Moems Somersets

Slepenais agents Ašendens

Somersets Moems

Slepenais agents Ašendens

Ievads

Šās grāmatas satura avots ir mani piedzīvojumi Lielbritānijas slepenajā dienestā pasaules kara laikā, turklāt šie piedzīvojumi pārkārtoti rakstniecības darbam piemērotā veidā. Fakts ir slikts stāstītājs. Fakts sāk stāstījumu uz. labu laimi, parasti jau ilgi pirms īstā sākuma, virza to uz. priekšu nekonsekventi un tad aprauj, atstājot pavedienu karājoties, bez. nobeiguma. Fakts noved stāstu līdz. interesantai situācijai, tad atstāj to un tēlo kaut ko citu, kam nav nekāda sakara ar galveno; faktam trūkst jebkādas izpratnes par visaugstāko kāpinājumu, un fakts ļauj dramatiskiem efektiem nevajadzīgi izplūst. Zināma virziena novelisti atzīst to visu par rakstniecības darba labu paraugu, viņi saka: ja jau dzīvē viss rit patvaļīgi un nesakarīgi, tad arī rakstniecības darbam jābūt tādam, jo tam jāatdarina dzīve. Dzīvē viss notiek uz labu laimi, un tāpat visam jānotiek arī stāstā; ši virziena rakstnieki nenoved savu tēlojumu līdz visaugstākajam kāpinājumam, jo atzīst to par varmācību pret dzīves īstenību. Nekas šos ļaudis nesatrauc vairāk kā trieciens vai negaidīts sarežģījums, ar ko daži rakstnieki mēģina pārsteigt lasītājus; ja attēlojamie apstākļi sāk virzīties uz dramatiskumu, viņi pieliek visas pūles, lai no tā izvairītos. Viņi jums nesniedz stāstu, bet gan dod materiālu, no kā varat paši veidot savējo. Dažkārt jums šķiet, ka attēlots nejaušs gadījums un jūs it kā uzaicina pēc iespējas augstāk novērtēt tā nozīmi. Dažkārt viņi attēlo noteiktu tipu un vairāk nekā. Viņi jums sniedz vielu kādam virumam un gaida, ka jūs to izvārīsiet pats. Jāatzīst, šis tēlošanas paņēmiens ir tikpat labs kā ikviens cits, un ar tā palīdzību uzrakstīts ne viens vien labs stāsts. Sevišķi lielu meistarību šinī ziņā parādījis Čchovs. Vispicmērotāks šis tēlošanas veids pavisam īsiem stāstiņiem. Apkārtnes vai gaisotnes tēlojumi var saistīt jūsu uzmanību pusducī lappušu, bet, ja nonāk līdz piecdesmit lappusēm, stāstam nepieciešams balstošs skelets. Stāsta skelets, protams, ir intriga. Šai intrigai ir sākums, vidus un beigas. Tā ir pati par sevi noslēgta. Tā sākas ar virkni apstākļu, kam ir sekas, bet kuru cēloņus var atstāt neievērotus; un šis sekas ir savukārt cēlonis citiem apstākļiem, un tās attēlo līdz punktam, kurā lasītājs ir apmierināts, ka tās vairs nav cēlonis citām svarīgām sekām. Tas nozīmē, ka tēlojums jāsāk zināmā punktā un jābeidz zināmā punktā. Tas nevar virzīties kaut kurp aptuveni, bet tam spraigā lokā jāvir/ās no ievada uz visaugstāko kāpinājumu. Ja jūs to gribētu izteikt diagrammas veidā, būtu jāuzzīmē pusaplis. Ļoti labi, ja netrūkst pārsteiguma elementa, un trieciens, negaidīts sarežģījums, ko Čehova atdarinātāji noraida, tikai tad ir slikts, ja tas slikti tēlots, bet, ja tas ir stāsta neatņemama sastāvdaļa un loģiskās sekas, tad tas ir kas lielisks. Visaugstākais kāpinājums pats par sevi nav nekas slikts, un lasītāja prasība pēc tā ir pavisam dabiska; aplams tas ir tikai tad, ja neizriet no iepriekšējiem apstākļiem. Tīrā izlikšanās ir mēģināt no tā izvairīties vienīgi tādēļ, ka dzīve parasti izbeidz norises bez spilgta efekta.

Pavisam lieki ir uzskatīt par aksiomu apgalvojumu, ka rakstniecības darbam jāatdarina dzīve. Tā ir tāda pati literāra teorija kā visas pārējās. Ir vēl cita tikpat saprotama teorija, pēc kuras daiļdarbā dzīve ir vienīgi izejviela, kas sakārtojama asprātīgās klišejās. Visai laba analoģija atrodama glezniecībā. Septiņpadsmitā gadsimteņa pcizāžisti nebūt necentās tieši atdarināt dabu; tā bija viņiem tikai formālas dekorācijas viela. Viņi veidoja ainavu arhitektoniski, piemēram, kāda koka masu līdzsvarojot ar mākoņu masu, un pielietoja gaismu un ēnu noteiktas klišejas radīšanai. Viņu mērķis nebija atdarināt dabas skatu, bet gan radīt mākslas darbu. Tā bija apzināta kompozīcija. Sakārtojot dabas faktus, viņi bija apmierināti, ja neaizskāra skatītāja realitātes izjūtu. Impresionistu uzdevums bija gleznot to, ko redz. Viņi tiecās uztvert dabas plūstošo skaistumu; viņi bija apmierināti, atdarinot saules gaismas spožumu, ēnu krāsu vai gaisa caurspīdīgumu. Viņi tiecās pēc patiesības. Viņi vēlējās, lai gleznotājs nav nekas vairāk kā acs un roka, viņi noraidīja saprātu. Pavisam dīvaini, cik tukšas šķiet tagad viņu gleznas, ja tās novieto blakus lieliskajām Kloda gleznām. Kloda metode ir tā, kuru lietoja īsā stāsta meistars Gijs de Mopasāns. Tā ir ļoti laba, un man šķiet, pārdzīvos citas. Jau mazliet grūtāk nākas domāt par vidusmēra krievu rakstniekiem, kas strādāja pirms piecdesmit gadiem; Čehova stāstu fabula parasti nav pietiekami saistoša. Metode, par kuru es runāju, izvēlas no dzīves interesanto, stāstošo un nemēģina shematiski kopēt dzīvi, tomēr paliek tai tik tuvu, lai nemodinātu lasītājā neticību; tā atmet vienu un izvēlas citu; tā veido formālu dekoru no faktiem, kurus uzskata par piemērotiem, un sniedz gleznu — mākslas darbu —, kas, izsakot rakstnieka temperamentu, zināmā mērā ir paša autora portrets, bet kuras mērķis ir satraukt, ieinteresēt un saistīt lasītāju. Tēlojumam ir panākumi, ja lasītājs uztver to kā patiesību.

Visu iepriekšējo rakstīju, lai rādītu lasītājam, ka šī grāmata ir mākslas darbs, lai gan par to pašu tematu neesmu pateicis neko daudz vairāk kā dažās citās grāmatās, kas iznākušas pēdējos gados un tiek uzdotas par patiesiem memuāriem. Slepenā dienesta aģenta darbs visumā ir ārkārtīgi vienmuļš. Materiāls, ko tas dod stāstiem, ir sadrumstalots un bez izcilības; autoram pašam tas jāizveido sakarīgs, dramatisks un ticams.

1917. gadā devos uz Krieviju. Mans uzdevums bija aizkavēt lielinieku revolūcijas izcelšanos un panākt, lai Krievija turpina karot. Lasītājs zinās, ka mani pūliņi palika bez panākumiem. Uz Petrogradu es ceļoju no Vladivostokas. Kādu dienu, braucot caur Sibīriju, vilciens apstājās stacijā un pasažieri, kā parasts, izkāpa — daži, lai pagādātu tējas ūdeni, citi, lai nopirktu pārtiku, un vēl citi, lai izkustinātu kājas. Uz sola sēdēja akls kareivis. Citi kareivji sēdēja tam blakus, un vairāki stāvēja aiz viņa — kopskaitā divdesmit trīsdesmit cilvēku. Viņu formas tērpi bija noskranduši un netīri. Aklais kareivis, liela auguma spēcīgs puisis, bija vēl pavisam jauns. Uz viņa vaigiem varēja saskatīt mīkstas, bālas, vēl nekad neskūtas bārdas pūkas. Man šķiet, viņš nebija ne astoņpadsmit gadus vecs. Viņam bija plata seja ar izplūdušiem pantiem; pierē liela rēta, tā ievainojuma sekas, kas laupījis viņam redzi. Aizmiegtās acis piešķīra viņam dīvainu, tukšu izskatu. Viņš sāka dziedāt. Balss skanēja spēcīgi un patīkami. Viņš pats spēlēja ari harmonikas. Vilciens vēl arvien stāvēja, un viņš dziedāja dziesmas citu pēc citas. Vārdus nesapratu, bet viņa mežonīgajā un melanholiskajā dziesmā es sadzirdēju apspiesto saucienus; jutu vientuļās stepes un bezgalīgos mežus, plašo Krievijas upju plūdumu un vietējās apkārtnes dažādo darbu ritmu, zemes aršanu un nobriedušās labības pļaušanu, vēja nopūlas bērzu zaros, tumšās ziemas ilgos mēnešus, tad sādžas sieviešu dejas un jauniešu peldēšanos seklajās upēs vasaras vakaros; es izjutu kara šausmas, rūgtās naktis tranšejās, ilgos pārgājienus pa dubļainiem ceļiem, kaujas lauku ar tā šausmām, sāpēm un nāvi. Šī dziedāšana bija baiga un dziļi aizkustinoša. Pie dziedātāja kājām bija nolikta cepure, un pasažieri piesvieda to ar naudu; viņus visus pārņēma viens dvēseles saviļņojums, milzu līdzcietība un nenoteiktas bailes, jo neredzīgajā, ievainotajā sejā bija kaut kas baigs;

cilvēki izjuta, ka šī ir īpatna būtne, šķirta no mūsu līksmās pasaules priekiem. Viņš neatstāja reāla cilvēka iespaidu. Kareivji ap to stāvēja klusi un naidīgi. Viņu izturēšanās it kā prasīja ceļotāju baram dāvanas. No viņiem varēja just nicināšanu un naidu, bet mūsu pusē bezgalīgu līdzcietību, tomēr neviens ne.1 mazākā mērā neiedomājās, ka būtu kāds ceļš, kā šim nevarīgajam vīram varētu atlīdzināt par viņa ciešanām.

V

I.R.

Bija jau pienācis septembra sākums, kad Ašendenam, pēc nodarbošanās rakstniekam, kuru pasaules kara sākums pārsteidza ārzemēs, izdevās atgriezties Anglijā. Gadījās, ka drīz pēc atgriešanās viņš apmeklēja viesības, kur to iepazīstināja ar pulkvedi pusmūža gados, kura vārdu viņš nesaklausīja. Ar šo pulkvedi viņam bija saruna. Kad Ašendens gatavojās aiziet, virsnieks pienāca pie viņa un jautāja:

„Vai jūs nevēlētos mani apmeklēt? Es labprāt ar jums parunātos.“ „Labprāt,“ atbildēja Ašendens. „Kad vien vēlaties.“

„Kā būtu rītdien vienpadsmitos?“

„Labi.“

„Uzdošu savu adresi. Vai jums būtu kāda kartiņa?“

Ašendens iedeva viņam savu kartiņu, un pulkvedis uz tās ar zīmuli uzrakstīja ielas nosaukumu un mājas numuru. Otrā rītā, dodoties uz norunāto satikšanos, Ašendens nonāca ielā ar vienkāršām sarkanu ķieģeļu mājām, Londonas daļā, kas reiz bijusi moderna, bet tagad vairs nebaudīja tādu namu kārotāju cieņu, kas vēlējās labu adresi. Pie ēkas, kurā Ašendens bija aicināts, atradās paziņojums, ka nains pārdodams. Slēģi bija aizdarīti, un nekas neliecināja, ka māja apdzīvota. Viņš piezvanīja, un kāds virsnieka vietnieks atvēra durvis tik drīz, ka Ašendenu tas pārsteidza. Nejautājis, ko viņš vēlas, durvju atvērējs Ašendenu nekavējoties ieveda garenā istabā sētas pusē, acīmredzot kādreizējā ēdamtelpā, kuras krāšņais dekors bija dīvainā pretstatā ar nolietotajām biroja mēbelēm. Ašendenam radās iespaids, ka šo istabu savā pārziņā ņēmuši mākleri. Pulkvedis — Ašendens vēlāk noskaidroja, Lielbritānijas izlūkošanas nodaļā viņu pazina kā R. —, Ašendenam ienākot istabā, piecēlās un sniedza roku. Pulkvedis bija vidēja auguma, kalsnējs, dzeltenu, dziļi rievotu seju, plāniem sirmiem matiem un zobu sukai līdzīgām ūsām. Pulkveža visuzkrītošākā īpatnība bija pārāk tuvu viena otrai esošās zilās acis. Viņš it kā šķielēja. Skatiens bija ciets, nežēlīgs un ļoti piesardzīgs; tas darīja viņa sejas izteiksmi viltīgu un izmanīgu. Tas bija vīrs, kas, pirmoreiz sastopoties, nevarēja modināt ne patiku, ne uzticēšanos. Tomēr viņš izturējās tīkami un laipni.

Uzdevis Ašendenam daudzus jautājumus, viņš bez aplinkiem norādīja, ka Ašendens būtu sevišķi piemērots slepenajam dienestam. Ašendens prata vairākas Eiropas tautu valodas, un viņa profesija deva lielisku iespēju maskēties: paskaidrodams, ka patlaban raksta kādu grāmatu, viņš, nemodinot ne mazākās aizdomas, varēja apmeklēt ikvienu neitrālu valsti. Tieši šo jautājumu pārrunājot, R. sacīja:

„Vai zināt, jūs varētu tādā kārtā uzkrāt savam darbam ļoti noderīgu materiālu.“

„Pret to man nebūtu iebildumu,“ atbildēja Ašendens.

„Pastāstīšu jums par kādu incidentu, kas notika nupat, šinīs dienās, un varu galvot par atstāstījuma patiesīgumu. Tūdaļ nodomāju, ka tā būtu sasodīti piemērota viela stāstam. Kāds franču ministrs devās uz Nicu, lai izveseļotos no saaukstēšanās, un ņēma līdzi sevišķi svarīgus dokumentus, kurus glabāja mazā portfelītī. Papīri tiešām bija ārkārtīgi svarīgi. Pāris dienu pēc ierašanās Nicā viņš kādā restorānā vai dejas lokālā sastapās ar gaišmatainu dāmu un nodibināja ar viņu ļoti draudzīgas attiecības. Garu notikumu virkni īsos vārdos izsakot, — viņš šo dāmu paņēma līdzi uz viesnīcu. Tas, protams, nebūt nebija gudri darīts. Otrā rītā, viņam pamostoties, dāma un portfelis bija nozuduši. Istabā viņi bija iztukšojuši tikai pāris glāzīšu, un ministrs domāja, ka svešā sieviete iebērusi viņam glāzē miega zāles, kad viņš uz brītiņu tai pagriezis muguru.“

R. apklusa un noraudzījās Ašendenā ar savu īpatnējo zilo acu mirdzošo skatienu.

„Dramatiski, vai ne?“ viņš jautāja.

„Vai jūs gribat apgalvot, ka tas noticis šajās dienās?“

„Aizpagājušajā nedēļā.“

„Neiespējami,“ iesaucās Ašendens. „Mēs šādu notikumu tēlojām jau gadus sešdesmit un esam to aprakstījuši tūkstoš novelēs. Vai gribat teikt, ka dzīve tikai tagad mūs panākusi?“

R. mazliet samulsa.

„Nu, ja vajadzīgs, es jums nosaukšu vārdus un datumu, un ticiet man, ka mazajā portfelī glabāto papīru nozušana sabiedrotajiem sagādājusi daudz raižu.“

„Nu, scr, ja jūs slepenajā dienestā nevarat piedāvāt neko labāku,“ nopūtās Ašendens, „tad bīstos, ka šis dienests kā iedvesmas avots daiļdarbu rakstniekam nebūs piemērots. Tiešām šādu stāstu vairs nekādā ziņā nevarēs rakstīt.“

Viņi drīz vienojās, un, kad Ašendens piecēlās, lai aizietu, viņš bija rūpīgi atzīmējis saņemtās instrukcijas. Jau nākošā dienā viņam vajadzēja doties ceļā uz Žcnēvu. Pēdējie vārdi, ko R. pavisam vienaldzīgi, bet tieši tādēļ jo iespaidīgāk, viņam teica, bija šādi:

„Ir viena lieta, kas jums jāpārdomā, iekams uzņematies šo darbu. Un neaizmirstiet to. Ja jums būs labi panākumi, jūs negūsit nekādu pateicību un, ja jūs nonāksit sarežģījumos, palīdzību nesaņemsit. Vai tas jums pieņemams?“

„Pilnā mērā.“

„Nu, tad novēlu labu pēcpusdienu.“*

II Kratīšana

Ašendens bija ceļā atpakaļ uz Zcnēvu. Bija vētraina nakts, un no kalniem pūta auksts vējš, tomēr neveiklais mazais tvaikonītis sparīgi kūlās uz priekšu nemierīgajos ezera ūdeņos. Pārejošs lietus mākonis, reizēm izvērsdamies krusā, niknās šaltīs drāzās pār klāju, līdzīgi strīdīgai sievietei, kas negrib rimties. Ašendens bija aizbraucis uz Franciju, lai uzrakstītu un nosūtītu ziņojumu. Pirms pāris dienām, ap pulksten pieciem pēcpusdienā, kāds viņa aģents, indietis, bija apmeklējis to viņa mājoklī; tā bija laimīga nejaušība, ka viņš sastapa Ašendenu mājās, jo tikšanās nebija norunāta, un aģentam bija norādījums ierasties viesnīcā tikai sevišķi svarīgos un steidzamos gadījumos. Aģents pastāstīja Ašendenam, ka bengālis, kas atradās vācu dienestā, nesen ieradies no Berlīnes ar melni krāsotu niedru ceļasomu un prāvu skaitu dokumentu, kas interesē Lielbritānijas valdību. Tolaik centrālās valstis darīja visu iespējamo, Indijā aģitējot pret Lielbritāniju, lai tai būtu nepieciešams turēt karaspēku Indijā un varbūt pat vēl sūtīt turp jaunas vienības no Francijas. Radās iespēja panākt bengāļa apcietināšanu Bcrnē uz tādas apsūdzības pamala, kas viņu ilgāku laiku darītu nekaitīgu, bet melno niedru ceļasomu nevarēja sameklēt. Ašendena aģents bija ļoti drošsirdīgs un izveicīgs zēns un grozījās tādu savu tautiešu aprindās, kas nebija Lielbritānijai labvēlīgi noskaņoti. Viņš noskaidroja, ka bengālis pirms došanās uz Bērni drošības labad atstājis ceļasomu bagāžas uzglabāšanas telpās Cīrihē un tagad, līdz tiesas spriedumam, ievietots cietumā. Viņš nevarēja saviem domubiedriem dot iespēju paņemt ceļasomu. Vācijas izlūkošanas nodaļai bija steidzams un svarīgs uzdevums nekavējoties dabūt savās rokās somas saturu, un, tā kā parastā, bficiālā ceļā tas nebija iespējams, tad tā nodomājusi vēl šo pašu nakti ielauzties stacijā un somu nozagt. Dzirdot par šo drošsirdīgo un asprātīgo plānu, Ašendens kļuva jautrs, jo viņa darbs pa lielākai daļai bija pavisam vienmuļīgs. Viņš izprata Vācijas slepenā dienesta vadības straujo, godprātību ignorējošo rīcību Bernē. Ielaušanās bija paredzēta nākošā rītā pulksten divos, tādēļ nedrīkstēja kavēties ne mirkli. Lai sazinātos ar angļu amatpersonu Bernē, Ašendens nedrīkstēja uzticēties ne telegrāfam, ne tālrunim, un viņam atlika vienīgi braukt pašam, jo arī aģents indietis nevarēja doties turp. Jau apmeklējot Ašendenu, viņš riskēja ar dzīvību, un, ja viņu pamanītu atstājam Ašendena istabu, viegli varēja notikt, ka kādu dienu to atrod ar dunci mugurā peldam ezerā.

Tobrīd kāds vilciens gāja uz Bērni. Tādēļ mēteli viņš uzvilka un cepuri uzlika, skriedams jau pa kāpnēm lejā. Uz ielas tas ielēca taksī. Četras stundas vēlāk viņš jau zvanīja pie angļu izlūkošanas nodaļas štāba durvīm. Tur Ašendena vārdu zināja tikai viena persona, un pēc tās tad arī Ašendens apjautājās. Iznāca liela auguma vīrietis, kuru Ašendens vēl nekad nebija sastapis, un bez vārda runas ieveda viņu kantorī. Ašendens izstāstīja savas ierašanās iemeslu. Lielā auguma vīrs paskatījās pulkstenī.

,,lr jau par vēlu, lai mēs paši kaut ko varētu darīt. Mēs nekādā ziņā nepaspēsim laikā ierasties Cīrihē.“

Viņš pārdomāja.

„Iesaistīsim šveiciešu iestādes. Tām var telefonēt, un, kad jūsu draugi mēģinās izdarīt savu mazo ielaušanos, viņiem, bez šaubām, nāksies pārliecināties, ka stacija labi apsargāta. Jums vispareizākais būs atgriezties Ženēvā.“ *

Paspiedis Ašendenam roku, viņš to izlaida ārā. Ašendens labi saprata, ka nekad neuzzinās, kas turpmāk notiks. Lielā un sarežģītā mašīnā viņš bija vienīgi mazs ritenītis un tādēļ nekad nebaudīja priekšrocību pārredzēt kādu darbību kopumā. Viņš piedalījās šīs darbības sākumā vai beigās, varbūt arī kādā notikuma daļā vidū, un tikai retumis viņam izdevās redzēt, kādas sekas ir tā darbībai. Viņa stāvoklis bija tikpat neapmierinošs kā modernajā novelēs, kas sniedz jums vairākas nepabeigtas epizodes un gaida, ka jūs pats tās apkoposit un savā prātā izveidosit sakarīgu stāstu.

Par spīti kažokam un kaklautam aukstums spiedās viņam līdz pat kauliem. Kuģa salonā gan bija silti un ari pietiekoši gaišs, lai lasītu, tomēr Ašendens domāja, ka pareizāk būs palikt uz klāja, jo citādi kāds ceļotājs, atkārtoti mērodams šo ceļu, varēja būt viņu sazīmējis un sev jautāt, kādēļ gan Ašendens pastāvīgi braukā starp Zenēvu Šveicē un Tononu Francijā. Tādēļ, uzmeklējis pēc iespējas labāku aizvēja vietiņu, Ašendens pavadīja garlaicīgus brīžus uz tumšā klāja. Viņš raudzījās Zenēvas virzienā, bet nevarēja saredzēt spuldzes, un krusa, pārvērsdamās sniegā, laupīja iespēju saskatīt robežstabus. Lēmaņa ezers, jaukā laikā tik kārtīgs un glīts kā dīķis franču dārzā, sliktajā laikā šķita noslēpumains un draudošs kā jūra. Ašendens nodomāja, ka, atgriezies viesnīcā, viņš liks iekurt kamīnu savā viesistabā, ies karstā vannā un pēc tam pidžamā un rīta tērpā ieturēs visā omulībā pusdienas kamīna priekšā. Izredzes pavadīt vakaru vienatnē, ar pīpi un grāmatu, šķita tik jaukas, ka darīja paciešamu nepatīkamo braucienu pār ezeru. Viņam garām, galvas noliekuši, smagiem soļiem pagāja divi matroži un mēģināja pasargāt sejas no slapjā sniega. Viens no tiem uzsauca Ašendenam: „Esam jau piebraukuši!“ Nogājuši pie kuģa malas, viņi atvilka stieni, lai varētu novietot laipas, un, atkal paskatījies krasta virzienā, Ašendens ar pūlēm samanīja krasta ugunis. Bija patīkami tās redzēt. Jau dažas minūtes vēlāk kuģi pietauvoja, un Ašendens, seju kaklautā ietinis, stājās nelielajā pasažieru rindā, kas arī vēlējās izkāpt krastā. Lai gan viņš bieži ceļoja — viņa pienākums bija vienreiz nedēļā braukt uz Franciju, lai nodotu ziņojumu un saņemtu instrukcijas —, stāvēdams ļaužu barā pie kuģa laipām un gaidīdams izkāpšanas brīdi, viņš tomēr arvien nodrebēja bailēs. Viņa pasē nebija nekādas atzīmes par ierašanos Francijā. Tvaikonis brauca pa ezeru, divās vietās skardams Francijas teritoriju; viņš varēja būt braucis uz Vevē vai Lozannu, tomēr nekad nevarēja justies drošs, ka Šveices slepenpolicists to nav novērojis un redzējis izkāpjam krastā Francijā. Tad būtu grūti izskaidrojams, kādēļ viņa pase nav apzīmogota. Protams, viņam jau bija sagatavots stāstījums, bet viņš labi zināja, ka tas nav visai pārliecinošs, un, lai gan Šveices iestādes nekādā ziņā nevarētu pierādīt, ka viņš ir kas vairāk nekā tikai gadījuma ceļotājs, tomēr nāktos pavadīt divas vai trīs dienas cietumā, būtu neērti, un pēc tam viņu noteikti pavadītu līdz robežai. Tās būtu beigas. Šveice labi zināja, ka tās teritorijā nemitīgi risinās visdažādākās intrigas; slepeno dienestu aģenti, spiegi, revolucionāri un aģitatori kā sērga izplatījās pa lielāko pilsētu viesnīcām, un, vēlēdamās katrā ziņā saglabāt neitralitāti, Šveice darīja visu iespējamo, lai novērstu rīcību, kas varētu sanaidot to ar kādu no karojošajām valstīm.

Kā arvien, piekrastē stāvēja divi policisti, kas noraudzījās izkāpjošos pasažieros, un Ašendens gāja ar visvienaldzīgāko izskatu, taču patiesībā atviegloti uzelpoja, kad netraucēts bija tiem ticis garām. Tumsā viņš nozuda policistu acīm un strauji devās uz savu viesnīcu. Nejaukais laiks ar niknu vēzienu bija noslaucījis visu daiļo glītajā pastaigu vielā. Veikali bija slēgti, un Ašendens tikai šad tad ieraudzīja nejaušu pretimnācēju, kas sarāvies virzījās uz priekšu, it kā bēgdams no kāda nezināmā niknām dusmām. Šādā tumšā un nejaukā naktī cilvēkam šķiet, ka civilizācija kaunas par savu samākslotību un slēpjas pirmatnējo spēku priekšā. Tagad krusa sitās Ašendenam sejā, un pa slapjo, slideno ietvi viņš varēja virzīties uz priekšu tikai ar vislielāko piesardzību. Viesnīcas logi pavērās uz ezera pusi. Viņam pienākot, viesnīcas zēns atvēra durvis, un vēja brāzma lika uzlidot gaisā papīriem uz šveicara galda. Spilgtajā gaismā Ašendenam apžilba acis. Viņš apstājās un jautāja šveicaram, vai pienākušas kādas vēstules. Vēstuļu nebija, bet, kad Ašendens grasījās kāpt liftā, šveicars teica, ka viņa istabā gaidot divi kungi. Ašendenam draugu Ženēvā nebija.

„Tā?“ viņš bez mazākā pārsteiguma balsī jautāja. „Kas viņi ir?“

Viņš bija papūlējies nodibināt draudzīgas attiecības ar šveicaru un devīgu roku sniedzis tam dzeramnaudu par sīkiem pakalpojumiem. Šveicars diskrēti pasmaidīja.

„Nebūs nekādas vainas, ja jums pateikšu. Man Šķiet, tie ir policisti.“ „Ko viņi grib?“ vaicāja Ašendens.

„To viņi neteica. Viņi man jautāja, kur jūs esot, un es atbildēju, ka izgājāt pastaigāties. Viņi teica, ka gaidīšot jūs pārnākam.“

„Cik ilgi viņi jau ir šeit?“

„Stundu.“

Ašendena sirds sarāvās, bet viņš pielika visas pūles, lai bažas neatspoguļotos sejā.

„Uziešu un apskatīšos,“ viņš sacīja. Lifta vadītājs pagāja malā, lai ļautu Ašendenam iekāpt, bet Ašendens kratīja galvu. „Gribu sasildīties,“ viņš sacīja, „tādēļ kāpšu pa kāpnēm.“

Viņš gribēja iegūt brītiņu pārdomām, tomēr, lēnām kāpjot trīs stāvus, kājas bija smagas kā svins. Bija puslīdz skaidrs, kādēļ abi policisti tik neatlaidīgi vēlas to redzēt. Pēkžņi viņš jutās šausmīgi noguris. Viņš apjauta, ka nespētu tikt galā ar plašu izprašņāšanu, bet, ja viņu apcietinātu kā slepenu aģentu, tad vismaz vienu nakti nāktos pavadīt cietuma kamerā. 14

Vairāk nekā jebkad viņš ilgojās pēc karstas vannas un pēc tikamām pusdienām kamīna priekšā. Viņam jau ienāca prātā pagriezties un atstāt viesnīcu, atmetot visam ar roku. Pase bija kabatā, un viņš no galvas zināja stundas, kad vilcieni devās uz robežas pusi: Šveices iestādes vēl nebūs izšķīrušās, ko darīt, kad viņš jau būs drošībā. Tomēr viņš turpināja smagiem soļiem kāpt uz augšu. Viņam nepatika doma, ka var tik viegli pamest savu uzdevumu, jo, sūtot uz Ženēvu, viņam taču neslēpa draudošo risku, kāds neizbēgams zināmā darbā. Tad viņš nolēma riskēt. Protams, nebūtu sevišķi patīkami pavadīt divus gadus Šveices cietumā, bet šī varbūtība — tāpat kā nogalināšanas draudi karaļiem — bija viena no viņa aroda nepatīkamajām pusēm. Viņš sasniedza trešā stāva kāpņu laukumiņu un devās uz savu istabu. Ašendenam netrūka zināmas vīzdegunības (ko kritiķi viņam bieži vien pārmeta), un, uz brītiņu apstājies pie durvīm, viņš pēkšņi iedomājās sevi diezgan smieklīgā stāvoklī. Drosme pieauga, un tas nolēma noskaidrot visu līdz galam. Ar laipnu smaidu uz lūpām viņš nospieda durvju rokturi un, iegājis istabā, ieraudzīja savus viesus.

„Labvakar, kungi,“ viņš sacīja.

Telpa bija spilgti apgaismota, visas spuldzes ieslēgtas, un kamīnā dega uguns. Gaiss bija pelēku dūmu pilns, jo svešinieki, lai īsinātu gaidīšanu, smēķēja stiprus, lētus cigārus. Viņi sēdēja mēteļos, cietām platmalēm galvā, it kā nupat tikai būtu ienākuši, bet jau pelni vien, kas bija sakrājušies uz mazās, galdā uzliktās paplātes, rādīja, ka viņi te atrodas pietiekami ilgi, lai būtu labi iepazinušies ar apkārtni. Tic bija divi vareni vīri, melnām ūsām, plecīgi. Ašen-denam viņi atgādināja Fafncru un Fazoltu, abus milžus „Rcinas zeltā“. Smagie zābaki, atgāšanās krēslos un smagnējā, reizē vērīgā sejas izteiksme ļāva noprast, ka viņi ir slepenpolicisti. Ašendens pētošu skatienu aplūkoja savu istabu; viņš bija vērīgs cilvēks un tūdaļ redzēja, ka lietas, lai gan nav nekārtībā, tomēr nebūt vairs neatrodas tā, kā viņš tās bija atstājis. Viņš noprata, ka notikusi kratīšana. Par to viņš neuztraucās, jo istabā neturēja nekādus dokumentus, kas varētu kompromitēt: sava šifra kodu viņš iemācījās no galvas un iznīcināja jau, pirms atstāja Angliju, bet ziņojumus, ko trešās personas viņam piegādāja no Vācijas, nekavējoties nodeva attiecīgās vietās. No kratīšanas viņam nebija jābīstas, tomēr tas, ka kratīšana izdarīta, apstiprināja Ašendena aizdomas, ka valsts iestādēm viņš uzrādīts kā slepeas aģents.

„Ar ko varētu pakalpot, kungi?“ viņš laipni jautāja. „Istabā ir silti, tādēļ jūs varbūt novilktu mēteļus un — noņemtu cepures?“

Redzot viņus sēžam istabā ar cepurēm galvās, viņš mazliet dusmojās.

„Mēs paliksim tikai vienu minūti,“ viens no tiem sacīja. „Gājām garām un, tā kā šveicars sacīja, jūs tūdaļ ieradīšoties, nolēmām pagaidīt.“

Runātājs cepuri nenoņēma, toties Ašendens attina šalli un novilka smago mēteli.

„Vai nevēlaties cigāru?“ viņš jautāja, sniegdams cigāru kasti vienam un otram slepenpolicistam.

„Man nav iebildumu,“ sacīja pirmais, Fafners, paņemdams cigāru, pēc tam Fazolts, ne vārda neteikdams, pat nepateikdamies, paņēma otru.

Redzot firmu uz cigāru kastes, viņu izturēšanās kļuva laipnāka, un abi noņēma platmales.

„Tik sliktā laikā jums pastaigāšanās droši vien bija ļoti nepatīkama,“ ierunājās Fafners, nokoda puscollu garu gabalu no cigāra gala un iespļāva to kamīnā.

Ašendena princips (kas tikpat labi noderēja kā parastajā dzīvē, tā izlūkošanas dienestā) bija arvien teikt pēc iespējas daudz patiesības. Tādēļ viņš atbildēja:

„Par ko gan jūs mani turat? Ja vien būtu iespējams, es šādā laikā nebūtu ārā gājis. Man vajadzēja šodien apmeklēt Vevē kādu draugu invalīdu, un es atgriezos ar kuģi. Uz ezera bija kodīgi auksts.“

„Mēs esam no policijas,“ vienaldzīgi sacīja Fafners.

Ašendens nodomāja, ka viņi to uzskata par īstu idiotu, ja domā, ka viņš pats to jau nav sen izpratis, tomēr uz šādu paziņojumu taču varēja atbildēt tikai ar laipnību.

„Ak tā,“ viņš sacīja.

„Vai jums būtu klāt pase?“

„Jā. Man šķiet, pašreizējā kara laikā ārzemnieks dara gudrāk, arvien nēsādams pasi klāt.“

„Pat ļoti gudri.“

Ašendens pasniedza policistam savu glīto jauno pasi un pastāstīja, ka esot ieradies no Londonas pirms trim mēnešiem un kopš tā laika nekad neesot pārgājis robežu. Detektīvs rūpīgi apskatīja pasi un pasniedza to savam kolēģim.

„Man šķiet, viss kārtībā,“ viņš sacīja.

Ašendens stāvēja kamīna priekšā, lai sasildītos, un, turēdams mutē papirosu, neatbildēja. Viņš uzmanīgi vēroja slepenpolicistus, tomēr bija pārliecināts, ka viņa sejā atspoguļojas tikai laipna vienaldzība. Fazolts atdeva pasi Fafncram, kurš tai domīgi uzsila ar rādītājpirkstu.

„Policijas priekšnieks uzdeva mums atnākt šurp,“ viņš sacīja, un nu Ašendens redzēja, ka abi uzmanīgi aplūko viņu, „lai uzdotu jums dažus jautājumus.“

Ašendens zināja, ja cilvēkam nav nekas derīgs sakāms, tad labāk turēt

muti, bet, ja otrs cilvēks izteicis kaut ko, kur, pēc viņa domām, vajadzīga atbilde, tad klusēšana to mazliet samulsina. Ašendens gaidīja, lai slepenpolicists turpina. Viņš nebija pilnīgi pārliecināts, tomēr viņam šķita, ka policists vilcinās.

„Pēdējā laikā ienākušas daudzas sūdzības, ka ļaudis, kas vēlā naktī iznākot no kazino telpām, saceļot lielu troksni. Mēs gribētu dzirdēt, vai šis troksnis arī jūs apgrūtinājis. Tā kā jūsu istabu logi iziet uz ezera pusi un uzdzīvotājiem jāiet gar logiem, jums troksni vajadzētu dzirdēt, ja tas būtu tik liels.“

Ašendens uz bridi kļuva gluži mēms. Kādas blēņas šis slepenpolicists gan nupat sarunāja (bum, bum, viņš dzirdēja lielās bungas rībam, it kā milzis uznāktu uz skatuves), un kādēļ gan policijas priekšnieks lai būtu sūtījis pie viņa savus darbiniekus, ja gribētu tikai pārliecināties, vai klaigājošie spēlmaņi netraucē viņa maigo miegu? Tas lielā mērā atgādināja slazdu, bet nekas nav aušīgāk, kā niekiem piešķirt dziļu nozīmi; tās ir lamatas, kurās dažs labs vaļsirdībā pa galvu pa kaklu iekritis. Ašendens droši paļāvās uz tā dzīvnieka muļķību, ko sauc par cilvēku un kas viņa mūžā bija izdarījis tam jau dažu labu pakalpojumu. Viņam pēkšņi kļuva skaidrs, ka, ja slepenpolicists izteica šādu jautājumu, tad tam nav nekādu pierādījumu, ka Ašendens piedalās nelegālā darbībā. Ir skaidrs, ka par viņu ienākusi denunciācija, tomēr nav gūti nekādi pierādījumi; arī Ašendena istabu kratīšana palikusi bez panākumiem. Tomēr cik tukša šī saruna un cik vāju izdomas spēju tā pierāda! Ašendens tūdaļ iedomājās trīs iemeslus, kuru dēļ slepenpolicisti būtu varējuši meklēt sarunu ar viņu, un vēlējās, kaut attiecības ar tiem būtu pietiekāmi labas, lai to noskaidrotu. Izrādījās, ka šie vīri ir dumjāki, nekā viņš bija iedomājies, tomēr muļķiem Ašendena sirds kaktiņā arvien atradās tīkams stūrītis, un patlaban viņš raudzījās policistos negaidīti laipni. Viņam gribējās tos mīļi noglaudīt. Tomēr uz jautājumu viņš deva nopietnu atbildi.

„Taisnību sakot, man ļoti veselīgs miegs — bez šaubām, tīras sirds un vieglas sirdsapziņas rezultāts — un es nekad neko neesmu dzirdējis.“

Ašendens vēroja klausītāju sejas, sagaidīdams vieglu smīnu, ko, pēc viņa uzskata, šī piezīme pelnīja, bet abi palika nopietni. Ašendens bija ne vien Lielbritānijas valdības aģents, bet arī humorists, un tādēļ tik tikko apvaldīja nopūtu. Viņš saslējās mazliet cēlāk un sāka runāt nopietnākā tonī.

„Tomēr, ja trokšņojoši ļaudis mani arī uzmodinātu, man ne sapnī nenāktu prātā sūdzēties policijai. Tādā laikā kā tagad, kur pasaulē tik daudz nemiera, posta un nelaimes, es atzīstu par nepiedodamu pārmest ļaudīm, kuri vēl jūtas laimīgi diezgan, lai spētu priecāties.“

„Pareizi,“ sacīja slepenpolicists. „Tomēr ir tiesa, ka ļaudis tikuši traucēti, un policijas priekšniekam liekas pareizi šo lietu noskaidrot.“

Viņa kolēģis, kurš līdz šim bija klusējis kā sfinksa, tagad ierunājās: „Redzu jūsu pasē, ka esat rakstnieks, mesjē.“

Kā reakciju uz iepriekšējo satraukumu Ašendens izjuta sevišķu omulību un atbildēja pavisam laipni.

„Tas taisnība. Šis arods sagādā daudz raižu, toties reizēm dod arī kompensāciju.“

„Slavu,“ laipni sacīja Fafners.

„Bet varbūt mēs teiktu — popularitāti?“ riskēja Ašendens.

„Un ko jūs darāt Zenēvā?“

Jautājumu izteica tik laipni, ka Ašendens atzina par prātīgāku izturēties sevišķi piesardzīgi. Prātīgs cilvēks laipnu policistu uzskata par bīstamāku nekā agresīvu.

„Es rakstu kādu lugu,“ atbildēja Ašendens.

Viņš norādīja uz papīriem, kas atradās uz galda. Četras acis sekoja tā rokas mājienam. Nejaušs acu uzmetiens deva Ašendenam iespēju pārliecināties, ka slepenpolicisti apskatījuši arī viņa manuskriptus.

„Un kādēļ jums labāk patīk sacerēt savu lugu šeit, nevis dzimtenē?“

Ašendens pasmaidīja vēl laipnāk, jo viņš jau sen bija sagatavojies dzirdēt tieši šo jautājumu un viņam bija viegli atbildēt. Viņš labprāt gribēja redzēt, kā uzņems viņa atbildi.

„Redziet, mesjē, pašreiz taču plosās karš. Mana dzimtene ir nemiera pārņemta, un būtu pavisam neiespējami tur mierīgi sēdēt un rakstīt lugu.“

„Vai tā komēdija vai traģēdija?“

„O, komēdija, turklāt vēl pavisam viegla,“ atbildēja Ašendens. „Rakstniekam nepieciešams miers un klusums. Kā gan jūs varat domāt, ka viņš saglabās radošam darbam nepieciešamo garastāvokli, ja tam trūks pilnīga miera? Šveicei ir tā laime būt neitrālai, un man šķita, ka Zenēvā atradīšu tieši tādus apstākļus, kādi man vajadzīgi.“

Fafners tikko manāmi pamāja ar galvu Fazoltam, tomčr Ašendens nekādi nevarēja izprast, vai tas nozīmē, ka Fafners uzskata Ašendenu par miesā un garā vāju cilvēku, vai arī atbalsta viņa tieksmi attālināties no nemiera pārņemtās pasaules. Lai kā tas arī būtu, slepenpolicists acīmredzot atzina, ka saruna ar Ašendenu viņam vairs nekā nevar dot, jo viņa piezīmes kļuva nesakarīgas, un jau pēc brītiņa viņš piecēlās, lai aizietu.

Silti paspiedis abiem roku, Ašendens aizvēra aiz viņiem durvis un atvieglots dziļi uzelpoja. Viņš ielaida ūdeni vannā, tik karstu, cik vien spēja ciest, un, ģērbdamies nost, visā omulībā pārdomāja savu izvairīšanos.

Dienu iepriekš notika gadījums, kas lika Ašendenam būt piesardzīgam. Viņam strādāja kāds šveicietis, angļu slepenajā dienestā pazīstams ar vārdu Bernārs, tas nesen bija ieradies no Vācijas, un Ašendens viņam bija uzdevis atnākt uz kādu kafejnīcu zināmā laikā, lai sastaptos. Ašendens Bernāru vēl nebija redzējis, tādēļ, lai pasargātos no pārpratuma, Ašendens tam ar kādu vidutāju paziņoja, uz kādiem jautājumiem kādas atbildes sagaida. Lai sastaptos, viņš atzina brokastlaiku par vispiemērotāko, jo tad nebija gaidāms, ka kafejnīca būs pārpildīta, un tiešām, ieejot tajā, viņš redzēja tikai vienu vīru, kas pēc vecuma varēja līdzināties Bernāram. Vīrietis sēdēja viens pats, un Ašendens vienaldzīgi uzdeva norunāto jautājumu. Saņēmis norunāto atbildi, Ašendens apsēdās viņam līdzās un pasūtīja konjaku. Spiegs bija mazs, plecīgs puisis, diezgan slikti ģērbies, ar īsi apcirptu, lodei līdzīgu galvu, gaišmatis, nemierīgām zilām acīm un bālu seju. Viņš nebūt nemodināja uzticību un, ja Ašendens no pieredzes nezinātu, cik grūti nākas atrast cilvēkus, kas gatavi doties uz Vāciju, viņš būtu pārsteigts, ka tā priekšgājējs pieņēmis šādu aģentu. Aģents bija vācu tautības šveicietis un franciski runāja ar krietnu akcentu. Viņš tūdaļ pieprasīja savu algu, un Ašendens to pasniedza aploksnē. Algu izmaksāja Šveices frankos. Aģents deva vispārēju pārskatu par savu uzturēšanos Vācijā un atbildēja uz Ašendena rūpīgajiem jautājumiem. Viņš strādāja par viesmīli kādā restorānā Reinas tilta tuvumā, tāpēc aģentam netrūka izdevību savākt pieprasītās ziņas. Aģenta paskaidrojumi par iemesliem, kuru dēļ viņš uz dažām dienām dodas uz Šveici, izklausījās ticami, un, domājams, viņam nevarētu rasties grūtības, no jauna pārejot robežu. Ašendens izteica apmierinātību ar aģenta darbību, deva viņam norādījumus un gribēja jau beigt sarunu.

„Ļoti labi,“ sacīja Bernārs, „tomēr, iekams atgriežos Vācijā, es gribētu saņemt divus tūkstošus franku.“

„Vai tiešām?“

„Jā, un es gribētu tas saņemt tūdaļ, vēl pirms jūs atstājat kafejnīcu. Man šāda summa jāmaksā, un es to gribu dabūt.“

„Bīstos, ka nevarēšu to jums dot.“

Drūmi sarauktā piere darīja šī cilvēka seju vēl mazāk tīkamu.

„Tas jums tomēr būs jādara.“

„Kādēļ jūs tā domājat?“

Spiegs paliecās uz priekšu un izplūda dusmās, gan nepaceldams balsi un runādams tā, ka vienīgi Ašendens viņa vārdus varēja dzirdēt.

„Vai jūs domājat, ka riskēšu ar savu dzīvību par tik ubadzīgu summu, kādu jūs man devāt? Nav vēl pagājušas desmit dienas, kad Maincā kādu viru pieķēra un nošāva. Vai tas bija kāds no jūsu aģentiem?“

„Mums Maincā nav neviena aģenta,“ vienaldzīgi sacīja Ašendens, tomēr pieņēma, ka Bcrnārs runā patiesību. Ašendens jau brīnījās, ka nav parastā ziņojuma no turienes, un Bernāra vārdi to izskaidroja. „Uzņemoties šo darbu, jūs labi zinājāt, kādi ir apstākļi, un, ja nebijāt apmierināts, nevajadzēja to uzņemties. Man nav nekādu pilnvaru dot jums kaut pensu vairāk.“

„Vai redzat, kas man šeit ir?“ iesaucās Bernārs.

Viņš izņēma no kabatas mazu revolveri un zīmīgi to aptaustīja:

„Ko jūs esat nodomājis ar to darīt? Ieķīlāt lombardā?“

Nikni paraustījis plecus, aģents iebāza šaujamo kabatā. Ašendens sprieda, ja Bcrnārs kaut ko būtu zinājis par teātra tehniku, viņš saprastu, ka žestam bez tālāka nodoma nav nozīmes.

„Tātad jūs nedosit naudu?“

„Nē.“

Sakuma spiegs izturējās pazemīgi, bet tagad kļuva visai mežonīgs, tomēr nezaudēja galvu un ne uz mirkli nepacēla balsi. Ašendens zināja, ka Bcrnārs, lai gan alkatīgs, tomēr ir labs aģents, un nolēma aizrādīt pulkvedim R., ka Šim aģentam atlīdzība būtu paaugstināma. Apkārtējie ļaudis uz brīdi saistīja Ašendena uzmanību. Netālu divi resni Zenēvas pilsoņi, melnām bārdām, spēlēja domino, otrā pusē kāds jauns cilvēks acenēs lielā steigā rakstīja lappusi pēc lappuses bezgalīgi garai vēstulei. Pie kāda galda šveiciešu ģimene (varbūt*Robinsoni vārdā), tēvs, māte un četri bērni, raudzīja iztikt ar divām mazām tasītēm kafijas. Aiz letes sēdēja kasiere, impozanta tumšmate ar lielām, melnā zīdā iespīlētām krūtīm, un lasīja kādu vietējo laikrakstu. Melodramatisko skatu, kurā līdzdarbojās Ašendens, šāda apkārtne padarīja grotesku. Paša loma viņam šķita daudz reālāka. Bernārs pasmaidīja. Viņa smaids nesolīja neko labu.

„Vai zināt, ka man vajadzētu tikai aiziet uz policiju un jūs tūdaļ apcietinātu? Vai zināt, kāds ir Šveices cietums?“

„Nē, pēdējā laikā bieži vien esmu sev to jautājis. Vai jūs zināt?“

„Jā, un varu teikt, ka tas jums nepatiktu.“

Viena no iespējām, par ko Ašendens raizējās, bija tā, ka viņu var apcietināt, iekams viņš būs pabeidzis savu lugu. Nebūt neiepriecināja izredzes uz kādu laiku pamest to pusgatavu. Viņš nezināja, vai pret viņu izturētos kā 20 pret politisku apcietināto vai arī kā pret vienkāršu kriminālnoziedznieku, un viņš gribēja jautāt Bemāram, vai tādā gadījumā — Ašendens bija pārliecināts, ka tikai par šādu ieslodzījumu varētu būt runa — viņam neliegtu rakstāmlietas. Viņš gan baidījās, ka Bernārs šādu jautājumu varētu uzskatīt par mēģinājumu to izzobot, tomēr jutās samērā omulīgi un spēja atbildēt uz draudiem aukstasinīgi.

„Protams, jūs varētu man sagādāt divus gadus cietumsoda.“

„Vismaz.“

„Nē, zinu, tas ir maksimums, un man tas šķiet pilnīgi pietiekami. Negribu slēpt, man būtu ārkārtīgi nepatīkami, tomēr jums tas viss sagādātu vēl daudz lielākas nepatikšanas.“

„Ko jūs varētu darīt?“

„O, gan jūs kristu mūsu rokās. Turklāt galu galā karš taču neturpināsies mūžīgi. Jūs esat viesmīlis, un jums nepieciešama rīcības brīvība. Varu apsolīt, ja man rastos nepatikšanas, līdz pat mūža galam jums nejautu ierasties nevienā sabiedroto valstī. Nāksies atzīt, tas jums būtu neizdevīgi.“

Bernārs neatbildēja, bet saīdzis noraudzījās galda marmora plātnē. Ašendens sprieda, ka nu pienācis īstais bridis samaksāt par dzērienu un aiziet.

„Pārdomājiet, Bcrnār,“ viņš sacīja. „Ja gribat atgriezties savā darbā, tad esmu jau pateicis, kas jādara, un parasto algu jūs saņemsit parastā kārtā.“

Spiegs paraustīja plecus, un, lai gan Ašendens nebūt nezināja, kāds būs sarunas iznākums, tomēr juta, ka, ārā ejot, viņam piederētos cieņas pilna izturēšanās. Tā viņš tad ari uzvedās.

Un tagad, ar vienu kāju piesardzīgi mēģinādams, vai vannā ūdens nav pārāk karsts, viņš sev jautāja, ko gan Bernārs nolēmis darīt. Viņš gandrīz applaucējās un tikai pamazām ielaidās ūdenī. Ašendens domāja, ka spiegs būs nolēmis iet taisnu ceļu, un par Ašendenu iesniegtās denunciācijas avots meklējams citur. Varbūt šinī pašā viesnīcā. Ašendens atlaidās vannā un, miesai pamazām pierodot pie ūdens karstuma, atvieglots dziļi uzelpoja.

„Tiešām gan,“ viņš sprieda, „ir brīži dzīvē, kad viss, kas no agrākā stāvokļa novedis mani tagadējos apstākļos, šķiet kaut kas vērtīgs.“ Ašendens nevarēja neatzīt, ka tiešām ir laimīgs cilvēks, ja viņam izdevies izkulties no šis pēcpusdienas grūtībām. Ja viņu apcietinātu un notiesātu, pulkvedis R., plecus paraustījis, tikai nosauktu viņu par nolādētu muļķi un sāktu meklēt kādu citu viņa vietā. Ašendens jau pietiekoši labi pazina savu priekšnieku, lai zinātu, kad tā vārdi jāsaprot burtiski. Gadījumā, ja Ašendens iekultos klizmā, viņam nāktos palikt bez palīdzības.

III Kinga jaunkundze

Ērti gulēdams vannā, Ašendens ar prieku domāja, ka viņš varētu mierīgi spēlēt savu lomu līdz galam. Policija palikusi tukšā, un, ja arī sagaidāms, ka viņu turpmāk rūpīgāk novēros, tomēr nav domājams, ka policija kaut ko uzsāks, iekams viņa lugas trešais cēliens būs gatavs vismaz vispārējos vilcienos. Ašendenam nāksies rīkoties gudri (pagājušas tikai četrpadsmit dienas, kopš kādam viņa kolēģim Lozannā piespriests cietumsods), tomēr aušīgi būtu uztraukties. Viņa priekštecis Zenēvā, pats pārspīlēdams savu nozīmi, bija iedomājies, ka viņu novēro dienām un naktīm, un tā pārpūlējis nervus, ka priekšniecība uzskatīja par pareizāku to atcelt. Divreiz nedēļā Ašendenam nācās iet uz tirgu, lai saņemtu instrukcijas, ko viņam no Francijas, no Savojas, atveda kāda veca zemniece, kas tirgū pārdeva sviestu un olas. Viņa mēdza ierasties kopā ar otru tirdzinieci, un kratīšana pie robežas bija pavisam pavirša. Viņas pārgāja robežu, rīta gaismai austot, un ierēdņi bija priecīgi, ka tika ātri galā ar šīm trokšņaini tērzējošām sievietēm un varēja atgriezties pie siltā kamīna un saviem cigāriem. Tiešām gan, šī vecā kundze ar tuklo, sārto seju, labsirdīgi smaidošo muti un apaļo stāvu izskatījās tik vientiesīga un nevainīga, vienīgi sevišķi apķērīgs slepenpolicists varētu iedomāties, ka, papūlējies iebāzt roku starp viņas kuplajām krūtīm, viņš atrastu mazu papīra gabaliņu, kas novestu cietumā krietnu vecu sievieti (uzņemoties šo risku, viņa pasargāja savu dēlu no ierakumiem) un kādu pusmūža angļu rakstnieku. Ašendens mēdza ierasties tirgū ap pulksten deviņiem, kad Zenēvas mājsaimnieču lielākā daļa jau paguvusi iepirkties pārtiku, un apstājās pie groza, no kura nesatricināmais radījums tiklab lietū, kā vējā, karstumā vai aukstumā pārdeva savu preci, un nopirka pusmārciņu sviesta. Papīra lapiņu viņa iespieda Ašendenam saujā, izdodot sīknaudu no desmit frankiem, un viņš gausiem soļiem devās projām. Bīstams bija vienīgi brīdis, kad Ašendens gāja atpakaļ uz viesnīcu ar papīru kabatā, un pēc sadursmes ar Bcrnāru viņš nolēma iespējami saīsināt laiku, kad pie viņa varētu atrast šo papīriņu.

Ašendens nopūtās, jo ūdens vairs nebija tik karsts kā sākumā; viņš nevarēja ar roku aizsniegt pagriezni un nevarēja to arī atgriezt ar kājas pirkstiem (tā nu gan būtu iekārtojams katrs labs pagrieznis), bet, ja viņam jāpieceļas, lai ielaistu siltu ūdeni, tad jau labāk pavisam izkāpt no vannas. Viņš nevarēja arī ar kāju izvilkt notekas tapiņu, lai vanna pamazām iztukšotos un viņš būtu spiests izkāpt, bet tam trūka gribasspēka vīrišķīgi izkāpt no vannas. Viņš bija bieži dzirdējis sakām, ka tam netrūkstot gribas, un prātoja, ka ļaudis dažādos dzīves jautājumos spriež pārsteidzīgi, jo balstās uz nepietiekošiem pierādījumiem: šie ļaudis viņu nekad nebija redzējuši karstā, pamazām atdziestošā vannā. Viņa domas atkal atgriezās pie šobrīd rakstāmās lugas, un viņš pats pie sevis dzina jokus un deva ātras, asas atbildes, par kurām no rūgtas pieredzes zināja, ka uz papīra tas viss neizskatīsies tik labi un uz skatuves neizklausīsies tik jauki kā patlaban. Tādēļ viņš aizmirsa, ka vannā ūdens kļuvis jau pavisam remdens, bet pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm. Tā kā viņš nevēlējās nevienu ienākam, viņam pietika aukstasinības neaicināt iekšā, bet klauvējiens atkārtojās.

„Kas tur ir?“ viņš saīdzis iesaucās.

„Vēstule.“

„Nu tad nāciet iekšā. Bet pagaidiet drusciņ.“

Ašendens dzirdēja guļamistabas durvis atveramies, izkāpis no vannas, viņš apmeta sev apkārt palagu un iegāja guļamistabā. Viesnīcas zēns gaidīja ar vēstulīti rokā. Bija prasīta tikai mutiska atbilde. Rakstīja kāda viesnīcā apmetusies kundze, kas ielūdza viņu uz bridža partiju pēc vakariņām, parakstīdamās Eiropas cietzemē pieņemtā kārtā — Baronne de Higins. Ašendens ilgojās pēc omulīgas maltītes, sēžot savā istabā ar rītakurpēm kājās un pret lampu atslietu grāmatu, gribēja jau dot noraidošu atbildi, bet tad viņam ienāca prātā, ka pareizāk būtu šovakar parādīties ēdamistabā. Smieklīgi būtu domāt, ka viesnīcā vēl nav izplatījusies jaunā vēsts, ka Ašendenu apmeklējusi policija, un tādēļ pareizāk rādīt pārējiem viesiem, ka viņš nebūt nav samulsis. Viņā jau bija pamodusies doma, ka denuncējušais cilvēks meklējams viesnīcā, un viņam ienāca prātā ari mundrās baroneses vārds. Ja baronese viņu denuncējusi, tad bridža partija kopā ar viņu radīs zināmu humoru. Viņš atbildēja zēnam, ka ar prieku ieradīsies, un lēnām ķērās pie vakara tualetes.

Baronese fon Higinsa bija austriete, kas, pirmo kara ziemu pavadot Ženēvā, atrada par pareizu izrādīt sevi tik francisku, cik vien iespējams. Viņa nevainojami runāja angļu un franču valodā. Par savu uzvārdu, kurā nebija nekā teitoniska, viņa bija pateicību parādā vectēvam, kādam Jorkšīras zirgu puisim, ko deviņpadsmitā gadsimteņa sākumā firsts Blankenšteins bija ataicinājis uz Austriju. Viņa karjera izveidojās tīkama un romantiska: ļoti glītā izskata jaunais cilvēks prata pievērst sev liclhcrcogicncs ievērību un šo izdevību izmantoja tik labi, ka beidza savu mūžu kā barons un pilnvarotais ministrs pie kāda Itālijas galma. Baronese bija viņa vienīgā pēcnācēja,

kas pēc nelaimīgām laulībām pieņēma atkal savu meitas uzvārdu. Viņa bieži vien atgādināja, ka vectēvs bijis sūtnis, bet nekad nerunāja par to, ka viņš pirms tam bijis zirgu puisis, un šo interesanto sīkumu Ašendenam izdevās uzzināt Vīnē; jo, nodibinājis ar baronesi draudzīgas attiecības, viņš ievāca ziņas par tās pagātni un, starp citu, uzzināja, ka tās ienākumi nebūt neatļauj dzīvot tik plaši, kā viņa patlaban dzīvoja Ženēvā. Ņemot vērā, ka viņai netrūka izdevības spiegošanai, varēja puslīdz droši pieņemt, ka rosīgs slepenais dienests nodrošinājies ar viņas pakalpojumiem, un Ašendens nešaubījās, ka tā strādā apmēram tādu pašu darbu kā viņš. Tas zināmā mērā viesa sirsnīgumu viņu attiecībās.

Ašendenam ierodoties, ēdamistaba jau bija ļaužu pilna. Viņš apsēdās pie ierastā galda un, juzdamies pēc sava piedzīvojuma ļoti omulīgi, pasūtīja pudeli šampanieša — uz Lielbritānijas valdības rēķina. Baronese veltīja viņam mirdzošu, laipnu smaidu. Viņa bija sieviete pāri četrdesmit gadiem, tomēr īpatnēji, sevišķi skaista — gaišmate ar zeltainiem, metāliski mirdzošiem matiem, neapšaubāmi daiļa, tomēr nepievilcīga, un Ašendens jau pēc pirmā acu uzmetiena sprieda, ka viņas mati nav tādi, kādus būtu patīkami atrast zupā. Viņai bija smalki sejas panti, zilas acis, taisns deguns un rožaini balta āda, tomēr āda šķila mazliet izspīlēta pār kauliem. Viņai bija dziļš dekoltē, un baltās, pilnīgās krūtis atgādināja marmoru. Ārienē nekas neliecināja par maigumu, kas jūtīgam cilvēkam šķiet tik pievilcīgs. Viņa bija lieliski tērpusies, tomēr dārglietu nebija daudz, tādēļ Ašendens, būdams šajās lielās zinātājs, sprieda, ka priekšniecība gan devusi tai brīvas rokas pie modistes, bet nav atradusi par prātīgu vai nepieciešamu apgādāt viņu ar gredzeniem vai pērlēm. Tomēr viņa, pēc Ašendena domām, izskatījās tik uzkrītoši, ka, pat ja pulkvedis R. nebūtu viņam klāstījis par ministru, jau viņas izskats vien modinātu tās personas piesardzību, pret kuru tā gribētu izlietot savu viltību.

Gaidīdams vakariņas, Ašendens aplūkoja sanākušo sabiedrību. Lielākā daļa bija daudzkārt redzēti veci draugi. Tajā laikā Zcnēva bija īsta intrigu bedre, un viesnīca, kurā Ašendens dzīvoja, — šo intrigu centrs. Viesnīcā bija apmetušies francūži, itāļi un krievi, turki, rumāņi, grieķi un ēģiptieši. Daži — aizbēguši no savas dzimtenes, citi, turpretim, neapšaubāmi tās pārstāvji. Bija še ari kāds bulgārs, Ašendena aģents, ar kuru viņš piesardzības dēļ Zenēvā nekad vēl nebija sarunājies; šovakar bulgārs ēda vakariņas ar diviem saviem tautiešiem, un jau pēc pāris dienām, ja vien viņš līdz tam nebūs nogalināts, no viņa varēja gaidīt ļoti interesantu ziņojumu. Tālāk sēdēja kāda maza vācu prostitūta ar zilām acīm un lelles sejiņu; šī vāciete bieži ceļoja pāri ezeram uz Bērni un, savā profesijā darbodamās, 24 savāca informācijas drusciņas, kuras tad, protams, Berlīnē dziļdomīgi pētīja. Viņa neapšaubāmi bija citas šķiras sieviete nekā baronese un spēlēja daudz vieglāku spēli. Bet, ieraudzīdams grāfu Holcmindcnu, Ašendens bija pārsteigts un jautāja sev, ko gan tas šeit dara. Tas bija vācu aģents no Vcvē un tikai retumis ieradās Ženēvā. Reiz Ašendens viņu ieraudzīja vecajā pilsētas daļā, kādā klusu namu un tukšu ielu nostūrī sarunājamies ar cilvēku, kas lielā mērā atgādināja spiegu, un Ašendens būtu labi samaksājis, ja dabūtu zināt, ko viņi runāja. Ašendenam bija interesanti sastapties ar grāfu, jo pirms kara viņš to Londonā diezgan labi pazina. Viņš bija no labas ģimenes, ar radniecības saitēm līdz pat Hohcn-colerniem. Viņš uzdevās par Anglijas draugu, labi dejoja, labi jāja un šāva; ļaudis mēdza teikt, ka viņš esot angliskāks nekā anglis. Liela auguma, kalsnējs un zēnisks, viņš valkāja labi pašūtas drēbes; viņam bija prūsiska galva ar īsi apcirptiem matiem un īpatnēji salīcis stāvs, it kā viņš patlaban gribētu palocīties karaļa priekšā. Šāda pielickšanās, drīzāk bģūtama nekā redzama, īpatna tiem, kas savu mūžu nodzīvojuši pie galma. Viņš prata smalki uzvesties un daudz interesējās par mākslu. Bet tagad gan Ašendens, gan arī grāfs izlikās, it kā viņi nekad nebūtu redzējušies. Protams, abi zināja, kādu darbu katrs strādā, un Ašendenam gribējās viņu izzobot, jo pret cilvēku, ar kuru gadiem ilgi kopā pusdienots un spēlētas kārtis, viņam šķita smieklīgi izturēties tā, it kā to nepazītu, tomēr viņš atturējās, jo ņēma vērā varbūtību, ka šādu izturēšanos vācietis varētu uzskatīt par vēl dziļāku angļu frivolitātes pierādījumu kara laikā. Ašendens jutās pārsteigts: Holcmindcns nekad vēl nebija spēris kāju šinī viesnīcā, un nebija domājams, ka viņš to tagad dara bez nopietna iemesla.

Ašendens sev jautāja, vai šis notikums nav sakarā ar prinča Alija neierasto klātbūtni ēdamistabā. Nebūtu taču prātīgi katru parādību, lai cik nejauša tā arī izskatītos, atzīt par sagadīšanos. Princis Alijs bija ēģiptietis, kedīva tuvs radinieks, kurš aizbēga no savas zemes, kad kedīvu atcēla no amata. Viņu pazina kā niknu angļu ienaidnieku, un bija zināms, ka tas aktīvi darbojas, lai saceltu nemierus Ēģiptē. Pirms nedēļas kedīvs lielā slepenībā trīs dienas uzturējās viesnīcā, un viņi nemitīgi apspriedās prinča apartamentos. Princis bija maza auguma, resns, ar lielām melnām ūsām. Viesnīcā viņš dzīvoja kopā ar savām abām meitām un ar kādu pašā, ko sauca par Mustafu; tas strādāja par prinča sekretāru un kārtoja viņa darīšanas. Patlaban viņi visi četri ēda, dzēra daudz šampanieša, bet sēdēja it kā garlaikodamies, klusēdami. Abas princeses, emancipētas jaunas sievietes, naktis pavadīja, dejojot restorānos ar dižciltīgiem ženēviešiem. Viņas bija maza auguma, plecīgas, skaistām melnām acīm un smagnējām, taukainām sejām. Tās ģērbās spilgti un uzkrītoši, drīzāk atgādinādamas par zivju tirgu Kairā nekā par Parīzi. Viņa augstība parasti ēda savās istabās, bet princeses katru vakaru ieradās kopējā ēdamistabā; viņu goda dāma bija maza veca anglicte Kinga jaunkundze, viņu kādreizējā audzinātāja; tomēr tā sēdēja pie galda atsevišķi, un varēja domāt, ka viņas Kinga jaunkundzei nepievērš nekādu uzmanību. Kādreiz Ašendens, iedams pa gaiteni, uzskrēja virsū vecākajai apa]ajai princesei, kas franču valodā aizgūtnēm nikni rāja savu audzinātāju. Pārāk skaļi kliedzot, viņai aptrūka balss, un viņa pēkšņi iesita vecajai sievietei pa seju. Ieraudzījusi Ašendenu, princese uzmeta viņam niknu skatienu un, skaļi aizcirzdama durvis, ieskrēja savā istabā. Ašendens gāja tālāk, izlikdamies nekā neredzējis.

Viesnīcā ieradies, Ašendens mēģināja iepazīties ar Kinga jaunkundzi, bet tā noraidīja viņa tuvošanās mēģinājumus ne vien atturīgi, bet pat rupji. Viņš sāka ar to, ka sastopoties pacēla platmali, un viņa stīvi palocījās. Tad viņš Kinga jaunkundzi uzrunāja, bet tā atbildēja tik strupi, ka varēja skaidri noprast, viņa nevēlas nonākt ar Ašendenu nekādās darīšanās. Viņš tomēr centās nezaudēt drosmi, tādēļ ar vislielāko pašsavaldīšanos izmantoja pirmo izdevību, lai uzsāktu sarunu. Jaunkundze piecēlās un franču valodā ar angļu akccntu sacīja:

„Nevēlos iepazīties ar svešiniekiem.“

Viņa pagrieza Ašendenam muguru un, nākamreiz sastopoties, izlikās Ašendenu neredzam.

Viņa bija sīka, maza sieviete — tikai nedaudz kaulu sakrunkotā ādas maisā, seju klāja dziļas grumbas. Varēja skaidri redzēt, ka viņa valkā parūku, jo tā bija peļu pelēkā krāsā, ļoti kupla un ne katrreiz taisni uzlikta galvā, turklāt viņa spilgti krāsojās, lieli smiņķa plankumi uz vaigiem un spilgti sarkanas lūpas. Ģērbās viņa fantastiski raibās drēbēs, kas izskatījās kā pirktas apvalkātu drēbju veikalā, un dienā nēsāja milzīgas ekstravaganti meitenīgas cepures. Ātriem solīšiem viņa mēdza steigties uz priekšu. Ļoti mazās, glītās kurpēs ar ļoti augstiem papēžiem. Viņa izskatījās tik groteska, ka izraisīja drīzāk pārsteigumu nekā jautrību. Ļaudis uz ielas pagriezās un, mutes iepletuši, noraudzījās viņai pakaļ.

