgli pulsēja ap Olafa pirkstu kauliņiem, kamēr viņš taustījās ap apdriskāto segu.

-    Man vajadzēja to publicēt. Man vajadzēja pastāstīt bibliotekāram par savu atradumu. Tad tādas nelaimes nebūtu nodkušas. Tomēr es to neizdarīju. - Viņš neuzkrītoši aplaida skatienu baznīcai. - Es to nozagu. Pats teju neapjauzdams, ieslidināju kabatā. Visbeidzot biju uzgājis savu tornī dusošo princesi. Viņa neatde- vās man, tāpēc es viņu paņēmu pats. Arhīvā nebija nekādas apsardzes; laikam domāja, ka tur nekā ņemama nav.

-    Bet jūs to nepublicējāt?

-   Vēstule bija tikai sākums. Tajā slēpās mājieni par daudz dižākiem notikumiem. Es, bez šaubām, būtu varējis to publicēt; tam nolūkam vajadzēja atgriezdes arhīvā, izlikdes to atrodam vēlreiz un tikai tad celt gaismā savu atklājumu. Bet tādā gadījumā es riskēju palikt ar pliku āķi, spiests noraudzīties, kā citi pievāc manu zivi. Mani māca greizsirdība. Biju kā vecs sakārnis, kas apņēmis jaunu sievu, lai gan man bija divdesmit četri gadi un viņai - pieci simti. Es to nobēdzināju. Es nobēdzināju savu noslēpumu.

Runādams viņš bija satinis segas diegu sev ap rādītājpirkstu tik cieši, ka pirksta gals vērtās balts. Bet viņš to nemanīja.

- Es sargāju savu noslēpumu. Taču ne pārāk rūpīgi. Es biju jauns, un man bija jādižojas sieviešu priekšā, jāaizēno citi zinātnieki, kuri nereti bija mani sāncenši mīlestībā. Es devu mājienus, izsacīju piezīmes, ļāvu izplatīties minējumiem. Biju bezrūpīgs. Es sevi uzskatīju par ļoti gudru. Kādā diena pie manis ieradās vīrs, - Olafs turpināja. - Jauns priesteris, tēvs Nevado. Viņš ieradās manā namā. Viņš bija ne tikai kalsns - mēs visi tādi tolaik bijām -, viņš bija izģindis. Tēvam Nevado bija sarkanas lūpas kā vampīram. Viņš pastāstīja, ka ieradies no Itālijas, lai gan nepārprotami bija spānietis. No tā es secināju, ka viņš strādā Vatikānā. Nevado pavēstīja: "Man nākušas ausīs valodas, ka tu esi izdarījis ievērojamu atklājumu." - "Vēstule no vīra, kas sūkstās, ka Baznīca viņam kaut ko nozagusi?" es atcirtu. Es biju lielmanīgs. "Vai jūs esat nācis nozagto atdot?" Priestera skatiens saldēja kā melns ledus. "Vēstule ir Svētās Baznīcas īpašums," viņš atbildēja. Un tad viņš uz mani palūkojās…

Ievilcis elpu, vecais vīrs stāstīja tālāk. - Ka jums saku! Es esmu redzējis krievu zaldātus, kuru acīs jautās vienaldzība, kad tie maršēja virsū mūsu ieročiem, līdz nosmacēja mūs savās asinīs. Esmu vērojis, kā viņi ielās šauj bērnus un izvaro meitenes. Bet pat viņi neaizdeva man tadas bailes kā šis priesteris, kad tas raudzījās mani. "Tu man atdosi vēstuli," svešais sacīja. "Tu man atdosi visas pagatavotās kopijas, arī tulkojumus. Tu man nosauksi visu to personu vārdus, kam esi par to stāstījis. Tu vairs nekad to nepieminēsi, un tu aizmirsīsi, ka tāda jebkad pastāvējusi." Tajā brīdī viņš mani salauza. Es pārzināju viduslaiku vēsturi un sapratu, ko Baznīca var nodarīt saviem ienaidniekiem. Pat divdesmitajā gadsimtā. Tas jautās viņa balsi. Viņa acīs. Es atdevu viņam vēstuli un visas savas piezīmes. "Ja tu kaut vienam izpaudīsi par šo notikumu, tu nudien cietīsi visu nolādēto mokas," viņš mani nobrīdināja. Tā nu es cietu klusu. Desmit gadus es ziedoju sevi darbam. Pabeidzu disertāciju un atradu vietu provinces universitātē. Apmeklēju seminārus un konferences, aicināju darbabiedrus vakariņās un paglaimoju viņu sievām. Es rakstīju verdziskas recenzijas. Apprecējos. Bet manas brūces nedzija. Es uzrakstīju grāmatu. Nelielu grāmatu, kura interesētu vien zinātniekus. Taču es ar to lepojos. Man tā šķita smalka atriebība. Priesteris bija atņēmis man dārgumu, kas būtu pacēlis manu karjeru Olimpa augstumos, bet es ar zobiem un nagiem biju uzrāpies tajā pats. Un nespēju pretoties vēlmei nodziedāt isu triumfa dziesmu. Tā bija tikai parinde. Nekas vairāk, īsa atsauce, it kā garamejot. Tik labi apslēpta, ka lasītājs to pat īsti nepamanītu. Tikai mana lepnuma izpausme.

Olafs nokremšļojās un turpināja: - Divas nedēļas pirms grāmatas nonākšanas pārdošanā redaktors iesauca mani savā kabinetā. Viņš spodrināja brilles un pauda nožēlu. Pret manu darbu esot vērstas gaužām nopietnas apsūdzības plaģiātismā. "Bet manā grāmata nav nekāda plaģiātisma!" es kaismīgi stīvējos pretī. Jums jāapzinās, ka akadēmiķim šāda apsūdzība līdzinās apvainojumam, ka viņš nodarījis pari saviem bērniem. Piecus gadus es biju lējis asiņainus sviedrus, rakstot šo grāmatu. "Protams, ka nav," redaktors piekrita. "Taču mūs sūdzēs tiesā par lielu naudu. Ja zaudēsim, mēs būsim bankrotējuši. Tava grāmata ir svarīga, taču es nevaru tevis dēļ riskēt ar pārējiem autoriem." Tad es jautāju, ko mēs iesāksim. "Man pieprasa atsaukt visus eksemplārus un nodot tos makulatūrā. Turklāt viņi nemaz nav atriebīgi, jo piedāvājas segt daļu procesa izmaksas." Es sāku tirpināt redaktoru: "Kas ir šie viņi? Kas ir šie vīri, kas nosaka, ko drīkst publicēt un ko nedrīkst? Vai tas bija priesteris?" Es, protams, jau biju uzminējis. Redaktors spēlējās ar pildspalvu un teica: "Neaizmirsti atnest visus signāleksemplārus, kas tev palikuši mājās. Mums jānodod pilnigi visi eksemplāri." Pēc trim dienām mēs ar sievu devāmies mājās no vakariņām. Jau bija vēls, ceļš apledojis. Es biju iedzēris drusciņ par daudz šņabja - tais laikos tas nebija nekas neparasts. Iegriezis līkumā, es ieraudzīju mašīnu, ko acīmredzot kāds stulbenis atstājis ceļa vidū. Man nebija nekādu cerību izvairīties. - Olafs sakrustoja rokas uz krūtīm. - Mana sieva gāja bojā notikuma vietā. Es nogulēju slimnīcā pusgadu un izbraucu pa vārtiņiem ratiņkrēsla, no kuriem vairs neesmu piecēlies.

-    Vai vainīgos noķēra? - Emilija vaicāja.

-    Automašīna bija zagta. Policija apgalvoja, ka puišeļi aizdzinuši kādu auto, lai pavizinātos, bet nobijušies un aizbēguši, kad mašīna saslidējusi uz ceļa. Es šai versijai neticēju. Pēc tam es pametu vēsturi. Pārāk bīstama zinātne. Es uzrakstīju dažas tūrisma rokasgrāmatas par Maincu, pieteicos par brīvprātīgo muzejā. Šie ļaudis bija atņēmuši man pagatni, tagadni un nākotni. Četrdesmit gadus es gaidīju nāvi un par to nekad nerunāju.

-   Tomēr Džilianai jūs pastāstijāt, - iejaucās Niks.

Vecais vīrs pašūpojās ratiņkrēslā. - Mana otrā sieva nomira pirms pieciem gadiem. Viņu pieveica vēzis. Es gandrīz nopriecājos, jo vismaz šoreiz varēju sevi nevainot sievas nāvē. Bērnu mums nebija. Man vairs neko nevar atņemt. Kad Džiliana Lokhārta sazinājās ar mani, es atģidu, ka šī ir mana beidzamā iespēja. Mana brūce joprojām nebija aizdzijusi.

-    Kā viņa nonāca jums uz pēdām?

Olafs uzjautrināts nokrekšķināja. - Vai zināt Hokinga paradoksu?

-     Kas nosaukts Stīvena Hokinga vārdā? - Niks pārjautāja. -Viņa aprēķini liecināja, ka, matērijai ieejot melnajā cauruma, visa informācija par to tiek iznicināta. Taču tas ir pretrunā ar fizikas pamatlikumu, ka informāciju nevar iznicināt.

-    Doktora Hokinga tēze tika apgāzta. Šāda tāda informācija paliek pat melnajā caurumā. Līdzīgi notika ar manu grāmatiņu. Sazin kā un kur, bet dažiem eksemplāriem bija izdevies izsprukt no tēva Nevado radītā melnā cauruma. Viens eksemplārs bija piecdesmit gadus nodots aizmirstības putekļiem sazin kādas bibliotēkas plauktā. Un gaidīja. Līdz brīdim, kad tika realizēts projekts par zināšanu uzkrāšanu un kads interneta uzņēmums sāka pārvērst visu bibliotēku digitālā formā. Ja tēvs Nevado būtu to zinājis, viņš droši vien būtu izārdījis Vispasaules tīmekli, lai grāmatu uz visiem laikiem iznīdētu. Taču pat viņš nevar no- sargāt pilnīgi visu. Džiliana manu darbu uzgāja pirmā. Pēc tam viņa atrada mani. Es sēdēju šajā pašā baznīcā un izstāstīju viņai visu, ko esmu stāstījis jums. Un viņa, tāpat kā es pirms piecdesmit gadiem, bija pārāk stūrgalvīga un neuzklausīja brīdinājumus.

-Jūs pastāstījāt viņai par vēstuli?

-   Arī par vēstuli. Taču viņai būtiskākas šķita ziņas par bibliotēku.

-    Kas tā par bibliotēku? - Niks jutās kā dzērājs, kas iet pāri aizsalušam ledum, nepārtraukti slīdot un šļūcot, un teju neapjauš, kāda dzelme melnē viņam zem kājām.

-    Bibliotheca Diabolorum. Velnu bibliotēka.

Zila gaisma šķita ietinam Niku vēl ciešāk. Emilija uz sola pieslīdēja tuvāk un piespiedās klāt. Jauns priesteris pie altāra skaitīja litāniju.

-Jūs par to zināt?

Gan Niks, gan Emilija papurināja galvu.

-      Tikai retais ir dzirdējis tās nosaukumu. Tas ir izdomājums, mīts. Nolādēto grāmatu elle. Beidzamais neveiksmīga zinātnieka lāsts, kad viņš apjauš, ka visi pūliņi atrast kādu grāmatu ir cietuši krahu; tā nonāk Velnu bibliotēkā.

-    Vai tāda patiešām pastāv?

-      Noteikti pastāv. - Olafam drebēja rokas. Viņš savija pirkstus kopā. - Mani gandrīz aizraidīja pie tēviem, lai to pasargātu. Parinde manā grāmatā bija šāda: "Pieļaujama iespēja, ka dažas Jo- hana Fusta kolekcijas gramatas ir konfiscētas un varbūt pat nonākušas tā saucamajā Velnu bibliotēkā." Šis rindiņas dēļ noslepkavoja manu sievu.

-    Vai Fusta vēstulē tā tiešām bija rakstīts?

-    Ne gluži. Bet palūkojiet paši.

Olafs pagriezās un sāka taustīties ratiņkrēslā. Tas bija sens ražojums, ar koka paročiem, kas pieskrūvēti pie metāla rāmja. Viena skrūve bija vaļīga. Pēc neveiklas rosīšanās Olafs izņēma papīra lapiņu, kas bija cieši salocīta kā ermoņikas, lai nebūtu platāka par pašu paroci.

Viņš pasniedza lapiņu Nikam un teica: - Informācija saglabājas pat vismelnākajā caurumā.

"Viscienljamajai svētībai, tēvam iekš Kristus, kardinālam Enejam Silvio Pikolomini:

Rakstu Jums, lai pazemīgi atļautos iepazīstināt Jūsu godājamo personu ar netaisnību, ko vairāki neģēļi un klaidoņi ir pastrādājuši Baznīcas vārdā, un viņu nodarījumus, kad Jums par tiem taps zināms, arī Jūs nožēlosit līdz dvēseles dziļumiem. Vakar pēcpusdienā divi vīri ieradās manā namā Humbrehthofā, netālu no Svētā Kvintina baznīcas. Viņi pārtrauca mana dēla uzsāktos dažādos darbus, par kuru dabu es neuzdrošinos Jūsu Gaišību traucēt, un izvandīja darbnīcu, līdz atrada grāmatu, kuru bija nākuši meklēt. Lai arī grāmata ir maza un visādā ziņā neievērojama, tā nonākusi manā īpašuma no kāda kunga, kas Jūsu Gaišībai ir zināms.

Par spīti maniem karstajiem iebildumiem, šie viri paņēma grāmatiņu sev līdzi. Tālabad lūdzu Jūsu Gaišību, ja Jums ir kas zināms par šo nejauko nodarījumu, likt lietā savu varu, uzmeklēt šos ļaundarus un atdot mantu, kas pēc tiesas un taisnības pieder man.

Johans Fusts Humbrehthofā, Maincā"

Emilija cieši lūkojās uz papīra lapiņu, kas bija tikpat krunkaina kā Olafa āda. - Jūs spējat atsaukt to atmiņā vārdu pa vardam.

-    Priesteris pievāca visus manus papīrus, taču nejaudāja atņemt man atmiņu. Pat pēc avārijas. Kopš tā laika nav pagājusi ne diena, kad es nenoskaitītu to galvā.

-    Kas bija Pikolomīni? - Niks taujāja.

-    Vīrs, kurš pacēlās no fermera dēla līdz kardinālam un visbeidzot kļuva par pāvestu. Viņš bija arī rakstnieks, dzejnieks, sacerēja ceļojumu aprakstus un ar dedzību nodevās jāšanai.

-   īsts renesanses cilvēks, meistars visās lietās.

-   Jā, vairākas desmitgades pirms īstās renesanses. Starp citu, tieši viņa spalvai pieder vienīgais aculiecinieka vēstījums par Gū- tenberga slaveno Bībeli. Viņš to bija redzējis kadā tirgū Frankfurtē un aprakstījis vēstulē kādam citam kardinālam.

-    "No kāda kunga, kas Jūsu Gaišībai ir zināms", - Emilija nolasīja lapiņā. - Vai tas būtu Gūtenbergs?

-   Vismaz Džiliana tā domāja.

Olafs pacēla galvu. Acis bija bālas, sen zaudējušas krāsu. Viņš pagriezās te pret Emiliju, te pret Niku un tad vērās tālumā, it kā vēlētos tur kaut ko saskatīt.

-   Džilianai bija taisnība. - Emilija izņēma no somiņas rekonstruēto attēlu un pasniedza to vecajam vīram. Papīra lapa nodrebēja viņam rokā.

Viņš smagi nopūtās, paliecās uz priekšu un pusbalsī nočukstēja dažus vārdus vāciski. Nikam izklausījās, ka vīrietis bilst: "Tikai šķēps, kas cirtis brūci, to atkal dziedēs."

-    Pateicos.

-    Vai Džiliana neminēja, kur viņa atradusi atsauci uz šo Velnu bibliotēku?

-Šepat Maincā. Stadtarchiv, proti, valsts arhīvā.

-    Varu derēt, ka tur vairs nekā nav, - Niks sacīja. - Tie, kas paņēma jūsu grāmatu, samērā labi prot novākt visas pēdas aiz sevis.

-   Ieradusies te, jūsu paziņa jau bija nonākusi pie līdzīga secinājuma. Tālab viņa savu atklājumu noslēpa.

-    Vai viņa pateica, kur to noslēpusi?

-   Turpat, kur atradusi, - paskaidroja Olafs. Niks pirmajā mirklī nobijās, ka vecajam vīram zudusi prata skaidrība. - Džiliana bija uzgājusi norādi Eltvilas benediktiešu klostera inventāra sarakstā. Viņa gan neteica, kāda tā norāde ir… Inventārā saraksts bija ievietots kastitē, uz kuras ir kataloga svītrkods. Džiliana svītrkodu nomainīja. Ja meklēsiet Eltvilas klostera inventāra sarakstu, neatradīsiet nenieka. Tomēr, ja meklēsiet septiņpadsmitā gadsimta traktātu par agronomiju, jūs gaidis pārsteigums.

Viņš uzrakstīja nosaukumu uz papīra lapiņas.

- Vai jūs devāties to apskatīt?

Olafs nogrozīja galvu. - Tas būtu pārāk bīstami. Vēl tagad ir bīstami. ->- Viņš pasniedzās un sagrāba Niku aiz rokas. Tas satrūkās, lai gan izkaltušajos pirkstos spēka vairs nebija. Vecais vīrs turpināja: - Es jau minēju, ka šī bibliotēka, ja vien tāda pastāv, ir nolādēto grāmatu elle. Bet grāmatas nepārcieš tādas mokas, kādas spēj izturēt cilvēki. Esiet piesardzīgi!

70

Mainca

Tveicīga jūlija diena. Saule iespīdēja pa visām plaisām cieši blakus sabūvētajās mājās un karsēja izkārto veļu, bet mēslu kaudzītes ielās izkaltēja cietas kā akmens. Bērni rotaļājās strūklakā pie Svēta Kristofera baznīcas, sajūsmā spiegdami un cits citu apšļakstīdami. Miesnieki nolika savus asos nažus un apbruņojās ar zirgu astru saišķiem, velti pūloties atgaiņāt mušas. Smaku un karstuma apstulbināta, pilsēta grima durnumā.

Es izgāju no Gutenbergu nama un pa ielu devos uz Humbreht- hofu. Man nopakaļus divi mācekļi veda rokas ratiņus, kas piekrauti ar mučelēm. Nezinu, ko kaimiņi domāja par notiekošo aiz Humbrehtu nama durvīm un slēģiem, bet tiem bija skaidrs, ka mušu nodarbes izraisa milzu slāpes. Kā lai citādi izskaidro to lērumu muciņu, ko allaž vēlām uz turieni?

Šis ir mans dzīves ceļojums, es nodomāju, simts jardu. Garam maizniekam, pie kura bērnība pirku saldos pīrāgus, garām rakstāmpiederumu tirgotājam, kas bija pārdevis man skolas grāmatas, garām zobenu meistaram, kurš mēģināja iemācīt mani paukoties - tolaik, kad tēvs vēl cerēja, ka no manis sanāks jēdzīgs mantinieks. Ja es būtu pagājis garām Humbrehtu namam, tad vēl pēc simts jardiem nonāktu pie naudas kaltuves, kur pirmo reizi savām acīm skatīju pilnību. Es gausināju soli. Manas dvēseles lapā bija daudzu prešu nospiedumi - daži nesalasāmi, citi ierakstīti dziļām rievām. Tinte bija bieza, trekna, tekstā svītrojumi un labojumi, jauni vārdi uzrakstīti virsū izkasītām rakstu zīmēm, kas vēl bija saskatāmas. Dažviet spalva bija iecirtuši robus papīrā. Turpat redzami ūdens atstāti traipi, un uguns bija apsvilinājusi un uzlocījusi lapas malas.

Šodien es atvēršu jaunu lapu.

Septiņu mēnešu laikā Humbrehtu nams bija pilnība pārvērsts. Visas sienas bija nobalsinātas, sargājoties no mitruma. Piebūvēm noplēsa salmu jumtus un vietā noklāja dakstiņus. Pagalmu bija pārstaigājušas daudzas kājas, un zālīte bija saberzta putekļos; blakus vecajai smalkmaizīšu virtuvei izrakta bedre, ko izmantoja zāģēšanai ar garo zāģi. Tai blakus bija noguldīti resni baļķēni. Visas durvis lepojās ar jaunām slēdzenēm, un no mansarda loga rēgojās smags trīsis. Tukšas mucas, līdzīgas nupat atvestajām, stavēja sakrautas stūrī un gaidīja brīdi, kad dosies atpakaļceļā.

Mācekļi izcēla un atvēra mucas. Tas bija piebāztas ar salmiem, kuros kā olas bija nostādītas lielas krūkas ar tinti. Viņi sāka izkraut krūkas, bet es pametu ar roku, likdams steigšus sekot māja. Citi jau bija redzējuši mus ierodamies un sanāca no piebūvēm - no papīra darbnīcas, no tintes ražotnes, no darbarīku šķūnīša un no ēstuves. Visi sekoja man augšup pa kāpnēm, pa gaiteni un sapulcējās istabā, kur bija novietota prese.

Te bija visi. Fusts ar tramīgu skatienu, kā dvēsele, gaidīdama pastarās tiesas spriedumu; Gecs ar ādas priekšautu, taisnā ceļā no smēdes; tēvs Ginters, kura tintes notraipītie pirksti kaitējās ap krustiņu, kas karājās kaklā; Zaspahs ar āmuru rokā, gatavs vēl pēdējā mirklī kaut ko pielabot. Apkārt stāvēja visi mūsu zeļļi un mācekļi no abiem namiem, kopa teju divdesmit vīru. Istabā bija ieklīdis pat rudais kaķis Sarums, kas mēdza medīt žurkas papīra noliktavā un nule notupās aiz galda kājas. Visi bija sastājušies ap presi. ,

Tā slējās istabas pašā vidū kā vārti - divi resni stabi, kas pašā augšā un arī vidū savienoti ar bieziem šķērskokiem. Stabi bija pienagloti pie griestiem un pieskrūvēti pie grīdas, tādējādi nostiprinot iekārtu. Vidū stiepās skrūve, tas galā atradās veltnis, un zem tā - garš galds, kas starp stabiem kā priekšauts pletās uz abām pusēm. Uz tā bija novietoti zemi, plakani ratiņi uz sliecēm, ko varēja paslidināt zem preses un pēc tam izvilkt ārā, lai nomainītu papīru un burtstabiņus. Mūsu jaunā iekārta maz līdzinājās tam ļodzīgajam nieciņam, ko pirms duča gadu bijām uzstādījuši Andrēasa Dricēna pagrabā.

Es stāvēju pie preses un uzrunāju visus klātesošos. Neatminu, ko stāstīju, un šaubos, vai viņi maz klausījās. Vienīgie vārdi, kuriem todien bija svars, bija iegrebti svinā un sarindoti presē. Es beidzu uzrunu ar lūgšanu, aicinot Dievu dot savu svētību mūsu pieticīgajam uzņēmumam, kurā strādāsim ar Viņa vārdu uz lūpām un Viņa mērķu labad.

Tiklīdz biju pabeidzis, priekšā panāca Kaspars. Viņš neskatījās uz klausītājiem. Viņš arī agrākos laikos allaž bijis spējīgs sakopot visu uzmanību. Taču kopš pārciestajām mocībām viņš bija ieguvis teju neaptveramas spējas norobežoties no visas pasaules. Jādomā, viņam bija nepieciešamas bruņas pret ziņkārajiem skatieniem un zobgalībām, ko viņa kroplība izsauca uz ielas.

Kaspars atkorķēja divas tintes pudelītes, lielāku ar melnu tinti un mazāku - ar sarkanu. Vispirms viņš iemērca otu sarkanajā un uzmanīgi novilka pāri pirmajai rindiņai - virsrakstam. Pēc tam viņš izlēja melno tinti iedobītē uz kluča blakus presei. Tā izplūda bieza un lipīga kā ligrolns.

Paņēmis nazi, viņš izklāja tinti vienmērīgā kārtiņā pāri plātnei, paņēma divas nūjiņas, kam galā uzvērtas ādas bumbiņas, vienu iemērca tintē un saberzēja abas kopā. Kad brūnā āda bija pilnīgi melna, viņš īsām apļveida kustībām, gluži kā jaukdams miklu, paberzēja bumbiņas pa metāla burtstabiņiem. Pāri iespiedformai klājās plāna tintes kārtiņa.

Viņš atkāpās. Es atvieglod uzelpoju. Es gribēju, lai Kaspars šajā mirklī ir kopā ar mums - ne tikai tāpēc, ka viņa zīmētāja rokas ar tintes bumbiņām prata apieties visizveicīgāk, bet ari tāpēc, ka tā tam vajadzēja būt. Viņš bija mana vadzvaigzne, sakums visam, kas sekoja. Tomēr es ka allaž manīju uzvilnījam nemieru. Stāvēdams klausītāju priekšā, viņš kļuva neparedzams un aizsvilās bistamās ugunīs.

Presei abās pusēs nostājās pa jauneklim - māceklis vārdā Ke- fers, kuru biju atvedis no Strasbūras, un Pēters Šēfers. Kaspars pirmīt bija pagaudies, ka Šēferam ticis piešķirts tads gods, taču es nepiekāpos. Šādam solim bija politisks zemteksts - Fusts taču bija klāt, - turklāt jauneklis bija to pelnījis. Šēfers jau bija pierādījis, ka ir visdaudzsološākais no maniem mācekļiem. Viņam piemita tāds instinkts jautājumos par grāmatām, kadu nebija novērojis nevienam no maniem strādniekiem - ne zeltkaļiem, ne namdariem, ne priesterim, ne zīmētājiem.

Šēfers novietoja pergamenta loksni uz dēļa, kas bija ar virām piestiprināts pie preses pamatnes. Loksni vietā noturēja sešas tapas. Viņš atlocīja pergamentu tā, ka loksne atradās virs burtstabi- ņiem, kas bija noziesti ar tinti, un pagrūda paplāti atpakaļ. Tā ieslīdēja zem veltņa un nostiprinājās vietā. Tad viņš ar Rupelu satvēra skrūves rokturi un sāka griezt.

Es būtu gribējis darit to pats, taču biju jau vecs un te bija nepieciešams fizisks spēks. Skrūve čīkstēja un paukšķēja, bet stūma veltni aizvien zemāk. Kad tas bija piespiests, abi kādu bridi atpūtās un tad ņēmās griezt skrūvi vaļā.

Kefers izslidināja paplāti un atlocīja dēli; kļuva redzama pergamenta kreisā puse. Viņš izvilka tapas un izņēma loksni. Vispirms gribējis to pacelt gaisā, jauneklis pārdomāja un pasniedza loksni man. Ap mani sadrūzmējās vīri - visi gribēja to apskatīt.

Uz lapas mirdzēja tūkstošiem sīku burtiņu - mitri un melni kā piķis.

csnkumn Bim tafiīja ftebcslo un gcmt. 3ct ;mt tnjn nci)tnioītn un lukoū, un tumsu min pūr tikumiem, un š3(tbu Itoinnjūo par ūbemem.

Raksts nebija pilnīgs. Vēlāk ar Kaspara vara plāksni pievienos sākuma burtu "I". Rīt tai iespiedis tekstu otrajā pusē. Paies vēl divas dienas, kamēr taps atlikušās divas šīs loksnes lappuses. Tad to salocīs, sašūs un beigu beigās iesies kopā ar visām pārējām. Jau iespiestā lappuse bija nevainojama. Ikviena jauno burtstabiņu iespiestā rakstu zīme bija asa un skaidra, vēl pilnīgāka nekā tā, ko spētu radīt mirstīgs kaligrāfs.

Es paraudzījos uz Kasparu, alkdams dalīties uzvaras priekā ar viņu. Bet viņš vairījās mana skatiena. Viņš uzmanīgi vērās pergamentā un savieba seju, it kā būtu iekodis skābā ābolā. Es zināju, uz ko viņš lūkojas - uz punktu pirmās rindas malā. Pēters Šēfers bija teicis taisnību. Pilnības atspulgs bija diženāks, lai arī īstenība tada nebija. Nejaudāju sajēgt, kamdēļ tā - taču tā bija.

Es jau grasījos pieiet pie Kaspara, apskaut viņu un atgādinat, ka šī uzvara ir tikpat mana kā viņa, bet man priekšā nostājās pietvīkušais Fusts. Viņš turēja roka vīna glāzi un uzsita man uz pleca.

- Lielisks darbs, Johan! Mēs atņemsim maizi visiem Maincas kaligrāfiem un rubrikatoriem.

Piespiedu sevi pasmaidit. - Ja Dievs dos. ŠI ir tikai pirmās grāmatas pirmā lapa. Mums jāiespiež vēl gandrīz divsimt tūkstoši lapu.

Vissvarīgākā pārbaude norisinājās pēc desmit minūtēm, kad Šēfers un Kefers ievietoja presē otru pergamenta lapu. Pēc brīža Šēfers izvilka loksni un pakarināja uz plaukta blakus pirmajai. Es vēros te vienā, te otrā un urbos katrā burtā, lai pamanītu kaut visniecīgāko atšķirību.

Tie bija neatšķirami. Pilnīgi vienādi.

Cauri burbulītim loga rūti iespīdēja saules stars, mezdams uz pretejās sienas krāsainu vēdekllti. Jauns līgums. Atmiņā atausa vecais vīrs Parīzē.

Pilnības mirkli tas top daudzkrāsains kā varavīksne. Tā ir īstā zīme.

Es baudīju savu pilnibas mirkļa kausu un cerēju, ka tam nemūžam nepienāks gals.

71

Mainca

Viņa slava traucēja šādam darbam. Viņš gan nekad nebija pēc tādas kārojis - viņš nicināja savus kolēģus, kas dižojās televizora ekrānā un publiskoja argumentus, kuriem vajadzētu palikt aiz Mātes Baznīcas durvīm. Nereti gadījās, ka šie vīri, pārrodo- ties no TV studijām, sastapa priekšā Nevado un uzzināja, ka tiem ir sagādāta jauna darbavieta tālos kontinentos, nomaļās diecēzēs. Viņam sagādāja baudu spārnu aplaušana šādiem cilvēciņiem - viņš jutās kā dārznieks, aplīdzinot zarus, kas bojā koka izskatu.

Nu Nevado bija tuvu savas karjeras virsotnei. Šādos augstumos valdošā spilgtā gaisma neļāva pilnībā ieslēpties ēnas. Viņš tapa redzams. Kad nomira iepriekšējais pavests, laikrakstu fotogrāfijās starp citiem bija ieraugāms ari Nevado. Nejēgas komentētāji rakstīja nejēdzīgus rakstus nejēgām lasītājiem, kā sasviluši prātuļodami, vai viņš varētu but papabile - ticams pavesta kandidāts. Viņš bija izlasījis rakstus un iekurinājis ar tiem kamīnu savā Vatikāna dzīvoklī. Šādus atkritumus viņš dedzināja visu savu mūžu. Neko citu tie nebija pelnījuši.

Taču kļūda, izsprukusi pasaulē, nebija pilnībā labojama. Varbūt tas bija iespējams pirms piecdesmit gadiem, kad viņš uzņē- mas šo pienākumu, bet tagad vairs ne. Šā vai ta, viņš apzinajas, ka tas ir jāizdara. Daži to sauktu par likteni vai providenci, bet kardināla Nevado acis tas bija Dieva rīkojums.

Viņš parāva šalli augstāk, aizsegdams ar to muti, un iegāja baznīcā.

Viņi nogriezās un devās lejup pa pakalnu, vecpilsētas un upes virzienā. Ēkas Maincā šķita celtas cita mērogā - sienas stiepās augstu pari Nikam un Emilijai, kas, rokās sadevušies, brida pa sniega pieputināto ielu.

Arhīvs bija izvietots modernā celtnē ar skatu uz galveno ielu, kam otrā pusē pletās parks un tecēja Reina. Piestātnē bija pietau- vots pasažieru prāmis.

Viņi paguva pēdējā mirklī. Arhīvu jau grasījās slēgt - darbiniece acīmredzot bija cerējusi sniegotajā vakarā tikt mājās laikus. Taču, veltījusi abiem drūmu skatienu, sieviete apmeklētājus ielaida un aizveda uz pagrabu, uz ielikušu plauktu labirintu, ko apgaismoja spuldzītes bez abažūriem. Telpas tālajā stūri viņa nocēla mapju kaudzi un izvilka zemu kartona kasti. Tad viņa novietoja kasti uz galda, kas bija piestumts pie sienas zem apkures caurules.

- Lasītava jau ir slēgta. Varat pastrādāt te. - Arhīva darbiniece ieskatījās pulkstenī. - Došu jums vienu stundu laika. Pēc tam mēs jūs ieslēgsim.

Olafs sēdēja baznīcā un apcerēja eņģeļus. Reizumis, kad vecās acis vairs nejaudāja koncentrēties un ainas aizmiglojās, viņš priecājās par radīto ilūziju - eņģeļi bija izbēguši no stikla cietuma un netraucēti lidinās zilajās debesis. Vecais vīrs iztēlojās, ka Trūdija, viņa pirmā sieva,.laidelējas eņģeļu vidū un bauda vairāk laimes, nekā viņš jelkad bija varējis tai sniegt.

Ratiņkrēsls spēji tika pagrūsts uz priekšu. Kāds laikam bija uztriecies tam virsū. Olafs pacēla krunkaino roku, gaidīdams atvainošanos - viņš pie tā bija pieradis. Taču neatskanēja neviens vārds.

Viņš pagriezās un ieskatījās sejā, kas uzradusies no viņa ļaunākajiem murgiem.

Divpadsmit lappuses, katrā viena sleja ar cieši sablīvētu tekstu. Gadsimtu gaitā katalogs daudzreiz pārskatīts. Svītrojumi bija izslēguši no tā daudzus ierakstus, un lapas malas bija pārvērtušās par atsevišķu reģistru, kurā iekricelēti vārdi, datumi un skaitļi.

-   Ko mēs meklējam?

-    To, ko meklēja Džiliana, kad bija atradusi atsauci uz Velnu bibliotēku. Iespējams, kaut ko no piecpadsmitā gadsimta. Varbūt bestiāriju vai kādu agrāk nedzirdētu nosaukumu.

Niks mēģināja atšifrēt kataloga pirmo rindiņu, bet viduslaiku rakstība latīņu valoda izrādījās pārāk ciets rieksts.

-   Kā tas ir sakārtots?

-    Hronoloģiskā secībā.

-   Tad jau nebūs grūti atrast piecpadsmitā gadsimta grāmatas.

-    Hronoloģiski tādā secībā, kādā klosteris šīs grāmatas ieguvis, - Emilija precizēja.

Niks neticīgi vērās viņā. - Kas tad tā par dīvainu informācijas kārtošanas metodi?

Emilija kā sargādama uzlika delnu uz lapas. - Kartīšu katalogus ieviesa vien astoņpadsmitajā gadsimtā. Agrākos laikos nekas cits neatlika kā vien reģistrēt grāmatas, tikko tās nonāca bibliotēkā. Pārdotās vai pazaudētās no kataloga izsvītroja. Tagad tu redzi, kālab bibliotekāri klosteros bija tik augstā vērtē. - Viņa pieliecās un izskatīja pirmo lapu. - Laba tiesa šo grāmatu bijušas Bībeles vai lūgšanu apkopojumi. Tās mēs droši vien varam atmest.

-Ja nu vienīgi mūki izstrādājuši tādu pašu viltību kā Džiliana, - Niks nočukstēja. - Ja reiz grāmatai bija tik neviennozīmīga slava, varbūt viņi tīšuprāt ierakstīja to katalogā ar citu nosaukumu. - Viņš norādīja uz ierakstu lapas vidū. - Kas tas ir?

-    Priekšmets: De natūra rerum.

-    Kad tas ir tapis?

-   Darbs uzrakstīts ap trīssimto gadus pirms Kristus. - Emilija nespēja noslēpt smaidu. - Tā autors ir Aristotelis.

Pēdējo reizi Olafs pa īstam bija ticējis Dievam tikai piecpadsmit gadu vecumā. Taču viņš ticēja likteņa varai, jo savā mūžā bija piedzīvojis daudz un spēja paredzēt, kad tas viņu uzmeklēs. Viņš nepretojās kardinālam Nevado, kad tas pieķerās ratiņkrēsla rokturim un sāka stumt to ārā. Pēc baznīcas zilganā klēpja pasauli piepildīja nejauka dzeltena gaisma.

-   Tu biji labi noslēpies, - skanēja balss viņam ausī. - Mēs veselu nedēļu nopūlējāmies tevi atrast.

-   Vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka ar laiku atradīsiet.

-    Bet pats tam īsti neticēji, vai ne? - Riteņi likumā paslīdēja. - Lai kādu viltību pārpilna, cilvēce tomēr slikti ielauzījusies krāpšanas makā. Mēs pārāk stipri paļaujamies uz pieredzi. Vienreiz izsprukuši sveikā cauri, mēs spriežam, ka tas izdosies arī turpmāk. Taču, jo biežāk mēs riskējam, jo lielākas izredzes mums ir ciest neveiksmi. Tu mūs reiz nodevi, runādams ar to amerikāņu meiču, un izlīdi no ūdens sauss. Nevajadzēja otrreiz sarunāt tikšanos šajā pašā vietā.

Olafs vērās taisni uz priekšu. - Man patīk aplūkot eņģeļus.

-   Ceru, ka izpriecājies par tiem pēc sirds patikas. Tuvākajā laikā tev diez vai sanāks tos apskatīt.

Piepeši Olafs atguva sparu. Viņš grozīja galvu, taču no sava gūstītāja redzēja vienīgi garu melnu mēteli, kas kā tumša siena plandīja aiz ratiņkrēsla.

-   Ko jūs gribat, lai es jums stāstu?

-    Neko. Mēs tāpat visu zinām.

Kardināls Nevado iegrūda roku kabatā un izņēma smagu zvejnieka dunci, apvija ap asmeni ratiņu bremžu caurulīti un ar asu rāvienu pāršķēla to uz pusēm.

-   Lai Dievs piedod tev visus tavus grēkus un nodarījumus, - vīrietis nomurmināja un kādu brīdi labsirdīgi paturēja cimdoto roku Olafam uz galvas, gluži kā svētīdams. Tad viņš pagrūda ra- tiņkrēslu.

Pakalns bija stāvs un gluds kā stikls. Olafs vēcinājās ar rokām un raudzīja satvert riteņu malas, bet uz cieti noblietētās sniega virsmas tas bija bezjēdzīgi. Ratiņkrēsls klabēdams strauji nošļu- ca lejup un izslīdēja uz ielas - tas bija divjoslu loka ceļš.

Stāvēdams pakalna virsotnē, Nevado paguva saskatīt, ka ratiņkrēsls, smagās mašīnas triekts, palecas gaisā, ielido blakus joslā, atsitas pret zemi un pazūd zem preh braucošā automobiļa riteņiem.

Nekā daudz Niks nevarēja darīt. Viņš klīda pa arhīva pagrabu, lasīja uzrakstus uz kastēm un prātoja, kādus noslēpumus tās glabā. Kad tas apnika, viņš ieslēdza klēpjdatoru, lai saliktu pasjansu. Zaudējis trīs partijas pēc kartas, viņš piegāja pie Emilijas, kas strādāja pie galda.

-    Kā sokas?

Emilija sarauca pieri. - Grūti pateikt. Daudzi nosaukumi ir nepazīstami. Datēšana vispār nav iespējama.

Datora pulkstenis vēstīja, ka pagājusi jau pusstunda. Nelolodams īpaši lielas cerības, Niks aktivizēja klēpjdatora bezvadu interneta karti. Viņam par pārsteigumu, tikls atradās gandrīz nekavējoties.

-    Varu nākt talkā.

Vīrietis pievilka pie galda kartona kasti un apsēdās kā uz ķeblīša. Emilija lasīja virsrakstus, un viņš tos ievadīja meklētājā, pamazām nosakot tās grāmatas, kuras varēja tapt piecpadsmitā gadsimta vidū. Ekrāna apakšējā stūrī ritēja minūtes.

-    Re! - sieviete iesaucās. - Nav nekādu ziņu, tikai virsraksts. Liber Bonasi.

Niks ievadīja meklētājā vārdu Bonasi.

Varbūt vēlējāties sameklēt: "Bonsai"?

Saišu saraksts zem ši jautājuma piedāvāja neskaitāmus pakalpojumus, kas saistīti ar dekoratīvajiem bonzai kociņiem.

-    Nekā neredzu.

-    Dīvaini. - Emilija rūpīgi pārskatīja katalogu. - Pamēģini bonasus. Tā varētu būt izplatītakā vārda forma.

Japāņu dēstu audzētavas no lapas pagaisa. Niks ritināja lejup pa meklēšanas rezultātu sarakstu un mēģināja tikt skaidrībā.

-   Pēc visa spriežot, Bonasus ir latīņu apzīmējums kaut kādam poļu bizonam, kurš apčurā zāli, ar kuru pēc tam piešķir degvīnam specifisku garšu. Baigi, vai ne? - Viņš pacēla galvu, brīnīdamies, kāpēc sieviete tā pieklususi. - Tā vismaz šeit rakstīts.

-    Izmēģini bonnacon.

Emilija nosauca vārdu pa burtiem. Niks to ievadīja mekletājā un noklikšķināja uz. pirmās samekletās saites. Emilija piecēlās un apgāja galdam otrā pusē, lai paskatītos.

-    Esam atraduši.

Ekrānu aizpildija attēls - dīvains zvērs ar muskuļainiem sāniem, ieliektiem ragiem un šķeltiem nagiem. Trīs bruņinieki vajāja briesmoni ar šķēpiem, bet tos atvairīja šķelta šautra, kas kā zibens bija izšāvusies no zvēra pakaļgala.

Niks izlasīja parakstu. - Bonakons, zināms arī ar vārdu Bo- nass. Teiksmains nezvērs ar zirga krēpēm, vērša ķermeni un tik liektiem ragiem, ka de nav derīgi cīņai. Kad tam uzbrūk, tas aizbēg un ceļa atstaj mēslu sliedi, kas var būt divas jūdzes gara. Dzīvnieka izmesde mēsli apsvilina vajātājus kā uguns.

Pavirši klausīdamās, Emilija izņēma rekonstruētā attēla izdruku un novietoja blakus datoram. Niks šaudīja skatienu no papīra uz ekrānu un atpakaļ.

Dzīvnieki bija līdzīgi. Tie nebija vienādi, taču neapšaubāmi piedereja pie vienas un tās pašas pasakainās sugas. Tas, ko Niks bija noturējis par kuplu asti, patiesībā bija ugunīgu ekskrementu verpete, kas izšāvusies tam no dibengala.

-   Napalma kakas, - noteica Niks. - Labi, ka man ne reizi nav gadījies iet tādam pa pēdām.

-   Liber Bonasi nozīmē "Bonasa grāmata". Tas varētu būt pseidonīms, līdzīgi kā Libels vai meistars Francs.

Niks piecēlās un apgāja otrpus apkrautajam galdam, lai vēlreiz apskatītu katalogu.

-   Tā… vai šeit ir pieminēta Velnu bibliotēka?

-    Nav. - Emilija norādīja uz kādu ierakstu. Nosaukums bija izsvītrots ar taisnu svītru, taču, atšķirībā no citām grāmatām, tam preti nebija ne datuma, ne norādes, kur grāmata palikusi. Lapas mala šai vieta bija tukša.

-   Olafs minēja, ka Džiliana šeit atradusi atsauci.

-   Ja tu gribētu nosūtīt bīstamu grāmatu uz slepenu bibliotēku, tu arī to nepievienotu katalogam.

-   Vismaz ne tā, lai to var redzēt.

Niks izņēma mobilo tālruni un ieslēdza - viņš tam pieskārās pirmo reizi kopš uzturēšanas Parīzē. Ekrāniņš meta zili baltu gaismu.

-    Protams, nav ultravioletā gaisma, bet varbūt ar to pietiks.

Viņš novietoja mobilo tālruni plakaniski virs viduslaiku kataloga. Pāri lapai izlija gaisma. Viegli kustinādams tālruni turp un atpakaļ, Niks centās saskatīt kaut niecīgākās pazīmes, ka lapā ar asu priekšmetu iespiestas kādas rakstu zīmes.

-    Kas tad tas?

Viņš bija pamanījis niecīgu ieskrāpējumu papīrā - vārajā gaismiņā teju neredzamu. Viņš palielināja ekrāna apgaismojuma spožumu un vilka līdzi iespiestajiem burtiem kā arheologs, kas sijā smiltis. Niks bija spiests nosaukt burtu pa burtam - pāris reižu gadījās attapt, ka nosaucis nepareizu, un lasīt no gala.

Bib Diab. Portus Gelidus.

Uz tērauda kāpnēm skaļi noklaudzēja soļi. Niks salēcās, taču nācēja bija tikai arhīva darbiniece. Emilija savāca katalogu un salika kastē.

Arhivāre ar pirkstu noradīja uz rokas pulksteni. - Jums laiks

iet.

Abi gāja darbiniecei līdzi. Uz kāpnēm Niks apjautājās:

-   Vai vārdi Portus Gelidus jums kaut ko izsaka?

Sieviete izbrīnīta sarauca pieri.

-   Portus Gelidus ir senais Obervinteras nosaukums. Šis ciemats atrodas Reinas krastā, kalnos. - Viņa pagrūda durvis, izgāja vestibilā un ar roku norādīja uz ielas puses logiem. Pretī atradās piestātne, kur mastos abpus trapam plīvoja karogi. - Nonāksiet tur ar prāmi.

Nevado pārlaida skatienu ielai - neviena cilvēka nebija. Cepures dēļ viņa seja paliktu apslēpta gan visiem, kas sekotu no baznīcas logiem, gan novērošanas kamerām. Viņš šaubījās, vai policija iedomāsies pārskatīt nofilmēto materiālu - notikuma apstākļi bija skaidri kā diena. Večuks uzbraucis uz ledus, zaudējis vadību pār savu ratiņkrēslu un aizgājis bojā. Traģiski. Nevado raitā solī devās prom, līdz atrada ieliņu pakalna piekājē, kur ietves bija notīrītas. Tālumā jau gaudoja sirēnas.

Mēteļa kabatā ievibrējās tālrunis, tādējādi atgādinot, ka darbs vēl nav galā. Vīrieds atvāza tālruni un bridi klausījās.

-    Neko neuzsāciet. Gaidiet mani!

Agrākos laikos Maincu sargāja akmens, bet tagad tās mūri bija sniega aizsargvaļņi, kuri sastumti abpus divjoslu šosejai, kas šķīra upes krastu no pārējās pilsētas. Satiksme gandriz nekustējās, mašīnas nobrauca mala, lai neatliekamās medicīniskās palīdzības auto varētu izspraukties cauri. Laikam saslīdējis kāds transporta līdzeklis - šādos laika apstākļos tas nebūtu nekāds brīnums. Niks mēģināja saskatīt avāriju, taču neko neredzēja.

Abi izlavierēja gar stāvošajiem automobiļiem un iznāca uz platas betona promenādes. Sejā ietriecās svelošs vējš, kas sakūla Reinas ūdeni viļņos ar baltam, robainām mugurām. Turpat pie karogu mastiem piestātnes darbinieks kombinezonā dna kopā trapa trosi. Abi amerikāņi piesteidzās klāt.

-   Vai šis prāmis dodas uz Obervinteru? - Niks taujāja.

Troksnis noslāpēja atbildi - prāmis, gatavodamies doties ceļā, ierūcināja dzinējus.

Gaisā izplūda dīzeļdegvielas mākoņi. Piestātnes darbinieks noplēsa no rituļa divas biļetes un iegrūda Nikam rokā.

-   Maksāt uz klāja. Ja izdosies nonākt galā. - Viņš pacēla acis pret debesim. - Varbūt nesanāks.

Abi pa trapu nonāca uz klāja un paglābās no aukstuma kuģa iekštelpās. Viņi neatskatījās, tālab nepamanīja kādu vīrieti skrienam pāri ielai, izvairoties no mašīnām, kas nupat bija sākušas kustēties, un pārlaižot acis prāmja satiksmes grafikam, kas bija piestiprināts pie piestātnes ziņojumu dēļa. Tāpat viņi neredzēja citu vīrieti tumšā garā mētelī un zemu pār acīm uzmauktā cepurē, kurš piesoļoja brītiņu vēlāk.

Ugo dzirdēja Nevado pienakam un pagriezās. - Pirmā pietura ir Rīdeshaima, tas nav tālu. Varbūt ar mašīnu panāksim.

Kardināls pakratīja galvu. Prāmis tobrīd brauca garām divām milzīgām ogļu baržām.

-   Es zinu, kurp viņi dodas.

72

Mainca

Laiviņa atrāvās no piestātnes un uzmanīgi īrās starp divām baržām, kas, piekrautas ar kokmateriāliem, nāca no upes augšteces. Togad bija slapjš augusts - izbraucot no lielāku peldlīdzekļu aizvēja, mazās laiviņas sānos ietriecās spēcīga straume. Pāri bortiem pāršļācās brūns vilnis, un pārcēlājs drudžaini vēzēja airus, bet pasažieri pieķērās cits citam un meta krustus. Stāvēdams drošā vietā upes krastā, es vēroju viņus spiežamies kopā. Reiz biju pats sēdējis tai laiviņā, kad kā puisis ar mātes pienu uz lūpām devos pasaulē. Tiktāl nu biju nonācis.

Fusts iznāca no noliktavas, pagāja garām vairākiem ceļojošiem aktieriem un muzikantiem, kas nupat bija izkāpuši no laivas. Viņš tuvojās un sveicināja marti tāpat kā allaž.

-   Cik lappušu?

-   Deviņas.

-   Cik bija jābūt?

-    Divdesmit vienai.

-    Esam krietni iepalikuši. - Viņš saviebās. - Kāpēc?

-   Tik vērienīgā pasākumā ar laiku neizbēgami rodas visādi kavēkļi. Burtstabiņi nolietojas drīzāk, nekā paredzēts. Mēs izlietojam vairāk tintes, nekā bijām domājuši; netieku gudrs, kālab tā. Turklāt mums joprojām neizdodas izvietot iniciāļus, kā nakas.

-   Un otrā prese?

-   Zaspahs sola to pabeigt pēc divām nedēļām.

-   To pašu viņš apgalvoja pirms divām nedēļām.

-    Viens no stabiem nebija pienācīgi izžuvis. Viņš pieprasīja visu izjaukt un sākt no jauna.

Fusts izvalbīja acis. - Ideālists.

-    Ne jau tas mūs kavē. Burtu licējiem darbs sokas lēnāk nekā iespiedējiem. Esmu licis viņiem strādāt divās grupās, katrai ar savu Bībeles tekstu, tomēr Ginters atrod pārlieku daudz kļūdu. Vienu lapu vakar viņš sūtīja atpakaļ piecpadsmit reižu, un tikai tad tā bija gatava. Bet pat tāda gadījumā iesprūk kāds misēklis. Vakar iespiedām deviņas lapas kopijas un tikai tad ieraudzījām, ka divas rindiņas lasāmas otrādi, no labās uz. kreiso pusi.

-   Papīra vai pergamenta lapas?

-    Pergamenta.

-   Vispirms vajadzētu iespiest uz. papīra, - Fusts pārmeta. - Tad jusu misēkļi man izmaksātu lētāk. Un nevajag tā pārdzīvot par kaut kādām sīkām kļūmēm. Ja pārtaisīsim katru lapu vienas pareizrakstības kļūdas dēļ, tad vēl pastardienā nebūsim beiguši.

To izdzirdot, manu seju sāka durstīt sīki dzēlieni. Pat doma vien par jebkādām nepilnībām manā grāmatā sūrstēja kā jēlums uz ādas.

Fusts pagriezās. - Nāc man līdzi.

Steidzos viņam nopakaļus, vairīdamies no peļķēm, kas izraibināja upes malu, un pametu skatienu uz mākoņainajām debesīm - tiklīdz iestāsies tumsa, peļķu būs vairāk. Vajadzēs pirms gulētiešanas pārbaudīt papīra noliktavas griestus.

-   Tu dari neparastu darbu, Johan.

Es cietu klusu. Man radīja neuzticību tas, ka viņš mani nosauca vārdā. Augstu gaisā iečīkstējās krāns, kas izkrāva no baržas nedzēstu kaļķu maisus. No plaisas audumā bira pulventis, kas ūdenī šņāca un vira.

-    Es biju gatavs tam, ka līdz ar jaunu mākslu radīsies jauni sarežģījumi, iepriekš neparedzēti šķēršļi. Taču mēs nevaram atļauties būt pašapmierināti. Mums jāstrādā ļoti centīgi, citādi grūtību sakrāsies lērumiem vien. Te jāņem vērā vel daži apsvērumi.

Runādams viņš bija pienācis pie noliktavas, kas atradās gabaliņu nostāk no piestātnes. Tās šaurie, spraugai lidzīgie logi un izrobotais valnis ap jumtu veidoja līdzību ar pili. Viņš pasniedza sargam māla tafelīti, un tas ar rokas mājienu aicināja iet iekšā. Tur smaržoja pēc zāģu skaidām un vīna. Te atradās audekla baķi, krūkas ar ejļu un vienā nišā ari kaudze ar kastēm, kas aizzīmogotas ar vasku, un uz tām bija uzkrāsots simbols - vīnogu ķekars.

No maisiņa, kas karājās pie jostas, Fusts izņēma savāžamo nazi un ar to atmūķēja vaļā augšējās kastes vāku. Tad pārgrieza vaskadrānu, kurā bija ietīta prece. Es zināju, kas tajā atrodas, - es pats biju duci tādu saiņu atvēris Humbrehtu nama darbnīcā. Tas bija papīra sainis, trausls un spīdīgs no līmējuma.

-    Es nepasūtīju papīru, - es teicu.

-   Šo pasūtīju es.

Es saskaitīju vēl deviņas kastes. Katrā bija divas rīses, kopā gandrīz tūkstotis lokšņu. Ceturtdaļa no tā, kas mums jau bija iekrājies.

-    Cik tas izmaksāja? Pat rēķinot zudībā aizgājušo papīru, mums ar esošo pietiks atliku likām.

-   Es aprunājos ar saviem klientiem. - Fusts kā mierinādams pieskārās manai rokai. - Paslepeni. Veicu dažas aplēses. Tu pats atzini, ka vislielākais darbs ir lapas teksta sastādīšana. Tās ir nemainīgās izmaksas - iespiežot gan vienu, gan tūkstoš lapu. Kolīdz tas ir padarīts, iespiešana presē norit salīdzinoši ātri. Jo vairak lapu mēs iespiedīsim, jo mazāka būs lapas teksta sastadīšanas pašizmaksa. Papildu darbalaiks, papīrs un tinte ir gandrīz par velti.

-   Cik eksemplāru vel vajadzīgs?

Viņš pavilka mani sāņus, tālāk no kastu kaudzes un uz piestātnes pusi. - Trīsdesmit. Visi uz papīra. Pēc manām domām, tas mūsu izmaksas palielinās par deviņdesmit guldeņiem, un tos segšu es. Bet peļņu tas palielinās par deviņiem simtiem guldeņu.

-    Tikai tad, ja mēs tās pārdosim, - es brīdināju. - Tas mūsu darbu iekavēs vairāk, nekā iepriekš paredzēts.

-   Mēs nedrīkstam neievērot termiņu. Nauda, kuru esmu ieguldījis grāmatniecībā, ir aizdota ar procentiem, un man tā pēc diviem gadiem ir jāatmaksā.

-    Var sarunāt parādu pārkārtošanu. - Es nevērīgi atmetu ar roku. Varbūt pārāk nevērīgi. Fusts apsviedās otrādi un stingri paskatījās manī.

-Gramata tiks pabeigta laikā. Mēs būsim spiesti divkāršot pūliņus. Varbūt varam pārskatīt dažus darba posmus.

-   Piemēram?

-     Kaut vai rubrikas. Esmu bijis spiestuvē un redzējis, cik daudz laika mēs zaudējam, iespiežot lapu divās dažadās krāsās.

Lāgiem gadījies, ka melnā tinte izlīst pār sarkano, un visa iespiedforma jāņem nost, jātīra un atkal jānotriepj ar tinri.

-   Tas aizņem varen daudz laika, - es piekritu. - Tomēr, ja grāmatās nebūs rubriku, mēs būsim spiesti prasīt mazāk naudas.

Patiesībā es necietu, ja citi jaucās manā grāmatniecības darbā, apgānot manus ideālus.

-    Blēņas. Klienti pat neapjautls, kā lapās trūkst. Visi Bībeles pircēji zina, ka jāmaksā par rubrikām, tāpat kā jāmaksā par iesējēja un iluminatora darbu.

-    Iluminatora mums nav. Grāmatās būs Kaspara ilustrācijas.

Mēs apstājāmies pie krasta uzbēruma. Upes vilnītis skalojās

pret mūrīti lejā, un gulbju bariņš knābāja zāli, kas auga starp akmeņiem.

-    Ari tām te nav vietas.

Fusts pat bez skatīšanās noģida, kādu seju es rādu.

-   Es saprotu, viņš tev ir tuvs draugs. Taču mēs esam ieguldījuši pārāk daudz un nedrīkstam pieļaut, ka pasākumu apdraud kaut kāda draudzība.

Kaut kāda draudzība?

-   Viņš man nav tikai draugs, - es iebildu. - Viņš ir visa mūsu darba cēlonis un sākums. Viņš jau bija iespiedis kārtis tad, kad es vēl Parīzē pārrakstīju skolas grāmatas.

-   Tad viņš apjēgs, ka jaunajā mākslā būs nepieciešams piekāpties.

Es ļoti šaubījos, vai Kaspars to sapratīs.

-   Vai vēl ir kas sakāms? - es apjautājos.

-    Pārdomājiet lapu izkārtojumu. Pēters lēš, ikvienā lapā var iespiest vēl divas rindiņas, nemainot tās izskatu. Jo vairāk rindiņu vienā lapā, jo mazāk lapu grāmatā. Mazāk papīra un laika, vairāk naudas. Tas vien jums ļautu ietaupīt pusi laika, ko atvēlēt papildu eksemplāru iespiešanai.

-    Es to apsvēršu, - es nelokāmā tonī atteicu. Lai an būdams cienījamā vecumā, es tomēr jutos kā bērns, kam atņemta kārotā spēļlietiņa. Nāca raudiens.

Fusts noslidināja no plaukstas locītavas rožukroņi un īsām, precīzām kustībām sāka pārbīdīt krellītes - kā abaka skaitāmos kauliņus.

-   Tu nevari darīt visu, Johan. Šī grāmata jau ir brīnums. Divu gadu laikā mēs radisim vairāk grāmatu nekā vienam cilvēkam pa spēkam divos mūžos. Mēs nedrīkstam uzņemties par daudz.

-   Tas bija mans sapnis, - es čukstēju. - Dieva vārds tā, kā Dievs to iecerējis.

-   Vārdi nemainās. Tie ir tikai rotājums. Dieva dēļ, esi nu prātīgs! Mēs esam ieguldījuši pārāk daudz un nevaram ļaut, lai pasākums izgāžas.

-    Es to neuzņēmos naudas dēļ.

-   Ak nē? Es redzēju tavu seju brīdī, kad atklāju, kādu ieņēmumu gūsim no papildu eksemplāriem. Ja arī tu necenties naudas dēļ, tad es gan. Un tu strādā pie manis.

-   Mēs esam partneri.

-   Ja tev nepatīk manis piedāvātie noteikumi, varam šķirties. - Viņš iemeta rožukroņi saujā un saspieda dūrē. - Tā es negribēju teikt. Es aptveru, cik daudz tev tas nozīmē. Taču… lai nu kuram, bet tev vajadzētu būt praktiskam. - Fusts mirkli pavēroja mani un tad uzvēra rožukroņa krellītes uz rokas. Viņš nopūtās, jau pagriezās uz promiešanu, bet tad kaut ko atcerējās. - Vakar pārskaitīju mūsu pergamenta krājumus. Trīs ādu nebija. - Viņš cieši uzlūkoja mani. - Dzirdēju, ka izgājušajā nedēļa Gūtenbergu namā esi iespiedis kaudzīti ābeču.

-   Pergaments, ko bijām sagatavojušies izlietot ābecēm, sasla- pa. Izžuvis tas sadruptu kā cepums. Biju apsolījis piegādāt grāmatas laikus, tāpēc aizņēmos dažas loksnes no Humbrehtu nama noliktavas. Es atlikšu vietā, līdzko saņemšu jaunu sūtījumu.

Mana kompanjona acis zvēroja. - Vai esi aizmirsis, ko liku jums pie sirds? Viss, kas tiek ieguldīts mūsu pasākumā, turpat ari paliek. Tu nedrīksti aizņemties kā strādnieks vīna dārzā, piestumdams pilnu muti ar kunga vīnogām. Šoreiz es vēl neko neuzsākšu, bet gribu, lai tas vairs nekad neatkārtotos.

Viņš atstāja mani piestātnē. Upē griezās dzirnavu kuģu rati. Man piepeši iešāvās prātā, ka mana māte droši vien ari stāvēja te pirms daudziem gadiem un vēroja, kā viņas jaunākais dēls ar baržu dodas ceļā uz Ķelni, vezdams līdzi tikai vienu tīru kreklu. Vai viņa raudāja? Vai viņa tobrīd jutās sagrauzta, ja vispirms aiziet vīrs un pēc tam bērns? Vai viņa prātoja, ka mūžs ritēs tālāk?

Sāka līt. Lāses triecās man sejā, jaukdamās ar asarām.

73

Reina

Niks stāvēja prāmja priekšgalā. Šļakatas nošķieda vaigus, taču ūdens bija ciešamāks nekā smacējošā, tabakas dūmiem piebllvē- tā telpa. Viņš jutās kā nonācis pasakā. Ne jau mūsdienīgā pasakā, kurā sastopami mutīgi, asprātīgi dzīvnieki un skan dziesmas, kas lieliski noder mobilo tālruņu signāliem; viņš bija attapies vecmodīgā, samudžinātā nostāstā, kura sākums meklējams zemes reljefā, tumšos mežos un klinšainos kalnos. Reina plūda cauri dziļām ielejām ar stāviem, sniega krātiem klāstiem, zem augstām klintīm, kur sensenos laikos sirēnas bija vilinājušas jūrniekus pretī nāvei. Ikvienu kalna virsotni sargāja robustas pilis, kas vēroja prāmi slīdam pa straumi. No dažām bija palikuši tikai gruveši, turpretim citās, šķiet, atliktu tikai iepūst bazūnē, lai tās iemītnieki celtos aizstāvībai.

-    Labi vien ir, ka braucām ar prāmi, - Emilija ar cimdoto roku norādīja uz krastu. Gar upes malu, pieplacis nogāzei, vijās ceļš. Zem sniega kārtas tas bija gandrīz nesaskatāms. - Nav nevienas mašīnas. Ceļš droši vien slēgts.

-   Tas ir labi, - Niks atsaucās. - Tad būs grūtāk mūs izsekot. Ja nu vienīgi ir vēl kāds prāmis…

-    Bārmenis sacīja, ka šodien vairs reisu nebūs. Ja piesals un ledus turpinās veidoties, tad arī rit prāmji pa upi nebrauks.

-   Tas ir labi, - Niks atkārtoja, it kā sevi mierinādams. Viņu māca bailes. Ne jau pēdējo desmit dienu laikā bieži pieredzētie pēkšņie adrenalīna uzplūdi, kadi rodas vajāšanas laikā. Šīs bija dzelmai- nas šausmas, kas kā vēsi pirksti lēni spiež ciet elpu cilvēkam, kurš grimst tukšumā. Sajuta, ka atpakaļceļa vairs nav.

Emilija izvilka saburzītu papīra salveti un, nenovilkusi cimdus, sāka ar pirkstiem plēst to strēmelēs, ļaudama gabaliņiem birt ūdenī.

-    Kā tu domā, vai mēs to atradīsim?

-   Tu domā viņu?

-    Piedod. - Viņa vēroja, kā papīra sloksnīte aizplivo vējā un upes ūdens to uzsūc.

Niks neteica ne vārda, pieslīdēja klāt un piespiedās Emilijas augumam. Viņa pielieca galvu un atbalstījās vīrietim uz pleca.

-    Interesanti, kāds tam visam sakars ar Manases lūgšanu, - Emilija sacīja.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-    Mēs sekojam Džilianai. Bet kam sekoja viņa? Ja viņa devās uz Obervinteru, tad turp veda kāds atradums Maineas arhīvā. Tam nav nekāda sakara ar Manases lūgšanu un lāci, kas rok saknītes.

-   Var gadīties, ka mēs ar tiem attēliem bijām aizgājuši pa nepareizajām pēdām, - Niks atzina. - "Israēla ķēniņu apraksti" esot pazudusī Bībeles grāmata, vai ne? Varbūt šādi autors liek manīt, ka viņa grāmata nonākusi tur, kur nonāk visas pazudušās grāmatas. Velnu bibliotēkā.

-    Bet lācis? Vai tu domā, ka attēls no kārts Manases lūgšanā uzradās nejauši?

Atslēga ir Incis.

-   Tu pati teici, ka viduslaiku mākslinieki kopēja cits no cita.

-    Rodas sajūta, ka mēs sekojam pēdām, kas izliktas mums pirms piecsimt gadiem. Pergamentā iespiestās rakstu zīmes, noslēptās grāmatas, attēli, kas atkārtojas… Es tikai neesmu droša, vai tas norāda uz Obervinteru.

-    Džiliana gan norāda.

Niks mazliet atrāvās, lai iegrūstu roku kabatā un sasildītos. Asinīm pieplūstot, pirkstu galos viegli dzalkstlja, un viņš sataustīja plāno mobilo tālruni.

Nē. Viņš piepeši aptvēra, ka netrīs notirpušie pirksti. Tālrunis vibrēja. Tas arī zvanīja, taču prāmja motora pulsējošā rēkoņa un ūdens šalkoņa neļāva to sadzirdēt. Viņš laikam bija piemirsis to izslēgt, kad meklēja pergamentā iespiesto uzrakstu.

Izņēmis tālruni no kabatas, Niks paraudzījās uz to kā uz kādu citplanētiešu civilizācijas atstātu relikviju. Un tad, būdams noguris un paklausīdams zvana aicinošajam signālam, viņš piespieda pogu.

-    Nik? Te Saimons.

Viņš gandrīz izsvieda tālruni no rokas. Emilija jautājoši lūkojās viņā. Kas zvana?

-     Ateldīns, - Niks pačukstēja un turpināja runāt klausulē. - Kā tu uzzināji manu numuru?

-   Tu man zvanīji no šī tālruņa, kad biji Ņujorkā. Es jau diennakti mēģinu tevi sazvanīt. Vai tad nesaņēmi manas īsziņas?

-    Kur tu atrodies?

-    Maincā. Tā ir pie Reinas upes, netālu no Frankfurtes.

Vai tik Ateldīns nebilda to pārāk nevērīgi? Pārāk pašapzinīgi, pārāk droši? Varbūt viņš kļuvis pārlieku aizdomīgs?

-   Vai Mainca ir jauka pilsēta? - Niks apvaicājās, pūloties izturēties mierīgi.

-   Te ir glīta romāriikas stila katedrāle un suvenīru veikaliņš, kurā var iegādāties Gūtenberga bistes no šokolādes. - Sarkasms bija īsti vieta. - Bet neba šo jaukumu dēj esmu te ieradies. Es piezvanīju uz Parīzes biroju un uzzināju, ka dienu pēc mūsu aizbraukšanas man pienākusi paciņa. No Maincas. Mana sekretāre pazina rokrakstu. To bija sūtījusi Džilla.

-   Kas sūtījumā bija?

-   Tas jums būtu jāredz. Vai varat atbraukt uz Maincu?

-   Patlaban ne. Vai vari pastāstīt, kas tajā ir?

-   Butu vieglāk jums to parādīt.

Nikarri sāka sāpēt galva. - Dieva dēļ, Ateldīn, mēs meklējam Džilianu! Nav īstais bridis spēlītēm.

-   Pilnīgi piekrītu. Sakiet, kur jūs tagad esat? - Tā kā Niks vilcinājās, Ateldīns saērcināts nopūtās. - Vai esat dzirdējuši par tā saucamo cietumnieku dilemmu? Divi vīri kamerā. Ja abi viens otram uzticas, viņi nonāk brīvībā. Ja ne, tad abi nonāk pie karātavām. Tāda situācija izveidojusies arī mums.

Niks tomēr kavējās ar atbildi. Daudzo neskaidrību pārņemtais prāts bija iestrēdzis un nekustējās no vietas.

-    Džilla pirms divām nedēļām visādā ziņā bijusi Maincā, - Ateldīns turpināja. - Es apmeklēju vietējo arhīvu, un tur viņu atminējās. Mēs esam tuvu, Nik.

-    Kas bija Džilianas sūtītajā paciņā?

Ateldīns brīdi klusēja un tad padevās.