Ašendens bija dzirdējis, ka Kinga jaunkundze nav apmeklējusi Angliju kopš tā laika, kad prinča māte pieņēmusi viņu par audzinātāju. Ko gan visu viņa nav pieredzējusi ilgajos, Kairas harēmos pavadītajos gados. Viņas vecums nebija nosakāms. Cik daudzi īsie austrumnieku mūži bija nodzīvoti viņas acu priekšā un cik daudzi tumši noslēpumi viņai bija zināmi! No kurienes viņa nāca, ja jau pacieta tik ilgu prombūtni no savas dzimtenes, droši vien viņai nebija ne piederīgo, ne draugu. Ašendens zināja, ka tā ir nelabvēlīgi 26 noskaņota pret angļiem, un tas, ka viņa tik rupji atbildēja, ļāva spriest, ka la brīdināta piesargāties no Ašendena. Viņa runāja tikai franciski. Ašendens sev jautāja, par ko gan viņa domā ēdienreizēs, viena pati sēdēdama pie sava galda. Viņš jautāja arī, vai tā vispār jebkad lasa. Pēc ēdienreizēm viņa devās tieši augšā savā istabā, un nekad to neredzēja kopējās viesu istabās. Ko viņa domā par abām emancipētajām princesēm, kas valkāja greznus tērpus un ar svešiem cilvēkiem dejoja otrās šķiras kafejnīcās. Ašendenam šķita, ka, atstādama ēdamistabu, Kinga jaunkundze garāmejot dusmīgi sarauc seju. Varēja domāt, ka viņa nepavisam neieredz Ašendenu. Viņu skatieni sastapās, un tie viens otrā noraudzījās; Ašendenam ienāca prātā, ka savā skatienā tā centās izteikt mēmu apvainojumu. šāda izteiksme izkrāsotajā, novītušajā sejā būtu patīkami absurda, ja vien nezināma iemesla dēļ nebūtu dīvaini patētiska.

Patlaban baronese dc Higinsa, pabeigusi vakariņot, pievāca savu kabatas lakatiņu un somiņu un, viesmīļiem no abām pusēm klanoties, pilnās burās devās uz priekšu pa plašo telpu. Viņa apstājās pie Ašendena galda.

„Ļoti priecājos, ka šovakar varēsit spēlēt bridžu,“ viņa sacīja angļu valodā ar tikko manāmu vācu akcentu. „Kad būsit paēdis un iebaudījis kafiju, varbūt jūs ierastos manā viesistabā?“

„Cik lielisks tērps,“ ierunājās Ašendens.

„Tas ir šaušalīgs. Man nav ko ģērbt. Nezinu, ko lai daru, tagad nevaru nokļūt Parīzē. Šausmīgie prūši, kādēļ viņi ierāva manu nabaga dzimteni šinī briesmīgajā karā?“

Nopūzdamās un pasmaidīdama viņa aizzēģelēja projām. Ašendens beidza vakariņot viens no pēdējiem, un, viņam ēdamistabu atstājot, tā bija gandrīz tukša. Ejot garām grāfam Holcmindenam, Ašendens, juzdamies ļoti jautri, riskēja tikko manāmi pamirkšķināt ar aci. Vācu aģents nevarēja būt drošs, vai tas vispār nolicis, un nu viņš varēja lauzīt galvu, uz kādu noslēpumu tas norāda. Ašendens uzkāpa otrajā slāvā un pieklauvēja pie baroneses durvīm.

„Antrē, antrē,“ viņa sauca un atrāva durvis.

Viņa sirsnīgi spieda Ašendena roku un ievilka viņu istabā. Ašendens redzēja, ka abi pārējie bridža partneri jau ieradušies. Tie bija princis Alijs un viņa sekretārs. Ašendens brīnījās.

„Atļaujiet, jūsu augstība, iepazīstināt ar Ašendena kungu,“ sacīja baronese.

Ašendens palocījās un satvēra sniegto roku. Princis uzmeta viņam ātru skatienu, bet neteica ne vārda. Higinsa kundze turpināja:

„Nezinu, vai esat jau pazīstami ar pašā?“

„Priecājos ar jums iepazīties, Ašendena kungs,“ teica prinča sekretārs, silti spiezdams roku. „Mūsu skaistā baronese stāstīja par jūsu bridžu, un viņa augstība ir sajūsmināts par šo spēli. Vai ne, godājamais?“

„Jā, jā,“ atbildēja princis.

Pašā Mustafs bija gara auguma, resns, gadus četrdesmit piecus vecs, lielām kustīgām acīm un melnām ūsām. Viņš bija ģērbies smokingā ar dimantu krekla pogā un savai dzimtenei raksturīgo fesku galvā. Viņš bija ārkārtīgi runīgs, un vārdi bira pār viņa lūpām skaļi kā marmora šķembas no maisa. Viņš pūlējās būt sevišķi laipns pret Ašendenu. Princis sēdēja klusēdams, zem kuplajām skropstām mierīgi noraudzīdamies Ašendenā. Varēja domāt, ka viņš ir kautrīgs.

„Nekad neesmu jūs redzējis klubā, mesjē,“ sacīja pašā. „Vai jums bakarā nepatīk?“

„Spēlēju gan, bet reti.“

„Baronese, kas lasījusi it visu, stāsta, ka jūs esot ievērojams rakstnieks. Zel, ka neprotu lasīt angliski.“

Baronese veltīja Ašendenam vairākus pretīgus komplimentus, viņš noklausījās ar pienācīgo laipnību un pateicību, tad, apgādājusi savus viesus ar kafiju un liķieriem, viņa sameklēja kārtis. Ašendens nevarēja sev nejautāt, kādēļ Lsti ielūgts uzkāršu partiju. Attiecībā uz savu bridža prasmi viņam nebija nekādu ilūziju. Viņš zināja, ka ir labs otršķirīgs spēlētājs, jo bija pietiekami bieži ticies ar labākajiem spēlētājiem pasaulē, lai zinātu, ka nav ar viņiem vienā līmenī. Šoreiz spēlēja līguma spēli, kuru viņš nc sevišķi labi prata, un likmes bija augstas, bet spēle acīmredzot bija tikai iegansts, un Ašendenam nebija nc jausmas, kāda spēle norisinās aizkulisēs. Varēja būt — izzinājuši, ka viņš ir angļu aģents, prinris un sekretārs vēlējās iepazīties, lai noskaidrotu, kas viņš par cilvēku. Pēdējās dienās Ašendens juta kaut ko gaisā, un šī sastapšanās apstiprināja viņa aizdomas, bet viņam nebija ne mazākās jausmas par tā iemeslu. Spiegi nebija ziņojuši neko svarīgu. Tagad viņš bija pārliecināts, ka par Šveices policijas apmeklējumu jāpalcicas baroneses laipnajai gādībai. Varēja domāt, ka bridža partiju aranžēja pēc tam, kad izrādījās, ka slepenpolicisti nespēj neko panākt. Šī nojauta, kaut gan neskaidra, Ašendenu uzjautrināja, un viņš, spēlēdams vienu partiju pēc otras un nepārtraukti tērzēdams, pievērsa uzmanību nc vien saviem, bet arī pārējo vārdiem. Par karu runāja diezgan daudz, un gan baronese, gan arī pašā izleica vāciešiem ļoti naidīgas domas. Baroneses sirds esot Anglijā, no kurienes cēlusies viņas ģimene (zirgu puisis no Jorkšīras), un pašā nosauca Parīzi par savu garīgo mājokli. Kad pašā ierunājās par Monmartru un tās naktsdzīvi, arī princis pamodās no savas klusēšanas.

„Parīze tiešām ļoti jauka pilsēta,“ viņš sacīja.

„Tur princim ir lielisks dzīvoklis,“ sacīja viņa sekretārs, „ar skaistām gleznām un statujām.“

Ašendens izteicās, ka viņam esot vislielākās simpātijas pret ēģiptiešu nacionālajiem centieniem un ka viņš Parīzi atzīstot par vispatīkamāko galvaspilsētu Eiropā. Viņš izturējās tikpat draudzīgi pret saviem sarunu biedriem, kā tic pret viņu. Bet, ja viņi cerēja, ka izdabūs no Ašendena ziņas, kuras jau nebūtu lasāmas Šveices laikrakstos, tad nu gan viņus sagaidīja liela vilšanās. Kādu brīdi viņam šķita, ka tie mēģina noskaidrot, vai viņš nav nopērkams. Tas notika tik diskrēti, ka Ašendens nevarēja to droši apgalvot, bet viņam šķita, gaisā virmo norādījumi, ka gudrs rakstnieks varētu labi pakalpot savai dzimtenei un iegūt lielu kapitālu, ja vien būtu ar mieru vienoties par kaut ko, kas sabangotajai pasaulei atnestu mieru, ko taču nevarēja nevēlēties neviens humāni noskaņots cilvēks. Bija skaidrs, ka šinī pirmajā vakarā neko daudz nepateiks, bet Ašendens, pēc iespējas izvairīdamies, drīzāk ar vispārēju draudzīgu izturēšanos nekā ar vārdiem, mēģināja norādīt, ka viņš gribētu vēl ko dzirdēt par šo jautājumu. Sarunādamies ar pašā un skaisto austrieti, Ašendens apzinājās, ka prinča Alija vērīgās acis netiek nolaistas no viņa, un tam modās nepatīkamas aizdomas, ka šīs acis pārāk labi lasa viņa domas. Viņš vairāk izjuta nekā zināja, ka princis ir spējīgs un apķērīgs cilvēks. Iespējams, pēc Ašendena aiziešanas princis teiks abiem pārējiem, ka viņi velti tērē laiku, ar Ašendenu nekas nav uzsākams.

Drīz pēc pusnakts, kad partiju beidza, princis piecēlās.

„Ir jau vēls,“ viņš sacīja, „un Ašendena kungam rīt droši vien daudz kas darāms, tādēļ nedrīkstam viņu aizkavēt.“

Ašendens uzskatīja to par signālu atvadīties. Viņš atstāja pārējos trīs apspriesties par stāvokli un aizgāja diezgan lielā mulsumā. Tomēr viņš sprieda, ka arī pārējiem viss tikpat neskaidrs kā viņam. Savā istabā iegājis, viņš pēkšņi juta, ka ir bezgala noguris. Noģērbjoties tas tik tikko spēja turēt acis vaļā un aizmiga tai pašā mirklī, kad iekrita gultā.

Viņš varētu apzvērēt, ka nav gulējis ne piecas minūtes, kad klauvēšana pie durvīm to uzrāva no miega. Viņš brītiņu klausījās.

„Kas tur?“

„Kalpone. Atveriet, man kas jāsaka.“

Lādēdamies Ašendens ieslēdza spuldzi, pārvilka ar roku pār izspūrušajiem matiem, kas diemžēl kļuva arvien retāki (tāpat kā Jūlijam Cczaram, arī viņam nepatika rādīt nepiedienīgu kailumu), tad atslēdza durvis. Aiz tām stāvēja izspūrusi šveiciete — kalpone. Viņa bija bez priekšauta, un varēja redzēt, ka tā lielā steigā uzmetusi drēbes.

„Vecā angļu lēdija, Ēģiptes princešu audzinātāja, mirst un vēlas jūs redzēt.“

„Mani?“ iesaucās Ašendens. „Tas nevar būt. Es viņu nemaz nepazīstu. Vēl šovakar viņa bija pavisam vesela.“

Viņš jutās samulsis un izteica domas, kā nu viņam tās radās.

„Viņa prasa pēc jums. Ārsts saka, jūs varbūt nākšot. Viņa vairs ilgi nedzīvošot.“

„Droši vien tā ir kļūda. Nevar būt, ka viņa prasītu pēc manis.“

„Viņa nosauca jūsu vārdu un istabas numuru. Viņa sauc: ātrāk, ātrāk!“

Ašendens paraustīja plecus. Viņš atgriezās savā istabā, apāva čības, uzvilka rītasvārkus un piesardzības labad iebāza kabatā mazu revolveri. Ašendens daudz vairāk paļāvās uz savu aso prātu nekā uz šaujamo rīku, kas var nelaikā sacelt troksni, bet ir brīži, kad cilvēka pašpaļāvība pieaug, ja tas jūt pirkstos ieroča spalu, un šis pēkšņais aicinājums šķita sevišķi noslēpumains. Būtu smieklīgi iedomāties, ka abi tuklie, laipnie Ēģiptes džentlmeņi gatavo viņam slazdu, bet darbā, kuru uzņēmies Ašendens, garlaicīgā rutīna dažkārt kaunīgi noiet pie malas, lai dotu ceļu sešdesmito gadu melodrāmai. Gluži kā kaislība var brāzmaini lietot nodrāztu frāzi, tāpat arī nejaušība var izrādīties noderīga literārās izdomas ikdienišķībā.

Kinga jaunkundzes istaba atradās divus stāvus augstāk, un, sekodams istabenei, viņš jautāja, kas gan noticis ar vcco audzinātāju. Istabene bija uztraukta un neattapīga.

„Domāju, viņu ķērusi trieka. Nezinu. Naktī šveicars mani uzmodināja un teica, ka mesjē Bridē gribot, lai es tūdaļ ceļoties augšā.“

Bridē kungs bija pārvaldnieka palīgs.

„Cik pulkstenis?“ jautāja Ašendens.

, Jādomā, trīs.“

Viņi bija nonākuši pie Kinga jaunkundzes durvīm, un istabene pieklauvēja. Durvis atvēra Bridē kungs. Acīmredzot viņš bija uzmodināts no miega; ar čībām kailās kājās, pelēkās biksēs, uzvilcis svārkus virs pidžamas. Viņš izskatījās samulsis. Vienmēr glīti sasukātie mati bija saslējušies stāvus. Viņš nemitīgi atvainojās.

„Tūkstoškārt atvainojos, ka liku jūs traucēt, Ašendena kungs, bet viņa neatlaidīgi prasīja pēc jums, un ārsts teica, lai sūtot jums pakaļ.“

„Tas nekas.“

Ašendens iegāja istabā. Tā bija nomaļa istabiņa. Visas spuldzes dega. Logi bija aizvērti un priekškari aizvilkti. Bija karsts. Ārsts, šveicietis sirmu bārdu, stāvēja pie gultas. Bridē kungs, neskatoties uz savu ģērbu un acīm redzamo uztraukumu, tomēr izrādīja pietiekamu savaldību, lai izskatītos uzmanīgs pārvaldnieks, un pienācīgi iepazīstināja Ašendenu ar ārstu.

„Šis ir Ašendena kungs, kuru Kinga jaunkundze pieprasīja. Dr. Arbo no Zcnēvas medicīnas fakultātes.“

Ne vārda neteicis, ārsts norādīja uz gultu. Tur gulēja Kinga jaunkundze. Noraugoties viņā, Ašendens jutās aizkustināts. Tai galvā bija balta kokvilnas naktsccpurc (istabā ienākdams, Ašendens ieraudzīja uz tualetes galda pelēko parūku), ar lentēm zem zoda sasieta, un viņa bija tērpusies kuplā, līdz pat kaklam aizpogātā naktstērpā. Naktscepure un naktstērps piederēja vccicm laikiem un atgādināja ilustrācijas Čārlza Dikcnsa darbos. Seju vēl arvien sedza krēms, ko tā lietoja smiņķa un krāsas notīrīšanai; šo darbu viņa nebija veikusi rūpīgi, jo varēja redzēt melnās uzacu un sarkanās vaigu krāsas svītras. Gultā gulēdama, viņa izskatījās ļoti maziņa, kā bērns, un bezgala veca.

„Droši vien viņai ir pāri par 80 gadiem,“ nodomāja Ašendens.

Viņa līdzinājās lellei, vecas burves karikatūrai, kuru kāds ironisks rotaļlietu meistars darinājis sev par prieku. Tā gulēja nekustēdamās uz muguras, un sīkais stāvs tik tikko iezīmējās zem segas līdzenuma; seja šķita pat vēl mazāka nekā parasti, jo viņa bija izņēmusi zobus, un to varētu noturēt par mirušu, ja nebūtu melno, dīvaini iegrimušo acu, kas raudzījās nemirkšķinādamas. Ašendenam šķita, ka, viņu ieraugot, šo acu izteiksme kļuva citāda.

„Nu, Kinga jaunkundz, žēl, ka redzu jūs pašreizējā stāvoklī,“ viņš teica piespiesti jautrā balsī.

„Viņa nevar runāt,“ sacīja ārsts. „Kad kalpone aizgāja ataicināt jūs, viņai uznāca otra triekas lēkme. Es patlaban izdarīju viņai iešļircinājumu. Iespējams, tā uz īsu brīdi atdabūs valodu. Viņai jums kaut kas sakāms.“

„Labprāt gaidīšu,“ sacīja Ašendens.

Viņam šķita, ka tumšajās acīs pamirdz atvieglojuma izteiksme. Brītiņu visi četri stāvēja ap mirstošās sievietes gultu.

„Ja jau man nekas nav darāms, tad es varbūt varētu doties pie miera,“ sacīja Bridē kungs.

„Ejiet vien, mans draugs,“ sacīja ārsts, „jūs nekā nevarat darīt.“

Bridē kungs vērsās pie Ašendena.

„Vai es varētu parunāt ar jums?“ viņš jautāja.

„Protams.“

Ārsts pamanīja pēkšņu baiļu izteiksmi Kingajaunkundz.es acīs.

„Neuztraucieties,“ viņš laipni sacīja, „Ašendena kungs neies prom. Viņš paliks, cik ilgi vien vēlaties.“

Pārvaldnieka palīgs aizveda Ašendenu līdz durvīm un tās pievēra, lai istabā esošie nevarētu dzirdēt viņa pusbalsī teiktos vārdus.

„Es taču varu paļauties uz jūsu diskrētumu, Ašendena kungs, vai ne? Ļoti nepatīkami, ja viesnīcā kāds mirst. Pārējiem viesiem tas nepatīk, un mums jādara viss iespējamais, lai viņi to neuzzinātu. Līķis būs jāaizgādā projām bez mazākās kavēšanās, un es būtu jums ārkārtīgi pateicīgs, ja jūs nestāstītu, ka še bijis miršanas gadījums.“

„Varat uz mani pilnīgi paļauties,“ sacīja Ašendens.

„Nelaimīgā kārtā pārvaldnieka šonakt nav mājās. Bīstos, ka viņš būs ārkārtīgi neapmierināts. Protams, es būtu ataicinājis ātrās palīdzības ratus un aizsūtījis viņu uz slimnīcu, bet ārsts teica, tā varot nomirt, jau nesot lejā pa kāpnēm, un to nekādā ziņā neļāva. Nav mana vaina, ja viņa mirs viesnīcā.“

„Nāve bieži vien izvēlas savu stundu, nerēķinoties ne ar ko,“ nomurmināja Ašendens.

„Galu galā viņa ir veca sieviete un varēja nomirt jau pirms gadiem. Kādēļ gan šis ēģiptiešu princis izvēlējies tik vecu audzinātāju? Viņam vajadzēja sūtīt šo sievieti atpakaļ uz tās dzimteni. Šie austrumnieki arvien sagādā raizes.“

„Kur patlaban ir princis?“ jautāja Ašendens. „Viņa atrodas prinča dienestā jau daudzus gadus. Vai jums nevajadzētu viņu modināt?“

„Viņa nav viesnīcā. Viņš aizgāja kopā ar savu sekretāru. Varbūt spēlē bakarā. Nezinu. Es taču nevaru likt meklēt viņu pa vasu Zcnēvu.“

„Un princeses?“

„Vēl nav pārnākušas. Viņas reti atgriežas viesnīcā pirms rītausmas. Tās bezprātīgi sajūsminās par dejošanu. Nezinu, kur viņas tagad ir, un viņas nebūt nepateiktos man, ja es tās atrautu no izpriecām tikai tādēļ, ka viņu audzinātāju ķērusi trieka; es zinu, kādas viņas ir. Nakts šveicars paziņos viņām, tiklīdz tās pārnāks, un tad viņas varēs rīkoties pēc patikas. Kinga jaunkundzei viņas nav vajadzīgas. Kad ataicinātais nakts šveicars bija ienācis Istabā, apjautājos, kur atrodas viņa augstība, bet Kinga jaunkundze visā spēkā kliedza „nē, nē“.“

„Tātad viņa vēl varēja runāt?“

„Jā, lai gan ar grūtībām, mani pārsteidza tieši tas, ka tā runā angliski. Viņa arvien neatlaidīgi vēlējās runāt franciski. Ziniet, viņa ienīda angļus.“

„Ko gan viņa gribēja no manis?“

„To es nevaru pateikt. Viņa teica, ka tai esot kaut kas nekavējoties jums ikāms. Dīvainā kārtā viņa zināja jūsu istabas numuru. Sākumā negribēju sntīt jums pakaļ. Nevaru pieļaut, ka manus viesus traucē nakts vidū tādēļ vien, ka traka veca sieviete to pieprasa. Manuprāt, jums ir tiesības uz naktsmieru. Bet, kad ieradās ārsts, tā atkārtoja šo savu vēlēšanos. Viņa mūs nelika mierā, un, kad es teicu, ka jāgaida līdz rītam, viņa sāka raudāt.“

Ašendens noraudzījās pārvaldnieka palīgā. Attēlotajā scēnā viņš acīmredzot neatrada nekā aizkustinoša.

„Ārsts jautāja, kas jūs esat, un, kad to pateicu, viņš domāja, ka tā varbūt tādēļ vēloties jūs redzēt, ka esat viņas tautietis.“

„Varbūt,“ sausi sacīja Ašendens.

„Nu, es mēģināšu vēl mazliet pagulēt. Došu nakts šveicaram rīkojumu modināt mani, kad viss būs galā. Laimīgā kārtā tagad naktis ir garas, un, ja viss norisināsies labvēlīgi, tad mums izdosies aizdabūt līķi prom vēl pirms dienas gaismas.“

Ašendens atgriezās istabā, un mirstošās sievietes tumšās acis tūdaļ apstājās pie viņa. Viņš juta, ka nepieciešams kaut ko teikt, bet ierunājies nosprieda, cik aušīgi gan cilvēki mēdz runāt ar slimniekiem.

„Bīstos, ka esat ļoti slima, Kinga jaunkundz.“

Ašendenam šķita, ka dusmas iemirdzas viņas skatienā, un viņš nevarēja neatzīt, cik tukši ir tā vārdi.

„Vai jūs būtu ar mieru pagaidīt?“ jautāja ārsts.

„Labprāt.“

Izrādījās, ka nakts šveicaru uzmodinājis telefona zvans no Kinga jaunkundzes istabas, tomēr šveicars nevarējis sadzirdēt, ko pa telefonu runā. Zvans skanējis neatlaidīgi, tādēļ šveicars uzgājis augšā un pieklauvējis. Viņš atslēdzis dunos ar savu atslēgu un atradis Kinga jaunkundzi guļam uz grīdas. Arī telefona aparāts bijis nokritis. Domājams, juzdamās slikti, viņa pacēlusi klausuli, lai aicinātu palīgā, un tad sabrukusi. Nakts šveicars steigšus ataicinājis pārvaldnieka palīgu, un abi iecēluši Kinga jaunkundzi gultā. Tad pamodināta kalpone un pieaicināts ārsts. Ašendensjutās dīvaini saviļņots, klausoties šādos ārsta paskaidrojumos, Kinga jaunkundzei dzirdot. Ārsts runāja, it kā Kinga jaunkundze neprastu franciski. Viņš runāja tā, it kā Kinga jaunkundze jau būtu mirusi.

Beidzot ārsts sacīja:

„Nu, tiešām vairs nekā nevaru darīt. Mana klātbūtne vairs nav vajadzīga. Ja iestāsies kādas pārmaiņas, man var piezvanīt.“

Ašendens, zinādams, ka Kinga jaunkundze šādā stāvoklī var palikt stundām ilgi, paraustīja plecus.

„Labi.“

Ārsts noglaudīja viņas krunkaino vaigu, it kā tā būtu bērns.

„Jums jāmēģina aizmigt. Es atgriezīšos rīt.“

Viņš sakravāja somā savus rīkus, nomazgāja rokas un uzģērba biezo mēteli. Ašendens pavadīja viņu līdz durvīm, un, sniedzot roku, ārsts, lūpas izstiepis, pateica prognozi. Ašendens atgriezies paskatījās kalponē. Tā sēdēja uz krēsla malas nedroši, it kā baidīdamās palikt mirējas tuvumā. Viņas platajā, netīkamajā sejā atspoguļojās nogurums.

„Nav nekādas nozīmes tam, ka neejat gulēt,“ sacīja viņai Ašendens. „Kāpēc jūs neejat gulēt?“

„Kungam taču nepatiktu palikt šeit vienam. Kādam jāpaliek kopā ar kungu.“

„Bet, žēlīgās debesis, kādēļ gan? Jums taču rīt visu dienu jāstrādā.“

„Man jāceļas piecos.“

„Mēģiniet tagad mazliet nosnausties. Kad piecelsities, varat uz brītiņu atnākt šurp. Ejiet.“

Viņa smagi piecēlās.

„Kā kungs vēlas. Es labprāt paliktu nomodā.“

Ašendens smaidīdams kratīja galvu.

„Ar laburītu, nabaga jaunkundzīt,“ sacīja kalpone.

Viņa aizgāja, un Ašendens palika viens. Viņš apsēdās pie gultas, un atkal viņa acis sastapās ar Kingajaunkundzcs skatienu. Bija satraucoši raudzīties viņas nekustīgajās acīs.

„Neraizējieties, Kinga jaunkundz. Jūs pārcietāt mazu lēkmi. Ceru, ka jau drīz jūs atgūsit valodu.“

Noraudzīdamies tumšajās acīs, viņš bija pārliecināts, ka tā izmisusi pūlas runāt. To nevarēja pārprast. Prātu satricināja griba, bet paralizētā miesa nespēja vairs paklausīt. It kā skaidri paužot neapmierinātību, asaras saplūda acīs un ritēja pār vaigiem. Ašendens tās nosusināja savā kabatas lakatiņā.

„Neraizējieties, Kinga jaunkundz. Tikai mazliet pacietieties, esmu pārliecināts, ka spēsit pateikt visu, ko vien vēlaties.“

Viņš skaidri neizprata, vai tikai šķiet, ka tās skatienā atspoguļojās izmisuma pilnā doma, ka viņai vairs nav laika gaidīt. Var jau būt, ka viņš piedēvēja mirējai savas paša domas. Uz tualetes galda atradās audzinātājas nabadzīgie tualetes piederumi, sukas sudraba ietvaros un spogulis sudraba rāmī; kaktā stāvēja nodilusi melna ceļasoma, uz kuras bija uzlikta liela spīdošas ādas cepuru kārba. Tīrajā viesnīcas istabā viss izskatījās nabadzīgs un noplucis; labi nospodrināto sarkana rožukoka mēbeļu mirdzums likās neciešams.

„Vai jūs nejustos ērtāk, ja izslēgtu dažas spuldzes?“ jautāja Ašendens.

Viņš izslēdza visas spuldzes, izņemol to, kas atradās pie gultas, tad atkal .ipsēdās. Pamodās vēlēšanās smēķēt. Atkal viņa skatienu saistīja otra &lt; ilvēka acis, kas vienīgās liecināja, ka vecā sieviete vēl dzīva. Viņš skaidri i/juta, ka tā kaut ko neatliekamu vēlas pateikt. Bet kas gan tas varēja būt? Kas gan tas lai būtu? Varbūt vienīgi, jūtot tuvojamies nāvi, viņā, kas tik daudzus gadus bija pavadījusi svešumā, pēkšņi pamodās ilgas mirt kāda savas, tik ilgi aizmirstās tautas piederīgā tuvumā. Tādas domas izteica arī ārsts. Bet kādēļ gan viņa sūtīja tieši pēc Ašendena? Viesnīcā taču atradās arī citi angļi. Tc dzīvoja vecāks laulāts pāris, kāds pensionēts Indijas civildienesta ierēdnis ar sievu, un būtu taču dabiskāk, ja viņa aicinātu šos ļaudis. Neviens taču nevarēja būt viņai svešāks kā Ašendens.

„Vai jums kaut kas man sakāms, Kinga jaunkundz?“

Viņš centās lasīt atbildi tās acīs. Šīs acis turpināja zīmīgi raudzīties viņā, bet viņš nevarēja izprast, kas tai būtu sakāms.

„Nebaidieties, ka es varētu aiziet. Palikšu šeit, kamēr vien jūs to vēlēsities.“

Nekā, nekā. Tumšās acis noslēpumaini mirdzēja, it kā aiz tām kvēlotu uguns, un nemitīgi ar savu nekustīgo skatienu saistīja Ašendenu. Vai viņa ataicinājusi to, zinādama, ka viņš ir Lielbritānijas aģents. Vai gan iespējams, ka šinī pēdējā brīdī viņā pamodušās tik ilgus gadus apklusinātās jūtas? Varbūt nāves brīdī viņā modās mīlestība pret dzimteni, kas veselu pusgadsimteni bija it kā snaudusi nāves miegā („Tīra aušība, iedomāties tik idiotiskas lietas,“ nodomāja Ašendens, „lēta un ārišķīga fikcija.“), radusies nepārvarama vēlēšanās kaut ko darīt tā labā, kas galu galā ir viņējais. Tolaik neviens nevarēja palikt vienaldzīgs, un patriotisms — miera laikā politiķu, publicistu un aušu privilēģija, bet kara dienās emocija, kas varēja aizkustināt ikviena cilvēka sirds stīgas, — spēja likt cilvēkam darīt visneparastākās lietas. Dīvainā kārtā viņa nebija vēlējusies redzēt ne princi, ne tā meitas. Vai pēkšņi pamodies ienaids pret viņiem? Vai tā apzinājās, ka viņu dēļ kļuvusi par nodevēju, un tagad, pēdējā stundiņā, vēlējās to vērst par labu? („Tas viss ļoti maz ticams; viņa ir tikai aušīga vecmeita, kurai vajadzēja nomirt jau pirms gadiem.“) Tomēr ari šādu maz ticamu iespēju nevarēja ignorēt. Par spīti veselā prāta protestam Ašendens dīvainā kārtā nāca pie pārliecības, ka viņa vēlas atklāt kādu noslēpumu. Ataicinājusi Ašendenu tādēļ, ka zināja, kas viņš ir, un ticēja, ka viņš varēs dzirdēto likt lietā. Viņa mira un vairs ne no kā nebaidījās. Bet vai tiešām tas ir kaut kas svarīgs? Ašendens paliecās uz priekšu un pielika sevišķas pūles, lai lasītu viņas domas skatienā. Varbūt tas ir vienīgi kāds sīkums, ko tikai viņas nolietotās, vecās smadzenes atzina par svarīgu. Ašendenam bija galīgi apnikuši ļaudis, kas redz spiegu katrā nevainīgā garāmgājējā un saskata sazvērestību visnevainīgākajā apstākļu sakritībā. Viens pret simtu varēja pieņemt, ka Kinga jaunkundze, atgūdama valodu, pateiks viņam tikai kaut ko tādu, kas nevarēs noderēt nevienam.

Bet ko gan visu šī vecā sieviete varētu zināt! Ar vērīgo skatienu un aso dzirdi viņai netrūka izdevības atklāt lietas, kas daudziem palika apslēptas. Atkal Ašendens atcerējās, — tam radies iespaids, ka pret viņu gatavo kaut ko pavisam reālu. Dīvaini, ka Holcmindcns todien ieradās viesnīcā, un kādēļ gan princis Alijs un pašā, mežonīgie azartisti, izniekoja visu vakaru, spēlēdami ar viņu bridžu? Varbūt tic izstrādāja kādu jaunu plānu, varbūt sāka gatavoties vislielākie nolikumi, un šī vecā sieviete varētu pateikt kaut ko, kas izraisītu pārmaiņas pasaulē. Viņas vārdi varēja nozīmēt sakāvi vai uzvaru, bet tie varēja arī nenozīmēt nekā. Un te nu viņa gulēja, nespēdama runāt. Ilgi Ašendens klusēdams noraudzījās viņā.

„Vai tam kāds sakars ar karu, Kinga jaunkundz?“ viņš pēkšņi skaļi iejautājās.

Kaut kas sakustējās viņas skatienā un lika nodrebēt mazajai, vecajai sejai. Tā bija skaidri saskatāma kustība. Patlaban risinājās kaut kas dīvains, baigs, un Ašendenam aizrāvās elpa. Mazais, nevarīgais stāvs konvulsīvi sakustējās, un vecā sieviete ar pēdējo, izmisuma pilno gribasspēku piecēlās gultā sēdus. Ašendens metās uz priekšu, lai viņu atbalstītu.

„Anglija,“ viņa iesaucās griezīgā, aizlauztā balsī — tikai šo vienu vienīgo vārdu — un atkrita Ašendena rokās.

Noguldot to uz spilvena, Ašendens redzēja, ka viņa ir mirusi.

IV Plikgalvis meksikānis

„Vai jums garšo makaroni?“ jautāja pulkvedis R.

„Kādus makaronus jūs domājat?“ atbildēja Ašendens. Tas ir tā, it kā jūs jautātu, vai man patīk dzeja. Man patīk Kītss, Vodsvorts, Verlēns un Gēte. Vai, runājot par makaroniem, jūs domājat spageti, tagliatelli, rigatoni, vermičelli, fctučīni, tufāli, farfalli vai arī vienkāršos makaronus?“ „Vienkāršos makaronus,“ atbildēja mazrunīgais R.

„Man garšo visas vienkāršās lietas — vārītas olas, austeres un kaviārs,

' avēts lasis, cepts jērs (vislabāk mugura), auksts rubenis, sīrupa torte un r īsu pudiņš. Bet no tā visa vienīgie, ko varu ēst no rīta līdz vakaram, ne vien bez nepatikas, bet pat ar pārmērības nesagandētu ēstgribu, ir makaroni.“

„Priecājos to dzirdēt, jo gribu jūs sūtīt uz Itāliju.“

Ašendens bija ieradies no Zcnēvas, lai sastaptos ar R. Lionā, un, tā kā viņš ieradās agrāk, tad pavadīja pēcpusdienu, klejodams pa rosīgās pilsētas ikdienišķajām un dzīvi prozaiskajām ielām. Tagad viņi sēdēja restorānā pie lielā laukuma, kurp Ašendens bija aizvedis R. tūlīt pēc tā ierašanās, jo runāja, ka tur pasniedzot vislabākos ēdienus. Bet tik pārpildītā telpā (jo lioniešiem garšo labas pusdienas) nekad nav zināms, vai tuvumā ir ziņkārīgas ausis, kas var uztvert pār jūsu lūpām nākušos, informācijai noderīgos vārdus, tālab viņi aprobežojās ar sarunām par ikdienišķām lietām. Viņi jau tuvojās lieliskās maltītes beigām.

„Vai vēlaties vēl glāzi brendija?“ jautāja R.

„Nē, pateicos,“ atbildēja Ašendens, kas bija atturības piekritējs.

„Ikviens dara, ko var, lai atvieglotu kara grūtības,“ piebilda R., paņemdams pudeli un piepildīdams vienu glāzi sev, otru Ašendenam.

Ašendens, spriezdams, ka protestu varētu uzskatīt par izlikšanos, aprobežojās ar to, ka aizrādīja šefam uz nepievilcīgo veidu, kādā tas turēja pudeli.

„Jaunības dienās mani arvien mācīja turēt sievieti ap vidukli un pudeli aiz kakla,“ viņš nomurmināja.

„Paldies, ka man to pateicāt. Es arī turpmāk turēšu pudeli aiz vidukļa un gādāšu par piemērotu zvilni sievietēm.“

Ašendens nezināja, ko lai atbild, tādēļ klusēja. Viņš dzēra brendiju maziem malciņiem, bet R. pieprasīja rēķinu. R. tiešām bija ievērojama persona, kas varēja cclt vai gremdēt savus daudzos darbiniekus, un viņa domas uzklausīja tic, kas savās rokās turēja impēriju likteņus, bet viņš nekad nevarēja bez uztraukuma nokārtot dzeramnaudas jautājumu; tā acīmredzot bija viņa īpatnība. Viņu mocīja bailes, ka tas varētu kļūt smieklīgs, iedevis pārāk daudz, vai arī izraisīt viesmīļa ledainu sašutumu, dodot pārāk maz. Kad atnesa rēķinu, viņš pasniedza Ašendenam pāris simts franku zīmes un sacīja:

„Vai jūs nesamaksātu? Es nekādi nevaru izprast franču skaitļus.“

Apkalpotājs atnesa viņiem cepures un mēteļus.

„Vai jūs nevēlētos atgriezties viesnīcā?“ jautāja Ašendens.

„To jau varētu.“

Bija vēl agrs pavasaris, bet pēkšņi iestājies silts laiks, un viņi gāja, mēteļus pār roku pārmetuši. Ašendens zināja, ka R. patīk viesistaba, tādēļ bija viņam tādu noīrējis, un, viesnīcā nonākuši, viņi tajā iegāja. Viesnīca bija vecmodīga, un viesistaba plaša, ar smagām, mīkstām, zaļu samtu pārvilktām magoņkoka mēbelēm; krēsli stāvēja, akurāti novietoti, ap lielu galdu. Pie tumši tapsētām sienām karājās lielas gravīras, kas attēloja Napoleona kaujas, un pie griestiem — milzīga lustra, kādreiz lietota gāzei, bet tagad pielāgota elektriskām spuldzēm, kas drūmo telpu pārplūdināja ar aukstu, cietu gaismu.

„Šeit ir ļoti glīti,“ istabā ienākot, sacīja R.

„Ne sevišķi omulīgi,“ iebilda Ašendens.

„Nē, bet jādomā, ka šī ir labākā viesnīcas istaba. Man viss šķiet sevišķi labs esam.“

Viņš atvilka no galda ar zaļu samtu pārvilktu krēslu un apsēdies aizsmēķēja cigāru. Tad viņš palaida vaļīgāk jostu un atpogāja frenci.

„Man agrāk vislabāk patika abos galos apgrieztie Čirū cigāri,“ viņš sacīja, „bet kopš kara sākuma esmu iecienījis Havannas cigārus. Nu, man šķiet, karš jau nevar mūžīgi turpināties.“ Viņa lūpu kaktiņos tikko manāmi atplauka smaids. „Karš ir ļauns vējš, kas neatpūš nevienam nekā laba.“

Ašendens paņēma divus krēslus — vienu sēdēšanai un otru kāju uzlikšanai, ko redzot R. ierunājās: „Nav slikta ideja,“ un, pievilcis no galda otru krēslu, atviegloti uzelpodams, sacēla uz tā kājas.

„Kurp ved šīs durvis?“ viņš jautāja.

„Uz jūsu guļamistabu.“

„Un pretējās?“

„Uz viesību zāli.“

R. piecēlās, lēnām gāja pār istabu un, iedams gar logiem, it kā laiskas ziņkārības dzīts, piesardzīgi palūkojās aiz smagajiem, sarkanajiem aizkariem, tad apsēdās un no jauna ērti novietoja kājas.

„Nekad nevajag uzņemties vairāk riska, nekā tas nepieciešams,“ viņš sacīja.

Viņš domīgi raudzījās Ašendenā. Ap šaurajām lūpām rotājās viegls smaids, bet blāvās acis palika ledaini saltas. R. asais skatiens liktos uztraucošs, ja Ašendens nebūtu pie tā pieradis. Viņš zināja, ka R. patlaban apsver, kā lai izklāsta to, kas viņam prātā. Klusēšana ilga divas vai trīs minūtes.

„Gaidu, ka šovakar ieradīsies kāds puisis,“ viņš beidzot sacīja. „Vilciens pienāk ap desmitiem.“ Pulkvedis uzmeta skatienu savam rokas pulkstenim. „Viņu pazīst ar vārdu Plikgalvis meksikānis.“

„Kādēļ?“

„Tādēļ, ka viņam nav matu un viņš ir meksikānis.“

„Paskaidrojums jāat/ist par pilnīgi apmierinošu,“ sacīja Ašendens.

„Es jums visu izstāstīšu. Viņš mēdz viens pats runāt vairāk nekā ducis pārējo. Viņš bija nonācis līdz pēdējam, kad man gadījās to sastapt. Do-mājams, viņš bijis iejaukts kādā Meksikas revolūcijā un tādēj spiests doties projām tikai ar to, kas mugurā. Drēbes bija jau galīgi noplukušas, kad viņu at radu. Ja vēlaties viņam darīt prieku, sauciet to par ģenerāli. Viņš apgalvo, ka bijis ģenerālis Hertas armijā, vismaz man šķiet, ka tas runāja par Hertu; viņš apgalvo, ja viss būtu izdevies labi, viņš tagad būtu kara ministrs un dižs kukainis. Atradu, ka viņš ir ļoti noderīgs. Nav slikts puisis. Vienīgais iebildums man ir pret viņa patiku lietot smaržas.“

„Un kas man darāms?“ jautāja Ašendens.

„Viņam jādodas uz Itāliju. Diezgan delikātā uzdevumā, un es gribētu, lai jūs viņu atbalstāt. Es nevēlos uzticēt viņam daudz naudas. Viņš ir azartists un pārāk liels meiču draugs. Jūs taču ieradāties no Zenēvas ar pasi uz Ašendena vārda?“

„Jā.“

„Esmu jums pagādājis citu — šoreiz diplomātisko pasi uz Somcrvila vārda ar Francijas un Itālijas vīzām. Man šķiet, labāk būs, ja abi ceļosit kopā. Viņš ir amizants, ja sasparojas, un man šķiet, jums būtu labi jāiepazīstas.“ „Kāds uzdevums?“

„Neesmu vēl skaidrībā, cik vēlams būtu jums par to tuvāk zināt.“ Ašendens neatbildēja. Viņi rezervēti vēroja viens otru, kā svešinieki, kas, kopā sēdēdami vilcienā, jautā sev, kas gan otrs par cilvēku.

„Jūsu vietā es ģenerālim atstātu runāšanas lielāko daļu. Es nestāstītu viņam par sevi vairāk, nekā atrastu par absolūti nepieciešamu. Varu apsolīt, ka viņš nevērsīsies pie jums ar jautājumiem — starp citu, šķiet, ka viņš ir savā ziņā džentlmenis.“

„Starp citu — kāds viņa īstais vārds?“

„Es viņu arvien saucu par Manuelu, lai gan nezinu, vai tas viņam sevišķi patīk; viņa vārds ir Manucls Karmona.“

„Spriežot pēc tā, ko jūs neizteicāt, viņš ir īsts nelietis.“

R. smaids vīdēja bāli zilajās acīs.

„Negribu teikt, ka es savā secinājumā ietu tik tālu. Viņam nav tās priekšrocības, kādu dod skolas izglītība. Un uzskati par spēles veidu nav gluži lādi kā mūsējie. Negribu apgalvot, ka es pamestu zelta papirosu etviju viņa tuvumā, bet, ja viņš, pokeri spēlējot, būtu zaudējis un jums nospēris etviju, tad viņš to nekavējoties ieķīlātu, lai jums šo parādu atmaksātu. Pie mazākās izdevības viņš pavestu jūsu sievu, bet, ja jūs iebilstu pret to, viņš būtu ar mieru dalīties ar jums savā pēdējā garozā. Dzirdot atskaņojam

Guno Ave Maria , viņam asaras ril pār vaigiem, bet, ja jūs aizskartu viņa cieņu, viņš jūs nošautu kā suni. Izrādās, Meksikā uzskata par apvainojumu, ja nostājas starp kādu viru un viņa dzērienu, un viņš man pats stāstīja, ka reiz, kad kāds holandietis, to nezinādams, iespraucies starp bāru un viņu, viņš izrāvis revolveri un to nošāvis.“

„Vai viņš par to nav sodīts?“

„Nē, izrādās, viņš pieder pie vienas no vislabākajām ģimenēm. Lietu noklusēja un laikrakstos ziņoja, ka holandietis izdarījis pašnāvību. Tiešām tā jau pašnāvība arī bija. Nedomāju, ka Plikgalvim meksikānim ir liela bijāšana pret cilvēka dzīvību.“

Ašendens, kas uzmanīgi noraudzījās pulkvedī R., to dzirdot, mazliet sarāvās un vērīgāk nekā jebkad pētīja sava šefa nogurušo, krunkaino un dzelteno seju. Viņš zināja, ka R. ne velti izteica šo piezīmi.

„Protams, par cilvēka dzīvības vērtību sarunā daudz blēņu. Jūs jau varētu tikpat labi sacīt, ka pokera spēlē lietotām markām ir kāda patiesa vērtība, bet īstenībā tām tik vien vērtības, cik jūs piešķirat. Kauju vadot, ģenerālim cilvēki ir vienīgi spēļu markas, un viņš būtu auša, ja sentimentālu iemeslu dēļ atļautos raudzīties tajos kā cilvēcīgās būtnēs.“

„Bet redziet, šīs spēļu markas jūt un domā, un, ja nāk pie pārliecības, ka tās izšķiež, viņām netrūkst iespējas nepieļaut to tālāku lietošanu.“

„Tomēr tas neattiecas uz lietu. Mēs saņēmām ziņas, ka vīrs, vārdā Konstantīns Andreadi, izbraucis no Konstantinopoles ar zināmiem dokumentiem, kurus gribam dabūt savās rokās. Viņš ir grieķis, Envcra pašā aģents, un Envcrs tam dāvā lielu uzticību. Envers devis viņam mutvārdu ziņojumu, kas ir pārāk slepens un pārāk svarīgs, lai to rakstītu uz papīra. Viņš izbraucis no Pircjas ar kuģi „ltaka“ un ceļā uz Romu izkāps krastā Brindizi ostā. Viņš nodos savus dokumentus Vācijas sūtnim un mutvārdiem pateiks tam savu ziņojumu.“

„Saprotu.“

Tobrīd Itālija vēl bija neitrāla, un centrālās valstis pielika vislielākās pūles, lai tā arī paliktu tāda, turpretī sabiedrotie darīja visu iespējamo, lai panāktu, ka Itālija nostājas viņu pusē.

„Mēs nekādi negribam nonākt naidā ar Itālijas iestādēm, jo tas būtu liktenīgi, bet mums jāaizkavē Andreadi ierašanās Romā.“

„Par katru ccnu?“ jautāja Ašendens.

„Naudai nav nekādas nozīmes,“ atbildēja R., un viņa lūpas savilkās sardoniskā smīnā.

„Ko jūs ieteiktu darīt?“

„Man šķiet, par to jums nevajadzētu lauzīt galvu.“ „Man ir ļoti ražīgas iztēles spējas,“ sacīja Ašendens.

„Es gribētu, lai jūs kopā ar Plikgalvi meksikāni dotos uz Neapoli. Viņš ļoti vi ļas atgriezties Kubā. Izrādās, viņa draugi kaut ko organizē, un viņš grib būt iespējami tuvu, lai vienā lēcienā nokļūtu Meksikā, tiklīdz apstākļi būs nobrieduši. Viņam vajadzīga nauda. Es naudu atvedu, Amerikas dolārus, un vel šovakar tos jums iedošu. Būtu labāk, ja jūs tos glabātu pie sevis.“

„Vai naudas daudz?“

„Laba tiesa, un es domāju, jums izdevīgāk, ja žūksnis nebūtu liels, tādēļ to atvedu tūkstoš dolāru zīmēs. Tās jūs dosiet Plikgalvim meksikānim apmaiņā pret Andreadi atvestiem dokumentiem.“

Kāds jautājums jau bija Ašendenam uz lūpām, tomēr viņš to neizteica. Toties viņš izteica citu.

„Vai šis puisis zina, kas viņam jādara?“

„Pilnīgi.“

Pie durvīm kāds klauvēja. Tās atvērās, un Plikgalvis meksikānis stāvēja viņu priekšā.

„Ierados. Labvakar, pulkveža kungs. Priecājos jūs redzēt.“

R. piecēlās.

„Vai ceļojums bija patīkams, Manucl? Šis ir Somcrvila kungs, kas dosies uz Neapoli kopā ar jums, ģenerāli Karmona.“

„Priecājos jūs sastapt, ser.“

Viņš spieda Ašendenam roku ar tādu spēku, ka tas sarāvās.

„Jūsu roka ir kā no dzelzs, ģenerāļa kungs,“ viņš nomurmināja.

Meksikānis uzmeta rokām skatienu.

„Es tās šorīt liku manikīrēt. Nedomāju, ka darbs sevišķi labi veikts. Man patīk daudz spožāki nagi.“

Nagi bija rūpīgi apgriezti, spilgti sarkani lakoti un spīdēja kā spogulis. Lai gan nebija auksts, ģenerālis bija uzvilcis kažoku ar Astrahaņas kažokādas apkakli, un pie katras kustības smaržu vilnis plūda klātesošo nāsīs.

„Novelciet kažoku, ģenerāļa kungs, un aizsmēķējiet cigāru,“ sacīja R.

Plikgalvis meksikānis bija liela auguma virs un, lai arī kalsnējs, atstāja ļoti spēcīga cilvēka iespaidu; viņš bija glīti ģērbies, zilā sarža uzvalkā, svārku krūšu kabatā rūpīgi ievietots zīda kabatas lakatiņš, zelta rokassprādze ap locītavu. Sejas panti bija pareizi, tikai seja mazliet pārsniedza normālo lielumu, acis — brūnas un mirdzošas. Matu viņam nebija nemaz. Dzeltenā āda izskatījās gluda, kā sievietei, un viņam nebija ne uzacu, ne skropstu; viņš valkāja gaiši brūnu, diezgan garu parūku, un sprogas nokarājās mākslinieciskā nekārtībā. Parūka, gludā, spīdīgā seja kopā ar izsmalcināto tērpu darīja viņa ārieni pirmajā acu uzmetienā mazliet atbaidošu. Viņš šķita pretīgs un smieklīgs, tomēr no tā nevarēja novērst skatienu. Viņa dīvainībai netrūka baigas fascinācijas.

Viņš apsēdās un pavilka bikses uz augšu, lai tās neizspiestos cejos.

„Nu, Manuel, vai jūs šodien arī lauzāt kādu sirdi?“ sardoniskā jautrībā vaicāja R.

Ģenerālis vērsās pie Ašendena.

„Mūsu labais draugs, pulkveža kungs, apskauž manus panākumus pie vājā dzimuma. Es teicu, ka viņš var gūt tikpat lielus panākumus, ja vien klausīs manu padomu. Nepieciešama vienīgi pašpaļāvība. Ja nebaidāties noraidījuma, tad to ari nepiedzīvosit.“

„Blēņas, Manuel; pret meičām jāizturas tā, kā jūs to mēdzat darīt. Jums piemīt kaut kas tāds, kas tām atņem pretošanās spēju.“

Plikgalvis meksikānis pašapmierināti iesmējās un nemaz nemēģināja to slēpt. Angliski viņš runāja ļoti labi, ar spāņu akcentu un amerikāņu izrunu.

„Bet ja nu jūs man jautājat, pulkveža kungs, tad esmu ar mieru pastāstīt, ka vilcienā braucu kopā ar kādu mazu sievieti, kas bija ceļā uz Lionu, lai apciemotu savu vīramāti. Viņa nebija visai jauna, kalsnējāka, nekā man patīk, tomēr tā bija pieņemama un palīdzēja man pavadīt patīkamu stundu.“

„Bet nu pāriesim pie lietas,“ sacīja R.

„Esmu gatavs jums pakalpot, pulkveža kungs.“ Viņš uzmeta skatienu Ašendenam. „Vai Somcrvila kungs ir militāra persona?“

„Nē,“ sacīja R., „viņš ir rakstnieks.“ .

„Pasaulē vajadzīgi visādi cilvēki, kā jūs mēdzat sacīt. Esmu laimīgs ar jums iepazīties, Somcrvila kungs. Varu jums pastāstīt daudzus interesantus nostāstus, esmu pārliecināts, ka labi satiksim. Jūs atstājat simpātisku iespaidu. Tajā ziņā man ļoti atsaucīga daba. Patiesību sakot, esmu tikai nervu mudžeklis, un, ja man jāsatiekas ar personu, kas man nesimpātiska, tad es izjūku gabalos.“

„Ceru, ka mums būs patīkams ceļojums,“ iebilda Ašendens.

„Kad mūsu draugs ieradīsies Brindizi ostā?“ jautāja meksikānis, vērsdamies pie R.

„Viņš izbrauks no Pirejas ar „Itaku“ četrpadsmitajā. Domājams, ka tā ir veca kaste, tomēr labāk būs, ja jūs jau laikus ieradīsities Brindizi.“

„Piekritu.“

R. piecēlās un, rokas kabatās sabāzis, apsēdās uz galda malas. Savā diezgan nodilušajā formas tērpā ar atpogātu frenci viņš līdzās glīti tērptajam meksikānim atstāja diezgan nolaidīga cilvēka iespaidu.

„Somervila kungs īstenībā nekā nezina par jūsu uzdevumu, un es negribētu arī, ka jūs viņam kaut ko stāstāt. Man šķiet, daudz labāk būs, ja jūs to paturēsit pie sevis. Viņam likts iedot jums darbam vajadzīgos līdzekļus, bet jūsu rīcība atkarīga no jums paša. Ja vajadzīgs viņa padoms, jūs, protams, to varat prasīt.“

„Es reti prasu citu cilvēku padomu un nekad to nepieņemu.“

„Un, ja jums rastos sarežģījumi, cs paļaujos, ka jūs tajos neiejauksit Somervila kungu. Viņu nekādā ziņā nedrīkst kompromitēt.“

„Esmu godavīrs, pulkveža kungs,“ ar cieņu atbildēja Plikgalvis meksikānis, „un es drīzāk ļautu sagraizīt sevi tūkstoš gabalos, nekā nodotu savus draugus.“

„To jau es tcicu Somervila kungam. Ja viss izdodas labi, Somervila kungam uzdots izmaksāt jums summu, par kuru esam vienojušies, kā atlīdzību par papīriem, par ko jums stāstīju. Kādā ccļā jūs tos iegūstat, nav viņa darīšana.“

„Pats par sevi saprotams. Es vēlētos tikai noskaidrot vienu: Somervila kungs, protams, zina, ka nc jau naudas dēļ esmu pieņēmis uzdevumu, kuru man uzticējāt.“

„Tas pilnīgi skaidrs,“ nopietni atbildēja R., raudzīdamies viņam tieši acis. „Es piekritu sabiedrotajiem ar miesu un dvēseli, nevaru piedot vāciešiem Beļģijas neitralitātes laušanu, un, ja es pieņemu naudu, kuru jūs man piedāvājat, tad vienīgi tādēļ, ka vispirmā un galvenā kārtā esmu patriots. Es taču varu Somervila kungam uzticēties pilnā mērā, vai nc?“

R. piekrītoši pamāja. Meksikānis vērsās pie Ašendena.

„Patlaban organizē ekspedīciju, lai atbrīvotu manu nelaimīgo dzimteni no tirāniem, kas to izmanto un izposta, un katrs grasis, ko saņemšu, tiks izdots par lielgabaliem un patronām. Man nauda nav vajadzīga; esmu karavīrs un varu iztikt ar maizes gabalu un pāris olivēm. Ir tikai trīs džentlmenim piemēroti nodarbošanās veidi: karš, kārtis un sievietes, bet ņemt šauteni pār plecu un doties kalnos nemaksā nekā — un tikai tas ir īsts karš, nevis manevrēšana ar bataljoniem un šaušana ar lielgabaliem —, sievietes mani mīl manis paša dēļ, un kāršu spēlē es parasti laimēju.“

Šī dīvainā, ar sasmaržotu kabatas lakatiņu un zelta rokas sprādzi greznotā radījuma plātīšanās lielā mērā atbilda Ašendena gaumei. Meksikānis nebūt neatgādināja cilvēku no ielas (par kura varmācību mēs kurnam, tomēr galu galā tai padodamies), un dabas dīvaino īpašību pētnieka acis tas bija retums, ko varēja vērot ar sajūsmu. Neskatoties uz parūku un bezma-taino, lielo seju, viņam neapšaubāmi piemita kaut kas īpatnējs, viņš bija absurds, lomčr atstāja iespaidu, ka ar to nevar jokot. Tā pašapmierinātība j bija lieliska.

„Kur jūsu ceļasoma, Manuel?“ jautāja R.

Iespējams, saīgums uz acumirkli aptumšoja meksikāņa seju, jo šis ļ strupais jautājums šķita mazliet augstprātīgs, tas it kā nobīdīja malā viņa daiļrunīgos izteicienus, tomēr viņš neizrādīja nepatiku. Ašendenam šķita, viņš uzskata pulkvedi par barbaru, kas cēlākām jūtām nav radīts.

„Es to atstāju stacijā.“

„Somervila kungam ir diplomāta pase, tādēļ, ja vēlaties, viņš varēs to dabūt pāri robežai nepārbaudītu, kopā ar savām lietām.“

„Man nav daudz lietu, tikai pāris uzvalku un veļa, bet varbūt Somervila kungs varētu to ņemt savā aizgādībā. Pirms izbraukšanas no Parīzes es nopirku pusduci zīda pidžamu.“

„Un kā ar jums?“ jautāja R., vērsdamies pie Ašendena.

„Man tikai viena soma. Tā atrodas manā istabā.“

„Labāk būs, ja jās to nogādāsit stacijā, kamēr viesnīcā vēl kāds atrodams. Jūsu vilciens iet pulksten vienos desmit minūtēs.“

„Tā?“

Ašendens tagad pirmo reizi izdzirda, ka viņi jau šonakt dosies ceļā. „Domāju, būs labāk, ja jūs dosities uz Neapoli iespējami drīz.

„Labi.“

R. piecēlās.

„Iešu pie miera. Nezinu, kas jums, zēni, vēl darāms.“

„Es pastaigāšos pa Lionu,“ sacīja Plikgalvis meksikānis. „Mani interesē dzīve. Vai jūs man neaizdotu simts franku, pulkveža kungs? Man nav sīknaudas.“

R. izņēma kabatas portfeli un iedeva ģenerālim prasīto naudaszīmi. Tad viņš uzrunāja Ašendenu:

„Un ko jūs darīsit? Vai gaidīsit šeit?“

„Nē,“ atbildēja Ašendens, „iešu uz staciju un lasīšu.“

„Varbūt jūs abi pirms aiziešanas vēlētos iebaudīt glāzīti viskija ar sodu?

Kā būtu, Manuel?“

„Ļoti laipni no jums, bet es nedzeru neko citu, kā vienīgi šampanieti un brendiju.“

„Sajauktu?“ sausi jautāja R.

„Nav nepieciešams,“ otrs nopietni atbildēja.

R. pasūtīja brendiju un sodu, un, kad tos atnesa, viņš un Ašendens sagatavoja sev abus, bet Plikgalvis meksikānis pielēja trīs ceturtdaļas kausa ar brendiju vien un izdzēra to pāris guldzicnos. Viņš piecēlās, apģērba

kažoku ar Astrahaņas apkakli, satvēra savu melno platmali un sniedza roku R. ar romantiska aktiera žestu, kas iemīļoto meiču atdod citam, par sevi vērtīgākam.

„Nu, pulkveža kungs, gribu jums novēlēt labunakti un patīkamus sapņus. Nedomāju, ka tik drīz redzēsimies.“

„Nesaputrojiet neko, Manucl, bet, ja gadās, turiet muti.“

„Man stāstīts, ka jūsu augstskolā, kur džentlmeņu dēlus gatavo par flotes virsniekiem, esot uzraksts zelta burtiem: Lielbritānijas dotē nepazīst vārdu „neiespējami“. Es nezinu, ko nozīmē vārds „neizdošanās“.“

„Šim vārdam daudz sinonīmu,“ atbildēja R.

„Sastapšos ar jums stacijā, Somcrvila kungs,“ sacīja Plikgalvis meksikānis un ar plašu žestu atstāja viņus.

R. paskatījās Ašendenā ar to vieglo smīnu, kas arvien piešķīra viņa sejai tik bīstami viltīgu izskatu.

„Nu, ko jūs domājat par viņu?“

„Jūs mani pārsteidzāt,“ sacīja Ašendens. „Vai viņš ir šarlatāns? Lielīgs kā pāvs. Un vai viņam ar tik šausmīgu izskatu tiešām var būt lieli panākumi pie dāmām, kā viņš lielās? Kādēļ domājat, ka varat viņam uzticēties?“

R. klusu iesmējās un it kā mazgāja savas kalsnējās, vecīgās rokas ar iedomātām ziepēm.

„Es domāju, viņš jums patika. Tas ir cilvēks ar raksturu, vai ne? Man šķiet, varam uz viņu paļauties.“ R. acis pēkšņi zaudēja spožumu. „Nedomāju, ka viņam būtu izdevīgi mūs piekrāpt.“ Viņš brītiņu klusēja. „Katrā ziņā mums jāriskē. Došu jums biļetes un naudu, un jūs varēsit doties ceļā; esmu noguris, gribu iet pie miera.“

Desmit minūtes vēlāk Ašendens jau atradās ccļā uz staciju, viņi. somu nesa apkalpotājs.

Ņemot vērā, ka atlika vēl gandrīz divas stundas laika, viņš pēc iespējas ērti novietojās uzgaidāmajās telpās. Apgaismojums bija labs, un viņš lasīja kādu stāstu. Tuvojās Parīzes vilciena pienākšanas laiks; tam vajadzēja viņus aizvest tieši uz Romu. Tā kā Plikgalvis meksikānis vēl arvien nerādījās, Ašendens sāka mazliet bažīties un izgāja ārā uz perona, lai viņu uzmeklētu. Ašendens sirga ar mazliet satraucošo kaiti, ko sauc par vilciena drudzi: jau stundu pirms vilciena atiešanas laika viņš sāka apsvērt, vai tikai nenokavēs; viņš izturējās nepacietīgi pret kalpotājiem, kas it kā nekad nepratās laikā nonest bagāžu, un nevarēja saprast, kādēļ viesnīcas autobuss ierodas stacijā īsi pirms vilciena atiešanas; sastrēgums ielā varēja viņu padarīt traku, un stacijas nesēju gausās kustības saniknoja visaugstākā mērā. Visa pasaule šķita sazvērējusies, lai viņš nokavētu vilcienu: ejot caur barjeru, ļaudis stāvēja viņam ccļā, citi — garā rindā — pirka pie biļešu lodziņa vilcienu biļetes un nesaprotamā kārtā pārāk rūpīgi skaitīja izdoto naudu; bagāžas nodošana prasīja bezgala ilgu laiku, un, ja viņš ceļoja kopā ar draugiem, tad tic gāja pirkt laikrakstus vai arī pastaigājās pa peronu, un Ašendens bija pārliecināts, ka viņi vairs netiks līdzi, jo tos apturēs un uzrunās kāds garāmejošs svešinieks vai arī, pēkšņi iedomājušies runāt pa telefonu, viņi skriešus dosies projām. Tiešām gan, visa pasaule šķita slepeni norunājusi likt viņam nokavēt katru vajadzīgo vilcienu, un viņš nejutās laimīgs, iekams labu pusstundu pirms vilciena atiešanas nebija novietojies vagonā savā kaktiņā. Dažkārt, ieradies stacijā pārāk ātri, viņš paguva iesēsties pat agrāk nekā paredzēts vilcienā, tomēr arī tad viņš pārāk nervozēja un bažījās, ka būtu varējis nokavēt.

Jau signalizēja Romas ātrvilciena pienākšanu, bet no Plikgalvja meksikāņa nebija ne vēsts; vilciens pienāca, un meksikānis vēl nebija redzams. Ašendens uztraucās arvien vairāk. Viņš steigšus soļoja šurp un turp pa peronu, ielūkojās visās uzgaidāmajās telpās, piegāja pie bagāžas lodziņa, bet meksikānis nekur nebija atrodams. Guļamvagona nebija, bet vairāki pasažieri izkāpa, un Ašendens aizņēma divas vietas pirmās klases vagonā. Viņš nostājās durvis, vērodams peronu un arvien paskatīdamies pulkstenī. Ja viņa ceļabiedrs neierastos, braucienam nebūtu nekādas nozīmes, un, pavadonim uzsaucis — cn voilure, Ašendens jau grasījās nest savas lietas ārā no vagona; goda vārds, ja viņš šo rupjo cilvēku atradis, tad sakurs tam labi karstu pirti. Atlika vēl trīs minūtes, tad divas, tad viena; uz perona palika tikai nedaudzi cilvēki, visi ceļotāji jau ieņēma savas vietas. Nu Ašendens ieraudzīja Plikgalvi meksikāni lēnām nākam pa peronu; sekoja divi nesēji ar bagāžu, un viņu pavadīja kāds vīrietis ar cietu platmali galvā. Ašendenu ieraudzījis, meksikānis māja viņam ar roku.

,,Ā, mans dārgais ceļabiedri, te nu jūs esat; es jau sāku sev jautāt, kas gan ar jums noticis.“

„Žēlīgās debesis, cilvēk, pasteidzieties, citādi nokavēsim vilcienu!"

„Es nekad nenokavēju vilcienu. Vai jūs ieņēmāt labas vietas? Stacijas priekšnieks šovakar nav darbā; šis ir viņa vietnieks.“

Ašendens pamāja tam ar galvu, un picnācčjs pacēla savu cieto platmali. „Bet tas taču vienkāršs vagons. Bistos, ka tādā nevarēšu ceļot.“ Laipni smaidīdams, viņš vērsās pie stacijas priekšnieka palīga. „Jums būtu jāsagādā man kaut kas labāks, mans miļais.“

„Protams, ģenerāļa kungs. Es jūs novietošu salonvagonā. Protams.“ Stacijas priekšnieka palīgs veda viņus gar vilcienu uz kādu tukšu kupeju, kur atradās divas guļvietas. Meksikānis tās apmierināts aplūkoja un vēroja, kā nesēji kārto bagāžu.

„Te būs ļoti labi. Esmu ļoti pateicīgs.“ Viņš sniedza roku virām ar cieto platmali. „Es jūs neaizmirsīšu, un, kad nākamreiz tikšos ar ministra kungu, pastāstīšu, cik laipni jūs pret mani izturējāties.“

„Jūs esat pārāk laipns, ģenerāļa kungs. Būšu ļoti pateicīgs.“

Atskanēja svilpe, un vilciens devās ceļā.

„Man šķiet, ka te ir labāk nekā vienkāršā pirmās klases vagonā, Somcrvila kungs,“ sacīja meksikānis. „īstam ceļotājam jāprot iekārtoties pēc iespējas labāk.“

Bet Ašendens vēl joprojām izskatījās pavisam sapīcis.

„Pie joda, es nesaprotu, kādēļ jums bija jāierodas pēdējā acumirklī. Mēs būtu pāris sasodītu muļķu, ja nokavētu vilcienu.“

„Mans dārgais ceļabiedri, tas mums nekādi nedraudēja. Es pateicu stacijas priekšniekam, ka esmu ģenerālis Karmona, meksikāņu armijas virspavēlnieks, un ka uzturējos Lionā pāris stundas, lai apspriestos ar angļu feldmaršalu. Lūdzu viņu atlaist vilcienu mazliet vēlāk, ja es būtu nokavējies, un teicu, ka mana valdība apspriedīs jautājumu par ordeņa piešķiršanu viņam. Esmu jau agrāk bijis Lionā, un man patīk vietējās meičas; viņas gan nav tik elegantas kā parīzietes, bet viņās ir kaut kas īpatnējs — nevar noliegt, kaut kas īpatnējs. Vai jūs pirms gulētiešanas nevēlētos malku brendija?“

„Nē, pateicos,“ īgni norūca Ašendens.

„Es arvien iztukšoju glāzi, iekams eju gultā, tas nomierina nervus.“ Meksikānis bez grūtībām sameklēja somā kādu pudeli. To pie lūpām pielicis, viņš ieņēma prāvu malku, tad noslaucīja muti ar rokas virspusi un aizsmēķēja papirosu. Pēc tam noāva kājas un apgūlās. Ašendens pieklusināja gaismu.

„Es joprojām neesmu skaidrībā,“ domīgi ierunājās Plikgalvis meksikānis, „vai patīkamāk doties pie miera ar skaistas sievietes skūpstu uz lūpām vai ar papirosu zobos. Vai esat bijis Meksikā? Es jums rīt pastāstīšu par Meksiku. Ar labunakti.“

Drīz Ašendens dzirdēja to mierīgi elpojam un saprata, ka viņš aizmidzis; pēc brītiņa arī Ašendens pats iesnaudās. Drīz vien viņš tomēr atmodās. Meksikānis bija apsedzies ar kažoku un gulēja nekustēdamies, cieši aizmidzis; parūka vēl arvien bija galvā. Pēkšņi iečīkstējās bremzes, un vilciens ar grūdienu apstājās. Ašendens vēl nepaguva izprast, kas noticis, kad meksikānis zibensātrumā uzlēca kājās un tvēra ar roku pie sāna.

„Kas ir?“ viņš sauca.

„Nekas. Domājams, apstāšanās signāls.“

Meksikānis smagi atsēdās uz gultas. Ašendens ieslēdza spuldzi.

„Ņemot vērā jūsu veselīgo miegu, jāatzīst, jūs ātri uzmostaties,“ viņš sacīja.

„Manā arodā tas nepieciešams.“

Ašendenam gribējās jautāt, vai viņš domā slepkavību, sazvērestību vai armiju komandēšanu, tomēr nebija droši pārliecināts, ka šāds jautājums būtu diskrēts. Ģenerālis atvēra somu un izņēma pudeli.

„Vai nevēlaties malciņu?“ viņš jautāja. „Pēkšņi naktī pamostoties, nekas nav noderīgāks.“

Saņēmis no Ašendena noraidošu atbildi, viņš atkal pielika pudeli pie lūpām un aiztccināja lejup pa rīkli lielu daudzumu dzēriena. Tad nopūtās un aizsmēķēja papirosu. Ašendens bija redzējis viņu iztukšojam gandrīz pudeli brendija, un varēja domāt, ka, staigādams pa pilsētu,tas jau iebaudījis labu tiesu, tomēr nepavisam nebija manāms, ka meksikānis būtu iereibis. Izturēšanās un runa neliecināja, ka viņš visu vakaru būtu dzēris ko citu, kā vien limonādi.

Vilciens devās ceļā, un drīz vien Ašendens atkal aizmiga. Kad viņš atvēra acis, bija jau rīts, laiski pagriezies, redzēja, ka ari meksikānis pamodies un kūpina papirosu. Grīda pie viņa gultas bija piemētāta nodeguļiem, un gaiss pelēks. Viņš bija lūdzis Ašendenu neatvērt logu, apgalvodams, ka nakts gaiss esot bīstams.

„Es necēlos augšā, jo baidījos jūs uzmodināt. Vai vēlaties pirmais savest sevi kārtībā vai lai es to daru?“

„Man navjāstcidzas,“ atbildēja Ašendens.

„Esmu vccs karavīrs un būšu drīz vien galā. Vai jūs katru dienu tīrāt zobus?“

„Jā,“ sacīja Ašendens.

„To daru arī es. Šī ieraša man no Ņujorkas. Es arvien domāju, ka skaisti zobi izceļ vīrieša pievilcīgumu.“

Kupejā bija mazgājamā ierīce, un ģenerālis enerģiski, ar lielu troksni tīrīja zobus. Tad viņš izņēma no somas odekolona pudeli, aplaistīja ar to dvieli un noberza seju un rokas. Izvilcis ķemmi, viņš rūpīgi sakārtoja parūku, ko naktī vai nu nemaz nebija noņēmis, vai arī uzlicis galvā jau pirms Ašendena atmošanās. Tad viņš sameklēja somā kādu citu pudeli ar smidzinātāju un, bumbiņu spaidot, apšļāca kreklu un svārkus ar smaržas mākoņiem; to pašu viņš darīja ar kabatas lakatiņu un tad kā cilvēks, kas izpildījis savu pienākumu pret pasauli un jūtas apmierināts, priekā starojošu seju, vērsās pie Ašendena sacīdams:

„Nu esmu dienai sagatavojies. Atstāšu savas lietas jums, un par odekolonu nav jābažījās, tas ir labākais, kādu vien Parīzē var dabūt.“

„Pateicos,“ atbildēja Ašendens, „man vajadzīgas tikai ziepes un ūdens.“ „Ūdens? Nekad nelietoju ūdeni, izņemot gadījumus, kad eju vannā. Nekas nav sliktāks ādai.“

Robežai tuvojoties, Ašendens atcerējās ģenerāļa zīmīgo žestu, naktī pēkšņi pamostoties, un sacīja:

„Ja jums ir revolveris, tad labāk atdodiet to man. Ņemot vērā manu diplomātisko pasi, nav paredzams, ka mani pārbaudīs, taču viņiem var ienākt prātā izkratīt jūs, un mums no sarežģījumiem jāizvairās.“

„Tas jau nav nekāds ierocis, drīzāk gan rotaļlietiņa,“ atbildēja meksikānis, izvilkdams no bikšu aizmugures kabatas milzīgu pielādētu revolveri. „Man negribas šķirties no tā kaut uz stundu; cs tad jūtos, it kā nebūtu pilnīgi apģērbies. Tomēr jums taisnība, mēs nedrīkstam riskēt; cs jums došu arī savu dunci. Man labāk patīk lietot dunci nekā revolveri, jo atzīstu to par elegantāku ieroci.“

„Man gan šķiet, ka tas ir tikai ieradums,“ atbildēja Ašendens. „Varbūt jūs protat labāk rīkoties ar dunci.“

„Gaili nospiest var ikviens, bet dunča lietošanai ncpicciešams vīrs.“ Ašendenam šķita, ka viņš ar vienu vienīgu kustību atpogā vesti, izrauj no joslas un atvāž garu bīstama izskata dunci. To viņš pasniedza Ašendenam, un viņa lielajā, nejauki kailajā sejā parādījās laipns smaids.

„Jums ir krietns uzdevums, Somcrvila kungs. Savā mūžā neesmu redzējis labāku tērauda gabaliņu; asmens tam kā bārdas nazim, un tas ir izturīgs; jūs varai ar to pārgriezt zīdpapīru, bet varat arī nocirst ozolu. Izskats gluži tāds pats kā citiem dunčiem, un aizvāztu to varētu it labi noturēt par skolasbērna nazi, ar ko tas iegriež robus savā solā.“

Aizvāžot duncis noklikšķēja, un Ašendens to kopā ar revolveri iebāza kabatā.

„Vai jums vēl kaut kas ir?“

„Rokas,“ nekaunīgi atbildēja meksikānis, „taču man šķiet, muitas ierēdņi par tām neuztrauksies.“

Ašendens atcerējās dzelžaino tvērienu, viņiem sasveicinoties, un viegli nodrebēja. Rokas bija lielas, garas un lunkanas; ne uz plaukstām, ne ap locītavu nevarēja saskatīt nevienu matiņu, un šīs rokas ar rožainiem, manikīrētiem nagiem tiešām atstāja baigu iespaidu.

V Tumšmataina sieviete

Formalitātes uz robežas Ašendens un ģenerālis Karmona nokārtoja katrs atsevišķi, un, kad viņi atgriezās vagonā, Ašendens atdeva ceļabiedram revolveri un dunci. Karmona atviegloti uzelpoja.

„Nu cs jūtos daudz omulīgāk. Ko jūs teiktu par kāršu partiju?“

„Es labprāt spēlētu,“ sacīja Ašendens.

Plikgalvis meksikānis atkal attaisīja savu somu un no kāda stūra izvilka nosmulētas franču spēļu kārtis. Viņš jautāja Ašendenam, vai tas spēlējot ekartē, un, saņēmis noraidošu atbildi, piedāvājās spēlēt piketu. Šī spēle Ašendenam nebija sveša, tādēļ viņi vienojās par likmi un uzsāka spēli. Ašendenam kārtis bija diezgan labas, tomēr ģenerālim arvien pagadījās labākas. Ašendens turēja acis vaļā, jo rēķinājās ar varbūtību, ka pretinieks varētu mēģināt savai laimei piepalīdzēt, tomēr viņš nemanīja nekā tāda, kas ļautu secināt, ka kaut kas notiek arī zem galda. Ašendens zaudēja partijas citu pēc citas. Zaudējumu summa arvien pieauga, līdz beidzot sasniedza tūkstoti franku, kas tolaik bija liela nauda. Ģenerālis daudz smēķēja. Papirosus viņš sagatavoja pats ar neticami ātrām pirkstu un mēles kustībām. Beidzot viņš atslējās savā sēdeklī.

„Starp citu, mans draugs, sakiet, vai angļu valdība apmaksā jūsu kāršu spēles zaudējumus, kad esat komandējumā?“ viņš jautāja. '

„Protams, nc.“

„Nu, man šķiet, ka būsit pietiekami daudz zaudējis. Ja to ieskaitītu jūsu izdevumu kontā, cs liktu priekšā spēlēt, līdz nonāksim Romā, bet jūs esat man simpātisks, un runa ir par jūsu naudu, tādēļ nevēlos vairāk laimēt.“

Viņš savāca kārtis un nobāza tās somā.

Ašendens diezgan sērīgs izņēma vairākas naudaszīmes un pasniedza meksikānim. Viņš tās pārskaitīja un ar parasto rūpību ielika kabatas grāmatiņā. Tad, paliecies uz priekšu, gandrīz sirsnīgi uzsita Ašendenam pa ccli.

„Man jūs patīkat, jūs esat kautrīgs un neesat iedomīgs, jums nav tās izaicinošās izturēšanās, kāda piemīt jūsu tautiešiem, un esmu pārliecināts, ka uzņemsit manu padomu tā, kā tas domāts: nespēlējiet piketu ar nepazīstamiem ļaudīm!“

Ašendens jutās pazemots. Laikam šis jūtas atspoguļojās viņa sejā, jo meksikānis satvēra tā roku.

„Mans dārgais ceļabiedri, vai esmu aizskāris jūsu jūtas? To es negribētu &lt;l.ii ii par visiem pasaules labumiem. Jūs nespēlējat piketu sliktāk kā lielākā |k letāju daļa. Runa nav par to. Ja paliksim ilgāk kopā, es jūs iemācīšu, kā l.mnēt. Kārtis spēlē, lai vinnētu naudu, un naudas zaudēšanai nav nekādas

jēgas.“

„Es domāju, ka tikai mīlestībā un karā viss atļauts,“ sacīja Ašendens, klusu iesmiedamies.

,,A, priecājos, ka redzu jūs smaidām. Tā jāuzņem zaudējums. Redzu, liiins netrūkst humora un saprāta. Jūs dzīvē tālu tiksit. Kad būšu atgriezies Meksikā un atguvis savus īpašumus, jums katrā ziņā jāatbrauc un jāapmetas pie manis. Izturēšos pret jums kā pret karali. Jūs varēsit jāt ar maniem labākajiem zirgiem, divatā apmeklēsim vēršu cīņas, un, ja iepatiksies kāda meiča, jums būs jāsaka tikai viens vārds un jūs to dabūsit.“

Viņš sāka stāstīt Ašendenam par viņam atņemtajām plašajām zemēm, fazendām un raktuvēm Meksikā. Stāstīja par feodālo valsti, kurā viņš dzīvojis. Nebija svarīgi, vai tas, ko viņš sacīja, bija patiesība vai ne, jo viņa skanīgās frāzes apdvesmoja romantikas bagātīgā smarža. Viņš aprakstīja dzīvi, kas piederēja pagājušiem laikiem, un viņa izteiksmīgie žesti uzbūra gara acīm brūnganās tāles un plašās zaļās plantācijas, liellopu ganāmpulkus, aklu dziedātāju mēnesnīcā gaisā kūstošās dziesmas un ģitāru trinkšķināšanu.

„Visu esmu zaudējis, it visu. Parīzē biju spiests pelnīt iztiku, pasniedzot spāņu valodas stundas vai arī rādot amerikāņiem — tas ir, zicmcļamcrikāņicm — pilsētas nakts dzīvi. Es, kas mēdza izsviest tūkstoti duro par vienu pašu mielastu, biju spiests ubagot maizes dēļ kā akls indiānis. Es, kas varēju atļauties prieku apliki briljantu aproci ap skaistas sievietes roku, biju spiests pieņemt uzvalku no raganas, vccas diezgan, lai tā varētu būt man māte. Pacietību. Cilvēks ir dzimis grūtībām, tāpat kā dzirkstelēm jālido augšup, bcl nelaime nevar būt bezgalīga. Laiks ir nobriedis, un drīz mēs atkal sāksim triecienu.“

Viņš paņēma apsmulēto kāršu kavu un sadalīja to daudzās mazās kaudzītēs.

„Paskatīsimies, ko kārtis saka. Tās nekad nemelo. Ak, ja es tikai vairāk būtu tām uzticējies, būtu pasargājies no tā vienīgā soļa manā dzīvē, kura sekas man tik smagi uzgūlušās. Mana sirdsapziņa ir mierīga. Darīju, ko ikviens vīrietis līdzīgos apstākļos būtu darījis, tomēr nožēloju, ka nepieciešamība spieda mani uz rīcību, no kuras labprāt būtu izvairījies.“

Viņš aplūkoja kārtis, nolika daļu no tām vienā pusē pēc Ašendenam neizprotamas sistēmas, atlikušās sajauca un atkal sadalīja mazās kaudzītēs.

„Kārtis mani brīdināja, to nekad nenoliegšu; kāršu brīdinājums bija skaidrs un noteikts. Mīla un tumšmataina sieviete, briesmas, nodevība un nāve. Viss bija tikpat skaidri redzams kā deguns jūsu sejā. Katrs muļķis būtu sapratis, ko tas nozīmē, un es taču visu mūžu esmu klausījis kārtis. Gandrīz neko nedaru, neapspriedies ar kārtīm. Man nav nekāda attaisnojuma. Biju apmulsis. Ak jūs, ziemeļnieki, nezināt, ko nozīmē mīlestība, jūs nezināt, kā tā jums var laupīt miegu, var atņemt ēstgribu, jūs kalstat kā drudzī, jūs nezināt, kā tā satracina, dara bezprātīgu, un jūs ne no kā neatteiksities, lai tikai apmierinātu savas ilgas. Man līdzīgs vīrietis, ja iemīlējies, ir spejīgs uz katru aušību un katru noziegumu, sī, scņjor, un uz varonību. Viņš var uzkāpt kalnos, kas augstāki nekā Everests, un pārpeldēt jūras, kas platākas nekā Atlantijas okeāns. Viņš ir dievs, viņš ir velns. Sievietes mani izpostīja.“ Atkal Plikgalvis meksikānis uzlūkoja kārtis, izņēma dažas no mazajām kaudzītēm un pārējās atstāja. Vēlreiz tās sajauca.

„Mani mīlējušas daudzas sievietes. Es to nesaku bez pamata. Es nesniedzu nekādus paskaidrojumus, konstatēju tikai faktu. Dodieties uz.Mck-sikositiju un jautājiet tur, kas ļaudīm zināms par Manuclu Karmonu un viņa uzvarām. Jautājiet ļaudīm, cik daudzas sievietes spējušas pretoties Manu-clam Karmonam.“

Ašendens viegli sarauktām uzacīm domīgi noraudzījās Karmonā, jautādams sev, vai R., šis gudrinieks, kas savus darbarīkus izvēlas ar tik nemaldīgu instinktu, šoreiz tomēr nav maldījies, un jutās neomulīgi. Vai tiešām Plikgalvis meksikānis ticēja, ka viņš ir neatvairāms, vai arī viņš bija tikai skaļus vārdus runājošs melis? Viņš manipulēja ar kārtīm, līdz atmeta visas, izņemot četras, un tās tagad gulēja viņa priekšā ar mugurām uz augšu. Viņš tās aptaustīja, bet negrieza apkārt.

„Te ir liktenis,“ viņš sacīja, „un nekāda pasaulīga vara nevar to grozīt. Es vilcinos. Tuvojas pareģojuma brīdis, un man nepieciešama dzelzs griba, lai apgrieztu kārtis, kuras pateiks, ka mani gaida posts. Esmu drošsirdīgs virs, tomēr dažkārt, liekot kārtis, esmu sasniedzis šādu stāvokli un man pietrūcis drosmes ieskatīties četrās liktenīgajās kārtīs.“

Tiešām gan, viņš noraudzījās kāršu mugurās ļoti nobažījies un nemaz nemēģināja to slēpt.

„Ko es jums stāstīju?“

„Jūs stāstījāt, ka sievietes jūsu fascinējošo iespaidu atrodot par neatvairāmu,“ sausi atbildēja Ašendens.

„Reiz tomēr atradu sievieti, kurai nebiju neatvairāms. Es ar viņu iepazinos kādā namā, Caza de mujeres, meksikositijā; toreiz viņa nāca pa kāpnēm lejā, bet es gāju augšā. Viņa nebija sevišķi skaista, pazinu 52

simtiem daudz skaistāku, bet tai piemita kaut kas īpatnējs, kas saistīja manu fantāziju, un es liku vecai sievai, minētā nama īpašniecei, atsūtīt viņu pie manis. Apmeklējot Mcksikositiju, jūs ar šo vcco sievieti viegli iepazītos; ļaudis viņu sauc par La Markēzu. Viņa man atbildēja, ka šī meiča neesot nama icmītniccc, bet tikai šad tad ierodoties un patlaban aizgājusi. Es viņai uzdevu ataicināt to nākošā vakarā un nejaut aiziet, iekams nebūšu ieradies. Bet mani aizkavēja, un, kad ierados, La Markēza teica, meiča esot sacījusi, ka viņa neesot radusi gaidīt, un aizgājusi. Esmu labsirdīgs, un man nav iebildumu pret sieviešu untumiem un ķircināšanos, jo tas pieder pie viņu burvīguma, tādē| smiedamies aizsūtīju viņai simts duro naudaszīmi un apsolījos otrā dienā ierasties laikā. Bet, lai gan biju akurāts uz minūti, La Markēza atdeva atpakaļ manus simts duro un pateica, ka es meičai nepatīkot. Pasmējos par viņas nekaunību. Nomaucu no pirksta savu briljanta gredzenu un liku vecajai sievietei iedot viņai to, lai redzētu, vai tā nemainīs savus ieskatus. Nākošā rītā La Markēza gredzena vietā atnesa man — sarkanu neļķi. Nezināju, vai lai priecājos vai dusmojos. Neesmu paradis samierināties ar savām neapmierinātām kaislībām un nekad nevilcinos izdot naudu (nauda taču ir tikai tādē], lai to izšķiestu ar dai|ām sievietēm), uzdevu La Markēzai uzmeklēt šo meiču un pateikt, ka došu viņai tūkstoti duro, ja tā nākamā vakarā pusdienos ar mani. La Markēza tūdaļ atgriezās ar atbildi, ka jaunava ieradīšoties ar noteikumu, ja ļaušu viņai atgriezties mājās pēc mielasta. Plecus paraustījis, devu piekrišanu. Es nedomāju, ka tā viņas nopietnība. Biju pārliecībā, ka viņa to saka tikai tādēļ, lai darītu sevi jo vēlamāku. Uz mielastu viņa ieradās manā namā. Vai es teicu, ka viņa nebija skaista? Patiesībā viņa bija visskaistākais, visizsmalcinātākais radījums, kādu jebkad esmu sastapis. Es biju kā apreibis. Viņa bija apburoša. Jautāju, kādēļ viņa izturas pret mani tik vienaldzīgi, un viņa smējās man tieši sejā. Pieliku visas pūles, lai būtu patīkams. Pielietoju visu savu mākslu, pārspēju pats sevi. Bet, kad mielasts bija beidzies, viņa tomēr piecēlās un teica arlabvakar. Es jautāju, kurp viņa iedama. Tā atbildēja, ka es solījies ļaut viņai iet un ka viņa paļāvusies uz mani kā uz godavīru, kas tur vārdu. Es pārmetu, pierunāju, plosījos, trakoju. Viņa turēja mani pie vārda. Vienīgais, ko panācu, bija viņas piekrišana nākamā vakarā piedalīties mielastā ar tiem pašiem noteikumiem.

Jūs domāsit, ka biju auša. Patiesībā es jutos laimīgākais starp dzīvajiem; septiņas dienas es viņai maksāju pa tūkstotim duro, lai viņa pusdienotu kopā ar mani. Ik vakarus gaidīju viņu satraukts, tikpat nervozs kā torero savā pirmajā vēršu cīņā, un katru vakaru viņa rotaļājās ar mani, smējās, koķetēja un padarīja mani traku. Es viņu mīlēju bezprātīgi.

Nevienu tā neesmu mīlējis nc agrāk, ne arī vēlāk. Ne par ko citu nevarēju domāt. Biju kā prātā jucis. Visu pārējo atstāju novārtā. Esmu patriots un mīlu savu tēviju. Mazs pulciņš mūsējo bija nācis pie atziņas, ka turpmāk vairs nesamierināsimies ar nederīgo valdību, kas mums sagādā tik daudz ciešanu. Visi ienesīgie posteņi atdoti citiem, mums liek maksāt nodokļus, it kā mēs būtu tirgotāji, un mūs pastāvīgi izaicina. Mums bija nauda un ļaudis. Plāni bija izstrādāti, un mēs gatavojāmies izdarīt triecienu. Man bija bezgala daudz ko darīt — jāapmeklē sapulces, jāsagādā munīcija, jādod pavēles. Bet es biju tā apreibis šīs sievietes dēļ, ka nespēju neko veikt.

Jūs gan laikam domāsit, es biju sašutis tādēļ, ka viņa mani tā muļķo, — mani, kurš ieradis, ka apmierina pat vissīkākās prasības; nedomāju, ka viņa mani noraida tādēļ, ka gribētu vēl vairāk sakarsēt, es ticēju, ka viņa saka pilnu patiesību, apgalvodama, ka man atdošoties tikai tad, ja mani mīlēšot. Viņa sacīja, ka mans uzdevums esot iegūt viņas mīlestību. Viņa man šķita eņģelis. Biju gatavs gaidīt. Mana kaisle kvēloja tik iznīcinoši, ka jutu, agrāk vai vēlāk tā pielips arī viņai; tā līdzinājās ugunsgrēkam prērijā, kas iznicina visu savā ccļā; un beidzot — beidzot viņa sacīja, ka mīlot mani. Mans aizkustinājums bija tik dziļš, ka es domāju, — pakritīšu un miršu. Ak, šī līksme, šis neprāts! Biju gatavs atdot viņai visu, kas vien man pieder pasaulē, es varēju noraut zvaigznes no debesīm, lai rotātu viņas matus; vēlējos kaut ko darīt, lai pierādītu viņai savu ārkārtējo mīlu, gribēju veikt neiespējamo, neticamo, gribēju viņai atdot pats sevi, savu dvēseli, savu godu, visu, it visu, kas man piederēja un kas es biju; un to nakti, kad es gulēju viņas apkampienos, es viņai pastāstīju par mūsu sazvērestību un par tās dalībniekiem. Jutu, ka viņas ķermenis sastingst uzmanībā, jutu viņu mirkšķinām acis, kaut kas norisinājās, ko es tik tikko izpratu, roka, kas glāstīja manu seju, bija sausa un auksta. Mani pārņēma pēkšņas aizdomas, un cs piepeši atcerējos, ko teica kārtis: mīlestība un tumšmataina sieviete, briesmas, nodevība un nāve. Trīsreiz kārtis to tcica, bet cs ncpicgriczu vērību. Nedevu ne mazāko zīmi, ka esmu ko nopratis. Viņa pieglaudās man un (eica, ka esot ļoti izbijusies, par tādām lietām dzirdot, un jautāja, vai arī tāds un tāds piedaloties. Es atbildēju. Gribēju viņu pārliecināt. Ar vislielāko viltību, pat skūpstiem, viņa man izvilināja visus sīkumus par sazvērestību, citu pēc cita, un vēl tagad esmu pārliecināts, tikpat pārliecināts kā par to, ka jūs patlaban sēžat manā priekšā, ka viņa bija spiedze. Viņa bija prezidenta spiedze, un viņai bija uzdots vilināt mani ar savu velnišķīgo burvīgumu; nu viņa izzināja no manis visus mūsu noslēpumus. Visu mūsu dzīvības atradās viņas rokās, un cs zināju, ka, ja viņa atstās šo istabu, mēs visi divdesmit četru stundu laikā būsim līķi. Un es viņu mīlēju, cs mīlēju viņu; ak, vārdos nav izsakāma 54 ' kvēle, kas dedzināja manu sirdi. Tāda mīlestība nav prieks, tā ir sāpes, sāpes, bet tik izsmalcinātas sāpes, kas pārākas par katru prieku. Tās ir tās debešķīgās mokas, par kurām runā svētie, kad tos sagrābj dievišķīgā ekstāze. Es zināju, ka viņa nedrīkst dzīva atstāt šo istabu, un es baidījos, ka, ja vilcināšos, zaudēšu drosmi.

„Šķiet, man būtu nepieciešams aizmigt,“ viņa sacīja.

„Guli vien, manu balodīt,“ es atbildēju.

„Manas sirds dvēsele,“ - tā viņa mani sauca. Tic bija viņas pēdējie vārdi. Pār viņas acīm nolaidās smagie plakstiņi, tumši kā vīnogas un mazliet valgi, tāpat kā garās skropstas, un pēc brītiņa tās krūšu vienmērīgā cilāšanās liecināja, ka viņa aizmigusi. Redziet, es viņu mīlēju, man bija nepanesami likt viņai ciest; viņa bija spiedze, jā gan, tomēr mana sirds pavēlēja aiztaupīt viņai baigo brīdi, zinot, kam jānotiek. Dīvainā kārtā es nejutu sašutumu par to, ka viņa mani nodeva; lai gan man vajadzēja viņu nīst viņas nekrietnības dēļ, tomēr es to nespēju, tikai jutu, ka mana dvēsele ietinas tumsā. Nabaga, nabaga mazā, es varēju raudāt aiz līdzcietības pret viņu. Tomēr biju spiests viņu nogalināt, un to arī izdarīju…“

Viņš apklusa un sarauktām uzacīm stīvi noraudzījās četrās kārtīs, kas vēl arvien gulēja ar mugurām uz augšu, gaidīdamas, kad tās apgriezīs.

„To teica kārtis. Kādēļ gan cs nepieņēmu brīdinājumu? Es neskatīšos tajās, sasodītās kārtis. Aizvāciet tās prom.“

Ar strauju žestu viņš noslaucīja visu kāršu spēli uz grīdas.

„Lai gan esmu brīvdomīgs, tomēr liku aizlūgt par viņas dvēseli.“ Viņš atslējās un satina papirosu. Dziļi ievilka dūmus, tad paraustīja plecus. „Pulkvedis teica, ka jūs esot rakstnieks. Ko jūs rakstāt?“

„Stāstus,“ atbildēja Ašendens.

„Kriminālstāstus?“

„Nē.“

„Kādēļ ne? Es tikai tos lasu. Ja cs būtu rakstnieks, cs sacerētu kriminālromānus.“

„Tas ir ļoti grūti. Tur nepieciešama bezgala plaša fantāzija. Kādreiz uzrakstīju slepkavības stāstu, bet slepkava šķita tik asprātīgs, ka es nekādi nevarēju atrast iespēju viņa vainu atklāt, tomēr viens no kriminālromānu noteikumiem ir, ka noslēpums galu galā jāatklāj un noziedznieks jānodod tiesai.“

„Ja jūsu slepkava ir tik apķērīgs, kā jūs sakāt, tad vienīgais ceļš, kā pierādīt viņa vainu, ir atklāt viņa motīvus. Ja esat atklājuši motīvus, tad atradīsit arī pierādījumus, kādu jums līdz tam trūka. Ja jums nav motīvu, tad vislabākie pierādījumi nevedīs pie mērķa. Iedomājieties, piemēram, ka jūs tumšā nakti, vientuļā ielā pieejat pie kāda cilvēka un iegrūžat viņam dunci sirdi. Kas gan jūs turēs par vainīgo? Ja, turpretim, viņš ir jūsu sievas mīļākais vai jūsu brālis, vai tāds, kurš jūs izsmējis vai aizskāris, tad gabaliņš papīra, auklas vai nejauša piezīme būs pietiekams iemesls, lai jūs pakārtu. Ko jūs darījāt tajā laikā, kad viņu nogalināja? Vai nav vesela duča cilvēku, kas jūs redzēja iepriekš un vēlāk? Ja, turpretim, tas ir pavisam svešs cilvēks, tad jūs nc uz brīdi nenokļūsit aizdomās. Tādēļ arī Džcku uzšķērdēju nevarēja pieķert citādi, kā tikai notverot nozieguma vietā.“

Ašendenam aiz vairākiem iemesliem nācās grozīt sarunu tēmu. Romā tiem bija jāšķiras, un viņš uzskatīja par vajadzīgu vienoties ar savu ceļabiedru par turpmāko rīcību. Meksikānim nācās doties uz Brindizi, bet Ašendenam uz Neapoli. Ašendens bija nodomājis apmesties Bclfas-tas viesnīcā. Tā bija liela otrās šķiras viesnīca ostas tuvumā, kur mēdza apmesties ceļojoši tirgotāji un taupīgāki tūristi. Viņš atzina par pareizu ziņot ģenerālim savas istabas numuru, lai tas varētu ierasties pie viņa, neapjautājies šveicaram. Nākamā pieturā Ašendens nopirka stacijas bufetē aploksni un lika meksikānim uzrakstīt ar paša roku savu adresi uz pieprasījuma Brindizi pastkantori. Tad Ašendenam atliks tikai uzrakstīt uz papīra gabaliņa istabas numuru, ielikt aploksnē un nodot to pastā.

Plikgalvis meksikānis paraustīja plecus.

„Pēc manām domām, visa šī piesardzība ir gluži bērnišķīga. Nav taču nekāda riska. Tomēr, lai kas arī noliktu, jūs varat būt pilnīgi pārliecināts, ka jūs nesakompromitēšu.“

„Šādus uzdevumus lāgā nepazīstu,“ sacīja Ašendens, „tādēļ labprāt paklausu pulkveža instrukcijām — nevēlos zināt vairāk kā nepieciešams.“

„Pilnīgi pareizi. Ja stāvokļa nepieciešamība prasīs ārkārtējus soļus un es nonākšu grūtībās, protams, pret mani izturētos kā pret politisko apcietināto. Agri vai vēlu Itālija iesaistīsies karā sabiedroto pusē un mani atbrīvos. Esmu apsvēris it visu. Tomēr es jūs lūdzu pavisam nopietni — neraizējieties vairāk par iznākumu, kā tad, ja jūs izbrauktu zaļumos pie Tcmzas.“

Kad viņi beidzot izšķīrās un Ašendens viens sēdēja vagonā ceļā uz Neapoli, tas atvieglots dziļi uzelpoja. Viņš priecājās, ka atbrīvojies no šī pļāpīgā, riebīgā un fantastiskā radījuma. Meksikānis devās uz Brindizi, lai sastaptos ar Konstantīnu Andrcadi, un, ja kaut puse no tā, ko meksikānis stāstīja, bija patiesība, Ašendens varēja tikai justies laimīgs, ka neatradās šā grieķu spiega ādā. Viņš sev jautāja, kas gan

56 par cilvēku ir šis grieķis. Kaut kas baigs slēpās vēstī par viņa braucienu pāri zilajai Jonijasjūrai ar slepeniem dokumentiem un bīstamiem noslēpumiem, neapzinoties cilpu, kurā tas patlaban bāž savu galvu. Plosījās taču karš, un vienīgi auša spēja iedomāties, ka to var izcīnīt ar zīda cimdiem rokās.

VI Grieķis

Ašendens ieradās Neapolē un, iekārtojies viesnīcas istabā, uzzīmēja drukātiem cipariem istabas numuru uz papīra lapas un nodeva to pastā, sūtīšanai Plikgalvim meksikānim. Angļu konsulātā, kur pēc norunas ar R. viņam vajadzēja saņemt varbūtējās instrukcijas, noskaidroja, ka tur par Ašendenu jau zināms un ka viss kārtībā. Tad viņš atlika visas darīšanas un nolēma papriecāties. Še, dienvidos, pavasaris jau bija pilnā plaukumā, un ielās krietni karsēja saule. Ašendens labi pazina Neapoli. Svētā Ferdinanda laukuma dzīvā kustība, Plcbiscīta laukums ar skaisto baznīcu modināja viņa sirdī patīkamas atmiņas. Čiaijas iela šķita tikpat trokšņaina kā arvien. Viņš apstājās ielu krustojumā un aplūkoja stāvā pakalnā kāpjošās alejas ar augstiem namiem un pāri ielai žāvēšanai izkārtu veļu, kas atgādināja signāl-karodziņus svētku dienās. Viņš laiski klida gar piekrasti, noraudzīdamies mirdzošajā jūrā ar tālumā tikko saskatāmo Kapri salu, līdz nonāca pie Posilijo ar vecu, noplukušu un nespodru palaco, kur jaunības dienās tas bija pavadījis dažu labu romantisku stundu. Atmiņām par pagātni skarot sirdi, viņš izjuta dīvainas vieglas sāpes. Tad viņš noīrēja mazus, vieglus rateļus, ko vilka sīks, kaulains ponijs, un, riteņiem rībot pa akmeņiem, brauca līdz Galerijai, kur apsēdās vēsumā un izdzēra glāzi „amerikāņa“, lūkodamies ļaudis, kas tur klaiņoja bez darba, tērzējot un nemitīgi dzivi žestikulējot, un, vingrinādams fantāziju, pēc to ārienes mēģināja spriest par viņu būtību.

Trīs dienas Ašendens turpināja šādu laisku dzīvi, kas tik labi saskanēja ar fantastisko, netīro un jautro pilsētu. No rīta līdz vakaram viņš nedarīja neko citu, kā klaiņoja uz labu laimi, raudādamies nevis ar tūrista acīm, kas cenšas ieraudāt ko ievērības cienīgu, ne arī ar rakstnieka acīm, kas mēģina rast kaut ko sev noderīgu un saules rietā pamana kādu melodisku frāzi, vai ari kādā sejā saskata zināma rakstura izteiksmi, bet gan ar klaidoņa acīm, kam viss notiekošais ir absolūts. Viņš devās uz muzeju aplūkot Agripina-jaunākā statuju, kuru viņš aiz sevišķiem iemesliem atcerējās ar sirsnību; viņš izmantoja izdevību atkal reiz aplūkot gleznu galerijā Ticiāna un Brcigela darbus. Tomēr viņš arvien atgriezās pie svētās Čiaras baznīcas. Tās grācija un prieks, it kā viegli smaidošā attieksme pret reliģiju un, no otras puses, juteklīgā emocija, ekstravagance, elegantā līnija, pēc Ašendena ieskata, kā absurda un skala metafora izteica saulaino, putekļaino, daiļo pilsētu un tās rosīgos iedzīvotājus. Tā pauda, ka dzīve ir jauka un skumja; ir slikti, ja naudas nav, tomēr nauda vēl nav viss, un kādēļ gan cilvēks vispār lai raizējas, ja šodien mēs esam šeit, bet rītdien jau prom; tas viss šķiet ļoti satraucoši un amizanti, un galu galā mums jāņem vien visas lietas par : facciamo una piccoln combinazione.

Bet ceturtajā rītā, kad Ašendens, tikko izkāpis no vannas, lūkoja noslaucīties dvielī, kas nemaz ncuzsūca mitrumu, istabas durvis strauji atvērās un kāds vīrs ienesās viņa istabā.

„Ko jūs vēlaties?“ uzsauca Ašendens.

„Viss kārtībā. Vai jūs mani nepazīstat?“

„Žēlīgās debesis, tas taču meksikānis. Ko jūs ar sevi esat izdarījis?“ Viņš bija nomainījis parūku, tagad tā klāja viņa galvu līdzīgi mazai cepurītei. Tas pilnīgi pārmainīja meksikāņa izskatu un, lai gan šķita diezgan dīvaini, viņš bija arī pavisam citādi ģērbies nekā agrāk. Viņš valkāja noplukušu pelēku uzvalku.

„Varu palikt tikai vienu minūti. Viņš patlaban liek sev noskūt bārdu.“ Ašendens juta, ka vaigi pēkšņi piesarkst.

„Tātad jūs viņu atradāt?“

,,Tas nenācās grūti. Viņš bija vienīgais grieķu tautības pasažieris. Uzkāpu uz kuģa, tam ienākot ostā, un apprasījos pēc kāda drauga, kam vajadzēja ierasties no Pirej&amp;s. Teicu, ka esmu ieradies sastapties ar Georgu Diogeni-disa kungu. Izlikos, ka esmu ļoti pārsteigts par viņa ierašanos, un uzsāku sarunu ar Andrcadi. Viņš ceļo ar citu vārdu. Sauc sevi par Lombardosu. Es viņam sekoju, izkāpis malā, un, vai zināt, ko viņš vispirms darīja? Viņš devās pie friziera un lūdza nodzīt tam bārdu. Ko jūs par to domājat?“

„Nekā. Bārdu var likt nodzīt ikviens.“

„Par to es nerunāju. Viņš gribēja mainīt savu izskatu. O, viņš ir viltīgs. Es apbrīnoju vācicšus: viņi neko neatstāj nejaušībai; viņš arī veikli izdomājis savu stāstu, bet es jums to pastāstīšu vienā minūtē.“

„Starp citu, arī jūs taču esat pārmainījis savu ārieni.“

„Ak jā, to dara cita parūka; tās dēļ taču mainījies izskats, vai ne?“

„Es jūs nekādi nebūtu pazinis.“

„Cilvēkam jābūt piesardzīgam. Mēs esam labi draugi. Mums nācās veselu dienu nodzīvot Brindizi, un viņš neprot itāliski. Viņš priecājas, ka tam p.ilīdzu, un mēs atbraucām kopā. Atvedu viņu uz šo vicsnicu. Viņš saka, jau i it dien došoties ceļā uz Romu, bet es viņu neizlaidīšu no acīm; negribu, ka viņš man izmuktu. Viņš saka, vēloties apskatīt Neapoli, un es apsolījos viņam parādīt visu, kas šeit redzams.“

„Kādēļ viņš jau šodien neaizceļo uz Romu?“

„Tā jau ir daļa no viņa stāsta. Viņš apgalvo, ka esot grieķu veikalnieks, kas karalaikā iedzīvojies naudā. Saka, viņam piederējuši divi piekrastes tvaikoņi un viņš tos patlaban pārdevis. Nu viņš gribot doties uz Parīzi, lai iztrakotos. Viņš saka, visu mūžu esot vēlējies aizbraukt uz Parīzi, un nu beidzot šī izdevība radusies. Viņš prot klusēt. Es mēģināju piedabūt viņu pie runāšanas. Teicu, ka esmu spānietis un ieradies Brindizi, lai ievadītu sarunas ar Turciju par kara materiāliem. Viņš mani uzklausīja, un es redzēju, ka viņš interesējas, bet pats man nestāsta neko, un cs, protams, neatradu par prātīgu mēģināt viņu piespiest to darīt. Papīri viņam ir līdzi.“ „Kā jūs to zināt?“

„Viņš neraizējās par savu kabatas portfeli, bet gan bieži aptaustīja jostu; tātad dokumenti ir vai nu jostā, vai ari aiz vestes oderes.“

„Kādēļ gan, pie joda, jūs viņu vedāt uz šo viesnīcu?“

„Domāju, tas būs izdevīgāk. Mums varētu rasties vajadzība pārmeklēt viņa bagāžu.“

„Vai ari jūs esat apmeties šeit?“

„Nē, tāds auša neesmu: cs viņam tcicu, ka došos uz Romu ar nakts vilcienu un istabu nemaz nenoīrēšu. Bet man jāiet, apsolīju sastapties ar viņu pie frizētavas pēc piecpadsmit minūtēm.“

„Labi.“

„Kur varēšu jūs atrast šovakar, ja tas būtu vajadzīgs?“

Ašendens brītiņu raudzījās Plikgalvi meksikānī, tad viegli sarauktām uzacīm novērsa skatienu.

„Es vakaru pavadīšu savā istabā.“

„Ļoti labi. Varbūt jūs paskatītos, vai kāds nav gaitenī.“

Ašendens atvēra durvis un palūkojās ārā. Neviena nebija. Patiesībā šinī sezonā viesnīca bija gandrīz tukša. Neapolē uzturējās tikai nedaudzi ārzemnieki, un tirdzniecībā valdīja klusums.

„Viss kārtībā,“ sacīja Ašendens.

Plikgalvis meksikānis sparīgi aizsoļoja. Ašendens aizvēra aiz tā durvis. Viņš noskuvās un lēnām apģērbās. Saule spīdēja tikpat spoži kā arvien, apspīdēdama skvēru, garāmgājējus un nodilušos mazos rateļus ar kaulainajiem zirgiem, visi izturējās tāpat kā agrāk, bet tas vairs nemodināja Ašendenā līksmu noskaņu. Viņš jutās neomulīgi. Viņš izgāja uz ielas un kā arvien iegriezās konsulātā apjautāties, vai nav kādas telegrammas. Nekā. Tad viņš devās uz Kūka ceļojumu biroju un noskaidroja par Romas vilcieniem: viens vilciens gāja drīz pēc pusnakts, otrs — pulksten piecos rītā. Viņš vēlējās tikt laikā uz pirmo vilcienu. Viņš nezināja, kādi nodomi ir meksikānim; ja tas tiešām vēlas nokļūt Kubā, tad it labi var izvēlēties ccļu caur Spāniju, un, ieskatījies biroja atzīmēs, Ašendens redzēja, ka jau nākamajā dienā kāds kuģis izbrauc no Neapoles uz Barsclonu.

Ašendenam Neapole bija apnikusi. Mirdzums ielās nogurdināja acis, putekļi šķita nepanesami, troksnis apdullinošs. Viņš devās uz Galeriju un iztukšoja kādu glāzīti. Pēcpusdienā apmeklēja kinematogrāfu. Tad, atgriezies viesnīcā, viņš pateica attiecīgajam darbiniekam, ka došoties ccļā agrā rītā. Viņš gribēja tūdaļ samaksāt savu rēķinu un lika nogādāt bagāžu stacijā, atstājot istabā tikai portfeli ar iespiesto sava koda daļu un pāris grāmatām. Viņš devās pusdienās. Tad, atgriezies viesnīcā, apsēdās gaidīt Plikgalvi meksikāni. Viņš nevarēja sev noslēpt, ka ir ārkārtīgi satraukts. Viņš sāka lasīt, bet grāmata nogurdināja; mēģināja iedziļināties kādā citā grāmatā, bcl bija izklaidīgs un skatījās pulkstenī. Bija vēl pārāk agrs. Atkal viņš paņēma grāmatu un šoreiz nolēma skatīties pulkstenī tikai pēc tam, kad būs izlasītas trīsdesmit lappuses. Tomēr tikai aptuveni viņš būtu varējis pateikt, ko lasīja. Atkal viņš paskatījās pulkstenī. Žēlīgās debesis, pulkstenis taču pusvienpadsmit. Kur gan Plikgalvis meksikānis un ko tas dara; viņš baidījās, ka meksikānis pastrādās trakas lietas. Šis tomēr bija šausmīgs uzdevums. Tad viņam ienāca prātā, ka labāk būtu aizvērt logu un nolaist aizkarus. Viņš izsmēķēja neskaitāmus papirosus. Tad paskatījās pulkstenī, tas rādīja ceturksni pāri vienpadsmitiem. Viņam ienāca prātā kāda pēkšņa doma, un sirds strauji iepukstējās; ziņkārības dzīts, viņš skaitīja pulsa sitienus un jutās pārsteigts pārliecinājies, ka pulss normāls. Lai gan bija silta nakts un istabas gaiss silts un piesmacis, viņa rokas un kājas šķita ledusaukstas. Cik nepatīkami, viņš uzbudināts prātoja, ja cilvēkam ir fantāzija, kas uzbur ainas, kuras viņš nekādā ziņā nevēlas redzēt! Būdams rakstnieks, viņš bieži bija apsvēris slepkavības jautājumu, un viņa gara acu priekšā tēlojās kādas slepkavības drausmīgais apraksts Dostojevska „Noziegumā un sodā“. Viņš negribēja par to domāt, bet nevarēja atkratīties; grāmata noslīdēja uz ceļiem, un, stīvi noraudzīdamies sienā (tapetes bija brūnas, ar tumšu rožu zīmējumu), viņš sev jautāja, kā gan nepieciešamības gadījumā Neapolē būtu izdarāma slepkavība. Protams, pie jūras līča taču atradās villa, lielais lapotais dārzs ar akvāriju; naktīs tur nestaigāja cilvēki un bija ļoti tumšs. Tur notika lietas, kas nepanesa dienas gaismu, un prātīgi ļaudis, tumsai metoties, izvairījās no turienes baigajām takām. Aiz Posilijo ceļš bija ļoti 60

vientuļš, un tur netrūka sānceļu, kas veda pakalnā, kur naktī nebija sastopama neviena dzīva dvēsele, bet kā gan lai piedabū cilvēku, kam ir nervi, doties turp? Varēja ieteikt pavizināties laivā jūras līcī, bet laivas izīrētājs taču jūs redzēs; vispār bija apšaubāms, vai viņš ļaus vieniem pašiem doties jūrā. Netrūka arī ostas tuvumā viesnīcu, kur neko nejautāja personām, kas vēlā naktī ieradās bez bagāžas, bet viesmīlim, kas ierādīja istabu, netrūka izdevības jūs labi aplūkot, un pie ieejas jums bija jāizpilda plaša jautājumu liste.

Ašendens atkal paskatījās pulkstenī. Viņš jutās ļoti noguris. Nu viņš sēdēja, pat nemēģinādams lasīt; domas nedarbojās.

Pēkšņi durvis klusu atvērās, un Ašendens uzlēca kājās. Viņš tumši piesarka. Plikgalvis meksikānis stāvēja viņa priekšā.

„Vai es jūs nobaidīju?“ viņš smaidīdams jautāja. „Domāju, jums labāk patiks, ja neklauvēšu.“

„Vai kāds redzēja jūs ienākam?“

„Mani ielaida nakts šveicars; kad zvanīju, viņš snauda un ielaižot pat nepaskatījās manī. Nožēloju, ka ierados tik vēlu, bet man bija jāpārģērbjas.“ Nu Plikgalvis meksikānis bija atkal tērpies uzvalkā, kurā atbrauca uz Itāliju, un nēsāja savu gaišāko parūku. Bija tiešām jābrīnās, cik ļoti mainījies viņa izskats. Viņš izskatījās lielāks un glītāks; pat sejas veidojums šķita citāds. Acis mirdzēja, un varēja domāt, ka viņš jūtas lieliski. Viņš uzmeta Ašendenam pētošu skatienu.

„Cik bāls jūs izskatāties, mans draugs! Jūs taču neesat nervozs?“

„Vai dokumentus dabūjāt?“

„Nē. Pie viņa dokumentu nebija. Tas ir viss, ko pie viņa atradu.“

Viņš nolika uz galda biezu kabatas portfeli un pasi.

„Man tas viss nav vajadzīgs,“ ātri sacīja Ašendens. „Ņemiet to atpakaļ!“ Plecus paraustījis, Plikgalvis meksikānis visu sabāza atpakaļ kabatā. „Kas viņam bija jostā? Jūs sacījāt, ka viņš arvien aptaustījis savu vidukli.“ „Tikai nauda. Apskatīju viņa kabatas portfeli. Tur bija tikai privātās vēstules un sieviešu fotogrāfijas. Droši vien viņš dokumentus ieslēdzis savā ceļasomā pirms pastaigas ar mani šovakar.“

„Sasodīts!“ iesaucās Ašendens.

„Man ir viņa istabas atslēga. Iesim un apskatīsim tā bagāžu.“

Ašendens juta it kā gurdenumu vēdera dobumā. Viņš vilcinājās. Meksikānis draudzīgi pasmaidīja.

„Tur jau nav nekāda riska, amigo,“ viņš sacīja, kā mēģinādams pierunāt mazu zēnu, „bet, ja jūs nejūtaties omulīgi, tad iešu viens pats.“

„Nē, es iešu jums līdzi,“ sacīja Ašendens.

„Viesnīcā visi guļ, un Andrcadi mūs netraucēs. Novelciet kurpes, ja vēlaties.“

Ašendens neatbildēja. Viņš sarauca uzacis, jo manīja, ka rokas viegli trīc. Viņš atraisīja kurpju auklas un noāva kurpes. Meksikānis darīja to pašu.

„Labāk būs, ja jūs iesit pa priekšu,“ viņš sacīja. „Pagriezieties pa kreisi un ejiet taisni pa gaiteni. Istabas numurs ir 38.“

Ašendens atvēra durvis un paspēra soli vāji apgaismotajā gaitenī. Viņš bija sašutis par to, ka ir tik nervozs, turpretim viņa biedrs izturējās pavisam mierīgi. Kad viņi nonāca pie durvīm, Plikgalvis meksikānis iebāza atslēgu, pagrieza to un iegāja istabā. Tur viņš ieslēdza spuldzi. Ašendens sekoja viņam un aizvēra durvis. Viņš redzēja, ka aizlaidņi nolaisti.

„Nu viss kārtībā. Varam sākt rīkoties.“

Viņš izņēma no kabatas atslēgu saišķi, izmēģināja vairākas un beidzot atrada īsto. Lielā soma bija pilna ar drēbēm.

„Lētas drēbes,“ nicinoši sacīja meksikānis, izņemdams apģērba gabalus no somas. „Mans princips, ka vislabākās drēbes ir vislētākās. Galu galā cilvēks vai nu ir, vai nav džentlmenis.“

„Vai jums katrā ziņā jārunā?“ jautāja Ašendens.

„Briesmu izjūta dažādi iespaido ļaudis. Mani tā vienīgi uztrauc, bet jums rada sliktu garastāvokli, amigo.“

„Jūs redzat, ka es baidos, bet jūs ne,“ vaļsirdīgi atbildēja Ašendens.

„Tic ir tikai nervi.“

Pa to laiku meksikānis izņēma no somas apģērba gabalus citu pēc cita un tos steigšus, bet rūpīgi aptaustīja. Lielajā somā nekādi papīri nebija atrodami. Tad viņš paņēma nazi un pārgrieza somas oderi. Soma bija lēta, un odere cieši pielīmēta materiālam, no kura izgatavota soma. Bija pavisam neiespējami tur kaut ko paslēpt.

„Šeit dokumentu nav. Tic droši vien paslēpti istabā.“

„Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka viņš dokumentus nav atstājis kādā birojā? Piemēram, kādā konsulātā?“

„Es viņu neizlaidu no acīm ne uz brītiņu, izņemot skūšanās laiku.“

Plikgalvis meksikānis ieskatījās atvilktnēs un bufetē. Paklāja uz grīdas nebija. Viņš paskatījās zem gultas, gultā un zem matrača. Tumšo acu skatiens strauji slīdēja pa istabu, meklēdams varbūtēju paslēptuvi, un Ašendens juta, ka viņš neko neatstāj neievērotu.

„Varbūt viņš tos atstājis lejā pie šveicara?“

„To es zinātu. Turklāt viņš to neuzdrīkstētos. Dokumentu šeit nav. To es nesaprotu.“

Viņš nenoteikti raudzījās apkārt istabā. Sarauktām uzacīm tas centās u/minēt atrisinājumu.

„Iesim prom,“ sacīja Ašendens.

„Acumirkli.“

Meksikānis nometās ceļos, ātri un glīti salocīja drēbes un tās no jauna novietoja somā. Tad aizvēra somu un piecēlās. Izslēdzis spuldzi, viņš Icnām atvēra durvis un paskatījās ārā. Ar rokas mājienu pieaicinājis Ašendenu, viņš klusi izgāja gaitenī. Kad arī Ašendens iznāca no istabas, meksikānis apstājās, aizslēdza durvis, iebāza atslēgu kabatā un kopā ar Ašendenu atgriezās tā istabā. Kad abi iegāja un aizbultēja durvis, Ašendens noslaucīja mitrās rokas un pieri.

„Paldies Dievam, ka tikām cauri!“

„Patiesībā nebija nc mazāko briesmu. Bet ko nu lai darām? Pulkvedis dusmosies, ka papīrus neizdevās atrast.“

„Ar vilcienu, kas iet pulksten piecos, braukšu uz Romu. No turienes pa telegrāfu pieprasīšu instrukcijas.“

„Ļoti labi, braukšu jums līdzi.“

„Man šķiet, ka jums būtu izdevīgāk pēc iespējas ātrāk atstāt šo zemi. Rīt kāds kuģis dodas uz Barsclonu. Kādēļ jums nebraukt ar to? Vajadzības gadījumā es jūs tur uzmeklētu.“

Plikgalvis meksikānis viegli pasmaidīja.

„Redzu, ka jūs pēc iespējas drīzāk gribētu atbrīvoties no manis. Nu, cs nerunāšu pretī, jo jūsu vēlēšanos attaisno jūsu mazā pieredze šādās lietās. Es došos uz Barsclonu. Man jau ir Spānijas vīza.“

Ašendens paskatījās pulkstenī; bija nedaudz pāri diviem. Tātad jāgaida gandrīz trīs stundas. Viņa biedrs omulīgi satina papirosu.

„Ko jūs teiktu par mazām vakariņām?“ iejautājās meksikānis. „Esmu izsalcis kā vilks.“

Jau iedomājoties vien par barību, Ašendenam metās slikta dūša, toties viņam ārkārtīgi slāpa. Viņam netikās iet kaut kur kopā ar Plikgalvi meksikāni, bet arī viesnīcā negribējās palikt vienam pašam.

„Kurp gan mēs varētu šinī stundā iet?“

„Nāciet līdzi, uzmeklēšu jums kādu vietu.“

Ašendens uzlika galvā platmali un paņēma portfeli. Viņi nogāja lejā. Priekšnamā šveicars gulēja veselīgā miegā uz matrača, kas bija nolikts uz grīdas. Piesardzīgi ejot gar pulti, lai neuzmodinātu gulētāju, Ašendens ieraudzīja plauktā kādu vēstuli. Izņēmis Ašendens redzēja, ka tā adresēta viņam. Uz pirkstgaliem viņi izgāja no viesnīcas un aizvēra durvis. Tad steigšus devās projām. Kādu simts jardu attālumā viņi apstājās pie ielas laternas, Ašendens izvilka no kabatas vēstuli un to izlasīja. Vēstuli sūtīja konsulāts un tajā ziņoja: „Klātpieliktā telegramma pienāca šovakar, un, pieņemot, ka tā varētu būt steidzama, nosūtu to ar ziņnesi.“ Acīmredzot vēstule bija nolikta plauktā jau pirms pusnakts, kad Ašendens sēdēja savā istabā. Viņš atplēsa telegrammu un redzēja, ka tā šifrēta.

„Nu, ar lasīšanu būs jāpagaida,“ viņš noteica, iebāzdams telegrammu kabatā.

Plikgalvis meksikānis soļoja, kā labi zinādams ccļu tukšajās ielās, un Ašendens gāja viņam blakus. Beidzot tie nonāca pie kāda trokšņaina un nepatīkama krodziņa tumšā alejā, un meksikānis iegāja.

„Nav jau Riča,“ viņš sacīja, „tomēr šinī nakts stundā vienīgi tādā vietā kā šī mums ir zināmas izredzes dabūt ēst.“

Ašendens redzēja, ka atrodas garā, netīrā telpā, kuras vienā galā pie klavierēm sēdēja kalsnējs jauns cilvēks; abās pusēs gar sienām atradās galdi un soli. Telpā sēdēja vairāki vīrieši un sievietes. Viņi dzēra alu un viņu. Sievietes izskatījās vecas, izkrāsojušās un riebīgas, un viņu skaļā jautrība bija gan trokšņaina, tomēr bez īstas dzīvības. Ašendenam un Plikgalvim meksikānim ienākot, viņas visas vērīgi paskatījās, un, kad tic apsēdās pie galda, Ašendens novērsās, lai izvairītos no šķielējošiem skatieniem, kas izaicinoši meklēja viņējo un bija gatavi katru bridi uzsmaidīt. Kalsnējais pianists sāka plinkšķināt kādu deju, vairāki pāri piecēlās un sāka dejot. Tā kā vīriešu bija mazāk, dažas sievietes dejoja pāros pašas. Ģenerālis pasūtīja divus šķīvjus spageti un pudeli Kapri viņa. Kad vīnu atnesa, viņš kāri izdzēra pilnu glāzi un, gaidīdams ēdienu, aplūkoja pie pārējiem galdiem sēdošās sievietes.

„Vai jūs dejojat?“ viņš jautāja Ašendenam. „Esmu nodomājis uzaicināt kādu no šīm meičām padejot.“

Viņš piecēlās, un Ašendens redzēja to pieejam pie kādas sievietes, kuru spožās acis un baltie zobi darīja kaut cik tīkamāku; viņa piecēlās, un meksikānis aplika tai roku ap vidukli. Viņš dejoja labi. Ašendens vēroja, kā viņš sāka sarunāties; sieviete iesmējās, un tūdaļ viņas vienaldzīgā sejas izteiksme, ar kādu tā pieņēma uzaicinājumu, pārvērtās dzīvā interesē. Drīz vien jau viņi jautri tērzēja. Dejai beidzoties, viņš aizveda meiču atpakaļ pie tās galda, atgriezās pie Ašendena un iztukšoja otru glāzi vīna.

„Ko jūs teiksit par manu meiču?“ viņš jautāja. „Nav slikta, vai ne? Dejošana nāk cilvēkam par labu. Kāpēc arī jūs neuzaicinājāt kādu no viņām? Tīri patīkama vieta, vai nc? Tādas vietas meklējot, jūs arvien varat paļauties uz mani; man netrūkst attiecīgā instinkta.“

Pianists atkal sāka spēlēt. Sieviete paskatījās Plikgalvī meksikānī, un, kad viņš ar īkšķi norādīja uz grīdu, viņa jautri pielēca kājās. Viņš .it pogāja svārkus, izlieca muguru un, nostājies pie galda, gaidīja to pienākam. Viņš to aizvadīja dejā tērzēdams, smaidīdams un drīz vien bija nodibinājis draudzīgas attiecības ar visiem istabā esošajiem. Labā itāļu valodā ar spāņu akccntu viņš jokoja ar visiem. Tie smējās par viņa asprātību. Tad viesmīlis atnesa divus ar kaudzi piekrautus šķīvjus makaronu. Kad meksikānis to ieraudzīja, viņš bez kādām ceremonijām pārtrauca deju un, ļaudams partnerei atgriezties pie sava galda, kā tā atrod par labāku, steidzās pie mielasta.

„Esmu ārkārtīgi izsalcis,“ viņš sacīja, „lai gan ieturēju pamatīgas vakariņas. Kad jūs vakariņojāt? Jūs taču arī ēdīsit makaronus?“

„Man nav ēstgribas,“ atbildēja Ašendens.

Tomēr viņš sāka ēst un sev par pārsteigumu juta, ka ir izsalcis. Plikgalvis meksikānis ēda pilnām mutēm, un ēšana sagādāja viņam lielu prieku; tā skatiens mirdzēja, viņš kļuva pavisam pļāpīgs. Sieviete, ar kuru viņš nupat dejoja, bija īsajā laikā pastāstījusi visu par sevi, un nu viņš dzirdēto atstāstīja Ašendenam. Viņš bāza mutē lielus maizes kumosus. Tad pasūtīja otru pudeli vīna.

„Vīns?“ viņš nicinoši icsaucās. „Vīns nav nekāds dzēriens, atzīstu tikai šampanieti; no vīna pat nevar padzerties. Nu, amigo, vai jūtaties labāk?“

„Esmu gatavs to apstiprināt,“ pasmaidīja Ašendens.

„Prakse jums vajadzīga, tikai prakse.“

Viņš pasniedzās, lai viegli uzsistu Ašendenam pa roku.

„Kas tas?“ pārsteigts icsaucās Ašendens. „Kas tas par plankumu uz jūsu aproces?“

Plikgalvis meksikānis uzmeta skatienu savai piedurknei.

„Tas? Nekas. Tās tikai asinis. Nejauši iegriezu rokā.“

Ašendens klusēja. Viņa skatiens meklēja pulksteni virs durvīm.

„Vai jums rūp vilciens? Atļaujiet man vēl vienu deju, un cs jūs pavadīšu uz staciju.“

Meksikānis piccēlās, savā īpatnā lepnā pašapziņā satvēra apkampienos vistuvāk sēdošo sievieti un aizdejoja projām. Ašendens domīgi vēroja viņu. Ar gaišo parūku un kailo seju viņš bija atbaidošs un baigs, tomēr viņa kustībām netrūka nevainojamas grācijas. Tā kājas bija mazas un pieskārās zemei kā kaķa vai tīģera ķepas: viņa ritma izjūta bija brīnišķīga, un nevarēja neredzēt, ka izgreznojies radījums, ar kuru viņš dejoja, ir tā žestu apreibināts. Kāju pirkstos un garajās rokās, kurās viņš savu dejotāju tik stingri turēja, bija mūzika, tāpat viņa slaidajos stilbos, kas dīvaini kustējās gūžās.

Lai cik baigs un grotesks viņš šķita, tam tomēr netrūka kaķa elegances, pat īpatnēja skaistuma, un varēja izjust slepenu, klusu fascināciju. Ašendenam viņš atgādināja seno acteku veidotu akmens skulptūru, kurā barbarisms apvienots ar dzīvības spēku un kurā slēpjas kas baigs un nežēlīgs, bet to tomēr apgaro izkopts un īpatnējs daiļums. Ašendens ar prieku būtu atstājis viņu vienu pavadīt nakti šinī netīrajā deju namā, taču neaizmirsa, ka tam vēl jānokārto veikala darīšanas ar šo cilvēku. Ar nepatiku viņš par to domāja. Viņam uzdots izsniegt Manuclam Karmonam par zināmiem dokumentiem zināmu summu. Bet dokumenti nebija atrodami, un attiecībā uz visu pārējo Ašendenam nebija nekādas daļas. Dejodams garām Ašendenam, Plikgalvis meksikānis jautri pamāja ar roku.

„Es nākšu, tiklīdz apklusīs mūzika. Samaksājiet lēsi, un es būšu gatavs iet.“

Ašendens labprāt vēlējās izprast viņa domas, tomēr nevarēja iztēloties pat kādu no tām. Nu pienāca meksikānis, sasmaržotajā kabatas lakatiņā slaucīdams sviedrus.

„Vai patīkami pavadījāt laiku, ģenerāļa kungs?“ jautāja Ašendens.

„Es arvien pavadu laiku patīkami. Nabaga zemākās šķiras ļaudis, — bet kāda man gar to daļa? Man patīk turēt rokās sievietes stāvu un redzēt viņas skatienā mostamies ilgas. Nabaga zemāko aprindu cilvēki, tomēr sievietes.“

Viņi devās projām. Meksikānis uzaicināja Ašendenu iet kājām, un šajā pilsētas daļā šinī stundā arī nebija lielu izredžu sadabūt ormani. Pie debesīm mirdzēja zvaigznes. Bija vasaras nakts, un gaiss rāms. Klusums nāca blakus kā miruša cilvēka gars. Tuvojoties stacijai, mājas pēkšņi šķita pelēkākas, ar skaidrākām aprisēm, un bija jūtams, ka tuvojas ausma. Nakts gaiss it kā viegli drebēja. Bija pienācis rīta tuvošanās brīdis, un dvēselē iezagās bažas; radās neizprotamas, neskaitāmos miljonos gadu mantotas bažas, ka jaunā diena varētu arī neataust. Bet, ieejot stacijā, viņus no jauna aptvēra nakts. Pāris šveicaru laiski kustējās šurp un turp, līdzīgi kalpotājiem uz tukšas skatuves pēc aizkara nolaišanas. Divi kareivji nespodrās uniformās stāvēja nekustēdamies.

Uzgaidāmās telpas bija tukšas, tomēr Ašendens un Plikgalvis meksikānis apsēdās visattālākajā stūri.

„Līdz vilciena atiešanai atlikusi vēl vesela stunda. Iepazīšos ar telegrammas saturu.“

Viņš izņēma to no kabatas un portfelī sameklēja koda grāmatu. Tolaik viņš vēl nelietoja pārāk sarežģītu kodu. Tas sastāvēja no divām daļām: viena daļa atradās plānā grāmatā, bet otru, ko viņam izsniedza uz papīra loksnes un ko 66 tas iznīcināja pirms sabiedroto teritorijas atstāšanas, viņš bija iekalis .iimiņā. Ašendens uzlika acenes un ķērās pie darba. Plikgalvis meksikānis, iespiedies sēdekļa stūri, tina sev papirosus un smēķēja; viņš sēdēja micrigi, nepievērsdams Ašendena rīcībai nekādu uzmanību, baudīdams pclnito atpūtu. Ašendens atrisināja skaitļu grupas citu pēc citas un noskaidrotos vārdus citu pēc cita pierakstīja uz papīra gabaliņa. Viņš nemēdza pievērsties vārdu saturam, līdz viss darbs nebija galā, jo atzina, ka, tiklīdz pievērš uzmanību noskaidrotajiem vārdiem, cilvēks sāk pats tos kombinēt, tas bieži noved pie kļūdām. Tādēļ viņš tulkoja pavisam mehāniski. Kad beidzot darbs bija galā, viņš izlasija visu telegrammu. Tās saturs bija šāds: „Konstantīnu Andrcadi slimība aizkavējusi Pircjā. Viņš vispār nevarēs doties jūrā. Atgriezieties Ženēvā un gaidiet rīkojumus.“ Sākumā Ašendens nesaprata. Viņš lasīja atkal un atkal, tad nodrebēja no galvas līdz kājām. Pēkšņi, zaudējis pašsavaldīšanos, viņš aizsmacis un uztraukts nikni čukstēja:

„Jūs, asiņainais nelga, jūs nogalinājāt neīsto vīru!“

VII Brauciens uz Parīzi

Ašendens mēdza apgalvot, ka nekad negarlaikojoties. Viņš bija pārliecināts, ka garlaikojas tikai tic, kam nav iekšēja satura, un tikai muļķi jautrības ziņā ir atkarīgi no ārpasaules. Attiecībā uz savu personu Ašendens neloloja ilūzijas, un rakstniecībā gūtie panākumi nebija tam sagrozījuši galvu. Viņš krasi atšķīra vienkāršu popularitāti no slavas, kādu gūst panākumiem bagāts romānu vai lugu autors, un pret slavu izturējās vienaldzīgi, ja vien tā nebija apvienota ar taustāmu labumu. Viņš labprāt izmantoja sava pazistamā vārda priekšrocības, lai ieņemtu uz kuģa labāku kajīti, nekā tā, par ko bija samaksājis, un, ja muitas darbinieks laida cauri viņa bagāžu tādēļ, ka bija lasījis tā stāstus, Ašendens labprāt piekrita, ka literārai darbībai ir savas priekšrocības. Viņš nopūtās, kad dedzīgi jauni drāmas mācckļi ccntās apspriesties ar viņu par skatuves tehniku, un izplūdušas dāmas satrauktas čukstēja ausī, ka apbrīno tā grāmatas, viņš dažu labu tādu reizi vēlējās būt miris. Viņš uzskatīja sevi par inteliģentu un domāja, ka garlaikoties būtu absurds. Patiešām, viņš ar interesi varēja sarunāties ar personām, kuras citi atzina par nepanesami garlaicīgām un no kurām paziņas bēga, it kā būtu tām parādā naudu. Varbūt tas bija aroda instinkts, kas viņā tikai pa laikam snauda: šādas personas, viņa izejviela, negarlaikoja to vairāk, kā ieži varētu garlaikot ģeologu. Un patlaban viņam bija viss, ko vien prātīgs cilvēks varēja vēlēties, lai izklaidētos. Viņam bija patīkamas istabas labā vicsnīcā, un Žcnēva ir viena no vispatīkamākajām pilsētām Eiropā. Viņš nomāja laivu un īrās pa ezeru vai arī zirgā mierīgi rikšoja pa pilsētas apkārtnes labajiem ceļiem, jo glītajā un kārtīgajā Zcnēvas kantonā grūti nāktos atrast au|ošanai piemērotu jājamo cclu. Viņš pastaigājās pilsētas senajās ielās, mēģinādams mierīgajās un cieņas pilnajās pelēkā akmens ēkās saskatīt pagājušo laiku garu. Ar sajūsmu viņš pārlasīja Ruso Confessions un otro vai trešo reizi velti mēģināja tikt galā ar La Nouvelle Heloise. viņš rakstīja. tas pazina nedaudzus ļaudis, jo viņa uzdevums prasīja palikt nomaļus, tomēr tērzēšanai tas izvēlējās dažus vicsnīcā dzīvojošos un nejutās vientuļš. Dzīvei netrūka ne satura, ne dažādības, un, ja tam nebija nekā cita ko darīt, viņš atrada prieku pārdomās; bija absurds iedomāties, ka šādos apstākļos viņš varētu garlaikoties, un tomēr kā mazu vientuļu mākonīti pie dzidrām debesīm viņš jau saskatīja garlaicības iespējamību. Stāsta, Ludviķis XIV bijis uzaicinājis galminieku pavadīt viņu kādā ceremonijā, viņš jau grasījies aiziet, kad beidzot ieradies galminieks; Ludviķis vērsies pie galminieka un ledaini majestātiskā balsī sacījis: J’ai failli atlendre. Šos vārdus var diezgan aptuveni tulkot vienīgi šādi: ,,cs tik tikko paglābos no gaidīšanas“; tā ari Ašendens varētu sacīt, ka viņš patlaban tik tikko paglābies no garlaikošanās.