-   Labs ir. Gribi bartera darījumu? Tā bija pirmā lapa no besti- ārija, ar kuru jūs aizbēgāt no Briseles. Kāds lapu bija izgriezis, un Džiliana, jādomā, to atradusi. Es to nofotografēju ar savu tālruni un tūliņ pat nosūtīšu. Mirklīti!

Niks gaidīja. Vai tas ir kārtējais slazds? Katrs brīdis ar tālruni rokā tikai vairoja viņā satraukumu.

Kluss melodisks pīkstiens vēstīja, ka saņemta īsziņa. Ateldīns to laikam bija dzirdējis.

-   Tā. Kur jūs esat?

Varbūt pie vainas bija nogurums. Varbūt Ateldīna balss, nereti tik aizbildnieciska un neatsaucīga, tomēr modināja kādas šajā svešajā apkaimē sen nemanītas un pazīstamas izjūtas. Varbūt vainojams bija izmisums viņa lūgumā. Ja mēs neuzticēsimies viens otram, abi nonāksim pie karātavām.

-   Mēs pašlaik esam ceļā uz kādu pilsētiņu pie Reinas, uz Ober- vinteru. Kad būsim galā, es tev piezvanīšu, un gan mēs kaut ko izprātosim.

-   Redzēsim, vai man izdosies turp nokļūt. Šai laikā satiksme tajā pusē ir samērā mokoša. - Viņš nokremšļojās. - Man žēl, ka mūsu ceļi Briselē šķirās. Mums vajadzēja palikt kopā. Džillas dēļ.

-    Domāju, mums jābeidz.

-    Pagaidi. Man… - Ateldīna balss pazuda, un vārdi izšķīda skaļā, drebelīgā čerkstoņā. Pēc dažiem mirkļiem tā uzradās no jauna. - …kas viņa ir.

-   Ko tu teici?

Niks paskatījās visapkārt. Prāmis bija nonācis likumā starp kalniem, kas noslāpēja signālu.

-    Es tevi vairs nedzirdu!

Atkal čerkstoņā. Un klusums.

Beidzis sarunu, Niks satraukumā gandrīz izslēdza tālruni, taču mirguļojošā ikona ekrānā atgādināja par Ateldīna atsūtīto fotogrāfiju.

-Ja reiz te nav zonas, tālruni izsekot ir grūti.

Viņš atvēra atsūtīto fotogrāfiju un pasniedza tālruni Emilijai. Mazaja ekrāniņā bija grūti kaut ko saskatīt. Viņa spaidīja taustiņus, mēģināja fotogrāfiju palielināt.

-    Tā ir parasta bestiārija pirmā lapa. "Lauva ir visdrošākais no visiem zvēriem un nebaidās nekā." Lūk, arī attēls.

Lauva bija atgāzis galvu un sastindzis tādā rēcienā, kas šķita sadrebinām blakus esošos vārdus.

Niks paņēma tālruni un ik pēc briža palielināja kādu fotogrāfijas daļu. Pirksti bija tik nejūtīgi, ka viņš gandrīz iesvieda aparātu ūdenī.

-    Kas tad tas?

Lapas apakšā pašā malā bija plankums - tas bija tikko saredzams un attēlā noteikti neiederējās.

-   Varbūt izplūdis?

Kad Niks pievilka plankumu tuvāk, attēls kļuva vēl miglaināks, bet pēc brīža atguva asumu. Tas izrādījās kaut kāds krice- lejums - citādi to nosaukt nevarēja. Uz ātru roku uzšvīkāts zīmējums, četrstūrains tornis ar trim durvīm un lielu krustu blakus.

-   Krusts droši vien nozīmē, ka tā ir baznīca vai varbūt klosteris. Samērā loģiski. Ja Velnu bibliotēka tiešām pastāv, visdrošāk to butu glabāt kādā klosterī.

Niks vēl bridi pavērās tālruni un tad to izslēdza.

-   Ceru, ka nenošāvu greizi, atklādams Ateldinam mūsu brauciena galamērķi.

Emilija ieķērās viņam elkoni. - Tagad tu vairs neko nevari darīt.

Viņš raudzījās ūdenī. Gabaliņu no kuģa priekšgala zem ūdens virsmas kā riņķojošas haizivis vīdēja zemūdens klinšu melnās muguras.

ja mēs neuzticēsimies viens otram, abi nonāksim pie karātavām.

74

Mainca

Visu to ziemu mēs pūlējāmies melnās miesās. Kamēr oktobra lieti apskaloja tīrumus un pārvērta ceļus dūksnājā, mēs bijām iestiguši paši savā tintes un svina muklājā. Es vēroju, kā ratiņstū- meji līdz asinīm nobrāž plecus, grūzdami smagos ratus, kas iegrimuši dubļu staignājā, un jutos dem tuvs.

Decembrī uzkrita sniegs. Ta kā Fusts aizliedza Humbrehtu namā kurināt uguni, mēs pastāvīgi salām. Biju spiests strādniekus maiņās sūtit uz Gutenbergu namu, lai tie atkausē sasalušos locekļus pie kalves, kur mēs vārījām tinti un pārkausē- jām vecos burtstabiņus. Jau tā īsās, tumšās dienas tādējādi kļuva vēl īsākas. Kādā rītā mēs atradām miklos papīra blāķus sasalušus ragā. Preses ieķīlējās, un tinte negribēja pielipt pie papīra.

Taču vēl trauslāki par to bija cilvēki. Es biju iespiedis vairāk grāmatu nekā, iespējams, jebkurš cits cilvēces vēsturē, taču mani pirksti reti aizskāra papīru vai tinti. Visa māja bija pārvērtusies mehānisma - tik smalkā, kadu Zaspahs pat sapņos necerētu uzmeistarot. Es biju skrūvīte, kas to dzina uz priekšu. Ja piegriezīšu par ciešu, mehānisms var saplīst; ja palaidīšu vaļīgāk, musu darbs neatstās nospiedumu.

Man bija jāzina, cik lapu burtliči saliek katrā stundā, katrā dienā, katrā nedēļā un cik vīru šim nolūkam nepieciešams, lai preses strādniekiem nav jāsēž dīkā vai jāsasteidz darbs. Man bija jānovēro, kuri mācekļi ir nesaticīgi, rāmi, pavirši vai pārlieku sīkumaini, un tas jāņem vērā, uzdodot tiem darbus. Man bija jāpārliecinās, ka iespiedforma nonāk presē vienīgi tad, kad tā atzīta par labu, un man bija jāizlemj, kā sakārtot pabeigtās iespiedloksnes noliktavā, lai vēlāk no tām varētu salikt grāmatu. Šie bija neredzami mehānismi - domu, kārtības un iztēles uzbūve -, taču de mūsu mākslai bija tikpat svarīgi kā jebkurš izgudrojums no koka vai dzelzs.

Un tad vēl Kaspars. Iesākumā nospriedu viņu iecelt par atbildīgo spiestuvē, taču pēc trim dienām viņš nozuda. Kamēr mēs viņu meklējām, Fusts spļāva zibeņus, un prese kraja putekļus. Kad mēs beidzot sadzinām Kasparam pēdas traktierī, viņš paziņoja, ka šāds darbs viņam neesot pa prātam. Es piedraudēju, ka iecelšu viņa vieta Šēferu, un tas manu draugu tā nokaitināja, ka viņš piekrita palikt. Taču man nācās ātri vien nožēlot savu pārsteidzību. Viņš ieradās darbā ar kavēšanos, ķildojās ar palīgiem un īsā laikā bija sastrīdējies ar teju pusi Humbrehtu nama strādnieku. Reizēm viņš pieprasīja iespiest lapu no jauna pat vissīkākā traipiņa dēļ, taču citkārt pieļāva visbaismākos misēkļus, un es biju spiests visu pēcpusdienu rakņāties pa noliktavu kļūdu meklējumos.

Pārāk vēlu es attapu, ka viņš šim darbam neder. Kaspars guva prieku izgudrojot, viņu ielīksmoja jaunievedumu neapvaldītā brīvība. Taču mūsu uzdevumā bija nepieciešama ne vien māksla, bet ari disciplīna, un tajā jaunievedums bija vienīgi stingras kārtības ievērošana.

Kādā vakarā es mēģināju viņam to ieskaidrot.

-   Mēs šajā māja esam brālība, kas kalpo Dievam, mūsu mākslai un cits citam. Grāmatas, kuras mēs iespiežam, nepieder nedz man, nedz tev, nedz Fustam. Tās grāmatas ir Dievam. Jo pilnīgākas tās ir, jo tuvākas tās top Dievam.

-   Vai Dievs pievāks peļņu, kad tu tās pārdosi?

Es sarūgtināts pakratīju galvu. - Tu mani parprati. Šis darbs ir vienmuļš un garlaicīgs…

-    Kā sist ar āmuru naglas.

-   Bet svarīgākais ir tas, ka mēs to darām. Šis nemainīgais cikls ir Dievam patīkams, līdzīgi kā muku noturētie dievkalpojumi.

-    Nav šaubu, ka no tevis sanāktu krietns mūks, - Kaspars cietsirdīgi atcirta. - Ja es gribētu pelēcīgu, rimtu dzīvi, es būtu kļuvis par zemnieku, kas ar, sēj un novāc ražu; ar, sēj un novāc ražu; apstrādā to pašu mazo zemes gabaliņu, līdz izar pats sev kapu. - Rētas viņa sejā pulsēja. - Bet es spēju vairāk, un tu arī. Vairāk nekā pavilkt sviru, lai izgatavotu kārtējo grāmatas eksemplāru kā dzirnavnieks, kas maļ miltus.

Nākamreiz, kad Kaspars pameta savu darba vietu - un tas mani nemaz neizbrīnīja -, es ļāvu viņam iet. Lai nepasliktinātu attiecības strādnieku vidū, atdevu šo darbu Keferam, taču tas bija viņam vienīgi par apkaunojumu. Šēfers jutās aizskarts, jo abi apzinājās, ka viņš ir piemērotāks šai vietai. Es maksāju Kasparam algu, taču viņš nespēja rast sev vietu Humbrehtu namā. Palaikam, tiesa, ne pārāk bieži, viņš tomēr uzradās, valkājās pa māju un darīja mani traku, lidz atkal devās prom. Pēc manām domām, viņam sagadāja baudu nekārtību uzjundīšana mūsu darbā. Citās dienās viņš uzturējās Gūtenbergu namā un, lai aizpildītu brīvo laiku, uzņēmās iluminatora pienākumus.

Lai arī tāds iznākums bija neizbēgams, mani tomēr pārņēma skumjas.' Laika gaitā šī māksla bija pārstājusi piederēt mums abiem; tā bija kļuvusi tikai mana.

Aprīlī uzspidēja gaismas stariņš. Dienas stiepās garākas, un mēs vairs nebijām spiesti izmantot katru dienas gaismas brīsniņu. Vīri varēja apskatīt paveikto skaidrām acīm, vairs nemiedzot tās pustumsā. Trīsošās rokas, kas sarāvās ikreiz, kad vajadzēja pieskarties ledainajiem metāla burtstabiņiem, tagad tos veikli ķēra un kārtoja rindās. Darbā bija ieviesies vienmērīgs ritms, ko ik dienu ieskandināja likņos kārtotie metāla burtstabiņi, preses čik- sdeni un ratu graboņa, piegādājot tinti. Kad Fusts sveicināja mani ar vārdiem: "Cik lappušu?", atbildes vairs neizraisīja viņā īdzī- gumu.

Saruna ar Kasparu es biju salīdzinājis mūs ar mūkiem, un teiktajā bija daudz patiesības. Mēs bijām noslēgušies no apkārtējās pasaules tāpat kā klosteri. Cilvēki uz ielas dzirdēja trokšņus atskanam no mūsu nama un bija neizpratnē, taču viņi tā ari neuzzināja, kas norisinās aiz vārtiem. Mūsu ordeņa uzdevums bija iespiest grāmatas. Papīra un tintes atvešana bija mūsu rītausmas lūgšana; mēs pulcējāmies no rīta drukāšanas telpā, lai sadalītu dienas darbus, gluži kā mūki sanāk kopā sanāksmju namā rīta cēlienā. Pēc tam līdz pat vakaram mēs centīgi strādājām, tad nomazgājām tinti no iespiedformām un preses, atskrūvējām rāmjus, aiznesām metala burtstabiņus uz tiem paredzēto telpu, lai nāka- maja dienā atkal sakārtotu paredzētajā secībā. Mēs strādājām kopā, mēs ēdām kopā, mēs strīdējāmies un smējāmies kopā. Mēs bijām brālība.

Lielāko tiesu savas dienas es neatrados pie preses, bet atbildēju uz jautājumiem, risināju domstarpības, kārtoju maksājumus un rēķinus. Taču gadijās arī mierpilni brīži, kad visa māja griezās kā labi ieeļļots mehānisms, kā planētas riņķodamas ap Zemi. Šādās stundās es baudīju vislielāko svētlaimi. Es staigāju pa māju, vēroju pasauli, kuru biju uzbūvējis, un apbrīnoju ikdienišķos radīšanas darbus zem tās jumta.

Bez šaubām, ne jau vienmēr pie mūsu debesīm spīdēja saule. Vīri ecējās, preses lūza un uzradās kļūmes - lielākoties drīz pēc tam, kad bijām izjaukuši lapas burtu kārtojumu. Šad un tad kaut kas pazuda no noliktavas, izraisot kaismīgu vārdu pārmaiņu ar Fustu. Laikam ritot, mūsu pasākuma nasta atstāja mani smagu zīmogu. Bezmiega mocīts, es gulēju gultā un ka apsēsts skaitīju gan jau iespiestās lapas, gan tās lapas, kurām jau salikti burtsta- biņi, gan lapas, kas vēl bija jāiespiež. Es vairs nebiju piedzīvojuma alku pārņemts - es jau alku tā gala. Ikreiz, kad spēru soli pār Gūtenbergu nama slieksni, pacēlu acis pret akmens piligrimu, kas bija salīcis zem neredzamās nastas, un jutu vieglus līdzjūtības uzplūdus.

Taču es nedrīkstu žēloties. Pēc visiem pārbaudījumiem, kas bija man uzsūtīti, un pirms tiem, kuri vēl tiks uzsūtīti, šis bija labas dienas.

75

Obervintera

Niks ar Emiliju bija vienīgie, kas izkāpa Obervinterā. Prāmis apstājās burtiski uz mirkli - kad abi bija nonākuši piestātnes galā, no peldlīdzekļa bija saskatāmas vairs tikai mirguļojošas lampiņas, kas dzisa upes tumsā. Viņi šķērsoja tukšu šoseju, izgāja cauri drenāžas caurulei zem dzelzceļa sliedēm un pa akmens vārtiem iegāja pilsētiņā. Apkārt līka iešķības mājeles, it kā baļķos būtu saglabājušās rudimentāras atmiņas par tiem laikiem, kad tie vēl bija koki. Nebija nevienas automašīnas, neviena cilvēka, sniegā nebija redzamas pēdas'. Ja starp mājām neredzētu nokārušās Ziemassvētku lampiņu virtenes, rastos iespaids, ka viņi atgriezušies viduslaikos.

Abi pagāja garām vairākiem viesu namiem, kas bija izvietojušies pie upes malas mūra, taču visi bija aizslēģoti un grima tumsā. Pie durvīm piespraustas papīra lapiņas vēstīja, ka atvēršana gaidāma ne agrāk kā Lieldienās. Nikam sala un sūrstēja pēdas, un viņš sāka raizēties, ka neizdosies atrast naktsmājas un viņi būs spiesti klīst pa šo pamesto pilsētiņu, līdz nosals un nomirs.

Galvenā iela beidzās neregulāras formas laukumā. Visievērojamākā ēka tajā bija plata trīsstāvu celtne ar piparkūku namiņa jumtu un uzrakstu uz izkārtnes, kas mudžeklīgiem gotu burtiem vēstīja nosaukumu Drei Konige Ilotei "Triju kungu viesnīca". Ni- kam par neizmērojamu atvieglojumu, tajā dega gaismas.

Viesnīca bija gandrīz tikpat auksti, cik ārā uz ielas. Viņš nospieda zvaniņa pogu un gaidīja, nopētīdams atslēgas, kas bija rindu rindām sakārtas aiz galda.

-   Izskatās, ka par brīvu numuru trukumu nevarēs sūdzēties.

Emilija nodrebēja. - Man pat sienasskapis būtu gana labs. Galvenais, lai tajā ir karsts ūdens un bieza sega.

Atvērās durvis sienā aiz galda, un pa tām iznāca vīrietis. Viņam mugurā bija peldmētelis; bezfiltra cigarete zobos bija nodegusi tik īsa, ka draudēja aizsvilināt ūsas. Tā bija pirmā dzīva dvēsele, ko viņi ieraudzīja Obervinterā, taču viņš nešķita nemaz tik pārsteigts par viesiem.

Viņš nocēla no āķīša atslēgu un norādīja uz kāpnēm. - Septītais numurs. Trešais stāvs.

Necik pieņemama numura iekārta nebija - dažas biezi nolakotas mēbeles, noplucis paklājiņš uz grīdas koka dēļiem. Niks pārvilka ar pirkstu galdam, un tas izrādījās norasojis. No atvērtā vannas istabas loga plecu appūta ledains caurvējš. Viņš ieskatījās vannas istabā. Uz palodzes krājās sniegs - viena loga rūts bija izsista. Varbūt varēs to aizklāt ar dvieli.

Pār viņu momentāni brāzās skurbinoša atklāsme. Īstenība izplūda, un telpa šķita satumstam. Viņš raudzījās nevis uz vannas istabu, bet gan uz graudainu lodziņu datorā kādā dzīvojamā istabā, kas atradās tūkstošiem jūdžu attālumā. Aina, kuru viņš kopš tā rīta ik dienu bija skatījis acu priekšā. Spogulis un dušas aizkars ar Ziemassvētku eglišu zīmējumiem. Taču siena bija balta. Videoierakstā tā bija brūna, par to Niks bija drošs.

Viņš izšāvās no numura un apstājās kāpņu laukumiņā.

-    Kur tu skrien? - Emilija uzsauca, bet Niks izlikās nedzirdam. Šajā stāvā bija pieci numuri, un uz visiem durvis bija puspavēr- tas veltīgās cerībās sagaidīt iemītniekus; tikai vienas bija ciet, un uz tām karājās uzraksts "Privāts". Viņš uz pirkstgaliem ieslīdēja visos numuriņos un apskatīja vannas istabas. Neviena sienas nebija bruņā krāsā.

Niks atgriezās kāpņu laukumiņā. Klausīdams nojautai, viņš aplūkoja vērīgāk durvis ar uzrakstu. Stendere bija nesen ielikta no jauna, vēl nekrāsota, un slēdzene droši vien bija visspožākā lietiņa šajā viesnīcā. Durvju vidū bija četri iespiedumi vietās, kur skrūvju caurumi bija aizziesti ar tepi. Soli atkāpies, Niks ievēroja, ka uz. durvīm mēģināts aizkrāsot numuru 14.

Viņš nospieda durvju rokturi, taču tās bija ciet. Niks atskatījās. Emilija stāvēja pie viņu numuriņa durvīm un mulsi vēroja vīrieti.

-    Ko tu dari?

Niks nozagās lejā uz vestibilu un saskaitīja atslēgas, kas karājās aiz galda. Trīspadsmit. Un tukša vieta, kur pirmīt atradās viņu numuriņa atslēga. Viņš bridi ieklausījās. Bija dzirdami vienīgi tālīni auri no futbola mača pārraides dibenistabā.

Sirds mežonigi dauzījās. Viņš apskrēja ap galdu un nocēla pēdējo atslēgu no āķīša. Tās ķēdītē nebija neviena skaitļa, taču atslēga bija spoža kā tikko kalta monēta un uz tās virsmas nebija ne skrambiņas. Viņš piespieda to ar plaukstu pie kājas, lai metāls nejauši neiedžinkstētos, un teciņiem steidzās augšup.

-   Ja kāds nāk, aizturi, - viņš nobrīdināja Emiliju, kuru Nika izdarības nu bija galīgi apstulbinājušas.

Viņš piegāja pie durvīm. Iztēli mocīja murgainas vīzijas. Atslēga viegli ieslīdēja sledzenē un ar klusu klikšķi pagriezās. Kad durvis iečīkstēdamās pavērās, Nikam pār muguru pārskrēja trīsas, it kā pa durvju spraugu nupat būtu izspraucies spoks.

Viņš acumirkli atjauta, ka nonācis meklētajā numurā. Gaisma no kāpņu laukumiņa, kas ieplūda pa atvērtajām durvim, apspīdēja pilnīgas iznīcības ainu. Istabiņa bija izvandīta no viena gala līdz otram - grīdas dēļi atplēsti, koka paneļi atrauti no sienas, gulta izjaukta, un matracis uzšķērsts. To ieraugot, viņam vēderā viss sagriezās. Taču asiņu pēdas nekur nemanīja, un griezumi izskatījās taisni un prasmīgu roku veikti - diez vai tie bija mērķēti tam, kurš gulējis gultā.

Viņš nospieda slēdzi, taču lampa neiedegās. Pacēlis acis, Niks ieraudzīja no griestiem nokarājamies vadu saišķi - lampa bija at- skruvēta un nocelta.

-    Kas šeit noticis?

Nikam teju sirds izkāpa pa muti. Aiz muguras bija nedzirdami pienākusi Emilija un vērās viņam pār plecu uz nekārtību istabā. Seja bija iezagušās bailes.

-   Tev taču bija jāstāv sardzē.

-   Tev jāpastasta, kas te nodcis.

-    Zvanīdama tai dienā, kad pazuda, Džiliana bija atstajusi ieslēgtu savu timekļa kameru.

Viņš uzmanīgi devās pāri istabai, balansēdams uz sijām kā sliežu gulšņiem. Vannas istabas durvis bija vaļā, atspertas spēcīgiem bliezieniem, un stendere ap slēdzeni bija sašķaidīta drumslās. Pietika vien ieskatīties vannas istabā, lai aizdomas apstiprinātos.

-    Viņa atradās šeit. Es atceros brūnās sienas flīzes. Un aizkarus.

Vannas sienas panelis bija norauts, bet aizkars ar Ziemassvētku eglīšu ornamentiem vēl karājās no griestiem. Niks atvilka aizkarus vaļā. Flīzēm izliktajā sienā aptuveni plecu augstumā bija izbūvēts neliels izvirzījums, un pa logu virs tā varēja redzēt sniegiem klāto jumtu.

-   Acīmredzot šeit viņa novietojusi klēpjdatoru.

Niks lūkojās apkārt, pūlēdamies apklusināt kliedzienu, kas atbalsojās atmiņā. Linolejs bija atritināts līdz pat grīdlīstei, spogulis noskrūvēts no sienas un atbalstīts pret dvieļu pakaramo. Uz radiatora bija nolikts no sienas noskrūvēts plastmasas tualetes papīra turētājs ar daļēji izlietotu rulli. Gandrīz vai šķita, ka šīs iznīcības vidū kādam sagribējies rast īsu atpūtu.

-    Numurs nav izārdīts kā pagadās. Te kaut kas ir meklēts.

Emilija pārlaida skatienu postažai. - Un tas droši vien ir atrasts. Ja vien te ir bijis.

-   Iespējams.

-   Tad diez vai ir vērts gaidīt, kad šie cilvēki atgriezīsies un atradīs mūs. - Emilija devās uz durvju pusi. - Nudien, Nik! Te vairs nekā nav.

Bet Niks nedzirdēja. Viņš cieši vērās uz radiatoru un kaut ko atcerējās.

Valentīna diena. Džiliana pamozdamās bija ieritinājusies viņam padusē, un tas bija jaukākais Valentīna dienas rīts, kādu Niks jebkad piedzīvojis. Viņš bija pienesis mīļotajai gultā ceptas vafeles un glāzi "Asiņainās Mērijas", lai arī raizējies, vai sievietei tas nešķitīs pārāk salkani. Tikpat labi varēja gadīties, ka viņai nav vaļas svinēt Valentīna dienu, un Niks nemaz nebūtu izbrīnīts, ja Džiliana piedāvātu apmeklēt kara memoriālu vai zupas virtuvi. Taču viņa smaidīja un pieglaudās kā mīlīgs kaķēns. Tad viņš mēģināja draudzeni noskūpstīt, bet viņa atrāvās un nejauši izlaistīja tomātu sulu uz gultasveļas.

-   Vispirms tev būs jāsameklē dāvana, ko noglabāju tev, - Džiliana paziņoja, un viņas acīs pazibēja dzirksts, kas liecināja par gaidāmu nopūlēšanos.

Niks todien bija apgriezis dzīvokli kājām gaisā. Pat Bretu tāda nekārtība bija apstulbinājusi. Džiliana visu laiku vēroja Niku un deva dažādus mājienus, kas šķita pagalam nelietderīgi. Vafeles atdzisa. Niks vairākas reizes lūdzās, lai Džiliana pasaka dāvanas atrašanās vietu, bet viņa bija tikai pasmējusies un attrau- kusi, ka mīlestības dēļ cilvēki ir spējīgi uz visu. Beigu beigās vīrietis apskaitas, uzmeta drēbes mugura un aizbrāzās uz parku.

Viņa tā arī neatklāja, kur dāvana meklējama.

To pēc četrām dienam uzgāja Brets. Viņš sēdēja uz poda, lasīdams neķītru žurnāliņu, un ieraudzīja, ka beidzies tualetes papīrs. Ar nolaistām biksēm viņš izgāzelējās no tualetes telpām, viena rokā turēdams mazu aploksnīti un otrā - kartona caurulīti.

-    Man liekas, tā būs tev.

Brets jau bija atvēris aploksni. Tajā atradās kartīte ar zeltainas plastikāta atslēgas attēlu un uzrakstu "Manas sirds atslēga". Pastkartē Džiliana bija ierakstījusi tris vārdus:

"Esmu tev rokā."

-    Džilianai patika dažādi jociņi.

Niks piegāja pie radiatora, nomauca rullīti no turētāja un ieslidināja pirkstu kartona caurulītē. Tikai neceri par daudz, viņš sev piekodināja.

Cietajā papīrā bija plaisa. Viņš iegrūda tajā nagu un pavilka spraugu platāku. Kartons padevās. Ap to bija aptits nevis planais tualetes papīrs, bet gan stingrs rakstāmpapīrs. Viņš izdabūja to ārā. Divas lapas ar izrobotām augšmalām, izplēstas no piezīmju grāmadņas ar spirālveida iesējumu.

Kāpnes iečīkstējās.

76

Mainca

Mūsu namu bija apsēdis nelabais. Tā vismaz sprieda mani strādnieki. Turpmāko rudeni un ziemu mūsu darbošanos caur- auda grūtsirdība un neapmierinājums. Manā klātbūtnē par savām bailēm tie nerunāja, zinādami par manu nepatiku. Taču es palaikam garāmejot dzirdēju sarunu druskas vai bārdā nomurminātas bažīgas piezīmes. Zināju, ka daži vīri joprojām neuzticas presei, tās spējas atrazdami par nedabiskām, un viņus mulsināja ierīces pārākums pār cilvēku. Daži to uzlūkoja par piederīgu melnajai maģijai. Manuprāt, tādas domas visupirms ieperinājušās dažā labā pilsētnieku galvā, jo tie par notikumiem aiz šiem mūriem gan dažādi valodoja, bet nenieka par to nezināja. Taču tādos pašos ieskatos bija arī tie, no kuriem tas nudien nebūtu gaidāms.

Gribot negribot bija jāpiekrīt - mums tiešām gadījās visādas dīvainības. Vienu otru nakti es varēju apzvērēt, ka dzirdu presi pirmā stāvā čīkstam un klaudzam. Iesākumā atmetu ar roku un nospriedu, ka manas rūpes iezagušās pat sapņos, taču pamazām man nāca ausīs, ka arī citi to ir dzirdējuši. Kādunakt visa māja pamodās no liela blīkšķa. Mēs saskrejām pie preses un atradām uz grīdas sašķaidītu nesen atgādāto tintes krūku. Par to vainu uzvēlām kaķim vai bezdelīgām, kas mēdza ielaisties pa logu.

Ar laiku mes to nereti pārvērtām joka. Kad burtlicis iebaza roku kastē un izvilka "x", nevis "e" burtstabiņu, kad papīra rīsē izrādījās par divām loksnēm mazāk, kad Geca instrumenti vienas dienas laikā tapa truli, kad presē atstātā iespiedforma nākamajā rītā izrādījās ielikta otrādi - vīri ikreiz meta krustus un vainoja preses velnus.

Kādā rītā es atradu burtličus pulcējamies un stipri satraukti apspriežamies. Tādus viņus redzēt bija neparasti - vairums mūsu burtliču bija klusi un prātīgi viri. Viņi pētīja burtstabiņus. Kad vīri bija mazliet nomierinājušies un es tiku pie vārda, Ginters paskaidroja, ka liknis atrasts uz galda, kad visi ieradušies darbā. Neviens netika gudrs, kur tāds uzradies.

Es aiznesu to uz korektūras telpu, uzklāju uz burtiem tinti un pēc tam ar īkšķiem piespiedu klāt papīra strēmelīti. Uz tas parādījās raupjš raksts:

tīfclioo (r ņngnlnm ftlonino jočra, Itom mutco ntro&no…

-   Tas nav citāts no Bībeles, - sacīja Ginters.

Uzmetu viņam brīdinošu skatienu. Vēl tik trūka, lai viņš biedētu pārējos.

-   Skaidrs, ka pilnīgas muļķības. Kāds māceklis nakti noteikti iezadzies telpā, jo sadomājis kļūt par burtlici.

-   Istaba bija aizslēgta, - Gintera palīgs aizrādīja.

-   Tad tu būsi aizmirsis izņemt atslēgu no durvīm.

-   Vai arī to atslēdzis Kaspars Drahs.

Es pārskaities tuvojos puisim. - Drahs te nav iesaistīts. Viņš pat nedzīvo šai namā!

-    Vakar pēcpusdienā es redzēju viņu snaikstāmies gar papira noliktavu.

-   Tu maldies. - Es raudzījos pēc lineāla vai nūjas, lai iekaustītu mācekli par nekaunību, taču pa rokai bija vienīgi liknis. Es apgriezu to augšpēdus, un burtstabiņi izsijājās uz galda. Teikums bija izjaukts.

-    Redzi? Vairs nekā nav.

Taču savas bažas es nevarēju tik lēti izklīdināt. Kad strādnieki beidzot bija atkal ķerušies pie saviem pienākumiem, es atstāju maju un steigšus devos uz Gūtenbergu namu. Ieskatījos spiestuvē, kur tobrīd gatavoja jaunu indulgenču sūtījumu, un uzkāpu uz Draha apdzivoto bēniņu telpu.

Nebiju tur rādījies mēnešiem ilgi. Istabā valdija liela nekārtība, lai gan vienlaikus tajā jautās ari askētiskums, kā jau Kasparam bija ierasts. Visas virsmas, sākot no grīdas dēļiem un beidzot ar stūrī novietoto galdu, bija baltām pergamenta un papīra loksnēm klātas. Dažas rotāja sīkas rakstu zīmes, uz citam dižojās zīmējumi vai ogles skices. Vairākas izskatījās kā grāmatas lapas, kas gatavas iesiešanai, bet atsevišķas bija baltas kā sniegs.

Es stāvēju durvīs. - No kurienes tās radušās?

-    No kazām, - attrauca Kaspars. Viņam mugura bija zīda uzsvārcis, ko viņš parasti valkāja zīmējot. - Un lupatām. Vai pieklauvēt neproti?

Viņš notrausās no ķebliša un nometās uz ceļiem, vākdams papīrus un kraudams tos grēdā uz salmu matrača istabas kaktā. Es pagāju viņam garām un nostājos pie galda paraudzīties, ar ko viņš nodarbojas.

Tā bija iespiedloksne no Bībeles. Pirmaja mirklī acis mani pievīla, liecinot, ka tā ir mana Bībele. Tomēr saprāts atgriezās, un es nepaguvu sevi apkaunot. Grāmata bija milziga, vismaz par ceturtdaļu lielāka nekā manējā - pat aizvērta tā bija prāvāka par galda virsmu, un tālab krāsas nācās glabāt uz gridas. Žults brūnie burti bija gana glīti, taču es mēnešiem ilgi biju pētījis iespiestu rakstu, tādēļ man tie rādījās šķībi un greizi ka veca vīra zobi. Savādi - es raudzījos loksnē un manīju sevī iegruzdamies riebumu.

-   Tā nav tava, - Kaspars aizrādīja. - To pasūtīja vikārs no katedrāles.

Es apbrīnoju ilustrācijas. Lapu ietvēra vijīgu ozolīšu vītnes, kuru stigās vīdēja Kaspara iemīļotās radības - briedis vairījās no mežoņa, kas bruka tam virsū ar sazarotu šķēpu; divi veci lauvas skumjiem purniņiem bija notupušies uz zieda stublāja, zemāk - roze, kas slēpa dēmona seju. Stūrī bija notupies lācis, kurš raka ārā auga saknītes.

-   Tu esi pārspējis pats sevi.

Kaspars pārvilka plaukstu maigajai, mīkstajai pergamenta loksnei. -Ja tavs izgudrojums ieviesīsies, tādam grāmatām būs lemts īss mūžs. Vai pazīsti kaligrāfu Reismanu, kas mitinās virs "Trim kroņiem"? Aizritēja gads un trīs mēneši, iekams viņš to uzrakstīja. Gandrīz tikpat ilgā laika sprīdī tu vari iespiest simt reižu vairāk un vēl divkāršot. Kā lai viņš pelna iztiku?

-   Tavas kārtis pasaulē naca pirms divdesmit gadiem, un mākslinieku trūkums nav novērojams. - Es paraustīju plecus. - Kā lai viens cilvēks tik ļoti maina pasauli?

Uzgriezis galdam muguru, es pārlaidu acis citām papīra loksnēm. Lielākā daļa bija satūcīta zem segas Kaspara guļvietā, lai gan dažas tomēr bija pasprukušas ārā. Vienā, ko es pamanīju, bija uzskicēts vērsis ar atpakaļ atliektiem ragiem, cita - čūska ar cilvēka seju.

-   Vai esi uzņēmies vēl kādu darbu? Kazi, vēl kādu bestiāriju? - es jautāju.

Viņš neatbildēja.

-    Mēs šorīt burtu likšanas istabā atradām dīvaina teksta rindu. Izskatījās pēc vārdiem no bestiārija.

Mēģināju ielūkoties Kasparam acīs, taču viņa skatiens izvairījās kā glums zutis.