Jādams gar ezermalu ābolainā zirgā, kas līdzinājās vccās gleznās attēlotiem, pakaļkājās stāvošiem zirgiem ar lielu rumpi un īsu kaklu, (šis zirgs gan nekad ncslējās pakaļkājās, un bija nepieciešams jūtams pieskāriens ar piešiem, lai to piespiestu kaut lēnām rikšot), Ašendens sprieda, ka varbūt slepenā dienesta lielie priekšnieki Londonā, turēdami savos birojos lielās mašīnas galvenos kloķus, dzīvoja nemierpilnu dzīvi; viņi laida darbā savu mehānismu gan še, gan tur un redzēja, kā no daudzajām līnijām veidojas zīmējums — Ašendens bija diezgan izšķērdigs metaforās —, no atsevišķiem gabaliem viņi sastādīja bilžu mīklas, tomēr jāatzīst, ka tādiem maziem darbiniekiem kā viņš slepenā dienesta aģenta loma nebūt nav tik piedzīvojumiem bagāta, kā domā sabiedrība. Ašendena oficiālā eksistence bija tikpat vientuļa un kārtīga kā pilsētas kancelejas ierēdnim. Viņš sastapās ar saviem spiegiem noteiktos brīžos un izmaksāja tiem algu; ja varēja sameklēt kādu jaunu, viņš to pieņēma, deva rīkojumus un aizsūtīja uz Vāciju; viņš gaidīja informāciju, un, to saņēmis, nosūtīja tālāk; vienreiz nedēļā devās uz Franciju apspriesties ar savu kolēģi un saņemt no viņa 68

Londonas rīkojumus; tirgus dienās viņš apmeklēja tirgu, lai saņemtu ziņas, kuras vecā sviesta pārdevēja viņam atveda no ezera otras puses; viņš turēja vaļā acis un ausis, kā ari rakstīja garus ziņojumus, būdams pārliecināts, ka tos neviens nelasa, lidz reiz, kad aiz paviršības bija pieļāvis ziņojumā kādu kļūmi, saņēma asu rājienu par savu vieglprātību. Viņa veiklais darbs acīmredzot bija vajadzīgs, tomēr to nevarēja nesaukt par vienmuļu. Lai būtu kas labāks ko darīt, viņš dažkārt apsvēra flirta iespēju ar baronesi fon Higinsu. Tagad viņš bija pārliecināts, ka tā ir slepena aģente Austrijas valdības dienestā, un no paredzamās divkaujas gaidija zināmu izpriecu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tā liks viņam lamatas, un izvairīšanās no tām dos iespēju pasargāt savu prātu no ierūsēšanas. Izrādījās, ka viņa ar mieru uzsākt rotaļu. Saņēmusi ziedus, viņa rakstīja tam izplūstošas mazas vēstulītes, vizinājās kopā ar to pa ezeru un, ļaudama slaidajai baltajai rokai slīdēt pa ūdeni, runāja par mīlestību, ieminējās par lauztu sirdi. Abi kopā pusdienoja un kopā apmeklēja „Romeo un Džuljetas“ izrādi, franču valodā, prozā. Vēl Ašendens nebija izlēmis, cik tālu iet, kad saņēma no R. asu vēstuli ar jautājumu, kādu spēli viņš uzsācis: esot ziņas, ka Ašcndcas daudzkārt uzturoties kādas sievietes sabiedrībā, kura sevi dēvējot par baronesi dc Higinsu un par kuru zināms, ka tā esot centrālo valstu aģente, un nepavisam neesot vēlams, ka viņam ar šo sievieti būtu citas attiecības, kā vien auksta pieklājība. Ašendens paraustīja plecus. Acīmredzot R. uzskatīja viņu par mazāk gudru, nekā viņš pats, bet Ašendenu sevišķi intriģēja atzinums, ka tas līdz šim nav zinājis, ka Zcnēvā kāds saņēmis pavēli raudzīties, lai viņš nav nolaidīgs pret savu darbu, vai ari lai nenonāk klizmā. Tas sagādāja Ašendenam nc mazumu jautrības. Cik viltīgs un āķīgs vecs zēns gan bija šis R.! Viņš sargājās no katra riska, neuzticējās nevienam, lietoja savus rīkus, bet, lai cik zemu vai augstu stāvokli tic ari ieņēma, viņš neturēja tos nc par derīgiem, nc nederīgiem. Ašendens mēģināja saskatīt personu, kas varētu būt ziņojusi R. par to, ko viņš dara. Vai tas varētu būt kāds no viesnīcas kalpotājiem? Viņš zināja, ka R. augstu vērtē viesmīļus, jo tiem netrūkst izdevības daudz redzēt un viegli iekļūt vietās, kur mētājas vērtīga informācija. Viņš pat jautāja sev, vai R. nav saņēmis ziņas no baroneses pašas; nebūtu pārsteigums, ja galu galā viņa darbotos kādas sabiedroto valsts dienestā. Ašendens ari turpmāk izturējās laipni pret baronesi, bet nepievērsa vairs tai sevišķu uzmanību.

Viņš pagrieza zirgu un lēnām jāja atpakaļ uz Ženēvu. Zirgupuisis viņu jau gaidīja pie viesnīcas durvīm, un, gausi izslīdējis no sedliem, Ašendens iegāja viesnīcā. Pie pults šveicars pasniedza telegrammu ar šādu saturu:

„Krustmāte Mcgija nejūtas vesela. Apmetās Loti viesnīcā parīzē. ja iespējams, lūdzu, aizbrauciet viņu apmeklēt. Ramons.“

Ramons bija viens no daudzajiem R. pieņemtajiem vārdiem, un, tā kā Ašendenam nebija laime pazīt krustmāti Mcgiju, viņš secināja, ka tā ir pavēle doties uz Parīzi. Ašendens arvien domāja, ka R. pavada daudz brīvā laika, lasot kriminālromānus, jo, īpaši reizēs, kad viņš bija labā omā, tam sagādāja dīvainu prieku atdarināt par šiliņu pērkamos briesmu romānus. Ja R. bija labā omā, tas nozīmēja, ka viņš gatavojas vilkt krietnu lomu, jo pēc tam viņš nonāca drūmā garastāvoklī un izgāza savu īgnumu uz padotajiem.

Ašendens tīšā paviršībā atstāja telegrammu uz pults un apjautājās, kad atiet Parīzes ātrvilciens. Viņš paskatījās pulkstenī, lai pārliecinātos, vai pagūs aiziet uz konsulātu pirms darbalaika beigām un pagādāt vizu. Ašendens devās meklēt pasi, un, tiklīdz lifta durvis vērās ciet, šveicars viņam uzsauca:

„Kungs aizmirsis savu telegrammu.“

„Cik muļķīgi,“ atbildēja Ašendens.

Nu Ašendens zināja, ka, ja Austrijas baronese apjautāsies, kādēļ viņš tik pēkšņi aizbraucis uz Parīzi, tā dabūs dzirdēt, ka saslimusi kāda viņa radiniece. Nemierīgajos kara laikos tomēr labāk, ja visās lietās valda pilnīga skaidrība. Francijas konsulātā viņu pazina, un tādēļ nenācās kavēties. Šveicaram viņš bija uzdevis nopirkt biļeti un, viesnīcā atgriezies, gāja vannā un pārģērbās. Šis negaidītais izbraukums sagādāja ne mazumu uztraukuma. Ceļošana viņam patika. Guļamvagonā viņš labi gulēja un neuztraucās, ja pēkšņs grūdiens uzmodināja; bija patīkami guļot smēķēt papirosu un mazajā kupejā justies tik vientuļi. Riteņu ritmiskā skaņa sliežu savienojumos sagādāja tīkamu fonu pārdomām, un, traucoties pa klaju lauku nakti, viņš jutās kā debesu izplatījumā joņojoša zvaigzne. Turklāt ceļojuma beigās viņu gaidīja nezināmais.

Parīzē laiks bija vēss un lietains. Ašendens nebija skuvics, vēlējās iet vannā un apģērbt tīru veļu, tomēr jutās lieliski. No stacijas viņš piezvanīja R. un apjautājās, kā klājas krustmātei Mcgijai.

„Priecājos redzēt, ka jūsu sirsnība pret viņu ir pietiekami liela, lai tērētu laiku, ierodoties šeit,“ atbildēja R., un viņa balsij bija smieklu pieskaņa. „Viņa stipri nevesela, bet esmu pārliecināts, ka sastapšanās ar jums nāks tai par labu.“

Ašendens sprieda, ka šinī gadījumā notiek tā pati kļūda, kādu humorists amatieris bieži pieļauj, pretstatā profesionālam humoristam: izteicis kādu joku, viņš turpina stabulēt uz tā. Attiecībām starp jokotāju un joku jābūt tikpat ātrām un nesaistošām kā bitei ar ziedu: jāizsaka joks un jādodas prom. Protams, nav nekādas vainas, ja bite, tuvodamās puķei, mazliet 70 iedūcās; tas ir tikpat kā paziņot ncatjautīgajai pasaulei, ka sagaidāms joks. Hct Ašendens, atšķirībā no profesionālo humoristu lielākās da|as, izturējās iecietīgi pret citu ļaužu jokiem un arī šoreiz atbildēja R. viņa paša tonī.

„Kā jums šķiet, kad viņai tiksies mani redzēt?“ viņš jautāja. „Varbūt jūs nodotu tai no manis mīļu sveicienu?“

Šoreiz R. skaidri dzirdami iesmējās. Ašendens nopūtās.

„Domāju, ka viņa vēlēsies pirms jūsu ierašanās mazliet uzcirsties. Jūs zināt, kāda viņa ir, viņai patīk parādīt sevi vislabākajā gaismā. Teiksim, pusvienpadsmitos, un, kad jūs būsit ar viņu izrunājies, mēs varēsim abi kaut kur aiziet un ieturēt vakariņas.“

„Labi,“ sacīja Ašendens. „Pusvienpadsmitos es ieradīšos Loli viesnīcā.“ kad Ašendens noskuvies un atsvaidzinājies ieradās viesnīcā, apakšējā zālē viņu sagaidīja kāds pazīstams sakarnieks un uzveda R. mājoklī. Sakarnieks atvēra durvis un ielaida Ašendenu. R. stāvēja ar muguru pret spožo kamīna uguni un diktēja savam sekretāram.

„Apsēdieties,“ sacīja R. un turpināja diktēšanu.

Viņi atradās gliti mēbelētā viesistabā, un vāzē novietotais rožu pušķis lika domāt par sievietes roku. Uz lielā galda atradās kaudze papiru. R. šķita vecāks nekā tad, kad Ašendens viņu pēdējo reizi redzēja. Viņa kalsnējā dzeltenīgā seja izskatījās krunkaināka un mati sirmāki. Darbs acīmredzot atstāja iespaidu uz ārieni. Viņš sevi nesaudzēja. Cēlās ik rītu pulksten septiņos un strādāja līdz vēlai naktij. Viņa formas tērps bija padilis un noplucis, bet R. turpināja to valkāt.

„Nu pietiks,“ viņš sacija. „Ņemiet to prom un pārrakstiet uz mašīnas. Pirms došanās vakariņās es visu parakstīšu.“ Tad viņš vērsās pie sakarnieka: „Nevēlos, ka mani traucē.“

Sekretārs, gadus trīsdesmit vecs apakšleitnants, acimrcdzot civilists ar pagaidu uzdevumu, savāca žūksni papiru un atstāja istabu. Kad viņam gribēja sekot arī sakarnieks, R. ierunājās:

„Pagaidiet ārpusē. Ja būs vajadzīgs, es jūs pasaukšu.“

„Loti labi, scr.“

Kad viņi palika vieni, R. vērsās pie Ašendena ar vārdiem, kas pulkvedim nozīmēja sirsnību.

„Vai brauciens šurp bija patīkams?“

„Jā, scr.“

„Ko domājat par šo?“ viņš jautāja, aplūkodams istabu. „Nav slikta, vai nc? Nesaprotu, kādēļ lai cilvēks nemēģinātu atvieglot kara grūtības.“

Tā, viegli tērzēdams, R. sevišķi vērīgi raudzījās Ašendenā. Blāvo, pārāk tuvu stāvošo acu neatlaidīgais skatiens atstāja iespaidu, it kā viņš lūkotos tieši jūsu smad'/.cnčs un ļoti nicīgi vērtētu redzēto. Retajos vaļsirdības brīžos R. neslēpa, ka viņš raugās uz apkārtējiem cilvēkiem kā uz aušām vai blēžiem. Tas bija viens no šķēršļiem, ko viņam nācās pārvarēt savā arodā. Visumā viņš augstāk vērtēja blēžus: tad taču varēja noskaidrot iemeslus un spert attiecīgus piesardzības soļus. Viņš bija profesionāls karavīrs, visu laiku kalpojis Indijā, kolonijās. Pasaules karam sākoties, viņš dienēja Jamaikā, un kāds kara ministrijas darbinieks, kas agrāk sadarbojies ar viņu, atcerējās to, ataicināja uz Angliju un iekārtoja izlūkošanas departamentā. Viņa prāta asums bija tik liels, ka drīz vien tas saņēma ievērojamu amatu. Viņam netrūka milzu enerģijas un organizatora dāvanu, to nemocīja sīkumainas šaubas, tam pietika apdāvinātības, drosmes un noteiktības. Viņam varbūt bija tikai viena vājība. Visā savā mūžā viņš nebija nācis saskarē ar sociāli konsekventām personām, it īpaši ar sievietēm; viņš vispār pazina tikai savu kolēģu — virsnieku, valsts darbinieku un veikalnieku — sievas, tādēļ, ieradies Londonā kara sākumā un savā darbā nākot saskarē ar elegantām, skaistām un plaši pazīstamām sievietēm, pārmērīgi mulsa. Viņu klātbūtnē R. jutās nedrošs, tomēr meklēja to sabiedrību; viņš kļuva īsts dāmu draugs, un Ašendenam, kas par R. zināja daudz vairāk, nekā R. iedomājās, vāze ar rozēm lika daudz ko noprast.

Ašendens zināja, ka R. to nav aicinājis, lai sarunātos par laiku un ražu, un jautāja sev, kad gan viņš ķersies pie lietas būtības. To viņam nenācās ilgi gaidīt.

„Ženēvā jums bija diezgan labi panākumi,“ R. sacīja.

„Priecājos, ka jūs tā domājat, ser,“ atbildēja Ašendens.

Pēkšņi R. kļuva ļoti salts un nopietns. Tērzēšana bija galā.

„Man jums uzdevums,“ viņš sacīja.

Ašendens neatbildēja, bet laimīga sajūta lika viņam viegli nodrebēt.

„Vai jūs jebkad esat dzirdējis par Gandru Lalu?“

„Nē, ser.“

Nepacietības izteiksme uz brītiņu aptumšoja pulkveža seju. Viņš gaidīja, ka padotie zinās visu, ko viņš vēlējās, lai tic zinātu.

„Kur gan jūs esat dzīvojis visus šos gadus?“

„Česterfilda ielā 36, Mcferā,“ atbildēja Ašendens.

Kaut kas smaidam līdzīgs pārlidoja R. dzeltenīgajai sejai. Šī mazliet bezkaunīgā atbilde patika viņa sardoniskajai sirdij. Viņš piegāja pie lielā galda un atvēra uz tā novietoto portfeli. Izņēma kādu fotogrāfiju un pasniedza to Ašendenam.

„Tas ir viņš.“

Ašendenam, nepieradušam pie austrumnieku sejām, šķita, ka tas izskatās i.kIs pats kā simts agrāk redzēto indiešus Tā varēja būt kāda radžas foto-i i.ifija, kuri laiku pa laikam ieradās Anglijā un kuru ģīmetnes iespieda ilustrētos žurnālos. Fotoattēlā bija redzams melnīgsnējs vīrietis ar tuklu vju, pilnīgām lūpām un ga|īgu degunu; mati bija melni, biezi un taisni, un ļoti lielās acis pat fotogrāfijā šķita valgas, govs acīm līdzīgas. Eiropiešu ipģērbā viņš acīmredzot nejutās visai ērti.

,,Tc viņš ir nacionālā tērpā,“ sacīja R., pasniegdams Ašendenam kādu l itu uzņēmumu.

Tajā Čandra Lals bija visā augumā, bet pirmajā attēlā bija redzama tikai galva un pleci; šī fotogrāfija acīmredzot bija uzņemta dažus gadus agrāk. Viņš šķita kalsnējāks, un lielās nopietnās acis it kā aprija viņa seju. Tas bija iedzimtā, Kalkutas fotogrāfa darbs, un fons izskatījās naivi grotesks. Čandra Lals stāvēja pret dekorāciju ar uzgleznotu melanholisku palmu un jūras skatu. Ar vienu roku viņš smagi balstījās pret grezniem kokgriezumiem rotātu galdu, uz kura atradās gumijkoks puķupodā. Turbānā un garajā gaišajā tērpā viņš atstāja cieņas pilnu iespaidu.

„Ko jūs par viņu domājat?“ jautāja R.

„Es teiktu, ka šis cilvēks zināmā mērā ir personība. Viņā jaušams spēks.“

„Te būs viņa dzīves apraksts. Varbūt jūs to izlasīsit.“

R. iedeva Ašendenam vairākas ar rakstāmmašīnu aprakstītas lapas, un Ašendens apsēdās. R. uzlika brilles un sāka lasīt vēstules, kas gaidīja viņa parakstu. Ašendens pavirši ieskatījās ziņojumā, tad sāka to lasīt vēlreiz, uzmanīgāk. Izrādījās, ka Čandra Lals ir bīstams aģitators. Pēc amata viņš bija advokāts, bet sācis nodarboties ar politiku un izturējās ārkārtīgi naidīgi pret angļu valdību. Viņš bija kādas bruņotas grupas vadonis un nc vienreiz vien atbildīgs par nemieriem, kas prasīja cilvēku upurus. Reiz to apcietināja, tiesāja un piesprieda divus gadus cietuma, bet kara sākumā viņš jau atradās brīvībā un, izmantodams izdevību, sāka celt jaunus nemierus. Viņš bija, tā sakot, sazvērestību dvēsele, kuru mērķis turēt sasprindzinājumā angļus Indijā, tādā kārtā laupot viņiem iespēju pārvest karaspēku uz citu karadarbības vietu; par milzīgajām summām, ko viņš saņēma no vācu aģentiem, netrūka iespēju sagādāt angļiem daudz galvassāpju. Viņš bija piedalījies divos trīs bumbu atentātos, kas gan, ja neņem vērā dažus nogalinātus nejaušus garāmgājējus, nenodarīja lielu postu, tomēr satrauca sabiedrību, grāva to morāliski. Viņš izvairījās no visiem mēģinājumiem to apcietināt, izrādīja milzu aktivitāti, parādījās gan šur, gan tur, taču policija dabūja zināt par viņa atrašanos pilsētā tikai tad, kad viņš, veicis savu darbu, jau bija prom. Beidzot viņu apsūdzēja slepkavībā un solīja augstu atlīdzību par tā apcietināšanu, bet viņš aizbēga no Indijas, nokļuva Amerikā, no turienes Zviedrijā un beidzot sasniedza Berlīni. Tur viņš kala plānus sacelt nemierus uz Eiropu pārvestajā Indijas iedzimto karaspēkā. Tas viss tika pārstāstīts sausi, bez komentāriem vai paskaidrojumiem, tomēr lasītājs guva noslēpumainības un piedzīvojumu iespaidu, redzēja, ka notikusi paglābšanās pēdējā acumirklī, un daudzkārt draudošās briesmas. Ziņojums beidzās šādiem vārdiem:

„čandram Indijā ir sieva un divi bērni. Nav zināms, ka viņš jebkad ielaistos ar sievietēm. Viņš nedzer un nesmēķē. Stāsta, — viņš esot godīgs. Caur viņa rokām gājušas ievērojamas naudas summas, un nekad nav radusies doma, ka viņš nebūtu tās atbilstoši izlietojis. Nav šaubu, viņš ir drošsirdīgs cilvēks un uzticams darbinieks. Mēdz teikt, ka viņš lepojoties ar prasmi turēt vārdu.“

Ašendens atdeva dokumentu R.

„Nu?“

„Fanātiķis.“ Ašendens sprieda, ka šo vīru apvij romantika un ka tam netrūkst pievilcības, bet viņš zināja, ka R. nevēlas tādus niekus dzirdēt. „Viņš atstāj ļoti bīstama puiša iespaidu.“

„Tas ir visbīstamākais konspirators Indijā un ārpus tās. Viņš nodarījis vairāk ļauna nekā visi pārējie kopā. Berlīnē darbojas vesela indiešu banda, bet viņš ir šīs bandas smadzenes. Ja viņu varētu dabūt nost no ccļa, es atrastu par iespējamu pārējos ignorēt, jo viņš ir vienīgais, kam netrūkst saprāta. Veselu gadu pūlos viņu notvert un jau domāju, ka šī cerība jāatmet, tomēr beidzot radušās izredzes, un, nudien, es tās nelaidīšu garām neizmantotas.“ „Un ko jūs pēc tam darīsit?“

R. klusām nikni iesmējās.

„Nošaušu viņu, un nošaušu sasodīti ātri.“

Ašendens neatbildēja. R. pāris reižu pārgāja pār mazo istabiņu no viena gala līdz otram un tad, atkal pagriezis muguru kamīnam, noraudzījās Ašendenā. Viņa šaurās lūpas savilkās sarkastiskā smīnā.

„Vai ievērojāt, ziņojuma beigās sacīts, — neesot zināms, ka viņš jebkad ielaistos ar sievietēm? Nu, tā bija patiesība, bet nu vairs nav. Šis sasodītais auša ir iemīlējies.“

R. piegāja pie portfeļa un izņēma no tā ar bāli zilu lentu pārsietu sainīti. „Paskatieties, šīs ir viņa mīlestības vēstules. Jūs esat rakstnieks, un varbūt izlasīsit ar interesi. Jums tās tiešām arī būtu jālasa, jo tās noskaidros lietas būtību. Ņemiet līdzi.“

R. atkal iesvieda sainīti atpakaļ portfelī.

„Tiešām jābrīnās, kā gan tik spējīgs cilvēks var atļaut sievietei sevi tā samulsināt; to no viņa vismazāk gaidīju.“

Ašendena skatiens novir/.ijās uz vāzi ar skaistajām rozēm, kas stāvēja uz galda, tomēr viņš neteica nekā. R., kam maz kas paslīdēja garām nepamanīts, redzēja šo skatienu, un viņa acis pēkšņi satumsa. Ašendens apzinājās, ka R. gatavs jautāt, par ko gan viņš, pie joda, tā brīnās. Šinī brīdī R. nebūt nebija draudzīgi noskaņots pret savu padoto, tomēr neteica nekā. Viņš tūdaļ atgriezās pie iepriekšējās sarunas.

„Katrā ziņā tas pavisam neizprotami. Čandra bez prāta iemīlējies sievietē, ko sauc Džūlija Lazari. Viņš ir traks.“

„Vai jūs zināt, kā viņš iepazinās ar šo sievieti?“

„Protams. Viņa ir dejotāja; dejo spāņu dejas, lai gan pati ir itāliete. Atbilstoši skatuves prasībām viņa sevi dēvē par La Malaguenja. kaut kas līdzīgs jums jau ir pazīstams. Populāra spāņu mūzika, mantilja, vēdeklis un augsta ķemme. Pēdējo desmit gadu laikā viņa dejodama apceļojusi visu Eiropu.“

„Vai viņa ir krietna sieviete?“

„Nē, samaitāta. Apceļojusi Anglijas provinces un pāris reižu angažēta arī Londonā. Nekad nav pelnījusi vairāk par desmit mārciņām nedēļā. Čandra iepazinās ar viņu Berlīnē, kādā tingeltangclī, jūs zināt, kas tas ir, — lēts mūzikhols. Man šķiet, ka Eiropas cietzemē viņa savu dejošanu uzskatījusi galvenokārt par līdzekli, kā celt savu prostitūtas vērtību.“

„Kā gan viņa nokļuva Berlīnē kara laikā?“

„Viņa bija precējusies ar spānieti, man pat šķiet, tā vēl arvien skaitās šī spānieša sieva, lai gan viņi kopā nedzīvo. Viņa ceļo ar Spānijas pasi. Izrādās, Čandra viņā galīgi ieķēries.“ R. atkal paņēma indieša fotogrāfiju un to domīgi aplūkoja. „Nevaru atrast šajā netīrajā mazajā brūnādainī nekā pievilcīga. Ak Dievs, kāda viņiem ir tieksme uz aptaukošanos! Tomēr ir un paliek patiesība, ka viņa Čandrā gandrīz tikpat stipri iemīlējusies kā Čandra viņā. Man ir ari viņas vēstules, protams, tikai noraksti, jo oriģinālus saņēma viņš, un es gribētu apgalvot, ka viņš tās glabā, ar rožainu lentu pārsietas. Arī viņa ir gluži traka pēc šī indieša. Neesmu literāts, tomēr man šķiet, ka zinu, kad vārdi skan patiesi, bet jūs jau pats lasīsit un pateiksit, ko domājat. Un ļaudis vēl teic, ka nemaz neesot mīlas no pirmā acu uzmetiena.“

R., viegli ironizēdams, pasmaidīja. Šorīt viņš neapšaubāmi bija labā garastāvoklī.

„Bet kā gan jūs dabūjāt visas šīs vēstules?“

„Kā es tās dabūju? Kā jūs domājat? Ņemot vērā, k&lt;» viņa ir itāliete, Džūliju Lazari beidzot izraidīja no Vācijas. Viņu nosūtīja pāri Holandes robežai. Angažēja kā dejotāju Anglijā, tādēļ viņa dabūja vīzu un,“ — R. sameklēja datumu papīros — „un šā gada 24. oktobrī viņa aizbrauca no

Rotcrdamas uz Harviču. Pēc tam viņa dejoja Londonā, Birmingcmā, Port-smutā un citur. Pirms 14 dienām viņu apcietināja Hallā.“

„Kādēļ?“

„Spiegošana. Viņu pārveda uz Londonu, un es pie viņas biju cietumā.“

Ašendens un R. brītiņu raudzījās viens otrā, nc vārda nerunādami, un varbūt abi pielika vislielākās pūles, lai izprastu viens otra domas. Ašendens jautāja sev, kas no visa iepriekš dzirdētā ir patiesība, bet R. — ko būtu vēlams Ašendenam stāstīt.

„Kā jūs pievērsāt viņai uzmanību?“

„Brīnījos, kādēļ gan vācieši mierīgi atļāva tai nedēļām ilgi dejot Berlīnē, bet tad bez kāda sevišķa iemesla izraidīja no savas zemes. Tas varēja būt labs iesākums spiegošanai. Dejotāja, kas pārāk augstu nevērtē savu tikumību, var vienu otru reizi rast izdevību saklaušināt lietas, par kurām Berlīnē, kā par vērtīgu laika kavēkli, labprāt samaksā krietnu ccnu. Nodomāju, ka varētu viņai ļaut ierasties Anglijā, lai redzētu, kas tad notiks. Es viņu neizlaidu no acīm. Noskaidroju, ka viņa divas vai trīs reizes nedēļā sūta uz kādu Holandes adresi vēstules un divas vai trīs reizes nedēļā saņem atbildes. Viņas vēstules bija rakstītas dīvainā franču, angļu un vācu valodas mistrojumā — angliski viņa runā vāji, bet franču diezgan labi — turpretim atbildes rakstītas angļu valodā; angļu valoda bija pareiza, tomēr tā īsti nebija angļu valoda — tā bija izpušķota un visai dižmanīga; es sev vaicāju, kas gan tās varētu rakstīt. Tās izskatījās pēc parastām mīlestības vēstulēm, bet vienlaikus bija diezgan raiba satura. Bija gandrīz skaidrs, ka tās nāk no Vācijas un ka tās neraksta nc anglis, ne francūzis, ne vācietis. Kādēļ gan viņš rakstīja angliski? Vienīgie ārzemnieki, kas angļu valodu prot labāk nekā jebkuru Eiropas valodu, ir austrumnieki, bet nc turki, nc ēģiptieši, jo tic prot franciski. Japānis varētu rakstīt angliski, tāpat arī indietis. Es nācu pie secinājuma, ka Džūlijas mīļākais varētu būt viens no tās indiešu bandas dalībniekiem, kas mums dara raizes Berlīnē. Ka tas ir Čandra Lals, uzzināju tikai, atradis fotogrāfiju.“

„Kā jūs to atradāt?“

„To viņa sev vadāja līdzi. Tas bija diezgan grūts darbs. Viņa šo fotogrāfiju bija ieslēgusi ceļasomā kopā ar daudzām teātra ļaužu fotogrāfijām, ar dziedātājiem, komiķiem, klauniem un akrobātiem; to it viegli varēja noturēt par kāda mūzikhola artista ģīmetni skatuves tērpā. Tiešām, vēlāk, kad Džūliju apcietināja un viņai jautāja, kas ir šis cilvēks, tā atbildēja, ka nezinot; fotogrāfiju viņai iedevis kāds indiešu burvju mākslinieks, un viņai neesot ne jausmas, kā šo cilvēku saucot. Katrā ziņā cs šo darbu uzdevu ļoti brašam puisim. Viņš brīnījās, ka tā ir vienīgā 76 fotogrāfija starp daudzām, kas saņemta no Kalkutas. Viņš ievēroja, ka fotogrāfijai otrā pusē ir numurs, un šo numuru atzīmēja, protams, fotogrāfiju atlika atpakaļ savā vietā.“

„Bet, starp citu, gribētos zināt, kā gan jūsu ļoti brašais zēns vispār tika pie šīs fotogrāfijas?“

R. pamirkšķināja acis.

„Tā nav jūsu darīšana. Bet man nav nekas pretī jums pastāstīt, ka viņš bija glīts zēns. Tomēr tas nav svarīgi. Ieguvuši fotogrāfijas numuru, mēs telegrafējām uz Kalkutu un jau pēc īsa brītiņa saņēmām svarīgo ziņu, ka Džūlijas mīlas objekts nav nekāda nieka persona, bet gan nckorumpētais Čandra Lals.Tad es uzskatīju par savu pienākumu mazliet rūpīgāk novērot Džūliju. Izrādījās, viņai sevišķi patīk kara flotes virsnieki. Nevaru viņu par to nosodīt, viņi tiešām ir pievilcīgi, bet vieglas uzvedības un apšaubāmas tautības lēdijas nedara prātīgi, ja kara laikā meklē viņu sabiedrību. Es tūdaļ dabūju ļoti pieklājīgu mazu pierādījumu krājumu pret viņu.“

„Kā viņa nogādāja savas ziņas?“

„Viņa tās nemaz ncaizgādāja projām. Viņa to nemaz nemēģināja darīt. Vācieši viņu tiešām bija izraidījuši, un viņa nestrādāja vis vāciešiem, bet gan Candram. Angažementam Anglijā izbeidzoties, viņa bija nodomājusi doties uz Holandi un tur sastapties ar Gandru. Darbā viņa nebūt nerīkojās izveicīgi, bija nervoza, bet darbs šķita viegls, neviens nepievērsa viņai uzmanību, un darbs kļuva diezgan interesants; bez jebkāda riska viņa savāca nozīmīgu informāciju. Kādā savā vēstulē viņa rakstīja: „Man tev tik daudz kas stāstāms, mon petit chou, mīlulīt; un to tu vēlēsies extrкmement intйressй zināt,“ turklāt franču vārdus viņa pasvītroja.“

R. brītiņu klusēja un berzēja rokas. Viņa nogurušajā sejā atspoguļojās velnišķīgs prieks par savu viltību.

„Tāda spiegošana nebija grūta. Protams, man viņa nemaz nebija svarīga; viņš ir tas, kam cs dzinu pēdas. Nu, tiklīdz nāca rokās pierādījumi, es Džūliju apcietināju.“

R. sabāza rokas kabatās, un viņa bālās lūpas savilkās grimasei līdzīgā smaidā.

„Holovcjas cietums, ziniet, nebūt nav jautra vieta.“

„Man šķiet, tāds nevarētu būt neviens cietums,“ piebilda Ašendens.

„Es ļāvu viņai nedēļu vārīties pašai savā sulā, tad apmeklēju to. Viņa jau bija nonākusi diezgan lielā nervu sabrukumā. Sardze stāstīja, ka to piemeklējušas asas histērijas lēkmes. Jāsaka, viņa izskatījās pēc velna.“ „Vai viņa ir glīta?“

„Gan jau jūs viņu pats redzēsit. Mans tips viņa nav. Gribētu sacīt, ka viņa izskatās labāk, ja ir uzposusies. Runāju ar viņu kā tēvocis no Holandes. Es viņā modināju dievbijību. Teicu, ka viņai piespriedīs desmit gadus. Domāju, ka viņu iebiedēju, vismaz es to mēģināju darīt. Protams, viņa visu noliedza, bet man netrūka pierādījumu, un es apgalvoju, ka tai nav nekādu izredžu. Pavadīju pie viņas trīs stundas. Viņa sabruka un beidzot atzinās it visā. Teicu, ka atbrīvošu viņu, ja viņa pierunās Čandru ierasties Francijā. Viņa to noteikti noraidīja, sacīdama, ka labāk miršot. Viņa ir ļoti histēriska un apnicīga, bet es ļāvu viņai trakot. Ieteicu dzirdēto apdomāt un sacīju, ka pēc pāris dienām atkal ieradīšos uz pārrunām. Patiesībā ierados pēc nedēļas. Acīmredzot viņai nebija trūcis laika pārdomām, jo tā pavisam mierīgi jautāja, kāds īsti esot mans priekšlikums. Tobrīd viņa jau bija pavadījusi cietumā četrpadsmit dienas, un man šķiet, ka tas bija pietiekami ilgs laiks. Izteicos iespējami skaidri, un viņa manu piedāvājumu pieņēma.“ „Negribu apgalvot, ka es jūs pilnīgi saprastu,“ sacīja Ašendens. „Tiešām? Biju tajās domās, ka tas saprotams arī cilvēkam ar viszemāko inteliģenci. Ja viņa panāk, ka Gandra dodas pāri Šveices robežai un ierodas Francijā, tad var izvēlēties, vai aizceļot uz Spāniju vai Dienvidameriku, turklāt tai vēl samaksās ceļu.“

„Un kā, pie joda, viņa lai Čandru piedabū?“

„Viņš Džūlijā bezprātīgi iemīlējies, ilgojas viņu redzēt. Vēstules ir gandrīz bezprātīgas. Džūlija aizrakstīja viņam, ka nevarot dabūt vīzu uz Holandi — es jau stāstīju, ka tur viņi norunājuši sastapties pēc tam, kad tā beigs savu turneju —, bet ka tai iespējams saņemt vizu uz Šveici. Šveice ir neitrāla valsts, un tur viņi būšot drošībā. Šīm izredzēm viņš labprāt piekrita. Viņi norunāja sastapties Lozannā.“

„Jā.“

„Kad Candra ieradīsies Lozannā, viņš saņems no Džūlijas vēstuli, ka franču iestādes nelaiž to pāri robežai, un tādēļ viņa ieradīsies Tononā, tieši otrpus ezeram Francijā, un tur aicinās ierasties Čandru.“

„Kāpēc jūs domājat, ka viņš to darīs?“

R. brītiņu klusēja. Viņš jautri noraudzījās Ašendenā.

„Viņai tas jāpanāk, ja tā nevēlas iet uz desmit gadiem cietumā.“ „Saprotu.“

„Viņa šovakar ieradīsies šeit no Anglijas ar eskortu, un man patiktu, ja jūs aizvestu viņu ar nakts vilcienu uz Tononu.“

„Es?“ iesaucās Ašendens.

„Jā, man šķiet, šādu uzdevumu jūs varētu veikt ļoti labi. Domāju, ka jums cilvēka daba daudz labāk pazīstama nekā daudziem citiem. Pavadīt nedēļu 78 vai divas tononā būs jums patīkama pārmaiņa. Man šķiet, tā ir glīta maza pilsētiņa, arī moderna — miera laikā. Jūs varētu tur ņemt vannas.“

„Un kas man būtu darāms, kad būšu nogādājis šo lēdiju uz Tononu?“ „Atstāju jums brīvas rokas. Esmu šo to atzīmējis, kas varētu jums noderēt. Vai lai jums to nolasu?“

Ašendens klausījās uzmanīgi. R. plāns bija vienkāršs un skaidrs. Ašendens nevarēja neapbrīnot smadzenes, kas šo plānu izstrādājušas.

Tad R. uzaicināja Ašendenu ieturēt palaunadzi un lūdza aizvest viņu uz kādu vietu, kur būtu sastopami glīti ļaudis. R. sagādāja Ašendenam ne mazumu jautrības, jo, savus amata pienākumus veicot, R. bija asprātīgs un pašpaļāvīgs, bet restorānā iegāja ne bez zināmas kautrības. Lai rādītu, ka jūtas omulīgi, viņš runāja mazliet par skaļu, tā kļūdams savā ziņā uzkrītošs. Viņa uzvedība rādīja, cik vienkārša un trūcīga bijusi tā dzīve, līdz kara vētras to pacēla tagadējā augstumā. Viņš labprāt ieradās restorānā kopā ar cilvēkiem, kam slavens vai plaši pazīstams vārds, tomēr jutās kā skolēns, kam nopirkta pirmā formas cepure. Skatiens klejoja no vienas vietas uz otru, un bālajā sejā atspoguļojās pašapmierinātība, par ko viņš tomēr mazliet kaunējās. Ašendens pievērsa tā uzmanību kādai neglītai, melni tērptai sievietei ar daiļu augumu un garu pērļu virkni ap kaklu.

„Tā ir de Bridcs kundze. Viņa ir lielhcrcoga Teodora mīļākā. Varbūt tā ir viena no visietekmīgākajām sievietēm Eiropā, bet nav šaubu, ka viņa ir viena no visgudrākajām.“

R. gudrās acis apstājās pie šīs sievietes, turklāt viņš mazliet piesarka. „Nudien, tā ir dzīve,“ R. sacīja.

Ašendens viņu ziņkārīgi vēroja. Greznība ir bīstama cilvēkiem, kas to nekad nav pazinuši un kas pēkšņi pakļauti greznības kārdinājumiem. R., šo gudro, cinisko cilvēku, valdzināja te redzamais vulgārais spožums un lētā greznība. Kultūras priekšrocība ir tā, ka jums tiek dota iespēja ar cieņu runāt arī par niekiem, tāpat pierasta greznība dod iespēju ar zināmu augstprātību noraudzīties uz tās ielocēm un uzšuvēm.

Kad viņi pēc iebaudītā palaunadža dzēra kafiju, Ašendens, redzēdams, ka labā maltīte un vide darījusi R. pieļāvīgāku, atgriezās pie jautājuma, kas nodarbināja viņa prātu.

„Sis indietis droši vien ir izcils puisis,“ viņš sacīja.

„Protams, viņam netrūkst smadzeņu.“

„Cilvēks, kam netrūkst drosmes gandrīz vienam pašam uzņemties cīņu pret britu varu Indijā, pelna cieņu.“

„Es jūsu vietā gan nekļūtu sentimentāls. Viņš nav nekas vairāk kā bīstams kriminālnoziedznieks.“

„Nedomāju, ka viņš lietotu bumbas, ja tā rīcībā būtu pāris bateriju un kāds pusducis bataljonu. Viņš izmanto ieročus, kas tam pieejami. Nezin vai tāpēc viņam varēs kaut ko pārmest. Galu galā viņš taču sev neko nevēlas, vai ne? Viņa mērķis ir dzimtenes brīvība. To vērā ņemot, viņa rīcībai ir zināms attaisnojums.“

Bet R. neiedziļinājās Ašendena vārdos.

„Tas ir ļoti tālejoši un neveselīgi,“ viņš sacīja. „Tādās lietās mēs nevaram iedziļināties. Mūsu uzdevums ir viņu sagūstīt un, kad būsim sagūstījuši, nošaut.“

„Protams. Viņš pieteicis karu, un viņam jāuzņemas tā sekas. Es izpildīšu jūsu uzdevumu, tādēļ esmu šeit, bet neredzu nekā slikta, ja saskatu viņā arī kaut ko apbrīnas vērtu un cienījamu.“

R. kļuva atkal par savu darbinieku vēso un asprātīgo tiesnesi.

„Vēl arvien neesmu nācis pie atzinuma, vai labākie šāda darba veicēji ir tic, kas strādā ar aizrautību, vai arī tic, kas nezaudē galvu. Daži no šiem darbiniekiem sajūt ienaidu pret tautām, ar kurām mēs karojam, un, ja viņi savus pretiniekus pieveic, tie izjūt gandarījumu. Protams, tic strādā ļoti centīgi. Jūs tāds neesat, vai ne? Jūs uz to noskatāties kā uz šaha spēli, un jums laikam nav izjūtu ne pret vienu, nc otru pusi. Es to īsti labi neizprotu. Protams, zināmos uzdevumos tas tieši nepieciešams.“

Ašendens neatbildēja. Viņš pieprasīja rēķinu un kopā ar R. devās uz viesnīcu.

VIII Džulija Lazari

Vilciens gāja pulksten astoņos. Nodevis savu ceļasomu, Ašendens pastaigājās pa peronu. Viņš atrada vagonu, kurā sēdēja Džūlija Lazari, tā sēdēja, ierāvusies kaktā, novērsusies no gaismas, tādēļ tās seju Ašendens nevarēja saskatīt. Viņu apsargāja divi slepenpolicisti, kas to Buloņā bija pārņēmuši no angļu policijas. Viens no viņiem sadarbojās ar Ašendenu Zenēvas ezera Francijas piekrastē; Ašendenam tuvojoties, viņš to sveicināja ar galvas mājienu.

„Jautāju kundzei, vai tā vēlas pusdienot restorāna vagonā, bet viņa izteica vēlēšanos labāk pusdienot šeit, tādēļ es pasūtīju grozu. Vai tas pareizi?“

„Pilnīgi pareizi,“ atbildēja Ašendens.

„Es un mans kolēģis pusdienosim viens pēc otra, neatstājot viņu vienu.“ „Tas visai tālredzīgi. Ieradīšos, kad vilciens jau būs devies ceļā, un parunāšos ar viņu.“

„Viņa gan nav uz tērzēšanu noskaņota,“ sacīja slepenpolicists.

„Tas jau arī nav sagaidāms,“ atteica Ašendens.

Viņš gāja nopirkt biļeti, pēc tam ieņēma vietu vagonā. Kad tas atgriezās pie Džūlijas, viņa patlaban beidza ēst. Uzmetis skatienu grozam, viņš redzēja, ka ēstgriba nav bijusi slikta. Slepenpolicists uz Ašendena mājienu atstāja viņus vienus.

Džūlija Lazari uzmeta viņam īgnu skatienu.

„Ceru, ka ēdiens jums garšoja,“ viņš sacīja, apsēzdamies iepretim.

Viņa viegli palocīja galvu, bet neteica ne vārda. Viņš izņēma no kabatas papirosu etviju.

„Vai nevēlaties?“

Uzmetusi Ašendenam skatu, viņa vilcinājās, tad, vēl arvien nc vārda neteikdama, paņēma papirosu. Sērkociņu aizdedzinādams, Ašendens raudzījās viņā un jutās pārsteigts. Viņš bija gaidījis, ka Džūlija būs gaišmate — varbūt tādēļ, ka austrumnieks visdrīzāk varētu iemīlēties gaišmatē —, bet izrādījās, ka tā ir gandrīz melnīgsnēja. Matus sedza cieši pieguļoša cepure, bet acis bija melnas kā ogles. Viņa nebūt nebija jauna, tai varēja būt ap trīsdesmit pieci, āda bija krunkaina un iedzeltena. Patlaban viņa nebija krāšļojusics un izskatījās novājējusi. Nekas viņā nebija skaists, izņemot lieliskās acis. Viņa bija liela auguma, un Ašendens sprieda, ka tā ir pārāk gara, lai varētu graciozi dejot; varēja būt, ka spāniešu tērpā viņa izskatās stalta un mirdzoša, bet šeit, vilcienā, nolaidīgi ģērbusies, viņa atstāja iespaidu, kas liedza izprast indieša bezprātīgo iemīlēšanos. Viņa ilgi vērtējoši aplūkoja Ašendenu. Acīmredzot tā sev vaicāja, kas viņš par cilvēku. Viņa uzmeta tam skatienu, izpūta caur nāsīm dūmu mākoni, tad atkal paskatījās; Ašendens redzēja, ka viņas īgnums ir tikai maska, patiesībā tā ir nervoza un iebiedēta. Franču valodā viņa runāja ar itāļu akcentu.

„Kas jūs esat?“

„Mans vārds jums neko neizteiktu, kundze. Es dodos uzTononu. Esplanādes viesnīcā esmu jums noīrējis istabu. Tā ir vienīgā viesnīca, kas patlaban darbojas. Ceru, ka atradīsit to par pietiekoši ērtu.“

„A, tad jūs esat tas, par kuru man stāstīja pulkvedis. Jūs esat mans cietumsargs.“

„Tikai formas pēc. Es jūs netraucēšu.“

„Tomēr jūs esat mans cietumsargs.“

„Ceru, ka ne pārāk ilgi. Man kabatā jūsu pase ar visām vajadzīgajām atzīmēm, lati jūs varētu aizceļot uz Spāniju.“

Viņa atbalstījās vagona stūri. Bālajā sejā ar lielajām melnajām acīm pēkšņi atspoguļojās izmisums.

„Tas ir nekrietni. O, man šķiet, es mirtu laimīga, ja vien man izdotos nogalināt veco pulkvedi. Viņam nav sirds. Esmu tik nelaimīga.“

„Baidos, ka jūs esat nonākusi ļoti neizdevīgā situācijā. Vai nezinājāt, ka spiegošana ir ļoti bīstama spēle?“

„Neesmu pārdevusi nevienu noslēpumu. Es nenodarīju nekā slikta.“ „Droši vien tikai tādēļ, ka jums nebija izdevības. Man teica — jūs esot parakstījusi pilnīgu atzīšanos.“

Ašendens runāja pēc iespējas draudzīgāk, gandrīz kā sarunādamies ar slimnieku, un viņa balsī nebija ne mazākā asuma.

„Jā, es izturējos kā auša. Uzrakstīju tāda satura vēstuli, kādu man pulkvedis lika. Vai ar to nepietiek? Kas notiks ar mani, ja viņš neatbildēs? Es nevaru piespiest viņu ierasties, ja viņš negrib.“

„Viņš jau atbildējis,“ sacīja Ašendens. „Atbilde ir manās rokās.“

Viņa pārsteigta skaļi noelsās, balss drebēja.

„Ak, parādiet to man, es jūs lūdzu, ļaujiet man to izlasīt.“

„Man nav iebildumu, tikai jums jāatdod vēstule atpakaļ.“

Viņš izņēma no kabatas Čandras vēstuli un pasniedza tai. Viņa to rautin izrāva no Ašendena rokas un aprija acīm; vēstulei bija astoņas lappuses, un lasot viņai asaras plūda pār vaigiem. Šņukstos viņa reizēm sauca rakstītāju mīļos vārdos franču un itāļu valodā. Čandra bija rakstījis, atbildēdams uz Džūlijas vēstuli, kurā tā, pildot pulkveža rīkojumu, paziņoja, ka sastapšoties Šveicē, šīs izredzes sagādāja viņam bezgala lielu prieku. Kaislīgos vārdos viņš stāstīja, cik ilgs tam šķitis laiks kopš viņu šķiršanās, kā tas ilgojies pēc viņas, un tagad, kad esot izredzes to drīz redzēt, viņš nezinot, kā apvaldīt savu nepacietību. Vēstuli izlasījusi, viņa ļāva tai nokrist uz grīdas.

„Jūs taču redzat, ka viņš mani mīl, vai ne? Par to nevar būt šaubu. Tādās lietās es kaut ko zinu, ticiet man.“

„Vai jūs tiešām viņu mīlat?“ jautāja Ašendens.

„Viņš ir vienīgais vīrietis, kas jebkad izturējies labi pret mani. Dzīve mūzikholos, klejojot pa visu Eiropu bez atpūtas, nebūt nav līksma, un vīrieši, kas mēdz apmeklēt šis izpriecu vietas, nav lāga cilvēki. Sākumā domāju, viņš ir tāds pats kā visi citi.“

Ašendens pacēla vēstuli un ielika to atkal savā kabatas portfelī.

„Jūsu vārdā nosūtīta telegramma uz Holandes adresi, paziņojot, ka četrpadsmitajā būsiet Džibonsona viesnīcā Lozannā.“

„Tas jau rit.“

Jā.“

Viņa pacēla galvu, un skatiens iemirdzējās.

„O, tā taču nekrietnība, ko jūs man spiežat darīt. Tas ir apkaunojoši.“

„Jūs jau neesat spiesta to darīt,“ sacīja Ašendens.

„Un ja es to nedarītu?“

„Bīstos, ka tad jums būtu jāuzņemas sekas.“

„Es nevaru ļaut sevi ieslodzīt cietumā,“ viņa pēkšņi iesaucās. „Es nevaru, nevaru; man vairs nav atlicis ilgs mūžs, un viņš runāja par desmit gadiem. Vai tiešām varētu būt, ka man piespriež desmit gadus?“

„Ja pulkvedis tā teica, tad tas ļoti iespējams.“

„O, cs viņu pazīstu. Šī cietsirdīgā seja. Viņam jau nebūs žēlastības. Uņ kāda gan būšu pēc desmit gadiem? Ak nē, nē.“

Šajā mirklī vilciens apstājās kādā stacijā, gaitenī stāvošais slepenpolicists pieklauvēja pie kupejas loga. Ašendens atvēra durvis, un slepenpolicists iedeva viņam skatu karti. Tajā bija attēlots mazs garlaicīgs skatiņš — Francijas un Šveices robcžstacija Pontarljē; redzams putekļains laukums ar pāris platānām un kādu statuju centrā. Ašendens pasniedza viņai zīmuli.

„Varbūt jūs uzrakstīsit šo atklātni savam mīļākajam. To nodos pastā Pontarljē. Adresējiet to uz Lozannas viesnīcu.“

Viņa paskatījās Ašendenā, tomēr klusēdama paņēma un uzrakstīja, ko tai lika.

„Nu rakstiet otrā pusē: „Tieku aizkavēta pie robežas, tomēr viss kārtībā. Gaidi Lozannā.“ Tad piebilstiet, ko vēlaties, mīļus vārdus, ja jums tīk.“ Saņēmis atklātni, Ašendens to izlasīja, lai pārliecinātos, vai viņa uzrakstījusi prasīto, pēc tam sniedzās pēc savas platmales.

„Tagad cs jūs atstāšu. Ceru, ka gribēsit nosnausties. Uzmeklēšu jūs rīt, kad būsim ieradušies Tononā.“

Otrs slepenpolicists bija atgriezies no pusdienām, un, Ašendenam atstājot kupeju, tajā iegāja abi. Džūlija Lazari saritinājās savā kaktiņā.

Ašendens iedeva atklātni kādam aģentam nogādāt uz Pontarljē un devās caur pārpildīto vilcicnu uz savu guļamvagonu.

Nākamajā rītā sasniedzot ccļamērķi, laiks bija saulains, toties auksts. Ašendens, nodevis savas somas kādam nesējam, piegāja pie Džūlijas Lazari, kas stāvēja uz perona kopā ar abiem slepenpolicistiem.

„Labrīt. Jums nav jānomokās ar gaidīšanu.“

Slepenpolicisti atvadījās no Džūlijas un aizgāja.

„Kurp viņi iet?“ tā jautāja.

„Projām. Viņi jūs vairs netraucēs.“

„Tātad esmu jūsu apsardzībā?“

„Jūs neesat neviena apsardzībā. Atļaušos nogādāt jūs viesnīcā un tad atstāšu. Mēģiniet labi atpūsties.“

Ašendena nesējs paņēma arī viņas ceļasomu. Viņi atstāja staciju kopā. Ormanis gaidīja, un Ašendens lūdza viņu iekāpt. Brauciens uz viesnīcu ilga labu brīdi, un Ašendens juta, ka Džūlija reizēm pašķielēja uz viņu. Tā izskatījās samulsusi. Viņš sēdēja, ne vārda nerunādams.Viesnīcā īpašnieks parādīja kundzei sagatavoto istabu. Viesnīca nebija liela, tā atradās mazas ieliņas stūri, un no tās logiem pavērās ļoti jauks skats. Ašendens uzrunāja viesnīcnieku.

„Būs ļoti labi, man šķiet. Pēc maza britiņa nonākšu piejums lejā.“

Paklanījies viesnīcnieks aizgāja.

„Darīšu visu iespējamo, lai jūs justos ērti, kundze,“ sacīja Ašendens. „Jūs esat pilnībā noteicēja par sevi un varat rīkoties pēc patikas. Viesnīcniekam jūs esat tāds pats viesis kā visi citi. Jūs esat pilnīgi brīva.“

„Man atļauts iziet?“ viņa steigšus jautāja.

„Protams.“

„Laikam gan ar policistu katrā pusē?“

„Nebūt nē. Viesnīcā jūs esat tikpat brīva kā savās mājās, un jums atļauts iet un nākt, kad vēlaties. Man tiktos dzirdēt jūsu solījumu, ka nerakstīsit nevienu vēstuli, man nezinot, un bez manas atļaujas nemēģināsit atstāt Tononu.“

Tā labu brīdi noraudzījās Ašendenā. Viņa to nekādi nespēja izprast. Šķila, ka viņa sevi iedomātos sapņojam.

„Atrodos tādā stāvoklī, ka esmu spiesta dot jums katru pieprasīto solījumu. Dodu godavārdu, ka nerakstišu nevienu vēstuli, neparādījusi jums to, un arī nemēģināšu atstāt šo pilsētu.“

„Pateicos. Nu es jūs atstāšu vienu. Atļaušos prieku rīt no rīta jūs apmeklēt.“

Pamājis Ašendens izgāja ārā. Piecas minūtes viņš uzkavējās policijas pārvaldē, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā, un tad ormanī aizbrauca līdz kādam mazam namiņam pilsētas nomalē, kurTononā arvien mēdza apmesties. Bija ļoti patīkami iet vannā, noskūties un uzvilkt kājās rītakurpes. Viņš jutās gurds un atlikušo rita cēlienu pavadīja, lasot kādu romānu. Krēslai metoties — jo arī Tononā, lai gan tā atradās Francijā, bija vēlams, ka Ašendens izturas iespējami neuzkrītoši —, pie viņa ieradās kāds policijas pārvaldes aģents, vārdā Fēlikss. Tas bija maza auguma melnmatis francūzis ar asu skatienu un neskūtu zodu, tērpies noplukušā pelēkā uzvalkā, kurpēs ar diezgan nomītiem papēžiem. Viņš drīzāk atgādināja kāda advokāta 84

kantora bezdarbnieku. Ašendens piedāvāja glāzi vīna, un viņi apsēdās pie kamīna.

„Jūsu kundze nezaudē laiku,“ viņš stāstīja. „Jau stundas ceturksni pēc ierašanās viņa atstāja viesnīcu ar drēbju un rotas lietu sainīti un tās pārdeva kādā veikalā tirgus tuvumā. Pēcpusdienas tvaikonim ierodoties, viņa nogāja ezermalā un nopirka biļeti uz Evianu.“

Jāpaskaidro, ka Eviana ir tuvākā pilsētiņa Zenēvas ezera piekrastē Francijā un ka no turienes kuģī var pārbrauki pāri ezeram uz Šveici.

„Protams, viņai nebija pases, un tādēļ tai neļāva sēsties kuģī.“

„Kā viņa izskaidroja to, ka tai nav pases?“

„Viņa teica, ka aizmirsusi pasi mājās. Tai jāapmeklējot draugi Evianā, un viņa centās pierunāt dežurējošo ierēdni atļaut brauki uz turieni. Tā mēģināja iespiest ierēdnim saujā simts dolāru zīmi.“

„Viņa tomēr ir dumjāka, nekā es domāju,“ sacīja Ašendens.

Tomēr, otrā dienā ap pulksten vienpadsmitiem ieradies pie tās, viņš neieminējās par bēgšanas mēģinājumu. Viņai nebija trūcis laika savest sevi kārtībā, un tagad, glīti sakārtotiem matiem, nokrāsotām lūpām un vaigiem, viņa izskatījās mazāk novājējusi nekā tad, kad Ašendens to pirmo reizi redzēja.

„Es jums atnesu pāris grāmatu,“ sacīja Ašendens. „Bīstos, ka laiks jums šķiet pārāk gausi virzāmies uz priekšu.“

„Kādēļ gan tas jums rūp?“

„Negribu, ka jūs bez iemesla sagādātu sev jebkādas ciešanas. Grāmatas jums atstāšu, un jūs tās varat lasīt, ja vēlaties.“

„Kaut jūs tikai zinātu, kā es jūs ienīstu.“

„Tas, bez šaubām, man būtu ļoti nepatīkami, tomēr es tiešām nezinu, kādēļ lai jūs mani ienīstu. Es taču tikai pildu pavēli.“

„Ko tagad no manis vēlaties? Nedomāju, ka jūs būtu ieradies tikai tādēļ, lai apjautātos par manu veselību.“

Ašendens pasmaidīja.

„Rakstiet vēstuli savam mīļākajam un paziņojiet viņam, ka kādu nepareizību dēļ jūsu pasē Šveices iestādes neļauj jums šķērsot robežu un tālab esat ieradusies šeit, kur ir ļoti jauki un klusu, tik klusu, ka kara iespaids gandrīz nav manāms un ka jūs aicināt Gandru šurp.“

„Vai jūs domājat, ka viņš ir muļķis? Viņš neklausīs.“

„Tad jums jāpieliek visas pūles, lai viņu pierunātu.“

Labu brīdi viņa noraudzījās Ašendenā un tikai tad atbildēja. Ašendens sprieda, ka viņa apsver, vai, rakstot vēstuli un izliekoties paklausīga, neiegūs laiku.

„Labi, diktējiet, es rakstīšu, ko liksit.“

„Man labāk paliktu, ja jūs rakstītu saviem vārdiem.“

„Dodiet man pusstundu laika, un vēstule būs gatava.“

„Es pagaidīšu šeit,“ sacīja Ašendens.

„Kādēļ?“

„Tādēļ, ka man ta labāk patīk.“

Viņas skatiens nikni uzliesmoja, tomēr tā savaldījās un neteica nekā. Uz mazā rakstāmgalda atradās rakstāmlietas. Viņa apsēdās un sāka rakstīt. Kad tā pasniedza Ašendenam vēstuli, viņš redzēja, ka pat ar smiņķi tā ir nobālusi. Vēstule bija no tāda cilvēka, kas nav radis izteikt savas domas ar spalvu un tinti, tomēr laba diezgan, un, kad pašās beigās, stāstīdama par to, cik ļoti viņa Gandru mīl, tā bija aizrāvusies un rakstījusi no visas sirds, tur netrūka īstas kaisles.

„Bet nu piebilstiet: „Cilvēkam, kas šo vēstuli aizved uz Sveici, tu vari absolūti uzticēties. Es negribu, ka to redz cenzors.“

Viņa brītiņu vilcinājās, bet tad rakstīja, kā viņš noteica.

„Kā jūs rakstāt „absolūti“?“

„Kā jums tīk. Tagad uzrakstiet adresi uz aploksnes, un es jūs atbrīvošu no savas nevēlamās klātbūtnes.“

Ašendens iedeva vēstuli aģentam, kas gaidīja, lai aizvestu to pāri ezeram. Atbildi Ašendens atnesa vēl to pašu vakaru. Viņa izrāva Ašendenam vēstuli no rokām un brītiņu spieda to pie sirds. Vēstuli izlasījusi, viņa atviegloti paklusu iesaucās.

„Viņš nenāks.“

Vēstulē indietis savā izpušķotajā liekvārdīgajā angļu mēlē izteica dziļu sarūgtinājumu. Viņš rakstīja, cik dedzīgi ilgojies to redzēt, un piekodināja viņai darīt visu pasaulē iespējamo, lai pārvarētu grūtības. Viņam ierasties Tononā esot pavisam neiespējami — neiespējami tādēļ, ka par viņa galvu izsolīta godalga, un būtu neprāts uzņemties tādu risku. Viņš mēģināja pat jokot, ka viņa taču nevēlēšoties, lai tās mazo, resno mīļāko nošautu, vai ne? „Viņš nenāks,“ atkārtoja Džūlija, „viņš nenāks.“

„Jums jāraksta viņam, ka nekāda riska nav. Jums jāziņo, ka, ja risks būtu, jums ne sapnī nenāktu prātā aicināt viņu šurp. Ja viņš jūs mīl, tad vairs nevilcināsies.“

„Negribu! Negribu!“

„Neesiet taču auša. Jums nav izejas.“

Pēkšņi viņa izplūda asarās, nometās uz grīdas un, apkampusi Ašendena ceļus, lūdza to apžēloties.

„Es darīšu it visu jūsu labā, jā vien mani palaidīsit vaļā.“ „Nerunājiet niekus,“ sacīja Ašendens. „Vai jūs domājat, ka es gribu kļūt ļiisu mīļākais? Klausieties, klausieties, esiet taču nopietna. Jums gan zināma cita iespēja.“

Piecēlusies kājās un pēkšņi iesvilusics dusmās, viņa nolamāja Ašendenu visrupjākajiem vārdiem.

„Tāda jūs man daudz labāk patīkat,“ viņš sacīja. „Vai nu jūs rakstīsit, vai arī cs ataicināSu policiju?“

„Viņš nenāks. Viss velti.“

„Jūsu nopietnās intereses prasa panākt, lai viņš ierastos.“

„Ko jūs ar to gribai sacīt? Vai domājat, ja es darītu visu iespējamo un tomēr nebūtu panākumu, ka tad…“

Viņa noraudzījās Ašendenā lielā satraukumā.

„Jā, tas nozīmē — viņš vai jūs.“

Viņa streipuļoja. Piespieda roku pie sirds. Tad, ne vārda nesacīdama, sniedzās pēc spalvas un papīra. Bet vēstule Ašendenu neapmierināja, un viņš lika rakstīt vēlreiz. Uzrakstījusi viņa atkrita gultā un atkal izplūda kaislās asarās. Viņas izmisums bija īsts, tomēr tā izpausmē varēja manīt kaut ko teatrālu. Tādēļ Ašendens palika neaizkustināms. Pret Džūliju Ašendenam bija tikpat bezpersoniska attieksme, kā ārstam, redzot sāpes, kuras tas nespēj atvieglot. Nu viņš izprata, kādēļ R. tieši viņam devis šo uzdevumu: tā veikšana prasīja skaidru galvu un spēju apvaldīt jūtas.

Otrā dienā viņš Džūliju neredzēja. Atbildi uz vēstuli saņēma tikai vēlā pēcpusdienā, kad Fēlikss to atnesa mazajā namiņā.

„Nu, kādas jums jaunas ziņas?“

„Mūsu draudzene sāk izsamist,“ smaidīdams sacīja francūzis. „Šo pēcpusdienu viņa aizgāja uz staciju tieši tai laikā, kad vilciens iet uz Lionu. Viņa nedroši raudzījās apkārt, tad es piegāju tai klāt un jautāju, vai varētu viņas labā ko darīt. Uzdevos par drošības policijas aģentu. Ja ar skatienu varētu nogalināt, cs nestāvētu jūsu priekšā.“

„Apsēdieties, draugs,“ sacīja Ašendens.

„Paldies. Viņa gāja prom, jo acīmredzot saprata, ka nav vērts mēģināt kāpt vilcienā. Bet man jums jāpastāsta kaut kas interesantāks. Kādam laiviniekam tā piedāvājusi tūkstoš franku, lai tas viņu pārved U7. Lozannu.“ „Ko laivinieks viņai atbildējis?“

„Sacījis, ka nevarot uzņemties tādu risku.“

Jā?“

Mazais aģents viegli paraustīja plecus un pasmaidīja.

„Viņa aicinājusi to vakarā uz Evianas ceļa, lai vēl ko pārrunātu, un likusi saprast, ka daža laba mīlētāja tuvošanos viņa pārāk nikni nenoraidītu. Es

viņam teicu, ka tas var darit ko grib, ja vien ierodas pie manis un visu svarīgo izstāsta.“

„Vai varat uz viņu paļauties?“ jautāja Ašendens.

„O, pilnīgi. Viņš, protams, nezina neko cilu, kā tikai to, ka viņa atrodas uzraudzībā. Viņa dēļ jums nav jābaidās. Viņš ir krietns zēns. Es pazīstu to jau kopš bērnu dienām.“

Ašendens lasīja Gandra vēstuli. Tā bija dedzīga un kaisla. Tajā atbalsojās viņa sirds sāpīgās ilgas. Mīlestība? Jā, ja Ašendens vispār kaut ko par to zināja, tad viņam nācās atzīt, ka tās ir īstas jūtas. Gandra stāstīja Džūlijai, kā pavadījis ilgas stundas, staigādams gar ezermalu un noraudzīdamies uz Francijas piekrasti. Cik tuvu viņi atradās viens otram un tomēr bez kādām izredzēm, šķirti! Atkal un atkal viņš atkārtoja, ka nevarot ierasties, un lūdza viņu to neprasīt; viņš esot gatavs darīt tās labā it visu, bet to viņš nedrīkstot darīt, un tomēr, ja viņa neatlaidīgi prasītu, kā gan viņš spētu pretoties? Viņš lūdza Džūliju apžēloties. Tad sekoja gara sūdzēšanās, cik grūti viņam iedomāties, ka jādodas prom, Džūliju neredzējušam, jautāja, vai viņai nebūtu kāds līdzeklis, kā pārkļūt pār ezeru, un zvērēja, ka, ja reiz gūlu iespēju Džūliju apkampt, viņš to nekad vairs nelaistu prom. Pat mākslotā, pāri plūstošā valoda, kādā rakstīta vēstule, nespēja aizēnot kvēli, kas dedzināja lappuses; tā bija bezprātīga cilvēka vēstule.

„Kad jūs dzirdēsit sarunas ar laivinieku iznākumu?“ jautāja Ašendens.

„Esmu norunājis sastapties ar viņu pie laivu piestātnes starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem.“

Ašendens paskatījās pulkstenī.

„Iešu jums līdzi.“

Viņi gāja pa pakalnu lejup un, nonākuši piekrastē, meklēja patvērumu no aukstā vēja aiz muitas nama sienas. Beidzot tic ieraudzīja nākam kādu viru, un Fēlikss iznāca no nama ēnas, kas viņu slēpa.

„Antuān!“

„Fēliksa kungs? Varu jums nodot kādu vēstuli; apsolīju to aizvest uz Lozannu rīt ar pirmo kuģi.“

Ašendens uzmeta pienācējam ātru skatienu, tomēr nejautāja, kas noticis starp viņu un Džūliju Lazari. Viņš paņēma vēstuli un lasīja to Fēliksa elektriskā kabatas lukturīša gaismā. Vēstule bija rakstīta kļūdainā vācu valodā.

„Nekādā ziņā nenāc. Nepiegriez vērību manām vēstulēm. Briesmas draud. Es tevi mīlu. Mans mīļais. Nenāc.“

Ašendens iebāza vēstuli kabatā, iedeva laiviniekam piecdesmit frankus un atgriezās mājās gulēt. Taču otrā dienā, ieradies pie Džūlijas Lazari, viņš 90

atrada tās durvis aizslēgtas. Uz vairākkārtēju klauvēšanu neviens neatbildēja. Ašendens uzsauca viņai.

„Lazari kundze, atveriet durvis. Man ar jums jārunā.“

„Esmu gultā. Esmu slima un nevaru ne ar vienu runāt.“

„Man ļoti žēl, tomēr jums jāatver durvis. Ja esat slima, tad ataicināšu ārstu.“

„Nē, ejiet prom. Negribu nevienu redzēt.“

„Ja neatvērsit, ataicināšu atslēdznieku, kas durvis uzlauzīs.“

Brītiņu valdīja klusums, tad Ašendens dzirdēja atslēgu apgriežamies. Ašendens iegāja istabā. Džūlija bija rīta tērpā, izspūrušiem matiem. Acīmredzot viņa bija tikko izkāpusi no gultas.

„Mani spēki izsīkuši. Nespēju vairs nekā darīt. Viens acu uzmetiens pārliecinās jūs, ka esmu slima. Jūtos slima jau visu nakti.“

„Es jūs ilgi neaizkavēšu. Vai vēlaties ārstu?“

„Kā gan ārsts varētu man līdzēt?“

Ašendens izņēma no kabatas vēstuli, ko Džūlija bija nodevusi laiviniekam, un pasniedza to viņai.

„Ko tas nozīmē?“ viņš jautāja.

Viņa skaļi elsoja, ieraugot vēstuli, un tās iedzeltenā seja kļuva zaļgana. „Jūs devāt godavārdu, ka nemēģināsit bēgt, nedz arī rakstīt vēstules bez manas ziņas.“

„Vai gan jūs domājāt, ka turēšu vārdu?“ viņa iesaucās dusmu pārņemtā balsi.

„Nē. Taisnību sakot, ne jau lai jums izpatiktu, jūs novietoja ērtā viesnīcā un nevis cietumā, un man jāaizrāda, ka, lai gan jums ir iespēja iet un nākt, kad tīk, tomēr atstāt Tononu jums nav lielāku izredžu, kā tad, ja jūs būtu piekalta važās cietuma kamerā. Ir pavisam aušīgi tērēt laiku, rakstot vēstules, kuras nekad netiks nosūtītas.“

„Jūs esat nelietis!“ viņa iesaucās visā savā dedzībā.

„Bet jums jāapsēžas un jāuzraksta vēstule, ko aizsūtīs.“

„Nekad. Nedarīšu vairs nekā. Nerakstīšu ne vārda.“

„Jūs ieradāties šeit pēc tam, kad bija panākta vienošanās, ka izpildīsit noteiktas prasības.“

„Es to nedarīšu. Esmu galā.“

„Būtu labāk, ja jūs mazliet pārdomātu.“

„Pārdomātu! Esmu pārdomājusi. Varat darīt, ko gribat, man viss vienalga“

„Ļoti labi; došu jums piecas minūtes laika apdomāties.“

Ašendens izņēma no kabatas pulksteni un paskatījās tajā. Viņš apsēdās uz nesakārtotās gultas malas.

„Ak, šī viesnīca krīt man uz nerviem. Kādē| jūs mani neielikāt cietumā? Kādēļ? Visur, kur gāju, es jutu spiegus uz papēžiem. Tas ir nekrietni, ko jūs man spiežat darīt. Nekrietni?! Ko esmu noziegusies? Es jums jautāju, ko esmu darījusi? Vai neesmu sieviete? T as ir nekrietni, ko jūs no manis prasāt. Nekrietni.“

Viņa runāja spalgā, griezīgā balsī. Viņa runāja un runāja. Beidzot pagāja piecas minūtes. Ašendens nebija sacījis ne vārda. Nu viņš piecēlās.

„Jā, ejiet, ejiet,“ viņa uzkliedza.

Tā apbēra Ašendenu lamu vārdiem.

„Es atgriezīšos,“ sacīja Ašendens.

Atstājot istabu, viņš aizslēdza durvis. Nogājis lejā, steigšus uzrakstīja zīmīti, paaicināja ziņnesi un lika aiznest zīmīti uz policijas pārvaldi. Tad atkal uzgāja augšā. Džūlija bija atkritusi gultā un pagriezusi seju pret sienu. Viņas stāvs drebēja histēriskās raudās. Tā izlikās nemanījusi Ašendenu ienākam. Ašendens apsēdās pie tualetes galda un laiski aplūkoja izmētātās lietiņas. Tualetes piederumi bija lēti, nolietoti un ne pārāk tīri. Tur atradās mazi smiņķa un krēma podiņi un pudelītes ar melnu krāsu uzacīm un skropstām. Matadatas bija atbaidošas un netīras. Istabā valdīja nekārtība, un gaiss lētas smaržas piesātināts. Ašendens iedomājās, cik simtiem istabu gan viņa apdzīvojusi trešās šķiras viesnīcās savā klaidoņa dzīvē, braukājot no vienas provinces pilsētiņas uz otru visdažādākajās valstīs. Kāda gan viņa izskatījusies sākumā? Patlaban tā bija rupja un vulgāra sieviete, bet kāda viņa varēja būt jaunībā? Ašendens sprieda, ka viņa nav Īsti dejotājas tips, un domāja, ka nekas tai nenāks par labu. Viņš jautāja sev, vai tā cēlusies no artistu ģimenes (visā pasaulē ir ģimenes, kuru locekļi kopš vairākām paaudzēm ir dejotāji, akrobāti vai dziedoņi) vai arī nonākusi šai dzivē nejauši, iemīloties kādā šā aroda pārstāvī, kas viņu pieņēmis par savu partneri. Un kādus vīriešus gan viņa pazinusi visos šajos gados — kolēģus trupās, kurās tā līdzdarbojusies, aģentus un pārvaldniekus, kuri domāja, ka to stāvoklim piedien priekšrocība baudīt viņas laipnību, tirgotājus vai turīgus rūpniekus, jaunos dūžus dažādās pilsētās, kur viņa bija uzstājusies un kurus mirkli valdzināja dejotājas spožums vai ari sievietes skaļais juteklīgums! Viņai tie visi bija tikai maksājoši klienti, un viņa tos uzņēma vienaldzīgi, kā atzītu un pieļaujamu niecīgās algas papildinājumu, bet viņiem tas varbūt nozīmēja sava veida romantiku. Pērkamajos apkampienos viņi uz acumirkli izjuta lielpilsētu mirdzošās pasaules tuvumu, plašākas dzīves spožumu un dēkas, lai cik lētas tās arī bija.

Pēkšņi kāds pieklauvēja, un Ašendens ludaļ uzsauca:

„Iekšā!“

Džūlija Lazari uzlēca gultā sēdus.

„Kas tur ir?“ viņa sauca.

Ieraudzījusi ienākam abus slepenpolicistus, kas to pavadīja no Buloņas un Tononā nodeva Ašendena rokās, viņa klusu iekliedzās.

„Jūs! Ko jūs gribat?“ viņa brēca.

„Nāciet līdzi,“ viens no viņiem uzsauca, un stingrā balss liecināja, ka tas nedomā jokot.

„Bīstos, ka jums nāksies piecelties, Lazari kundze,“ sacīja Ašendens. „Es jūs atkal nodošu šo džentlmeņu gādībā.“

„Kā lai pieceļos! Es taču jums saku, ka esmu slima. Nevaru nostāvēt kājās. Vai gribat mani nogalināt?“

„Ja negribat pati apģērbties, būsim spiesti jūs apģērbt, un baidos, ka mēs to neizdarīsim sevišķi veikli. Nāciet nāciet, scēnu rīkošana nedos jums nekāda labuma.“

„Uz kurieni jūs mani vedīsit?“

„Viņi jūs nogādās atpakaļ Anglijā.“

Viens no slepenpolicistiem satvēra tās roku.

„Neaizskariet mani, nenāciet man klāt,“ viņa nikni kliedza.

„Lieciet to mierā,“ sacīja Ašendens. „Esmu pārliecināts, ka viņa pati atzīs par vajadzīgu sagādāt sev iespējami mazāk grūtību.“

„Es saģērbšos pati.“

Ašendens vēroja viņu noģērbjam rīta tērpu un pār galvu uzvelkam kādu apģērbu. Viņa iespieda kājas kurpēs, kas acīmredzot bija par mazām. Sakārtoja matus. Reizēm tā uzmeta slepenpolicistiem ātru, īgnu skatienu. Ašendens jautāja sev, vai nervi ļaus viņai nospēlēt šo lomu līdz galam. Šajā gadījumā R. droši vien nosauktu Ašendenu par sasodītu aušu, tomēr Ašendens gandrīz vēlējās, lai viņa to spētu. Viņa pienāca pie tualetes galda, un Ašendens piecēlās, lai ļautu tai apsēsties. Viņa ātri nozieda seju un tad noslaucīja ziedi netīrā dvielī, nopūderējās un uzkrāsoja uzacis, tomēr roka drebēja. Visi trīs vīri to klusēdami vēroja. Viņa nosmiņķēja vaigus un nokrāsoja lūpas, tad uzmauca galvā cepuri. Ašendens pamāja slepenpolicistam, tas izņēma no kabatas roku dzelžus un tuvojās Džūlijai.

Ieraugot roku dzelžus, viņa strauji atlēca atpakaļ un ieplēta rokas.

„Nē, nē, nē, tikai ne to. Nē, nē.“

„Nāciet, manu meitiņ, neesiet auša,“ asi teica slepenpolicists. Ašendenam par lielu pārsteigumu, it kā aizsardzību meklēdama, viņa apķērās tam.

„Neļaujiet viņiem mani aizvest, apžēlojieties par mani, es nevaru, nevaru.“

Ašendens atbrīvojās, kā spēdams.

„Nespēju nekā vairāk darīt jūsu labā.“

Slepenpolicists satvēra viņas rokas un jau gatavojās ieslēgt tās dzelžos, kad viņa, skaļi iekliegdamās, nometās uz grīdas.

„Darīšu, ko vēlaties. Darīšu it visu.“

Paklausot Ašendena mājienam, slepenpolicisti atstāja istabu. Viņš brītiņu nogaidīja, līdz Džūlija mazliet nomierinājās. Viņa gulēja uz grīdas, dedzīgi šņukstēdama. Ašendens piecēla to kājās un apsēdināja.

„Ko gribat, lai es daru?“ viņa elsa.

„Gribu, lai jūs rakstāt vēl vienu vēstuli Candram.“

„Manā galvā ir pilnīgs sajukums. Es nevaru uzrakstīt divus sakarīgus teikumus. Dodiet man laiku.“

Bet Ašendens juta, ka būs labāk likt viņai rakstīt vēstuli, kamēr tā vēl ir baiļu varā. Viņš negribēja dot tai laiku atgūties.

„Es vēstuli nodiktēšu. Jums vienīgi jāraksta tieši tas, ko teikšu.“

Dziļi nopūzdamās, viņa paņēma spalvu un papīru un apsēdās pie tualetes galda.

„Ja es to daru un… un jūs savu sasniegsit, kā gan zināšu, ka man neliegs brīvību?“

„Pulkvedis taču apsolīja, ka to neliegs. Jums jāsamierinās ar manu solījumu, ka izpildīšu viņa rīkojumus.“

„Es tiešām būtu piemuļķota, ja nodotu savu draugu un pēc tam ietu uz desmit gadiem cietumā.“

„Es pateikšujums vislabāko garantiju. Ja nebūtu Gandra, jūs mums neko nenozīmētu. Kādēļ gan lai mēs nopūlētos, turot jūs cietumā, ja jūs mums nevarat nodarīt nekā ļauna?“

Viņa brītiņu pārdomāja. Nu viņa bija atguvusi līdzsvaru. Varēja domāt, ka, izšķiedusi emocijas, tā pēkšņi kļuvusi par prātīgu un praktisku sievieti.

„Sakiet, ko jūs vēlaties, lai rakstu?“

Ašendens vilcinājās. Viņš sprieda, ka varētu gan tai piemērotā veidā sacerēt vēstuli, tomēr viņam bija labi jāapdomā. Valoda nedrīkstēja būt ne gluda, ne literāra. Viņš zināja, ka aizkustinājuma brīžos ļaudis liecās uz mclodramatismu un pārspīlējumiem. Grāmatā vai uz skatuves arvien izklausās nepareizi, ja autors saviem varoņiem liek runāt vienkāršāk un ar mazāku uzsvaru, nekā viņi patiesībā mēdz darīt. Brīdis bija gan nopietns, tomēr Ašendens juta, ka netrūkst arī komisma.

„Nezināju, ka mīlu gļēvuli,“ viņš uzsāka. „Ja Tu mani mīlētu, Tu nevarētu

vilcināties, ja Tevi aicinu. Pasvītrojiet nevarētu divas reizes.“ Tad viņš turpināja. „Ja es Tev saku, tad vari man ticēt, ka nav nekādu briesmu. Ja Tu mani nemīli, tad Tev pilnas tiesības nenākt. Nenāc. Atgriezies Berlīnē, kur Tu esi drošībā. Man jau tas apnicis līdz kaklam. Esmu šeit vientuļa. Tevi gaidīdama, esmu sevi jau novedusi līdz slimībai un katru dienu sev mēdzu teikt: viņš nāks. Ja Tu mani mīlētu, tad Tu tik ilgi nekavētos. Pavisam skaidrs, ka Tu mani nemīli. Tu man esi galīgi apnicis. Man nav naudas. Šī viesnīca pavisam neciešama. Te nav nekāda iemesla palikt. Man izredzes uz angažementu Parīzē. Kāds draugs nāk ar nopietniem piedāvājumiem. Esmu jau Tevi gaidījusi pietiekoši ilgi un nu redzu, pie kā tas mani novedis. Visam beigas. Ardievu. Nekad Tu neatradīsi sievieti, kas Tevi mīlēs tā, kā es Tevi mīlēju. Mani līdzekļi neatļauj noraidīt drauga piedāvājumu, tādēļ viņam telegrafēju un, tiklīdz saņemšu atbildi, došos uz Parīzi. Es Tev nepārmetu to, ka Tu mani nemīli, tā taču nav Tava vaina, bet Tev jāsaprot, ka būtu muļķīgi, ja es vēl turpinātu izšķiest savu dzīvi. Cilvēks taču nepaliek mūžam jauns. Ardievu. Džūlija.“

Vēstuli izlasījis, Ašendens nebija pilnā mērā apmierināts, taču tas bija labākais, ko viņš varēja sacerēt. Vēstule tomēr atstāja ticamības iespaidu, kaut arī trūka dažu vārdu, jo, nepietiekami prazdama angļu valodu, viņa rakstīja fonētiski, tādēļ nepareizi, un viņai bija īsts bērna rokraksts; dažus vārdus tā bijr izsvītrojusi un uzrakstījusi no jauna, dažas frāzes rakstījusi franču valodā. Pāris vietās uz lappusēm bija uzpilējušas asaras un tinte izplūdusi.

„Nu es jūs atstāšu vienu,“ sacīja Ašendens. „Iespējams, ka, nākamreiz ierodoties, varēšu jums pateikt, ka drīkstat doties kurp gribat. Uz kurieni jūs vēlētos aizceļot?“

„Uz Spāniju.“

„Labi, es visu sagatavošu.“

Viņa paraustīja plecus. Viņš aizgāja.

Ašendenam atlika tikai nogaidīt. Pēcpusdienā viņš aizsūtīja cilvēku uz Londonu un otrā rītā devās uz piekrasti sagaidīt kuģi. Blakus biļešu lodziņam atradās uzgaidāmās telpas, un viņš lika slepenpolicistiem būt gatavībā. Kuģim pienākot, pasažieri sastājās rindā piestātnē, un tikai pēc pasu pārbaudes viņiem atļāva doties tālāk. Ja Candra ierastos un uzrādītu pasi, varētu cerēt, ka viņš ceļo ar viltotu pasi, ko, domājams, izdevusi kāda neitrāla valsts. Tādā gadījumā Čandru uzaicinātu pagaidīt, un Ašendens ierastos viņu identificēt. Pēc tam Čandru apcietinātu. Ne bez zināma uztraukuma Ašendens vēroja kuģi pienākam un nelielu pasažieru grupu sastājamies uz laipas. Ašendens viņus uzmanīgi

vēroja, bet nevarēja saskatīt nevienu, kas daudzmaz līdzinātos indietim. Tātad Čandra nav ieradies. Ašendens nezināja, ko darīt. Viņš bija izspēlējis savu pēdējo kārti. Tononā izkāpa ne vairāk kā pusducis pasažieru, un, kad viņu dokumenti bija pārbaudīti un tie aizgājuši, Ašendens vēl lēnām staigāja gar piestātni.

„Tātad nav izdevies,“ viņš sacīja Fēliksam, kas pārbaudīja pases. „Džentlmenis, kuru es gaidīju, nav ieradies.“

„Jums vēstule.“

Fēlikss pasniedza Ašendenam Lazari kundzei adresētu aploksni, un Ašendens tūdaļ pazina Čandras Lala rokrakstu. Šajā brīdī aiz līkuma parādījās tvaikonis, kas no Ženēvas devās uz Lozannu. Tas parasti ik rītus mēdza ierasties divdesmit minūtes pēc pretējā virzienā braucošā tvaikoņa atiešanas. Ašendenam pēkšņi ienāca prātā kāda doma.

„Kur ir cilvēks, kas šo vēstuli atnesa?“

„Viņš gaida biļešu pārdošanas kantorī.“

„Iedodiet viņam vēstuli un pasakiet, lai aizved atpakaļ personai, kas viņam to deva. Lai viņš apgalvo, ka aiznesis vēstuli lēdijai, bet tā atsūtījusi vēstuli atpakaļ. Ja nosūtītājs piedāvā kādu citu vēstuli, lai viņš tcic, ka tam nebūs lielas nozīmes, jo lēdija jau kravā ceļasomas un gatavojas atstāt Tononu.“

Ašendens noskatījās, kā nodod vēstuli un arī rīkojumu, pēc tam atgriezās savā mazajā namiņā.

Nākamais tvaikonis, ar kuru Čandra vislabākajā gadījumā varēja ierasties, pienāca ap pulksten 5, un, tā kā Ašendenam bija svarīga sastapšanās ar kādu aģentu no Vācijas, viņš paziņoja Fēliksam, ka varēs ierasties dažas minūtes vēlāk. Ja Čandra parādītos, nenāktos grūti viņu aizkavēt; nebija arī nekādas steigas, jo vilciens, ar kuru viņš varētu doties uz Parīzi, gāja tikai pēc pulksten astoņiem.

Savu darījumu nokārtojis, Ašendens lēnām soļoja gar ezermalu. Bija vēl gaišs, un no pakalna viņš redzēja tvaikoni jau aizbraucam no Tononas. Tas bija uztraucošs brīdis, un viņš instinktīvi paātrināja soļus. Pēkšņi viņš pamanīja kādu vīru skriešus tuvojamies un redzēja, ka tas ir vēstules nesējs.

„Ātrāk, ātrāk,“ tas sauca. „Viņš ir šeit.“

Ašendena sirds strauji iepukstējās.

„Beidzot!“

Arī Ašendens sāka skriet, un skrejot vēstules nesējs elsodams stāstīja, kā viņš nodevis atpakaļ neatplēsto vēstuli. To saņēmis, indietis šausmīgi nobālējis („Nekad nedomāju, ka indietis varētu tā nobālēt,“ viņš teica) un grozījis vēstuli pirkstos, it kā nezinādams, ko ar to lai iesāk. Asaras viņam ritējušas pār vaigiem. („Tas izskatījās groteski, jo viņš ir resns, ziniet.“) Viņš kaut ko teicis vēstules atnesējam nesaprotamā valodā, bet pēc tam franču valodā jautājis, kad ejot tvaikonis uz Tononu. Uz tvaikoņa vēstules nesējs sākumā indieti neredzējis, bet tad ievērojis viņu vienu pašu stāvam kuģa priekšgalā, biezā mētelī ietinušos, ar uz acīm uzmauktu cepuri. Pārbraucie-na laikā viņš nenovērsis skatu no Tononas.

„Kur indietis tagad ir?“ jautāja Ašendens.

„Es nokāpu no kuģa pirmais, un Fēliksa kungs sūtīja mani pēc jums. Domāju, ka policisti indieti būs aizkavējuši uzgaidāmajā telpā.“

Pie tvaikoņa piestātnes Ašendens nonāca pavisam bez elpas. Viņš iedrāzās uzgaidāmajā telpā. Ap kādu zemē gulošu cilvēku drūzmējās uztraukti runājošu un strauji žestikulējošu cilvēku grupa.

„Kas noticis?“ sauca Ašendens.

„Paskatieties,“ atbildēja Fēlikss.

Tur gulēja Gandra Lals, nedzīvs, plaši ieplestām acīm un putām uz lūpām. Viņa stāvs šķita sarauts čokurā.

„Viņš izdarīja pašnāvību. Mēs jau aizsūtījām pēc ārsta. Viņš rīkojās pārāk ātri.“

Ašendenu pēkšņi pārņēma šausmas.

Indietim malā kāpjot, Fēlikss pēc apraksta pazinis, ka šis ir viņu meklētais cilvēks. Izkāpuši tikai četri pasažieri Indietis bijis pēdējais. Fēlikss pārspīlēti gausi pārbaudījis pirmo trīs pasažieru pases, tad paņēmis indieša pasi. Tā bijusi Spānijas pavalstnieka pase, un viss izrādījies kārtībā. Fēlikss uzdevis instrukcijā paredzētos jautājumus un atbildes atzīmējis oficiālajā veidlapā. Tad, laipni paskatījies indietī, sacījis:

„Tikai uz mazu brītiņu icnācict uzgaidāmajā telpā. Vēl jāizpilda dažas formalitātes.“

„Vai mana pase nav kārtībā?“ jautājis indietis.

„Pilnīgā kārtībā.“

Brītiņu vilcinājies, Gandra sekojis ierēdņiem līdz uzgaidāmās telpas durvīm. Fēlikss atvēris durvis un nostājies sāņus.

„Ienāciet.“

Gandra iegājis uzgaidāmajā telpā, un abi slepenpolicisti piecēlušies. Laikam gan viņš tūdaļ sapratis, ka tie ir policijas ierēdņi un ka viņš iekļuvis lamatās.

„Apsēdieties,“ sacījis Fēlikss. „Man jums jāuzdod pāris jautājumu.“

„Seit karsts,“ sacījis indietis, un tiešām uzgaidāmā telpa no mazās krāsniņas bijusi pavisam karsta. ,Ja jums nav iebildumu, es novilkšu mēteli.“

„Protams,“ laipni atbildējis Fēlikss.

Indietis it kā ar grūtībām novilcis mēteli un novērsies, lai noliktu to uz krēsla, bet tad, pirms policisti izpratuši, kas notiek, viņiem par lielu pārsteigumu Gandra sagrīļojies un smagi nokritis. Novilkdams mēteli, Gandra paguvis iztukSot mazu pudelīti, ko vēl arvien turējis cieSi saspiestu rokā. Ašendens to paostīja. Izrādījās, tā stipri ož pēc mandelēm.

Brītiņu visi noraudzījās uz grīdas gulošajā cilvēkā. Fēlikss izskatījās nobažījies.

„Vai viņi ļoti dusmosies?“ viņš nervozi jautāja.

„Neredzu, ko jums varētu pārmest,“ sacīja Ašendens. „Katrā ziņā viņš vairs nevar nodarīt nekā ļauna. Es personīgi priecājos, ka viņš izdarījis pašnāvību. Apziņa, ka viņu nošaus, man nebūt nebija patīkama.“

Pēc dažām minūtēm ieradās ārsts un konstatēja nāvi.

„Zilskābe,“ viņš paskaidroja Ašendenam.

Ašendens piekrītoši pamāja ar galvu.

„Aiziešu pie Lazari kundzes,“ viņš sacīja. „Ja viņa vēlēsies palikt šeit vēl dažas dienas, es atļaušu, bet, ja viņa velēsies aizbraukt jau šovakar, tad, protams, var to darīt. Jūs varbūt dotu rīkojumu saviem aģentiem stacijā, lai ļauj viņai aizbraukt.“

„Es pats būSu stacijā,“ atbildēja Fēlikss.

Ašendens atkal kāpa pakalnā. Nu jau bija nakts, auksta, gaiša nakts ar skaidrām debesīm un jauna mēness sirpi. To ieraugot, Ašendens trīs reizes apgrieza kabatā naudas gabalu. Viesnīcā ieradies, viņš ar nepatiku koastatēja, ka tur valda salta banalitāte. Telpu pildīja skābu kāpostu un vārītas jēra gaļas smaka. Priekšnamā pie sienām bija redzami krāsaini dzelzceļu sabiedrības plakāti, kuros reklamēja Grcnobli, Karkasonu un Normandijas peldvietas. Viņš uzkāpa augšā un pieklauvējis atvēra Džūlijas La/ari Istabas durvis. Džūlija sēdēja pie tualetes galdiņa, aiz bezdarbības vai izmisuma aplūkodama sevi spogulī. Spogulī viņa ari pamanīja ASendenu ienākam istabā. To ieraugot, viņas sejas izteiksme pēkšņi pārmainījās, un viņa tik strauji uzlēca kājās, ka krēsls apgāzās.

„Kas noticis? Kādēļ jūs tik bāls?“ viņa sauca.

Viņa apsviedās, stīvi noraudzījās Ašendenā, un pamazām tās sejā atspoguļojās šausmas.

„Viņš apcietināts,“ tā elsa.

„Viņš miris,“ atbildēja Ašendens.

„Miris! Droši vien noindējies. To viņš droši vien paguva. Tātad jūs galu galā viņu tomēr nedabūjāt rokā.“

„Ko jūs ar to gribat sacīt? Kas jums zināms par indi?“

„Indi viņš arvien nēsāja līdzi. Viņš mēdza sacīt, ka angļiem nekad dzīvs rokās nedošoties.“

Ašendens brītiņu pārdomāja. Tātad šo noslēpumu viņa bija labi glabājusi. Ašendens atcerējās, ka šāda varbūtība viņam nekad nebija nākusi prātā. Kā gan lai būtu nācis prātā šāds melodramatisks atrisinājums?

„Nu jūs esat brīva. Varat doties, kurp vēlaties, un nekādus šķēršļus jums ceļā neliks. Te būs biļete un pase, un te būs nauda, ko pie jums atrada arestēšanas brīdī. Vai vēlaties redzēt Gandru?“

Viņa satrūkās.

„Nē, nē.“

„Nav jau arī vajadzīgs. Es tikai domāju, ka jūs varbūt to vēlētos.“

Viņa neraudāja, Ašendens domāja, ka tā varbūt visas savas emocijas jau iztērējusi. Viņa izskatījās apātiska.

„Vēl šovakar nosūtīs telegrammu uz Spānijas robežu ar rīkojumu valsts iestādēm, lai neliek jums ceļā šķēršļus. Ja gribat pieņemt manu padomu, atstājiet Franciju pēc iespējas drīzāk.“

Viņa vairs neteica ne vārda, un, tā kā arī Ašendenam nekas vairs nebija sakāms, viņš grasījās aiziet.

„Nožēloju, ka man nācās izturēties pret jums tik cietsirdīgi. Ar prieku domāju par to, ka jums lielākās grūtības jau garām, un ceru, ka laiks remdēs skumjas, ko jūs droši vien izjūtat.“

Ašendens viegli palocījās un pagriezās uz durvju pusi, bet viņa to atturēja. , Acumirkli,“ viņa sacīja. „Es gribētu vēl ko lūgt. Domāju, jūs neesat bez sirds.“ „Varat būt droša, ka darīšu jūsu labā visu iespējamo.“

„Kur jūs liksiet viņa mantas?“

„Nezinu. Nu, un tad?“

Tad viņa pateica kaut ko tādu, kas galīgi samulsināja Ašendenu. To viņš vismazāk bija sagaidījis.

„Viņam ir rokas pulkstenis, ko es tam dāvāju pagājušajos Ziemassvētkos. Tas maksāja divpadsmit mārciņas. Vai varu to saņemt atpakaļ?“

IX Gustavs

Kad Ašendenu pirmoreiz nosūtīja uz Šveici, viņa rīcībā nodeva vairākus tur strādājošus spiegus. Pulkvedis R., vēlēdamies parādīt, kādus ziņojumus no viņa gaida, pasniedza žūksni ar mašīnu rakstītu dokumentu — kāda cilvēka ziņojumus, kuru slepenajā dienestā mēdza saukt par Gustavu.

māciju no Vācijas, apgrūtināja ziņu ātru piesūtīšanu, tādēļ bija svarīgi zināt, kad īstenībā attiecīgais gadījums noticis.

„Parādiet man uz brītiņu savu pasi,“ sacīja Ašendens.

„Ko jūs iesāksit ar manu pasi?“

„Gribu redzēt, kad jūs iebraucāt un izbraucāt no Vācijas.“

„Jūs taču nedomāsit, ka mana iebraukšana un izbraukšana atzīmētas pasē; man ir savas metodes robežas pāriešanā.“

Šo jautājumu Ašendens labi pārzināja. Tiklab vācieši, kā šveicieši stingri apsargāja robežu.

„Tā? Kādēļ gan jūs nešķērsojat robežu parastā kārtā? Jūs pieņēma tādēļ, ka jūsu sakari ar Šveices firmu, kas Vācijai piegādā nepieciešamās preces, dod jums iespēju ceļot pār robežu gan šurpu, gan turpu, nemodinot aizdomas. Es saprotu, ka jūs varētu tikt garām vācu sargkareivjiem uz norunas pamata, bet kā ar šveiciešiem?“

Gustavs tēloja sašutumu.

„Es jūs nesaprotu. Vai jūs gribai sacīt, ka esmu vāciešu dienestā? Dodu jums savu godavārdu… Es nepieļaušu, ka apšauba manu godīgumu.“

„Jūs jau nebūlu vienīgais, kas saņem naudu no abām pusēm un nesniedz vērtīgas ziņas nevienai.“

„Vai gribat sacīt, ka manas ziņas ir nevērtīgas? Ja tā, kādēļ gan man piešķir prēmiju biežāk nekā citiem aģentiem? Pulkvedis vairākkārt izteicis vislielāko atzinību par maniem pakalpojumiem.“

Nu bija Ašendena kārta runāt laipni.

„Nu, nu, mans dārgais, nemēģiniet taču kāpt augstā zirgā. Ja negribat rādīt savu pasi, es arī neuzstāšu. Jūs taču nedomāsit, ka mēs atstājam savu aģentu ziņojumus nesalīdzinātus vai arī esam tik vieglprātīgi, ka neizseko-jam to pārvietošanos? Pat vislabākais joks nepanes bezgalīgu atkārtošanos. Miera laikā esmu profesionāls humorists un varu jums to apgalvot no rūgtiem piedzīvojumiem.“ Nu Ašendenam šķita pienācis īstais brīdis blelot; viņš kaut ko pieprata lieliskajā, bet grūtajā pokera spēlē. „Mums ir ziņas, ka jūs neesat bijis Vācijā ne vien tagad, bet vispār nekad pa visu šo laiku, kopš esat mūsu dienestā. Jūs mierīgi sēdējāt Bāzelē, un visi jūsu ziņojumi ir tikai jūsu ražīgās fantāzijas auglis.“

Gustavs noraudzījās Ašendenā un atzina, ka tā seja pauž tikai iecietīgu omulību. Viņa lūpas savilkās smaidā, un viņš viegli paraustīja plecus.

„Vai gan jūs domājat, ka esmu tāds auša, ka par piecdesmit mārciņām sterliņu mēnesī riskēšu ar dzīvību? Es mīlu savu sievu.“

Ašendens sirsnīgi iesmējās.

„Včlu jums laimes. Ne jau katrs var lepoties ar to, ka veselu gadu spējis muļķot mūsu slepeno dienestu.“

„Man bija laba izdevība viegli nopelnīt naudu. Kopš kara sākuma firma mani vairs nesūtīja uz Vāciju, bet es pēc iespējas iztaujāju citus ceļojošos aģentus. Restorānos un alus pagrabos turēju ausis vaļā un lasīju vācu laikrakstus. Ziņojumu un vēstuļu sūtīšana sagādāja man lielisku izpriecu.“ „Par to nebrīnos,“ sacīja Ašendens.

„Ko jūs domājat iesākt?“

„Neko. Ko gan mēs lai darītu? Bet jūs taču nedomāsit, ka mēs turpināsim jums maksāt algu?“

„Nē, to gan nevaru gaidīt.“

„Starp citu, kaut gan tas nav diskrēti, es varētu jautāt, vai jūs šo pašu rotaļu neizmantojat arī ar vāciešiem?“

„Nē, nē,“ dedzīgi iesaucās Gustavs. „Kā jūs tā varat domāt? Manas simpātijas visā pilnībā ir sabiedroto pusē. Mana sirds jūt pilnā mērā jums līdzi.“

„Bet kādēļ gan ne?“ jautāja Ašendens. „Vāciešiem pieder visas pasaules nauda, un nav nekāda iemesla, lai jūs daļu no tās nedabūtu savās rokās. Mēs jums šad tad varētu dot informāciju, par ko vācieši būtu ar mieru samaksāt.“ Gustavs bungoja ar pirkstiem pa galdu. Viņš paņēma ziņojuma lapu, kas tagad bija kļuvusi lieka.

„Vācieši ir pārāk bīstami ļaudis, lai ar tiem ko uzsāktu.“

„Jūs esat ļoti inteliģents cilvēks, un, galu galā, kaut arī jums pārtrauks maksāt algu, arvien varat izpelnīties atlīdzību, sniedzot ziņas. Tomēr jums būs jāpagaida, jo turpmāk mēs maksāsim par rezultātiem.“

„Es padomāšu.“

Labu brītiņu Ašendens ļāva Gustavam pārdomāt. Viņš aizsmēķēja papirosu un noraudzījās, kā izplūst dūmu mākonīši. Ari viņš pārdomāja.

„Vai jums būtu svarīgas kādas īpašas ziņas?“ pēkšņi jautāja Gustavs. Ašendens pasmaidīja.

„Mēs jums samaksātu pāris tūkstošus Šveices franku, ja jūs paziņotu, kā vācieši izmanto kādu savu spiegu Lucernā. Viņš ir anglis un viņu sauc Grcntlejs Kēpcrs.“

„šo vārdu esmu dzirdējis,“ sacīja Gustavs. Viņš brītiņu klusēja. „Cik ilgi esat nodomājis palikt šeit?“

„Cik būs vajadzīgs. Noīrēšu istabu viesnīcā un paziņošu tās numuru. Ja jums kaut kas sakāms, mani droši sastapsiet istabā pulksten deviņos katru rītu un pulksten septiņos katru vakaru.“

„Ierasties viesnīcā neriskēšu, bet es varētu rakstīt.“

„Labi.“

Ašendens piecēlās, un Gustavs pavadīja viņu līdz durvīm.

„Tātad mēs šķiramies bez naida?“ viņš jautāja.

„Protams. Jūsu ziņojumi paliks mūsu arhīvos kā paraugi, kādiem tiem vajadzētu būt.“

Ašendens pavadīja Bāzclē pāris dienas. Daudz prieka viņam tas nesagādāja. Labu daļu laika viņš pavadīja grāmatnīcās, šķirstīdams grāmatas, kuras būtu vērts izlasīt, ja cilvēks dzīvotu tūkstoš gadu. Vienu brīdi viņš redzēja Gustavu uz ielas. Ceturtajā rītā viņam reizē ar kafiju uznesa arī kādu vēstuli. Uz aploksnes bija nepazīstamas firmas nosaukums, un aploksnē atradās lapa mašīnrakstā. Adreses un paraksta nebija. Vai Gustavam zināms, ka arī rakstāmmašīna var nodot savu īpašnieku tikpat droši kā rokraksts? Divas reizes rūpīgi izlasījis vēstuli, viņš turēja papīru pret gaismu, apskatīdams ūdenszīmi (to darīt viņam nebija nekāda cila iemesla, kā vien kriminālromānu varoņu piemērs), tad aizdedzināja sērkociņu un noraudzījās, kā papīrs sadeg. Papīra atliekas viņš saberza pirkstos.

Viņš piecēlās, jo, izmantodams savu privileģēto stāvokli, bija brokastojis gultā, sakravāja somu un sēdās nākamajā vilcicnā, kas gāja uz Bērni. No turienes viņš varēja aizsūtīt pulkvedim R. šifrētu telegrammu. Divas dienas vēlāk Ašendens saņēma mutisku rīkojumu savā viesnīcas guļamistabā, tādā laikā, kad nebija gaidāms, ka kāds varētu staigāt pa gaiteni, un 24 stundas vēlāk, gan pa aplinkus ceļiem, viņš nonāca Lucernā.

X Nodevējs

Noīrējis istabu viesnīcā, kurā viņam bija uzdots apmesties, Ašendens izgāja pastaigāties; bija jauka diena augusta sākumā, un spīdēja saule. Kopš zēna gadiem viņš nebija apmeklējis Lucernu un tikai neskaidri atcerējās pārjumto tiltu, lielo akmens lauvu un baznīcu, kurā viņš reiz, klausīdamies ērģeles, tika sēdējis, gan garlaikodamies, tomēr arī sajūsmināts. Tagad, staigādams pa ēnaino ezera krastu — ezers šķita tikpat spožs un nereāls kā uz skatu kartēm —, viņš mazāk meklēja ceļu pa pusei aizmirstā apkārtnē, kā atsauca atmiņā kautro, dedzīgo zēnu, kas tik nepacietīgi gaidīja sākamies īsto dzīvi, ko viņš saskatīja ne jau tuvajos jaunekļa gados, bet gan fikai nākamajos, vīra gados, — zēnu, kas pirms tik ilga laika tc staigājis.

Visdzīvāk atmiņā Ašendenam palicis nevis viņš pats, bet gan ļaužu pūlis; viņš atcerējās sauli, karstumu un ļaudis, jo toreiz vilciens bija pārpildīts, tāpat kā viesnīca; toreiz uz ezera tvaikoņiem nevarēja atrast brīvu vietu, un gan piekrastē, gan arī ielās nācās spiesties cauri drūzmai. Viņš atcerējās šos ļaudis — resnus, vecus, dīvaini neglītus un smirdošus cilvēkus. Tagad, kara laikā, Lucerna šķita tikpat aizmirsta kā tolaik, kad pasaules lielum lielā daļa vēl nebija izpratusi, ka Šveice ir Eiropas rotaļu laukums. Vairums viesnīcu bija slēgtas, ielas tukšas, laiviņas laiski šūpojās ezermalā, un nebija neviena, kas vēlētos tās īrēt; ezermalas avēnijās varēja redzēt tikai drūmus šveiciešus, kas sargāja savu neitralitāti. Vientulība noskaņoja Ašendenu priecīgi, un, apsēdies uz sola ar seju pret ezeru, viņš ļāvās apkārtnes valdzinājumam. Tiesa, ezers izskatījās abstrakts, ūdens pārāk zils, kalni pārāk sniegoti, un to skaistums, durdamies acīs, drīzāk uztrauca, nekā sajūsmināja. Tomēr kaut kas dabā šķita patīkams, nemāksloti sirsnīgs, atgādināja kādu no Mendelsona dziesmām bez vārdiem. Tas lika Ašendenam pasmaidīt. Lucerna sauca atmiņā vaska puķes stikla kastē, pulksteni ar dzeguzi, no Berlīnes vilnas izgatavotas greznumlietiņas. Ašendens nolēma katrā ziņā papriecāties, kamēr vien vēl pieturēsies jauks laiks. Kādēļ gan lai nemēģinātu apvienot patīkamo ar dzimtenei noderīgo. Viņš ceļoja ar pavisam jaunu pasi kabatā, ar svešu vārdu, un tas lika izjust sevi kā pavisam citu personu. Bieži vien viņš sev šķita mazliet apnicis, bet pašreizējais stāvoklis ļāva uz brītiņu aizmirst, ka viņš ir tikai ierocis pulkveža R. plānu īstenošanā. Par šībrīža tīkamo izjūtu viņam bija jāpalcicas savai spējai abstrahēties. Tiesa, R. nebūtu šo prieku sapratis, jo viņa humoram piemita sardonisks raksturs, un viņš neprata ar labsirdību uzņemt pret sevi vērstu joku. To spēj tikai cilvēks, kas it kā no ārienes noraugās uz sevi, spēj vienlaikus būt skatītājs un aktieris dzīves komēdijā. R. ir karavīrs un paškontroli atzīst par kaut ko neveselīgu, neanglisku un nepatriotisku.

Ašendens piecēlās un lēnām devās uz viesnīcu. Viņš dzīvoja mazā, nevainojami tīrā otrās šķiras vācu viesnīcā, un pa viņa guļamistabas logu bija redzams jauks skats; istabā atradās gaišas lakotas priežu koka mēbeles, kas aukstā, slapjā dienā atstātu neglītu iespaidu, bet šajā siltajā un saulainajā laikā izskatījās patīkamas un iepriecinošas. Priekšējā zālē atradās galdi; pie viena no tiem viņš apsēdās un pasūtīja pudeli alus. Saimniece, degdama ziņkārībā, vēlējās zināt, kādēļ gan tas ieradies klusajā sezonā, un viņš ar prieku apmierināja tās ziņkārību. Ašendens stāstīja, ka nesen pārcietis tīfu un ieradies Lucernā, lai atgūtu spēkus. Viņš dienējot cenzūras nodaļā un izlietošot izdevību atsvaidzināt savu ierūsējušo vācu valodas prasmi. Viņš jautāja saimniecei, vai tā nevarētu viņam ieteikt kādu vācu valodas skolotāju. Saimniece bija apaļa gaišmataina šveiciete, labsirdīga un runīga, Ašendens zināja, ka viņa atstāstīs šo informāciju, kur pienākas. Nu bija viņa kārta uzdot dažus jautājumus. Viņa atjautīgi tērzēja par karu, kura dēļ viesnīca, kas agrāk šinī mēnesī bijusi tā pārpildīta, ka viesiem nācies meklēt istabas blakus namā, patlaban esot pavisam tukša. Daži ļaudis ieradās no citurienes, lai ieturētu maltītes kā pansionāri, bet šobrīd viņai bija tikai divas pastāvīgu viesu ģimenes: kāds vecs īru laulāts pāris, kas dzīvoja Vevē un vasaras pavadīja Lucernā, un kāds anglis ar sievu. Sieva ēsot vāciete, un tādēļ šis pāris esot spiests dzīvot kādā neitrālā valstī. Ašendens pielika visas pūles, lai neizrādītu interesi par šo pāri — apraksts liecināja, ka tas ir Grcntlcjs Kēpcrs, bet saimniece pati savā centībā stāstīja, ka dienas lielāko daļu viņi pavadot, pastaigādamies kalnos. Kēpcra kungs esot botāniķis un ļoti interesējoties par šīs zemes floru. Viņa kundze esot ļoti patīkama sieviete, kas pilnā mērā apzinoties savu stāvokli. Nu ko, karš taču nevarot turpināties mūžīgi. Saimniece aizsteidzās, un Ašendens devās pa kāpnēm augšā.

Pusdienas ēda pulksten septiņos, un, tiklīdz Ašendens dzirdēja ieskanamies zvanu, viņš devās lejā, jo vēlējās ierasties ēdamistabā pirmais, lai varētu novērot pārējos viesus, jau viņiem ienākot. Ēdamistaba bija ļoti vienkārša, stinga, tīri izmazgāta istaba ar tādiem pašiem spoža priežu koka krēsliem kā Ašendena guļamistabā un ar Šveices ezeru oleogrāfijām pie sienām. Uz katra mazā galdiņa atradās ziedu pušķītis. Viss izskatījās glīts, tīrs un liecināja, ka gaidāmas sliktas pusdienas. Ašendenam tiktos uzlabot tās, pasūtot pudeli vislabākā viesnīcā atrodamā Rcinas vīna, bet viņš nedrīkstēja pievērst sev uzmanību ar šādu ekstravaganci (uz dažiem galdiem redzēja pustukšas vienkāršā vācu galda vīna pudeles, tādēļ viņš sprieda, ka pārējie viesi ir dzērienos taupīgi) un apmierinājās, pasūtot kausu laba alus. Tūdaļ arī ieradās pāris vienkāršu ļaužu, kas strādāja Lucernā, acīmredzot šveicieši, apsēdās katrs pie sava mazā galdiņa un atritināja salvetes, kuras pēc palaunadža bija rūpīgi satinuši. Viņi atslēja laikrakstus pret ūdens karafēm un lasīja, ne bez zināma trokšņa strēbdami zupu. Tad ienāca kāds ļoti vecs, liela auguma salīcis vīrs, sirmiem matiem im nokarenām ūsām, kopā ar mazu, vecu, melni tērptu, gaišmatainu kundzi. Droši vien tas bija īru pulkvedis ar sievu, par kuriem saimniece stāstīja. Viņi apsēdās savās vietās, un pulkvedis ielēja pa uzpirksteņa lieluma glāzītei vīna sev un sievai. Klusēdami viņi gaidīja, kamēr veselīgā, jautrā kalpone atnesīs ēdienu.

Beidzot ieradās arī tās personas, ko gaidīja Ašendens. Viņš visai uzmanīgi lasīja kādu vācu grāmatu un tikai, lai vingrinātos savaldībā, uz brītiņu atļāvās pacelt acis, kad tic ienāca. Skatiens rādīja viņam apmēram

106 45 gadus vecu vīrieti, īsi apcirptiem, mazliet iesirmiem, tumšiem matiem, tas bija vidēja auguma, paresns, ar platu, sārtu, gludi skūtu seju. Viņš valkāja vaļēju kreklu ar platu apkakli un pelēku uzvalku. Vīrietis gāja pa priekšu, un sieva atstāja kautras, pelēcīgas vācu sievietes iespaidu. Grcntlcjs Kēpcrs apsēdās un sāka skaļā balsī stāstīt apkalpotājai, ka viņš nogājis milzīgu gabalu. Viņi uzkāpuši kalnā, kura nosaukums Ašendenam neko neizteica, bet kalponei deva iemeslu iesaukties izbrīnā un sajūsmā. Kēpcrs raitā vācu valodā, tomēr ar jūtamu angļu akccntu, turpināja stāstīt, ka viņi ieradušies tik vēlu, ka pat neesot bijuši augšā savā istabā nomazgāties, tikai priekštelpā noskalojuši rokas. Viņam bija skaļa balss un laipna izturēšanās.

„Atnesiet pusdienas labi ātri, mēs esam galīgi izbadējušies, un alu, trīs pudeles alus. Lieber Gott, kā man slāpst!“

Viņš šķita dzīves spēka pārpilns. Drūmajā, pārmērīgi tīrajā ēdamistabā tas ienesa dzīvību, un pēkšņi ikviens šķita možāks. Viņš sāka sarunāties ar sievu angliski, un katru viņa sacīto vārdu varēja sadzirdēt visi, bet pēkšņi sieva to pārtrauca ar paklusā balsī izteiktu piezīmi. Kēpcrs apklusa, un Ašendens juta, ka tā skatiens vērsts uz viņa pusi. Kēpcra kundze bija pamanījusi svešinieka ierašanos un pievērsa vīra uzmanību tam. Ašendens pašķīra lapu grāmatā, kuru izlikās lasām, tomēr juta, ka Kēpcrs nenovērš no viņa skatienu. Kad tas atkal uzrunāja sievu, tad tik klusā balsī, ka Ašendens pat nevarēja saprast, kādā valodā viņš runā, bet, kalponei atnesot zupu, Kēpcrs, vēl arvien klusā balsī runādams, kaut ko viņai pajautāja. Nebija šaubu, viņš apjautājās par Ašendenu. No kalpones atbildes Ašendens sadzirdēja tikai pusi vārda Jānder".

Daži viesi beidza pusdienot un gāja ārā, zobus bakstīdami. Vecais īru pulkvedis piecēlās no galda un pavirzījās malā, lai palaistu sievu garām. Pie pusdienu galda viņi nebija pārmijuši ne vārda. Viņa devās uz durvju pusi, bet pulkvedis apstājās, lai pateiktu kaut ko vienam no švcicicšicm, kas varēja būt vietējais advokāts. Pie durvīm viņa apstājās un avs lēnīgumā gaidīja laulāto draugu pienākam un atveram durvis. Ašendens sprieda, ka laikam gan viņa vēl nekad mūža nebūs atvērusi sev durvis pati. Laikam pat nezina, kā to dara. Pēc mirkļa pulkvedis gurdā gaitā pienāca un atvēra tās; sieva izgāja, un pulkvedis sekoja. Mazais starpgadījums it kā atšifrēja viņu mūžu, un Ašendens sāka iztēloties to dzīvesstāstu, pašreizējos apstākļus un raksturus; bet tad viņš sevi apstādināja: nevarēja atļauties lādu greznību kā ļaut vaļu iztēlei. Viņš beidza pusdienot.

Priekšējā zālē izgājis, viņš ieraudzīja pie galda kājas piesietu terjeru un garāmejot mehāniski noliecās, lai noglaudītu suņa nokarenās, mīkstās ausis. Saimniece stāvēja lejā, kāpņu galā.

„Kam pieder šis glītais lopiņš?“ jautāja Ašendens.

„Tas pieder Kēpera kungam. Viņu sauc par Fricīti. Kēpera kungs saka, — viņam esot garāks senču saraksts nekā Anglijas karalim.“

Fricitis trinās gar Ašendena kāju un ar purnu meklēja viņa delnu. Ašendens uzgāja augšā, lai paņemtu platmali, un, lejā nākot, ieraudzīja Kēperu pie viesnīcas ieejas durvīm sarunājamies ar saimnieci. Pēkšņā apklušana un saspringtā izturēšanās rādīja, ka Kēpers patlaban apjautājas par Ašendenu. Ejot ārā abiem pa vidu, Ašendens, piesardzīgi paskatījies, redzēja, ka Kēpers uzmet viņam aizdomu pilnu skatienu. Vaļsirdīgā, jautrā, sārtā seja izskatījās viltīga.

Ašendens uzmeklēja kādu tavernu, kur varēja svaigā gaisā iebaudīt kafiju, un, lai gandarītu sevi par alus pudeli, ko viņš aiz pienākuma bija iztukšojis pie pusdienu galda, pasūtīja glāzi labākā brendija. Viņš jutās apmierināts, ka beidzot sastapies aci pret aci ar vīru, par kuru bija tik daudz dzirdējis, un ka jau pēc pāris dienām var ccrēt iepazīties ar viņu. Nenākas grūti iepazīties ar cilvēku, kam ir suns. Ašendenam nebūt nevajadzēja steigties; viņš ļaus lietām iet savu gaitu: ņemot vērā nopietno mērķi, nekādā ziņā nevarēja atļauties steigu.

Ašendens apsvēra visus apstākļus. Grcntlcjs Kēpers bija anglis saskaņā ar pases datiem dzimis Birmingemā, 42 gadās vecs. Viņa sieva, ar kuru viņš apprecējies pirms vienpadsmit gadiem, bija vāciete pēc dzimšanas vietas un vecākiem. Tas bija vispārzināms. Ziņas par viņa agrāko dzīvi bija atrodamas kādā privātā dokumentā. Tur sacīts, ka viņš uzsācis savu darbību kādā Birmin-gcmas advokātu kantorī, bet tad kļuvis žurnālists. Tas rakstījis kādam angļu laikrakstam Kairā un kādam citam Šanhajā. Tad viņam radušās grūtības, mēģinot negodīgā kārtā iedzīvoties naudā, un viņš ieslodzīts uz Lsu laiku cietumā. Pēc atbrīvošanas uz diviem gadiem izgaisušas visas viņa pēdas, bet tad viņš parādījies kādā Marseļas kuģu kantorī. No turienes, vēl arvien darbodamies kuģniecībā, viņš devies uz Hamburgu, tur apprecējies un pēc tam pārcēlies uz Londonu. Londonā uzsācis pats savu eksporta tirdzniecību, tomēr cietis neveiksmi un pēc kāda laika bankrotējis. Tad atgriezies pie žurnālistikas. Karam sākoties, viņš atkal darbojies kuģniecībā un 1914. gada augustā kopā ar sievu mierīgi dzīvojis Saulhcmptonā. Nākamā gada sākumā viņš paziņojis saviem darba devējiem, ka sievas tautības dēļ viņa stāvoklis esot nepanesams. Darba devēji nevarēja atrast tā darbībā nekādas vainas un, saprazdami viņa grūto stāvokli, piekrita lūgumam pārcelt viņu uz Džcnovu. Tur viņš palika līdz laikam, kad arī Itālija kļuva par kara dalībnieci, bet tad atteicās no dienesta, pārgāja robežu un apmetās uz dzīvi Šveicē. Viņa dokumenti bija vislabākajā kārtībā.

Viss liecināja par cilvēku ar apšaubāmu godīgumu un nenosvērtu raksturu, bez aizmugures un Finansiāla atbalsta, tomēr šie fakti nebija svarīgi, un neviens tiem nepievērsa uzmanību, iekams nebija noskaidrots, ka Kēpers kopš kara sākuma, bet varbūt jau agrāk, neapšaubāmi darbojas Vācijas izlūkdienestā. Viņa alga bija 40 mārciņas sterliņu mēnesī. Tomēr, lai cik bīstams un viltīgs viņš arī būtu, pret viņu nebija domāts spert nekādus soļus, kamēr tas nodarbojas ar ziņu sniegšanu, kādas var savākt Šveicē. Tur viņš nespēja nodarīt daudz ļauna, un bija pat paredzēts izmantot Kēperu par tādu ziņu piegādātāju, kādas vēlams sniegt ienaidniekam. Kēperam nebija ne jausmas, ka par viņu kaut kas zināms. Daudzās tam adresētās vēstules rūpīgi cenzēja, un tikai dažus kodus lietpratējiem neizdevās atšifrēt. Varēja gadīties, ka agri vai vēlu ar Kēpera palīdzību radīsies iespēja atklāt noziedzīgo organizāciju, kas vēl arvien darbojās Anglijā. Bet tad kāds nolikums pievērsa pulkveža R. uzmanību. Būtu Kēpers to zinājis, neviens nevarētu ņemt ļaunā, ja viņš laistos lapās. Ar R. tādās lietās nevarēja jokot. Kēpers Cīrihē bija iepazinies ar kādu jaunu spānieti Gomcsu, kurš nesen bija iestājies angļu slepenajā dienestā. Pieminēdams savu tautību, Kēpers bija pratis iegūt Gomesa uzticību un izvīlis no viņa ziņas par to, ka Gomcss piedalās spiegošanā. Var jau būt, ka spānietis aiz gluži saprotamas cilvēciskas vēlēšanās spēlēt ievērojama vīra lomu nebija darījis neko citu, kā tikai mīklaini izteicies, tomēr uz Kēpera ziņu pamata Gomcsu pēc iebraukšanas Vācijā novēroja un kādu dienu notvēra tieši tajā brīdī, kad tas nodeva pastā šifrētu vēstuli. Vēstuli izdevās atšifrēt, un vācieši Gomcsu notiesāja un nošāva. Bija jau ļauni diezgan zaudēt derīgu un nesavtīgu aģentu, bet šajā sakarā izrādījās arī, ka nepieciešams mainīt drošu un vienkāršu kodu. Par to visu R. nebūt nepriecājās. Tomēr R. nebija vīrs, kas atriebības kārei ļautu stāties ceļā galvenajam mērķim, un R. sprieda: ja Kēpers nodod dzimteni tikai naudas dēļ, varbūt varētu piedāvāt viņam vairāk naudas un panākl, ka viņš krāpj savus darba devējus. Tas, ka Kēpers nodevis vācu rokās kādu sabiedroto valstu aģentu, taču varēja nodrošināt vāciešu pilnīgu uzticēšanos. Viņš varētu kļūt ļoti noderīgs. Bet R. nebija ne jausmas, kāds cilvēks īstenībā ir šis Kēpers, jo savu divkosīgo slepeno dzīvi viņš bija vadījis vientulībā, un vienīgā Kēpera fotogrāfija bija uzņemta, izsniedzot pasi. Ašendenam uzdeva iepazīties ar Kēperu un noskaidrot, vai ir kādas izredzes, ka tas godīgi darbotos angļu labā. Ja, pēc Ašendena domām, šādas izredzes būtu, viņš bija pilnvarots iztaujāl Kēperu un, ja tas uzņemtu Ašendena ierosinājumu atsaucīgi, piedāvāt zināmu atlīdzību. Šāda uzdevuma veikšanai bija nepieciešams lakts un cilvēku pazīšana. Ja, no otras puses, Ašendens secinātu, ka Kēpers nav nopērkams, Ašendenam vajadzētu novērot viņu un ziņot par tā rīcību. No Gustava saņemtā informācija bija nepilnīga, tomēr svarīga. Tajā bija tikai viens interesants punkts: Vācijas izlūkošanas nodaļas priekšnieks aizvien vairāk kļūstot neapmierināts ar Kēpcra aktivitātes trūkumu. Kēpcrs lūdzis paaugstināt algu, bet majors fon P. atteicis, ka augstāka alga jāizpelnoties. Varot būt, ka majors P. spiežot viņu doties uz Angliju. Ja panāktu, ka Kēpcrs pāriet robežu, darbs būtu veikts.

„Kā gan, pie joda, jūs iedomājaties, ka man izdosies pārliecināt viņu bāzt kaklu cilpā?“ jautāja Ašendens.

„Tā jau nebūs cilpa, bet gan strēlnieku vads,“ sacīja R.

„Kēpcrs ir saprātīgs.“

„Nu, esiet jūs saprātīgāks, sasodīts.“

Ašendens nolēma neuzsākt neko, lai iepazītos ar Kēperu, bet gan ļaut tam pašam tuvoties. Ja no Kēpera prasa darbības rezultātus, tad viņš droši vien atzīs, ka vērts parunāties ar angli, kas kalpo cenzūras nodaļā. Ašendenam jau bija sagatavots ziņu krājums, kura iegūšana centrālajām valstīm nedotu ne ma/ākā labuma. Ar neīstu vārdu un neīstu pasi kabatā Ašendenam nebija daudz ko bīties, ka Kēpcrs varētu noskārst, ka viņš ir angļu aģents.

Ilgi nenācās gaidīt. Nākamajā dienā Ašendens sēdēja viesnīcas priekštelpā, tukšodams tasi kafijas, un pēc pamatīgām pusdienām jau gandrīz snauda, kad Kēpcri iznāca no ēdamistabas. Kundze devās pa kāpnēm augšā, bet Kēpers atsēja suni. Tas metās uz priekšu un draudzīgi paslējās pie Ašendena. t

„Šurp, Fricīt,“ uzsauca Kēpers un tad uzrunāja Ašendenu, „atvainojiet, bet viņš pavisam rāms.“

„O, labs sunītis, viņš man nedarīs nekā ļauna.“

Kēpcrs apstājās pie viesnīcas izejas.

„Tas ir buldoga un terjera krustojums. Šādas sugas suņus esmu tikai retumis redzējis Eiropas cietzemē.“ Runādams Kēpers acīmredzot vērtēja Ašendenu. Tad viņš pieaicināja kalponi. „Lūdzu kafiju, jaunkundz. Jūs nupat ieradāties, vai ne?“

„Jā, vakar.“

„Tiešām? Es vakar jūs ēdamistabā neredzēju. Vai domājat palikt ilgāku laiku?“

„Nezinu. Slimoju un ierados šeit veseļoties.“

Apkalpotāja atnesa kafiju un, redzēdama Kēperu sarunājamies ar Ašendenu, nolika paplāti uz galda, pie kura viņš sēdēja. Kēpers, mazliet samulsis, iesmējās.

„Nebūt negribu jums uzmākties. Nezinu, kādē| apkalpotāja nolika manu kafiju uz jūsu galda.“

„Lūdzu, apsēdieties,“ sacīja Ašendens.

„Ļoti laipni. Esmu jau ilgi nodzīvojis Eiropas cietzemē un gandrīz aizmirsis, ka mani tautieši kāda uzrunāšanu uzskata par rupju uzvedību. Starp citu, vai esat anglis vai amerikānis?“

„Anglis,“ sacīja Ašendens.

Pēc dabas Ašendens bija ļoti kautrīgs un veltīgi mēģināja atbrīvoties no šī trūkuma, kas viņa vecumā šķita neparasts. Tomēr zināmos apstākļos viņš to prata ļoti labi izmantot. Vilcinādamies un neveikli viņš stāstīja Kēpcram to pašu, ko jau dienu iepriekš bija stāstījis saimniecei un ko tā droši vien jau bija atstāstījusi.

„Jūs tiešām nebūtu varējis izmeklēt labāku vietu par Luccrnu. Tā ir īsta miera oāze kara plosītajā pasaulē. Šeit cilvēks gandrīz aizmirst, ka vēl turpinās karš. Tādēļ arī cs ierados šeit. Mans arods ir žurnālistika.“

„Tā jau cs domāju,“ sacīja Ašendens, sirsnīgi un kautri smaidīdams. Skaidrs, ka izteicienu „miera oāze kara plosītajā pasaulē“ viņš taču nebija piesavinājies kuģniecības kantorī.

„Redziet, esmu precējies ar vācieti,“ nopietni sacīja Kēpcrs.

„O, tiešām?“

„Nevaru iedomāties, ka varētu būt vēl kāds patriotiskāk noskaņots nekā cs. Esmu anglis lidz sirds dziļumiem un negribu slēpt, ka pēc mana ieskata Britu impērija ir vislielākā labu darbu veicēja, kādu pasaule jebkad redzējusi, bet, tā kā mana sieva ir vāciete, cs gluži dabiskā kārtā redzu arī medaļas otru pusi. Vāciešiem ir savas kļūdas, savas nepilnības, tas man jums nav jāstāsta, tomēr teikšu vaļsirdīgi, — nevaru piekrist apgalvojumam, ka viņi ir velna iemiesojums. Kara sākumā manai nabaga sievai Anglijā bija ļoti grūtas dienas, un cs nekādā ziņā nevarēju pārmest, ja viņa tādēļ jutās sarūgtināta. Katrs domāja, ka viņa ir spiedze. Kad būsit iepazinušies, jūs smiesities par šādām iedomām. Viņa ir tipiska vācu namamāte, kam rūp vienīgi viņas māja, vīrs un mūsu vienīgais bērns Fricītis.“ Kēpcrs glaudīja suni un paklusām iesmējās. „Jā, Fricīt, tu esi mūsu vienīgais bērns, vai ne? Protams, cs tādēļ nonācu ļoti neveiklās situācijās. Man bija sakari ar dažiem ļoti ievērojamiem laikrakstiem, un maniem izdevējiem tas nelikās ērti. Nu, īsi sakot, cs atzinu par pieņemamāku atteikties no vietas un pārnākt uz neitrālu valsti, līdz vētra būs pāri. Mēs ar sievu nekad nerunājam par karu, un man jātcic, tas drīzāk notiek manis, nevis viņas dēļ; viņa ir daudz iecietīgāka nekā es, drīzāk gatava noraudzīties uz šo šausmīgo procesu no mana viedokļa, nekā es no viņas.“

„Tas dīvaini,“ sacīja Ašendens. „Parasti sievietes ir daudz niknākas neka vīrieši.“

„Mana sieva ir ievērības vērta būtne. Labprāt jūs ar viņu iepazīstināšu. Starp citu, nezinu, vai jums zināms mans vārds. Grcntlcjs Kēpers.“

„Mans vārds ir Somcrvils,“ sacīja Ašendens.

Tad Ašendens stāstīja viņam par savu darbu cenzūras noda|ā, un šķila, ka Ķēpcra acīs parādās zināma saspringtība. Tālāk viņš stāstīja, ka meklējot kādu, kas varētu pasniegt vācu valodas stundas, jo vēloties uzspodrināt savas ierūsējušās zināšanas. Runājot viņam iešāvās prātā kāda doma un, paskatoties Kēpcrā, šķita, arī tas domā par to pašu. Izrādījās, abi reizē iedomājušies, ka būtu ļoti labi, ja par Ašendena skolotāju kļūtu Kēpera kundze.

„Apjautājos mūsu saimniecei, vai viņa varētu man kādu sameklēt, un tā deva piekrītošu atbildi. Būs vēlreiz jāapjautājas. Jādomā, nenāksies grūti atrast cilvēku, kas būtu ar mieru pa stundai dienā mācīt mani runāt vāciski.“

„Es jūsu vietā gan nepieņemtu nevienu, ko iesaka saimniece,“ sacīja Kēpers. „Galu galā jums taču vajadzīgs tāds, kam laba Zicmcļvācijas izruna, bet saimniece runā tikai Šveices izloksne. Apjautāšos sievai, vai viņa kādu nepazīst. Mana sieva labi izglītota, un uz viņas ieteikumu varēsit paļauties.“

„Ļoti laipni.“

Ašendens rūpīgi vēroja Grcntlcju Kēperu. Viņš redzēja, ka mazās, pelēki zaļās acis, kuras iepriekšējā vakarā nebija varējis saskatīt, ir pretstatā ar sārtās, vaļsirdīgi labsirdīgās sejas izteiksmi. Šo acu skatiens bija ātrs un viltīgs, bet, tiklīdz domas saistīja kāda negaidīta ideja, tās kļuva rāmas. Novērotājam radās savdabīgs iespaids, ka smadzenes strādā. Šīs acis nebūt nemodināja paļāvību, — to Kēpers panāca ar jautro, labsirdīgo smaidu, ar atklāto, plato, vēja appūsto seju, ar omulīgo tuklumu un skaļās, dobjās balss jautrību. Patlaban viņš pielika visas pūles, lai būtu patīkams. Ašendens vēl arvien runāja mazliet kautri, tomēr Kēpera sirsnība, kas spētu nomierināt ikvienu, lika Ašendenam asi izjust, ka šis cilvēks ir spiegs. Sarunā nepatīkamu pieskaņu ienesa doma, ka šis cilvēks ir ar mieru pārdot dzimteni par nieka četrdesmit mārciņām sterliņu mēnesī. Ašendens pazina Kēpera nodoto jauno spānieti Gomesu. Tas bija drošsirdīgs jauneklis, kam patika dēkas un kas savu bīstamo uzdevumu uzņēmās ne jau naudas dēļ, bet gan, būdams kaislīgs romantikas cienītājs. Pārspēt smagnējos vāciešus prāta asumā viņam sagādāja prieku un it kā spēlēt lomu par šiliņu pērkamā briesmu romānā gandarīja viņa cieņu pret visu absurdo. Ašendenam nebūt nebija patīkami iztēloties 5o jaunekli tagad guļam sešas pēdas zem zemes kādā cietuma pagalmā. Viņš taču bija vēl jauns, un tā kustībām netrūka zināmas grācijas. Ašendens sev jautāja, vai, nododot šo jaunekli iznīcībai, Kčpcrs tika pārdzīvojis kādus nepatīkamus brīžus.

„Man šķiet, vācu valodu jūs jau mazliet protat?“ jautāja Kēpers, interesēdamies par svešinieku.

„Kā ne, es taču studēju Vācijā un tolaik runāju vāciski tekoši, bet tas jau sen, un valodu esmu aizmirsis. Lasīšana man vēl arvien nesagādā nekādas grūtības."

)rIā gan, es ievēroju, ka jūs vakar vakarā lasījāt kādu vācu grāmatu.“

Auša! Nupat taču viņš bija teicis, ka vakar vakarā neesot Ašendenu redzējis. Diezin vai Kēpers arī pamanījis savu kļūdīšanos. Cik grūti tomēr izvairīties no kļūdām! Ašendens apņēmās piesargāties; visvairāk viņš nervozēja, iedomājoties, ka nepratīs pietiekami ātri atsaukties uz pieņemto vārdu Somcrvils. Protams, vēl palika varbūtība, ka Kēpers pieļāvis šo kļūdu tīšām, lai, novērojot Ašendena sejas izteiksmi, varētu spriest, vai viņš to pamanījis. Kčpcrs piccēlās.

„Lūk, jau nāk mana sieva. Katru pēcpusdienu mēdzam pastaigāties, kāpjot kādā kalnā. Varētu jums ieteikt dažas lieliskas pastaigu vietas. Puķes pat tagad vēl ir jaukas.“

„Bīstos, ka man nāksies pagaidīt, kamēr kļūšu spēcīgāks,“ viegli nopūzdamies, sacīja Ašendens.

Sejas krāsa viņam no dabas bija bāla, un tādēļ Ašendens nekad neizskatījās tik veselīgs, kāds patiesībā bija. Kēpera kundze nāca pa kāpnēm lejā, un virs tai piebiedrojās. Viņi gāja pa ccļu projām, un Fricītis lēkādams tos pavadīja. Ašendens dzirdēja, ka Kēpers tūdaļ sāk kaut ko dedzīgi stāstīt. Acīmredzot stāstīja sievai par sarunas rezultātiem. Ašendens raudzījās saulē, kas jautri apspīdēja ezeru, tik tikko manāms vējiņš lēni kustināja lapas; viss it kā aicināja paklejot, bet viņš piccēlās, devās savā istabā un, atgūlies gultā, iegrima patīkamā miegā.