-    Droši vien pie vainas preses nešķīstenis. - Viņa acis viltīgi smīnēja. - Vai ari Pēters Šēfers. Tas ir godkārīgs jauneklis. Viņš jau nu negribēs visu mūžu iespiest Bībeles. Viņdien dzirdēju šo pļāpājam burtstabiņu lietuvē; viņš uzskata, ka tev otrā presē jāsāk iespiest jaunus darbus.

-    Viens no vīriem teica, ka vakar redzējis tevi okšķerējamies Humbrehtu namā, - es neatlaidos.

Kaspars pagriezās pret milzīgo Bībeli uz galda un paņēma rokā otu. - Viņš noteikti mani sajaucis ar Fusta kungu. Starp citu, kā viņam klājas?

-   Viņš būtu priecīgāks, ja no mūsu noliktavām nezustu papīrs. - Es cieši vēros uz papīra ķīpu gultā. Kaspars, kā allaž, nelikās mani dzirdam.

-    Un viņa meita Kristīna?

Es izbrīnīts lūkojos viņā. - Kā lai to zinu? Es viņu esmu sastapis tikai divas reizes, kad Fusts uzaicināja mani savā mājā uz. vakariņām. Viņai ir labi ja piecpadsmit gadu.

-   Pietiekami veca, lai izietu pie vīra.

Es izplūdu žultainos veca vīra smieklos.

-    Vai tu vēl aizvien pūlies mani izprecināt? Paldies Dievam, man jau pietiek ar Fusta naudu, un man nav vajadzīgs viņa meitas pūrs.

Kaspars iemērca otu austeru gliemežnīcā, kur virmoja sārta krāsa. - Es tikai tāpat vien iedomājos. Varbūt tev derētu pārliecināties…

-    Man jau ir viņa nauda, - es atkārtoju.

-   …ka tai netiks klāt citi.

Ota zibēja pār papīru kā čūskas mēlīte, pildot mežoņa ķermeni ar krāsu. Redzēdams, ka neko prātīgu vairs no viņa neizdabūšu, es pagriezos uz promiešanu.

Manu skatienu piesaistīja sudrabs pie sienas - mūsu Āhenes spogulis. Neatminējos to agrāk šeit redzējis. Es cieši raudzījos savā izkropļotajā atspulgā un vēlējos, kaut spoguļa svētie stari varētu aizpildīt plaisu starp mums.

77

Obervintera

Kāpnes iečīkstējās. Niks un Emilija sastinga. Vēja brāzma notrausa sniegu no jumta un sadrebināja logu rūtis. Viņi gaidīja, kad kāpnes iečīkstēsies no jauna un pāraugs soļos, kas tuvojas numuram.

Taču velti.

- Laižamies prom! - Niks nolika tualetes papira rulli uz radiatora un izgāja no numura. Aizslēdzis durvis, viņš pat neatskatījās. Viņš negribēja domāt par to, kas tur noticis.

Abi uz pirkstgaliem nosteidzās lejup pa kāpnēm, cik vien žigli uzdrošinājās. Otrā stāva kāpņu laukumiņā Niks izdzirdēja, ka pirmajā stāvā kāds klusi dudina.

-    Mēs nedrīkstam te uzkavēties, - viņš klusi sacīja Emilijai. - To numuru taču neizjauca pa sastāvdaļām bez īpašnieka ziņas.

-   Saprotams. Kurp lai mēs ejam?

-   Vienalga.

īpašnieks stāvēja vestibilā, noliecies pār leti, un murmināja klausulē. Ieraudzījis abus amerikāņus, viņš pavēcināja ar roku, taču mutē iegrūstā cigarete un pie pleca piespiesta klausule neļāva izgrūst'vairāk kā tikai paskaļu rūcienu.

Niks nometa atslēgu uz letes un steidzās ārā pa durvīm.

-    Mēs aizskriesim vakariņās. Pēc stundas būsim atpakaļ.

Pie galvenā laukuma viņi uzgāja iveinstube, vīna pagrabu, no kura loga pavērās skats uz upi un dzelzceļa sliedēm. Krodziņš izrādījās omuligs, gar sienām rindojās grāmatu plaukti, un uz palodzēm spīguļoja vecas vīna pudeles. Viesmīlis piedāvāja apsēsties pie lielā loga, taču Niks uzstājīgi pieprasīja galdiņu pie di- bensienas, aiz antīkas vīna preses. Viņš nezināja, no kā īsti vairās. Šis laikam bija vienīgais ēdināšanas uzņēmums Obervinterā, kas tobrīd bija atvērts.

Niks nebija iecerējis ilgu uzkavēšanos, taču ieraudzīja ēdienkarti un aptvēra, cik ļoti ir izbadējies. Nebija ēsts kopš brokastīm. Viņi pasūtīja liellopu gaļas sautējumu un spātzle nūdeles. Kad viesmīlis ienira virtuvē, Niks izņēma no kabatas papīra lapiņas un nogludināja uz galdauta.

-   Vai tas ir Džilianas rokraksts?

Niks pamāja. Nogurušais prāts mēģināja uztvert, kas rakstīts uz saburzītā piezīmju papīra. Šķita, ka viņš pārlasa savas pagātnes rindas. Vārdi, kas vēl pirms nedēļas viņam neko neizteica, nu kārtojās uz lapām kā veci paziņas, satricinot atmiņas, kas tikai nule radušās. "Vandevelde - B42 tinte??? Citi Sp.K.M. attēli G. Bībelē? 08.32, Parīze, Strasbūrā nonāk 14:29. Piezvanīt Simonām. Vai atslēga ir lācis?"

Piezīmes trijās lappusēs bija uzšņāptas dažādos laikos, ar dažādu krāsu tintēm, vārdi bija gan izsvītroti, gan apvilkti ar apli, gan savienoti ar bultiņām, kas norādīja uz. nākamajiem jautājumiem. Pēdējo trīs Džilianas dzīves nedēļu apraksts.

Ceturtajā lappusē atklājas kaut kas cits. Tur pierakstu bija maz, toties bija aši uzskicēts zīmējums, kas izskatījās pēc ēkas plāna. Tai bija aptuveni piecstūra forma, ar dažādiem sienu garumiem un dažādiem leņķiem. Punktota līnija veda uz vienu stūri un beidzās ar treknu sarkanu krustiņu vieta, kur tā atduras pret sienu. Malā ar Džilianas roku bija iekricelēti vārdi Kloster Mariannenbad un zem tiem īss saraksts:

virve

lāpsta

lampiņa pie cepures

metāla knaibles

ierocis?

-    Kloster, protams, nozīmē "klosteris", - Niks secināja.

-   Tas iederētos Ateldina sūtītajā fotogrāfijā.

No virtuves iznāca viesmīlis un novietoja uz galda divus kūpoša ēdiena traukus. Niks aizsedza papīra lapu ar roku.

-    Vai vēlaties vēl kaut ko?

Emilija izmocīja smaidu. Viņas seja šķita bāla, muti žņaudzīja pārgurums.

-    Mēs nupat apspriedām… Varbūt jūs zināsiet? Vai esat dzirdējis par tādu Kloster Mariannenbad?

-   Obervinterā?

-   Jā, tas ir klosteris.

Vīrietis kā nožēlodams papurināja galvu. - Es tādu nezinu.

-    Un pilis?

Viņš pasmējās. - Te ir romantiskais Reinas reģions. Pilis sabūvētas ik pēc piecsimt metriem!

-    Un tuvumā? Vai ir tādas, kas ir nostāk no tūristu iecienītajiem maršrutiem?

Viesmīlis brītiņu domāja.

-    Ir tāda Volfsšluhtas pils. Bet tā ir slēgta.

-   Uz ziemu?

-   Nē, tā ir slēgta visu laiku. Privātīpašums. Ja nemaldos, pieder kādam amerikānim.

Viņš salika rokas sānos un pārlaida skatienu grāmatplauktam, kas atradās virs viņu galvām. Niks un Emilija klusēja. Beidzot viesmīlis nocēla vecu grāmatu ar nodriskātu auduma vāku un uzlocītiem lapu stūriem. "Skaistā Obervinterā", vēstīja nosaukums.

-Ja gribat ievākt sīkākas ziņas, tad tā jums var palīdzēt.

Kamēr Emilija kāri notiesāja ēdienu, Niks šķirstīja grāmatu.

-    Tā, atradu! "Volfsšluhtas pils".

"Viduslaikos tur bija ierīkots Jaunavai Marijai veltīts klosteris. Tradicionāli tiek uzskatīts, ka tas celts uz vietējās svētnīcas drupām, taču pierādījumu šādam apgalvojumam nav. Klosteris bija pakļauts Maincas arhibīskapijai, un tajā atradās viena no ievērojamākajām bibliotēkām Vācijā. Protestantu reformācijas laikā sešpadsmitajā gadsimtā daudzas līdzīgas iestādes tika slēgtas, taču klosteris iesniedza lūgumu imperatoram Kārlim V un tika pasludināts par reichsfrei, tātad par neatkarīgu no vietējās varas un pakļautu tikai pašam imperatoram. Obervinteras iedzīvotāji vēl aizvien ir lepni par šo seno notikumu - pats pāvests iejaucās un aizbilda labu vardu par mūkiem, pretī Kārlim apsolīdams atbalstu karā ar Franciju.

Tomēr beigu beigās klosteri izformēja 1802. gada Sekularizāci- jas likums. īpašumtiesības tika Šēnbergas grāfiem, kas pārbūvēja to par pili. Patiesībā klosteris šai lomai bija pilnībā piemērots. Tas ir celts augstā klintī virs Reinas, un to no trim pusēm ietver Volfsšluhta jeb Vilku aiza. Kad Napoleona armijas maršēja cauri Reinzemei, šo pili tās pat nepūlējās ieņemt. Apskatei pils ir slēgta, taču ikviens var noraudzīties tajā no upes un prātot, kādas vēstures atblazmas glabā pils sienas."

-    Pēdējais teikums ir samērā gauduligs, - Emilija piezīmēja. - It kā autoru māktu gandrīz tāda pati ziņkāre kā mūs.

-    Tā ir nelāga vieta. - Viesmīlis bija atgriezies, nesdams vēl vienu groziņu ar maizi. Viņš pieklusināja balsi un mazliet dramatiski pārlaida skatienu tukšajai krodziņa zālei. - Mans vectēvs reiz stāstīja, ka Otrā pasaules kara laikā tur bieži viesojušies nacisti. Vienmēr nakts vidū. Viņš apgalvoja, ka pili apmeklējis pats Reičhsminister Jozefs Gēbelss.

Niks jau dzīrās apvaicāties, kā Gēbelss nonācis pilī, bet tajā bndī kada sieviete aizsauca viesmīli uz virtuvi. Viņš atvainojās un aizgāja. Niks atkal ieskatījās grāmatā.

-    Ir ari fotogrāfija.

Viņš atvēra grāmatu, nolika uz galda un pagrieza pret Emili- ju. Attēls bija tumšs un spilgts - vientuļa pils uz klints raga virs aizas starp diviem kalniem. Uz mākoņaino debesu fona iezīmējās stingras kontūras, un priekšplānā mutuļoja melna upe.

-   Vai mums turp jādodas?

-   Ja vien turp devusies Džiliana. - Niks novietoja blakus uz- skicēto karti. Zīmējumā bija grūti saskatīt pils izkārtojumu, tomēr divi tornīši varēja atbilst Džilianas zīmētā plāna stūriem, un zemais tornis, kas slējās gabaliņu tālāk, varēja būt pils galvenais tornis. Viņš grozīja zīmējumu, kamēr viss šķita sakrītam.

-   Tā noteikti ir meklētā vieta.

-   Nudien, rādās, ka pāvests ir krietni nopūlējies, lai saglābtu klosteri. Tur katrā ziņā atradies tas, ko negribēja atdot protestantu reformistiem.

-   Vai nacistiem.

-    Kā viņa iekļuva pilī? - Emilija jautaja, izpētījusi plānu.

-   Pa šo torni… - Niks norādīja uz krustiņu. - Džiliana acīmredzot noskaidrojusi, kā tajā iekļūt.

Emilija izlasija Džilianas sarakstu lapas lapā. - Vai ari ierakusies tajā ar lāpstu un lukturīti, kas piestiprināts pie galvas.

-   Varbūt varam improvizēt. - Niks pamāja viesmīlim, lūgdams atnest rēķinu. Kad viesmīlis pienāca klāt, Niks ierunājās: - Mūsu automašīna iestigusi sniegā pie pilsētas robežām. Vai jums gadījumā neatrastos lāpsta un kāds virves gabals, ko mēs varētu aizņemties, lai izdabūtu mašīnu uz ceļa?

Viesmīlis neslēpa izbrīnu, taču pieklājība liedza apšaubīt klienta lūgumu. Viņš pēc dažām minūtēm atgriezās ar dārza lāpstu, lukturīti un neilona virvi zilā krāsā.

- Ideāli!

Niks nomaksāja rēķinu ar pēdējiem eiro un nožēloja, ka nevar pievienot lielāku dzeramnaudu. Viņš uzvilka mēteli un paņēma lāpstu.

Atsaucīgais viesmīlis pieturēja durvis. Vēja brāzma iepūta krodziņā sniegpārsliņu vērpeti, un glāzes uz galda nodžinkstēja. Viesmīlis paraudzījās ārā uz tumšo ieliņu.

-Vēlu veiksmi!

78

Frankfurte, 1454. gada oktobris

Atgriežoties savas bērnibas vietās, mēs lielākoties esam pārsteigti, cik tās patiesībā ir mazas un nepatīkamas, salīdzinot ar krāšņajām atmiņām. Frankfurtē tā nebija. Šķita, ka visa pasaule togad saradusies uz Veteravas gadatirgu. Vienu laukumu audeklu tirgotāji bija pārvērtuši telšu pilsētā, kur bija nopērkami visvisādu krāsu un rakstu audekli - gan smagais parķis, gan vissmalkākais Bizantijas zīds, kas virmoja kā eņģeļu spārniņi. No slēgtās tirgus halles plūda neskaitāmu garšvielu siltās smaržas - pipari, cukurs, kanēlis, krustnagliņas un daudzas citas, kuras nekad nebiju baudījis.

Es stāvēju pie sava galdiņa tirgus laukuma stūrī starp papīra un pergamenta ražotājiem. Tas bija nomaļš kaktiņš - simtiem tirgotāju vidū mēs bijām vienīgie grāmatu pārdevēji visā gadatirgū; nācās pielikt visas pūles, lai apkārt valdošajā jezgā un troksni mana balss butu sadzirdama. Pēc tik daudziem baiļpilniem, slepenībā pavadītiem gadiem es tikai ar mokām piespiedu sevi runāt.

Te bija jābūt Fustam. Viņam bija pārdevēja talants, un tieši viņš bija iecerējis piedalīties gadatirgū, lai izrādītu mūsu smagā darba pirmos augļus. Taču iepriekšēja diena viņš bija atkāpies no dotā vārda, sūdzēdamies par drudzi, tāpēc es biju atnācis viņa vietā. Varbūt taisni labi, ka tā. Beidzamā laikā es pārāk bieži biju uzkavējies Humbrehtu namā. Fusta noteiktais termiņš tuvojas, un Bībeļu izgatavošana joprojām atpalika no plāna. Nemitīgi prātojumi par darbu - es rēķināju un pārrēķināju laika plānus, krājumus, darba stundas - man bija tapuši par smagu nešļavu. Es bijos šā ceļojuma. Nevarēju iedomāties, ka būšu šķirts no sava darba un tas - no manis.

Bet Fusts neatlaidās. - Pēters dosies kopā ar tevi. Tas tev naks par labu, - viņš apgalvoja.

Jau pirmajā stunda uz Frankfurtes ceļa es atskārtu, ka viņš teicis taisnību. Rudens gaiss krāsoja iesārtus manus vaigus un izvēdināja galvu, kritušu ābolu un lapu brieduma smārds attīrīja maņas. Pat rosība vēl gabalu pirms tirgus laukuma, kur tirgotāji, nebaidīdamies varasvīru dusmu, piedāvāja iegādāties preces, šķita drīzāk pacilājoša nekā kaitinoša. Tonakt es uzsāku vieglu sarunu ar citiem tirgotājiem, kas bija apmetušies tajā pašā iebraucamajā vietā, palikdams nomodā krietni ilgāk nekā parasts, izdzerdams pārāk daudz un nākamajā dienā vārguļodams ar sāpošu galvu.

Pirmajā gadatirgus rītā pie mana galdiņa pienāca tikai trīs vīri. Gandrīz pieskaitīju arī ceturto, bet tas pieskreja taujat ceļu pie ādmiņiem. Nebija nekā darāma, tādēļ situ blusas, kas bija iesildījušas manu gultu nakti. Prieks par aizbraukšanu no Maincas sāka plēnēt, un es prātā jau biju sagatavojis garu un piktu sūdzību sarakstu, ko celt priekšā Fustam, lai norādītu, cik bezjedzīgs bijis šis nodoms. Taču pēcpusdienā apmeklētāju skaits pieauga. Nākamajā rītā es ar pūlēm paguvu tos apkalpot. Lielākoties nāca priesteri un muki, un tie acīmredzot bija devuši jusmigas atsauksmes. Ātri vien lapas sāka šķirstīt turīgākas rokas, un masīvāki gredzeni braucīja pergamentu. Es redzēju abatus, arhidiakonus, bruņiniekus. Beigu beigās negaidīti parādījās pat bīskaps.

Katru pusstundu norisinājās šāds notikums - kamēr es stāvēju pie galda, slavēdams savas grāmatas, kāds jauneklis ar tinti notraipitā uzsvārcī un izbužinātiem matiem sacēla jezgu, spraukdamies cauri pūlim, līdz nonāca pašā priekšā. Viņš apskatīja Bībeles lapas, pagriezās pret pūli un skaļi pavēstīja, ka es esot krāpnieks.

Viņš atvēra iespiedloksni un pavērsa pret apkārtējiem.

-    Šis cilvēks apgalvo, ka viņa teksts ir nevainojams, bet tak skaidrs kā diena, viņš to nav pat pārlasījis! Nav neviena labojuma!

Viņš pataustījās zem uzsvārča un izvilka pergamenta loksni.

-   Turpretī mans darbs ir ideāls!

Aptvēruši joku, ļaudis smējās. Salīdzinājumā ar Bībeles pien- baltajām lapam un gludajam teksta rindām, viņa pergaments izskatījās nožēlojami. Teksta slejas malas bija izrobotas, pergamenta āda iedzeltena (mēs to iepriekšējā nakti bijām iemērkuši alū), un vārdi zem labojumu ķēpas bija tikko salasāmi.

-   Te nav palikusi neviena kļūda! - jauneklis paziņoja.

-   Te an ne, - es ieteicos.

Viņš zemu noliecās, pavērsis sēžamvietu pret sanākušajiem, un piebāza degunu pie Bībeles lapām.

-   Nemanu nevienu misēkli, - viņš negribīgi atzina. Pūlī izcēlās murdoņa. - Bet vienreiz laime var uzsmaidīt jebkuram.

Es pacēlu vēl divas iespiedloksnes un izrādīju visiem. - Bet trīsreiz? Nudien, ja atnāksiet uz manu darbnīcu Mainca, atradīsiet pārdošanai gatavus vel simts eksemplāru, un visi savā pilnībā ir vienādi.

Pēters Šēfers - jo nekaunīgais kaligrāfs bija viņš - izgāza krūti.

-    Es varu uzrakstīt tikpat daudz! - Drudžaini rēķinādams, viņš lieca un izpleta pirkstus. - Gramatas būs gatavas tūkstoš piecsimtajā gadā.

-    Manas būs pabeigtas jūnija. - Es pacēlu balsi un uzrunāju klausītājus. - Ikviens, kas vēlas iegādāties manu grāmatu vai apskatīt citus darbus ar jauno brīnumainās rakstības veidu, var lidz otrdienai apciemot mani iebraucamajā vietā ar mežonīga brieža izkārtni. Pēc tam varat mani sameklēt Gūtenbergu namā Maincā.

Daudzi pūlī spiedās tuvāk mūsu galdiņam, trokšņodami un kārodami uzzināt ko vairāk. Šēfers novilka uzsvārci, piegludinā- ja matus un nostājās man blakus aiz galda.

-    Divu gadu laikā divdesmit vīri ir dabūjuši gatavas gandrīz divsimt tādas iespiedloksnes, - es dzirdēju viņu dižojamies diviem holandiešu tirgoņiem. Iespēru šim zem galda, jo negribēju, lai viņš atklāj pārāk daudz mūsu mākslas vai pat liek cilvēkiem manīt, kā tas panākams.

Taču es nepaguvu pabildināt skaļi, jo visu uzmanību saistīja cilvēks, kas soļoja šurp. Viņu nākam redzēju jau iztālēm - pareizāk sakot, ievēroju kņadu, kādu sacēla ļaudis, pašķiroties viņa priekšā. No paša cilvēka es redzēju vienīgi mitras augšmalu, un pat tā tik tikko pacēlās pāri burzmai visapkārt manam galdiņam. Es ar plaukstu nogludināju savu tuniku un sakārtoju sējumus uz galda.

-   Triestes bīskaps, - priesteris paziņoja.

Es paklanījos. - Jūsu Eminence.

-Johan?

Kad galva ar smailo cepuri pacēlās, manī smaidīdams raudzījās tumsnējs vīrs ar gludi skūtu seju. Pirmajā mirkli es viņu nepazinu, jo apmeklētāja tituls mani bija apžilbinājis.

-    Enej?

-    Enejs tapis vēl reliģiozāks. Tu zvērēji, ka nemūžam nebūsi ordinēts.

-   Vai patiesi? - Eneja pārsteigums bija neliekuļots. - Es droši vien biju domājis, ka tobrīd vēl neesmu tam gatavs.

Mēs pastaigājāmies pa segto katedrāles pagalmu. Otrpus laukuma durvīs stāvēja priesteru un kalpu pulciņš; viņi vēroja mūs un droši vien netika gudri, kas es tāds esmu.

-    Pēdējoreiz redzēju tevi Strasbūrā, kad tu darbojies koncila uzdevumā ar nolūku nokaitināt pāvestu. - Es ar roku norādīju uz viņa bagātīgi izrotāto tērpu. - Un tagad tu esi viņa sūtnis.

-   Es nenoliedzu neko, bet mans grēks ir nezināšana. Es lūdzu pāvestam piedošanu, un viņš man to sniedza.

Enejs apliecināja to nopietnā balsī, taču pat viņš neprata piešķirt teiktajam pirmreizību. Man radās nojauta, ka viņš šos vārdus ir sacījis daudz reižu.

-   Vēl tu mēģināji pavest precētu sievieti. Vai tev izdevās viņu iekarot?

Viņam pietika kauna nosarkt - lai gan drīzāk no mulsuma nekā aiz nožēlas.

-Tu zini, ka debesis lielāku prieku izraisa viens atkal pievērsts grēcinieks, nevis deviņdesmit deviņi, kas gājuši taisnu taku. - Mēs iegriezāmies ejā ap stūri. - Patiesi, es neesmu tas, kuru tu sastapi izgājušo reizi. Bāzeles koncils… - Enejs atmeta ar roku, it kā aiz- gaiņādams nejauku smaku. - Cik apnicīgi ļautiņi, Johan! Viņi neredzēja sava mērķa veltīgumu. Viņi publiski apsūdzēja pāvestu un apsūdzēja cits citu. Daži pat apsūdzēja mani. Visbeidzot man piedāvāja imperatora Fridriha sekretāra vietu, un es to pieņēmu. Es devos uz Vīni. - Viņš pasmaidīja, jau aizmirsis, kā nupat bija iekarsis. - Ja vien kristīgajā pasaulē ir garlaicīgāka pilsēta, es no sirds ceru, ka nekad tādu neapmeklēšu. Pat jūdi Bābelē necieta tādas mokas kā es šai trimdā. Bet Dieva Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi. Taisni tur es izdzirdēju savu aicinājumu. Tajā juceklīgajā, sašķeltajā, kliķu pārbagātajā galmā man beidzot atausa gaisma, ka mūsu draugam Nikolajam ir taisnība. Vienotība ir vissvarīgākais pasaulē.

-   Strasbūrā gan tev vairāk rūpēja pilnība, nevis vienotība, - es atgādināju.

-    Bet kā gan pilnība var pastāvēt bez vienotības? Vienotība ir pilnības pamats. Un savās grāmatās tev izdevies sasniegt kā vienu, tā otru. Tās ir brīnumainas.

-   Jā, tas ir brīnums, ko radījuši cilvēku sviedri. - Es atcerējos Andrēasu Dricēnu un Kaspara izkropļoto seju. - Un asinis.

-    Es nekādā ziņa nenoniecinu tavas spējas, Johan. Tu esi apbrīnojams virs. - Enejs pieskārās manam elkonim. - Nudien, mul- tum ille et terris iactatus et alto. Parādi man tās lapas vēlreiz.

Pasniedzu viņam iespiedloksni, ko biju atnesis lidzi.

-    Pilnīgi nevienas kļūdas, - viņš brīnījās. - Vai tas ir tiesa, ko tu pirmīt stāstīji, ka tev glabājoties vēl simts tieši tādu pašu lapu?

-    Drīzāk gandrīz divi simti.

-    Kā tev tas izdevās? - Viņš ieraudzīja manu sejas izteiksmi un steigšus atkāpās. - Es zinu, ka tev ir savi noslēpumi. Bet šis… es atkārtošos, taču cita apzīmējuma man nav. Brīnumaini. Vai tu ar šo mākslu spēj kaut ko radīt?

-   Visu, kas ir rakstāms.

Tas viņu stipri iepriecināja. Lai arī balstīdamies uz nūjas, viņš šķita gluži vai dancojam pagalma ejā. Nonākot nākamajā pagriezienā, Enejs iesaucās:

-   Iztēlojies, Johan! Viena un tā pati Bībele, viena un tā pati mise, viena un tā pati lūgšana visās kristīgās pasaules baznīcās. Vieni un tie paši vārdi Romā un Parīzē, Londonā, Frankfurtē, Viten- bergā un Bāzelē. Pilnīga vienotība. Slejas tavā lapā kļūst par balstiem stingrākai, šķīstākai un vienotakai Baznīcai par to, kāda tā bijusi jebkad agrāk. Dievam prieks.

-   Tā jau ir tikai grāmata, - es iebildu.

-    Bet… kas ir grāmata? Tinte un pergaments? Zīmju kopums, kas ar niēdres spalvu ieskrāpēts loksnē? Tu zini, kā ir īstenībā. Grāmatas ir rasas lāsītes, ko radījuši tīrās domas izgarojumi. - Viņš mirkli klusēja, pats savas daiļrunības aizgrābts. - Var jau būt, ka Kristus un svētie runā mums taisni ausī, taču biežāk viņi uzruna mūs caur grāmatām. Ja vari radīt tās šādos daudzumos un ar tik nevainojamu tekstu, visas kristīgās pasaules balss pacelsies līdz pašām debesim.

Viņa vārdi sildīja mani līdz pašai Maincai. Atstāstīju mūsu sarunu Pēteram, un mēs pavadījām patīkamu laiku ceļā, apspriezdami grāmatas, kuras varētu iespiest un ar peļņu pārdot Baznīcai. Es par to biju priecīgs, jo mūsu attiecības vienmer bijušas saspīlētas. Nereti es uzskatīju, ka Pētera dedzigums mūsu darbā ir pārāk kareivīgs, un pūlējos to slāpēt - bet tais reizēs, kad es mēģināju viņu pamudināt, viņš to uztvēra kā jaukšanos viņa darīšanās. Raugoties pagatnē, tagad saprotu, ka jauneklis sevi auklēja stipru kaislību pret grāmatām un tas radīja viņā skaudību. Viņaprat, vienīgie pienācīgie bija viņa paša motīvi un citu ne.

Vēl arvien kavēdamies sapņos par grāmatām, kuras kādreiz iespiedīšu, es pārjāju pāri tiltam un pa pilsētas vārtiem nonācu Maincā. Pēters aiznesa iespiedlokšņu paraugus uz maju, un es aizvedu zirgus uz iebraucamo vietu, kur bijām tos noīrējuši. Bija jau gandrīz tumšs, bet es nevarēju nociesties, nepadalījies musu panākumos ar Fustu. Teciņiem es laidu uz Humbrehtu namu.

Vārti bija slēgti. Atslēga negribēja griezties slēdzenē. Es pikti paraustīju zvanu, kura aukla karājās pie vārtu staba.

Lodziņš vārtos atsprāga vaļā, un tajā parādījas piesegta acs. Tas varēja būt Fusts, lai gan es nesapratu, kādēļ viņam būtu jātēlo vārtu sargs.

-    Vai tu laidīsi mani iekšā?

Pretī vērās nocietināta seja.

-   Piedod, Johan. Šis nams vairs nav tavs.

79

Obervintera

Zem vārtiem valdīja tik melna ēna, kādu Niks neatcerējās piedzīvojis. Izejot cauri vārdem, viņš notrīsēja. Pagajis dažus soļus, viņš atskatījās. Migla ietinusies pilsētiņa jau sāka bālēt, slēpdamās drošībā aiz. mūriem. Aiz aizkariem vidēja maiga gaismiņa, logā mirguļoja Ziemassvētku eglīte, un ierakstā soprāns dziedāja skumīgu dziesmu. Aiz sienām melnēja vienīgi tumsa.

Abi devās pa lielceļu, aiz paraduma turēdamies malā, lai gan ceļā negadījās neviens transporta līdzeklis. Drīz viņi pārcēlās uz ceļa vidu un soļoja viens otram līdzās. Apavi mina gurkstošo sniegu, kas bija sasnidzis līdz potītēm. Lāpstu Niks vilka nopakaļus. Pāris reižu gadījās dzirdēt rūkoņu labaja pusē no upes; kā tālas zvaigznītes aizslīdēja sīkas lampiņas, kad garām peldēja baržas.

Nikam nebija ne mazākās jausmas, cik ilgi viņi jau gājuši. Kartē šāds attālums droši vien likās niecigs, taču saltajā divkrāsainajā pasaulē, kur laiku iezīmēja tikai Nika soļi, tas šķita ka mūžība. Iegrimis domās, viņš droši vien paietu pagriezienam garām, ja Emilija nebūtu paraustījusi viņu aiz piedurknes.

-   Vai tā ir taka?

Viņi bija nonākuši asā līkumā, ko ceļš meta ap kādu klints izvirzījumu. Taisni pirms līkuma ceļa malā, ielokā pie mežiņa, kas sdepās augšup līdz pat aizai, bija izbagarēta autostāvvietā. Vieta, kurp norādīja Emilija, starp spokainajiem, sniega klātajiem kokiem vidēja tumša plaisa.

Niks ieslēdza lukturīti. Nepaguvis ieraudzīt taku, viņš pievērsa skatienu kaut kam ceļa mala. Tā bija ceļazīme, kas īsa slējās ārā no ceļmalā sastumtās kupenas. Niks piegāja klat un notrausa sarmas kārtiņu.

-    Wolfsschlucht Brucke, - viņš izlasīja. - Vilku aizas tilts.

Viņš palūkojās apkārt, meklēdams tiltu, bet tad attapa, ka jau stāv uz tā. Pavēries pāri margām, viņš ieraudzīja platu grubuļainas dzelzs cauruli, kas pazuda zem ceļa. »

-   Laikam esam atraduši. Taka, ko tu redzēji, noteikti ir aizsalusi upīte.

Viņi pārkāpa pāri apledojušajām margām un nošļūca pa nogāzi. Biezokni veda šaura balta svītriņa - ledū pārveidojusies straumīte.

Niks pasniedzas un viegli pieskaras Emilijai. - Tev nav janak lidzi.

Viņa klusēdama atvairijās un devās augšup pakalnā.

Pat pa aizsalušo ūdeni mežs bija grūti izbrienams. Tas šķita dzīvs. Zemie zari ķērās aiz pleciem, plikšķināja pa seju, durstija kājas un bārstīja sniegu aiz apkakles. Turklāt gājiens bija bīstams - sakritušais gludenais sniegs bija apslēpis visus akmeņus un saknītes zem sniega kārtiņas. Niks neuzdrošinājās ieslēgt lukturīti, jo baidījās, ka no pils kāds varētu vērot mežu. Pat līdzenās vietās nebija droši iet pāri aizsalušam ūdenim. Vienreiz Nika pēda paspruka zem ledus, un viņš, savēzējis rokas, paslīdēja un nogāzās augšpēdus. Lāpsta noklaudzēja pret akmeni. Viņš gulēja uz muguras un klausījās, kā rīboņa atbalsojas cauri mežam.

Kļuvuši gandrīz akli cīņā ar sniegu un zariem, viņi teju pagāja garām pilij. Vienīgais, kas liecināja par tās atrašanās vietu, bija pavisam vārgs gaišs punktiņš labajā pusē, kur citādi vīdēja necaurredzama tumsa. Ar to pietika. Niks devās turp, brizdams cauri brikšņiem kā mežakuilis. Sniegs putināja, koku zari čīkstēja un krakstēja. Ja viņš drīz nenonāks pie mērķa, tad apmaldīsies te uz visiem laikiem, viņš nodomāja.

Mežs atdūrās pret klinti. Smagi elsdams un trīsēdams, Niks piespiedās ar muguru klints sienai. No skausta tērcītēm pilēja izkusušais sniegs. Gaismiņa bija pagaisusi skatienam, taču viņš atgāza galvu, līdz iesmeldzās kakls, un samanīja klints virsotnē akmens sienas, kas tumsa uz pelēko mākoņu fona. Izskatījās diezgan augstu.

Aiz muguras krakšķēdams pārlūza zars - no biezokņa izbrida Emilija. Viņa bija pazaudējusi cepuri, un sniegpārslas vizuļoja matos kā briljanti.

-    Kā mēs tiksim augšā?

Niks pūlējās nedomāt par to, cik tas ir augstu. - Vai tev kāpe- lēšana padodas?

-    Kopš desmit gadu vecuma ne.

Džilianai gan patika kāpelēt - vismaz kādu laiku. Viens no visneveiksmīgākajiem abu randiņiem norisinājās todien, kad viņa bija aizvedusi Niku uz alpīnistu treniņu, ko mēdza apmeklēt ik trešdienu. Džiliana veikli kā zirneklis uzrāpās pa speciālo sienu līdz griestiem un iesmējās, kad redzēja, ka Niks vēl nav apķēris, kā uzlikt drošības siksnas. Beigti beigās viņš uztrausās pa sienu aptuveni astoņu pēdu augstumā, un plaukstas locītavas sāpēja vēl nedēļu.

-    Būs jāizmēģina. Kas cits atliek?

Viņš vērās augšup uz klinti un prātoja, kā gan Džiliana tikusi virsotnē. Melnajā klints sienā nebija atstātas nekādas pēdas. Niks pārlaida pirkstus pāri cietajai virsmai, meklēdams kādu plaisu vai izvirzījumu, uz kā varētu spert pirmo soli. Neliels izcilnis apmēram ceļgala augstumā - tas varētu derēt.

-   Aiziet! Lai gan jēgas tikpat nekādas.

Uzlicis pēdu uz atseguma, viņš atspērās, pasniedzās un meklēja, kur pieķerdes, taču zem pirkstu galiem slīdēja gludens ledus. Taustīdamies pēc atbalsta punkta, viņš tūliņ pat zaudēja līdzsvaru un nogāzās zemē. Sniega kupena mīkstināja kritienu, lai gan pašam viņam tā nelikās.

Emilija pārliecās pār vīrieti. - Vai tu nesasities?

Viņš nopurināja sniegu no apģērba un izslējās stāvus. - Džiliana nebija nekāda alpīniste. Pat viņa nespētu uzrāpties pa krauju, apledojušu sienu.

Niks piegāja pie klints un vēlreiz apskatīja to, platiem vēzieniem laizdams pāri plaukstas. Emilija turējās aiz muguras. Viņa parakņājās kabatā un apskatīja Džilianas atstāto papīra lapu, kas bija saburzīta un sniega pārslām samitrināta.

-    Varbūt viņa nemaz nekāpa augšā. - Sieviete papliķēja Nikam pa plecu un norādīja uz papīra lapu. - Mariannenbad nozīmē "Mariannas jeb Marijas pelde". Restorānā atrastā grāmata vēstīja, ka netālu no viduslaiku klostera atrodas Jaunavai Marijai veltīta svētnīca.

-   Vai tu domā, ka Džiliana tika iekšā ar lūgšanu palīdzību?

-   Marijai veltītās svētnīcas nereti tika celtas virs avotiem, jo tika uzskatīts, ka to ūdeņiem piemīt dziedinošas spējas. - Emilijas vārdi putenī izskanēja pavisam klusi. - Mēs nācām pa aizsalušu strautiņu. Tas noteikti sākas kaut kur tepat netālu.

Klupšus brizdami pa dziļo sniegu, viņi ložņāja gar klints pa- kaji. Sniega sega izskatījās pilnīgi neskarta. Jebkura ala vai eja noteikti bija aizputināta jau pirms vairākām nedēļām.

-    Kas tad tas?

Emilijas balsi pavīdēja cerība. Niks piesteidzās viņai klāt. Piesardzīgi aizklajis lukturīša galu ar plaukstu, viņš pavērsa to pret klints sienu.

-   Izskatās, ka te bijis nogruvums.

Pie klints sienas bija nobirusi akmeņu kaudze. To klāja pavisam plāna sniega kārtiņa, un kaudzes pakajē sniegs viegli iegrima zemē - iedobums aizvijās prom no klints. Spēris soli uz iedobuma, Niks manīja, ka uzkāpis ledum.

-   Te arī mūsu avotiņš.

Emilija jau rāpās augšup pa akmeņu krāvumu. Nogūlusies uz vēdera un piespiedusies akmeņiem, viņa rauša prom sniegu.

-   Man liekas…

Klaudziens, apspiesta elsa, un akmeņu kārta zem Emilijas svara iebruka. Viņa apvēlās uz muguras. Niks metās uz priekšu, lai viņu noķertu.

-   Vai viss kārtībā?

-    Man šķiet, tur ir ala, - sacīja Emilija, notrausdama sniegu no drēbēm. - Ieeja tajā ir aizklāta, bet sniegs nav dziļš.

Niks piesardzīgi rāpās pa nelīdzeno nogāzi. Dažas reizes akmeņi gandrīz sāka ripot, un viņš pārbīlī sastinga. Taču Emilijai izrādījās taisnība - starp kaudzes augšgalu un klints sienu vidēja tikko saskatāma plaisa. Niks iegrima sniegā un sāka rakt ar lāpstu. Aiz kupenas rēgojās tukšums. Iegrūdis tajā roku līdz elkonim, viņš neko nesataustīja.

No apakšas lūkojās Emilija. - Vai tur var tikt klāt?

-    Ka lai citādi uzzinām, ja neizmēģinām paši? - taustīdamies attrauca Niks.

Lai arī sniega kārta bija pilnībā notīrīta, viņš tikai ar pūlēm spēja iespraukties plaisā. Akmeņi noskrāpeja vaigus, sniegs bira aiz apkakles. Viņš locījās kā tārpiņš. Ala izrādījās dziļāka nekā gaidīts - vienā brīdī, kad viss ķermenis atradās zem klints sienas, Nikam pēkšņi uzmācās stindzinošs nobīlis par to, ka akmeņu krāvums var uzbirt virsū un nospiest viņu.

Piepeši zeme zem kājām izzuda. Niks strauji izstiepa roku, gribēdams pieturēties, taču atbalsta punktu neatrada un noripoja lejup pa slipni akmeņu un zilumu lavīnā, kamēr beidzot ar būkšķi atsitās pret cietu zemi.

Viņš ieslēdza lukturīti.

Izrādījās, viņš sēž straumītē, kas plūda pa šauras alas gultni - ejas platums bija tāds, ka pretējās sienas varēja aizskart, izstiepjot rokas. No alas griestiem kā sveču vasks pilēja stalaktīti, atstādami ūdenī pienainas nogulsnes, kas aizvijās ieplaisājušā caurulē zem akmeņu krāvuma.

-Nik?

Aiz muguras tumsā ielauzās Emilijas balss. Viņš pagrozīja lukturīša staru, līdz tas uzmeklēja viņas seju klints spraugā.

-    Esi uzmanīga, kāpjot lejā, - viņš brīdināja.

Sieviete nošļūca lejup ar galvu pa priekšu. Niks noķēra Emiliju un palīdzēja viņai piecelties kājās. Ja viegli pieliecās, tad alas griesti bija gandriz cilvēka augumā. Tālajā sienā varēja redzēt izgrebtu statuju - Jaunavu Mariju, kas auklēja savu jaun- piedzimušo dēlu. Darbs bija raupjš, vienīgi virs bērniņa galvas bija gluds laukumiņš, kas meta lukturīša gaismas atblazmu kā nimbs.

-   To droši vien nospodrinājušas svētceļnieku rokas, - Emilija norādīja. - Iespējams, ka viduslaikos bijusi tāda tradīcija: ja nim- bam pieskaras, tad tiksi izdziedināts, tavas lūgšanas tiks uzklausītas vai tev gluži vienkārši uzsmaidīs laime.

Zem statujas atradās akmens rezervuārs, sekla tvertne. Strautiņš plūda pāri tās malai, taču Nika aci piesaistīja mirdzums trauka dibenā. Viņš nometās ceļos un iegrūda roku ledainajā ūdenī. Pirksti sataustīja plakanu sudraba ceturtdaļdolara monētu.

-    To tur iemetusi Džiliana. Viņai bija paradums mest ūdeni divdesmit piecu centu monētas.

-Kur tad viņa gājusi tālāk?

-   Nu, mēs vismaz zinām, kur atrodas pils.

Niks pavērsa lukturīša staru pret griestiem. Lai arī viņš zināja, ko meklē, pagāja kāds laiciņš, kamēr tas tika atrasts starp stalaktītu biezokni un to mestajām ēnām. Alas malā vīrietis uzgāja tumšu punktiņu, kas nebija ēna. Tur griestos bija caurums - šahta, kas veda augšup uz pili. Klints sienā bija izgrebti sekli pakāpieni.

Emilija pieskārās viņa rokai. - Vai tu esi drošs, ka to gribi?

-Ja Džilianai ko nodarīja, tad tas notika viesnīcā. Atceries, ka es to redzēju timekļa kamerā. Ja viņa ir iekļuvusi pili, tad arī pratusi tikt ārā.

-   Ja nu šie cilvēki ir noskaidrojuši, kā viņai tas izdevās?

-    Tad šī eja būtu aizsprostota. - Labak neaizdomājies, citādi vēl atmetīsi ar roku. - Acīmredzot ieeja aizsnigusi, un viņi nav varējuši to atrast.

Niks uzmeta mugursomu plecā un sāka kāpt augšā.

Sienas bija slidenas, klātas ar pulverveidīgam gļotām, kas lipa pie pirkstiem, toties šahta bija tik šaura, ka varēja ar muguru atspiesties pret pretējo sienu. Akmens paka pieņi bija gana droši, un viņš kāpa ātri, ik pa brīžam nozuzdams skatienam un pēc tam atkal ienirdams Emilijas lukturīša raidītajā staru gaismā. Viņš centās nelūkoties lejup.

To, ka ir uzkāpis līdz pat augšai, Niks saprata tikai brīdi, kad izstiepa roku, meklēdams nākamo pakāpienu, bet tā vietā sataustīja gludu akmens virsmu, kas aizšķērsoja ceļu. Viņš apstājās un atbalstījās pret sienu. Kārtējais strupceļš? Taču adrenalīns plūda straumēm - viņš zināja, ka Džiliana nākusi pa šo ceļu. Viņš piespieda plecu pie akmens un grūda.

Tas izrādījās vieglāks, nekā domāts, un paslējās augšup. Niks bija piespiedies pie šahtas sienas, un kājas gandrīz noslīdēja no pakāpieniem. Viņš sastinga, iegrūda tās dziļāk sienas robos un pastūma akmeni sāņus, atklājot ne pārāk platu spraugu. Vīrietis izspraucās tai cauri un paraudzījās apkārt.

Viņš atradās pilī. Nonācis nelielā apaļa kambarīti, kas droši vien atradās kāda tornīša apakšā. Tumsā aizvijās kāpnes un drīz izgaisa skatienam. Viņš atgāza galvu, meklēdams zibsnījošu lampiņu, kas liecinātu par novērošanas kameras vai signalizācijas klātbūtni. Nekā tāda nemanīja.

Cauri spraugai telpā ietrausās Emilija. Viņa pieķērās vīrietim pie rokas un, piesegusi lukturīti ar plaukstu, nopētīja torņa istabu.

-    Kā tu domā, vai mūs kāds dzirdēja?

-   Cerēsim, ka ne.

Viņi uz pirkstgaliem zagās augšup pa kāpnēm. Pirmajā kāpņu laukumiņā bija redzams garš gaitenis ar zemiem, velvetiem griestiem. Aiz arkām iebūvētās lampiņas uz akmens plātnēm meta dzeltenas gaismas laukumiņus.

Emilija nodrebinājās. - Izskatas gluži vai pēc pazemes cietuma.

Sienās rindojās vairākas ozolkoka durvis ar pamatīgām dzelzs kniežu virtenēm un smagām slēdzenēm. Visās durvīs bija iestrādāti restoti lodziņi, acīmredzot domāti tam, lai senlaiku cietumsargi varētu uzraudzīt viņu gādībai uzticētos nožēlojamos salašņas. Niks piegāja pie tuvākā lodziņa un ieskatījās iekšā.

Tur uz mutes, izplestām rokām asiņu peļķē gulēja cilvēks.

Tajā acumirkli visi pārdzīvojumi, visas apspiestās bailes ķēra viņu ar apdullinošu triecienu. Viņš noslīga uz ceļiem un izvēmās. Viss bija pagalam.

Taču pat šādā izmisumā prāts fiksēja kādu aplamību. Viņš piecēlās kājās un piespieda sevi palūkoties cellē vēlreiz.

Bailes bija pievīlušas acis. Tā nebija Džiliana.

Cilvēkam mugura bija garš, balts apmetnis. Tādējādi varēja izskaidrot pārskatīšanos - Niks to bija noturējis par kleitu. Pusi sejas klāja asinis, un arī tas bija traucējis izdarīt pareizos secinājumus. Tas bija vīrietis muka tērpā, kas viducī pārsiets ar virvi. Virs pieres, kuru bija caururbusi viena vienīga lode, varēja redzēt ton- zūru.

Cauri visam augumam izskrēja tāds atvieglojuma vilnis, ka Niks teju atkal izvēmās. Viņš spieda sevi domāt. Asinis šķita vēl nesakaltušas, un peļķīte lēni pletās platāka. Acīmredzot šāvējs nekur tālu vēl nav ticis.

Ar acis kakdņu pamanījis Emiliju tuvojamies, viņš atstūma sievieti nost.

-    Nevajag.

Emilija uzmeta viņam pētošu skatienu, taču nepretojās.

Viņš devās tālāk, garām pārējām durvīm, iekšēji sagatavodamies redzēt citas šausmas. Par laimi, līķu cellēs vairs nebija. Viens kambaris bija stāvgrūdām piekrauts ar eļļas kanniņām, un tas neapšaubāmi bija bīstami, ja pili atrodas arī viduslaiku grāmatu bibliotēka. Cauri lodziņa restem varēja just uzvējojam eļļas dvingu. Otrajā telpā gar sienām bija izvietoti tērauda grāmatplaukti. Nākamā bija tukša, vienīgi sienas bija nošļakstītas tumšiem traipiem. Diez, cik tie ir veci?

Niks tuvojās pēdējām durvīm. Mitrās bikses bija pielipušas kājām, it ka traucēdamas gaitu, un adrenalīna uzplūdi bija mitējušies. Prāts izmisis lūdzās kāpties atpakaļ. Viņš ieskatījās pa lodziņu.

Uz grīdas sēdēja jauna sieviete, piespiedusi galvu ceļgaliem. Mati bija noslīguši pāri sejai, un kailās rokas izraibināja tumši zilumi. Viņa droši vien bija jutusi kustību aiz durvīm, jo pacēla galvu.

-Nik?

80

Mainca, 1455. gads

-   Tev nav brīv ienākt.

Fusta acs vērās mani cauri lodziņam durvīm, piespiedusies tik cieši, ka mezglainā āda rādījās izgriezta no tāda paša koka kā vārti.

Es apstulbu. - Vai tu zobo mani?

-    Tu esi pārkāpis mūsu līguma noteikumus. Es pieprasu, lai tu samaksā visu aizdevuma summu.

Vēl arvien nespedams aptvert dzirdēto, es jutos gluži kā vista, kas joprojām tenterē pa pagalmu, lai gan galva sen nocirsta. Es turpināju sarunu, it kā mēs tikai prātīgi apspriestos.

-   Cik es, tavuprāt, esmu tev parādā?

-    Divus tūkstošus guldeņu.

Neattapis neko citu, es mežonīgi iesmējos. - Tu labi zini, ka tādas naudas man nav. Viss līdz. pēdējam penijam ir ieguldīts Bībelēs. Viss man piederošais ir ieķīlāts mūsu pasākumā.

Acs bezkaislīgi nopētīja mani. - Ja tu nevari samaksāt, tev tiek atsavināts viss īpašums. Es pārņemu darbu un pabeigšu Bībeles pats.

-    Kā tas iespējams? - Tūkstošiem jautājumu salējās viena pašā. Fusts izšķīrās sniegt atbildi uz šaurāko, pragmatisko jautājuma nozīmi.

-    Vīri zina, kas maksā viņiem algu. Viņi padarīs darbu līdz galam. Rīt satiksimies un apspriedīsim visu.

Viņš aizcirta lodziņu.

Vienā mirkli nomira visas manas desmit gadus lolotās cerības. Es dauzīju ar duri pa vārtiem tik ilgi, ka gandrīz izgāzu tos no eņģēm. Apsūdzēju Fustu visos grēkos un Sātana varā, un garāmgājēji pulcējās apkart un cieši lūkojās uz mani. Neviens par mani neapžēlojās, neviens neiznāca no Humbrehtu nama, lai gan ikkatrs strādnieks noteikti bija dzirdējis troksni.

Kad biju izsmēlis dusmu trauku līdz pēdējai pilītei, es lēni vilkos uz mājām.

Mēs tikāmies vīna dārzā - pakalnā netālu no Svētā Stefana baznīcas. Pēdējoreiz, kad tur biju, tas bija dubļains laukums. Tagad to apjoza akmens mūris, un glītās rindās sastādītie vīnogulāji stiepās jau līdz viducim. Nākampavasar varēs ievākt pirmo ražu, un tieši pēc gada sāks plūst vīns. Es alku izraut visus stādus un sadedzināt.

Fusta ierosināti, abi bijām paņēmuši līdzi liecinieku. Sakuma biju nospriedis paaicināt Kasparu, taču pēdējā brīdī pārdomāju un paņēmu līdzi preses uzraugu Keferu. Fusts bija atvedis Pēteru Šēferu. Tie abi ar Keferu stāvēja pie akmens sienas un vēroja mus, kamēr mēs ar Fustu pastaigājāmies gar kailajiem vīnogulājiem.

-    Man žēl, ka viss tā iegrozījies, - viņš bilda.

Skatiens nelokāmi bija piekalts man - tik bezrupigi raugās vīrs, kas pārliecināts par savu uzvaru un jau kavējas domās par nākamo kauju. Tajā pakalna galā aiz viņa nebija nekā, vienīgi tukšas, pelēkas debesis.

-   Vai tad tāda no sākta gala nebija tava iecere? Aizvilināt mani pa šo ceļu un tad, kad galamērķis jau ar roku aizsniedzams, uzbrukt kā bandītam?

Viņš rādīja aizvainotu vaigu. - biju par tevi labākās domās, Gūtenberg. Biju cerējis, ka mēs kopā paveiksim neparastus darbus. Es nebiju paredzējis, ka tu ik nakti, kad guļu miegā, palaidīsi nagus.

Es neticīgi vēros viņā.

-    Kamēr tu biji Frankfurtē, es izskaitīju visus krājumus Humbrehtu namā. Visu, kas saistīts ar mūsu pasākumu. Vai zini, cik tu esi nozadzis? Divus simtus pergamenta lokšņu. Duci tintes krūku. Ari piecdesmit guldeņi pagaisuši un nav atrodami. Vai tiešām tu iedomājies, ka to neviens neatmanīs?

-    Es neesmu zadzis nenieka.

-   Nu, tad aizlienējis. Nav šaubu, tu dievosies, ka biji domājis visu atlikt atpakaļ.

-   Es neesmu ņēmis neko. Viss, ko izmantojām Gūtenbergu namā, bija atšķirts no tā, ko izmantojām darbā ar Bībelēm.

-    Un indulgences?

-   Tā bija kļūda, ko pieļāvu pirms diviem gadiem. Tādu vairs neesmu atkārtojis.

-    Vai etiopietis var mainīt ādu? Un leopards savus plankumus? - Fusts pavēzēja spieķi pret mani. - Es ievācu ziņas par tevi. Lai arī nodzīvojis garu un neparastu dzīvi, tu aiz sevis esi atstājis maz pēdu, taču ne visi pēdu nospiedumi ir izčibējuši vējā. Strasbūras birģermeistaram par tevi bija šis un tas sakāms.

Tagad es apstulbu. - Strasbūras birģermeistaram? Kas viņš ir?

-    Kāds virs vārdā Jorgs Dricēns. Viņš pavēstīja, kā tu esi ievilinājis viņa brāli kadā nesaprotama pasākumā, notecinājis tam visas asinis un pēc brāļa nāves piesavinājies viņa daļu sev.

-   Visi mani darījumi ar viņa brāli bija paredzēti mūsu līgumā.

-    Un mani darījumi ar tevi tāpat. Tu zvērēji, ka patapinātā nauda tiks ieguldīta mūsu kopigās peļņas nolūkos. Nevis daļa ietrausta tavā kabatā, kamēr es uzņemos visu risku Bībeļu iespiešanā.

-   Es apzvēru, ka neesmu tā rīkojies.

Acu priekšā atplaiksnīja biedējoša vīzija - manas skaistas Bībeles, manas dzīves pilnīguma kalngals aiz atslēgas Humbrehtu namā, man nesasniedzamas.

-   Pat ja tā būtu, kālab tev nepieciešams taisni tagad? - es jautāju. - Pēc dažiem mēnešiem peļņas mums abiem būs atliku likām. Kad Bībeles pārdosim, es tev samaksāšu visu naudu, ko, tavuprāt, esmu tev parādā, ar procentiem. Norēķināsimies tā, lai tev nebūtu nekādu pretenziju.

Atbildes vietā es redzēju drūmu smīniņu. Es matīju, ka viņš to uztver kā atzīšanos, piedevām taisni tāda bijusi viņa iecere no paša sākuma. Uzsākdams tiesāšanos tagad, viņš bija notrāpījis brīdi, kad es nekādi nevarēju maksāt. Nepabeigto Bībeļu vērtība tiks noteikta vienīgi tās materiālu cenā, neņemot vērā iespējamo cenu, kad tās būs iesietas vākos. Ja tiesa piespriedīs atdot kaut vai pusi pieprasītā, Fustam grāmatas tiks kopā ar presēm, burtstabi- ņiem un papīra krājumiem, turklāt par sviestmaizi. Pārdodot grāmatas, visa peļņa paliks viņam.

Es palūkojos uz robežmūri, kur stāvēja Pēters Šēfers.

-Jādomā, ka viņš pārraudzīs Bībeļu pabeigšanu.

Fusts pamāja. - Tu esi viņu labi apmācījis.

Manī riesās vēl viens dusmu kamols, un es saspringu kā atspere. - Tev nāksies atrast jaunas telpas. Humbrehtu nama rentnieks esmu es.

-    Vairs neesi. - Fusts pasniedza man apzīmogotu papīra lapu. - To sūta tavs brālēns Zalmans. Viņš ir atsaucis jūsu vienošanos un nodevis savu īpašumu manā rīcībā.

-   Kālab viņam būtu tā jārīkojas?

-   Es nosolījos likt lietā savu ietekmi ģildes padomē, lai uzraudzītu, ka viņa īpašumam nenotiek nekas ļauns. Vēl es piedāvāju maksāt divkārt augstāku renti.

Vēlējos, lai zeme mani aprij, ietin mani vīnogulāju saknēs un nožņaudz. Es atbalstījos pret žoga stabiņu.

-    Lūdzu, tev nevajadzētu tā… - es novilku.

-   Tiesas diena jau ir nolikta, - viņš mani aprāva un pagriezās. - Novembra sestā diena, stundu pirms pusdienas, baskāju mūku klosterī. Tur tu varēsi aizstāvēties pēc sirds patikas.

81

Obervintera

Niks atslidināja bultas. Lai ari senas, tās bija labi ieeļļotas. Eņģes gan iečīkstējās, taču dkai vienu reizi, un tad jau durvis bija vaļā.

-Tu tomēr atnāci.

Džiliana izšāvās no celles un metās viņam klāt. Viņa skūpstīja draugu uz lūpām, un Niks ļāvās. Viņš tik ilgi bija gaidījis šo bridi - vēl pirms tam, kad bija dzirdējis par mežoņu masta astotnieku, Spēļu kāršu meistaru un visu pārējo. Viņš neskaitāmas naktis bija vārtījies bezmiegā, ilgodamies pēc šis sievietes. Tas ir bijis tā vērts - tieši tik laimīgu viņš sevi bija iztēlojies.

Taču ilga šī svētlaime nebija. Pārlieku ātri tā sāka gaist - vēl tad, kad viņš turēja sievieti savos apskāvienos. Prātā uzjundījās atmiņas par draudošajām briesmām. Niks prātoja, kā viņi tiks ārā; par visu, ko Džiliana izdarījusi aplam; par Emiliju. Turēdams Džilianu rokās, viņš atvēra acis un ieraudzīja Emiliju, kuras skatienā vīdēja vēsa līdzcietība. Par atbildi viņš kaunīgi pasmaidīja.

Niks stāvēja, līdz juta skāvienu pamazām atslābstam, un pats viegli atkāpās. Prātā urdījās tūkstošiem jautājumu, uz kuriem atbildes viņš droši vien negribēja dzirdēt. Bet tas bija jāatstāj vēlākam laikam.

-   Mums jātiek prom.

Džiliana atkapās. Seja bija bāla, iekritusi, vaigi iekaisuši no aukstuma. Spuldzītes gaisma, kas krita no augšas, vērta maisiņus zem acim vēl tumšākus. Mugurā sievietei bija kaut kas līdzīgs pidžamai.

-    Kā tu jūties? - Niks pajautāja.

-    Ir bijis labāk. - Viņa iztaisnojās. - Nē, jau ir labāk. Paldies Dievam, ka esi ieradies!

Gūstekne tikai tagad pamanīja Emiliju.

-    Un jūs… jūs es pat nepazīstu.

Emilija pieklājīgi pasmaidīja, it kā iepazīdamās kokteiļu ballītē. - Es strādāju Klostera muzejā. Ja vien man vēl ir darbs.

-   Es jūs neatceros.

-   Iestājos darbā jau pēc jūsu aiziešanas.

-   Jā, aiziešana ir laba doma. - Niks paraudzījās uz Džilianas basajām kājām. - Ārā sasnidzis divas pēdas dziļš sniegs, un līdz pilsētai tāls ceļš. Vai tev nav apavu?

-   Mēs vēl nevaram iet prom. - Džiliana notrausa no plaukstas locītavas matu gumiju un savilka matus zirgastē. Niks un Emilija klusēdami lūkojās viņā. - Pils ir tukša. Kopš vakarrita neesmu dzirdējusi nevienu staigājam.

-    Nestāsti pasakas! - Niks attrauca. - Otrā gaiteņa galā guļ mironis, vēl asiņodams. Tas, kurš viņu nošāva, nekur tālu nav paguvis tikt.

-    Ej nu ej, Nik! Vai tad negribi zināt, kas bija visas šīs jezgas sākums? 1

-   Tu biji sākums.

Džiliana veltīja viņam šķelmīgo laumiņas smaidu. Kādreiz viņš starotu laimē, bet tagad smaids šķita mākslots.

-   Es gandrīz divas nedēļas nodirneju šajā cellē, pirms tam mēnesi dzīdamās šiem neliešiem pa pēdām. Tie ir pastrādājuši tādas… - Viņas skatiens apstājās pie Emilijas. - Ja gribat bēgt prom, dariet tā. Es nekur neiešu, iekams nedabūšu to, pēc kā te ierados.

-   Skaidrs, ka neiesi. - Niks par lielu pārsteigumu atskārta, ka viņā patiešām rosās kārdinājums iet Džilianai līdzi. Viņš nebija paredzējis tādu iznākumu; bija cerējis, ka pateicības jutas izrādīsies visstiprākās. Tomēr viņu maca tāds pats apjukums kā citās reizēs. Pazīstamas izjūtas: it kā viņš atrastos divus soļus aiz muguras un skatītos citā virzienā.

Viņa nolaupīta, ieslodzīta, un Dievs vien zina, kas vēl ar viņu noticis. Vai tu biji cerējis, ka viņa izkusīs tavās rokās?

Niks palūkojās uz Emiliju, kas par atbildi tikko manāmi paraustīja plecus.

-    Ilgāk par piecām minūtēm nebūs.

Acīmredzot Džiliana ceļu zināja labi. Viņa izveda abus pa durvīm gaiteņa galā un tad augšup pa spirālveida kāpnēm, līdz nonāca uz plata aizsargvaļņa sienas. Izgājis vēsajā nakts gaisā, Niks satrūkās. Labajā pusē varēja saskatīt nelielu, piesnigušu pagalmu, abpus vārtu namiņam atradās divi smaili tornīši un, tumsā iegrimis, slējās četrstūrains pils galvenais tornis. Otra pusē dziļi lejā līdz pat upei stiepās apsnidzis mežs. Tālumā iedūcās kuģa miglas taure.

-    Pieliecieties, - Džiliana čukstus izrīkoja.

-   Tu taču teici, ka te neviena nav.

-    Labāk nevajag riskēt.

Viņi ložņāja gar sienu, slēpjoties zem mūra izrobojumiem, līdz vēl vienas kāpnes noveda pagalmā. Viegliem, klusiem soļiem trijotne aizsteidzās gar tā malu, turēdamies ēnas ap noliktavām un šķūnīšiem. Viņi līda zem kailu vīnstīgu režģiem un steidza garām akmens akai. Sniega segu izroboja riepu un pēdu nospiedumi - Niks ieprātojās, cik tie ir veci.

Tik uzmanīgi sargādamies no priekšā draudošajām briesmām, viņš aizmirsa skatīties zem kājām, paklupa un nogāzās garšļaukus. Tad viņš paslējās uz rokām.

No sniega uz Niku kā nezvērs no bestiārija glūnēja trīsacains briesmonis. Ta āda bija izraibināta zilimelna, lupas sastingušas mēmā kliedzienā. Niks atvēra muti, taču no plaušām nenāca ne skaņa. Viņš rāpās atmuguriski, ar ceļgalu atsitās pret kādu izcilni un apvēlās, nonakdams aci pret aci ar vēl vienu briesmoni.

Tie bija divi mūki - un abiem pierē bija lodes šāviena brūce. Tikai šiem netecēja asinis - laikam aukstums un sniegs bija tās teju momentāni sasaldējis.

Niks piecēlās. - Nudien, jāskrien prom pēc iespējas ātrāk.

Pat Džilianas sejā pavīdēja bailes. Taču viņa vienmēr bija guvusi baudu, ja varēja pieradīt, ka viņai ir pa spēkam tas, no kā citi baidās. Iekams Niks paguva draudzeni aizturēt, viņa gar sienas pakāji bija pieskrējusi pie pils, parāvusi dzelzs gredzenu un atvērusi durvis. Niks nolādējās un sekoja viņai.

-   Vai tad šeit atslēgas nepazīst?

-   Vienīgais ceļš pilī, vismaz vienīgais, par kuru viņi zina, ved pāri paceļamam tiltam, kas pārmests pāri simts pēdu dziļai aizai. Pa to ir gājuši jau piecsimt gadu.

Runādama viņa veda abus pa gaiteni un ar plašu vēzienu atstūma vaļā dubultdurvis. Niks ar Emiliju pārsteigti palika vaļā mutēm.

Acu priekšā pavērās no grāmatām celta katedrāle. Astoņas pēdas resnas gotiskas kolonnas stiepās lielā augstumā līdz pat tumsā grimstošajām griestu sijām. Visa pārējā telpa bija aizpildīta ar plauktiem, un katrs plaukts bija bāztin piebāzts ar grāmatām. Katru stāvu apjoza koka galerijas, kas apjoza kolonnas un bija izbūvētas priekšā plauktiem - gluži kā koku lapotne. Grīda bija kā ainas atspulgs - milzīgs parkets no dažādiem savītiem kokiem, kuros attēloti saritināti ruļļi, atgādinot lapu ornamentus.

-    Bibliotheca Diabolorum. Velnu bibliotēka.

Ieejot zālē, Niks pamanīja, ka grāmatas ir nevis brīvi novietotas plauktos, bet gan ieslēgtas aiz plānu stieplišu režģiem. Dažas grāmatas izskatījās neaptverami senas, un to muguriņas klaja mezglainas, sametušās auklas. Citām muguriņas bija pāršķēlušās un nodriskātas kā nolietotām skolas grāmatām. Telpā valdīja jūtams veca papīra pelējuma smārds - un arī vēl kāda sīvāka dvaka. Benzīns?

Emilija ieskatījās starp režģiem un izlasīja dažu grāmatu nosaukumus uz muguriņām. Viņa nodrebēja.

-   Nav brīnums, ka to dēvē par Velnu bibliotēku. Te laikam ir savāktas visas grāmatas, kas sarakstītas par melno maģiju. Un arī tādas, par kurām es pat dzirdējusi neesmu.

-   Un tam ir savs iemesls, - Džiliana atmeta pār plecu.

Viņa ātrā solī devās dziļāk telpā. Tur benzīna dvaka vēdīja stiprāk, un dažas grāmatas izskatījās mitras. Niks nepaguva par to aizdomāties - Džiliana pasniedzās pēc neliela sējuma ādas vākos, kas starp milzīgajiem foliantiem bija ieslēpies gandrīz neredzams. Nespeciālista acij šīs grāmatas izskatījās vecākas nekā citur telpa, un Niks brīnījās, ka šīs nekāds režģis nesargā. Taču pēc brīža viņš saprata, kāpēc tā ir. Džiliana satvēra grāmatu, un atskanēja graboņa. Niks ieraudzīja, ka to pie sienas saista smaga ķēde. Vairākums posmu bija nomelnējuši no vecuma, tikai viens bija spožs un jauns.

-    Lielās knaibles, - Niks iesaucās, atcerējies viņas sarakstu.

-   Jādomā, ka nepaķērāt vis līdzi. Manējās šie pievāca.

Niks ar pūlēm spēja izsekot līdzi notiekošajam, galvā iesmeldzās sāpe. Vairs nebija skaidrs, ko viņš bija cerējis glābt, taču katrā gadījumā ne jau šo Džilianu, kas šaudījās pa aizliegtām pilīm,

it kā tās piederētu viņai. Niks pat videospēlē izturētos piesardzīgi.

-   Starp citu, kas ir tie šie?

-    Baznīca? Mafiozi? - Džiliana paraustīja plecus. - Kopš Romas impērijas laikiem itālieši dibinājuši tikai divas organizācijas: katoļu baznīcu un mafiju. Droši vien nav pārsteigums, ka abas sadarbojas.

-Bet kāpēc…

Džiliana novietoja grāmatu uz plaukta un pastūma uz viņa pusi.

-    Paskaties pats.

82

Mainca, 1455. gada 6. novembris

Nakti uzkrita migla. Kad atausa diena, pilsēta šķita izgaisusi. No guļamistabas loga pat nevarēja redzēt pretējās ielas māju, vienīgi tās jumta čukuru slejamies no miglas kā kuģa priekšgalu. Es uzstīvēju mugurā savu mēteli ar kažokādas apmalēm un atsaucu atmiņā jaunekli, kurš pirms trīsdesmit pieciem gadiem bija ģērbies šajā pašā istabā, gaidīdams, kad tiesa nosauks viņu par nepietiekami augstdzimušu, lai mantotu tēva īpašumu.

Māja bija tukša. Pārējiem, kuri nakšņoja manā namā, es biju atvēlējis šodien neiet uz darbu. Arī kalpotāji bija prom. Vienīgi Kasparu es nebiju lūdzis aiziet, taču arī viņa istabā nebija. Daļēji biju vīlies, taču vienlaikus arī jutu atvieglojumu. Klimtu pa vientuļo māju tā sašļucis, ka pat uguni negribējās iekurt. Vajadzēja gatavot aizstāvības runu tiesai, taču manu dvēseli nomāca neizturamas bailes ikreiz, kad par to iedomājos.