Tovakar viņš ieradās pie galda, kad Kēperi patlaban beidza pusdienot, jo bija melanholiski klīdis pa Lucernu cerībā atrast kādu kokteili, kas dotu viņam iespēju aukstasinīgi uzņemt paredzamos kartupeļu salātus. No ēdamistabas iznācis, Kēpers apturēja Ašendenu un jautāja, vai tas nevēlētos kopā ar viņiem iebaudīt kafiju. Kad Ašendens vēlāk pievienojās viņiem priekšējā zālē, Kēpers piecēlās un iepazīstināja ar sievu. Viņa stīvi palocījās, un uz Ašendena laipno sveicienu netika atbildēts ar smaidu. Varēja reozēt, ka izturēšanās noteikti ir naidīga, bet tas nepavisam netraucēja Ašendena omulību. Viņa bija vienkārša sieviete, tuvu četrdesmit gadiem, ar netīru ādu un nenoteiktiem sejas pantiem; tumšbrūno matu pīne apvija tās galvu ka Prūsijas karalienei; viņa bija platiem pleciem, drīzāk smagnēja nekā tukia, un spēcīga. Tomēr tā nebūt neizskatījās muļķe; gluži otrādi, tā šķita sieviete ar raksturu, un Ašendens, kas bija pietiekami ilgi dzīvojis Vācijā, lai pazītu šo tipu, ticēja, ka, lai gan viņa prot mājturības darbus, ēdienu gatavošanu un spēj kāpt kalnos, tā var arī būt apbrīnojami labi izglītota. Viņa valkāja baltu blūzi, kas atstāja neapsegtu saulē iedegušo kaklu, melnus svārkus un smagas kurpes. Uzrunādams viņu angļu valodā, Kēpers savā parastajā jautrībā izlikās, ka viņa vēl neko nezina, un stāstīja sievai, ko Ašendens bija sacījis par sevi. Viņa saīgusi klausījās.

„Ja nemaldos, jūs teicāt, ka protat vāciski,“ sacīja Kēpers, un viņa platā, sārtā seja savilkās laipnā smaidā, bet mazās acis nemierīgi šaudījās.

„Jā, es kādu laiku studēju Hcidelbcrgā.“

„Vai tiešām?“ angļu valodā jautāja Kēpcra kundze, un tikko manāma interese uz brītiņu izdzēsa viņas sejā saīgumu. „Es Hcidelbcrgu pazīstu ļoti labi. Tur vienu gadu apmeklēju skolu.“

Viņa runāja korektā angļu valodā, tomēr ar nepatīkamu akccntu. Ašendens daudzvārdīgi cildināja veco universitātes pilsētu un tās jauko apkārtni. Savā īpatnējā tcitoniskā pārākuma apziņā viņa noklausījās Ašendenā drīzāk iecietīgi nekā ar sajūsmu.

„Labi zināms, ka Nekāras ieleja ir viena no visskaistākajām vietām pasaulē,“ viņa sacīja.

„Neesmu tev vēl pateicis, mana dārgā,“ nu ierunājās Kēpers, „ka Somcr-vila kungs meklē kādu, kas viņam, šeit dzīvojot, pasniegtu sarunvalodas stundas. Teicu, ka varbūt tu varētu ieteikt skolotāju.“

„Nē, nezinu nevienu, ko ar tīru sirdsapziņu varētu ieteikt,“ viņa atbildēja. „Šveiciešu izruna ir neciešama. Ņemt sarunvalodas stundas pie kāda šveicieša Somervila kungam nāktu tikai par ļaunu.“

„Es jūsu vietā, Somervila kungs, mēģinātu pierunāt manu sievu dot jums stundas. Viņa ir, ja varētu tā izteikties, sieviete ar augstu kultūru un labu izglītību.“

„Ak, Grcntlej, man taču nav laika. Man jāveic pašai savs darbs.“ Ašendens redzēja, ka viņam dod izd-.vību. Slazds bija sagatavots, un atlika tikai līst iekšā. Viņš vērsās pie Kēpera kundzes, cenzdamies runāt iespējami kautrāk un pazemīgāk.

„Protams, būtu lieliski, ja jūs man pasniegtu stundas. To es atzītu par īstu pretimnākšanu. Protams, negribētu jūs traucēt jūsu pienākumos. Esmu šeit vienīgi veseļošanās nolūkā, un man nekas nav darāms, tādēļ pilnā mērā piemērotos jūsu brīvajam laikam.“

Ašendens juta it kā gandarījuma sajūtu savstarpēji plūstam, un Kcpera kundzes zilajās acīs viņš šķita saskatījis tumšu mirdzumu.

„Protams, tas būtu gluži veikalniecisks darījums,“ sacīja Kēpcrs. „Kādēļ gan lai mana labā sieviņa nenopelnītu sev mazumiņu naudas saspraudītēm. Vai desmit franku stundā jums nebūtu par dārgu?“

„Nē,“ sacīja Ašendens, „es justos laimīgs, ja par šādu atlīdzību varētu iegūt pirmšķirīgu skolotāju.“

„Ko tu teiksi, dārgā? Droši vien atlicināsi kādu brīvu stundiņu un šim džentlmenim izdarīsi pakalpojumu. Viņš arī redzētu, ka ne visi vācieši ir tik velnišķīgi ienaidnieki, par kādiem tos uzskata Anglijā.“

Kēpcra kundzes uzacis īgni saraucās, un Ašendens mēģināja iedomāties, kāda gan būs ikdienišķā sarunvalodas stunda. Tikai debesis vien zina, kā viņš atradīs sarunu tematus ar šo smagnējo un drūmo sievieti. Un viņa acīmredzot piespieda sevi izteikties laipnāk.

„Ļoti labprāt pasniegšu Somervila kungam stundas.“

„Vēlu jums laimes, Somervila kungs!“ skaļi iesaucās Kēpcrs. „Tā jums izdevīga noruna. Kad sāksiet, varbūt rīt vienpadsmitos?“

„Man būtu ļoti izdevīgi, ja vien tas ir izdevīgi Kēpcra kundzei.“

„Jā, man šī stunda tikpat piemērota kā jebkura cita,“ viņa atbildēja. Ašendens atstāja viņus pārrunājam savas diplomātijas labos panākumus. Tomēr, kad nākamajā priekšpusdienā pulksten vienpadsmitos atskanēja klauvējiens pie Ašendena durvīm — bija norunāts, ka Kēpcra kundze pasniegs stundas Ašendena istabā —, viņš ne bez bažām atvēra tās. Pieklājība prasīja, lai pret šo pietiekami inteliģento un impulsīvo vācu sievieti izturas vaļsirdīgi, mazliet nediskrēti, tomēr arī piesardzība šķita pilnīgi nepieciešama. Kēpcra kundzes seja bija drūma un sapīkusi. Varēja skaidri redzēt, ka viņa nevēlas nonākt nekādās darīšanās ar Ašendenu. Tomēr abi apsēdās, un viņa stingrā balsi sāka to iztaujāt par zināšanām vācu literatūrā. Viņa laboja Ašendena kļūdas un, kad tas vēlējās noskaidrot dažus jautājumu»- atbildēja skaidri un noteikti. Acīmredzot viņa gan negribēja pasniegt stundas, tomēr, ja jau to bija uzsākusi, centās veikt savu darbu apzinigi. Izrādījās, viņai ne vien ir pasniedzējas spējas, bet šis darbs ari patīk, un pamazām vien tās centība auga. Nu jau viņai vairs nenācās viegli atcerēties, ka Ašendens ir brutāls anglis. Ne mazumu jautrības Ašendenam sagādāja šīs neapzinātās iekšējās cīņas novērošana, un vēlāk, kad viņš uz Kēpera jautājumu atbildēja, ka stunda noritējusi ļoti apmierinoši, tas runāja pilnu patiesību. Viņš izteicās, ka Kēpera kundze esot lieliska skolotāja un ļoti interesanta personība.

„To jau es jums teicu. Viņa ir visizcilākā man pazīstamā sieviete.“

Šos vārdus Kēpers izteica savā sirsnīgajā jautrībā, un Ašendens juta, ka viņš pirmoreiz saka to, ko domā.

Pāris dienās Ašendens noprata, ka Kēpera kundze pasniedz viņam stundas tikai tādē], ka Kēpcrs vēlas nodibināt tuvākas attiecības, jo tā stingri aprobežojās ar literatūras, mūzikas un glezniecības jautājumiem, bet, kad Ašendens, pārbaudīdams to, sāka runāt par karu, viņa to strupi pārtrauca.

„Man šķiet, būs labāk, ja mēs no šī jautājuma izvairīsimies, Somervila kungs,“ viņa sacīja.

Viņa turpināja nodarbības visapzinīgākajā kārtā, un Ašendens atguva pilnu savas naudas vērtību, tomēr katru dienu viņa ieradās ar tādu pašu īgnu seju, vienīgi, interesēdamās par mācībām, uz brītiņu aizmirsa savu instinktīvo nepatiku pret Ašendenu. Viņš savukārt lika lietā visu savu viltību, tomēr velti. Viņš glaimoja, runāja sirsnīgi, pazemīgi, pateicīgi, vienkārši un kautri, bet viņa palika auksti naidīga. Viņā bija fanātiķe. Tās patriotisms bija agresīvs, tomēr bez personīgām interesēm, un, vāciskās pārākuma apziņas apsēsta, viņa nīda Angliju visdedzīgākajā naidā, jo tieši šajā valstī saskatīja galveno šķērsli vācu ekspansijai. Viņas ideāls bija vāciska pasaule, kurā pārējās tautas zem vēl lielākas hegemonijas nekā senajā Romā varētu baudīt vācu zinātnes, mākslas un kultūras labumus. Šādā uztverē slēpās varena bezkaunība, kas noderēja par vielu Ašendena humora i/jūtai. Viņa nebūt nebija muļķe. Tā bija daudz lasījusi dažādās valodās un spēja itin prātīgi sarunāties par lasītajām grāmatām. Viņai netrūka zināšanu modernajā glezniecībā un mūzikā, un tas atstāja ievērojamu iespaidu uz Ašendenu. Reiz pirms palaunadža Ašendens ar interesi klausījās to spēlējam kādu no sudrabmirdzošajiem mazajiem Debisī gabaliņiem: viņa spēlēja nicīgi, tāpēc ka tā bija franču mūzika, turklāt tik viegla, tomēr ari sapīkumā nevarēja neatzīt tās grāciju un jautrību. Dzirdot Ašendena atzinības pilnos vārdus, viņa paraustīja plecus un atbildēja:

„Dckadentas tautas dekadenta mūzika.“ Tad, spēcīgi uzsitusi pirmos skanīgos Bēthovena sonātes akordus, viņa apstājās. „Nevaru spēlēt, jo neesmu vingrinājusies, un jūs, angļi, ko gan jūs zināt par mūziku? Kopš Pcrscla jums nav bijis neviena komponista!“

„Ko jūs teiksit par šādu konstatējumu?“ Ašendens smaidīdams jautāja Kēperam, kas stāvēja tuvumā.

„Atzīstu, ka tas patiess. Mazumiņu, ko par mūziku zinu, man mācījusi mana sieva. Es vēlētos, kaut jūs dzirdētu viņu spēlējam tad, kad tā ir vingrinājusies.“ Viņš uzlika savu resno roku ar īsajiem pirkstiem uz viņas pleca. „Ar tīru skaistumu viņa spēj aizkustināt jūsu dvēseles stīgas.“ „Dummer Kerl,“ viņa sacīja maigā balsī, „muļķa zēn,“ un Ašendens redzēja tās lūpas uz brītiņu iedrebamies, bet viņa tūdaļ savaldījās. „Jūs, angļi, nespējat gleznot, nespējat veidot, nespējat komponēt.“

„Tomēr daži no mums reizēm prot sacerēt tīkamus pantus,“ labsirdīgi sacīja Ašendens, jo tās nebija viņa darbības nozares, par kurām izteicās Kēpcra kundze, bet nezin kādēļ viņš atcerējās divas rindiņas un tās nodeklamēja:

„Kurp, ak lieliskais kuģi, slīd tavas baltās buras.

Balstīdamas krūtis pret spraigo rietumu vēju?“

„Jā,“ dīvaini noplātīdama rokas, sacīja Kēpcra kundze, „d/cjot jūs spējat. Sazin kādēļ gan?“

Un Ašendenam par pārsteigumu viņa savā guturālajā angļu valodā nodeklamēja Ašendena citētās poēmas abas pārējās rindas.

„Nāc, Grentlej, pusdienas jau gaida, iesim ēdamistabā.“

Viņi atstāja Ašendenu, pārdomās nogrimušu.

Labsirdību Ašendens apbrīnoja, bet ļaunprātība nemodināja viņā sašutumu. Ļaudis dažkārt uzskatīja viņu par cietsirdīgu, tādēļ ka tas daudz biežāk vienkārši interesējās par citiem ļaudīm, nekā viņiem draudzībā pieķērās, un pat tajos nedaudzajos, kuriem viņš patiesi pieķērās, viņš vienlīdz skaidri redzēja gan nopelnus, gan trūkumus. Ja cilvēki viņam patika, tad ne tādēļ, ka viņš būtu akls pret to kļūdām, viņš vienkārši necēla iebildumus pret kļūdām, bet gan uzņēma tās, iecietīgi paraustot plecus, un ari ne tādēļ, ka dotu šiem ļaudīm priekšrocības, kādas tiem nepienācās, bet tādēļ, ka viņš savus draugus vērtēja vaļsirdīgi; tie nekad nevērsās pret viņu, un viņš tikai retumis zaudēja kādu draugu. Ne no viena viņš neprasīja vairāk, nekā pats varēja dot. Savus Kēperu pētījumus viņš varēja turpināt bez aizspriedumiem un bezkaislīgi. Kēpera kundze šķita viņam viengabalaināka, tādēļ ari vieglāk izprotama. Nebija šaubu, ka Kēpcra kundze viņu neieredz, jo, lai gan laipna izturēšanās pret Ašendenu šķita nepieciešama, tomēr viņas antipātijas bija tik stipras, ka reizēm noveda līdz rupjībai, un, ja vien tai nekas nedraudētu, viņa bez ģīboņa vai sliktas dūšas Ašendenu nogalinātu. Vieglais Kēpcra apaļās rokas spiediens uz sievas pleca un viņas lūpu kautrā iedrebēšanās sajūsmināja Ašendenu, rādija viņam, ka nesimpātiskā sieviete un zemiskais resnais vīrietis vienoti dziļā un sirsnīgā mīlā. Tas tiešām bija aizkustinoši. Ašendens sakopoja visus pēdējo dienu novērojumus, un viņam nāca prātā sīkumi, kuriem tas nebija piešķīris nekādu nozīmi. Viņam šķita, ka Kēpcra kundze mīl savu viru tādēļ, ka tai stiprāks raksturs, un tādēļ, ka viņa jūt sava vira atkarību; viņa mīl savu viru tādēļ, ka tas viņu apbrīno, un varēja pieņemt, ka pirms iepazišanās ar Kēperu šai smagnējai, vienkāršajai sievietei garlaicības un humora trūkuma dēļ nebija bieži nācies priecāties par sev veltītu apbrīnu; viņa priecājās par vira sirsnigumu un skaļajiem jokiem, un tā jautrais garastāvoklis iekustināja arī viņas gausās asinis. Viņš taču bija tikai licis trokšņains zēns un nekad nebūs nekas cits, tā jutās kā viņa māte: viņa savu viru bija padarījusi par to, kas viņš patlaban ir. Viņš ir tās virs un viņa — Kēpcra sieva; viņa mīl savu viru, neskatoties uz tā vājumu (jo viņas gaišais prāts droši vien to jau sen būs atklājis); viņa mīl savu viru, ak ko, — nu, kā Izolde reiz mīlēja Tristānu. Nu, bet spiegošana! Pat Ašendens, ar visu savu iecietību pret cilvēku vājībām, nevarēja neizjust, ka nodot savu tēviju par naudu nav sevišķi jauka rīcība. Protams, Kēpcra sieva to zināja — droši vien ar viņas palīdzību Kēpers to savā laikā būs uzsācis; viņš nekad neuzņemtos šādu darbu, ja tā nebūtu paskubinājusi. Viņa mīl Kēperu un ir godīga un taisnīga sieviete. Ar kādiem maldīgiem paņēmieniem gan viņa pārliecinājusi sevi piespiest viru uzņemties tik zemisku un bezgodīgu amatu? Cenzdamies apkopot sava prāta darbu, Ašendens iemaldījās varbūtību labirintā.

Grentlejs Kēpers bija citāds cilvēks. Viņā maz ko varēja apbrīnot, bet šobrid Ašendens ari necentās atrast ko apbrīnas vērtu. Resnajā un vulgārajā virā slēpās daudz kas īpatnējs un pārsteidzošs. Ar interesi Ašendens vēroja, cik laipni Šis spiegs mēģina viņu sagūstīt savos tiklos. Dažas dienas pēc pirmās stundas, kad viņi bija ieturējuši pusdienas un Kēpcra sieva uzgājusi augšā, Kēpers smagi atkrita krēslā blakus Ašendenam. Uzticīgais Fricltis pienāca viņam klāt un uzlika uz ceļgala savu garo purnu ar melnajām nāsīm.

„Viņam nav smadzeņu,“ sacīja Kēpers, „bet zelta sirds. Aplūkojiet šis mazās sārtās acis. Vai esat jebkad redzējuši kaut ko tik muļķigu? Un kāds nejauks purns, bet kāda neizsakāma pievilcība!“

„Vai viņš jums jau sen?“ jautāja Ašendens.

„Es viņu dabūju 1914. gadā, tieši pēc kara sākšanās. Starp citu, ko jūs teiksit par šīs dienas jaunajām ziņām? Protams, mēs ar sievu nekad nerunājam par karu. Jūs nevarat iedomāties, kādu atvieglojumu man sagādā sastapšanās ar tautieti, kam varu atklāt savu sirdi.“

Viņš pasniedza Ašendenam lētu Šveices cigāru, un Ašendens, padevīgi uzupurēdamies pienākuma dēļ, to pieņēma.

„Protams, viņiem nav nekādu izredžu, šiem vāciešiem,“ sacīja Kēpers. „Ne tik daudz kā sunim. Jau tajā acumirkli, kad mēs iestājāmies karā, zināju, ka viņus sakaus.“

Viņa uzstāšanās šķita nopietna, noteikta un konfidenciāla. Ašendens deva nenozimīgu atbildi.

„Vislielākās bēdas mūžā man sagādāja tas, ka sievas tautības dēļ man atņemta iespēja veikt kādu darbu karā. Jau kara izcelšanās dienā gribēju iestāties armijā, bet mani nepieņēma vecuma dēļ, tomēr nav ko slēpt, ja karš

120 vēl ilgi turpināsies, es, nerēķinādamies ar sievu, kaut ko uzsākšu. Ar savu valodu prasmi es varētu noderēt cenzūras departamentā. Tur taču jūs kalpojat, vai ne?“

Tieši šajā punktā viņš tēmēja, un, atbildot uz viņa īstā vietā izteiktajiem jautājumiem, Ašendens sniedza jau iepriekš sagatavoto informāciju. Kēpers pievirzīja krēslu mazliet tuvāk un sāka runāt klusākā balsī.

„Es jau gan zinu, ka jūs man nestāstīsit nekā, ko nedrīkstētu zināt ikviens, tomēr galu galā šveicieši ir galīgi nosvērušies vācu pusē, un mums nav jādod nevienam izdevība kaut ko noklausīties.“

Nu viņš ievirzīja sarunu citā gultnē. Viņš pastāstīja Ašendenam dažādas zināmā mērā slepenas lietas.

„Ziniet, to jau es nestāstītu nevienam cilam, bet man ir pāris draugu diezgan iespaidīgās vietās, kuri zina, ka uz mani var paļauties.“

Tā ierosināts, Ašendens mazliet zaudēja piesardzību, un šķiroties abiem bija iemesls būt apmierinātiem. Ašendens sprieda, ka otrā rītā Kēpera rakstāmmašīna rosīgi strādās un ārkārtīgi enerģiskais majors Bernē drīzumā saņems ļoti interesantu ziņojumu.

Kādu vakaru, kāpdams augšā, Ašendens gāja gar atvērtām vannas istabas duram. Viņš ieraudzīja abus Kēperus.

„Nāciet iekšā,“ laipni sauca Kēpers. „Mēs patlaban mazgājam mūsu Fricīti.“

Terjers bieži mēdza nosu.šķētics ļoti netīrs, un Kēpers sevišķi lepojās, ka to vienmēr redzēja tīru un baltu. Ašendens iegāja vannas istabā. Vannas vienā galā stāvēja kundze ar atrotīlām piedurknēm un lielu baltu priekšautu, kamēr Kēpers, kreklā izmeties, ar kailām resnām rokām ziepēja nožēlojamo suni.

,,T as mums jādara vēlu vakarā,“ viņš sacīj a, „jo šo vannu lieto Ficdžeraldi, un viņi kristu lēkmē, ja zinātu, ka tajā mazgājam suni. Mēs nogaidām, līdz viņi aiziet gulēt. Panāc šurp, Fricīt, un parādi džentlmenim, cik skaisti tu uzvedies, kad tev ieziepē purnu.“

Nabaga radījums, gan izmisis, tomēr lēnām luncināja asti, lai rādītu, ka tik nejauku operāciju viņš arī spējīgs panest un netur ļaunu prātu uz savu dievu; suns stāvēja vannas vidū sešas collas dziļā ūdenī. Tas bija ieziepēts no galvas līdz kājām, un Kēpers, bez apstājas runādams, berza viņu savām lielajām, resnajām rokām.

„Ak, cik skaists būs šis suns, kad kļūs tik balts kā tikko uzkritis sniegs. Pastaigājoties ar viņu, saimnieks būs tik lepns, un visi mazo lēdiju suņi sacīs: žēlīgās debesis, kas ir šis skaistais aristokrātiskā izskata terjers, kas iet tā, it kā viņam piederētu visa Šveice? Stāvi nu mierā, kamēr izmazgāšu tavas ausis. Tev taču nepatīk staigāt pa ielām ar netīrām ausīm, vai ne? It kā tu būtu palaidnīgs mazs Šveices skolaszēns? Noblesse' oblige. bet nu šurp melno degunu! O, un nu visas šis ziepes saies sārtajās actiņās, un tās kļūs tik izteiksmīgas.“

Kēpcra kundze klausījās šajās blēņās ar labsirdīgi kūtru smaidu platajā, vienkāršajā sejā un, pēkšņi nopietna kļūdama, satvēra dvieli.

„Bet nu viņš nirs. Hoplā, puķīt!“

Kēpers satvēra suni aiz priekškājām un pabāza viņu zem ūdens vienreiz, tad vēlreiz.. Notika cīniņš, varēja dzirdēt kņadu un ūdens šļakstoņu. Kēpers izcēla suni no vannas.

„Ej nu pie mātes, viņa tevi nosusinās.“

Kēpcra kundze apsēdās, paņēma suni starp spēcīgajām kājām un berza, līdz sviedri viņai parādījās uz pieres. Beidzot Fricītis, gan mazliet satracināts un aizelsies, tomēr laimīgs, ka nu viss garām, stāvēja balts un spožs, rādīdams savu muļķīgo seju.

„Asiņu balss!“ sajūsmināts sauca Kēpers. „Ir zināmi ne mazāk kā sešdesmit četru viņa priekšteču vārdi, un tie visi bijuši dižciltīgi.“

Ašendens jutās mazliet satraukts. Kāpdams pa kāpnēm, viņš viegli nodrebēja.

Kādu svētdienu Kēpers teica, ka kopā ar sievu došoties pārgājienā un ieturēšot launagu kādā mazā kalnu restorānā; viņš piedāvāja Ašendenam nākt līdzi, ar noteikumu, ka katrs maksā savu tēriņu. Ašendens sprieda, ka pēc trim Lucernā nodzīvotām nedēļām spēki viņam ļaušot riskēt ar šādu piepūli. Viņi devās ceļā jau agri; Kēpcra kundzei bija kājās smagas, ceļam piemērotas kurpes, galvā tiroliešu cepure un rokā Alpu spieķis, bet Kēpers, īsās biksēs un garās zeķēs, izskatījās kā īsts anglis. Ašendenu tas uzjautrināja, un viņš gatavojās pavadīt omulīgu dienu, tomēr apņēmās turēt acis vaļā, jo bija iespējams, ka Kēpcri uzzinājuši, kas viņš ir. Tad viņam nenāktu par labu, ja tas pieietu pārāk tuvu bezdibenim: Kēpera kundze bez liekas vilcināšanās pagrūstu viņu, un Kēpers ar visu savu jautrību bija nelāgs cilvēks. Tomēr Kēperu sejās neatspoguļojās nekas tāds, kas varētu sabojāt Ašendena prieku par zeltainas saules apspīdēto rītu. Gaiss smaržoja. Kēpers nemitīgi tērzēja. Viņš zināja daudz jocīgu nostāstu. Bija jautrs un rosīgs. Sviedri ritēja pār viņa plato, sārto seju, un viņš zobojās pats par savu resnumu. Ašendens pārsteigts redzēja, ka Kēpers ir sevišķi labs kalnu puķu pazinējs. Reiz viņš nogriezās no ceļa, lai noplūktu netālu kādu ziedu, un atnesa to sievai. Viņš aplūkoja to ar sevišķu labpatiku.

„Vai nav skaista?“ viņš iesaucās, un tā pelēki zaļās acis uz brītiņu kļuva sirsnīgi vaļsirdīgas kā bērnam. „Tā atgādina Valtera Scvidža Landora poēmu.“

„Botānika ir mana laulātā drauga iemīļotā zinātne,“ sacīja Kēpcra kundze. „Dažkārt es par viņu smejos. Viņš dievina puķes. Vienu otru reizi, kad mums tik tikko pietiek naudas, ar ko samaksāt miesniekam, viņš izdod pēdējo grasi, kas kabatā, lai atnestu man rožu pušķi.“

„Kas puķēm grezno savu mājokli, tas grezno puķēm savu sirdi,“ sacīja Grentlejs Kēpcrs.

Ašendens bija pāris reižu redzējis Kēpcru, kad tas, atgriezies no pastaigas, ar ziloņa grāciju sniedza Ficdžcralda kundzei kalnu puķu pušķīti. Tas nebūt neizskatījās nepatīkami, un nupat redzētais piešķīra iepriekšējai rīcībai zināmu nozīmi. Viņa mīlestība pret puķēm bija īsta, un, pasniedzot tās vecajai īru lēdijai, viņš tai dāvāja kaut ko, kas viņam šķita vērtīgs. Tas pauda īstu sirsnību. Botānika Ašendenam arvien šķita garlaicīga zinātne, bet Kēpcrs, par to dedzīgi runādams, iedvesa šai zinātnei dzīvību un modināja par to interesi. Droši vien viņš botānikas studijām bija veltījis ne mazumu laika.

„Nekad neesmu mēģinājis rakstīt grāmatu,“ viņš sacīja. „Grāmatu jau ir pārāk daudz, un vēlēšanos kaut ko rakstīt es apmierinu, sacerot rakstus dienas avīzei, kas tūdaļ atmaksājas. Tomēr, ja es te paliktu vēl ilgāk, esmu nodomājis uzrakstīt grāmatu par Šveices lauku puķēm. Zēl, ka jūs neieradāties mazliet agrāk. Tad puķes bija brīnišķīgas, tomēr, lai to izteiktu, ir jābūt dzejniekam, bet es esmu tikai nabaga žurnālists.“

Bija dīvaini redzēt, kā viņš spēj apvienot īstu izjūtu ar nepatiesu faktu.

Nonākot restorānā ar jauko skatu uz kalniem un ezeru, bija interesanti vērot, ar kādu patiku Kēpcrs ietecināja rīklē pudeli ledusauksta alus. Pret cilvēku, kas tā spēja sajūsmināties par vienkāršām lietām, nevarēja nejust simpātijas. Ar lielisku ēstgribu viņi iebaudīja olu kulteni un kalnu upes foreli. Pat Kēpcra kundzi apkārtne rosināja uz neparastu laipnību. Restorāns atradās tīkamā dabas stūrītī, kas atgādināja Šveices ainavu deviņpadsmitā gadsimta sākuma ceļojumu grāmatā. Pret Ašendenu Kēpera kundze izturējās ne tik naidīgi kā parasti. Kad viņi ieradās pie restorāna, kundze skaļiem izsaucieniem cildināja skaisto dabas skatu, un tagad, ēdiena un dzēriena labsirdīgi noskaņota,viņa raudzījās majestātiskajā ainavā asaru pieplūdušām acīm. Tā izstiepa roku.

„Ir šausmīgi, man kauns, ka šinī mirklī, kad notiek briesmīgs un netaisns karš, savā sirdi varu izjust tikai laimi un pateicību.“

Kēpcrs patvēra viņas roku, spieda to un, pretēji savam paradumam, apveltīja viņu mīļiem vārdiem vācu valodā. Tas šķita absurdi, tomēr aizkustinoši. Ašendens, netraucēdams viņus, gausiem soļiem pastaigājās pa dārzu un apsēdās uz sola, kas bija ierīkots tūristu ērtībai. Skats, protams, bija tikai acu baudai, tomēr valdzināja visu cilvēka būtni, tāpat kā vienkārša un ārišķīga mūzika dažkārt tomēr satricina jūsu pašsavaldību.

Laiski staigādams, Ašendens prātoja par Grentleja Kēpcra nodevības noslēpumu. Ašendenam patika dīvaini ļaudis, un Kēpcra viņš atrada neticami dīvainu cilvēku. Tīrā aušība būtu noliegt, ka Kēpcram ir arī patīkamas rakstura iezīmes. Viņa jautrība nebija mākslota, viņš tiešām bija sirsnīgs, ar labu dabu. Arvien gatavs izrādīt kādu laipnību. Ašendens viņu bieži vēroja kopā ar pulkvedi un tā sievu, kuri bez Ašendena vēl bija vienīgie viesnīcas iedzīvotāji: Kēpers labsirdīgi noklausījās vecā vīra garlaicīgajos stāstos par Ēģiptes karu un pret veco lēdiju uzturējās sirsnīgi. Tagad, kad Ašendens bija tuvāk iepazinies ar Kēperu, viņš to vēroja vairāk ar ziņkāri nekā pretīgumu. Ašendens nedomāja, ka Kēpers vienīgi naudas dēļ kļuvis spiegs: viņš bija cilvēks ar pieticīgu gaumi, un viņa peļņa kuģniecības kantorī tādas labas saimnieces kā Kēpcra kundze rokās varēja būt pietiekama, turklāt pēc kara izcelšanās vecākiem ļaudīm netrūka labi atalgota darba. Iespējams, ka Kēpers ir viens no tiem, kam aplinkus ceļi šķiet labāki nekā taisnie, ja vien tādā kārtā var piemuļķot savus līdzcilvēkus; tāpat varēja būt, ka viņš kļuvis spiegs ne aiz naida pret zemi, kurā viņam bija nācies sēdēt cietumā, un pat ne aiz mīlestības pret savu sievu, bet gan, vēlēdamies pārspēt gudriniekus, kuri pat nezināja par viņa eksistenci. Varēja būt, ka tā bija. tukša godkārība, ieskats, ka viņa talanti nav izpelnījušies pienācīgu atzinību, vai arī draiska vēlēšanās pastrādāt nedarbus. Viņš ir krāpnieks. Tiesa gan, pierādīti tikai divi viņa bezgodības gadījumi, bet ja jau tas divreiz pieķerts, var pieņemt, ka viņš vairākkārt rīkojies negodīgi. Ko gan Kēpcra kundze par to domā? Viņi ir tik tuvi, ka kundze droši vien to zina. Vai viņa par to kaunas, jo viņas pašas taisnie ceļi nav apšaubāmi, vai arī uztver to kā nenovēršamu mīlamā cilvēka vājību? Vai viņa dara visu iespējamo, lai to novērstu, vai arī izliekas neredzam to, kas nav novēršams?

Cik daudz vienkāršāka liktos dzīve, ja ļaudis būtu vai nu balti, vai melni, un cik daudz vienkāršāk tad varētu tikt galā ar viņiem! Vai Kēpers ir labs cilvēks, kas mīl ļaunu, vai arī slikts cilvēks, kas mīl labu? Un kā gan tik nesamierināmi elementi var mājot labā saskaņā līdzās, vienā un tajā pašā sirdī, jo viens ir pavisam skaidrs - Kēperu nebūt nemoka sirdsapziņa, bet savu zemisko un nicināmo darbu tas veic ar labpatiku. Viņš ir nodevējs, kam nodevība sagādā prieku. Lai gan Ašendens visu mūžu bija rūpīgi pētījis cilvēka dabu, tomēr viņam šķita, ka tagad, pusmūžā, viņš to pazīst tikpat maz kā bērnībā. Protams, R. teiktu: „Ko, pie joda, jūs tērējat laiku ar tādām 124 blēņām? Šis cilvēks ir bīstams spiegs, un jūsu uzdevums nolikt viņu uz lāpstiņām!“

Šie vārdi jau nu arī nebija nepatiesība. Ašendens nāca pie atziņas, ka velti būtu mēģināt panākt ar Kēperu kādu vienošanos. Nav šaubu, ka viņš bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem piekrāptu savus darba devējus, bet uz to nekādā ziņā nevar paļauties, jo sievas ietekme ir pārāk stipra. Turklāt, neņemot vērā visu, ko viņš šad un tad stāstīja Ašendenam, savā sirdi tas bija pārliecināts, ka centrālajām valstīm katrā ziņā jāuzvar, un viņš droši vien vēlas būt uzvarētāju pusē. Tātad Kēpcrs jānolick uz lāpstiņām, bet, kā to lai izdara, par to Ašendenam nebija ne jausmas. Pēkšņi viņš izdzirda balsi. „Te jau jūs esat. Mēs brīnījāmies, kur gan jūs būtu paslēpies.“ Atskatījies viņš ieraudzīja Kēpcrus lēnām tuvojamies. Viņi nāca roku rokā.

„Tad tādēļ jūs bijāt tik kluss?“ jautāja Kēpcrs, aplūkodams jauko dabas skatu. „Cik skaista vieta!“

Kēpera kundze sasita rokas.

„Ak Dievs, cik skaisti!“ viņa iesaucās. „Cik skaisti! Šo zilo ezeru un sniegotās kalnu galotnes aplūkojot, manī pamostas vēlēšanās līdzīgi Faus-tam uzsaukt aizejošam mirklim: ak, paliec!“

„Atrasties šeit ir patīkamāk nekā Anglijā ar tās kara gaitām un troksni, vai ne?“ jautāja Kēpcrs.

„Daudz patīkamāk,“ sacīja Ašendens.

„Starp citu, vai jums grūti nācās izkļūt no Anglijas?“

„Nē, nebūt nē.“

„Man stāstīja, ka uz robežas mūsu dienās nākoties piedzīvot visādas nepatikšanas.“

„Es pārnācu pār robežu bez kādām grūtībām. Man šķiet, ka par angļiem daudz neinteresējas. Liekas, pasu pārbaude bija pavisam pavirša.“

Kēpers un viņa sieva ātri saskatījās. Ašendens jautāja sev, ko gan tas nozīmē. Būtu dīvaini, ja arī Kēpers domātu par ceļojuma iespējamību uz Angliju tieši tad, kad Ašendens prātoja par to. Brītiņu vēlāk Kēpera kundze ieteicās, ka labāk būtu uzsākt atpakaļgājienu, un viņi devās lejup pa koku apēnoto kalnu taku.

Ašendens bija modrs. Viņš nevarēja nekā cita darīt, kā tikai nogaidīt, turot acis vaļā, un izmantot izdevību, ja tāda rastos. Dažas dienas vēlāk kāds starpgadījums pārliecināja Ašendenu, ka kaut kas tiek gatavots. Pasniedzot priekšpusdienā stundu, Kēpera kundze ierunājās:

„Mans virs šodien aizbrauca uz Zenēvu. Viņam tur darīšanas.“

„Ak tā,“ iesaucās Ašendens, „vai viņš tur ilgi paliks?“

„Nē, tikai divas dienas.“

Ne katrs spēj melot, un Ašendenam sazin kādēļ Šķita, ka Kēpera kundze patlaban melo. Viņas izturēšanās varbūt nebija tik vienaldzīga, kādai tai vajadzētu būt, ieminoties par faktu, gar kuru Ašendenam nebija nekādas daļas. Viņš pēkšņi iedomājās, ka Kēpcru aicinājis uz Bērni bīstamais vācu slepenā dienesta priekšnieks. Pie pirmās izdevības viņš vienaldzīgā balsī iejautājās apkalpotājai:

„Jums tagad drusku mazāk darba, jaunkundz. Dzirdēju, Kēpera kungs aizbraucis uz Bērni.“

„Jā, bet viņš rīt atgriezīsies.“

Tas gan neko nepierādīja, tomēr ar to varēja kaut ko iesākt. Ašendens pazina Lucernā kādu šveicieti, kas steidzamos gadījumos bija gatavs veikt noteiktus uzdevumus, un, uzmeklējis viņu, Ašendens lūdza nogādāt vēstuli uz Bērni. Bija taču iespējams likt uzmeklēt Kēpcru un noskaidrot viņa gaitas. Nākošā dienā Kēpcrs atkal parādījās ēdamistabā kopā ar sievu, tomēr viņš tikai ar galvas mājienu sveicināja Ašendenu un tūdaļ pēc pusdienām devās augšā savā istabā. Viņi abi izskatījās nobažījušies. Parasti tik omulīgais Kēpers staigāja nošļukušiem pleciem un neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi. Otrā rītā Ašendens saņēma atbildi uz savu vēstuli: Kēpers apmeklējis majoru fon P. Varēja iedomāties, ko majors viņam būs teicis. Ašendens labi zināja, cik ass majors spēja būt; viņš bija ciets, brutāls un gudrs cilvēks bez aizspriedumiem; tas nemēdza rūpīgi apsvērt savus vārdus. Viņam bija apnicis maksāt Kēperam algu, lai tas varētu mierīgi sēdēt Lucernā un nekā nedarīt. Kēperam pienācis laiks doties uz Angliju! Varbūtība? Protams, varbūtība. Bet šajā nozarē bieži jāstrādā ar varbūtībām; atrodot žokļa kaulu, ar dedukcijas palīdzību jānoskaidro pats dzīvnieks. No Gustava Ašendens zināja, ka vāci grib kādu cilvēku sūtīt uz Angliju. Ašendens dziļi uzelpoja; ja Kēpers dodas uz Angliju, tad Ašendenam jāsāk rosīties.

Ierodoties uz stundu, Kēpera kundze izturējās rāmi un klusi. Viņa izskatījās nogurusi, un tās lūpas bija cieši sakniebtas. Ašendens sprieda, ka Kēpcri nakts lielāko daļu pavadījuši sarunās. Viņš labprāt vēlētos zināt, ko tie runājuši. Vai viņa skubināja viru vai arī mēģināja to atrunāt? Ašendens viņu novēroja pie pusdienu galda. Kaut kas grasījās notikt, jo tie gandrīz nemaz nesarunājās, kaut gan viņiem parasti daudz kas bija pārspriežams. Ēdamistabu viņi drīz vien atstāja, bet, ārā iedams, Ašendens redzēja, ka Kēpers viens pats apsēdies priekšējā zālē.

„Hallo!“ viņš jautri uzsauca, taču varēja redzēt, ka tas prasīja no viņa krietnu piespiešanos, „kā jums klājas? Es biju Ženēvā.“

„Tā jau man stāstīja.“

„Iebaudīsim abi kafiju; manai nabaga sieviņai sāp galva. Es viņai ieteicu iet augšā un atgulties.“ Viņa šaudīgo zaļo acu izteiksme Ašendenam nebija izprotama. „Taisnību sakot, viņa, nabadzīte, ir diezgan noraizējusies, jo es apsveru ceļojuma iespēju uz Angliju.“

Ašendena sirds pēkšņi strauji atsitās pret ribām, bet seja palika nekustīga.

„Tā, vai jūs uz ilgu laiku aizceļosiet? Mēs ar nepatiku izjutīsim jūsu prombūtni.“

„Atklāti sakot, man bezdarbība apnikusi. Šķiet, karš var turpināties vēl gadiem ilgi, un es te nevaru sēdēt mūžīgi. Turklāt, man tas nav pa kabatai. Man jāpelna līdzekļi dzīvei. Lai gan mana sieva ir vāciete, tomēr es esmu anglis, pie joda, un ari gribu veikt savu daļu. Nevarēšu skatīties acis saviem draugiem, ja līdz kara beigām būšu nodzīvojis omulībā un ērtībās, nemēģinādams palīdzēt dzimtenei. Mana sieva, turpretim, neatkāpjas no sava vāciskā viedokļa, un varu jums teikt, ka viņa mazliet sašutusi. Jūs jau zināt, kādas ir sievietes.“

Nu Ašendens zināja, ko viņš bija saskatījis Kēpera acis. Bailes. Tās darīja viņa acu izteiksmi nepatīkamu. Kēpcrs tātad nevēlējās doties uz Angliju; nu Ašendens zināja, ko majors teicis Kēpcram Bcrnē: viņam jādodas uz Angliju vai arī jāzaudē alga! Ko gan sieva lai būtu sacījusi, dzirdot par notikušo? Droši vien viņš būs gribējis, lai tā iestājas par palikšanu Šveicē, bet bija skaidrs, ka viņa to nav darījusi. Varbūt viņš neuzdrošinājās pateikt, cik izbijies ir, jo tās acīs viņš taču arvien izlikās par jautru, drošsirdīgu avantūristu, kas nebēdā ne par pašu velnu, un nu, kļuvis pats savu melu gūsteknis, viņš nespēja atzīties, cik zemisks un mazisks gļēvulis ir.

„Vai ņemsit sievu līdzi?“ jautāja Ašendens.

„Nē, viņa paliks šeit.“

Viss bija ļoti labi nokārtots: Kēpera kundze saņems viņa vēstules un tajās atrodamo informāciju sūtīs tālāk uz Bcrni.

„Esmu jau tik ilgi prom no Anglijas, ka lāgā nezinu, kā lai dabūju kādu karalaika darbu. Ko jūs darītu manā vietā?“

„Nezinu; kādu gan darbu jūs domājat?“

„Nu, vai zināt, man šķiet, es varētu strādāt tādu pašu darbu, kādu strādājat jūs. Varbūt cenzūras departamentā ir kāds darbinieks, kuram jūs varētu dot par mani ieteikuma vēstuli?“

Brīnums, kā Ašendens apvaldīja izsaucienu vai kādu žestu, kas Kēpcram rādītu, cik viņš pārsteigts. Tomēr pārsteiguma cēlonis nebija vis Kēpera lūgums, bet gan tobrīd gūtā visa notiekošā izpratne. Izrādījās, viņš visu laiku bijis gatavais idiots! Viņš bija raizējies, ka velti tērē laiku Lucernā, ka nedara nekā, un nu izrādījās, ja Kēpers dodas uz Angliju, tad par to nebūt nav jāpatcicas Ašendena izveicībai. Šādā iznākumā viņam nebija nekādu nopelnu. Nu tikai Ašendens saprata, ka viņš novietots Lucernā, viņam uzdots sevi attiecīgi aprakstīt un dota pienācīga informācija, lai viss notiktu tā, kā patlaban tiešām notika. Vācu slepenajam dienestam tā taču būtu brīnišķīga izdevība iekārtot savu aģentu angļu cenzūras departamentā, un par laimi šādam uzdevumam piemērotais Grcntlejs Kēpers bija nodibinājis draudzīgas attiecības ar cilvēku, kas šinī departamentā strādāja. Tā tik ir laime! Majors fon P., kā jau kultūras cilvēks, droši vien, rokas berzēdams, būs nomurminājis: ,JSlultum facil fortuna quem buli pariere!“ tas taču velnišķīgā R. slazds, un niknais majors Bcmē tajā iekritis! Ašendens veicis savu darbu, mierīgi sēdēdams un nekā nedarīdams. Viņš gandrīz iesmējās, iedomājoties, kā pulkvedis R. viņu piemuļķojis.

„Man bija ļoti labas attiecības ar departamenta priekšnieku un, ja vēlaties, varu dot jums līdzi vēstulīti.“

„Tieši tas būtu vajadzīgs.“

„Bet, protams, man jāsaka patiesība, tas ir, ka iepazinos ar jums šeit un pazīstu jūs tikai kopš četrpadsmit dienām.“

„Protams. Bet jūs taču teiksit par mani visu labu, ko vien varat, vai ne?“

„O, protams.“

„Nezinu, vai dabūšu vīzu. Esmu dzirdējis, ka viņi esot pārāk lieli for-mālisti.“

„Nezinu, kādēļ tā runā. Es būtu bezgala nelaimīgs, ja man liegtu vizu, kad es gribētu atgriezties Anglijā.“

„Iešu paskatīties, kā klājas manai sievai,“ pēkšņi pieceldamies, sacīja Kēpers. „Kad jūs man varētu dot vēstuli?“

„Kad vien jums tīk. Vai jūs tūdaļ dosities ccļā?“

„Pēc iespējas drīz.“

Kēpers atstāja viņu vienu. Ašendens nogaidīja priekšējā zālē ne mazāk kā stundas ceturksni, lai nebūtu nekādu steigas pazīmju. Tad viņš devās augšā un sagatavoja dažus ziņojumus. Viņš paziņoja R., ka Kēpers dodas uz Angliju; otrā, caur Bērni sūtāmā tekstā viņš norīkoja, — lai kur ari Kēpers pieprasītu vizu, tā jāizsniedz bez iebildumiem; abus rakstus viņš aizsūtīja tūdaļ. Nogājis pusdienot, viņš iedeva Kēperam laipnu ieteikuma vēstuli.

Otrā dienā Kēpers atstāja Lucernu.

Ašendens nogaidīja. Viņš turpināja ņemt stundas pie Kēpera kundzes un viņas cītīgajā vadībā sāka tekoši runāt vāciski. Viņi sarunājās par Gēti 128 un Vinkelmani, par mākslu, d/īvi un ceļošanu. Fricitis rātni tupēja pie viņas krēsla.

„Viņš izjūt sava kunga prombūtni,“ tā sacīja, saņemdama suni ai/ ausīm. „Suns patiesībā pieķēries tikai viņam, bet mani piecieš kā vira piederīgo.“

Katru priekšpusdienu pēc valodas stundas Ašendens devās uz Kūka biroju pēc vēstulēm. Uz turieni adresēja visu Ašendena korespondenci. Līdz turpmākajam rīkojumam viņam bija jāpaliek uz vietas, bet Ašendens varēja būt drošs, ka R. neļaus viņam ilgi slinkot. Patlaban nu gan neatlika nekas cits, kā rūpēties par vajadzīgo pacietību. Drīz viņš saņēma vēstuli no konsula Zcnēvā ar paziņojumu, ka Kēpcrs pieprasījis vizu un aizčeļojis uz Franciju. Izlasījis Ašendens brītiņu pastaigājās gar ezermalu un atgriežoties nejauši sastapa Kēpera kundzi, kas iznāca no Kūka biroja. Ašendens nosprieda, ka arī viņas vēstules nolemts adresēt uz turieni. Ašendens piegāja tai klāt.

„Vai saņēmāt kādas jaunas ziņas no Kēpera kunga?“ viņš jautāja.

„Nē,“ viņa atbildēja. „Tik drīz jau arī nevaru nekādas ziņas gaidīt.“

Ašendens soļoja viņai līdzās. Viņa šķita neapmierināta, tomēr vēl nebija nobažījusies, jo labi zināja, cik nekārtīgi pasts strādā. Toties nākošā dienā viņš redzēja, ar kādu nepacictibu tā gaida stundas beigas. Pasts pienāca pusdienlaikā, un bez piecām minūtēm divpadsmitos viņa paskatījās pulkstenī un Ašendenā. Lai gan Ašendens labi zināja, ka viņa nekad nesagaidīs vēstuli, tomēr nebija tik cietsirdīgs, lai turētu to uz moku sola.

„Vai nedomājat, ka šai dienai pietiks? Droši vien jūs vēlaties doties pie Kūka,“ viņš sacīja.

„Pateicos. Tas ļoti laipni nojums.“

Pēc brītiņa, savukārt ieradies Kūka birojā, Ašendens ieraudzīja viņu stāvam istabas vidū. Tās sejā atspoguļojās dziļš saviļņojums, un viņa uztraukta uzrunāja Ašendenu:

„Mans virs solījās man rakstīt no Parīzes. Esmu pārliecināta, ka pienākusi vēstule, bet tic muļķa ļaudis saka, nekā neesot. Tīrais skandāls, cik viņi nolaidīgi.“

Ašendens nezināja, ko lai saka. Kamēr kancelejas darbinieks meklēja vēstuļu sainī varbūtēju sūtījumu Ašendenam, viņa tuvojās pultij.

„Kad būs nākamais pasts no Francijas?“ viņa jautāja.

„Dažkārt vēstules saņemam ap pieciem.“

„Es tad pienākšu.“

Viņa pagriezās un steigšus aizgāja. Fricītis sekoja, asti starp kājām ievilcis. Nebija šaubu, Kēpera kundzē jau pamodušās bailes, ka kaut kas nav kārtībā. Otrā rītā viņa izskatījās atbaidoša. Droši vien tā visu nakti nebija aizvērusi ne aci, un valodas stundas vidū viņa pielēca kājās.

„Jūs mani atvainosit, Somcrvila kungs, šodien nevaru jums stundu pasniegt. Nejūtos labi.“

Ašendens nepaguva atbildēt ne vārda, kad tā jau nervozi izskrēja no istabas, un tovakar viņa paziņoja Ašendenam rakstiski, ka diemžēl stundu pasniegšana jāpārtraucot. Iemeslus viņa neminēja. Ašendens to vairs neredzēja; viņa vairs nenāca ēdamistabā un izņemot gājienu no rīta un pēcpusdienā pie Kūka, acīmredzot visu dienu pavadīja savā istabā. Ašendens iztēlojās viņu stundu pēc stundas sēžam un pārciešam sirdssāpes. Vai gan varēja nejust pret viņu līdzcietību? Arī Ašendenam laiks vilkās gausi. Viņš daudz lasīja un mazliet rakstīja, vairākkārt noīrēja kanu laiviņu un ilgu laiku braukāja pa ezeru. Beidzot kādu rītu Kūka biroja darbinieks pasniedza viņam vēstuli. To rakstīja R. Tā pilnā mērā līdzinājās veikalnieka vēstulei, bet starp rindiņām Ašendens izlasīja daudz ko.

Vēstule sākās tā: „Godātais kungs. Preces, kuras jūs līdz ar pavadrakstu izsūtījāt no Lucernas, nogādātas pēc piederības. Ļoti pateicamies par mūsu uzdevuma tik akurātu izpildīšanu.“

Teksts turpinājās tādā pašā garā. R. līksmoja. Ašendens sprieda, ka Kēpers apcietināts un nu jau būs saņēmis sodu par savu noziegumu. Viņš nodrebēja. Tā gara acu priekšā tēlojās baigs skats. Aust gaisma. Auksts, pelēks rīts ar nemitīgu lietu. Kāds vīrs aizsietām acīm stāv pie sienas, un virsnieks ar bālu seju dod pavēli; atskan zalve… Virsnieks kļūst vēl bālāks, Ašendens jutās satriekts. Kādas bailes gan Kēpcru pārņēmušas! Baigi iedomāties asaras plūstam pār notiesātā vaigiem. Ašendens paraustīja plecus. Viņš devās pie biroja kases un, paklausīdams rīkojumam, nopirka biļeti uz Zcnēvu.

Ašendenam gaidot sīknaudu, birojā ienāca Kēpera kundze. Viņas izskats bija satriecošs. Seja pietūkusi, mati izspūruši un ap acīm tumši loki. Viņa bija bāla kā līķis. Streipuļodama tā piegāja pie pults un pieprasīja vēstuli. Ierēdnis kratīja galvu.

„Man žēl, kundze, bet vēl nekā nav.“

„Apskatiet taču, apskatiet. Vai jūs droši zināt? Lūdzu, pārliecinieties vēlreiz!“

Nelaimes noskaņa viņas balsī bija sirdi plosoša. Kancelejas darbinieks paraustīja plecus, izņēma vēstules no plaukta un izšķiroja tās vēlreiz.

„Nē, nav nekā, kundze.“

Izmisumā aizsmakusi, viņa iesaucās, un tās seju izķēmoja sāpes.

„Ak Dievs, ak Dievs!“ viņa vaimanāja.

Viņa novērsās, asaras plūda straumēm, un brītiņu viņa stāvēja kā 130 neredzīgais, kas taustās un nezina, kurp iet. Tad notika kaut kas baigs: terjers Fricītis notupās, pacēla galvu un ilgi, ilgi skumji gaudoja. Kēpera kundze šausmās noraudzījās sunī, acis tai gandrīz izspiedās no pieres. Bažas, mokošās bažas, kas bija viņu grauzušas visas šīs dienas, nu vairs nebija bažas. Nu viņa zināja. Nekā neredzēdama, tā streipuļojot izgāja uz ielas.

XI Aiz kulisēm

Kad Ašendenu sūtīja uz X., viņš apsvēra savu stāvokli, un nācās atzīt, ka tas ir divdomīgs. X. bija ievērojamas karojošas valsts galvaspilsēta, bet šī valsts bija iekšēji sašķēlusies; pastāvēja liela kara pretinieku partija, un revolūcija bija iespējama, varbūt pat nenovēršama. Ašendenam uzdeva apsvērt, kas pašreizējos apstākļos vislabāk darāms; viņam jānāk ar noteiktas rīcības priekšlikumu, un, ja augstu stāvošās personas, kas Ašendenu sūtīja uz X., tam piekristu, šis priekšlikums Ašendenam pašam arī jārealizē. Viņa rīcībā nodeva milzīgu naudas summu. Lielbritānijas un Amerikas Savienoto Valstu sūtņiem uzdeva Ašendenu atbalstīt visiem līdzekļiem, bet Ašendenam piekodināja rūpēties pašam par sevi; viņš nedrīkstēja sagādāt oficiālajiem pārstāvjiem grūtības, ziņodams faktus, kuru atklāšana varētu šiem pārstāvjiem sagādāt neērtības. Ašendenam varēja rasties nepieciešamība slepeni atbalstīt partiju, kura, tā sakot, bija uz nažiem ar oficiālo partiju (Savienoto Valstu un Lielbritānijas attiecības šķita visai sirsnīgas), tādējādi iespējams, ka Ašendenam jākļūst pašam sev par padomnieku. Augstu stāvošās personas nevēlējās, lai diplomātiem rodas grūtības tādēļ, ka slepens aģents sūtīts ar pretēju uzdevumu. No otras puses, tās atzina par pareizu iegūt pārstāvi arī pretējā nometnē, kurš pēkšņa apvērsuma gadij umā varētu nākt klajā ar piemērotiem priekšlikumiem un baudīt jauno valsts vadoņu uzticību.

Bet sūtņi neatlaidīgi cīnās par savu cieņu, un viņiem ļoti jūtīgs deguns pret visu, kas varētu kaitēt to autoritātei. Ierodoties X. un oficiālā vizītē apmeklējot angļu sūtni seru Herbertu Vizcrspūnu, Ašendenu uzņēma ar vislielāko laipnību, bet tik auksti, ka pat leduslācim būtu jānodrebinās. Sers Herberts bija karjeras diplomāts un amatam raksturīgo izturēšanos bija izkopis tādā mērā, ka atlika to tikai apbrīnot. Viņš neapjautājās par

Ašendena mērķiem, jo zināja, ka tas atbildētu izvairīgi, bet lika saprast, ka Ašendena uzdevums ir vislielākā aušība. Par augstu stāvošām personām, kas Ašendenu sūtījušas uz X., sūtnis runāja kodīgā iecietībā. Viņš teica, ka saņēmis rīkojumu sniegt tam jebkādu pieprasīto palīdzību, un paskaidroja, ka Ašendens varot runāt ar sūtni kurā katrā laikā.

„Es saņēmu diezgan īpatnēju uzdevumu — nosūtīt jūsu telegrammas ar personisku kodu, kāds, cik saprotu, jums piešķirts, un nodot jūsu kodētas telegrammas neatšifrētas tūdaļ pēc to saņemšanas.“

„Ceru, ka tādas telegrammas būs reti,“ atbildēja Ašendens. „Nezinu nekā garlaicīgāka kā šifrēšana un atšifrēšana.“

Sers Herberts brītiņu klusēja. Varbūt Ašendena atbilde nebija tāda, kā viņš gaidīja. Viņš piecēlās.

„Ja jūs vēlētos ienākt kancelejā, es jūs iepazīstinātu ar sūtniecības padomnieku un sekretāru, kuriem jūs varat nodot savas telegrammas.“

Viņi atstāja istabu, un, iepazīstinājis Ašendenu ar padomnieku, sūtnis atvadījās ar saltu rokas spiedienu.

„Ceru, ka man būs prieks jūs atkal redzēt šajās dienās,“ viņš sacīja un, strupi palocījis galvu, pameta Ašendenu.

Šādu uzņemšanu Ašendens uztvēra pavisam mierīgi. Viņa uzdevums bija palikt ēnā, un viņš nevēlējās nekādu oficiālu pieņemšanu, kas varētu pievērst uzmanību. Bet tās pašas dienas pēcpusdienā, apmeklējot amerikāņu sūtni, viņš saprata, kādēļ sers Herberts Vizcrspūns izturējās tik salti. Amerikas sūtnis bija misters Vilbūrs Šēfers no Kanzassitijas, kam šo amatu par politiskiem nopelniem piešķīra tobrīd, kad vēl tikai nedaudzi izprata, ka jau pienāds kara sākums. Viņš bija liels un plecīgs vīrs, nc vairs jauns, sirmiem matiem, bet labi saglabājies un sevišķi robusts. Viņam bija stūraina, sārta, gludi skūta seja ar mazu strupu degunu un spēcīgu /odu. Seja bija dzīva un pastāvīgi savilkās dīvainās un jocīgās grimasēs. Varēja iedomāties, ka tā ir no gumijas. Viņš sirsnīgi apsveica Ašendenu. Bija redzams, ka tas ir sirdscilvēks.

„Man šķiet, jūs jau būsit apmeklējis seru Herbertu, un pieļauju, ka būsit izpratis viņa sašutumu. Kā gan Vašingtonā un Londonā iedomājušies likt mums nosūtīt jūsu šifrētās telegrammas, ja nezinām, kas tajās sacīts? Ziniet, viņiem nemaz nebija tiesību to darīt.“

„O, jūsu ekselence, man šķiet, tas darīts vienīgi, lai ietaupītu laiku un darbu,“ sacīja Ašendens.

„Bet sakiet, kas jums īstenībā uzdots?“

Protams, uz šādu jautājumu atbildēt Ašendens nebija sagatavojies, bet, tā kā, pēc viņa ieskata, tieši to pateikt nebūtu gudri viņš nolēma dot tādu atbildi, no kuras sūtnis neko daudz neizpratīs. Viņš sprieda, ka Šēfcra kungam, bez šaubām, piemīt dotības virzīt prezidenta vēlēšanas uz vienu vai otru pusi, tomēr, vismaz cik no ārienes varēja spriest, viņam trūka tā smalkā asuma, kādu, kā liekas, prasa tā stāvoklis. Viņš atstāja neaptēsta, labsirdīga cilvēka iespaidu, kas mīl jautrību. Pokera spēlē Ašendens būtu bijis piesardzīgs, bet šajā jautājumā viņš jutās diezgan drošs. Viņš aptuvenos vārdos sāka runāt par pasauli un jau driz vien paguva iejautāties, ko sūtnis domā par vispārējo situāciju. Tas bija tikpat kā taures skaņa kara zirgam; Šēfera kungs sāka runu, kas turpinājās divdesmit piecas minūtes, un, kad viņš beidzot piekusis apklusa, Ašendenam radās iespēja atvadīties ar siltiem pateicības vārdiem par laipno uzņemšanu. Nolēmis ļaut abiem sūtņiem domāt, ko tie grib, viņš ķērās pie darba un tūdaļ izstrādāja pasākuma plānu. Bet nejaušība deva viņam iespēju izdarīt ievērojamu pakalpojumu seram Herbertam Vizerspūnam, un tādēļ viņam nācās atkal nokļūt ar to saskarē. Tika izteiktas domas, ka Šēfera kungs esot vairāk politiķis nekā diplomāts, un, ja viņa domas atzina par svarīgām, tad drīzāk tā amata, nevis personības dēļ. Savu augsto stāvokli viņš atzina par noderīgu to jaukumu baudīšanai, kādus deva dzīve, un viņa aizrautība dažkārt noveda apstākļos, kas nebūt nenāca tā veselībai par labu. Zināšanu trūkums par ārpolitiku jau tāpat būtu darījis viņa spriedumus apšaubāmus, bet sabiedroto sūtņu apspriedēs viņš tik bieži ieradās, kaudamies ar miegu, ka bija jāšaubās, vai tas vispār spējīgs nonākt pie kāda sprieduma. Bija zināms, ka viņš ļāvies nenoliedzami skaistas zviedru dāmas valdzinājumam, bet no slepenā dienesta aģenta viedokļa dāmas senči modināja aizdomas. Viņas sakari ar Vāciju darīja apšaubāmas tās simpātijas pret sabiedrotajiem. Šēfera kungs redzējās ar viņu ik dienas, un nebija šaubu, ka tas lielā mērā ir viņas iespaidā. Bija novērots, ka dažkārt tikušas izpaustas ļoti slepenas ziņas, un radās jautājums, ka varbūt Šēfera kungs savās pastāvigajās sarunās nepiesardzīgi izpauda faktus, kas nekavējoties tika paziņoti ienaidnieka galvenajiem štābiem. Neviens nevarēja apšaubīt Šēfera kunga godīgumu un patriotismu, taču uz viņa diskrētumu varēja paļauties mazākā mērā. Šī vispār bija nepatīkama lieta, par to ļoti interesējās tiklab Vašingtonā, kā Londonā un Parizē, un Ašendenam uzdeva ar to nodarboties. Protams, Ašendenu nesūtīja uz X. bez palīgiem darbā, un starp tiem bija kāds apķērīgs, spēcīgs un noteikts virs, Galīcijas polis, vārdā Hcrbartuss. Pēc sarunām ar Herbartusu izrādījās, ka laimīgas nejaušības dēļ, kādas reizēm gadās slepenajā dienestā, minētās zviedru dāmas kalpone saslimusi, un grāfiene ļoti labprāt pieņēmusi kādu cilu visai cienījamu personu no Krakovas apkaimes. Tas, ka pirms kara viņa bijusi kāda ievērojama zinātnieka sekretāre, bez šaubām, nevērta to par mazāk spējīgu mājkalpotāju.

Ašendens ik pēc pāris dienām saņēma glītu ziņojumu par notikumiem apburošās lēdijas greznajā dzīvoklī, un, lai gan viņš nedabūja zināt neko tādu, kas apstiprinātu aptuvenās aizdomas, tas uzzināja ko diezgan svarīgu citu. Spriežot pēc sarunām omulīgajos mazajos mielastos, kādus grāfiene mēdza sarīkot sūtnim divatā, varēja pieņemt, ka viņa eksclcncc ir ļoti sašutis par savu angļu kolēģi. Viņš sūdzējās, ka attiecības starp to un seru Herbertu tīšām turot gluži oficiālā līmenī. Savā īpatnā robustā veidā Šēfers izteicās, ka viņam esot apnikusi šī nolādētā angļa māžošanās. Viņš esot īsts vīrs, simtprocentīgs amerikānis, protokolam un etiķetei viņš piešķirot tikpat lielu nozīmi kā sniega pikai ellē. Kādēļ gan viņi nesanākot kopā kā pāris krietnu kolēģu un neiemetot pa pamatīgam kraukšķim? Viņš mēdza teikt, ka asinis esot biezākas nekā ūdens, un viņi spētu daudz vairāk paveikt uzvaras labā, ja sēdētu kopā, kreklos izmetušies, un apspriestos pie viskija pudeles, nekā ar visu savu diplomātiju un baltajām getrām. Bija skaidrs, ka ir ļoti aplam, ja starp abiem sūtņiem trūkst īstas sirsnības, un Ašendens atrada par pareizu apjautāties, vai sers Herberts nevēlētos viņu pieņemt.

Viņu ieveda sera Herberta bibliotēkā.

„Nu, Ašendena kungs, ko varu darīt jūsu labā? Ceru, ka ar visu esat pilnīgi apmierināts. Man teica, jūs bieži nodarbinot telegrāfa līnijas.“

Apsēzdamies Ašendens uzmeta sūtnim ašu skatienu Sūtnis bija eleganti ģērbies, lieliski pašūtos garos svārkos, kas viņa slaidajam stāvam piegula kā cimds rokai, nēsāja melnu zīda kaklasaiti ar glītu pērli, lieliskas pelēkas bikses ar atturīgām cienīgām svītrām, un varēja domāt, ka glītās, spožās kurpes ir pirmo reizi apautas. Viņu bija grūti iedomāties kreklā izmetušos sēžam pie viskija glāzes. Viņš bija liela auguma kalsnējs cilvēks, modernu tērpu demonstrēšanai pilnīgi piemērotu augumu, un sēdēja krēslā stingri, kā oficiāla portreta gleznošanā. Auksti un vienaldzīgi izturēdamies, viņš tiešām izskatījās glīts zēns. Sirmie mati bija sasukāti uz vienu pusi, bālā seja gludi skūta; mute jaunībā droši vien bijusi juteklīga un glīti veidota, bet tagad bālās lūpas savilktas izteiksmīgā, sarkastiskā smīnā. Šī bija viena no tām sejām, kas liecina par gadsimteņiem ilgu labu audzināšanu, bet kurām nevar ticēt, ka tās spētu izteikt jūtu saviļņojumu. Nevar gaidīt, ka šāda seja atplauktu sirsnīgos smieklos, jo lielākais ko var cerēt, ir auksts, ironisks smīns.

Ašendens jutās neparasti nervozs.

„Bīstos, jūs domāsit, ka iejaucos lietās, kuras uz mani neattiecas. Esmu pilnīgi sagatavojies uz aizrādījumu interesēties par savām paša darīšanām.“

„Redzēsim. Lūdzu, turpiniet.“

Ašendens stāstīja, un sūtnis uzmanīgi klausījās. Viņš nenovērsa savas

aukstās, pelēkās acis no Ašendena sejas, un Ašendens skaidri redzēja tā samulsumu.

„Kā jūs visu to uzzinājāt?“

„Man ir iespēja ievākt informāciju, kas dažreiz var būt noderīga.“ „Saprotu.“

Sers Herberts raudzījās tikpat neatlaidīgi, bet sev par pārsteigumu Ašendens viņa tēraudpelēkajās acīs saskatīja vieglu smaidu. Šī aukstā, lepnā seja uz brīdi kļuva pievilcīga.

,,lr vēl kāda informācija, ko jūs varbūt neatteiksities man sniegt. Ko cilvēks dara, lai kļūtu par īstu kolēģi?“

„Bīstos, ka cilvēks tur nekā nevarēs darīt, jūsu ekselence,“ nopietni atbildēja Ašendens. „Man šķiet, tā ir Dieva dāvana.“

Spožums nozuda sera Herberta acīs, tomēr viņa izturēšanās kļuva mazliet laipnāka nekā, Ašendenam ienākot bibliotēkā. Sūtnis piecēlās un sniedza roku.

„Jūs darījāt pareizi, atnākdams šurp un pastāstīdams man to visu, Ašendena kungs. Esmu bijis ļoti neuzmanīgs. No manas puses bijis pavisam nepiedodami aizskart lāga veco džentlmeni. Bet cs darīšu visu iespējamo, lai labotu savu kļūdu. Vēl šo pēcpusdienu apmeklēšu Amerikas sūtniecību.“

„Tomēr bez liekas lepnības, ser, ja cs drīkstu kaut ko ieteikt.“

Sūtnis pamirkšķināja acis. Ašendenam sāka likties, ka viņš ir gandrīz cilvēcīgs. /

„Bez lepnības nekā nespēju darīt, Ašendena kungs. Tā ir viena no mana temperamenta nelaimīgajām pusēm.“ Tad, Ašendenam atvadoties, viņš piebilda: „O, starp citu, varbūt jūs varētu šovakar ierasties pie manis pusdienās. Melna kaklasaite. Pulksten astoņos piecpadsmit.“

Viņš nenogaidīja Ašendena piekrītošu atbildi, bet pieņēma, ka tāda jau dota, un, atvadoties pamājis ar galvu, no jauna apsēdās pie sava lielā rakstāmgalda.

XII Viņa ekselence

Ašendens ar nepatiku gaidīja pusdienas, kurās sers Herberts Vizcrspūns viņu bija ielūdzis. Melnā kaklasaite liecināja par mazu viesu skaitu, varbūt piedalīsies tikai lēdija Anna, sūtņa kundze, kuru Ašendens nepazina, vai arī pāris jaunu sekretāru. Tas neliecināja, ka būtu gaidāms jautrs vakars. Iespējams, viņi pēc pusdienām spēlēs bridžu, bet Ašendens zināja, ka profesionāli diplomāti bridžu labi nespēlē; domājams, viņi atzina par pārāk apgrūtinošu pielāgot savu izcilo prātu viesistabas spēles ikdienišķībai. No ' otras puses, viņš vēlējās tuvāk iepazīties ar sūtni mazāk formālos apstākļos, jo bija skaidrs, ka sers Herberts Vizerspūns nepiederēja pie vidusmēra cilvēkiem. Viņa āriene un uzvedība liecināja, ka tas ir tipisks savas šķiras pārstāvis, un iepazīties ar labi pazīstama tipa izciliem eksemplāriem arvien ir interesanti. Viņš bija gluži tāds, kādam sūtnim vajadzēja būt. Ja kaut vienu no viņa īpatnībām mazliet sakāpinātu, viņš tūdaļ pārvērstos karikatūrā. Tikai par mala liesu viņš paglābās no smieklīguma, un cilvēks to varēja vērot ar aizturētu elpu, kā mēdz noraudzīties virves dejotājā, kas reibinošā augstumā veic bīstamus trikus. Viņš, bez šaubām, bija cilvēks ar raksturu. Diplomātiskajā dienestā tas strauji guva panākumus, un, lai gan, bez šaubām, palīdzēja ari laulība ar iespaidīgas ģimenes atvasi, tomēr panākumi galvenokārt bija paša nopelns. Viņš prata izturēties noteikti, ja noteiktība šķita nepieciešama, un samierinoši, ja vēlama samierināšanās. Viņa uzvedība bija nevainojama; pusduci valodu viņš runāja viegli un pareizi; smadzenes darbojās skaidri un loģiski. Viņš nekad nebaidījās izdomāt kādu domu līdz galam, tomēr bija pietiekami gudrs, lai savu rīcību piemērotu apstākļiem. Savu posteni X. pilsētā viņš ieguva 53 gadu vecumā, prala piemēroties ārkārtīgi grūtajiem kara apstākļiem un ar partijām valstī sadarbojās taktiski, diskrēti un vismaz vienā gadījumā — ar drosmi. Bija izcēlušies nemieri, un revolucionāru banda ielauzās Lielbritānijas sūtniecībā, bet sers Herberts, stāvēdams kāpņu augšgalā, par spīli draudošajiem revolveriem, viņus uzrunāja un pārliecināja doties mājās. Viņš bija cilvēks, kuru nevar neapbrīnot, bet kuru mīlēt nenākas viegli. Bija skaidrs, ka sūtnis beigs savu karjeru Parīzē. Viņš bija Viktorijas laikmeta skolas diplomāts; šādam sūtnim var uzticēt lielus uzdevumus, un panākumi attaisno viņa pašpaļāvību, kas, jāatzīst, dažos gadījumos atgādina bezkaunību.

Ašendenam piebraucot pie sūtniecības durvīm, tās nekavējoties plaši atvērās, viņu saņēma plecīgs, cieņas pilns angļu virssulainis un trīs sulaiņi. Pa brīnišķīgām kāpnēm, uz kurām bija noticis pieminētais dramatiskais incidents, viņu uzveda milzīgā, aizēnotām lampām nespodri apgaismotā telpā, kurā viņš pirmajā acu uzmetienā pamanīja lieliskas mēbeles un virs kamīna milzīgu karaļa Džordža IV portretu kronēšanas tērpā. Toties kamīnā dega spoža uguns, un, virssulainim nosaucot Ašendena vārdu, namatēvs lēnām piecēlās no dziļa dīvāna blakus kamīnam. Sers Herberts

izskatījās ļoti elegants. Smokingu, kurā vīrietis visretāk izskatās labi, viņš valkāja ar sevišķu cieņu.

„Mana sieva ir koncertā, bet viņa ieradīsies vēlāk. Viņa vēlas ar jums iepazīties. Nevienu citu neesmu ielūdzis. Domāju, ka varēšu atļauties prieku baudīt jūsu sabiedrību divatā.“

Ašendens nomurmināja laipnus piekrišanas vārdus, bet sirds saplaka. Viņš sev jautāja, kā gan pavadīs vismaz dažas stundas divatā ar cilvēku, kura klātbūtnē — viņš bija spiests atzīties — jutās ārkārtīgi kautrs.

Atkal durvis atvērās, ienāca virssulainis un vēl kāds sulainis, nesdami ļoti smagas sudraba paplātes.

„Es arvien mēdzu pirms pusdienām iebaudīt glāzīti šerija,“ sacīja sūtnis, „bet, ja jums piemīt barbariskā ieraža dzert kokteiļus, varu piedāvāt to, ko, šķiet, sauc par sauso martīni.“

Lai cik kautrs ari Ašendens bija, viņš tomēr nevēlējās pilnīgi padevīgi piekāpties šādā lietā.

„Eju laikam līdzi,“ viņš atbildēja. „Dzert glāzi šerija, ja iespējams dabūt sauso martīni, ir tas pats, kas braukt ekipāžā, ja var ceļot Austrumu ekspresī.“

Sarunas pārtrauca divviru durvju strauja atvēršana un paziņojums, ka viņa ekselences pusdienu galds klāts. Viņi devās ēdamistabā. Tā bija plaša telpa, kurā ļoti ērti varētu pusdienot sešdesmit personas, bet kur patlaban atradās tikai mazs apaļš galds, un tādēļ seram Herbertam un Ašendenam bija intīma noskaņa. Istabā atradās vēl milzīga magoņkoka bufete ar masīviem zelta galda piederumiem, un virs bufetes, tieši pretī Ašendenam, kāda skaista Kanalcto glezna. Virs kamīna atradās karalienes Viktorijas portrets, kurā viņa bija redzama kā meitene ar zelta kronīti uz mazās, glīti veidotās galvas. Pie pusdienu galda apkalpoja plecīgais virssulainis un visi trīs garā auguma angļu sulaiņi. Ašendenam palika iespaids, ka sūtnis labi audzinātam cilvēkam īpatnā veidā ar prieku izbauda, ka ignorē greznību, kādā las dzīvo. Viņi it kā pusdienoja kādā lielā lauku namā Anglijā; ceremonija, ko tic pildīja, bija grezna, tomēr bez dižošanās, un par sīkumaini absurdu to nevarēja saukt vienīgi tādēļ, ka tā atbilda tradīcijām. Šo greznību Ašendens izjuta sevišķi spilgti, iedomājies, ka otrpus sienai mīt nemierīgi, satraukti pilsoņi, kuru vidū katru acumirkli draud uzliesmot asiņaina revolūcija, bet nepilnu divsimt angļu jūdžu attālumā tranšeju cīnītāji mēģina paglābties zemnīcās no bargā aukstuma un nežēlīgās apšaudes.

Ašendens tomēr velti bija baidījies, ka saruna ritēs ar grūtībām, un doma, ka sers Herberts ielūdzis, lai iztaujātu par viņa slepeno uzdevumu, drīz vien izgaisa. Sūtnis izturējās pret viņu kā pret angļu ceļotāju, kas nodevis ieteikuma vēstuli un kam sūtnis vēlas izrādīt laipnību. Grūti bija iedomāties, ka plosās karš, jo par to sūtnis ieminējās vienīgi tik daudz, cik nepieciešams, lai rādītu, ka tas apzināti neizvairās no uztraucoša sarunu temata. Viņš runāja par mākslu un literatūru, rādīdams, ka ir uzcītīgs lasītājs ar katolisku gaumi, un, kad Ašendens, pamatodamies uz personīgu pazīšanos, stāstīja tam par rakstniekiem, kurus sers Herberts pazina tikai pēc to darbiem, sūtnis klausījās ar draudzīgu pretimnākšanu, kādu šīs pasaules varenie parāda māksliniekiem. (Dažkārt tomēr arī šie varenie glezno vai saraksta kādu grāmatu, un tad māksliniekiem savukārt iespējams mazliet piekļūt viņu aizmugurei.) Starp citu, viņš ieminējās arī par kādu tipu Ašendena novelē, bet citādi neatgādināja, ka viesis ir rakstnieks. Ašendens apbrīnoja viņa laipnību. Ašendenam nepatika ļaudis, kas sarunājās ar viņu par tā grāmatām, jo par tām Ašendens pēc uzrakstīšanas tiešām maz interesējās, un, dzirdot, ka viņu klaji slavē vai peļ, Ašendens kļuva pašapzinīgs. Sers Herberts Vizcrspūns glaimoja Ašendena pašcieņai, jo rādīja, ka lasījis viņa darbus, bet, noklusējot savas domas par lasīto, bija smalkjūtīgs. Viņš runāja arī par daudzajām valstīm, kurās sava dienesta laikā uzturējies, un par dažādām personām Londonā un citur, kuras pazina tiklab viņš, kā ari Ašendens. Viņš runāja ļoti labi, ne bez tīkamas ironijas, kuru ļoti labi varēja atzīt ari par humora sajūtas un inteliģences pazīmi. Ašendens nedomāja, ka pusdienas būtu garlaicīgas, tomēr arī nejautras. Viņš būtu atzinis sarunu par interesantu, ja sūtnis katrā jautājumā neizteiktos tik pareizi, gudri un saprātīgi. Ašendenam šķita, ka šāda gara dižciltība uzturama tikai ar piepūli, un viņam labāk patiktu, ja sarunu risinātu, tā sakot, izmetoties kreklos un uzliekot kājas uz galda. Tomēr uz to nebija nekādu izredžu, un Ašendens sevi pāris reižu pieķēra pie domām, cik drīz pēc pusdienām radīsies iespēja pieklājīgi atvadīties. Pulksten vienpadsmitos viņam bija norunāta satikšanās Parīzes viesnīcā.

Pusdienas beidzās, un ienesa kafiju. Sers Herberts prata cienīt labus ēdienus un labus vīnus, un Ašendenam nācās atzīt, ka mielasts ir lielisks. Liķierus pasniedza ar kafiju, un Ašendens iebaudīja glāzi brendija.

„Man ir ļoti vecs benediktīnietis,“ sacīja sūtnis, „vai jūs to nogaršotu?“

„Atklāti sakot, pēc manām domām, brendijs ir vienīgais liķieris, kuru vērts dzert.“

„Negribētu apgalvot, ka esmu pretējās domās. Tomēr tādā gadījumā man jums jādod kaut kas labāks.“

Viņš deva rīkojumu, un virssulainis tūdaļ atnesa zirnekļu tīkliem klātu pudeli un divas milzīgas glāzes.

„Es tiešām negribu lielīties,“ sacīja sūtnis, vērodams, kā virssulainis lej zeltaino šķidrumu Ašendena glāzē, „tomēr atļaujos cerēt, ka, ja jums garšo brendijs, tad garšos ari šis. Es to ieguvu, kad neilgu laiku biju padomnieks Parīzē.“

„Man pēdējā laikā bija daudz darīšanu ar vienu no jūsu pēctečiem šajā amatā.“

„Ar Bīringu?“

„Jā.“

„Kads jums liekas šis dzēriens?“

„Man šķiet, ka tas ir brīnišķīgs.“

„Un ko jūs domājat par Bīringu?“

Šis jautājums tik dīvainā kārtā sekoja iepriekšējam, ka izklausījās mazliet komiski.

„O, man šķiet, viņš ir sasodīts muļķis.“

Sers Herberts atslējās savā krēslā, abām rokām turēdams lielo glāzi, lai varētu baudīt dzēriena smaržu, un viņa skatiens lēnām slīdēja pa grezno un plašo istabu. Liekie priekšmeti bija no galda novākti. Starp Ašendenu un namatēvu atradās vāze ar rozēm. Kalpotāji, kas beidzot atstāja istabu, izslēdza elektrību, un tagad telpu apgaismoja tikai sveces uz galda un kamīna uguns. Lai gan telpa bija sevišķi liela, tā radīja īstas omulības iespaidu. Sūtņa skatiens apstājās pie cienīgā karalienes Viktorijas portreta virs kamīna.

„Kas zina, varbūt tā tiešām ir,“ viņš beidzot sacīja.

„Viņam būs jāatstāj diplomātiskais dienests.“

„Bīstos, ka tā būs.“

Ašendens uzmeta viņam ātru jautājošu skatienu. Sūtnis bija vienīgais cilvēks, no kura Ašendens varēja gaidīt simpātijas pret Bīringu.

„Jā, pašreizējos apstākļos,“ viņš turpināja, „nebūs novēršams, ka tam nāksies atstāt dienestu. Žēl. Viņš ir spējigs zēns, un tā trūkumu izjutis. Man šķiet, viņam varēja paredzēt labu karjeru.“

„Jā, to es ari esmu dzirdējis. Man stāstīja, ka ārlietu ministrijā esot ļoti labās domās par viņu.“

„Viņam netrūkst spēju, kas noder šajā diezgan sūrajā amatā,“ sacīja sūtnis, smaidīdams ipatnēji auksti un apdomīgi. „Viņš ir glīts džentlmenis ar patīkamu uzvedību, lieliski prot franču valodu un viņam spējīga galva uz pleciem. Tam panākumu netrūktu.“

„Tiešām žēl, ka viņam jāzaudē tāda reta izdeviba.“

„Man stāstīts, ka pēc kara viņš pāriešot vintirdzniecības nozarē. Dīvainā kārtā viņš būs tieši tās firmas pārstāvis, no kuras ieguvu šo brendiju.“

Sers Herberts pacēla glāzi un ieelpoja smaržu. Tad paskatījās Ašendenā. Viņš dažkārt mēdza skatīties cilvēkos, par kaut ko domādams, tas liecināja, ka viņš tos uzskata par īpatniem, tomēr diezgan pretīgiem kukaiņiem. „Vai jūs kādreiz esat redzējis šo sievieti?“ viņš jautāja.

„Es reiz pusdienoju kopā ar viņu un Bīringu I.a Ri restorānā.“ „interesanti. kāda viņa ir?“

„Apburoša.“

Ašendens mēģināja to aprakstīt savam namatēvam, bet reizē centās atsaukt atmiņā iespaidu, kādu šī sieviete atstāja restorānā, kur Bīrings viņus iepazīstināja. Ašendens bija ļoti vēlējies sastapties ar sievieti, par kuru pēdējos gados tik daudz nācies dzirdēt. Viha sevi sauca par Rozu Obcrnu, bet tikai retais zināja tās īsto vārdu. Parīzē viņa ieradās kā dalībniece baleta trupā, kuru dēvēja par „Jautrajām jaunavām“ un kas uzstājās Mulen Kouge, bet viņas apbrīnojamais skaistums drīz vien darīja to ievērojamu, un viņā iemīlējās kāds bagāts franču rūpnieks. Viņš dāvināja tai namu un apbēra dārgakmeņiem, tomēr ilgi nespēja apmierināt viņas prasības, un tā strauji gāja no viena mīļākā rokām otrās. Drīz vien viņa kļuva par vispazīstamāko kurtizāni Francijā. Dzīvoja vērienīgi un ciniskā vienaldzībā izputināja savus pielūdzējus. Visbagātākie vīrieši nespēja ilgi apmierināt viņas izšķērdību. Pirms kara Ašendens redzēja to Montē Karlo paspēlējam vienā pašā paņēmienā simt astoņdesmit tūkstošus franku, kas toreiz bija ievērojama summa. Viņa sēdēja pie lielā galda, ziņkārīgu novērotāju ielenkta, un aizsvieda tūkstoš franku sainīšus tik vienaldzīgi, ka par to būtu jābrīnās, ja tiktu paspēlēta viņas nauda.

Kad Ašendens to pirmoreiz redzēja, viņa ļāvās vieglprātīgai dzīvei, ik nakti dejodama un piedalīdamās azartspēlēs, turklāt gandrīz katru pēcpusdienu spēlēdama totalizatorā; viņa dzīvoja šādi jau divpadsmit vai trīspadsmit gadus un nebija vairs jauna, tomēr tās daiļajā sejā nemanīja gandrīz nevienu grumbiņu, varbūt vienīgi kādu vārnas kājiņu pie valgajām acīm. Vispārsteidzošākais bija tas, ka ar drudžaino un bezprātīgo uzdzīvi viņa tomēr saglabāja jaunavīgu iespaidu. Protams, tā bija izkopusi jaunavīgo tipu. Viņai bija tīkams, slaids stāvs, un neskaitāmie tērpi arvien izskatījās izsmalcināti vienkārši. Brūnie mati bija ļoti vienkārši sasukāti. Ovālu seju, mazu deguntiņu un lielam zilām acīm viņa atgādināja kādu no Antonija Trollopa pievilcīgajām varonēm. Tas bija tik lieliski izkopts greznumlietiņas stils, ka cilvēkam aizrāvās elpa. Viņai bija skaista āda, ļoti balta un sārta, un, ja viņa krāsojās, tad nevis nepieciešamības dēļ, bet gan aiz vieglprātības. Viņa it kā izstaroja rasas veldzētu svaigumu, kas šķita vienlīdz pievilcīgi un negaidīti.

Ašendens, protams, bija dzirdējis, ka Bīrings jau apmēram gadu esot viņas mīļākais. Viņa bija tik plaši pazīstama, ka dūrās acīs ikviens, ar ko tā nāca jebkādos sakaros, bet šinī gadījumā tenkotājiem bija vairāk sarunu vielas nekā parasti, jo Bīringam naudas nebija daudz, un par Rožu Obernu varēja teikt, fca viņa savu labvēlību piešķir tikai par bargu naudu. Vai gan tā iemīlējusies Bīringā? Tas šķita neticami, un tomēr kāds gan cits izskaidrojums būtu rodams? Bīrings bija jauns cilvēks, kurā katra sieviete varētu iemīlēties, — ap gadiem trīsdesmit, liela auguma, glīta izskata un sevišķi tīkamu uzvedību; viņa āriene atstāja tik patīkamu iespaidu, ka ļaudis uz ielas atskatījās, bet pretēji lielākajai daļai glītu vīriešu viņš nepavisam neapzinājās, kādu iespaidu atstāj. Kad nāca zināms, ka Bīrings kļuvis slavenās netikles sirdsdraugs, viņu apbrīnoja daudzas sievietes un apskauda daudzi vīrieši, bet, kad izplatījās baumas, ka Bīrings nodomājis viņu precēt, pārsteiguma šaušalas pārņēma viņa draugus, un neķītri smiekli atskanēja no visu pārējo mutēm. Nāca zināms, ka Bīringa priekšnieks jautājis viņam, vai tas patiesība, un saņēmis apstiprinošu atbildi. Bīringu mēģināja piespiest, lai viņš atmestu savu nodomu, kas varētu nest tikai postu. Viņam norādīja, ka diplomāta sievai ir sabiedriski pienākumi, kurus Roza Oberna nespētu pildīt. Bīrings atbildēja, ka gatavs atstāt posteni, tiklīdz šāds viņa solis sagādātu neērtības. Viņš noraidīja ikvienu pārmetumu un argumentu; viņš bija nolēmis apprecēties.

Pirmoreiz sastapies ar Bīringu, Ašendens viņu augstu nevērtēja. Viņš atzina Bīringu par mazliet salti atturīgu. Bet, kad darba nejaušības Ašendenu atkārtoti saveda kopā ar Bīringu, izrādījās, ka tā atturība izskaidrojama vienīgi ar kautrību, un, labāk iepazinies, Ašendens sajūsminājās par viņa rakstura neparasto maigumu. Viņu attiecības tomēr palika tīri oficiālas, tādēļ Bīringa uzaicinājums kādu dienu pusdienot kopā ar viņu un Oberna jaunkundzi nāca mazliet negaidīts, un Ašendens bažījās, vai tas nenotiek tādēļ, ka ļaudis jau sāk vēsi izturēties pret Bīringu. Ieradies pusdienās, Ašendens noskārta, ka ielūgums izskaidrojams ar lēdijas ziņkārību. Pārsteigtais Ašendens dabūja dzirdēt, ka viņa atlicinājusi laiku divu vai trīs noveļu izlasīšanai, turklāt bija sajūsmināta, un tas nebija vienīgais pārsteigums tajā vakarā. Visai rāmajā uzcītīga darba dzīvē Ašendenam nebija radusies izdevība iepazīties ar augstākās prostitūcijas pasauli, un tā laika lielās kurtizānes viņš pazina tikai vārda pēc. Pārsteigumā Ašendenam nācās atzīt, ka izturēšanās un personības ziņā Roza Oberna maz atšķīrās no patīkamajām Mefēra darbos tēlotajām sievietēm, kuras Ašendens bija iepazinis, lasot šī autora grāmatas. Varbūt viņa nedaudz centās patikt (tiešām, viena no viņas rakstura tīkamajām īpašībām bija dzīvā inlercsc par sarunu biedru), tomēr tā nekādā ziņā nebija pārāk izkrāsojusies un sarunājās ar zināmu inteliģenci. Trūka tikai rupjuma. Varbūt viņa instinktīvi juta, ka nedrīkst pieļaut, ka netīri vārdi izķēmo daiļās lūpas, bet var ari būt, ka savā sirdī viņa vēl arvien mazliet jutās kā no priekšpilsētas. Bija skaidrs, ka viņa un Bīrings abi bezprātīgi viens otru*mīl. Tiešām aizkustinoši bija redzēt viņu kaislību. Kad Ašendens atvadoties sniedza viņai roku, tā brītiņu to turēja savējā, cieši skatījās zilām, mirdzošām acīm Ašendenā un sacīja:

„Jūs taču apciemosit mūs, kad būsim apmetušies uz dzīvi Londonā, vai ne? Ziniet, esam nodomājuši precēties.“

„Sirsnīgi apsveicu jūs,“ atbildēja Ašendens.

„Un viņu?“ tā smaidīja eņģeļa smaidu; svaigu kā rīta ausma un maigi līksmu kā pavasaris dienvidos.

„Vai gan jūs nekad neesat aplūkojis sevi spogulī?“

Ašendens — pēc sava ieskata ne bez viegla humora — aprakstīja šīs kopējās pusdienas, un sers Herberts Vizerspūns vērīgi noklausijās viņā. Ne mazākās smaida pazīmes nciesildīja viņa aukstās acis.

„Kā jūs domājat, vai šīs laulības būs laimīgas?“ viņš beidzot jautāja.

„Nē.“

„Kādēļ nē?“

Šis jautājums Ašendenu pārsteidza.

„Vīrs apprec ne tikai sievu, bet arī viņas draugus. Vai jūs varat iedomāties, ar kādiem ļaudīm Bīringam nāksies sastapties, — ar izkrāsotām sievietēm, kuru reputācija aptraipīta, un ar vīriešiem, kuri sabiedriskās dzīves skalā noslīdējuši lejā, ar parazītiem un piedzīvojumu meklētājiem. Protams, naudas tiem netrūks, jo viņas pērles droši vien ir simttūkstošus vērtas, un viņi varēs pietiekami braši uzstāties Londonas patīkamajā bohēmā. Vai jūs pazīstat sabiedrības zelta putekļus? Ja sieviete ar sliktu reputāciju apprecas, viņa gūst apbrīnu savās aprindās, jo bijusi gana izveicīga noķert viru un iegūt cienījamu stāvokli, bet viņš, virs, iemanto šo aprindu izsmieklu. Pat tās draugi — vecas raganas ar saviem žigolo un zemiski vīrieši, kas pelna savu trūcīgo iztiku, nododot nepiesardzīgās izmantotāju rokās par desmit procentiem komisijas, pat šie ļaudis viņu nicina. Viņš ir izmuļķotais. Ticiet man, lai šādā stāvokli spētu godam turēties, nepieciešams vai nu izcils raksturs, vai ārkārtīga nekaunība. Turklāt, vai jūs domājat, ka ir izredzes, lai šāda laulība varētu būt ilgstoša? Vai gan sieviete, kas tik trakulīgi dzīvojusi, var apmierināties ar ģimenes apstākļiem? Drīz vien viņa sāks garlaikoties un kļūs nemierīga. Un cik ilgi pastāv mīla? Vai 144 varat iedomāties Biringa rūgtās pārdomas, kad viņš, zaudējis interesi par to, salīdzinās savu pašreizējo stāvokli ar iespējamo?“

Vizerspūns ielēja sev v€I vienu vecā benediktinieša malciņu. Tad divainu sejas izteiksmi viņš paskatījās Ašendenā.

„Neesmu pārliecināts, vai tomēr vīrietis nav gudrāks, ja dara to, ko |oti vēlas, un ļauj, lai sekas gādā pašas par sew.“

„Droši vien ir ļoti patīkami būt sūtnim,“ sacīja Ašendens.

Sers Herberts viegli pasmaidīja.

„Birings man atgādina kādu kolēģi, kuru pazinu, būdams ļoti jauns ierēdnis ārlietu ministrijā. Tā vārdu nenosaukšu, jo viņš tagad varētu būt labi pazīstams un ir augsti godājama persona. Viņam lieli panākumi. Kaut gan tie arvien ir zināmā mērā absurdi.“

Atzīdams šādus vārdus no sera Herberta Vizerspūna mutes par diezgan negaidītiem, Ašendens viegli sarauca uzacis, tomēr neteica nekā.

„Viņš bija lielisks zēns — nedomāju, ka to kāds jebkad noliegtu, un jau pašā sākumā ļaudis pareģoja, ka viņš tikšot ļoti tālu. Es gribētu teikt, viņam netrūka nevienas diplomāta karjerai nepieciešamas īpašības. Viņš bija cēlies no karavīru un jūrnieku ģimenēm, gan ne no pārāk augstu stāvošām, tomēr ļoti cienījamām, un viņš zināja, ka lielajā pasaulē jāizturas bez uzpūtības vai kautrības. Viņš bija daudz lasījis. Interesējās par glezniecību. Es gribētu teikt, — viņš sevi darīja mazliet smieklīgu: viņš gribēja būt progresīvs, ļoti vēlējās būt modems, un tolaik, kad Gogēnu un Sezānu vēl maz pazina, līdz neprātam jūsmoja par viņu gleznām. Varbūt viņa izturēšanās slēpa zināmu snobismu, vēlēšanos satricināt un pārsteigt kon-vcncionālistus, tomēr sirdī viņš par mākslu jūsmoja patiesi un neviltoti. Viņš dievināja Parīzi, pie katras izdevības devās turp un apmetās mazā viesnīciņā Latiņu kvartālā, kur varēja, tā sakot, pabūt plecu pie pleca ar gleznotājiem un rakstniekiem. Kā jau šo aprindu varenajiem parasts, viņi to mazliet protežēja, jo viņš bija tikai diplomāts, un mazliet izsmēja, jo atzina par neapšaubāmu džentlmeni. Tomēr tic labprāt ieredzēja viņu, jo viņš arvien bija gatavs klausīties to runās, un, ja viņš slavēja kādus darbus, viņi pat to atļāva, jo, lai gan uzskatīja viņu par aprobežotu cilvēku, tomēr spējīgu ar zināmu instinktu nojaust vērtīgo.“

Ašendens pasmaidīja par savas profesijas sarkastisku izzobošanu. Kas gan sekos garajam ievadam? Acīmredzot sūtnis to stiepa garumā tāpēc, ka viņam tā patika, gan arī tāpēc, ka viņš kaut kāda iemesla dēļ vilcinājās pāriet pie lietas būtības.

„Bet mans draugs bija pazemīgs. Viņš vareni sajūsminājās un ieplestu muti klausījās, kā jauni gleznotāji un nepazīstami skribenti plosīja gabalos jau iedibinātas autoritātes un jūsmīgi runāja par personām, par kurām atturīgie, tomēr augsti kulturālie Dauningstritas sekretāri nekad nebija dzirdējuši. Viņš zināja, ka visi tie ir diezgan vienkārši otrās šķiras ļaudis, un savu darbu Londonā viņš atsāka bez mazākās nožēlas, tomēr apzinādamies, ka redzējis īpatnu un interesantu spēli; tagad priekškars kritis, viņš labprāt atgriezās mājās, jo, kā es jau teicu, tas nebija godkārīgs. Viņš zināja, ka draugi gaida no viņa ievērojamus darbus, un nevēlējās sagādāt tiem vilšanos. Viņš pilnībā apzinājās savas spējas un bija nolēmis gūt panākumus. Nelaimīgā kārtā viņš nebija bagāts, visi tā ienākumi bija tikai pāris simti mārciņu sterliņu gadā, tēvs un māte bija miruši, un viņam nebija ne brāļa, ne māsas. Viņš apzinājās, ka šī pārejošā atbrīvošanās no cieši sasietas kaklasaites ir ieguvums. Viņam radās neierobežotas izdevības nodibināt sakarus, kas vēlāk varētu noderēt. Kā jums šķiet, vai tas ir ļoti nepatīkama jauna cilvēka attēlojums?“

„Nē,“ atsaucās Ašendens uz šo pēkšņo jautājumu. „Jaunu gudru cilvēku lielākā daļa apzinās savu gudrību, un viņu nākotnes aprēķinos netrūkst zināma cinisma. Jauniem cilvēkiem katrā ziņā jābūt godkārīgiem.“

„Nu, vienā no šiem mazajiem ceļojumiem uz Parīzi mans draugs iepazinās ar kādu apdāvinātu īru gleznotāju O’Mclcju. Tagad viņš ir Karaliskās akadēmijas loceklis un glezno lieliski apmaksātus lordu kancleru un ministru kabineta locekļu portretus. Diezin vai jūs atceraties viņa gleznoto manas sievas portretu, kuru pirms dažiem gadiem izstādīja?“

„Nē, neatceros. Bet atceros gan viņa vārdu.“

„Mana sieva sajūsminās par šo portretu. Viņa māksla man arvien šķiet ļoti izsmalcināta un patīkama. Viņš spēj ļoti īpatnēji attēlot uz audekla savu pozētāju dižciltību. Ja viņš glezno labi audzinātu sievieti, tad jūs zināt, ka tā tiešām arī ir labi audzināta sieviete, nevis kāda sušķe.“

„Tā ir lieliska spēja,“ sacīja Ašendens. „Vai viņš prot gleznot arī netīru, nekārtīgu sievieti tā, ka viņa tieši tāda izskatās?“

,,T o viņš varētu. Bet jāšaubās, vai viņš to vēlētos. T olaik viņš dzīvoja mazā, netīrā studijā kopā ar kādu mazu francūzieti, tieši tādu, kā jūs nupat aprakstījāt, un viņš gleznoja vairākus portretus, kas ļoti līdzinājās oriģinālam.“

Ašendenam šķita, sers Herberts pārāk ielaižas sīkumos, un jautāja sev, vai draugs, par kuru tas stāsta kaut ko nebeidzamu, patiesībā nav stāstītājs pats. Šim jautājumam viņš sāka pievērst lielāku uzmanību.

„Manam draugan patika O’Melcjs. Viņa sabiedrība bija patīkama, jo tas prata saistoši tērzēt un viņam piemita īstas īra spējas kult tukšas valodas. Viņš runāja nemitīgi un, pēc mana drauga domām, spoži. Manam draugam 146 sagādāja daudz prieka aiziet un apsēsties studijā, kad O’Melejs gleznoja, un klausīties, kā viņš tērzē par savas mākslas tehniku. O’Mclcjs arvien teica, ka gleznošot mana drauga portretu, kas patīkami kairināja drauga tukšo godkāri. O’Mclcjs viņu nebūt neturēja par vientiesi un mēdza teikt, ka būšot izdevīgi izstādīt tāda vīra portretu, kas vismaz izskatoties kā džentlmenis.“

„Starp citu, kad tas viss notika?“ jautāja Ašendens.

„Nu, pirms trīsdesmit gadiem… Viņi mēdza runāt par nākotni, un, kad O’Melcjs sacīja, ka drauga ģīmetne, kuru viņš nodomājis gleznot, ļoti labi izskatītos Nacionālajā portretu galerijā, draugs neko daudz nešaubījās un pazemīgi ieteicās, ka varbūt atradīšot turp ceļu. Kādu vakaru mans draugs — varbūt sauksim viņu par Braunu — sēdēja studijā, un O’Mclejs, nemitīgi runādams par novakara stundu gaismas priekšrocībām, centās pabeigt izstādīšanai salonā savas mīļākās portretu, kurš tagad atrodas Tēta galerijā. O’Mclcjs jautāja, vai Brauns nevēlētos ierasties pie viņiem pusdienot. O’Mclcjs gaidot savas mīļākās Ivonnas draudzeni un priecātos, ja Brauns atnāktu kā ceturtais. Šī Ivonnas draudzene bija akrobāte, un O’Mclcjs mēģināja viņu pierunāt, lai tā pozē kaila. Ivonna apgalvoja, ka draudzenei esot lielisks augums. Draudzene pazina O’Mclcja darbus un bija ar mieru pozēt, pie pusdienu galda vajadzēja jautājumu galīgi nokārtot. Patlaban viņa nestrādāja, bet jau tuvākajā nākotnē bija gaidāma tās uzstāšanās kādā Monparnasa iestādē, un viņai nebija iebildumu, brīvajās dienās pozējot, izdarīt pakalpojumu draugam un nopelnīt mazumiņu naudas. Šis ielūgums Braunam šķita ļoti amizants, jo viņš nekad vēl nebija sastapies ar akrobāti, un viņš ielūgumu pieņēma. Ivonna apgalvoja, ka draudzene būšot Brauna gaumē, un, ja tā izrādītos, varot galvot, ka Braunam nenākšoties pārāk grūti viņu iekarot. Ņemot vērā Brauna lielisko uzvedību un labās angļu drānas uzvalku, draudzene uzskatīšot Braunu par angļu lordu. Mans draugs smējās. Viņš to nebūt neņēma nopietni. On nesait jamais, viņš sacīja. ivonna uzmeta tam pārmetošu skatienu. Viņš vēl palika sēžam. Bija ap Lieldienām, un laiks pieturējās auksts, bet studijā bija omulīgi silti, un, lai gan tā nebija liela un tajā valdīja vislielākā nekārtība, palodzi klāja bieza putekļu kārta, tomēr telpa šķita patīkama un omulīga. Brauns apdzīvoja mazu dzīvoklīti Overtona ielā Londonā, ar ļoti labām gravīrām pie sienām un seniem Ķīnas porcelāna priekšmetiem. Brauns apsvēra, kādēļ gan viņa ar labu gaumi iekārtotā viesistaba nav tik mājīgi omulīga, ne arī romantiska, kāda viņam šķita šī nekārtīgā studija. Pēkšņi zvanīja pie ārdurvīm, un Ivonna ieveda studijā savu draudzeni. Izrādījās, viņu sauca Alise, un tā sniedza Braunam roku reizē ar apsveicināšanās standartfrāzi un tabakas bodītes pārdevējai raksturīgu klīrīgu laipnību. Viņa bija tērpusies garā mākslīgā nerca kažokā, iu* 147 milzīgu sarkanu cepuri galvā. Tā izskatījās neticami vulgāra, pat nešķita daiļa; plata, gluda seja, plata mute un uzrauts deguns. Mati bija kupli, zeltaini, acīmredzot krāsoti, un lielas zilas acis.“

Nu vairs Ašendens nešaubījās, ka Vizerspūns stāsta paša piedzīvojumus, jo vai gan citādi viņš pčc trīsdesmit gadiem varētu atcerēties, kā jaunā sieviete bija ģērbusies. Ne mazumu jautrības Ašendenam sagādāja sūtņa vientiesība, kurš iedomājās, ka ar tik vāju atrunu iespējams slēpt patiesību. Ašendens varēja vienīgi minēt, kā stāsts beigsies, un viņu kairināja doma, ka šim aukstajam, dižciltīgajam un izsmalcinātajam cilvēkam varētu būt gadījies kaut kas piedzīvojumam līdzīgs.

„Viņa tūdaļ sāka tērzēt ar Ivonnu, u.i mans draugs pamanīja, ka tai ir kāda īpašība, kas dīvainā kārtā šķita ļoti pievilcīga: dobja, piesmakusi balss, it kā viņa tikko sāktu atveseļoties no saaukstēšanās. Viņš nezināja, kādēļ bija sevišķi patīkami tajā klausīties, un jautāja O’Mclcjam, vai tā viņas parastā balss. O’Mclejs atbildēja, — kamēr vien viņš to pazīstot, viņa runājot šādā balsī. O’Melcjs to dēvēja par viskija balsi. O’Mclejs pateica arī Alisei, ko Brauns par viņas balsi sacījis, un, uzsmaidījusi Braunam ar savu plato muti, viņa paskaidroja, ka tas neesot vis izskaidrojams ar dzeršanu, bet gan ar biežo stāvēšanu uz galvas. Tā esot viena no viņas amata sliktajām pusēm. Tad visi četri devās uz nejauku mazu restorānu Sv. Mišcla bulvāri, kur mans draugs parasti ēda pusdienas par diviem frankiem piecdesmit, vīnu ieskaitot. Pusdienas viņam šķita lieliskākas nekā jebkad ieturētās greznākajos Savojas vai Klaridža restorānos. Alise prata žirgti un patīkami tērzēt, un, viņai dziļajā kakla balsi runājot par dienas notikumiem, Brauns klausījās ar patiku, pat ar pārsteigumu. Viņa bagātīgi lietoja īpatnējus vienkāršās tautas izteicienus, kaut gan viņš nesaprata ne pusi no tiem. Viņas krāšņā vulgaritāte to ārkārtīgi valdzināja. Viņā it kā atstarojās sakarsētais asfalts, lēto tavernu cinkotās letes un Parīzes nabadzīgo kvartālu cilvēkiem pārpilnie skvēri. Viņas dzīvajās un atbilstošajās metaforās izpaudās enerģija, kas gluži kā šampanietis kāpa tā mazasinigajā galvā. Viņa bija vienkāršs ielas bērns, jā, tāda viņa bija, bet tās dzīvības spēks sildīja cilvēku kā uguns. Brauns noprata, — Ivonna viņai teikusi, ka Brauns ir brīvs anglis, kuram daudz naudas; viņš redzēja Alises piekrītošo skatienu un izlikās neko nemanām, kaut gan uztvēra frāzi „viņam nav nekādas vainas“. Tas viņam šķita mazliet amizanti: viņš pats ari apzinājās, ka viņam nav nekādas vainas. Alise nepievērsa tam sevišķi lielu uzmanību. Taisnību sakot, viņi runāja par lietām, kas Braunam nebija pazīstamas, un vienīgais, ko viņš spēja, bija rādīt inteliģentu ieinteresētību, tomēr šad un tad viņa uzmeta Braunam ilgu skatienu, ātri pārlaizdama mēli lūpām, ko Brauns saprata kā skūpsta

148 piedāvājumu. Viņš domās paraustīja plecus. Viņa gan izskatījās veselīga un jauna, tās dzīvības spēks šķita ļoti patīkams, tomēr, izņemot aizsmakušo balsi, viņā nebija nekā sevišķi pievilcīga. Bet bija patīkami iedomāties, ka viņam Parīzē gadījies mazs piedzīvojums: tas taču nozīmēja dzīvību, un apzināties, ka viņa ir mūzikhola artiste, šķita mazliet dīvaini. Pusmūžā, bez šaubām, būs patīkami atcerēties, ka viņš baudījis kādas akrobātes labvēlību. Kurš gan — Larošfuko vai Oskars Vailds — teicis, ka jaunībā jāizdara kļūdas, lai vecumā būtu ko nožēlot. Beiguši pusdienot (viņi līdz vēlai stundai nosēdēja pie kafijas un brendija), tic iznāca uz ielas, un Ivonna ieteica Braunam pavadīt Alisi uz mājām. Brauns atbildēja, ka labprāt to darītu. Alise ieminējās, ka viņa dzīvojot netālu, un viņi gāja kājām. Alise stāstīja, ka viņai esot mazs dzīvoklītis; protams, lielākoties tā ceļojot, bet viņai patīkot turēt pašai savu mājokliti — „sieviete, ziniet, vēlas būt pati starp savām mēbelēm, jo bez tām viņu nemaz, neievēro“ —, un tad viņi jau atradās pie noplukušas mājas neglītā ielā. Viņa piezvanīja šveicaram, lai tas atver durvis. Tā neuzstāja, lai pavada viņu dzīvoklī, bet viņš nezināja, vai viņai tas šķiet pats par sevi saprotams. Viņu pārņēma kautrība. Viņš piepūlēja smadzenes, bet nevarēja atrast neviena piemērota vārda. Iestājās klusums. Tas šķita pavisam absurdi. Durvis klusām atvērās, viņa nogaidoši paraudzījās Braunā un izskatījās samulsusi; Braunu pārņēma nedrošības vilnis. Nu viņa sniedza roku, pateicās par pavadīšanu. Sirds strauji pukstēja. Ja būtu aicināts ienākt dzīvoklī, viņš to būtu darījis. Viņš vēlējās mājienu, ka tas viņai paliktu. Viņš spieda tās roku, novēlēja labunakti, pacēla platmali un gāja projām. Un jutās kā īsts auša. Gulēt viņš nevarēja; grozījās no vieniem sāniem uz otriem, domādams, par kādu muļķi Alise to droši vien tur. Un viņš tik tikko spēja sagaidīt dienu, kas dos iespēju izdzēst slikto iespaidu, kādu, iespējams, uz Alisi atstājis. Viņa lepnums bija aizskarts. Negribēdams zaudēt laiku, viņš ap pulksten vienpadsmitiem devās uz Alises māju, lai aicinātu to uz lenču, bet izrādījās, ka viņa izgājusi; viņš aizsūtīja tai puķes un vēlāk apmeklēja vēlreiz. Viņa gan bijusi atgriezusies mājās, bet atkal izgājusi. Viņš devās pie O’Meleja, cerēdams to tur sastapt, un O’Mclcjs jokodamies jautāja, kā gan viņam veicies. I-ai saglābtu pašcieņu, Brauns teica, ka nācis pie atziņas, ka Alise par viņu daudz neinteresējas, un tādēļ, kā tas pienākas īstam džentlmenim, aizgājis. Tomēr nepatīkamā kārtā Brauns izjuta, ka O’Melcjs izprot notikušo. Brauns aizsūtīja viņai pa pastu kartiņu, aicinādams nākamā dienā pusdienās. Viņa neatbildēja. To viņš nevarēja saprast. Desmit reizes viņš apjautājās šveicaram, vai nav pienākusi kada vēstule, un beidzot, gandrīz izmisis, tieši pirms pusdienām devās uz. Alises mājām. Šveicars teica, ka Alise mājās, un Brauns devās pa kāpnēm augšā. Viņš jutās nervozs, gandrīz sašutis, ka viņa tik augstprātīgi izturējusies pret ielūgumu, tomēr pielika visas pūles, lai izskatītos vienaldzīgs. Viņš uzkāpa pa četrām tumšām un piesmakušām kāpnēm un piezvanīja. Brītiņu valdīja klusums, tad viņš izdzirda iekšā troksni un piezvanīja vēlreiz. Pēkšņi viņa atvēra. Radās pilnīgs iespaids, ka tā Braunu nepazīst. Viņš jutās pārsteigts, jo tas bija trieciens viņa pašlepnumam, tomēr centās laipni smaidīt.

„Atnācu noskaidrot, vai nāksit ar mani šovakar pusdienot. Es jums sūtīju kartiņu pa pastu.“

Nu viņa Braunu pazina, tomēr stāvēja durvīs un neaicināja iekšā.

„Ak nē, šovakar nevarēšu ar jums pusdienot. Man šausmīga migrēna, iešu gulēt. Uz jūsu pasta kartiņu nevarēju atbildēt, jo biju to kaut kur nolikusi un aizmirsusi jūsu vārdu. Pateicos par puķēm. Ļoti jauki, ka man tās atsūtījāt.“

„Bet varbūt jūs vēlētos ar mani pusdienot rītvakar?“

„Labprāt, bet rītvakar jau esmu aizņemta. Zel.“

Vairāk nekas nebija sakāms. Viņš neatrada iespēju vērsties pie tās ar vēl kādu uzaicinājumu, novēlēja labvakaru un aizgāja. Palika iespaids, ka Alise gan netura ļaunu prātu, bet ir to pilnīgi aizmirsusi. Tas bija pazemojoši. Viņš devās atpakaļ uz Londonu, viņu vairs nesastapis, un dīvainā kārtā jutās neapmierināts. Viņš nebūt nebija Alisē iemīlējies. Viņš pat bija mazliet sašutis par tās izturēšanos, tomēr nekādi nevarēja viņu pilnīgi aizmirst. Viņš bija pietiekoši godīgs, lai sev atālos, ka ciešanas sagādā vienīgi aizskartais lepnums.

Pusdienojot mazajā restorānā Sv. Mišcla bulvārī, Alise bija ieteikusies, ka trupa pavasarī došoties uz Londonu, un kādā vēstulē O’Mclejam viņš starp citu ieminējās, ka, ja viņa jaunā draudzene Alise ierastos Londonā, lai O’Melcjs paziņojot, viņš uzmeklēšot Alisi. Viņš gribot no tās vaļsirdīgajām lūpām dzirdēt, ko tā pati domājot par O’Meleja gleznoto viņas aklu. Kad jau pēc īsa laiciņa gleznotājs ziņoja, ka nedēļu vēlāk Alise uzstāšoties Metropolitēnā pie Edžveras ceļa, viņš pēkšņi juta asinis saplūstam galvā. Viņš aizgāja noskatīties tās izrādi. Ja viņš nebūtu atjautīgs diezgan aiziet jau laikus, dienā, un apskatīt programmu, būtu nokavējis Alises uzstāšanos, jo viņas numurs programmā bija pats pirmais. Uzstājās divi vīrieši, viens resns, otrs pavisam kalsnējs, lielām melnām ūsām, un Alise. Visi bija ģērbušies slikti piegulošās rožainās triko biksēs un zaļās satina jakās. Vīrieši izpildīja dažādus vingrojumus uz divām trapecēm, kamēr Alise maziem solīšiem lipināja pa skatuvi, pasniegdama viņiem kabatas lakatiņu roku noslaucīšanai, un reizēm apmela pa kūlenim. Kad resnais vīrs paņēma uz pleciem lievo, viņa uzrāpās un nostājās otrajam uz pleciem un meta skatītājiem gaisa skūpstus. Viņi izpildīja ari trikus uz divriteņiem. Izveicīgu akrobātu priekšnesumos bieži vien var saskatīt grāciju, pat skaistumu, bet šie numuri bija tik negatavi, tik vulgāri, ka mans draugs jutās samulsis. Ir apkaunojoši skatīties, ka pieauguši cilvēki publiskā vietā izrāda sevi par muļķiem. Nabaga Alise ar sastingušu, mākslotu smaidu uz lūpām rožainajās biksēs un zaļajā satina jakā izskatījās tik groteska, ka Brauns brīnījās, kā gan varējis kaut brītiņu izjust sašutumu par to, ka Alise viņu nepazina. Iecietīgi plecus paraustījis, viņš pēc Alises uzstāšanās devās uz skatuves durvīm un iedeva durvju sargam šiliņu, lai tas nodotu Alisei viņa kartiņu. Viņa iznāca jau pēc dažām minūtēm, un varēja likties, ka ir sajūsmināta, ieraugot Braunu.

„Cik patīkami redzēt šajā drūmajā pilsētā kādu pazīstamu seju,“ viņa sacīja. ,,A, nu jūs man varētu piedāvāt pusdienas, kurās jūs mani ielūdzāt Parīzē. Es mirstu aiz izsalkuma. Pirms uzstāšanās nekad neēdu. Iedomājieties, cik sliktu vietu viņi mums ierādījuši programmā! Tas jau ir apvainojums. Bet rīt mēs runāsim ar aģentu. Ja viņi iedomājas, ka var tā pret mums izturēties, tad maldās. A — nē, nē un nē! Un kādi skatītāji! Nekādas sajūsmas, nekādu aplausu, nekā.“

Mans draugs jutās pārsteigts. Vai tiešām viņa varēja ņemt savu uzstāšanos nopietni? Viņš tikko valdīja skaļus smieklus. Bet viņa vēl arvien runāja savā kakla balsī, kas atstāja uz to tik dīvainu iespaidu. Viņa bija ģērbusies sarkanā tērpā, ar to pašu sarkano cepuri galvā, kuru viņš redzēja, pirmo reizi tiekoties. Viņa izskatījās tik nevīžīga, ka tas neuzdrīkstējās to uzaicināt tādā vietā, kur Braunu varētu ieraudzīt paziņas, tādēļ aicināja viņu uz Soho. Toreiz vēl bija arī ormaņi, un man šķiet, ka ormaņa rati mīlas pārīšiem piemērotāki nekā mūsdienu taksometri. Mans draugs aplika roku ap Alises vidukli un noskūpstīja viņu. Alise palika vienaldzīga, bet arī Braunu šis skūpsts mežonīgi nesatrauca. Ieturot vēlās pusdienas, Brauns uzvedās ļoti galanti, un ari Alise bija laipna, bet, kad tie piecēlās no pusdienu galda un viņš aicināja Alisi apciemot to savā dzīvoklī Ovcrtona ielā, Alise atbildēja, ka ieradusies šeit no Parīzes kopā ar kādu draugu un ar to viņai jāsastopotics pulksten vienpadsmitos; viņa tikai tādēļ varējusi pusdienot kopā ar Braunu, ka draugam kārtojamas veikala darīšanas. Brauns bija saniknots, tomēr to neizrādīja; ejot pa ielu, viņi apstājās pie kāda ķīlu nama loga apskatīt izliktās rotaslietas. Alise sajūsminājās par kādu rokassprādzi ar safīriem un briljantiem, kura Braunam šķita neizsakāmi vulgāra, tomēr viņš jautāja, vai viņa vēlētos to iegūt.

„Bet tur taču rakstīts, ka tā maksā piecpadsmit mārciņas sterliņu!“ viņa iesaucās.

Brauns iegāja veikalā un nopirka viņai sprādzi. Viņa bija sajūsmināta. Atvadījās no Brauna pie paša Pikadilī laukuma.

„Nu, paklausieties, won petit,“ viņa sacīja, „es nevaru ar jums sastapties Londonā drauga dēļ, kurš ir greizsirdīgs kā vilks; tādēļ man šķiet, ir prātīgāk, ja tagad atvadāmies. Bet nākamnedēļ es uzstāšos Buloņā, un jūs varbūt varētu aizbraukt turp. Tur būšu viena pati. Manam draugam jāatgriežas Holandē, kur viņš dzīvo.“

„Labi,“ atbildēja Brauns, „es ieradīšos.“

Izmantodams divas atvaļinājuma dienas, viņš devās uz Buloņu ar vienīgo nodomu izārstēt savu ievainoto lepnumu. Bija dīvaini, ka tas viņam šķita svarīgi. Es gribētu jums apgalvot, ka tas ir neizprotami. Viņš nevarēja izturēt domu, ka Alise noraugās uz viņu kā uz aušu, un viņam šķita, ja būs izdzēsis šādu iespaidu, tad nekad vairs neinteresēsies par to. Viņš atcerējās arī O’Mclcju un Ivonnu. Droši vien Alise būs tiem visu izstāstījusi, un Braunu sevišķi kaitināja doma, ka ļaudis, kurus viņš savā sirdī nicināja, varētu aiz. muguras par viņu smieties. Kā jums šķiet, vai viņš ļoti nosodāms?“ „Žēlīgās debesis, nē,“ atsaucās Ašendens. „Visi prātīgi cilvēki zina, ka tukša godkārība ir vispostošākā, visizplatītākā un visneticamākā kaislība, kas apmāj cilvēka dvēseli, un tikai šī pati tukšā godkārība neļauj viņam atzīt tās varu. Tā ir vēl spēcīgāka nekā mīla. Gadiem uz priekšu ejot, jūs laimīgā kārtā varat uzsist knipi mīlas varmācībai un kalpībai, bet vecums jūs nespēj atbrīvot no tukšās godkārības verdzības. Laiks spēj dzesēt mīlas sāpes, bet tikai nāve izdzēš ievainotas godkārības smeldzi. Mīla ir vienkārša un nemeklē runas, bet tukša godkārība maldina jūs, simtējādi maskēdamās. Tā ir ikviena tikuma sastāvdaļa; tā dzen asnus drošsirdībai un ir tās spēks; tā dod pastāvību mīlētājam un izturību stoiķim; ta pielej eļļu ugunij mākslinieka ilgās pēc slavas un kompensē godīgā cilvēka skaidrību; tā pat ciniski iezogas svēto pazemībā. Cilvēks nevar no tās izbēgt, un, ja viņš mēģinātu aizsargāties, tā prastu ari to izlietot cilvēka valdzināšanai. Cilvēkam trūkst aizsardzības līdzekļu pret tās piepešo uzbrukumu, jo viņš nezina, kurā vājajā vietā tā uzbruks. Vaļsirdība nevar paglābt no tās lamatām, ne arī humors no tās zobgalības.“

Ašendens apklusa, ne jau tādēļ, ka būtu visu pateicis, bet gan tādēļ, ka bija bez elpas. Viņš vēroja arī, ka sūtnis, vairāk vēlēdamies runāt nekā klausīties, noklausījās viņā ar piespiestu laipnību. Bet Ašendens runāja ne tik daudz namatēva garastāvokļa pacilāšanai, kā paša uzjautrinājumam.

„Visbeidzot tukšā godkārība dod cilvēkam iespēju panest savu riebīgo likteni.“

Kādu minūti sers Herberts sēdēja klusēdams. Viņš nekustīgi raudzījās savā priekšā, it kā viņa domas sāpīgi kavētos pie tālu atmiņu apvāršņa.

„Atgriezies no Buloņas, mans draugs saprata, ka bezprātīgi iemīlējies Alisē, un bija norunājis sastapties ar viņu pēc četrpadsmit dienām, kad tā uzstāsies Dinkcrkā. Starplaikā viņš nespēja domāt nc par ko cilu un nakti pirms došanās ceļā pavadīja bez miega, tik iznīcinoša kaisle bija viņu pārņēmusi. Tad viņš kādu vakaru devās uz Parīzi, lai sastaptos ar to, un reiz, kad tai vienu nedēļu nebija angažementa, Brauns pierunāja viņu atbraukt uz Londonu. Viņš zināja, ka Alise to nemīl. Viņš bija tikai viens vīrietis starp simts citiem. To viņa nemaz neslēpa. Viņš cieta greizsirdības mokas, tomēr zināja, ka, tās izrādot, modinās tikai izsmieklu vai arī dusmas. Alise nejuta pret viņu pat nc kaprīzu aizraušanos. Viņš Alisei patika tādēļ, ka bija džentlmenis un labi ģērbās. Tā arī labprāt bija ar mieru būt viņa mīļākā, kamēr viņa prasības nekļuva garlaicīgas. Bet tas arī bija viss. Viņa līdzekļi nebija pietiekami plaši, lai varētu vērsties pie viņas ar kādiem nopietniem piedāvājumiem, bet, ja arī līdzekļu netrūktu, viņa, mīlēdama savu brīvību, būtu devusi noraidošu atbildi.“

„Bet kas notika ar holandieti?“ jautāja Ašendens.

„Holandietis? Skaidra izdoma. Viņa šo holandieti izdomāja tikai tādēļ, ka toreiz nevēlējās ielaisties ar Braunu. Vai gan vieni meli vairāk vai mazāk krita svarā? Nedomājiet, ka viņš necīnījās pret savu kaislību. Viņš zināja, ka tas ir bezprāts; pastāvīgi sakari to neizbēgami novestu postā. Viņam nebija nekādu ilūziju attiecībā uz Alisi: viņa bija neinteliģenta, rupja un vulgāra. Tā nespēja runāt ne par vienu jautājumu, kas interesēja Braunu, un arī nemēģināja to darīt; turpretī viņai šķita pats par sevi saprotams, ka Braunam jāinteresējas par viņas lietām, un viņa atstāstīja nebeidzamus strīdus ar saviem izrādes kolēģiem, sarunas ar pārvaldniekiem un ķildas ar viesnīcniekiem. Klausoties viņas stāstos, Brauns garlaikojās līdz nāvei, bet viņas balss rīkles skaņa lika tā sirdij pukstēt tik strauji, ka dažkārt šķita, viņš noslāps.“

Ašendens sēdēja neērtā krēslā. Tas bija Šcratona krēsls, kas gan izskatījās ļoti glīts, bet bija ciets un pārāk taisns, un viņš vēlējās, kaut serā Herbertā pamostos vēlēšanās atgriezties otrā istabā, kur atradās ērts dīvāns. Nu jau bija pilnīgi skaidrs, ka sers Herberts stāsta pats par sevi, un Ašendenam šķila mazliet ncdclikāli, ka tas savu dvēseli izģērbj tik kailu. Viņam nepatika, ka tam uzspiež šādu vaļsirdību, jo sers Herberts Vizerspūns viņam nenozīmēja neko. Nespodrajā sveču gaismā Ašendens redzēja, ka sūtnis ir bāls kā līķis, saltā un nosvērtā vīra skatiens liesmoja tik mežonīgi, ka atstāja dīvaini mulsinošu iespaidu. Sers Herberts ielēja sev glāzi ūdens; viņa rīkle bija tik sausa, ka viņš gandrīz nevarēja parunāt, tomēr turpināja bez žēlastības.

„Beidzot mans draugs saņēmās. Viņa mīlas intrigas zemiskums iedvesa viņā pašā riebumu; še nebija skaistuma, tikai kauns, un tā nevarēja vest ne pie kāda mērķa. Viņa kaisle bija tikpat vulgāra kā sieviete, pret kuru viņš to juta. Alisei nācās doties uz sešiem mēnešiem uz Ziemcļāfriku kopā ar savu trupu, un vismaz lajā laikā viņam nebūtu iespējams to redzēt. Viņš saprata, ka jādara šīm attiecībām gals. Ar rūgtumu viņš atskārta, ka Alisei tas nenozīmēs neko. Jau trīs nedēļās tā viņu aizmirsīs.

Tuklāt bija vēl kaut kas. Viņš bija tuvāk iepazinies ar kādu laulātu pāri, kura sabiedriskie un politiskie sakari bija ļoti nozīmīgi. Viņiem bija vienīgā meita, kura nezin kādēļ iemīlējās Braunā. Viņa bija tiešs pretstats Alisei — īsti angliska skaistule, zilām acīm, baltsārtiem vaigiem, liela auguma gaišmate; varēja domāt, ka tā izkāpusi no kāda zīmējuma žurnālā Punch. viņa bija gudra, daudz lasījusi, un, tā kā pastāvīgi atradās politiķu aprindās, prata saprātīgi tērzēt par lielām, kuras Braunu interesēja. Braunam netrūka iemesla uzskatīt, ka, ja viņš to bildinātu, tā bildinājumu pieņemtu. Es jau teicu, ka Brauns bija godkārīgs. Viņš zināja, ka tam netrūksi izcilu spēju, un viņš gribēja rast izdevību šīs spējas pielietot. Viņa bija rados ar augstāko aprindu ģimenēm Anglijā, un Braunam vajadzētu būt muļķim vai aušam, lai nesaprastu, ka šādas laulības noteikti atvieglos viņa gaitas. Izdevība šķita lieliska. Un kādu atvieglojumu sagādāja doma, ka viņš varētu galīgi pamest aiz sevis šo nejauko mazo epizodi, un kāda laime būtu, ja šādas laulības nāktu jautrās vienaldzības un pats par sevi saprotamās labsirdības mūra vietā, pret kuru viņa kaislība uz Alisi bija velti dauzījusi galvu. Laime bija izjust, ka kādam cilvēkam viņš tiešām ko nozīmē! Kā gan lai nejustos glaimots un aizkustināts, ja, istabā ienākot, viņš redzēja, ka tās sejā atplaukst gaišs prieks? Viņš gan nemīlēja šo jaunavu, tomēr atzina to par daiļu un vēlējās aizmirst Alisi un vulgāro dzīvi, kurā tā bija viņu ievedusi. Beidzot viņš apņēmās. Viņš bildināja jaunavu, un tā bildinājumu pieņēma. Viņas ģimene bija sajūsmināta. Laulībām vajadzēja nolikt rudenī, jo līgavas tēvam kādā politiskā uzdevumā nācās doties uz Dienvidameriku, un sievu un meitu viņš ņēma līdzi. Viņi aizceļoja uz visu vasaru. Manu draugu Braunu no ministrijas pārcēla diplomātiskajā dienestā, un viņam apsolīja kādu posteni Lisabonā. Tūdaļ vajadzēja doties turp.

Viņš pavadīja savu saderināto. Taču kādu sarežģījumu dēļ darbiniekam, kura vietā Braunam nāktos stāties, vajadzēja palikt Lisabonā vēl trīs mēnešus, tādēļ Brauns šo laiku palika dīkā. Viņš patlaban apsvēra, ko darīt, kad pienāca vēstule no Alises. Viņa rakstīja, ka atgriežas Francijā, kur jau nolīgta turneja; tā uzskaitīja veselu virkni vietu, kurp viņai jābrauc, un savā parastajā laipnībā izteicās, ka abiem netrūktu omulības, ja Braunam izdotos atbraukt uz pāris dienām. Viņam nāca prātā aplama, noziedzīga doma. Ja 154

Alise būtu dedzīgi vēlējusies ierasties pie viņa, viņš spētu pretoties, bet tās paviršā vienaldzība, kas uzskatīja Brauna ierašanos kā pašu par sevi saprotamu, Braunu pieveica. Pēkšņi pamodās ilgas pēc Alises. Viņam bija vienalga, ka tā ir rupja un vulgāra — viņa bija, tā sakot, iesēdusies viņam kaulos, un šī šķita pēdējā izdevība. Jau tuvākajā nākotnē viņš apprecēsies. Tagad vai nekad. Viņš devās uz Marseļu un sagaidīja Alisi izkāpjam no kuģa, ar kuru tā atgriezās no Tunisas. Redzot, ka Alise priecājas, viņu ieraugot, tā sirds strauji iepukstējās. Nu viņš apzinājās, ka mīl to bezprātīgi. Viņš pateica Alisei, ka pēc trīs mēnešiem apprecēsies, un jautāja, vai nevarētu savu pēdējo brīvo laiku pavadīt kopā. Alise liedzās atteikties no turnejas. Kā gan viņa lai atstātu savus kolēģus bezizejas stāvoklī? Viņš piedāvājās samaksāt tiem atlīdzību, bet Alise par to negribēja nc dzirdēt; viņi taču nevarot vienā acumirklī sameklēt aizvietotāju, tāpat arī nekādi nevarot atteikties no labā angažementa, kas nākotnē drošinātu pārējos. Viņi esot godīgi ļaudis, kas turot vārdu un neaizmirstot savu pienākumu pret menedžeriem un publiku. Brauns dusmojās; viņam šķita nejēdzīgi, ka tā laimi var upurēt kādai nieka turnejai. Bet pēc šiem trim mēnešiem? Kas gan tad notikšot ar Alisi? O, nē, viņš vēloties kaut ko neprātīgu. Brauns teica, ka dievinot viņu. Līdz šim viņš neesot zinājis, cik bezprātīgi to mīlot. Nu, ja tā, atsaucās Alise, kādēļ tad viņš nebraucot turnejā līdzi?

Alise priecātos par viņa sabiedrību; abi kopā pavadītu jaukas dienas, un pēc trīs mēnešiem viņš varētu iet un precēt savu mantinieci, un neviens nekā nebūtu zaudējis. Brauns brītiņu vilcinājās, bet tagad, kad viņš Alisi atkal bija ieraudzījis, viņam šķita neizturama doma, ka tā drīzā laikā atkal jāatstāj. Viņš piekrita. Tad Alise sacīja:

„Bet paklausies, mans mazais, neesi auša, zini. Menedžeriem nebūt nepatiks, ja būšu pārāk klīrīga, man jādomā par nākotni, un viņi nelabprāt mani turpmāk angažēs, ja negribēšu izpatikt viņu uzņēmuma vecajiem viesiem. Tas jau nebūs pārāk bieži, bet tev jāsaprot, ka nav jāccļ tracis, ja šad un tad satikšos ar kādu, kam esmu iepatikusies. Tam nebūs nekādas nozīmes, tas būs tikai veikala darījums, bet tu būsi mans sirdsdraugs.“

Viņa sirdi sažņaudza dīvainas, mokošas sāpes, viņš tā nobāla, ka Alisei šķita, tas paģībs. Alise ziņkārīgi raudzījās viņā.

„Tādi mani noteikumi,“ viņa sacīja. „Tu vari tos pieņemt vai noraidīt.“ Viņš tos pieņēma.“

Sers Herberts Vizcrspūns paliecās krēslā uz priekšu un izskatījās tik bāls, ka Ašendenam šķita, arī viņš paģībs. Ada uz vaigu kauliem bija tā izspīlēta, ka seja atgādināja miroņa vaigu, bet vēnas uz pieres izspiedās kā auklas. Viņš bija pilnīgi zaudējis spēju klusēt. Atkal Ašendenā pamodās vēlēšanās, kaut jel viņš apklustu; Ašendens kļuva kautrs un nervozs, redzot cilvēka atkailināto dvēseli; nevienam nav tiesību rādīt sevi citiem šādā stāvoklī. Ašendens tik tikko jaudāja atturēties neiesaucies:

„Klusējiet, klusējiet. Nestāstiet vairs nekā. Jūs vēlāk pats kaunēsities.“ Bet stāstītājs bija zaudējis katru kauna sajūtu.

„Trīs mēnešus viņi ceļoja kopā no vienas garlaicīgas provinces pilsētas uz otru, dalīdamies piesmakušo viesnīcu netīrajās šaurajās guļamistabās. Alise neļāva apmesties labās viesnīcās, sacīdama, ka tai neesot piemērotu tērpu un ka viņa jūtoties omulīgāk tādās viesnīcās, pie kādām pieradusi; viņa arī nevēloties, ka darbabiedri varētu sacīt, ka viņa tos atstumjot. Bezgala ilgas stundas Brauns nosēdēja nabadzīgās kafejnīcās. Trupas dalībnieki izturējās pret viņu kā pret brāli, uzrunādami priekšvārdā, rupji pazobodamies un draudzīgi uzsizdami pa muguru. Viņiem strādājot, Brauns izpildīja dažādus uzdevumus. Viņš redzēja menedžeru acīs labsirdīgu nicināšanu un bija spiests samierināties ar skatuves strādnieku familiaritāti. No pilsētas uz pilsētu viņi braukāja trešajā klasē, un Brauns palīdzēja pārnest bagāžu. Lai gan lasīšana bija Brauna kaislība, viņš neatvēra nevienu grāmatu, jo Alisi lasīšana garlaikoja, un viņa domāja, ka ikviens, kas lasa, tikai izliekas. Ik vakarus Brauns devās uz mūzikholu un noraudzījās, kā Alise darbojas groteskajā un lētajā izrādē. Viņš bija spiests piekrist Alises patētiskajai iedomai, ka izrādei esot kāda mākslinieciska vērtība. Braunam vajadzēja apsveikt viņu, ja viss gāja labi, un izteikt līdzjūtību, ja kāds veikls triks nebija izdevies. Kad Alises uzstāšanās bija galā, Brauns devās uz kafejnīcu un gaidīja, kamēr tā pārģērbās, bet dažkārt viņa ieradās lielā steigā un sacīja:

„Šovakar negaidi mani, mon duni , esmu aizņemta.“

Tad viņš pārcieta greizsirdības mokas. Viņš cieta tik ļoti. Nekad nebija iedomājies, ka cilvēks var tā cicst. Viesnīcā tā mēdza atgriezties trijos vai četros no rīta un brīnījās, kādēļ viņš vēl neguļ. Gulēt! Kā gan viņš lai gulētu, ja tādas ciešanas grauza sirdi? Lai gan tas bija solījies netraucēt viņu, tomēr neturēja savu solījumu. Viņš sacēla šausmīgus tračus. Dažkārt viņš Alisi piekāva. Tādās reizēs Alise zaudēja pacietību un teica, ka viņš tai apnicis, viņa sakravāšot savas lietas un aiziešot; tad viņš zemojās tās priekšā, solīja it visu, jebkādu padevību, dievojās, ka pacietīšot ikvienu pazemojumu, ja vien Alise viņu neatstāšot. Tas bija šausmīgi un pazemojoši. Viņš bija nožēlojams. Nožēlojams? Nē, viņš jutās laimīgāks nekā jebkad visā savā mūžā. Viņš, tā sakot, dzēra padibenes, bet darīja to ar sajūsmu. Līdzšinējā dzīve šķita apnicīga, un tagadējo viņš atzina par brīnišķīgu un romantisku. Tā bija dzīves īstenība. Šai rupjajai, nejaukajai sievietei ar viskija nodzerto balsi bija tik lielisks dzīvības spēks un tāds dzīvesprieks, ka viņam šķita, — tā spēj arī viņa dzīves — prieku pacelt augstākā līmenī. Braunam likās, viņas dzīves spēks deg tīrā, dārgakmenim līdzīgā spožumā.“

Tāda dzīve turpinājās tikai trīs mēnešus. Ak, cik īss šis laiks šķita, cik ātri aizsteidzās nedēļas! Dažkārt viņu mocīja baigi sapņi, kuros tas vēlējās pamest visu un piebiedroties akrobātiem. Viņi bija Braunu iemīļojuši un sacīja, ka nemaz nenāktos grūti sagatavoties par trupas dalībnieku. To viņi sacīja vairāk jokodamies nekā nopietni, taču šie vārdi mazliet glaimoja. Tic tomēr bija tikai sapņi, un Brauns labi zināja, ka nekas nevar iznākt. Viņš nekad nepieļāva domu, ka pēc trīs mēnešiem varētu neatgriezties savā īstajā dzīvē un neuzņemties īstās saistības. Savā prātā, aukstajā loģiskajā prātā, viņš labi zināja, ka absurds būtu upurēt visu tādas sievietes dēļ kā Alise; viņš bija godkārīgs, alka varas; turklāt viņš nespēja lauzt sirdi nabaga bērnam, kas to mīlēja un uzticējās. Viņa rakstīja Braunam reizi nedēļā. Viņa ļoti vēlējās atgriezties, un laiks tai šķita bezgala gausi velkamies uz priekšu, bet viņam — viņam netrūka slepenas vēlēšanās, lai notiktu kaut kas tāds, kas vēl aizkavētu tās atgriešanos. Kaut jel viņa ncibā būtu mazliet ilgāks laiks! Varbūt sešos mēnešos viņš būtu pārvarējis savu apstulbumu. Jau tagad viņš dažkārt ienīda Alisi.