Iegāju darbnīcā un apskatīju presi. Tā slējās istabas vidū kā karātavas, ar paceltu piespiešanas veltni, tintes galdiņi bija sausi, un blakus bija nokrautas tīra papīra lokšņu ķīpas. Es pārlaidu plaukstu preses raupjajam kokam. Es piespiedu pirkstus burtsta- biņiem, kas bija ievietoti presē, un apskatīju sarkanos nospiedumus, ko tie atstāja uz manas ādas. Es jutos tāpat kā torīt Parīzē - iztukšots. Todien es biju uzmanīgi skatījies liesmās un uzbūris varavīksni. Tagad man atlika vienīgi pelni.

Tomēr atmiņā atausa tā diena Parīzē, kad pirmo reizi ieraudzīju Kaspara mākslas darbu. Iegāju guļamistabā un paņēmu no plaukta viņa darināto bestiāriju. Šķirstīju bieži aplūkotās lapas un kārtējo reizi apbrīnoju viņa prasmi. Daudzi zvēri izskatījās kā dzīvi - kautrīgais briedis ar noliekto galvu, iegrūdis zodu krūtīs; nelaimīgas mīlas pārņemtais vienradzis, kas lūkojas jaunavā un nemana mednieka tīklu sev aiz muguras. Bonass, kas nebēdnīgi apsvilina vajātājus ar ugunīgiem mēsliem.

Es atvēru pēdējo lapu, lai apskatīti kārti ar četriem lāčiem un četriem lauvām, kas bija mani tik tālu atveduši.

"Rakstīts ar Libella roku, iluminējis meistars Francs.

Viņš ir darinājis vēl vienu grāmatu par zvēriem, izmantojot jaunu rakstības mākslu."

Es samirkšķināju acis. Pēdējā lapā bija pievienots vēl viens teikums - rakstīts ar steidzīgu roku un ūdeņaini brūnu tinti. Kaspara rokraksts. To droši vien viņš uzrakstījis, nākdams taisnā ceļā no preses, jo uz spēļu kārts, kas atradās zemāk, bija uzšļakstijusies preses dnte.

-    Es jau gaidīju, kad tu atradīsi manu piezīmi.

Mani pārņēma trīsas. Kluss kā nelabais bija uzradies Kaspars - viņš stāvēja durvīs un vēroja mani, savilcis šķibu smaidiņu. Es pacēlu grāmatu.

-    Ko tas nozīmē?

-   To, kas tur rakstīts.

Viņš iznāca no pustumsas, un es ieraudzīju viņam rokās plānu, ādas vākos iesietu grāmatu. To viņš pasniedza man.

-    Dāvana.

Manas rokas drebēja, to atverot.

Nikam drebēja rokas, atverot grāmatu. Taču nākamais brīdis negaidīti nesa vilšanos - aptuveni tikpat sašļucis viņš jutās Parīzes viesnīcā, kad atvēra Džilianas aploksni un beidzot pats savām acīm ieraudzīja spēļu karti. Pirmo lapu viņš jau labi pazina - attēls, kuru Karlsrūē bija sakopojis dators, tikai skaidrāks un precīzāks. Nešpetni smīnēdams, Bonass šķaida ugunīgos ekskrementus uz vīriem, kas atrodas aiz tā, - uz mūku, bruņinieku un tirgoni.

-    "Lauva ir visdrošākais no visiem zvēriem un nebaidās nekā."

Džiliana, kas stāvēja viņam aiz muguras, pasniedzās pāršķirt lapu un, to darīdama, viegli pieskārās viņa rokai. Niks atrāvās.

-    "Bet cik drosmīgāks tomēr ir tārps, visvājākais no visām radībām, kas mīt pastāvīgās bailēs no samīšanas un tomēr pazemīgi rakņājas maitās starp milžu un nezvēru pēdām. Šādi tas paceļas pāri pat viscēlākajam zvēram."

-    Tādam šim tekstam nevajadzētu būt. - Emilija bija neizpratnē.

Niks apskatīja nākamo attēlu. Tas bija lauva, taču krietni atšķirīgs no kārtīs atainotajiem karaliskajiem dzīvniekiem. Tas gulēja uz sāniem ar nošķiebtu kroni. Āda bija pāršķelta, un iekšas krimta vesela tārpu kolonija. Dzīvnieka blāvās acis bija izvalbītas, it kā tajās vēl kavētos dzīvība. Aiz zvēra rēgojās apmetnī ietinies stāvs; seja bija ieslēpta kapuces ēnās, un redzama bija vienīgi milzīgu robainu zobu rinda.

Visu atlikušo mūžu Niks nespēja aizmirst, ko tovakar ieraudzīja. Tas bija slavinājums groteskām apsēstībām - dzīvniecisks sekss, izkropļoti ķermeņi, ļaundarības, spīdzināšanas un miesas trūdēšana. Breta dēļ Nikam bija gadījies redzēt vienu otru baigu bildīti, kādu varēja atrast internetā. Salīdzinot ar mūsdienu fotogrāfiju šausminošo reālismu, melnbaltie gravējumi grāmatā bija vienkārši, pat naivi. Taču ari pēc piecsimt gadiem no dem strāvoja mežo- nīgs spēks, saasināta realitate sāpju izķēmotajās sejās un pazemotajos ķermeņos, un tas šokēja vairāk nekā jebkura fotogrāfija.

Katrā lappusē bija apskatāmi līdz šim neredzēti fantastiski zvēri. Monasticus, einuhs ar neparasti lokanām locītavām, kas vienā laidā drudžaini laizīja rētas vietās, kur jābūt ģenitālijām; ccļuevore, cilvēks ar zirga galvu un tik milzīgu peni, ka ari tas bija ieterpts bruņukreklā un bruņucepurē. Nezvēram pa pēdām gulēja vairākas mirušas sievietes, kuras viņš bija izvarojis tik ilgi, kamēr tās pārlūza uz pusēm. Un katrā attēlā bija klāt apmetnī tītais stāvs, kura mežonīgie zobi kapuces ēnās bija savilkti atzinigā smīnā.

Priekšpēdējā lappusē bija četrrāpus nometies radījums ar cūkas ķermeni un cilvēka galvu, kuram nebija cita apģērba gabala kā vien cepure. Suns ar kroni bija notupies tam aiz muguras so- domijas aktā, bet otrs suns turēja radījumu aiz ausim un bija ie- grūdies cūkas mutē. Spriežot pēc mežonīgās svētlaimes pieblidu- šajā sejā, cūkai tas patika. Bija grūti noteikt, vai tas bija tēviņš vai mātīte - radījumam bija vīrieša ģenitālijas un sievietes krūtis, kas karājās no platā vēdera un ko alkatigi zīda bariņš mežoņu. Aiz visiem radījumiem atkal pacēlās apmetnī tītais stāvs, kas šoreiz bija pieaudzis trīsreiz lielāks un lidinājās pāri ainai kā dūmu mākonītis.

-    Kas tas ir? - Niks taujāja.

-    Cūka ar cepuri ir pāvests, - Emilija paskaidroja. - Suņi ir Francijas karalis un Vācu Svētās Romas imperators. Zinot laiku un vietu, es pieņemu, ka tā ir savā ziņā metafora par armaņaku uzbrukumiem piecpadsmitā gadsimta četrdesmitajos un piecdesmitajos gados.

-    Un tas vīrs aiz viņiem?

Džiliana pagriezās, un acis viņai mirdzēja priecīgā satraukumā. - Vai tad nevari uzminēt?

Pēdējais dzīvnieks bestiārijā bija žurka. Tā šķita pievienota pēdējā brīdī - apmetnī tītais stāvs šajā lappusē nebija iezīmēts.

"Žurka seko zosij uz ligzdu un nonāvē tās mazuļus."

Blakus tekstam bija attēlota ģimenes iznīcības aina. Žurka ar četrstūrainu auduma cepuri, kādu mēdza valkāt Fusts, bija aptu- pusies uz pakaļkājām un rāva nost galvu pūkainam zoslēnam, kas vēl nebija pilnībā izšķīlies no olas. Putnēna plati ieplestajās actiņās vīdēja šausmas; tas lūkojās uz zosi neizpratnē, kālab māte nenāk palīgā. Zoss bezpalīdzīgi noskatījās bērna upurēšanā. Tai bija noplēsti spārni, kas nomesti turpat zemē, un no krūtīm šļācās asinis, jo bija izrauta sirds. To viņa sāpēs nemaz nebija ievērojusi. Žurkulēns, kura purns atgādināja Pētera Šēfera seju, košļāja zosu mātes kāju.

Es atzīšos - vispirms jutu nevis lielu aizvainojumu vai kaunu, bet gan skaudību. Kamēr manas Bībeles iespiedloksnes vārga Humbrehtu nama noliktavā, pamazām krādamās kaudzēs, Kaspars bija licis lietā pirmos manas radīšanas augļus. Viņš bija mani apsteidzis.

Drahs mani vēroja spožām acīm. - Kadas ir tavas domas?

-   Tas ir… - Aptvēris viņa veikuma sekas, es atslīgu uz gultas. - …neķītri.

-   Bet skaisti. Viss, par ko mēs sapņojām, pirms Fusts sagrāva mūsu ieceres. - Viņš nometās man līdzās ceļos un glāstoši pārvilka pirkstu lapai. - Manas bildes, tavi vārdi.

-Tie nav mani vārdi.

-   Abas mūsu mākslas sakausētas vienā. Tas ir mūsu meistardarbs. - Viņš norādīja uz nodaļas virsrakstu. - Man pat izdevās iespiest rubriku sarkanā krāsā.

Es pārlapoju grāmatu. Vienā ziņā viņam bija taisnība - grāmata bija pilnīgi nevainojama. Proporcijas šķita acij tīkamas, lappuses precīzi izkārtotas, un ikkatrs tintes piliens mirdzēja. Ilustrācijas zaigoja zeltā, taču tas bija tīras indes spīdums.

-   Cik tu šādas esi izgatavojis?

-   Trīsdesmit.

-   Vai tās ir šeit?

-   Tālu nav.

-    Atnes, - es pavēlēju. - Tās visas jānogādā te un jāiznīcina.

Kaspara seju joprojām rotāja smaids, lai ari tajā iezagās spraigums.

-    Kādēļ gan tās iznicināt? Tās ir ideālas.

-   Tās ir zaimojumi, - es iesaucos. - Tu esi aizguvis no manas mākslas visu labo un cēlo, kas varētu dot labumu pasaules pestīšanā, un samaitājis to. Tu esi kārdinātājs, čūska dārzā.

-    Bet tu esi akls nerrs. - Vienā acumirklī viņa seja pārvērtās biedējošā dusmu grimasē. - Prātā vājš dumiķis, kas nejauši uzgājis pats sev neaptveramu varu. Es esmu iegrožojis to un izlietojis tam vienīgajam spēkam pasaulē, kas to ir pelnījis.

Es sēdēju uz gultas mēms un satriekts. Klusumā, kas valdīja telpā, es izdzirdēju iečīkstamies pakāpienus. Mēs cieši raudzijā- mies uz durvīm, sastinguši mūsu cīniņā tāpat kā grāmatā attēlotie zvēri un mednieki.

Kāpņu laukumiņā parādījās tēvs Ginters. - Johan? Pulkstenis tūliņ sitis vienpadsmit. Tevi jau gaida tiesā.

Mani kauli pārvērtās vaskā. - Es nevaru iet.

Ginters meta skatu te uz mani, te uz Kasparu - vērodams, bet neizprazdams kataklizmu, kas piemeklējusi mus abus.

-Tev jāiet. Citādi tiesa pieņems vienkāršotu spriedumu tev par sliktu, un tu zaudēsi visu.

Es atkritu gultā. Tiesa, spriedums, Fusts - tam vairs nebija nozīmes. Kaspars bija atkorķējis manas dvēseles trauku un izbārstījis visus gabaliņus. Viss manī esošais, viss svarīgais tagad bija zudis.

-    Ej tu ar Keferu. Pēcāk atstāstīsiet, kā Fusts mani apmelojis.

Viņš pavilcinājās. - Ja tu nevarēsi viņam atbildēt…

-Ej!

-   Vai tu esi slims? Kazi, varētu pārliecināt tiesu pārcelt? - Ginters lūdzoši paskatijas uz Kasparu, aicinādams nākt talkā. Kaspars, sevi iegrimis, cilāja grāmatas vāku un nebilda ne vārda.

-    Lieciet mani mierā, - es nošņācu. - Visam pienācis gals.

Vēl beidzamo reizi uzmetis Kasparam neizprotošu mirkli, Ginters izsteidzās no istabas. Dzirdēju viņa soļus dipam lejup pa kāpnēm un durvju rīboņu. Ginters izgāja no mājas.

Es pacēlu asaru aizmiglotās acis pret Kasparu un sataustīju pirkstos viņa naidpilnās grāmatas pergamentu, maigu kā jēru.

-   Visas apsūdzības, ko Fusts meta man sejā… pazudušās pergamenta loksnes un tinte, nevietā atrastie burtstabiņi. Tas bija tavs darbs.

-   Ne viss. Daļa gan. Priesterim Ginteram veselu gadu bija ienesīgs papilddarbs, jo viņš piegādāja Maincas skrīveriem papīru.

Bieži vien naktis, kad nozagos lejā, atradu Pēteru Šēferu vingrināmies šajā māksla. Varbūt šis zināja, ka pienāks tāda diena? - Kaspars smējās man sejā. - Tu, Johan, nekad neesi pratis novērtēt cilvēkus.

Pūledamies savākt un salikt kopā savus sadragātās sirds gabaliņus, es raudzījos viņa. - Kalab tu ar mani tā izrīkojies?

-    Es to darīju tevis dēļ. Lai parāditu, kādas iespējas ir tavam izgudrojumam. Tāpat kā čūskai vajadzēja atbrīvot Ādamu no pilnības dārza, kur Dievs bija viņu ieslodzījis, tā arī es gribēju parādīt tev, ko iespējams paveikt. - Viņš norādīja uz bestiāriju, ko bija iedāvinājis man Strasbūra. - Vai zini, cik tas izmaksāja tam, kas to pasūtīja? Piecdesmit guldeņu. Un kas gan tas ir, ja ne spogulis viņa lepnības glaimiem? Es sniedzu viņam to, par ko viņš maksāja. Taču ar tavu presi, Johan, mēs varam grozīt lietu kārtību.

Viņš aizskāra rētas sev uz sejas. - Vai zini, kā man tās tika? Karalis, imperators un pāvests, visi kristieši, Dieva vārdā piesmēja savas valstis. Bet, par spiti manām mocībām, armaņaki man ierādīja, ka pasaulē rodamas ari citas varas. Es no viņiem uzzināju tādus noslēpumus, no kuriem pat Baznīca bīstas.

-    Noslēpumus? - es atsaucos.

-    Šī grāmata ir tikai sākums. Ar tavas preses palīdzību mēs varam sarakstīt un iespiest tik daudz grāmatu, ka ne bagātie, ne Baznīca nejaudās tam darīt galu. Mēs viņus aizskalosim uguns un papira straumē. Vai zini, kāpēc baznīckungi tā siekalojas ap tavu Bībeli? Jo tie domā, ka iegūs varu pār šo pasauli, ja tiem būs vara par šo mākslu.

Izmisumā un sarūgtinājumā es gandrīz sāku liet asaras. - Bet taisni pēc tās es ilgojos! Pēc pilnīgas vienotības.

-    Lai nu kurš, bet tu! Ka gan tu alktu ko tādu? - Kaspars dusmās sažņaudza dūri. - Paklausību Baznīcai, kas notecina asinis nabagajiem, kamēr bīskapi staigā apkārt zeltā un kažokādās? Baznīcai, kas labpratāk ievāc nodevas, nevis kristī dvēseles? Kas pārdos kvīti, atlaizdama tev grēkus, kurus priesteri piekopj desmitkārt biežāk. Viņi nav pelnījuši šo izgudrojumu, Johan. Izsauksim tos spēkus, par ko es runāju, liksim lietā tavu jaunievedumu un iznicināsim viņus! - Viņš izņēma grāmatu man no rokām. - Grāmatā attēlotos nezvērus es neizdomāju. Es nozīmēju tos no dzīves. Biju domājis, ka tev tas būs skaidrs; tev nudien bija tas jāsaskata.

Es paslēpu seju rokās. Dzirdēju klusu būkšķi, kad grāmata tika nosviesta uz gultas man blakus, un grīdas dēļa čīkstēšanu.

Varbūt sajutu skūpsta vai glāsta maigo pieskārienu uz pieres. Bet varbūt tā bija tikai spazma. Kad pacēlu galvu, Kaspara istabā vairs nebija.

-   Tagad skaidrs, kāpēc Baznīca tā ilgojās paturēt to noslēpumā.

Niks aizvēra grāmatu. Āda niezēja, it kā no lapām būtu izlīduši tārpi, kas sākuši rit miesu. Viņš sen nebija juties tik netīrs.

Emiliju redzētais bija acīm redzami satriecis. Seja bija tā nobālējusi, ka šķita caurspīdīga.

-Cik zvēriski! Kāda naida pārpilna grāmata! Grūti iedomāties, ka to radījis tas pats cilvēks, kurš iespiedis Gutenberga Bībeli.

-    Burtu šrifts to pierāda.

-    Vai, jusuprāt, tāpēc to slēpa? - iejautājās Niks. - Lai pasargātu Gūtenberga labo slavu?

Džiliana nicīgi palūkojās uz viņu. - Vai tu grāmatu vispār apskatīji? Tā nav tikai satīra. Paveries uz lapu malām!

Niks negribīgi atvēra grāmatu un nopētīja izrotātās lappušu malas. Ieraudzījis attēlus, viņš momentāni apjauta, ka tos nemūžam neaizmirsīs. Tie bija vēl briesmīgāki, nekā lielākās ilustrācijas; pat bija grūti tos aprakstīt.

-   Perversi.

-   Perversāk, nekā tu domā. Tie nav tikai rotājumi. Tie ir rīkojumi, rokasgrāmata.

-    Kā to saprast?

-   Tas stāvs apmetni katrā lappusē aug augumā. Pēc tavām domām, kāpēc tā ir? Viņš nāk tuvāk. Grāmatas ilustrācijās ir iešifrēts kāds noslēpums, gluži kā senos alķīmiķu tekstos. Tā ir varas grāmata.

Neizpratnē Niks lūkojas uz draudzeni. Kā parasti, nebija ij nojaušams, kas īsti Džilianai prātā.

-   Tu taču nedomā, ka ar šiem norādījumiem var izsaukt kādu spēku? - Niks jautāja.

Taču Džilianas sejā varēja manīt, ka viņa nav par to pārliecinātā.

-    Kāds tomēr tam tic, - viņa vienkārši atteica.

Niks neatjauta, ko lai saka. Viņš raudzījās uz attēlu un domāja par rotaļīgajiem, dzīvespriecīgajiem dzīvniekiem grāmatā, ko viņi bija izglābuši Briselē.

-   Šis ir ļoti atšķirīgs no otra bestiārija.

Džiliana sastinga. - Tu domā bestiāriju no Rambuijē? Atradāt? Vai es varu to apskatīt?

Izņēmis no somas, Niks novietoja grāmatu blakus tās līdziniekam. Abas izskatījās gandrīz vienādas. Viņš atvēra pēdējo lapu un vāka iekšpusē izlasīja uzrakstu virs kārts.

"Rakstīts ar Libella roku, iluminējis meistars Francs.

Viņš ir darinājis vēl vienu grāmatu par zvēriem, izmantojot jaunu rakstības mākslu."

-   Kas ir ieslēpts "Israēla ķēniņu aprakstos", - Emilija papildināja, citēdama vēstījumu neredzamajā rakstā.

Džiliana sarauca pieri. - Zināt, man tomēr neradās skaidrība, ko tas nozimē. Pieļauju, ka tas ir saistīts ar šo pili, ar šīm zudušajām grāmatām.

Niks palūkojās uz daudzajiem plauktiem. Cik vēl noslēpumu bija noglabāti vecajos ādas vākos un satrunējušajā pergamentā? Cik te vēl šausminošu vīziju un sātanisku rituālu, ko attēlojuši cilvēki, kas bija mēģinājuši izsaukt vistumšākos spēkus uz zemes?

Skaustā iesitās caurvējš. Dzestrums atgādināja, ka ilgāk uzkavēties vairs nedrīkst.

-    Kā mēs tiksim prom?

-    Nekur jUs netiksiet.

Apcirties Niks ieraudzīja atvērtās dubultdurvis. Pirmajā mirklī gandrīz vai šķita, ka grāmatā ietvertie buramvārdi ir iedarbojušies. Tur stāvēja vīrs sniegbaltiem matiem un ogļu melnām acīm. Garais mētelis plandījās ap potītēm.

-   Man šķiet, jūs esat man kaut ko atnesuši.

Es gulēju gultā un raudāju. Biju nodots. Fusts un Kaspars par abiem bija atņēmuši man visu.

Iekrids caurā miegā, es redzēju murgu, kur valdīja no Draha grāmatas lappusēm atdzīvojušies izsalkušie nezvēri, satrakoti vīri un netiklas sievietes. Velnišķīgas dzirnavas sagrāba vīrus mutē un samala tos putekļos. Pāvests ar šķeltiem kāju nagiem sēdēja tronī un nolasīja man šaušalīgu spriedumu.

Mani pamodināja sparīga dauzīšanās pie ielas durvīm. Vai viss tik drīz beidzies? Vai tiesa jau pieņēmusi lēmumu? Es nezināju, cik ilgi biju gulējis bez atmaņas un, palūkojies pa logu, redzēju vien miglu.

Ielas durvis atsprāga vaļā. Uz kāpnēm nodimdēja soļi, skaļāki nekā Gintera dipināšana. Pārāk vēlu zvīņas nokrita man no acīm - kā nožēlas pilnam pašnāvniekam kritiena laikā. Elpai aizraujoties, es pilnībā aptveru, ko biju zaudējis. Es nožēloju, ka biju tik bezrūpīgs.

Pa durvīm iebrāzās divi vīri. Tie nebija tiesas izpildītāji, bet gan bruņoti karavīri arhibīskapa livrejās. Viņi kliedza, bet mans aizmiglotais prāts kliedzienus nesaprata. Viņi uzrāva mani kājās; viens mani pieturēja, bet otrs trieca man dūri sejā. Iedomājos, ka varbūt arī tas ir murgs, taču tad mutē iesitās asiņu garša, un es attapu, ka tā ir īstenība.

Viņi sasēja man rokas un, pat nepaskatījušies uz manu bestiā- riju, paķēra grāmatu līdzi. Otra grāmata, Draha zaimu kopums, bija paslīdējusi zem matrača un palika uzbrucēju skatieniem neredzama. Man uzmeta galvā maisu un aizveda.

83

Vecais vīrs bija viens. Niks jau grasījās brukt tam virsū, bet Džiliana satvēra viņu aiz rokām un atturēja.

-   Nevajag.

Tajā pašā brīdī pa durvīm ienāca vēl viens vīrietis, itālietis ar kumpo degunu, kam Niks bija stājies pretī Strasbūrā. Pavērsis pret amerikāni pistoli, vīrietis savilka seju īgnā grimasē.

Vecais vīrs ieslīdēja zālē. Jo tuvāk viņš nāca, jo spilgtāk Niks ievēroja viņa acis. Tās bija iegrimušas dziļi vaska krasas sejā un dzirkstīja cietas un skaidras kā briljanti.

-Tēvs Nevado? - viņš minēja.

-   Kardināls, - vecais vīrs izlaboja. - Esmu šai pasaulē pacēlies mazliet augstāk.

-    Nebiju gaidījis te spāņu inkvizīciju.

Stindzinošs smaids. - Mēs tagad dēvējamies citā vārdā. Bet visumā tas pats vien ir. Jūs esat gaužām labi informēts.

-   Es bieži uzturos bibliotēkās.

Laikam gan pie vainas nervi, Niks nodomāja. Adrenalīns vēl ar pūlēm darbināja prātu, kas bija gatavs kuru katru bridi sabrukt. Kā lai citādi izskaidro to, ka viņš spēj stāvēt un apmainīties asprātībām ar vīru, kas grasās viņu aizraidīt uz viņsauli.

Vismaz es atradu Džilianu. Tā bija mierinoša doma.

-Ja šī ir Velnu bibliotēka, kas esat jūs?

-    Eņģelis, kas sargā bedri, kurā tiek izmesd zudušie darbi.

Emilija paraudzījās apkart. - Vai tiešām visi šie darbi ir zuduši? Esmu pārliecināta, ka vismaz dažus esmu redzējusi.

Niks pārsteigts uzlūkoja sievieti. Viņai tomēr nav vienalga? Vai pat šādā mirklī viņā ierunājusies zinātnieces ziņkārībā? Varbūt tas bija tikai parastais cilvēciskais instinkts - runāt un runāt, lai pēc iespējas ilgāk atvairītu neizbēgamo?

Nevado, jādomā, bija ar mieru izdabāt. - Dažas grāmatas, kas šeit glabājas, nav sastopamas ārpus šīm sienam, taču vairakums ir izklidušas pa pasauli. Dažām pat izdevies atstāt iespaidu uz cilvēci. Pretēji nezinošu ļautiņu pieņēmumiem, ši bibliotēka nav tikai nolādēto gramatu cietums. To nodibināja pāvests Pijs II, lai tie, kas cīnījās pret grēku un Sātanu, mācītos no kļūdām un varētu labāk izpētīt ienaidnieku.

-   Savādi, - noteica Niks. - Es ieskatījos kāda grāmatā un redzēju vienīgi pāvestu.

-   Pirmā grāmata šajā bibliotēkā ir Liber Bonasi, kas atrodas jums priekšā. Pirmā, bet ne vecākā. Tai pāvesta Pija dzīvē bija īpaša nozīme. Viņš pazina Johanu Gūtenbergu un aizstāvēja, jo uzskatīja, ka iespiešanas prese spēs pilnveidot ticību. Baznīcai tajos laikos bija cirsts lērums brūču. Pāvests cerēja, ka prese spēs tās šķīstīt. Taču izrādījās, ka šis jaunievedums ir noderīgāks melu un maldu izplatīšanai.

-    Kā ļaunprātīga programmatūra, - Niks salīdzināja. - Šī grāmata ir vīruss. Prese to izplata strauji, daudz ātrāk nekā parasti. Cilvēki to izlasa un inficējas. Ar laiku tavās rokās nonāk inficēti ļaudis, ar kuru palīdzību var uzsākt uzbrukumus.

-   Reformācija, - Emilija iejaucās.

-    Šaubos, ka pāvests Pijs būtu to nosaucis par reformāciju, bet ta tas ir. Nudien, pasaulē nav neka tāda, ko baznīca jau nebūtu pieredzējusi. Pijs zināja, ka iespiedmašīna tiks nolādēta ka paša nelabā līdzeklis, ja Gūtenberga šaušalīgais izgudrojums izies tautā. Viņš lika sadzīt pēdas visiem Liber Bonasi eksemplāriem, kuriem varēja tikt klāt, un pēc nāves atstāja rīkojumu izskaust visus pārējos no zemes virsmas. Toreiz izgatavoja trīsdesmit eksemplārus. Viens palicis šeit kā signāl- eksemplars. Divdesmit astoņi gadsimtu gaitā ir sadzenāti rokā, izrakti no senaizmirstām bibliotēkām un kolekcijām un iznicināti. Tikai viens vēl nebija atrasts. Un tagad jus to esat atnesuši man.

Nikam uzmācās vājums. Viņš pavērsa galvu pret griestiem, lai nomierinātu prātu, taču tumsā vīdošie grāmatu torņi deva pretēju efektu.

-   Kāpēc jūs ar to nodarbojaties? - Emilija taujāja. - Gūtenbergs, Spēļu karšu meistars… nav svarīgi, kas šo grāmatu ir iespiedis; viņi jau ir guvuši virsroku. Jebkuru izcilu tehnoloģiju var izmantot nelabiem mērķiem. Lai cik bestiarijn šī prese saražojusi, ar to izgatavots daudz vairāk Bībeļu. Vai tad tas nav labāks kompromiss?

Nevado acīs pirmo reizi uzplaiksnīja dusmas. Viņa šķietami mūžīgā seja piepeši vērtās veca. - Tas ir sens karš starp labo un ļauno. Ar Sātanu nekādi kompromisi nav pieļaujami. Pāvests Pijs maldījās. Baznīca visspēcīgākā bija tieši tajos laikos, kad grāmatas bija dārgs retums un tās ar roku pārrakstīja valoda, ko saprata vienīgi mācīta brālība. Glabāt šīs grāmatas te ir kā auklēt čūsku sev azotē. Tās bija jāiznicina.

-    Kas to būtu domājis, ka Baznīca izrādīs tādu jūtelību grāmatu dedzināšanā!

Dusmas noplaka. Asinssarkanās lūpas savilkās cietsirdīgā vīpsnā. - Visam savs laiks. Kādēļ gan, jūsuprāt, es pieļāvu, lai jus te ierodaties?

Adrenalīns sāka izsīkt. Niks manīja, ka sabrukums vairs nav tālu. - Mēs ielauzāmies te.

-    Un kāpēc jūs atradāt paslēpto karti un kāpnes, kas ieveda tornī? Vai tad jūs iedomājaties, ka esam tā aizkavējušies viduslaikos, ka pat neprotam aizslēgt durvis?

-   Nebūtu nekāds brīnums, - Niks noburkšķēja.

-   Šis brīdis, kad pāvesta Pija rīkojums beidzot izpildīts, ir pie- mērots, lai pieliktu punktu viņa muļķīgai kļūdai. Bibliotēka izkūpēs liesmās, un jūs sadegsiet tai līdzi. Jūsu kaulus atradīs pelnos, un jūs atzīs par vainīgiem.

-    Kālab jūs to neizdarāt paši?

Nevado pacēla rokas. Āda bija plāna kā pergaments, vēnas pulsēja tieši zem tās kā tērcites, bet viņa spēks šķita nesatricināms.

-    Vai jūs mani turat par vecu un vārgu? Es esmu sasniedzis daudz, bet mans ceļojums vēl nav galā. Mani vēl ir godkāre.

-   Vai, ļaudams sadegt neizsakāmi vērtīgu grāmatu kolekcijai, jūs palielināsiet izredzes kļūt par pāvestu?

-    Tikai daži kardināli konklāvā par to zinās. Un lielāka daļa būs priecīgi par notikušo. Viņiem taps zināms, ka starptautisku mākslas darbu zagļu banda ielauzusies bibliotēkā nozagt manuskriptus, pievārējusi mūkus un sargus un šķitusi neapturama. Savā alkatībā ļaundari zaudējuši piesardzību un nometuši cigareti; papīri aizdegušies, un bibliotēka gājusi bojā. Bandas locekļi nav paguvuši izkļūt no uguns un sadeguši teju līdz nepazīšanai.

-     Un mēs tad būtu tā starptautiskā mākslas darbu zagļu banda? ,

-   Kā tad ne? Virs, ko Ņujorkā meklē par slepkavību, datorspe- ciālists, kas spētu deaktivizēt mūsu drošības sistēmas. Viduslaiku zinātniece ar vāji slēptu naidu pret Baznīcu. Un kaunā kritusi izsoļu nama darbiniece, kas apzagusi kolekciju, kura tai bija jānovērtē. Jūs ieradāties šeit no brīvas gribas, sekojot paši savu pierādījumu pēdām.

-   Ja reiz jūsu mērķis bija atgādāt mūs šurp, jūs izrādījāt stipri lielu dedzību mūs nogalināt.

-   Es ļoti steidzos. Mani kolēģi būtu jus nonāvējuši Ņujorkā, ja vien tas būtu izdevies. Ari Parīzē, Briselē vai Strasbūrā tas varēja notikt. Bet jūs allaž pamanijāties aizbēgt. Es sāku domāt, kā jums veiksies cīņā ar spēkiem, kas būtu daudz dižāki. Es lūdzu Dievu, lai nodod jūs manā varā. Visbeidzot man atausa gaisma. Viņš ir parādījis jums ceļu šurp, lai atgādātu man grāmatu un sasniegtu manu mērķi. Viņa mērķi. Nudien, Viņa ceļi ir neizdibināmi.

Vecais vīrs izņēma no mēteļa kabatas cigared un aizdedzināja. Sejā ielija nostalģijas pilns smaids, un viņš ievilka dūmu. - Atmetu pirms piecpadsmit gadiem. Ārsts teica, ka tās mani nogalināšot.

-    Ir tikai viena aizķeršanās, - Emilija sacīja. - Jūs neesat atraduši īsto grāmatu.

-    Kur ir pārējās grāmatas?

Allaž viena un tā pati balss. Allaž vieni un tie paši jautājumi. Es alku atbildēt, bet nevarēju. Mani nospieda drausmīgs svars, tas mala manu izmocīto ķermeni, žņaudza ciet plaušas un lieca kaulus, līdz tie lūza.

-    Es nezinu.

Es neko nezināju. Nezināju, kur atrodos. Cik ilgi tur jau atrados. Kas mani bija sagūstījis, un kā šie cilvēki tikuši pie grāmatas. Maisaudekla kapucē maņas uztvēra vienīgi ķēžu džinksto- ņu, mikla akmens un degoša piķa smārdu un nebeidzamu jautājumu straumi, uz kuriem es nezināju atbildes.

Vienu gan es zināju - es biju kails un piesiets pie koka rāmja kā pergaments, kas izstiepts, lai nožūtu. Man uz vēdera bija uzlikts plakans dēlis, ko spieda lejup arvien smagāks akmeņu blāķis. Tas bija smalki izdomāts, atbilstošs sods - es biju nodevies tintes, svina un papīra saspiešanai presē un tagad pats biju pakļuvis zem preses. Es prātoju, vai tas ir Fusta pirksts.

-   Cilvēki runā par jauno mākslu, ko esi atklājis. Vai tā tu biji to iecerējis? Kā instrumentu ķeceriem?

-   Es gribēju pilnveidot pasauli. - Man tas tolaik bija šķitis tik neaptverami svarīgi, ka es degu nepacietība sasniegt savu mērķi. Bet tagad tas izklausījās pārāk vārgi.

-   Vai tu raudzīji sagraut Baznīcu?

-    Nē, to stiprināt.

-   Izsaukt tumsas spēkus?

-    Izplatīt patiesību.

Inkvizitors noliecās man pāri. Es to zināju, jo saodu sīpolus viņa dvašā. Kaklu apvējoja pūsmiņa - viņš pavēcināja kaut ko man virs galvas. Vai tā bija grāmata?

-   Vai šī tev ir patiesība? Visellišķīgākie meli, neķītrākie apmelojumi, kādus vien Sātans izplatījis! Pat uzlūkot šo grāmatu būtu nāves grēks.

Man dega krūtis. - Es neesmu iespiedis šo grāmatu, - es iz- gārdzu.

Viņš manī neklausījās. Viņš nekad mani neklausījās. Mocību sāpes var salauzt cilvēka ķermeni, taču viņa dvēseli drīzāk sagraus veltigums. Jautājumi nemainījās, un atbildēm neviens neticēja.

-   Cik tu iespiedi?

-    Trīsdesmit, - es ierunājos dedzīgi, gandrīz pateicīgs par iespēju atbildēt uz jautājumu. - Viņš teica, ka esot trīsdesmit.

-   Vienu kopā ar neķītru zīmīti nosūtīja arhibīskapam. Citu atrada uz Svētā Kvintina baznīcas kāpnēm, tā bija uz mata tāda pati. Vai tas ir velna darbs?

-    Mana māksla! - es izgrūdu.

-    Tad tu atzīsties?

Mani sagrāba panika. Vai es biju atzinies? Es pūlējos paskaidrot, es spiedu dēli augšup, lai ievilktu plaušās gaisu, bet izmocīju vienīgi aizžņaugtu rūcienu. Tad es atjautu, cik tas smieklīgi izskatās, un norimu. Es jau biju nolemts, un vel lielāku grēku nastu nevarēju sev uzkraut. Šeit es nomiršu.

-Te tu nenomirsi. - Es izdzirdēju drūmus smieklus.

Laikam gan biju izrunājis domas balsi.

-     Izdibinājuši visu, ko vēlējāmies, mēs sadedzināsim tevi Maincā kā ķeceri.

Man paspruka īsa nopūta, gluži vai mana beidzamā dvaša. Biju allažiņ paredzējis, ka šādu galu es beigu beigās atradīšu - par spīti mācībai, ko tēvs bija centies man iedauzīt todien Frankfurtē. Es nomiršu kā ķeceris, kā naudas viltotājs.

Bet pat tāds liktenis neatturēja mani no iesmiešanās - spalgi, kladzinoši, teju vājprātīgi, gluži kā atvadoties no savas sapuvušās dvēseles. Pusi savas dzīves es pavadīju nāves bailēs no degšanas elles ugunīs par nāves grēkiem, ko biju pastrādājis pret miesu un dabu. Bet tagad es degšu ugunīs par grāmatu, ko nebiju iespiedis. Jādomā, ka tā savā ziņā bija taisnibas uzvara.

Smiekli inkvizitoram aizdeva dusmas. Viņš uzsauca saviem palīgiem. Dzirdēju nočirkstam akmeni un krakšķi, ielūstot divām ribām, kad svars uz krūtim vairojās.

Sāpes parņēma mani, un es nogrimu aizmirstībā.

Vienu acumirkli Nevado stāvēja ka pārakmeņojies. Tad viņš paspraucās visiem garām un ātriem, platiem soļiem piegāja pie plauktiem zāles tālākajā galā. Šāvējs, kas stāvēja pie durvīm, panāca dažus sprīžus tuvāk.

Nevado pacēla bestiāriju. - Vai ši bija tā grāmata, kuru jūs atvedāt?

Niks neatbildēja. Viņam bija briesmīga nojauta, ka nekas vairs nevar viņus glābt. Visaptverošais benzīna un tabakas dūmu smārds uzdzina nelabumu.

Kardināls atvēra vāku. Pietika ar vienu skatienu.

-Tā nav īstā. Šis ir parasts bestiārijs. - Viņš pastūma gramatu sāņus un, savilcis niknā grimasē vaskam līdzīgo seju, pagriezās pret Džilianu. - Tu man soliji, ka viņi atvedīs Liber Bonasi.

-    Tajā ir pēcvārds, - Džiliana stomījās. - Tur pieminēts otrs bestiārijs. Tā mēs par to uzzinājām. Tas mūs atveda te.

-   Tā mums neder. - Nevado atslīga pret plauktu, šķietami nemanīdams, ka cigarete šūpojas dažu collu attāluma no cieši kopā saspiestajām grāmatām. Niks to teju neievēroja. Kardināla vārdi atbalsojās viņa prata kā šāviens. Tu man solīji. Viņš pagriezās pret Džilianu.

-   Tu pateici viņiem, ka mēs te ieradīsimies?

-   Protams, ne. - Viņa pacēla roku un sāka vīt ap pirkstu matu sprogu. - Es viņam pastāstīju, ka Parīzē atrastā grāmata ir tieši tā, kuru viņš meklē. Man nekas cits neatlika. Viņš noteikti pado- maja, ka paņemsiet to līdzi, ja viņš jūs iemānīs te.

Sieviete lūkojās Nikam acīs, it kā lūgdamās, lai viņš notic šiem vārdiem. Niks gribēja ticēt, un tas jau gandrīz bija izdevies, kad klusi ierunājās Emilija:

-    Un jūsu zīmīte? Norādījumi, kā ielauzties pilī?

-   Par to es neko nezinu. Kad mani sagūstīja, atrada arī tos papīrus. Viņš tos nolika tur, kur tu varētu atrast. - Džiliana pamanīja Nika sejas izteiksmi. - Kas noticis?

-    Vai tu zini, kur viņš papīrus noslēpa?

Džiliana cieši lūkojās viņā. Niks šo skatienu pazina, bija to agrāk redzējis. Nonākot nelaimē, cilvēks meklē vajadzīgo, piemērotāko atbildi. Viņa jau grasījas runāt, bet tad pārdomāja.

-    Viņš paslēpa tos tualetes papīra rullī, - Niks paskaidroja. - Vai to viņam izstāstīji tu?

Džiliana padevās. Arī to viņš bija piedzīvojis jau agrāk. - Es citādi nevarēju rīkoties, Nik. Ja es būtu atteikusies, viņš mani nogalinātu.

-   Ko, tavuprāt, viņš izdarītu ar mums, ja noķertu un uzzinātu, ka mums nav viņa meklētās grāmatas? Atzītu, ka tas ir pārpratums un palaistu vaļā?

Galva plīsa vai pušu, un acis smeldza, vien paskatoties uz Džilianu. Bija sajuta, ka viss augums pārverties akmenī.

-    Pietiek! - Nevado pagriezās. Viņa seja bija ietinusies pusiz- smēķētās cigaretes dūmos. Viņš uzsauca dažus vārdus itāliski sargam pie durvīm. - Es esmu nolēmis…

Džiliana bez brīdinājuma metās viņam virsū. Iekams sargs paguva reaģēt, viņa bija izrāvusi cigareti kardinālam no mutes un iesviedusi grāmatplauktā. Ar benzīnu piesūcinātais papīrs kāri uzsūca liesmas, it kā būtu piecsimt gadu gaidījis tādu galu.

-Nē!

Nevado šķita pārdomājis, taču bija pārāk vēlu. Viņš pieskrēja pie plaukta, rāva degošos papīrus uz grīdas, drudžaini mīdams tos ar kājām. No durvīm atvējojusi brāzma pacēla dažas lapas un ielidināja augstu plauktos, kur liesmas nebija sasniedzamas. Arī Nevado mēteļa apmale aizsvilās.

Visa siena gluži vai uzsprāga ugunīs.

84

Dūmi sabiezēja aizvien vairāk, un Niks tikai ar pūlēm caur tiem saskatīja Nevado, kurš skrēja uz durvju pusi. Viņš mēģināja sekot, bet ložu krusa šos centienus gandrīz tūdaļ apturēja. Glābdamies viņš metās uz grīdas, norāva Emiliju līdzi un aizsedza viņu ar savu augumu. Pacēlis acis, Niks vēl paguva ieraudzīt durvis - tās aizcirtās.

Kur palikusi Džiliana? Viņš raudzījās visriņķī cauri melnajiem dūmiem, kas plūda no degošajām grāmatam, bet velti. Vai Nevado bija paķēris viņu līdzi? Vai viņiem bijusi tāda vienošanās?

Tad viņš pamanīja, ka Džiliana netālu no plauktiem paslēju- sies uz rokām un pūlas aizrāpot nostāk. Viņai virsū bira karstu pelnu un oglīšu lietus, kas saritinājās kā ziedlapiņas uz muguras. Taču Džiliana tādēļ nekustējās vēl ātrāk. Viņa nespēja - kāja, kas vilkās pa grīdu, atstāja tumšu asiņu sliedi. Nevado atvadu dāvana.

Niks pietraucās klāt, satvēra draudzeni aiz padusēm un izvilka viņu istabas vidū. Emilija noplēsa sev svītera piedurkni un aptina Džilianai ap kaju kā žņaugu. Viņas seja bija nobālējusi šokā.

-   Piedod, - viņa čukstēja. - Lūdzu, piedod, Nik!

Nebija laika. Liesmas jau sāka izplatīties uz zāles malām. Telpu pildīja dūmi. Niks izņēma no kabatas cimdus un vienu pasniedza Emilijai.

-    Pieliec priekšā sejai.

Elpodams caur samirkušo vilnu, Niks piesteidzās pie durvīm. Tās bija gludas, lidzenas, un nemanīja ne slēdzeni, ne rokturi.

Vai tad jūs iedomājāties, ka esam tā aizkavējušies viduslaikos, ka pat neprotam aizslēgt durvis?

Niks sirdīgi iespēra pa durvīm, bet tās pat neiečīkstējās. Tikai pēda iesāpējās. Piespiedis plaukstas, viņš sataustīja gludenu, cietu metāla virsmu. Durvis sadegs krietni vēlāk par viņiem.

Viņš skriešus atgriezās pie Emilijas un Džilianas. - Man ir slikti jaunumi.

Piespiedusi cimdu pie sejas, Emilija rādīja augšup, kur starp sijām vērpās biezi dūmu mutuļi. Viņa atrāva cimdu, lai aši nobērtu:

-   Dumi plūst ārā. - Ievilkusi elpu caur cimdu, viņa turpināja: -Tur noteikti ir atvere. Jumtā.

Vai tiešām? Niks šaubījās. Taču cita ceļa nebija. Viņš vērās augšup uz plauktiem, kas kā milzu kāpnes slējās gar augsto sienu. Tos savā starpā saistīja citas kāpnes un galerijas. Tiesa, dažas jau bija bīstami tuvu liesmu jūrai, kas pamazām lenca telpu. Ja arī izdotos uzrāpties augšā, viņi var attapties iesprostoti.

Tik un tā - ir jāmēģina, Niks sev iegalvoja. Viņš aplika roku Džilianai ap pleciem, pieslēja viņu kājās un virzījās uz kāpņu pusi.

Vēsais gaiss pagalmā nāca kā žēlastība. Nevado nometās ceļos sniegā, lai nodzēstu vēl pēdējās oglītes, kas kvēloja mēteļa apakšmalā, un atvēsinātu uguns apsvilinātās kājas. Ugo nedroši lūkojās viņā.

-   Vai mums vajadzētu nodzēst uguni? - viņš jautāja.

Nevado atskatījās. Pilī valdošā pekle ārpusē praktiski nebija

samanāma. Torņa logi jau sen bija aizdarīti. Vienīgais, kas liecināja par notiekošo, bija dūmu smarža, kas šajā sniegainajā naktī šķita gandrīz vai mierinoša. Dūmu mutuliši, kas izplūda no jumta, tumsa nebija redzami.

-   Vai jums nekas nekaiš, monsiņjor?

Tanī bridi Nevado aptvēra, ka dreb pie visām miesām. Šādi nevajadzēja notikt - sasteigti, pavirši, nesavaldīgi, turklāt pavesta Pija rīkojums palika neizpildīts. Laikam redzot, kā deg tāds lērums grāmatu - lai ari neapšaubāmi ļaunu -, viņš bija satriekts vairāk, nekā domāts.

Taču Dieva Tā Kunga ceļa ir neizdibināmi. Kardināls nodomāja, ka varbūt tas ir viegls sods, brīdinājums lepnībai, jo tikai Dievs ir pilnīgs. Viņa plāns galu galā tomēr izdosies.

Viņš pagriezās pret Ugo. - Iedod man ieroci.

Ugo izbrīnījās, taču pasniedza pistoli, ne vārda nebildis. Nevado pasvārstīja to saujā. Tā bija krietni mazāka par ieročiem, ar kuriem viņš bija šāvis jaunībā, kad aizsargājās no republikāņu bandam, kas klejoja mežos ap viņa tēva baznīcu Andalūzijā. Taču mehānisms bija tāds pats. Viņš pārbaudīja aptveri un droši- bas slēgu.

-   Topi svētīts!

Viņš ielaida divas lodes Ugo krūtis. Itālietis bez skaņas sabruka, un asinis sūcās sniegā kā tinte.

Viņi pārvarēja sargu pretestību un nebija apturami. Diemžēl tāds iznākums bija nepieciešams. Neviens nevarētu viņam kaut ko pārmest.

Drošības pēc Nevado iešāva mirušajam vēlreiz un nometa ieroci sniegā blakus galvenajam pils tornim. Izmeklētājiem bus ļauts izdarīt tādus secinājumus, kadi tiem tik. Viņš aizsteidzās uz staļļiem, kur gaidīja automašīna.

Torņa tālākā siena bija vienās ugunīs, un tur atradās vienīgi daži plaukti, kas vēl nebija pilnībā sadeguši. Aina līdzinājās krāsainam vitrāžas logam, ko caurauž svina dzīslojums. Uguns iesūca sevī gaisu un pārvērtā zāli par milzīgu krāsni. Niks atradās otrā telpas galā un bija izmeties tenisa kreklā, kas vienalga bija piesūcies sviedriem. Pletkrekls bija apsiets Džilianai ap kāju, piesienot šinu, ko viņi bija steigšus pagatavojuši no diviem grāmatplauktu dēlīšiem. Izmisīgi turēdamās pie plauktiem, viņa kliboja pa galeriju.

Tiltiņš bija no metāla, un kājas mina čuguna plātni ar caurumiņiem. Paraugoties lejup, varēja saprast, cik tālu nāksies krist. Šis ceļš ugunīs nesadegs, bet izceps viņus kā uz pannas. Niks jau juta pakāpienus karstam zem apavu zolēm. Pagaidām akmens stabi bija aizkavējuši liesmu izplatīšanos šajā bibliotēkas pusē, taču tas bija tikai laika jautājums. Zālē puteņoja dūmu un svilstoša gaisa straumju nestas degoša papīra driskas.

Bibliotēkas arhitekts nebija atvieglojis viņu uzdevumu - kāpnes bija novietotas katras galerijas otrā galā -, tāpēc nācās skriet cauri katram līmenim, lai uzkāptu augstāk. Tas Nikam atgādināja primitīvas videospēles, kurās bija jāsasniedz virsotne, kamēr gorilla apmētā varoni ar banāniem un ugunsbumbām. Diemžēl šoreiz ugunsbumbas bija pārāk īstas.

Uz kāpnēm gāja visgrūtāk. Emilija kāpa pirmā, tad nogūlās uz vēdera un pasniedza roku, kamēr Niks atbalstīja Džilianu aiz gurniem, lai neļautu viņai nokrist. Džiliana mēģināja atvieglot uzdevumu, ar rokam pievelkoties augšup pa pakāpieniem, taču no dūmiem, sāpēm un asiņu zuduma viņai reiba galva.

Vienreiz viņa paslīdēja, nepaguva pieķerties margām un gandrīz nogāzās atmuguriski pāri malai. Niks turēja viņu stingri un paguva uzraut atpakaļ.

- Atstājiet mani! - Džiliana pasniedzās un noglāstīja viņa vaigu. - Glābieties paši.

Ja tiešām būtu kaut niecīgas izredzes pašam izglābties, Niks varbūt padotos kārdinājumam. Taču viņš tikai uzmeta sievieti plecos un kāpa. Viņa nepretojās.

Emilija uzsauca Nikam, taču uguns rēkoņa noslāpēja balsi. Viņa nemēģināja atkārtot, tikai norādīja lejup. Uguns sāka laizīties ap stabiem, un kāras liesmas šaudījās gar plauktiem tieši apakšā.

Tā bija skriešanās uz dzīvību vai nāvi. Viņi nostādīja Džilianu sev pa vidu un tenteriski vilka pa celiņu uz nākamajām kāpnēm. Dūmi cēlās visapkārt, sūcās cauri celiņa caurumiņiem kā indīga gāze. Nikam sūrstēja plaušas un ādu kaitēja dzeļošs karstums.

Visbeidzot viņi nonāca uz paša augšējā balkona. Palūkojoties lejup, Nikam radās iespaids, ka viņš stāv liesmu kolonnas virsotnē. Dūmi iekrāsoja liesmas nespodras, asiņaini sarkanas - augšā tie bija tik biezi, ka gandrīz neko nevarēja redzēt.

Taču Emilijai bija taisnība - dūmi tik tiešām tiecās augšup. Miegdams asarām pieplūdušās acis, Niks ieraudzīja jumtā tumšu atveri. Tā atradās pārāk augstu un arī no plauktiem nebija aizsniedzama.

- Pagaidiet tepat.

Niks nometās uz grīdas un līda pa tiltiņu četrrāpus. Karstais metāls apdedzināja rokas - viņš paķēra divas grāmatas un izmantoja tās kā virtuves cimdus. Plauktu rindas galā, iebāzts aiz kolonnas, putekļus krāja vecs skolas rakstāmgalds - droši vien tādēļ, lai tam, kurš uzkāpis tik augstu, nebūtu jānes visas paņemtās grāmatas leja. Niks satvēra rakstāmgaldu un, aizvēris acis, lai tajās nekostu dūmi, vilka pa tiltiņu atpakaļ. Grāmatas gāzās no plauktiem, rakstāmgalds reiz pat sašķiebās un iesprūda pie margām, un to atsvabināja vienīgi izmisīgs rāviens.

Tikai tad, kad Emilija uzlika roku uz muguras, Niks attapa, ka ir nonācis galā. Viņa tūliņ saprata, ko Niks izdomājis, uztrau- sās uz rakstāmgalda, pacēla rokas un sniedzās pret jumta lodziņu, taču tas tomēr bija pārāk augstu. Niks stingri apvija rokas viņai ap kājām un pacēla.

Emilija salīgojās, un vienu baisu mirkli Niks nobijās, ka sieviete gāzīsies pāri margām un paraus viņu sev līdzi. Bet tad viņa iztaisnojās un abām rokām satvēra jumta atveres malas. Augums palēnam vilkās augšup. Kad Emilija nozuda skatienam, Niks uz- stūma augšup Džilianu un pēc tam rāpās pats. Galva izslējās cauri lūkai vēsajā gaisā. Viņš dziļi ieelpoja un momentāni aizrijas ar dūmiem, kas plūda no atveres. Niks paraudzījās apkārt.

Viņi bija izkāpuši atkusni. Uguns kausēja sniegu uz jumta, un tas straumītēm tecēja uz akmens celiņa, kur viņi stāvēja. Viņš ie- trausa saujā mazliet sniega, lai izskalotu acis, un juta, ka tas ir silts. Peļķītes sāka kūpēt.

Niks atstāja Džilianu pie Emilijas un, brizdams pa kūstošo sniegu, skraidīja gar torņa jumta malām. Viņš lūkojās uz sienām cerībā atrast kādas ugunsdzēsības kāpnes vai pat izvirzītus ķieģeļus, pie kā varētu pieķerties. Bet lejupceļa nebija.

Ūdens uz jumta sāka mest burbuļus. Viņš ar šausmām atskārta, ka izkūst ne tikai sniegs - arī svins kausējās uz jumta un tecēja pārblīvētajās notekrenēs. Necik ilgi, un jumts iegāzīsies. Cenšoties pasargāt Džilianu no izkausētā metāla upītes, Niks aizvēla viņu līdz balustrādei. Tad viņš piespieda Emiliju sev klāt, bet neko neteica. Te vārdi bija lieki.

Ausīs iedārdējās pulsējoša skaņa, dunošs troksnis auga augumā, līdz pilnībā nomāca degošās bibliotēkas rēkoņu. Debesīs virs galvas uzradās apžilbinoši balta gaisma, kas pārslīdēja pari kā pastardienas acs.

Es biju tuvu nāvei. Slogs man virsū bija tik milzīgs, ka es baidījos - tas var pāršķelt man ādu un pārspiest sirdi. Man šķita, ka visas manas asinis iespiestas galvā un uzbildinājušas to kā pūsli. Biju novietots uz svariem, precīziem kā vissmalkākie zeltkaļa instrumenti. Vienā svaru kausā bija akmeņi, otrā - mana dzīvība. Ja pirmajā kausā piemestu kaut vienu monētu, mani nospiestu aizmirstībā.

-    Ko nozīmē otrs bestiārijs, ko mēs atradām tavā mājā?

Jautājumi nemitējās. Nasta uz krūtīm jau sen bija laupījusi

man runas spējas. Tomēr man bija jāizpaužas, tādēļ es rūcu, gārdzu un vervelēju nesaprotamas skaņas, lai pārliecinātu mocītājus, ka cenšos. Ja es gulēju kluss, man krāva virsū akmeņus.

-    Kas vēl tev palīdzēja?

Es nebildu ne vārda. Lai cik nežēlīgi spīdzināts, es ne reizi neatbildēju uz šo jautājumu.

Mana klusēšana inkvizitoru neiepriecināja. Dzirdēju pazīstamo šausminošo pavēli: - Alium. Vēl vienu!

Paklausīgi soļi. Akmens šņirksti.

Un būkšķis. Slāpēti kliedzieni, kas piepeši kļuva skaļāki. Ieplūda svaigs gaiss. Klaudzoņa, aizripojot nomestam akmenim. Vai dēlis, kas mani spieda, bija pārlūzis un nogrūdis nastu no krūtīm? Tā man nelikās. Vai esmu jau izlaidis garu?

Es mēģināju sakļausit, ko apkārt runā. Tik ilgi dzirdot vienīgi inkvizitora balsi, jebkura jauna, nedzirdēta balss bija kā vēss strautiņš okeānā.

-   Uz karstām pēdām izbeidziet! - kāds rīkoja. - Noņemiet akmeņus!

-   Te ir arhibīskapa pils! Jums šeit nav varas, bīskap.

-    Es esmu kardināls, - jaunā, bet vienlaikus pazīstamā balss izlaboja. - Es šai pasaulē kāpju augšup. Bet jūs kritīsiet kā viens no šiem akmeņiem ļoti dziļā aka, ja šai paša mirklī neatsvabinā- siet manu draugu.

-   Šis virs ir ķeceris.

-    Viņš ir patiesāks Dieva kalps, nekā tu jebkad būsi.

Iestājās klusums, ko pildīja ceriba - vēl mokošāka nekā visas

pārciestās mokas. Bet tad, lai slavēts Dievs, es dzirdēju, ka man no krūtīm noceļ akmeni. Es pūlējos ievilkt elpu un jutu, ka krūtis par mata tiesu paceļas augstāk.

-   Ātrāk! - kardināls steidzināja. - Ja viņš tagad izlaidīs garu, tu pats gulsies viņa vietā.

Akmeņu tērcīte pārvērtās lavīnā, kas bira uz gridas kā tornis, kurš nogāzts līdz. pat pamatiem. Šķembas atlēkdamas dzalkstīja man vaigu, bet es to gandrīz nejutu.

Dēlis nocēlās man no krūtīm kā atvērtas durvis. Gar auklām, kas bija apsietas man ap kaklu, taustījās pirksti, lūkodami atraisīt mezglus.

Mani apžilbināja spoža gaisma - kā rīta saule pie Reinas. Tā veidoja nimbu ap cilvēku, kurš lūkojās mani. Pat šādā cietsirdības kambari viņš jaudāja izmocit kaut ko Iidzlgu savam parastajam smaidam, lai gan vaigs bija rūpju izvagots.

-    Patiesi, tu esi gaužām neparasts vīrs.

Automašīnas pakaļējie riteņi atkal saslidēja līkumā. Nevado saprata, ka brauc pārāk ātri. Ceļš locījās un līkumoja cauri mežam, stāvi pagriezieni mijās ar apledojušām, koku ieskautam taisnēm. Lukturu gaismā pasaule kļuva par koku un sniegu izrobotu tuneli. Viņš ne uz brīdi neatrāva acis no ceļa.

Tas pamazām iztaisnojās, un vecais virs mazliet atslāba. Maineas šoseja bija slēgta, taču viņa kuteris bija pietauvots Obervinte- ras piestātnē. Līdz rītausmai viņš bus Frankfurtē, tad ar ātrvilcienu dosies uz Bāzeli pie drauga, kurš apzvērēs, ka kardināls divas dienas nav pametis Šveici. Piezvanīs policija, un viņš negribīgi ziņos Vatikānam šausmīgās ziņas.

Attapis, ka domas aizklīdušas sāņus, Nevado atkal pievērsās ceļam. Automašīna tuvojās līkumam, kur lavīna ceļa malā bija nolauzusi visus kokus. Tādējādi pils bija labi saskatāma.

Nevado piespieda bremzes, un automašīna, viegli drebēdama, apstājās. Viņš lūkojās uz ieleju. Plašs dūmu mākonis aizplīvuroja zvaigznes, un cauri jumta lūkām, ko viņš bija atstājis vaļā, lai uzpūstu uguni, kvēloja sarkanas liesmas. Smaidīdams viņš pūlējās apvaldīt straujo elpu. Darbs bija izdevies.

Debesīs kā eņģelis pārslīdēja spoža balta gaisma. Automašīna viscaur nodrebēja, kad tai kaut kas pārlidoja pāri. Kas tur bija? Vai viņš pamanīts? Piepeši Nevado vairs nebija drošs par plāna izdošanos.

Panikas sagrābts, viņš nospieda akseleratora pedāli. Pārāk stipri. Riteņi griezās uz vietas, neapmierināti gaudodami un izsvaidīdami sniegu. Viņš vairākas reizes spēcīgi pastūma pedāli un pūlējās savaldīt grabošo atrumpārslēgu. Riteņi iekaucās un ieķērās sasalušajā zemē. Automašīna rāvās uz priekšu. Prožektora gaismas apžilbināts, Nevado pamanīja līkumu tikai tad, kad bija par vēlu. Kardināls mēģināja pagriezt stūri un spēji mina pedāli, domādams, ka tas ir bremžu pedālis. Taču izrādījās, ka tas joprojām ir nospiestais akselerators.

Ceļa malā nebija ne aizsargbarjeru, ne koku, kas apturētu kritienu. Automašīna pāršāvās pāri kraujai un lidoja taisni aizā. Pēdējais, ko Nevado redzēja, bija automašīnas lukturu gaismas at- spīdumi sniegā, divi paralēli stari, kas steidzās pretim kā atriebīga Dieva acis. Viņš iekliedzās.

Aizas dienvidu nogāzē starp kokiem uzplaiksnīja neliels uguns mākonītis. Tas īsu sprīdi kvēloja kā papīra bumbiņa, bet tad nodzisa, uz neskartās sniega kartas atstādams melnu traipu.

Niks aizsedza seju, sargādamies no prožektoru gaismas, un paraudzījās debesīs. Cauri sakulta sniega pārslām varēja redzēt helikoptera lāpstiņas, kas ka milzīgas šķēres griezās milzu ātrumā. Ievizējās stikla kupols, atslīdēja vaļā durvis, un atklājās gaišs četrstūris. Tajā kāds stāvēja un lūkojās uz trijotni. Niks mežonīgi vēcināja roku un sauca palīgā. Rotora rēkoņa noslāpēja kliedzienus un iegremdēja viņus tumsā.

Taču kāds laikam bija viņu redzējis. No lidaparāta kā čūska nolaidās trose. Pēc brīža viņš ieraudzīja, ka lejup gluži kā zirneklis nolaižas cilvēks. Tas noslīdēja uz jumta un gāzelēdamies tuvojās Nikam. Viņam mugurā bija zaļš kombinezons, kādu varētu valkāt armijnieki, taču seja bija paslēpta zem milzīgas ķiveres.

Niks norādīja uz Džilianu, kas gulēja aiz balustrades. Cauri pārsējiem bija izsūkušās asinis, kas satecējušas lāmās viņai apkārt. Vīrietis kombinezonā pavicināja uz augšu paslietu īkšķi. Viņš kopā ar Niku nostādīja Džilianu stāvus un iesēdināja alpīnistu sēdeklitī.

Emilija salika plaukstas kopā un uzsauca viņam ausī: - Kas tie tādi ir?

Niks paraustīja plecus. Prožektoru gaisma žilbināja acis un neļāva saskatīt uz helikoptera sāniem kādas atšķirības zīmes. Viņam pat iešāvās prātā, ka de varētu būt Nevado vīri, kas aizvedīs Džilianu un atstās viņu sadegam jumta korē. Taču pēc minūtes, kas šķita ka mūžība, Niks ieraudzīja zirnekļcilvēku atkal laižamies lejup pa savu pavedienu. Šoreiz viņš bija paķēris līdzi divus alpinistu sēdekļus un ausu aizbāžņus. Niks ar Emiliju piesprādzējās sēdekļos un tika pacelti augšup. No brūkošā jumta izšāvās liesmu izvirdumi. Šķita, ka viņi lido virs vulkānā.

Kad viņi sasniedza helikopteru, rotora troksnis atsākās ar jaunu spēku. Pat gaiss šķita pretojamies viņu izglābšanai un kā milzu nasta spieda plecus un nelaida tuvāk lidaparātam. Trose svaidījās, taču durvīs jau gaidīja stipras rokas, kas ievilka Niku helikopterā.

Dziļuma, uz nestuvēm piesprādzēta, gulēja Džiliana. Mediķis ievietoja viņai rokā katetru un uzlika uz sejas skābekļa masku. Viņas seja bija nozilējusi no šoka, taču Niks pamanīja, ka maska no iekšpuses viegli aizsvīst. Viņa elpoja.

Viņš juta pieskārienu plecam un pagriezās. Uz soliņa iepretim sēdēja divi vīri - viens satraukts un mazliet saviebies, otrs drūmi smaidīja. Divi vīri, kurus Niks nemūžam nebūtu cerejis te ieraudzit.

85

Es gulēju kādā iebraucamajā vietā - pat nezinu, kur tā bija. Cietajā gultā bija maz cisu, kas remdētu manus locekļus, taču pēc pārciestajām mocībām ta man šķita kā dūnu maiss. Enejs turēja man pie lūpām kausu ar ūdeni. Es tikai ar grūtibām varēju iedzert - puse izšļakstījās man uz tunikas.

-   Vai tu no tiesas esi kardināls?

Viņš pielika pirkstu pie lūpām, lai gan neviens šā vai tā nevarēja mūsos noklausīties. - Drīz būšu. Bet to šie muļķi vēl nezina.

-    Paldies tev.

-   Tu reiz izglābi manu dzīvību. Tagad parāds ir nomaksāts.

Viņš paķēra grāmatu, ko bija atņēmis inkvizitoram, un brīdi

lasīja klusēdams. Spožums viņa acis vērtas pelēks.

-   Kā to atrada? - es vaicāju. No pratināšanas biju secinājis, ka grāmata, kas aizkritusi aiz manas gultas, nav atrasta. Ja būtu atrasta, tad manis vairs nebutu dzīvajos.

-Tā bija atstāta uz katedrāles kāpnēm, domāta arhibīskapam. Viņš bija redzējis tavas Bībeles lapas un pazina tavu mākslu. Viņš acumirklī atjauta, ka tas ir tavs darbs. - Enejs pievērsa man skatienu, kas šķita caururbjam dvēseli. - Tā ir?

-   Tā bija izgatavota manā mājā un ar maniem instrumentiem.

-    Bet to neiespiedi tu?

Es paskurināju galvu. - Netaujā, kurš tas bija.

Tāds lūgums nebija saprātīgs, un Enejam tas aizdeva dusmas. Tomēr pēc brīža tās pārgāja, un viņa seja parādījās gurda samierināšanās ar likteni.

-   Ja tu spēji turēt mēli aiz zobiem zem tada spiediena, es neat- ļaušos gūt labumu no musu draudzības, lai izdabūtu no tevis atzīšanos. Mēs noskaidrosim paši.

Es atcerējos Drahu, viņa mainīgo raksturu un nepastāvīgās simpātijās. Ja vien bija kāds virs, kurš prata izgaist, tad tas bija viņš.

-   Tu viņu nemūžam neatradīsi.

-    Būs jāatrod. Daudzi Baznīcas kalpotāji viņu sauc par visbīstamāko ķeceri kopš Jana Husa laikiem; rasi, vēl bīstamāku. Huss vismaz rakstīja savus musinājumus ar roku. - Viņš nolika grāmatu sāņus. - Vai atmini, ko tev sacīju Frankfurtē? Tava māksla spēj uzrunāt cilvēku sirdis. Šī grāmata ir kā sērgas perēklis; ar tavas mākslas palīdzību tā spētu izplatīt ķecerības mēri vēl tālāk un dziļāk nekā agrākos laikos. Tā saplosītu kristīgo pasauli gabalos.

-   Vai arī saliedētu ciešāk. - Es paslējos augšup un satvēru viņu aiz rokas. - Tas, ko esmu atklājis, nevar tikt atsaukts. Tu neiznīdēsi ķecerību, izskauzdams manu mākslu. Tā ir instruments.

Laikam man bija jāuzmanās, jo es nebiju apjautis savas mākslas milzīgo varu, taču tā tomēr ir tikai instruments. Lapā iespiež vārdus, taču tos saliek kopā cilvēks. Labāk apkarot šo viru domas, nevis viņu lietotos instrumentus.

Mana vārgā balss dzisa, un es redzēju Eneju apstiprinoši mājam ar galvu.

-   Tieši tālab mums tā jāaizsargā. - Viņš ieslidināja grāmatu ādas somā un aizsēja to. - Mēs izravēsim šo ļaunumu, no- slaucisim to no zemes virsas. Mēs atradīsim viru, kas to pa- strādaja, un izdeldēsim viņa vārdu no vēstures lappusēm. Es pielikšu visas pūles, lai tevi sargātu. Kā redzi, man ir sava ietekme… Un tu par to vairs nevienam neieminēsies ne pušplēsta vārdiņa.

Pirmo un pēdējo reizi es dzirdēju viņu runājam tik nopietni. Tas ļāva uz brīdi saskatīt Eneja iekšējo spēku, kas viņu bija uznesis tik augstu.

-   Bet, par tevi runājot… Manuprāt, tu esi pelnījis labāku attieksmi nekā tādu, ko izrādījuši tavi draugi. Raudzīšu, kas te darāms.

Viņš pasniedzās pie galdiņa līdzās gultai un iespieda man rokās grāmatu. Es uz mirkli nobijos, ka tā ir Kaspara grāmata, un nodrebēju. Bet tad attapu, ka tas ir mans bestiārijs, kam pēdējā lapā vēl aizvien ielīmēta spēļu kārts. Abas grāmatas varēja viegli sajaukt.

-   Tā atradās pie inkvizitora, - Enejs paskaidroja. - Es to atdodu tev. Drīz papūlēšos atgūt kaut daļu tava īpašuma. - Viņš skopi pasmaidīja. - Lai gan tu drīzumā uzzināsi, ka Baznīca nav tavs vienīgais ienaidnieks.

Niks ielūkojās vīros, kurus viņš vismazāk bija cerejis ieraudzīt savu glābēju lomā. Ateldīns vilnas mētelī, pilnīgi neiederīgs šajā vidē, un Ņujorkas policists ar beisbola cepurīti galvā.

-    Izmeklētāj Rois?

Tikpat labi viņš varēja tikai vārstīt muti. Troksnis helikopterā bija tāds, ka viņš pats sevi tik tikko dzirdēja. Kāds no pilotiem pasniedza viņam austiņas.

-   Vai ieradades mani arestēt?

Roiss papurināja galvu un norādīja uz kabīnes tālāko stūri. -Jūsu draudzeni.

-   Džilianu? Viņa…

-   Viņa ir zagle.

Niks neticēja savām ausim. - Pēc visa pārdzīvotā jūs sievieti apsūdzēsiet par to, ka viņa Parīzē pievaca vienu karti?

-    Ne jau tikai vienu kārti. Saimons viņai jau mēnešiem ilgi dzina pēdas.

Niks aši palūkojās uz Ateldīnu. Viņš nemaz pēc tāda neizskatījās.

-   Vai tu esi policists?

-    Izsoļu nama darbinieks. Taču man ir draugi Skotlendjarda Mākslas priekšmetu zādzību nodaļā. Reizumis gadas iet tiem talkā. Pirms pāris mēnešiem mani palūdza novērot Džilianu. No Klostera muzeja Ņujorkā bija pazudis viens otrs priekšmets, kas vēlāk uzradies pārdošanā Londonā, taču muzejam tā arī neizdevās atrast kādu pavedienu. Galu galā viņai uzrakstīja spīdošas atsauksmes un norīkoja strādāt uz Stevens Mathison. Drīz vien mūs piemeklēja līdzīgi atgadījumi.

Niks pameta ar īkšķi uz Roisu.

-    Vai viņš ari bija iesaistīts?

-   Tikai tad, kad jūs uzradāties Parīzē.

Roiss veltīja viņam platu smaidu - tas izskatījās maķenīt patīkamāks nekā Ņujorkas policijas iecirkņa nopratināšanas telpā.

-    Saimons piezvanīja uz Londonu, kuru Interpols, protams, jau bija brīdinājis par tevi. No Londonas piezvanīja man. Man radās īpaša nojauta; tā paretam gadās. Nolēmu, ka no jums varam izspiest ko interesantu, ja pasekosim, nevis uzreiz izvirzīsim apsūdzību slepkavībā un policijas darba traucēšanā.

-   Un Ateldīns, kurš ar mokām izspruka no nāves Briselē? Vai arī tas bija ieplānots?

Ateldīns grozīja mēteļa pogu. - Tā nebija spēle. Es biju pārbijies līdz nāvei. Parasti mani palūdz ziņot Mākslas priekšmetu nodaļai, ja kāds pārdod priekšmetu, kas varbūt nav viņa īpašums, vai arī pieaicina noteikt, vai apdrošināšanas summas pieprasījumā minētais priekšmets ir autentisks. Pie šādiem pavērsieniem es nebiju pieradis.

Helikopters sasvērās un meta loku ap kalnu. Mākoņi bija pa- šķīrušies, un debesīs atmirdzēja salts mēness.

-    Kas tas ir? - Ateldīns parādīja uz nogāzes pusi. Starp kokiem dega uguns, gluži kā zeltaina pērlīte sudrabotā mežā.

Austiņās ieskanējās pilota balss; viņš runāja angliski ar vācu akcentu.

-   Varbūt autoavārija? Es piezvanīšu uz Obervinteru, lai atsūta policiju.

-    Vai ugunsdzēsējus ari nevar pie reizes atsūtīt? - Ateldīns pastaipīja kaklu, lai aplūkotu pili. Jumts laikam bija iegāzies pilnībā, jo no torņa augšas, neviena netraucētas, bagātīgi šāvās liesmas.

-   Uz šā ceļa nav iespējams. Varbūt no rīta.

-   Velnu bibliotēka, - Ateldīns klusi noteica. - Kaut varētu tur pavadīt kādu pusstundiņu!

-   Tev bibliotekārs it nemaz nepatiktu, - Niks attrauca.

-   Doma skaidra. Tomēr grāmatu vienalga žēl.

Emilija iebāza roku aiz blūzes un izņēma nobružātu grāmatu brūnas ādas vākos.

-   Ne visu.

Ateldīns teju metās klāt un tikai pēdējā mirklī atcerējās savas labās manieres. - Vai tā pati…

-    Nē. Tā bija pieķēdēta pie sienas. To nu nekādi nevarēja iznest. Bet man izdevās paķert vismaz šo. Man personīgi šī patīk labāk. - Viņa pasniedza grāmatu Nikam. - Lūdzu.

Niks pagrozīja galvu. Viņš redzēja kabīnes otrā galā apsegto Džilianu, kas saraustīti elpoja.

-    Es jau esmu dabūjis to, pēc kā nācu.

Pēcvārds

"Ko Es jums saku tumsa, to runājiet gaismā; un, kas jums ausī sacīts, to sludinait uz jumtiem."

Bija ērmoti atkal atrasties Humbrehtu namā. Preses klaudzēja, burtstabiņi klabēja likņos, mācekļi sasaucās un tērgāja, skaļi pieprasīdami, lai tiem pāri pagalmam atnes te papiru, te tinti, te alu. Taču tas viss vairs nepiederēja man. Mērķis, kas reiz bija iedvesis šai namā dzīvību, bija mainījies - tas tagad bija praktisks, ikdienišķs, to vairs necaurstrāvoja atklāsmes prieks. Kaspars, es, Gecs, Kefers un pārējie - mēs bijām jaunu zemju atklājēji. Bet nu bija ieradusies otrā paaudze, kas būvēja ceļus un klētis, nosusināja dumbra jus, sēja labību, pakļāva dabu. Daudzus cilvēkus šeit redzēju pirmo reizi - tie ielūkojās manī, kad gāju garām, bet nepievērsa uzmanību. Daži mani pazina un rīkojās, kā nu sirdsapziņa lika, - novērsās vai paspieda roku. Pētera Šēfera viņu vidū nebija.

-   Viņš ir devies uz Frankfurti, - pavēstīja Fusts, kad pieņēma mani savā istabā. - Viņam tur bija darīšanas ar grāmatu drgoni. Taču jau vajadzēja atgriezties. Viņš noteikti nožēlos, ka nav tevi sastapis. Aizkavēšanās iemesls droši vien ir kāda sieviete.

Es ļāvu meliem izskanēt neskartiem un ieprātojos, vai Fusts zina, ka Šēfers guļ ar viņa meitu. Fusts pārprata manu sejas izteiksmi.

-    Pēters par tevi bija ļod augstās domās, gan kā par mākslinieku, gan kā par izgudrotāju. Nekas viņam nesagādāja lielākas sāpes ka nepieciešamība izvēlēties starp tevi un mani. Viņš ir mans mantinieks, bet vienlaikus arī tavs.

Fusts paņēma no galda nelielu gravēta metāla klucīti un pasniedza man. Tas sadalījās man rokās. Jau grasījos atvainoties, bet tad attapu, ka tā tas bija domāts. Mazākajā daļā bija uzburbis burts "B", iegravčts tik izsmalcināti, ka puslokos ziedčja puķes, plauka zari un pāri pļavai suns dzenāja pīli. Burts ieslīdēja otrā metāla gabala, kurā bija iegravēts leknu lapu ornaments, kādu redzēja grāmatas lapas malā - kopā abi veidoja vienu nevainojamu veselumu.

-   To izgudroja Pēters. Iekšējo daļu noziež ar sarkanu tinti un ārējo - zilu. Tad ievieto starp burtiem ar melno tinti un iespiež iniciāļus. Mēs to izmantojam katedrāles psalmu grāmatā.

Viņš man parādīja iespiestu papīra lapu - tā bija skaidrāka nekā izdotos jebkuram iluminatoram vai rubrikatoram.

-   Skaisti, - es atzinu. Iespējams, es esmu maldījies, un šai namā vēl aizvien var radīt jaunievedumus.

-   Tomēr darbs rit pārlieku lēni. Tajā ziņā Pēters līdzinās tev: viņš ir apsēsts ar kvalitāti un nenieka nebēda par izmaksām. - Nolaidās neveikls klusums. Fusts to raudzīja atvairīt, pārbīdīdams papīrus uz galda, līdz atrada meklēto. - Mums būtu jāpabeidz darīšanas. - Viņš pasniedza manu dokumentu, kas bija jāparaksta un jaapzīmogo. - Piedod, bet tas ir nepieciešams. Darbs ar psalmu grāmatu kavējas, Baznīca nav diez cik naska uz maksāšanu, talab nākas aizņemties vēl naudu. Jūdi ir dzirdējuši par mūsu nesaskaņām un pieprasījuši apliecinājumu, ka tu esi apstiprinājis visus tiesas sprieduma noteikumus. Tā ir tikai formalitāte.

Viņš aizdedzināja sveci un pasniedzās pēc vaska, ar kuru grasījās apzīmogot dokumentu.

-   Atvaino, bet būšu spiests izturēties piesardzīgi pret visu, ko tu man piedāvā parakstīt.

-   Saprotu. - Smaids atklāja asus zobus. Tik lēti Fustu aizskart nevarēja.

Es rūpīgi izlasīju dokumentu. Fustam tika viss Humbrehtu namā glabātais, preses, burtstabiņi, tinte un papīrs, un arī mēbeles - līdz pat beidzamajam burtu liknim. Viņam ari pienācās pabeigtās Bībeles, kuru pārdošanā gūto peļņu viņš varēja paturēt sev. Gūtenbergu nams, preses un viss, kas tajā atradās, palika man. Bija laiks, kad es degu niknumā par šādu netaisnību, taču tagad manas dusmas bija noplakušas. Palikušas pagātnē.

Es uzrakstīju savu vārdu lapas apakšā un iespiedu savu zīmogu mīkstajā vaskā. Sitnis un iespiedforma. Fusts rīkojās tāpat.

-   Tev ir jauns zīmogs, - es norādīju. Melns putns ar jūgu kaklā, un tas balsta divus melnus vairogus, kuros mirdzēja burti un zvaigznes.

-   Fusta un Šofera Grāmatu darbnīca. To izdomāja Pēters. Mēs to iespiedīsim uz visiem mūsu darbiem, lai tas būtu musu labā veikuma rādījums. Pircēji tad pieprasīs tikai to un neko citu.

Man tas nepatika. Savā ziņā tas bija vēl spēcīgāks zaimojums neka tas, kuru atļāvās Kaspars. Novietot savu zīmi uz mākslas darba, uzdot to par savu nozīmēja atsavināt to Dievam.

Arī šoreiz Fusts pārprata netīksmi manā sejā.

-   Piedod, - viņš atkārtoja. Viņš gribēja, lai noticu. - Iela starp musu mājām nav īpaši gara. Nešaubos, ka mēs vēl redzēsimies. Ceru, ka varēsim but draugi.

Es jau biju gana vecs, un melošana man nesagādāja lielas sāpes. - Es arī tā ceru. Bet pagaidām ne. Es uz. laiku atstāju Maincu.

Atvieglojums Fusta vaigā nebija noslēpjams. - Uz kurieni dodies?

-    Man ir kas darāms Strasbūrā.

Pilsēta tinās aprīļa saules gaismā. Pildrežģa mājas un gotiskie jumtu čukuri atmirdzēja silta gaismiņā, un laukumu rotāja spilgtas krasas - tur ka pavasara puķu seģene bija saplaukuši trauku dvielīšu, pastkaršu un tūristu rokasgrāmatu plauktiņi. Tūristi pūļiem vien ņudzēja laukumā, baudīdami Lieldienu brīvdienas, un akmeni kalti karaļi, eņģeļi, lauvas, bruņinieki un čūskas noraudzījās tajos no augšas.

Neviens nepievērsa uzmanību jaunajam pārītim, kas roku rokā pastaigājās pa laukumu. Viņi iegāja katedrālē pa rietumu puses monumentālās fasādes durvīm un nonāca dziļā mijkrēslī, kāds allaž valdīja šajā dievnamā. Kreisajā pusē pie ziemeļu sienas, dienas gaismas apspīdēti, spoži mirdzēja vitrāžā attēlotie ķēniņi. Nikam straujāk iesitās sirds, un viņš saspieda Emilijas roku.

Ateldms gaidīja viņus jomā, taisni pie kapelas, kas partrauca ķēniņu rindu stiklā. Uzvalkam pāri bija neveikli uzmesta atstarojoša veste, un galvā bija aizsargķivere. Kolonnas pakājē viņam aiz muguras hidrauliskajā pacēlājā stāvēja kombinezonā ģērbies akmeņkalis.

-    Es ceru, ka jūs neesat maldījušies. Jums pat sapņos nav rādījies, cik daudz papīra jāsabojā, lai izjauktu vienu no gotiskās arhitektūras šedevriem! Sevišķi tad, ja visi cilvēki, kas to lūdz, Baznīcas aprindās ir personae non gratae. Es biju spiests atgādināt savus senos pakalpojumus un sastāstīt neskaitāmus vājprātīgus melus.

Niks izņēma no somas bestiāriju. Starp tā lapām pie pēdējā vāka ārā rēgojās nobružātas spēļu kārts stūrītis, un viņš iestūma kārti atpakaļ. Drīzumā no abiem priekšmetiem būs jāšķiras - spēļu kārts piebiedrosies komplektam Parīzes Nacionālajā bibliotēkā, bet grāmata nonāks Londonā, Britu bibliotēka. To visu bija paklusām nokārtojis Stevens Mathison izsoļu nams. Niks, kuram nekad nebija piederējis neviens izdevums, kas būtu vecāks par Superman komiksu žurnāla 61. numuru, nevēlējās izlaist abus dārgumus no rokām.

Taču vēl bija jānoskaidro viens ar bestiāriju saistīts noslēpums. Viņš atvēra restaurēto pirmo, Džilianas izgriezto lapu, kas tagad bija lietpratīgi iešūta atpakaļ. Apakšējā stūri bija uzskicēts zīmējums - četrstūraina ēka, kas balstās uz krusta. To viņi abi bija pirmoreiz redzējuši uz prāmja, braucot uz Obervinteru.

Emilija to beidzot bija atšifrējusi.

-   Tā nav celtne ar krustu, - viņa sacīja kādā vakarā, kad abi bija atgriezušies Ņujorkā. - Tā ir ēka krustcelēs.

Uz Niku tas neatstāja īpašu iespaidu. - Tad nu gan meklējumu loks sašaurinās.

-   Sašaurinās gan, ja zina Cutenberga dzīves faktus. - Emilija neiecietīgi nopūtās. -Strasbūra, ceļu pilsēta. Eiropas krustceles.

-Un tā ēka…

-    Katedrāle.

Zīmējums bija bērnišķīgs, un tā varēja but jebkura ēka ar ark- veida durvīm. Pat nekāda lāga torņa tai nebija.

-   Viss saskan. Krustceles. Ķēniņi uz sienām un "Israēla ķēniņu apraksti". Gūtenbergs.

Ta nu viņi bija atgriezušies baznīcā; krustcelēs, kur divi duči ķēniņu no nezināmām valstībām stāvēja, iekausēti stiklā.

-    Manase bija sešpadsmitais Israēla ķēniņš. - Emilija skaitīja ķēniņus pa četriem, līdz nonāca pie loga, kuram stāvēja pretī. - Luijs Dievbijīgais.

-   Atbilstošs vārds.

-    Džiliana nudien būs nikna, ja mums izrādīsies taisnība, - Ateldīns novilka.

Niks apravās. Viņš bija šķērsojis visu Eiropu, meklēdams Džilianu, un neticamā kārta bija viņu izglābis. Viņš pats vēl nebija drošs, ko atradis. Viņš vairs nesvaidījās naktīs gultā un neprātoja, kas varēja notikt. Viņš vairs neilgojās, lai Džiliana viņu apskauj un čukstus lūdz piedošanu, piedāvā sākt visu no gala un aizmirst bijušo. Taču daži jautājumi nebija atbildami. Viņa vienmēr būs mežone, neiegrožojama un neiepazīstama būtne, kas nuļuprāt dejo uz naža asmens.

Niks ar Emiliju uzvilka mugurā dzeltenās vestes un uzlika aizsargķiveres. Pacēlājs uznesa viņus gar kolonnu augstumā, atstājot tūristus tālu lejā. Pāris apmeklētāju pacēla acis, bet, ieraugot atstarojošās vestes, acīmredzot nosprieda, ka tur nav nekā interesanta. Labi saskatāms maskēšanās tērps.

-    Kā tad Gūtenbergs būtu varējis tur uzrāpties? - Niks brīnījās.

-    Viņa laikos katedrāle tika gan celta, gan pārbūvēta. Pilnīgi iespējams, ka ap kolonnu bija saslietas stalažas.

Pacēlājs pamazām samazināja ātrumu un apstājās. Viņi atradās gandriz ķēniņu galvu augstumā un varēja ciešāk aplūkot grebumus kolonnā. Cilvēka galva, kas spraucas cauri biezai lapotnei. Ērglis ar čūsku knābi. Un…

-    Lācis, kas rok zemi. - Niks bija pārliecināts, ka ir to ieraudzījis. Ateldīns grebumu bija pamanījis, vēl stāvēdams uz grīdas, un nosūtījis fotogrāfiju uz tālruni. Taču arī viņu pārņēma negaidītas bijīgas trisas. Stāvot tik tuvu, varēja viegli saskatīt lielo līdzību ar spēļu karti attēloto dzīvnieku. Varbūt tas bija mazliet saspiests, lai pietiktu vietas uz kolonnas, - līdzenāka mugura, ceļgals vairāk saliekts, lai būtu ērtāk atveidojams. Apakšējā stūri blakus purnam, kas bija ieracies zemē, akmenī bija izurbts caurumiņš.

Atslēga ir lācis.

Akmeņkalis izņēma smalku metāla āķīti, kas līdzinājās zobārstniecības instrumentiem.

-   Ja uziesim kaut mazliet cementa, metam mieru, - viņš brīdināja.

Taču java neturēja lāci vietā - ap to kārtu kārtam bija tikai kvēpu un sodrēju slāņi, kas salipuši melnā masā. Akmeņkalis ar darbarīkiem tam kasīja apkārt. Ap figūras kontūrām iezīmējās plāna plaisiņa.

-    Izšķirošais brīdis, - noteica Ateldīns. Viņš saņēma lāci aiz purna un vilka sev klāt. Tas izrāvās bez aizķeršanas, it kā to vien būtu gaidījis. Abi ar akmeņkali viņi novietoja lāci uz pacēlāja kausa grīdas. Kolonna rēgojās taisnstūrains caurums.

-   Tur kaut kas ir.

Emilija no cauruma izcēla norūsējušu metāla kastīti, aptuveni cepumu kārbas lielumā. Gana lielu, lai tajā varētu ievietot grāmatu. Ateldīns drebošām rokām iegrūda zem kārbiņas vāka nazi un atvēra to. Visi trīs sabāza galvas kopā, lai paskatītos iekšā.

-   Tā ir… sadalījusies.

Kastītē atradās vienīgi biezs papīra sloksnīšu slānis, gluži kā ziepju putas vai rudens lapas, kas sagrābtas kopā sadedzināšanai. Uz visām strēmelēm bija kaut kādas rakstu zīmes, un uz dažām vitrāžu mestajā gaismā nomirdzēja zeltainas vai sarkanas drusciņas. Neviens gabaliņš nebija lielāks par collu diametrā.

-   Droši vien iekļuvuši ūdens tvaiki. Ja pergaments būtu nonācis saules gaismā agrāk, miklums to butu izšķīdinājis pavisam.

Emilija uzvilka lateksa cimdu un paņēma pirkstos vienu gabaliņu. Pat pēc tik ilga laika tinte bija spoži melna.

-   Tas ir šrifts, kādu lietoja Liber Bonasi iespiešanā.

-   Bet te ir arī cits šrifts. - Ateldīns norādīja uz nākamo gabaliņu, kur vārdi bija brūnā krāsā. Pat Niks pamanīja, ka tie rakstīti ar roku, nevis iespiesti.

-    …daudz vārdu… zosu gaļa… - Ateldīns ļāva gabaliņam nokrist kastītē. - Es nezinu, kas tas ir.

Emilija aši izlaida cauri rokām vēl dažus gabaliņus.

-    Radās, ka te bijušas divas gramatas. Liber Bonasi un kāds krietni garāks manuskripts. Tagad tie ir sajaukušies kopā.

Niks uzmanīgi lūkojās kastītē. Bija grūti iedomāties, cik gabaliņu tajā bija. Tūkstoši? Miljoni? Daži droši vien ir sabirzuši pavisam, citi varētu būt nesalasāmi. Taču laika bija gana.

Viņš uzsmaidīja Emilijai.

-    Mēs varam salikt gabaliņus kopā.

Es vēl pēdējo reizi spēru soli Gūtenbergu namā, ka allaž pamezdams skatu uz piligrimu durvju pārsedzē. Izbaudījis inkvizīcijas mocības, es arvien vairāk tam līdzinājos. Mana mugura bija salīkusi, galva nokārta. Vēsās dienās pat elpot bija sāpīgi. Taču nešļava, ko tik ilgi biju stiepis zem apmetņa, bija gandrīz nonākusi galā.

Pārējie gaidīja mani augšstāvā. Zaspahs, Gecs, Ginters, Kefers, Rupels un vēl pusducis citu vīru, kuru vārdi manā atstāstā nav pieminēti, lai gan ar tiem tikos vai ik dienas, kad strādājām pie preses. Burtlicis Mentelins, kas sāka strādāt ar jaunajiem burtsta- biņiem, kad Fustam bija tikuši vecie. Numeisters, Sveinheims, Zēn- zenšmits un Ulrihs Hans. Tikai Kaspara nebija. Pašā vidū, slejo- ties augstāk par visiem, stāvēja prese. Tā bija novecojusi tāpat kā mēs visi - tintes notraipīta, dobuļaina no visām tām reizēm, kad vajadzēja ar āmuru izsist ieķilējušās iekārtās detaļas; skrūve bija savērsusies iešķība, taču prasmīgās rokās tā vēl aizvien iespieda sešpadsmit lapas stundā.

- Es dodos prom, - sāku bez ievada. Atskanēja daži neapmierināti čuksti, taču lielu pārsteigumu tas neizraisīja. Kopš tiesas prāvas un tai sekojošajiem notikumiem viri bija ievērojuši, ka man zudusi interese par darīšanām majā. Es biju veicis dižus darbus ar Bībeli, un manī trūka dedzības nodarboties ar kalendāriem un mācību grāmatām. - Manas prombūtnes laikā darbnicu uzraudzīs Kefers. Pagaidam viņš nodarbosies ar tekstiem, kurus jau esam salikuši, ar indulgencēm un citiem dokumentiem, kamēr mēs vairosim kapitālu un izskolosim jaunos mācekļus. Pārējie var uzturēties manā mājā, cik vien ilgi grib, - es atvēlēju. - Bet nešķiediet laiku. Apgūstiet sev nezināmās mākslas! Ja esi burtlicis, apgūsti burtu liešanu. Ja esi vienīgi vārījis tinti, iemācies to uztriept tā, ka burti iespiežas vienādi. Esiet dāsni, daloties ar zinā- šanam. Tad atgriezieties savās dzimtajas ārēs vai pilsētās, kurās allaž esat sapņojuši strādāt, un nodibiniet paši savas darbnīcas. Pieņemiet darbā mācekļus un pieraugiet, lai viņi skolo savus mācekļus. Neiestājieties ģildes, bet lieciet katram vīram pagatavot savu šedevru. Izplatiet šo mākslu kristigajā pasaulē, lai visi prastu lasīt, mācīties, saprast un izaugt. Jūs pieļausiet kļūdas, jo tikai Dievs ir pilnīgs. Daži, varbūt pat daži no jums, izmantos mūsu radīto mākslu aplamiem mērķiem. Tas ir neizbēgami. Šāda ierīce ir varena un viena vai divu cilvēku rokās to noturēt nebūs iespējams. Kamēr vien iespiedīsim vairāk laba, nekā pasaulē bijis pirms tam, šī māksla būs par svētību.

Es atstāju viņus nama un izgāju siltajā aprīļa saulē. Biju atvadījies no sava sapņa un sapratis, ka es nekad neradīšu neko pilnīgu. Es biju tikai cilvēks. Jaunības gados šāda atskārsme būtu mani satriekusi, bet šobrīd jutos atvieglots, it kā man no kamiešiem būtu novēlusies smaga nasta. Es biju mierā ar nepilnīgu pasauli.

Nebiju mērojis ne piecas jūdzes no Maineas, kad man jau prātā iešāvās ideja, kā presi uzlabot.

Vēsturiskas piezīmes

Ņemot vērā, kā viņa izgudrojums pārvērta pasauli, Johans Gu- tenbergs atstājis negaidīti maz vēsturisku liecibu par sevi - dažas kvītis, pāris civilreģistra ierakstu un nepilnīgu dokumentāciju par četrām tiesas prāvām, kuras pieminētas ari šajā grāmatā. Vairums ierakstu uzdod jautājumus, nevis sniedz atbildes. Šo dokumentu atklātā realitāte - industriālā spiegošana, vienošanās par informācijas neizpaušanu, intelektuālā īpašuma tiesības, prasīgi riska kapitāla investori, riskanti ieguldījumi, tiesas procesi - ir labi zināma jebkuram Silīcija ielejas uzņēmējam. Tas atgādina, ka iespiešana bijusi vienreizīgi sarežģīta un dārga nodarbe, kurā daudzu gadu laika jāiegulda liels kapitāls; un bija nepieciešamas tādas vadīšanas spējas un ražošanas organizācija, kādu viduslaikos tikpat kā nepazina. Gūtenberga ģenialitāte noteikti izpaudās ne tikai viņa tehniskajās zināšanās par tintēm, metāliem, mehānismiem un papīru, bet ari finanšu organizēšanā un loģistikā. Grāmatā es lavu iztēlei vaļu, aprakstot Gūtenberga jaunības gadus, toties pēdējās nodaļās par viņa gaitām Strasbūrā un Maincā daudz vairāk izmantoti daži vispārzināmie fakti par viņa dzīvi.

Taču, salīdzinājumā ar Spēļu kāršu meistaru, Gūtenberga dzīve ir kā atvērta grāmata. Līdz mūsu dienām nonācis vien Spēļu kāršu meistara darbs, aptuvena nojausma par laiku un vietu, kura viņš dzīvojis, un uzskati/ka viņš bija pirmais, kas iespiedis vara gravīru novilkumus. Tapat kā citi atklājumi mākslā - to vidū Gūtenberga Bībele -, kārtis ir ne tikai tehnoloģisks jaunievedums, bet ari īsts šedevrs.

Pieņēmums, ka abi agrīnās iespiedmākslas giganti bijuši pazīstami un sadarbojušies, ir vilinošs, tomēr nepierādāms. Abi dzīvoja piecpadsmitā gadsimta sākumā Reinzemē, abi strādāja ar presi, izveidojot agrīnos masu ražošanas mehānisma paraugus. Kā vēstīts romānā, vairākas Spēļu kāršu meistara ilustrācijas atrodamas iluminētajā Gūtenberga Bibelē, kas glabājas Prinstonas universitātē, bet cid attēli parādās milzīgā, ar roku rakstītā Bībelē, kas noteikti radīta Maincā tajā pašā laikā, kad presē iespiesta Gūtenberga Bībele.

Ja viduslaiku mākslinieks par visu varu tiecās neatstāt savas dvēseles pēdas darbā, kas esot pilnībā Dieva radīts, tad ij Gūtenberga, ij Spēļu kāršu meistara sasniegumi bija daudz lielāki. Spēļu kāršu meistara īstais vārds ir nogrimis aizmirstībā, bet Gūtenbergs teju divus gadsimtus bija tikpat zudis no atmiņas, Fusta un Šēfera propagandas nomākts. Taču mūsdienu pasaule ir kā piemineklis viņu kaislībai - teksta un attēlu masveida ražošanai.

Pateicība

Vēlos pateikties visiem, kas palīdzēja man un iedrošināja mani šis grāmatas tapšanā, - doktorei Natālijai Novakovskai no Oksfordas universitātes Samervilas koledžas, jo viņa atļāva izmantot pētījumus par agrīno iespiedtehniku; Maksimam Pro no Parīzes Nacionālas bibliotēkas, kurš dāsni ļāva aplūkot īstās senlaicīgās spēļu kārtis; doktoram Elinam un Detektīvromānu rakstnieku forumam; manam redaktoram un domubiedram Oliveram Džonso- nam; Banšu ģimenei un Izabellai Paulai par viesmīlību Vācijā un daudz ko citu; manai ģimenei un īpaši tēvam, kurš dalījās zināšanās par Vāciju; Džonam, Sārai un Agnesei Hokinsiem, kuri "Reinzemes Testamentu" uzskata par vienu no dižajiem daiļliteratūras darbiem par vēsturi; manai aģentei Džeinai Konvejai-Gor- donei, par spīti viņas draudiem atstāt mani bez šokolādes tortes; Inter-Continental Literāri/ Agency; Džonam Kellijam, Šārlotai Hei- kokai un visiem Random House darbiniekiem; Londonas Britu bibliotēkas, Bostonas SPA, Jorkas katedrāles bibliotēkas un Jorkas universitātes Džona Bova Morela bibliotēkas darbiniekiem.

Kad sarakstītas astoņas grāmatas, manas sievas Emmas pacietība un atbalsts būtu jāuztver gandrīz kā pašsaprotams, taču īstenībā manam prātam tas šķiet vēl grUtāk aptverams. Viņa spēja panākt, ka īpaši nopietna darba periods izvērtās par vienu no vismierīgākajiem manā rakstnieka karjerā.

Mēnesi pēc tam, kad sāku rakstit šo grāmatu, pasaulē nāca mans dēls Ouens. Viņš devās līdzi manā izpētes braucienā, apbūra visus, ko sastapa savā Eiropas ceļojumā, un redzēja daudz vairāk gotikas arhitektūras, neka piecus mēnešus vecam bērnam pieļaujams. Turklāt puisēns sniedza savu artavu dažu taustiņu nospiešanā, kad izmanījās tikt man garām pie tastatūras. Viņš ir dzimis pasaulē, kur Gūtenberga aizsāktā saziņas revolūcija sasniedz jaunus, neaptveramus apvāršņus, un šī grāmata ir veltīta viņam.

Tulkotāja piezīmes

'21.1 grāds pēc Celsija.

2 Mirklīti uzgaidiet, lūdzu. (Tulk. no franču valodas.)

3 Angļu mākslinieku un rakstnieku grupa 19. gs. otrajā pusē, kuras ideāls bija viduslaiku un agrās renesanses māksla.

4 Beisbola paveids.

'Par Unabomberu mediji iesauca poļu izcelsmes amerikāņu zinātnieku Teodoru Kačinski (1942), kurš savulaik sūtīja vestuļbum- bas uz Amerikas universitātēm un aviokompānijām, protestējot pret industrializāciju un dabas postīšanu.

6 "Kauns tam, kas par to slikti domā." (Aptuvens tulkojums no vecfranču valodas.)

7 Domāta Ķīna.

8 Dīvaini. (Tulk. no franču vai) A. Konana-Doila stāstā "Aizplīvurotā irniece" ir atsauce uz šādu lietu, ko Šerloks 1 Iolmss izmeklējis, piebilstot, ka vismaz viens lasītājs varētu šo mājienu saprast.

1(1 Karstvīns un franču ēdiens no kartupeļiem, siera, krējuma un speķa gabaliņiem.

11 Viens no Francijas feodāļu grupējumiem Simtgadu kara laikā 15. gs. 1. pusē.

Toms Harpers

SLEPENĀ MĀKSLA

Redaktore Liene Akmens

Korektore Edīte Loze Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre lize Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

T. Harpers

Ha 584 Slepenā māksla/ No angļu vai. tulk. Uldis Sens. - R., "Apgāds "Kontinents"". - 432 lpp.

ISBN 978-9984-35-518-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Hārpers Toms Slepenā māksla

Māksla un piedzīvojums

1 Obervintera, Vācija

2 Johana Gensfleiša grēksūdze

3 Ņujorka

4 Frankfurte, 1412. gads

5 Ņujorka

6 Mainca, 1420. gads

7 Ņujorka

8 Ķelne, 1420. gads

9 Ņujorka

10 Ķelne, 1420. un 1421. gads

11 Ņujorka

12 Ķelne, 1421. un 1422. gads

13 Ņujorka

14 Reinas augštece, 1432. gads

15 Ņujorka

16 Bāzele, 1432. un 1433. gads

18 Parīze, 1433. gads

19 Ņujorka Lejupielāde beigusies

20 Parīze, 1433. gads

21 Ņujorka

22 Parīze, 1433. gads

23 Ņujorka

24 Parīze, 1433. gads

25 Ņujorka

26 Strasbūra, 1434. gads

27 Parīze

28 Strasbūra, 1434. gads

29 Parīze

30 Strasbūras nomale, 1434. gads

31 Parīze

32 Strasbūra, 1434. gads

33 Parīze

34 Strasbūra

35 Parīze

36 Strasbūra

37 Parīze

38 Strasbūra

39 Parīze

40 Strasbūra

41 Briseles pievārte

42 Strasbūra

43 Briseles pievārte

44 Strasbūra

45 Briseles pievārte

46 Strasbūra

47 Beļģija

48 Strasbūra

49 Francija

50 Strasbūra

51 Strasbūra

52 Strasbūra

53 Strasbūra

54 Strasbūra

55 Strasbūra

56 Strasbūra

57 Karlsrūe

58 Strasbūras pievārte

59 Karlsrūe

60 Mainca, 1448. gads

61 Netālu no Manheimas, Vācija

62 Mainca

63 Reinzeme-Pfalca, Vācija

64 Mainca

65 Reinzeme-Pfalca, Vācija

66 Mainca

67 Reinzeme-Pfalca, Vācija

68 Mainca

69 Reinzeme-Pfalca, Vācija

70 Mainca

71 Mainca

72 Mainca

73 Reina

74 Mainca

75 Obervintera

76 Mainca

77 Obervintera

78 Frankfurte, 1454. gada oktobris

79 Obervintera

80 Mainca, 1455. gads

81 Obervintera

82 Mainca, 1455. gada 6. novembris

83

84

85

Pēcvārds

Pateicība

Tulkotāja piezīmes