Pienāca pēdējā diena. Izrādījās, viņiem savstarpēji maz kas sakāms. Abi bija noskumuši, tomēr viņš labi zināja, ka Alisei vienīgi žēl atmest patīkamu ierašu: jau divdesmit četru stundu laikā pēc drauga aizbraukšanas viņa būs tik jautra un dzīves spara pilna, it kā viņš nekad nebūtu krustojis tās dzīves teku, bet viņu nodarbināja viena doma — jau nākamajā dienā jādodas uz Parīzi sastapties ar savu saderināto un tās ģimeni. Pēdējo nakti viņi pavadīja, raudādami viens otra apkampienos. Ja Alise būtu lūgusi neatstāt, varbūt viņš arī paliktu, bet viņa to nedarīja, tas viņai nenāca ne prātā — viņa uzņēma tā aiziešanu kā jau izlemtu un neraudāja vis tādēļ, ka mīlētu viņu, bet gan tādēļ, ka viņš jutās nelaimīgs.

No rīta viņa gulēja tik veselīgā miegā, ka Brauns nespēja to modināt, lai pateiktu ardievas. Viņš izslīdēja pa durvīm pavisam klusu, ar ceļasomu rokā, un iesēdās Parīzes vilcienā.“

Ašendens novērsās, jo redzēja divas asaras sariešamics Vizerspūna acīs un noritam pār vaigiem. Viņš pat nemēģināja tās slēpt. Ašendens aizkūpināja vēl vienu cigāru.

„Parīzē sagaidītāji, Braunu ieraugot, pārsteigti iesaucās. Viņi sacīja, Brauns izskatoties kā parādība. Viņš stāstīja, ka esot slimojis un neko neziņojis, jo negribējis tos uztraukt. Sagaidītāji izturējās ļoti laipni. Mēnesi vēlāk viņš apprecējās. Viņš ļoti labi tika uz augšu. Viņam deva izdevību parādīt savas spējas, un viņš tās arī parādīja. Viņa pārziņā atradās tāda labi iekārtota un plaši pazīstama iestāde, kādu viņš bija vēlējies. Netrūka varas, pēc kuras viņš kāroja. Viņu apbēra ar pagodinājumiem. O, viņam dzīvē netrūka panākumu, kuru dē| simtiem cilvēku to apskauda. Tomēr viņam viss šķita tikai pelni esam. Viņš garlaikojās — garlaikojās līdz neprātam; viņu garlaikoja izcilā skaistā lēdija, kuru viņš bija apprecējis, garlaikoja ļaudis, ar kuriem dzīve spieda būt kopā. Viņš spēlēja komēdiju, un dažkārt viņam šķita nepanesami mūžīgi dzīvot ar masku; dažkārt šķita, ka viņš neizturēs. Tomēr viņš izturēja. Brīžiem viņu pārņēma tik kvēlas ilgas pēc Alises, ka likās, labāk būtu nošauties, nekā ciest tādas sāpes. Viņš Alisi nekad vairs neredzēja. Nekad. No O’Melcja viņš dzirdēja, ka tā apprecējusies un atstājusi trupu. Tagad viņa droši vien ir resna, veca sieviete, un tas viss vairs nav svarīgi, tomēr Brauns ir izšķiedis savu dzīvi. Pat nekad nav spējis aplaimot to nabaga radījumu, kuru tas apprecēja. Kā gan lai viņš spētu gadu pēc gada slēpt, ka var sniegt vienīgi līdzcietību? Kādreiz, sāpju pārņemts, viņš pastāstīja sievai par Alisi, un kopš tā laika sieva viņu arvien moka ar greizsirdību. Viņš apzinājās, ka nevajadzēja to precēt; sešos mēnešos viņa būtu pārvarējusi savas skumjas, ja Brauns būtu pateicis, ka nevar viņu precēt, un galu galā būtu laimīgi apprecējusies ar kādu citu. Attiecībā uz sievu, Brauna upuris ir veltīgs. Sevišķi baiga bija apziņa, ka viņam ir tikai viena dzīve, un, skumju pārņemts, viņš saprata, ka ir to izniekojis. Nekad viņš nevarēja tikt pāri savai neizmērojamai nožēlai. Viņš smējās, dzirdot, ka ļaudis to dēvē par stipru vīru: viņš jutās tikpat nedrošs un nepastāvīgs kā ūdens. Tādēļ es jums saku, Bīringam taisnība. Pat ja tas viss turpinātos tikai piecus gadus, pat ja viņš izpostītu savu karjeru, pat ja viņa laulības dzīve izjuktu, tomēr ir vērts to darīt. Viņš būs apmierināts. Viņš būs sevi piepildījis.“

Šin! brīdī atvērās durvis un ienāca kāda lēdija. Sūtnis uzmeta skatienu, un auksta naida ēna uz mirkli pārlidoja viņa seju, bet tikai mirkli; tad viņš piecēlās no krēsla, un viņa satrauktie sejas vaibsti izlīdzinājās patīkamā laipnībā. Viņš veltīja ienācējai gurdenu smaidu.

„Mana sieva, Ašendena kungs.“

„Nedomāju, ka jūs būsit vēl šeit. Kādēļ gan neesi apmeties savā kabinetā? Esmu pārliecināta, ka Ašendena kungs šeit jutās šausmīgi neērti.“

Viņa bija liela auguma kalsnēja sieviete ap piecdesmit gadiem, diezgan novītušu seju, tomēr varēja redzēt, ka tā kādreiz bijusi daiļa. Nebija šaubu, ka viņa ļoti labi audzināta. Tā zināmā mērā atgādināja siltumnīcā glabātu eksotisku augu, kas patlaban zaudē ziedus. Viņa bija ģērbusies melnā tērpā.

„Kāds bija koncerts?“ jautāja sers Herberts.

„O, nebūt ne slikts. Spēlēja Brāmsa koncertu, daļu no „Valkīras“ un vairākas Dvoržāka ungāru dejas. Man tās šķita daiļskanīgas.“ Viņa vērsās pie Ašendena. „Ceru, ka jūs divatā ar manu viru pārāk negarlaikojāties. Par ko gan jūs tērzējāt? Par mākslu un literatūru?“

„Nē, par mākslas un literatūras izejvielu,“ atbildēja Ašendens. Viņš atvadījās.

XIII Spožais naudas gabals

Bija pēdējais laiks. No rīta sniga, tagad debess bija skaidra, un Ašendens, uzmetis skatienu aukstajām zvaigznēm, ātri devās uz priekšu. Viņš baidījās, ka Herbartuss, apnicis gaidīt, varētu aiziet mājās. Šajā sarunā Ašendenam vajadzēja pieņemt noteiktu lēmumu, un vilcināšanās iespaidoja zemapziņu visu vakaru līdzīgi slimībai, kurai vēl mazliet jāattīstās, lai varētu izjust sāpes. Nenogurstošais un noteiktais Herbartuss bija izstrādājis plānu, kā uzspridzināt kādu munīcijas fabriku Austrijā. Nav vajadzības sniegt šī plāna detaļas, var tikai norādīt, ka tas bija asprātīgs un iespaidīgs. Plāna nenovēršamās sekas būtu daudzu Galīcijas poļu nāve un sakropļošana; tie bija Hcrbartusa tautieši, kas strādāja šajā fabrikā. Jau priekšpusdiena Herbartuss sacīja, ka viss sagatavots un Ašendenam tikai jādod rīkojums.

„Tomēr, lūdzu, dariet to vienīgi tad, ja tas ļoti svarīgi,“ viņš sacīja pareizā angļu valodā ar nelielu akcentu. „Protams, mēs nevilcināsimies, ja nepieciešams, bet mēs negribētu velti upurēt savus tautiešus.“

„Kad jūs vēlētos saņemt atbildi?“

„Šovakar. Rīt no rīta kāds cilvēks dosies ceļā uz Prāgu.“

Tā viņš norunāja satikšanas, uz kuru patlaban steidzās.

„Jūs taču nenovēlosities?“ jautāja Herbartuss. „Pēc pusnakts vairs nevarēšu sastapties ar sūtāmo cilvēku.“

Ašendens nejutās labi un apzinājās, ka viņam būtu gluži patīkami, ja, nonācis viesnīcā, tas redzētu, ka Herbartuss jau aizgājis. Ta viņš iegūtu laiku jautājuma rūpīgai apsvēršanai. Vācieši bija uzspēruši gaisā sabiedroto fabrikas, un nebija nekāda iemesla neatbildēt ar to pašu. Tas piederēja pie likumīgas kara darbības. Tādā kārtā ne vien kavēja ieroču un munīcijas izgatavošanu, bet ari satricināja garīgi. Protams, lielie viri par to nekā negribēja zināt. Viņi gan labprāt bija gatavi gūt labumu ar nezināmu aģentu palīdzību, par kuriem tie nekad nav dzirdējuši, taču pret netīriem darbiem viņi piemiedza acis, lai varētu savas tīrās rokas spiest pie sirds un apsveikt sevi, ka nav nekad darījuši nekā goda vīriem nepiedienīga. Ar cinisku humoru Ašendens atcerējās kādu gadījumu attiecībās ar R. Ašendens bija saņēmis kādu priekšlikumu un uzskatīja par savu pienākumu iepazīstināt ar to priekšniecību.

„Starp citu,“ Ašendens sacīja pēc iespējas vienaldzīgāk, „man ir kāds sportists, kas būtu ar mieru nogalināt karali B. par 5(XX) mārciņām sterliņu.“ Karalis B. bija kādas Balkānu valstiņas valdnieks, kas ar savu ietekmi gribēja panākt kara pieteikšanu sabiedrotajiem, un nevarēja būt šaubu, ka tā nozušana no skatuves būtu ārkārtīgi noderīga. Tā pēcteča simpātijas nebija zināmas, un varbūt to varētu pārliecināt palikt neitrālam. R. ātrajā vērīgajā skatienā Ašendens redzēja, ka viņš pilnā mērā izprot stāvokli, tomēr saīdzis sarauc uzacis.

„Nu, un kas par to?“

„Es teicu, ka ziņošu par šo piedāvājumu. Esmu pārliecināts, ka viņš runā bez viltus. Viņš ir sabiedroto piekritējs un domā, ka, nostājoties vācu pusē, viņa tēvija varētu aiziet bojā.“

„Ja tā, kādēļ viņš vēl grib 5000 mārciņas sterliņu?“

„Ir zināms risks, un, izdarot sabiedrotajiem pakalpojumu, viņš neredz iemesla, kādēļ lai arī sev kaut ko neiegūtu.“

R. enerģiski kratīja galvu.

„Ar tādām lietām mums nevar būt nekā kopēja. Tās nav mūsu karošanas metodes. Tās mēs atstājam vāciešiem. Pie joda ar tām, mēs esam džentlmeņi.“

Ašendens neatbildēja, bet vērīgi noraudzījās R. Viņa acīs arī patlaban vīdēja jau dažkārt redzētā dīvainā icgailēšanās, kas tām piešķīra tik niknu izteiksmi. Viņam allaž bijusi viegla nosliece uz šķielēšanu un patlaban noteikti.

„Jums būtu jāzina, ka pie manis nevar nākt ar šādu priekšlikumu. Kādēļ jūs ar dūres belzienu nenogāzāt šo viru zemē, kad viņš to ierosināja?“ „Nedomāju, ka to spētu,“ atbildēja Ašendens. „Viņš bija plecīgāks nekā es. Turklāt man tas neienāca prātā. Viņš bija ļoti laipns un iztapīgs.“ „Protams, sabiedrotajiem būtu sasodīti izdevīgi, ja karalis B. nestāvētu ceļā. To atzīstu. Tomēr starp to un viņa noslepkavošanas pabalstīšanu ir tikpat liela starpība, kā starp baltu un melnu. Ja šis vīrs būtu patriots, tad, pēc manām domām, viņš ietu taisni uz priekšu un, nerēķinoties ar citiem, darītu to, ko atzīst par derīgu.“ „Varbūt viņš domā par savu atraitni,“ sacīja Ašendens.

„Par šo jautājumu cs nevēlos runāt. Dažādi ļaudis raugās no dažādiem viedokļiem, un, ja kāds domā, ka var palīdzēt sabiedrotajiem, uzņemoties smagu atbildību, tad tā, protams, viņa paša darīšana.“

Ašendenam nācās brītiņu apsvērt, lai izprastu, ko priekšnieks domā. Tad viņš tikko manāmi pasmaidīja.

„Nedomājiet, ka no savas kabatas maksāšu šim puisim 5000 mārciņu sterliņu. Nekādā ziņā.“

„Neko tamlīdzīgu cs nedomāju, tas jums labi zināms, un es būtu pateicīgs, ja jūs savu visai trūcīgo humoru neizmēģinātu pie manis.“

Ašendens paraustīja plecus un arī tagad, atcerēdamies šo sarunu, darīja to pašu. Tādi jau viņi visi bija. Gala iznākumu tie vēlējās, tomēr vilcinājās. Viņi bija gatavi izmantot kādu notikušu faktu, bet gribēja uzvelt citam atbildību par darbu.

Ašendens iegāja Parīzes viesnīcas kafejnīcā un ieraudzīja Herbartusu sēžam pie galda ar seju pret durvīm. Viņš paklusām iesaucās, kā dara cilvēks, ienirstot ūdenī, kas izrādās aukstāks, nekā gaidīts. Nu nebija vairs izejas. Jāpieņem lēmums. Hcrbartuss dzēra tēju. Ieraugot Ašcn-denu, viņa platā, gludi Skūtā seja kļuva gaišāka, un viņš sniedza savu lielo spalvaino roku. Viņš bija liela auguma tumšmatis, visai plecīgs, ar dedzīgām melnām acīm. Viss viņā liecināja par masīvu spēku. Viņu nemocīja nekādas šaubas, un, tā kā viņš nebija ieinteresēts, tad varēja būt arī nežēlīgs.

„Nu, kā veicās pusdienošana?“ viņš jautāja, Ašendenam apsēžoties. „Vai jūs teicāt sūtnim par mūsu plānu?“

„Nē.“

„Man šķiet, jūs darījāt gudri. Vislabākais ir neiejaukt šādus ļaudis nopietnās lietās.“

Ašendens, brītiņu pārdomādams, noraudzījās Hcrbartusā, kura sejas izteiksme šķita dīvaina un kurš sēdēja piesardzīgi, kā lēcienam sagatavojies tīģeris.

„Vai esat lasījis Balzaka „Gorio tēvu“?“ pēkšņi jautāja Ašendens.

„Pirms divdesmit gadiem, kad biju students.“

„Vai atceraties sarunu starp Rastiņaku un Votrēnu? Viņi iztirzāja jautājumu, — ja kāds cilvēks spētu ar galvas mājienu nonāvēt Ķīnas mandarīnu un tā iegūt milzīgu bagātību — vai viņš spētu šo galvas mājienu izdarīt? Tā ir Ruso ideja.“

1 Ierbartusa lielā seja savilkās lēnā, platā smīnā.

„Tam nav nekāda sakara ar šo lietu. Jums neērti dot pavēli, kas izraisītu daudzu ļaužu nāvi. Vai tas nāks jums par labu? Ja ģenerālis dod pavēli iet uzbrukumā, viņš zina, ka tik un tik daudz vīru nogalinās. Tāds ir karš.“

„Cik muļķīgs šāds karš!“

„Tas atnesīs manai tēvijai brīvību.“

„Ko gan jūsu tēvija darīs ar iegūto brīvību?“

Herbartuss neatbildēja; viņš paraustīja plecus.

„Brīdinu jūs, ja palaidīsit garām šo izdevību, tā tik drīz vairs neradīsies. Ne jau katru dienu mums iespējams sūtīt pār robežu savu cilvēku.“

„Vai jūs nejūtaties mazliet nelāgi, iedomājoties visus tos, kurus eksplozija pēkšņi saplosīs gabalos? Turklāt runa nav par mirušiem vien, bet arī par sakropļotiem.“

„Tieši tas man nepatīk. Es jau teicu, ka bez sevišķi svarīga iemesla mēs neesam ar mieru upurēt savus tautiešus. Es nebūt nevēlos, lai šos nabaga cilvēkus nogalina, tomēr, ja tas notiktu, mans miegs nebūs mazāk veselīgs, ne arī ēstgriba pie pusdienu galda mazāka. Varbūt jūsējā?“

„Nedomāju vis.“

„Nu, tātad?“

Ašendens pēkšņi atcerējās spožās zvaigznes, pie kurām, nākot šurp, viņa acis bija uzbrītiņu kavējušās. Viņam šķita, pagājusi jau vesela mūžība, kopš tas bija sēdējis plašajā sūtniecības nama ēdamistabā un klausījies sera Herberta Vizcrspūna stāstu par viņa panākumiem bagāto, tomēr izšķiesto dzīvi. Šēfcra kunga sapīkums un viņa paša mazās intrigas, Bīringa un Ražas Obemas mīla — cik nesvarīgs tas viss šķita — cilvēki, kam piederēja tik īss laika sprīdis starp šūpuli un kapu, izniekoja dzīvi. Ikdienišķi radījumi! Pie skaidrās debess spīdēja spožas zvaigznes.

„Esmu noguris un nevaru skaidri domāt.“

„Man tūdaļ jāiet.“

„Nu, tad lai izšķir loze, vai ne?“

„Loze?“

„Jā,“ sacīja Ašendens, izņemdams metāla naudas gabalu no kabatas. „Ja kritīs ērglis, uzdodiet savam cilvēkam rīkoties, bet, ja kritīs cipars, nesakiet nekā.“

„Labi.“

Ašendens nolika naudas gabalu uz īkšķa naga un veikli to uzsvieda gaisā. Abi vēroja to griežamies gaisā, un, kad tas atkal nokrita uzgaida, Ašendens tam uzlika virsū roku. Viņi paliecās uz priekšu, un Ašendens ļoti gausi atvilka roku. Herbartuss dziļi ievilka elpu.

„Nu, tad lai notiek,“ sacīja Ašendens.

XIV Nejaušs paziņa

Uz kuģa klāja, redzot savā priekšā nolaidenu jūras piekrasti un baltu pilsētu, Ašendens izjuta patīkamu vieglu uztraukumu. Bija vēl agrs, un saule tikko uzlēkusi; debess zila, tomēr jau silts, un varēja jaust, ka gaidāma karsta diena. Vladivostoka. Tiešām radās noskaņa, ka cilvēks atrodas pasaules malā. Ašendens bija braucis tālu ccļu, no Ņujorkas uz Sanfrancisko, japāņu kuģī pār Kluso okeānu līdz Jokohamai, tad no Tsuruki krievu kuģī pāri Japāņu jūrai, būdams vienīgais anglis uz klāja. No Vladivostokas nākas braukt pa Sibīrijas dzelzceļu līdz Pctrogradai. Tik svarīgu uzdevumu viņš saņēma pirmo reizi, un bija patīkami apzināties atbildību. Neviens viņam nevarēja dot pavēles, tā rīcībā bija neierobežoti līdzekļi (uz kailas miesas apjoztā jostā atradās papīra nauda par tik milzīgu summu, ka, jau iedomājoties vien, reiba galva), un, lai gan viņam bija uzdots veikt kaut ko tādu, kas pārsniedza cilvēka iespēju robežas, tomēr viņš to vēl īsti neapzinājās un gatavojās pašpaļāvīgi darīt savu darāmo. Viņš ticēja savam saprātam un apķērībai. Gan Ašendens cienīja un apbrīnoja cilvēces atsaucību, taču pret tās inteliģenci viņam bija maz respekta: ļaudis arvien uzskatījuši, ka vieglāk upurēt dzīvību, nekā iemācīties reizrēķinu.

Ašendens nebūt negaidīja, ka krievu vilcienā pavadāmās desmit dienas varētu būt sevišķi patīkamas, un Jokohamā viņam nācās dzirdēt baumas, ka pāris vietās tilti uzspridzināti un dzelzceļa satiksme pārtraukta. Stāstīja, ka pavisam nevaldāmie kareivji viņu galīgi aplaupīšot un izraidīšot no vilciena stepē, atstājot savam liktenim. Tās nu bija jaukas izredzes. Tomēr viņš droši zināja, ka vilciens ccļu uzsāks, un, lai kas arī vēlāk notiktu (Ašendenam arvien bija nojauta, ka nekad nav tik ļauni, kā gaida), viņš bija apņēmies likt ar visu galā. Viņš nolēma tūlīt pēc izkāpšanas Vladivostokā iet uz angļu konsulātu un noskaidrot, kā par viņu gādās. Tomēr, kuģim tuvojoties krastam, kad Ašendens varēja apskatīt netīro un nekārtīgo pilsētu, viņš jutās diezgan vientuļš un atstāts. Viņš prata tikai nedaudz vārdu krieviski. Vienīgais cilvēks uz kuģa, kas prata angļu valodu, bija kasieris, un, lai gan tas solījās Ašendena labā darīt visu iespējamo, tomēr palika iespaids, ka pārāk daudz uz viņu nevarēs paļauties. Tādēļ viņš jutās atvieglots, kad, izkāpjot krastā, muitnīcā pienāca jauns maza auguma cilvēks, kupliem izspūrušiem matiem, acīmredzot ebrejs, un jautāja, vai viņu nesaucot par Ašendenu.

„Mans vārds ir Benedikts. Esmu Lielbritānijas konsulāta tulks. Man uzdots parūpēties pārjums. Mēs jums sagādāsim vietu nakts vilcienā.“ Ašendena garastāvoklis uzlabojās. Visi izkāpa krastā. Mazais ebrejs rūpējās par viņa bagāžu un par pases pārbaudi, tad iesēdināja viņu ratos, kas jau gaidīja, un abi aizbrauca uz konsulātu.

„Man uzdots izgādāt jums visus atvieglojumus,“ sacīja konsuls, „un jums tikai jāpasaka, ko jūs vēlētos. Esmu gan jūs iekārtojis vilcienā, bet Dievs vien zina, vai jebkad nokļūsiet Pctrogradā. (), starp citu, esmu jums sagādājis ceļabiedru. Viņu sauc Haringtons, viņš ir amerikānis, kādas Filadelfijas firmas uzdevumā ceļo uz Pctrogradu. Tur viņš mēģinās noslēgt darījumu ar pagaidu valdību.“

„Kas viņš ir par cilvēku?“ jautāja Ašendens.

„O, viņš ir krietns zēns. Es viņu biju ielūdzis kopā ar amerikāņu konsulu pie sevis uz lenču, bet viņi izbraukuši ekskursijā ārpus pilsētas. Jums jādodas uz staciju dažas stundas pirms vilciena atiešanas. Tur arvien norisinās briesmīga cīņa vietu dēļ, un, ja jūs neierastos laikus, kāds varētu ieņemt jūsu vietu.“

Vilciens devās ceļā pusnaktī, un Ašendens kopā ar Benediktu ieturēja pusdienas stacijas restorānā, turklāt izrādījās, ka tā ir vienīgā vieta nekārtīgajā pilsētā, kur var dabūt ciešamu ēdienu. Restorāns bija ļaužu pārpildīts. Apkalpoja neciešami gausi. Tad viņi devās uz perona, kur jau drūzmējās vienkāršie ļaudis, lai gan vilciens gāja vēl tikai pēc divām stundām. Veselas ģimenes, apmetušās uz bagāžas kaudzēm, acīmredzot tur bija ierīkojušas nometnes. Ļaudis skraidīja šurpu turpu vai arī, dedzīgi sarunādamies, stāvēja nelielās grupās. Sievietes kliedza, dažas klusu raudāja. Divi vīrieši bija uzsākuši niknu ķildu. Tas viss radīja neaprakstāma sajukuma iespaidu. Stacija bija vāji apgaismota, auksta, un šo ļaužu bālās sejas atgādināja mirušo sejas, kuri pacietīgi vai nepacietīgi, uztraukti vai savu vainu nožēlodami, gaida Pastaro tiesu. Pienāca vilciens, un vagonu lielākā daļa jau bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Kad beidzot Benedikts sameklēja vagonu, kurā vajadzēja iekārtoties Ašendenam, tur kāds uztraukts vīrs pielēca kājās.

„Nāciet un apsēdieties,“ viņš sacīja. „Tikai ar vislielākajām grūtībām man izdevās aizstāvēt jūsu vietu. Kāds cilvēks taja gribēja apmesties ar sievu un diviem bērniem. Konsuls kopā ar viņu patlaban aizgāja pie stacijas priekšnieka.“

„Tas ir Haringtona kungs,“ sacīja Benedikts.

Ašendens iekāpa vagonā. Tur atradās divas guļvietas. Nesējs novietoja bagāžu. Viņš sarokojās ar savu ceļabiedru.

Džons Kvinsijs Haringtons bija ļoli kalsns virs, nedaudz lielāks par vidēju augumu, vāju, dzeltenīgu seju, lielām bāli zilām acīm. Kad viņš noņēma platmali, lai noslaucītu uztraukumā nosvīdušo pieri, kļuva redzams liels kails un nelīdzens galvvidus. Viņš valkāja cietu platmali, melnus svārkus, vesti un strīpainas bikses, ļoti augstu baltu apkaklīti un neuzkrītošu kaklasaiti. Ašendens Lsti nezināja, kā vajadzētu ģērbties desmit dienu ceļojumam pa Sibīriju, tomēr Haringtona kunga uzvalku viņš nevarēja neatzīt par ekscentrisku. Haringtons runāja ar uzsvaru, smalkā balsī, un tā izruna liecināja, ka viņš nāk no Jaunanglijas.

Jau nākamajā mirklī ieradās stacijas priekšnieks ar bārdainu, acīmredzot sevišķi dziļi satrauktu krievu, kam sekoja kundze, turēdama pie rokas divus bērnus. Asarām plūstot, drebošām lūpām krievs runāja ar stacijas priekšnieku, un šņukstošā sieva, šķiet, patlaban bija iepazīstinājusi viņu ar savu dzīvesstāstu. Vagonā ienākot, viņu ķilda kļuva vēl asāka, un lajā piedalījās labā krievu valodā runājošais Benedikts. Haringtons gan neprata nc vārda krieviski, tomēr arī bija ļoti uztraukts un savukārt tūdaļ iejaucās, pļāpīgā angļu valodā skaidrodams, ka šis divas vietas pasūtījis Lielbritānijas konsuls un Savienoto Valstu konsuls; par Anglijas karali viņš nu gan nekā nevarot teikt, toties varot noteikti apgalvot, un viņam varot ticēt, ka Savienoto Valstu prezidents nekad nepieļaušot, ja Amerikas pilsoni izraida no vielas vilcienā, par kuru viņš pienācīgi samaksājis. Viņš piekāpšoties tikai spēkam, nekam citam, un, ja tam tikai pieskaršoties, viņš nekavējoties iesniegšot sūdzību konsulam. To visu un vēl daudz ko citu viņš izteica stacijas priekšniekam, kam, protams, nebija ne jausmas, par ko Haringtons runā, tomēr priekšnieks dedzīgā runā, ar lielu uzsvaru un žestiem atbildēja. Tas izraisīja vislielāko Haringtona sašutumu, un, kratīdams dūri stacijas priekšniekam zem deguna, dusmās nobālis, viņš sauca:

„Sakiet tam, ka nesaprotu neviena vārda, ko viņš saka, un arī nevēlos saprast! Ja krievi grib, lai mēs viņus atzīstam par civilizētu tautu, kādēļ viņi nerunā civilizētā valodā? Pasakiet viņam, ka esmu misters Džons Kvinsijs Haringtons un ceļoju misteru Krjū un Adamsa uzdevumā no Filadelfijas ar speciālu ieteikuma rakstu Kerenska kungam, un, ja man mierīgā garā neļaus izmantot šo vagonu, misters Krjū šinī lietā sazināsies ar valdības iestādēm Vašingtonā.“

Haringtona uzstāšanās bija tik mežonīga un viņa žesti tik draudoši, ka stacijas priekšnieks atmeta ar roku, apgriezās uz papēžiem un, ne vārda neteikdams, aizgāja projām. Viņam sekoja bārdainais krievs ar sievu un abiem bērniem, dedzīgi kaut ko stāstīdami. Haringtons ielēca vagonā.

„Es ārkārtīgi nožēloju, ka man nācās noraidīt lūgumu atdot savu vietu kundzei ar diviem bērniem,“ viņš sacīja. „Neviens neapzinās labāk par mani, ka sievietei un mātei nedrīkst liegt pienācīgo cieņu, bet man jātiek ar šo vilcienu Petrogradā, ja negribu zaudēt ļoti ievērojamu pasūtījumu, un pat visu Krievijas māšu dē| es nebūtu ar mieru pavadīt desmit dienas gaitenī.“

„Es jums nekā nepārmetu,“ sacīja Ašendens.

„Esmu precēts vīrs, un man pašam ir divi bērni. Zinu, ka ceļošana kopā ar ģimeni ir grūta lieta, bet nesaprotu, kāpēc cilvēks nevar palikt mājās.“

Ja cilvēks desmit dienas ieslēgts dzelzceļa vagonā kopā ar kādu, ir gandrīz neiespējami neuzzināt visu par šo cilvēku, un desmit dienas (pareizāk sakot, vienpadsmit dienas) pa divdesmit četrām stundām Ašendens pavadīja kopā ar Haringtonu. Trīs reizes dienā, ēdienlaikos, viņi gāja uz bufetes vagonu un arī pie galda sēdēja viens otram pretī; katru rītu un katru pēcpusdienu vilciens stāvēja vienu stundu, lai dotu iespēju pastaigāties pa peronu, un viņi pastaigājās blakus. Ašendens iepazinās ar dažiem līdzbraucējiem, un dažkārt tic ienāca kupejā patērzēt; ja viņi prata tikai franciski vai vāciski, Haringtons sapīcis pārmetoši noraudzījās viņos, bet, ja tic prata angliski, viņš neļāva tiem bilst nc varda, jo runātājs bija viņš viens pats. Viņš runāja, it kā tā būtu cilvēciskas būtnes dabiska funkcija, automātiski, kā cilvēki mēdz elpot vai sagremot barību; viņš nerunāja tādēļ, ka viņam būt u kaut kas sakāms, bet gan tādēļ, ka viņš nevarēja nerunāt, spiedzošā balsī, caur degunu, bez uzsvara, viemuļā tonī. Viņš runāja noteikti, lietodams milzumu vārdu, un apsvērdams veidoja teikumus; nekad viņš nelietoja īsu izteicienu, ja to pašu varēja pateikt ar daudziem vārdiem; nekad viņš neizmantoja savā runā starpbrīžus. Viņš tikai runāja un runāja. Tā nebija spēcīga straume, jo viņa runa bija apvaldīta, bet gan līdzīga lavas plūsmai, kas neatturami slīdēja gar vulkāna nogāzi. Tā plūda uz priekšu mierīgā un neatvairāmā spēkā, pārklādama visu savā ceļā.

Ašendens sprieda, ka līdz šim viņš vēl ne par vienu cilvēku nav zinājis tik daudz, kā tagad par Haringtonu, turklāt ne tikai par viņu pašu, par tā uzskatiem, ierašām un apstākļiem, bet arī par sievu un tās ģimeni, par bērniem un to skolasbiedriem, par viņa darba devējiem un par sakariem, kādus tic nodibinājuši trīs četru paaudžu laikā ar labākajām Filadelfijas ģimenēm. Viņa paša ģimene bija ieceļojusi no Devonšīras astoņpadsmitā gadsimta sākumā, un Haringtons apmeklējis ciematu, kura kapsētā vēl tagad atrodami viņa senču kapi. Viņš lepojās ar saviem angļu tautības priekštečiem, arī ar savu amerikānisko dzimteni, lai gan viņš par savu Ameriku atzina tikai šauru zemes strēli gar Atlantijas piekrasti, un amerikāņi viņam bija nedaudzi cilvēki, kas cēlušies no angļiem vai holandiešiem 166 un nekad nebija sabojājuši savas asinis, sajaucoties ar citzemniekiem. Vāciešus, zviedrus, īrus, kā arī Viduseiropas un Austrumeiropas iedzīvotājus, kas pēdējā gadu simteņa laikā ieceļojuši Amerikas Savienotajās Valstīs, viņš uzskatīja par cilvēkiem, kas iekļuvuši Amerikā kontrabandas ccļā. Viņš novērsa savu uzmanību no tiem, kā vientuļā muižā dzīvojuša dižciltīga vecmeita novērstu acis no fabriku dūmeņiem, ja tādi parādītos viņas vientulīgajā apkārtnē.

Ašendens ieminējās par kādu ļoti bagātu cilvēku, kuram pieder dažas visskaistākās gleznas Amerikā, bet Haringtons sacīja:

„Nekad neesmu viņu redzējis. Manas krustmātes māte Marija Pena Vomingtcna arvien mēdza teikt, ka viņas vecmāmiņai bijusi ļoti laba virtu-vene. Manas krustmātes māte Marija ļoti nožēloja, ka pēc apprecēšanās tā aizgājusi projām. Manas krustmātes māte Marija mēdza apgalvot, ka viņa nekad neesot redzējusi cilvēku, kas prastu cept tik labas ābolkūkas kā viņa.“

Misters Haringtons bija ļoti pieķēries savai sievai un bezgalīgā tēlojumā stāstīja Ašendenam, cik augstas kultūras cilvēks un cik lieliska māte viņa esot. Viņai neesot stipra veselība, tā pārcietusi divas operācijas, kuras tas sīki aprakstīja. Viņš pats pārcietis divas — kakla dziedzeru un aklās zarnas operāciju, un diendienā attēloja Ašendenam savus piedzīvojumus šinī ziņā. Visiem viņa draugiem nācies pārciest operācijas, un Haringtona zināšanas ķirurģijā bija gluži enciklopēdiskas. Viņam bija divi dēli; abi apmeklēja skolu, un viņš nopietni apsvēra, vai nebūtu pareizi likt viņus operēt. Vienam esot dīvainā kārtā palielināti kakla dziedzeri, un ar otra aklo zarnu viņš nekādi nevarot justies apmierināts. Nekad viņš neesot redzējis brāļus, kas tik ļoti pieķērušies viens otram, kā viņa dēli, un kāds tā ļoti labs draugs, visspējīgākais Filadelfijas ķirurgs, piedāvājies operēt viņus abus reizē, lai tiem nenāktos šķirties. Viņš rādīja Ašendenam abu zēnu un mātes fotogrāfijas. Šis ceļojums uz Krieviju esot pirmais šķiršanās gadījums visā viņa mūžā, un ik rītus tas rakstīja sievai garu vēstuli, attēlodams visu notikušo, kā arī atstāstīdams labu tiesu no tā, ko iepriekšējā dienā bija sarunājis. Ašendens vēroja, kā viņš izraibina papīra loksnes citu pēc citas savā glītajā, labi salasāmajā rokrakstā.

Haringtons bija lasījis vai visas viegla satura grāmatas un visos sīkumos pazina šo grāmatu īpatnības. Viņam bija piezīmju grāmatiņa, kurā viņš ierakstīja visus dzirdētos nostāstus, un viņš paskaidroja Ašendenam, ka pirms sēšanās pie pusdienu galda allaž iepazīstoties ar kādu pusduci no tiem, lai pie galda netrūktu ko stāstīt. Ja tos varēja stāstīt visdažādākajā sabiedrībā, tad tic bija apzīmēti ar J, bet, ja tic šķita piemēroti rupjākām vīriešu ausīm, tad ar W. Viņš bija speciālists tajā īpatnējā anekdošu paveidā, kur, garu, nopietnu incidentu aprakstot, sīkumu pievieno sīkumam, līdz tiek sasniegtas komiskas beigas. Viņš neizlaida nekā, un Ašendens, noprazdams stāstījuma kodolu jau ilgi pirms nonākšanas pie tā, mēdza savilkt rokas dūrēs un saraukt uzacis, pieliekot visas pūles, lai neizpaustu savu nepacietību un beidzot izspiestu no nepaklausīgajām lūpām niknus, bez-prieka smieklus. Ja nostāsta vidū kupejā kāds ienāca, Haringtons mēdza viņu apsveikt lielā sirsnībā.

„Nāciet tik iekšā un apsēdieties. Es patlaban stāstu kaut ko savam draugam. Arī jums tas jādzird, jo tas ir visjocīgākais nostāsts, kādu jebkad būsit dzirdējis.“

Tad viņš sāka no paša sākuma un atkārtoja vārdu pa vārdam, nemainot nevienu izteicienu, līdz sasniedza jautrās beigas. Ašendens ierunājās, ka vajadzētu paskatīties, vai vagonā nebūtu atrodami divi cilvēki, kas prot spēlēt kārtis, lai gūtu iespēju, Īsinot laiku, izspēlēt kādu partiju bridža, bet Haringtons atbildēja, ka viņš neņemot kārtis ne rokā, un, kad Ašendens izmisumā sāka likt pasjansu, Haringtons rādīja sapīkušu seju.

„Es tiešām nesaprotu, kā inteliģents cilvēks var šķiest laiku, spēlējot kārtis, un no visām neintelektuālām parašām visjaunākā man šķiet spēle, kuru var spēlēt viens pats. Tā nonāvē sarunāšanos. Cilvēks ir sabiedrisks dzīvnieks un savas dabas visvērtīgāko daļu viņš izpauž, piedaloties sabiedrisko sakaru uzturēšanā.“

„Laika šķiešanai netrūkst zināmas elegances,“ sacīja Ašendens. „Naudu tērēt var katrs auša, bet, tērējot laiku, cilvēks izšķiež kaut ko naudā nenovērtējamu. Turklāt,“ viņš piebilda ne bez rūgtuma, „sarunāties tas var arvien.“

„Kā es varu ar jums sarunāties, ja jūsu uzmanību saista jautājums, vai likt melno septiņnieku vai sarkano astoņnieku? Saruna prasa intelekta augstākos spēkus, un, ja esat iedziļinājies sarunā, jums ir tiesības gaidīt, lai cilvēks, ar kuru sarunājaties, veltī jums vispilnīgāko ievērību, kāda vien iespējama.“

To viņš neteica dzēlīgi, bet gan ar daudzus pārbaudījumus cietuša cilvēka labsirdīgo iecietību. Viņš tikai konstatēja vienkāršu faktu, un Ašendens varēja tam piekrist vai nepiekrist. Tā bija it kā mākslinieka prasība, lai viņa mākslas darbu uztver nopietni.

Haringtons bija uzcītīgs lasītājs. Viņš lasīja ar zīmuli rokā, pasvītrodams vietas, kas saistīja viņa ievērību, un uz lapas malām savā glītajā rokrakstā izdarīja piezīmes. Viņam bija nepārvarama vēlēšanās apspriesties par šīm atzīmēm, un, ja Ašendens, pats lasīdams, pēkšņi juta, ka Haringtons, grāmatu vienā un zīmuli otrā rokā turēdams, noraugās viņā savām lielajām 168 blāvajām acīm, Ašendena sirds sāka strauji pukstēt. Viņš neuzdrošinājās pacelt acis, neuzdrošinājās pat nc pašķirt lapu, jo zināja, ka Haringtons to atzīs par pietiekošu iemeslu pārrunu sākšanai; tādē| viņš izmisis nenovērsa acis no kāda atsevišķa vārda, kā cālēns no svītras, kas uzvilkta ar krītu, un iedrošinājās uzelpot tikai tad, kad nojauta, ka Haringtons atmetis savu mēģinājumu un sācis no jauna lasīt. Viņš patlaban studēja Savienoto Valstu Satversmes vēsturi divos sējumos un atpūtai lasīja biezu sējumu, kurā bija apgalvots, ka tajā savāktas visas izcilākās runas pasaulē. Pie pusdienu galda Haringtons izrādījās lietpratējs, kas pazina visas labākās grāmatas par publiskām runām. Viņš labi zināja, kā nodibināt labas attiecības ar klausītājiem, kurā vietā iepīt nopietnus vārdus, kas aizkustinātu sirdi, kā saistīt ievērību pāris piemērotām epizodēm un, beidzot, kā daiļrunīgi pateikt galavārdu.

Haringtons ļoti labprāt mēdza lasīt skaļi. Ašendens bieži bija novērojis amerikāņu tieksmi uz šo visai nepatīkamo laika kavēkli. Vakaros, pēc mielasta, viesnīcu viesistabās viņš bieži bija redzējis ģimenes tēvu, skaļi lasot apsēdušos attālākā stūri kopā ar sievu, diviem dēliem un meitu. Uz kuģa Atlantijas okeānā viņš dažkārt ar godbijību vēroja, kā liela auguma, cienījama izskata džentlmenis, apsēdies piecpadsmit nc vairs pirmā svaiguma daiļavu vidū, skaļā balsi lasa viņām mākslās vēsturi. Šurpu turpu pastaigādamies pa klāju garām medusmēnesi baudošiem pārīšiem, viņš uztvēra jaunas sievas balsi, kas nesteidzīgi lasīja laulātajam draugan populāru romānu. Ašendens to arvien bija atzinis par dīvainu labvēlības parādīšanas veidu. Draugi kādreiz piedāvājās lasīt, un viņš pazina sievietes, kas apgalvoja, ka labprāt klausītos, ja Ašendens tām kaut ko palasītu, bet viņš arvien mēdza laipni noraidīt šādus uzaicinājumus. Viņam nepatika ne pašam skaļi lasīt, nc arī klausīties, ja cits to dara. Amerikāņu tieksmi uz šādu izpriecas veidu Ašendens savā sirdī atzina par vienīgo kļūdu to raksturā. Bet nemirstīgajiem dieviem labprāt tīk pasmieties uz cilvēcisko būtņu rēķina, un lagad viņi Ašendenu, sasaistītu un nevarīgu, nodeva augstā priestera nazim. Haringtons, sev glaimodams, mēdza apgalvot, ka esot ļoti labs lasītājs; Ašendenam viņš paskaidroja šīs mākas teoriju un praksi. Nācās dzirdēt, ka pastāvot divas skolas — dramatiskā un dabīgā: pirmā prasīja, lai, piemēram, romānu lasot, atdarinātu runātāju balsis, t. i., ja varone vaimanā, tas jādara ari lasītājam, bet otrā prasīja vienaldzīgu lasīšanu, it kā cilvēks lasītu kāda Čikāgas tirdzniecības pasta pasūtījumu nama cenrādi. Pie šīs skolas piederēja ari Haringtons. Savā septiņpadsmit gadus ilgajā laulības dzīvē viņš sera Valtera Skota, Dikcnsa, māsu Brontē, Tekereja, Džordža Eliota un citu romānus bija skaļi lasījis sievai, kā ari dēliem, tiklīdz viņi bija pietiekami paaugušies, lai spētu izprast šo darbu vērtību. Ašendens secināja, ka lasīšana, citiem dzirdot, kļuvusi par Haringtona otro dabu, un, ja viņam šo izdevību atņemtu, tas viņam būtu tikpat nepatīkami, kā, ja kaislīgam smēķētājam atņemtu tabaku. Savam klausītājam viņš mēdza uzbrukt piepeši:

„Paklausieties taču,“ viņš mēdza sacīt, „tas jums jādzird,“ it kā viņu būtu pēkšņi saistījusi kāda lieliska aksioma vai jauka frāze. „Vai jūs nedomājat, ka tas lieliski izteikts? Tikai trīs rindiņas.“

Šīs rindiņas Haringtons nolasīja ar Ašendena piekrišanu, bet tad, ne brītiņu neatvilkdams elpu, turpināja. Viņš devās tieši uz priekšu, tālāk un tālāk. Savā mierīgajā, spiedzošajā balsī, bez uzsvara vai izteiksmes, viņš lasīja lappusi pēc lappuses. Ašendens nemierīgi grozījās, gan sakrustoja kājas, gan atkal nolika tās blakus, aizsmēķēja un izsmēķēja papirosus, novietojās sēdeklī gan vienādi, gan otrādi, bet Haringtons tikai lasīja tālāk un tālāk. Vilciens nesteidzīgi devās uz priekšu pa bezgalīgajām Sibīrijas stepēm. Viņi brauca cauri sādžām un pāri upēm. Haringtons tikai lasīja tālāk un tālāk. Pabeidzis Edmunda Burkes lielo runu, viņš triumfēdams nolika grāmatu.

„Pēc manām domām, šī ir viena no vislieliskākajām runām angļu valodā. Tas neapstrīdami ir mūsu kopīgs mantojums, kurā varam noraudzīties ar īstu lepnumu.“

„Vai jums tas nešķiet nelaimi vēstoši, ka visi ļaudis, kuriem Edmunds Burke turējis šo runu, ir miruši?“ domīgi jautāja Ašendens.

Haringtons bija jau gatavs atbildēt, ka par to nu gan nebūtu ko brīnīties, jo runa taču turēta astoņpadsmitajā gadsimteni, kad noskārta, ka Ašendens joko. (Ikvienam, kas uztvertu šo jautājumu bez aizspriedumiem, vajadzētu atzīt, ka Ašendens brīnišķīgā pacietībā panesis savas likstas.) Haringtons uzsita sev pa ccli un sirsnīgi smējās.

,,Hē — tas tik ir joks,“ viņš sauca. „Atzīmēšu to savā piezīmju grāmatiņā. Jau skaidri noprotu, kā to kādreiz varēšu izmantot, kad pienāks mana reize turēt runu mūsu pēcpusdienas klubā.“

Amerikāņu literatūras studijas nebija vēl aizvedušas Haringtonu tālāk pagātnē, kā līdz plaši pazīstamu autoru — Emersona, Longfellova, Olivera Holmsa, Džeimsa Rasela — ziedu laikiem.

Haringtons bija garlaicīgs cilvēks. Tas varēja Ašendenu bez gala kaitināt; viņš krita Ašendenam uz nerviem un spēja novest līdz trakumam. Tomēr nevarēja teikt, ka Ašendens viņu neieredzētu. Viņa pašapmierinātība bija milzīga, tomēr tik sirsnīga, ka to nekādi nevarēja ņemt ļaunā; viņa iedomība šķita tik bērnišķīga, ka varēja par to tikai pasmaidīt. Viņš bija tik labu vēlošs, uzmanīgs, padevīgs, tik laipns, un, lai gan dažkārt Ašendens labprāt būtu viņu

170 nositis, tomēr nācās atzīt, ka īsā laikā viņā pamodies pret Haringtonu kaut kas labvēlībai līdzīgs. Haringtona izturēšanās bija izsmalcināta, atbilstoša, varbūt mazliet mākslota (tas tomēr neko nekaitēja, jo laba uzvedība ir sabiedrības mākslīgs veidojums un tādēļ spēj panest labu tiesu no pūderētas parūkas un mežģīņu aproces), un, lai gan tā šķita labās audzināšanas rezultāts, tomēr viņa labā sirds piešķīra tai tīkamu papildinājumu. Viņš bija gatavs ikkatram izrādīt laipnību, un nekas viņam nebija par grūtu, ja vien varēja pakalpot savam līdzcilvēkam. Viņš bija ārkārtīgi pakalpīgs. Tāda īpašība reti novērojama pie tik praktiskiem ļaudīm, kādi ir angļi. Kad Ašendens pāris dienu slimoja, Haringtons sirsnīgi viņu kopa. Ašendenu pārsteidza Haringtona gādība, un, lai gan to mocīja sāpes, viņš nevarēja nepasmietics par pārāk lielo rosību, ar kādu Haringtons mērīja viņam temperatūru un meklēja savā rūpīgi sakravātajā somā veselu gubu zāļu pulvcrišu; tāpat aizkustināja gādība, ar kādu Haringtons nopūlējās sadabūt restorāna vagonā to, ko, pēc viņa domām, Ašendens varētu ēst. Viņš darīja visu iespējamo, izņemot atteikšanos no nemitīgās runāšanas.

Tikai ģērbjoties Haringtons klusēja, jo tad viņa jauneklīgo prātu nodarbināja doma, vai tikai, mainot drēbes, viņš nekļūst nedelikāts pret Ašendenu. Viņš bija ārkārtīgi kautrīgs. Katru dienu mainīja veļu, kārtīgi izņemdams to no ceļasomas un tikpat kārtīgi novietodams tur atpakaļ savalkāto, turklāt rādīja izveicības brīnumus, lai pārģērbjoties neatsegtu nevienu collu kailas miesas. Ašendens jau pēc pāris dienām atmeta tīņu par tīrību un glītumu netīrajā vagonā ar vienu vienīgu mazgājamo telpu un drīz vien bija tikpat netīrs kā pārējie pasažieri, turpretim Haringtons nekādā ziņā nepadevās grūtībām. Viņš rūpīgi kārtoja savu tualeti, nerēķinādamies ar nepacietīgajiem ļaudīm, kas raustīja durvju rokturi, un ik rītus atgriezās no mazgājamās telpas nomazgājies, spodrs un pēc ziepēm smaržojošs. Uzvilcis melnus svārkus, svītrainās bikses un apāvis labi nospodrinātās kurpes, viņš izskatījās tik uzposies, it kā tikko būtu iznācis no mazā tīrā sarkano ķieģeļu namiņa Filadelfijā, lai sēstos tramvajā un brauktu uz savu kantori.

Kādā vietā ceļotājiem paziņoja, ka izdarīts mēģinājums uzspridzināt tiltu un ka nākamajā stacijā otrpus upei izcēlušies nemieri; varot gadīties, ka vilcienu apturēšot un pasažierus izklīdināšot vai saņemšot gūstā. Ašendens, pieļaudams, ka viņam varētu atņemt bagāžu, piesardzīgi uzvilka savas biezākās drēbes, lai gadījumā, ja viņam nāktos pavadīt ziemu Sibīrijā, pēc iespējas mazāk nāktos ciest no aukstuma, turpretim Haringtons šinī ziņā neuzklausīja nekādus padomus: viņš nebūt negatavojās šādai iespējai, un Ašendens bija pārliecināts, ka, ja Haringlonam nāktos pavadīt trīs mēnešus Krievijas cietumos, viņš joprojām izskatītos tikpat tīrs un glīts. Vilcienā iekāpa kāda kazaku nodaļa un nostājās uz katra vagona platformas ar pielādētām šautenēm, bet vilciens dārdēdams piesardzīgi brauca pār bojāto tiltu. Tuvojoties stacijai, kur viņiem it kā draudēja briesmas, lokomotīve pastiprināja tvaiku un izdrāzās stacijai cauri. Ašendens no jauna uzģērba vieglu vasaras tērpu, par ko Haringtons saudzīgi pazobojās.

Haringtons bija spējīgs veikalnieks. Bija skaidrs, ka tikai ļoti asprātīgs un viltīgs vīrs varētu viņu pārspēt, un Ašendens nešaubījās, ka firmas īpašnieki darījuši pareizi, sūtot tieši viņu šinī uzdevumā. Droši vien Haringtons aizstāvēs viņu intereses visiem spēkiem, jo, ja viņam izdosies noslēgt līgumu ar Krieviju, noteikumi nekādā ziņā nebūs vieglie. To prasīja Haringtona lojalitāte pret savu firmu. Par tās īpašniekiem viņš runāja sirsnīgā godbijībā. Viņš tos mīlēja un lepojās ar tiem, bet nebūt neapskauda viņus lielās bagātības dēļ. Viņš jutās pilnīgi apmierināts, strādājot par algu, un domāja, ka tā ir pietiekoša; ja viņš varēja dot izglītību saviem zēniem un atstāt atraitnei dzīvei nepieciešamos līdzekļus, tad kādam nolūkam viņam vēl nepieciešama nauda? Bagātību viņš atzina par mazliet vulgāru. Kultūra tam šķila svarīgāka nekā nauda. Tomēr pret naudu viņš izturējās ļoti piesardzīgi un pēc katras ēdienreizes rūpīgi atzīmēja piezīmju grāmatiņā, cik izdevis. Firma varēja būt droša, ka viņš savus izdevumus neuzrādīs ne par santīmu lielākus, kā tie patiesībā bijuši. Tomēr, redzēdams, ka nabaga ļaudis sanāk stacijās un, vilcienam apstājoties, ubago, nojauzdams, ka karš viņus tiešām iegrūdis trūkumā, Haringtons papūlējās pirms katras pieturas apgādāt zināmu daudzumu sīknaudas un diezgan kautrīgu sejas izteiksmi, zobodamies par sevi, ka padodas šādiem muitniekiem, izdalīja visu, kas bija kabatā.

„Nu, protams, viņi to nav pelnījuši,“ viņš sacīja, „un es to arī nedaru viņu dēļ, bet gan tikai sava sirdsmiera labā. Es justos ārkārtīgi slikti, iedomājoties, ka cilvēks ir tiešām izsalcis un es neesmu viņam iedevis pat ne vienai ēdienreizei vajadzīgos līdzekļus.“

Haringtons rīkojās absurdi, tomēr mīļi. Nebija iedomājams, ka varētu izturēties pret viņu rupji, tas būtu tikpat šausmīgi kā piekaut bērnu, un Ašendens, iekšķīgi dusmodamies, tomēr ārēji izturēdamies draudzīgi, padevīgi, īsti kristīgā garā, pacieta likstas, kādas viņam sagādāja šī laipnā nežēlīgā radījuma sabiedrība. Tolaik tikai vienpadsmit dienās varēja nokļūt no Vladivostokas līdz Pelrogradai, un Ašendens juta, ka viņš nespētu izturēt ne dienu ilgāk. Divpadsmitajā dienā tas katrā ziņā būtu nositis Haringtonu.

Kad viņi beidzot (Ašendens netīrs un noguris, bet Haringtons tīrs, mundrs un sparīgs) sasniedza Petrogradas nomali un, pie loga stāvēdami, aplūkoja šis lielpilsētas namu biezokni, Haringtons vērsās pie Ašendena, sacīdams:

„Nekad nebiju domājis, ka vienpadsmit dienas vilcienā paiet tik ātri. Mēs brīnišķīgi pavadījām laiku. Es priecājos par jūsu sabiedrību un zinu, ka jūs priecājāties par manējo. Negribu izlikties nezinām, ka esmu diezgan labs sarunu biedrs. Bet, ja nu mēs šādā kārtā esam satikušies, mums būtu arī turpmāk jāturas kopā. Petrogradā mums pēc iespējas biežāk jāsastopas.“

„Man būs ļoti daudz ko darīt,“ sacīja Ašendens. „Bīstos, ka man nemaz nebūs laika.“

„Zinu,“ sirsnīgi atbildēja Haringtons. „Domāju, ka ari pats būšu diezgan aizņemts, tomēr mēs taču varēsim kopā brokastot un sastapties vakaros, lai salīdzinātu savus novērojumus. Būtu pārāk nožēlojami, ja mēs tagad atkal izšķirtos.“

„Pārāk nožēlojami,“ nopūtās Ašendens.

XV Mīla un krievu literatūra

Kad beidzot Ašendens atradās viesnīcā, savā guļamistabā, un pirmo reizi — jo viņam šķita, ka pagājusi vesela mūžība — viens pats, viņš apsēdās un aplūkoja savu istabu. Viņam nepietika enerģijas tūdaļ ķerties pie izkravāšanās. Cik daudzas viesnīcu istabas viņš kopš kara sākšanās gan bija redzējis — lieliskas vai noplukušas, pilsētās un valstīs citā pēc citas! Viņš gandrīz vairs nevarēja atcerēties, kad nebūtu noņēmies ar savu bagāžu. Viņš jutās noguris un jautāja sev, kā gan ķersies pie darba, kura veikšanai atsūtīts šurp. Bezgalīgajā Krievijā tas jutās pazudis un ļoti vientuļš. Kad viņu izvēlējās šim uzdevumam, viņš protestējamo uzdevums šķita pārāk liels, bet protestus atstāja bez ievērības. Ne jau tādēļ izvēlējās tieši viņu, ka noteicošās personas atzītu to par sevišķi piemērotu, bet gan tādēļ, ka nebija atrodams neviens piemērotāks. Pie durvīm klauvēja, un Ašendens atsaucās, labprāt izmantodams izdevību lietot nedaudzos krievu vārdus, ko viņš prata. Durvis atvērās. Viņš uzlēca kājās.

„Nāciet iekšā, nāciet iekšā,“ viņš sauca. „Man sevišķs prieks jūs redzēt.“

Ienāca trīs vīri. Ašendens tos pazina pēc izskata, jo bija braucis ar tiem vienā tvaikonī no Sanfrancisko uz Jokohamu, bet, paklausīdams instrukcijām, pēc tam izsargājies no katras saskares ar viņiem. Tie bija čehi, savas revolucionārās darbibas dēļ izraiditi no dzimtenes un jau kopš ilgāka laika apmetušies Amerikā; viņus sūtīja uz Krieviju palīdzēt Ašendenam veikt uzdevumu un nodibināt sakarus ar profesoru C, absolūtu autoritāti starp čehiem Krievijā. Šo trīs vīru vadonis bija Dr. Egons Orts, liela auguma kalsnējs vīrs ar mazu sirmu galvu, — kādas Savienoto Valstu Rietumu draudzes mācītājs un teoloģijas doktors, kas bija atstājis savu draudzi, lai piedalītos dzimtenes atbrīvošanā, un Ašendenam radās iespaids, ka viņš ir inteliģents vīrs, kurš sirdsapziņas jautājumus neņem pārāk nopietni. Garīdzniekam ar noteiktu ideju ir tā priekšrocība, salīdzinājumā ar parastajiem cilvēkiem, ka viņš var pārliecināt sevi par Visuvarenā piekrišanu gandrīz katrā gadījumā. Dr. Orts mēdza jautri mirkšķināt acis, un viņam netrūka pasausa humora.

Ašendens noturēja ar viņu divas apspriedes Jokohamā, dabūja dzirdēt, ka profesors C. no visas sirds vēlas atbrīvot savu dzimteni no austriešu varas un zina, ka tas panākams tikai ar centrālo valstu sakāvi, un tādēļ ar sirdi un dvēseli stāv sabiedroto pusē, tomēr ir cilvēks ar jūtīgu sirdsapziņu; viņš nedarītu nekā, kas varētu modināt sirdsapziņas pārmetumus; visam jānorit taisnā ceļā un, tā sakot, ar atklātām kārtīm, tādēļ dažas nepieciešamas lietas būs jākārto bez viņa ziņas. Viņa iespaids bija pārāk liels, lai šo vēlēšanos varētu atstāt bez ievērības, tomēr zināmos gadījumos būs labāk, ja par notiekošo neliks viņam pārāk daudz zināt.

Dr. Orts bija ieradies Pctrogradā nedēļu pirms Ašendena un iepazīstināja viņu ar to, ko bija izzinājis par vispārējo stāvokli. Ašendenam šķita, ka tas ir kritisks, un tādēļ, ja vispār ko dara, jārīkojas ātri. Armija bija neapmierināta un dumpojās, valdība vājā Kcrcnska vadībā grīļojās un paturēja varu savās rokās tikai tādēļ, ka nevienam citam nebija drosmes to pārņemt. Bads apdraudēja tautu, un jau tika apsvērta iespēja, ka vāci varētu maršēt uz Pctrogradu. Lielbritānijas un Savienoto Valstu sūtņiem bija paziņots par Ašendena ierašanos, bet viņa uzdevums palika noslēpumā pat tiem, un pastāvēja sevišķi iemesli, kuru dēļ Ašendens nevarēja lūgt viņu palīdzību. Viņš norunāja ar Dr. Ortu, ka tas nokārtos sastapšanos ar profesoru C., lai Ašendens varētu iepazīties ar viņa ieskatiem un paskaidrot, ka tā rīcībā ir finansiāli līdzekļi jebkura plāna atbalstīšanai, ko varētu atzīt par noderīgu tādas katastrofas novēršanai kā Krievijas separātais miera līgums. Bet Ašendenam bija nepieciešams stāties sakaros ar dažādu aprindu ietekmīgām personām. Haringtonam ar savu veikalnieka priekšlikumu un ieteikuma vēstuli iekšlietu ministram būs jānodibina sakari ar valdības locekļiem, un viņam ļoti nepieciešams tulks. Dr. Orts prata krieviski gandrīz tikpat labi kā savu mātes valodu, un Ašendens piepeši noprata, ka Orts būtu sevišķi piemērots šim uzdevumam. Ašendens paskaidroja Ortam lietas apstākļus un norunāja, ka, Ašendenam kopā ar Haringtonu ieturot palaunadzi, telpā ienāks Dr. Orts un sveicinās Ašendenu, it kā ar to vēl nemaz nebūtu sastapies. Pēc tam viņu iepazīstinās ar Haringtonu; tad Ašendens norādīs Haringlonam, ka pašas debesis sūtījušas Dr. Ortu kā viņa vajadzībām vispiemērotāko cilvēku.

Bet bija vēl kāda persona, kuru Ašendens bija izvēlējies par iespējami noderīgu, un tādēļ viņš sacīja:

„Vai esat dzirdējuši par sievieti, vārdā Anastasija Aleksandrovna Leo-nidova? Viņa ir Aleksandra Dcnisjeva meita.“

„Protams, par viņu man viss labi zināms.“

„Man ir pamats domāt, ka viņa patlaban atrodas Petrogradā. Varbūt jūs noskaidrotu, kur viņa dzīvo un ko dara.“

„Protams.“

Dr. Orts uzrunāja čehu valodā vienu no saviem pavadoņiem. Tic bija visai acīgi puiši, viens — liela auguma gaišmatis, otrs — maza auguma tumšmatis, bet abi izskatījās jaunāki nekā Dr. Orts, un Ašendens noprata, ka viņiem jādara viss, ko Dr. Orts liek. Uzrunātais pamāja piekrītoši ar galvu, piecēlās, sniedza Ašendenam roku un izgāja ārā.

„Varbūt vēl šo pccpusdienu jūs saņemsit vajadzīgo informāciju.“

„Man šķiet, ka patlaban neko citu nevarēšu darīt,“ atbildēja Ašendens. „Taisnību sakot, kopš vienpadsmit dienām neesmu bijis vannā, un patlaban tā man ļoti nepieciešama.“

Ašendens nekad nebija izsecinājis, vai pārdomu priekam labāk nodoties dzelzceļa vagonā vai vannā. Viņš bija gatavs atzīt, ka pašas izdomas dēļ priekšroka dodama vilcienam, kas iet mierīgi un ne pārāk ātri, daudzas viņa labākās idejas bija radušās, ceļojot pa Francijas līdzenumiem, bet icccrcs apjūsmai vai arī jau galvā radušās tēmas izsmalcinātai pilnveidošanai nekas nebija labāks par karstu vannu. Arī tagad, plunčādamies ziepjainā ūdenī, kā bifelis dubļainā dīķī, viņš labi atcerējās savas skaudri patīkamās attiecības ar Anastasiju Aleksandrovnu Lconidovu.

Iepriekšējos stāstos atrodama tikai pavirša norāde uz to, ka Ašendens zināmos gadījumos bija pieejams arī kaislei, ko ironiski apzīmē par maigu. Speciālisti šajā ziņā, apburošie radījumi, kas pārvērš par veikalu to, ko filozofi atzīst par laika kavēkli, apgalvo, ka rakstnieki, gleznotāji un mūziķi, īsi sakot, tic, kam sakars ar mākslu, mīlā neieņemot redzamu vietu. Par viņiem varot teikt: liela brēka, maza vilna. Viņi plosoties vai nopūšoties, kaļot frāzes un dažādā veidā uzvedoties romantiski, bet galu galā, vairāk par savas sajūsmas objektu mīlēdami mākslu vai paši sevi (kas tiem esot viens un tas pats), nespējot būt reālisti, ja šis objekts ar attiecīgajam dzimumam piemītošo veselo prātu prasot skaidrību lietas būtībā. Iespējams, tas arī ir cēlonis, ka sievietes savās dvēselēs noraugās uz. mākslu ar dedzīgu naidu. Lai kā arī būtu, Ašendens pēdējos divdesmit gados bija jutis savu sirdi strauji pukstam daudzu apburošu sieviešu dēļ. Tā viņš guva daudz prieka, bet samierinājās arī ar daudzām ciešanām. Tomēr pat tad, kad neatbildētas mīlas dēļ sāpes šķita visasākās, viņš spēja sev, gan ar skābu seju, tomēr teikt: nu, tādēļ jau tu vēl neiznīksi!

Anastasija Aleksandrovna Lconidova bija kāda revolucionāra meita, kas savā laikā, notiesāts uz mūža nometinajumu Sibīrijā, izbēdzis un apmeties Anglijā. Viņš bija spējīgs virs, kas trīsdesmit gadus spēja uzturēt sevi ar savu nenogurstošo rakstāmspalvu un pat iekaroja atzītu stāvokli angļu literatūrā. Sasniegusi attiecīgo vecumu, Anastasija Aleksandrovna apprecējās ar Vladimiru Scmjonoviču Leonidovu, kas arī bija emigrējis no dzimtās zemes. Dažus gadus pēc laulībām Ašendens iepazinās ar viņu. Tas bija toreiz, kad Eiropa atklāja Krieviju. Ikviens lasīja krievu romānistus, krievu dejotāji valdzināja civilizēto pasauli, un krievu komponisti lika jūsmot cilvēkiem, kuriem patlaban radās vēlēšanās tikt vaļā no Vāgnera. Krievu māksla izplatījās Eiropā kā influences epidēmija. Modē nāca jaunas frāzes, jaunas krāsas, jaunas emocijas, un iedomīgi tukšgalvji bez mazākās vilcināšanās atzina sevi par inteliģentiem. Ašendens jutās tāpat kā citi: viņš nomainīja spilvenu savā viesistabā, uzkāra svētbildi pie sienas, lasīja Čehovu un apmeklēja baletu.

Tiklab pēc izcelsmes, kā arī dzīves apstākļiem un izglītības Anastasija Aleksandrovna bija neapšaubāmi inteliģenta. Viņa kopā ar viru dzīvoja mazā mājiņā Rīdžcntparka tuvumā, un visi Londonas literāti pazemīgā godbijībā noraudzījās bālajos bārdainajos milžos, kas augas dienas stāvēja, balstīdamies pret sienām kā dzīvas kariatīdes; tie visi bija revolucionāri, un atlika tikai pabrīnīties, ka viņi neatrodas Sibīrijas raktuvēs. Rakstnieces godbijīgi skāra lūpām degvīna glāzes. Kam netrūka laimes un sevišķas labvēlības, tic varēja tur dažkārt spiest roku Djagiļcvam, un šad tad, līdzīgi vējiņa šūpotam firziķa ziedam, pati Pavlova lidoja iekšā un ārā. Toreiz Ašendena panākumi vēl nebija tik lieli, lai izraisītu uzpūtīgo tukšgalvju sašutumu; jaunības dienās viņš pats neapšaubāmi bija viens no tiem, un, lai gan tagad daži no viņiem jau aizdomīgi noraudzījās Ašendenā, citi vēl arvien cerēja uz viņu (optimistiski noskaņoti radījumi, kas tic tieši cilvēka dabai). Anastasija Aleksandrovna pateica tieši acīs, ka viņš pieskaitāms inteliģencei. Ašendens bija pilnīgi gatavs tam ticēt. Viņa toreizējais noskaņojums ļāva ticēt visam. Viņš bija sajūsmināts un uztraukts. Viņam šķita, ka teju teju tas sagūstīs romantisma iluzoro garu, ko tik ilgi velti bija tvarstījis. Anastasijai Aleksandrovnai bija skaistas acis un glīts, gan pēc tā laika ieskatiem pārāk saldkairs stāvs, palieli vaigu kauli un strups deguntiņš 176 (tipiski talāriskas pazīmes), plata mute, pilna lielu zobu, un bāla āda. Viņa ģērbās diezgan uzkrītoši. Tumšajās, melanholiskajās acīs Ašendens saskatīja bezgalīgās Krievijas stepes, Kremli ar skaņajiem zvaniem, greznās Ziemassvētku ceremonijas Izaka katedrālē, sudraboto skābaržu birzis un Ņevas prospektu; vispār viņš apbrīnojami daudz saskatīja tās acīs. Acis bija apaļas, spīdošas un mazliet izvclbtas kā Pekinas sunīšiem. Abi sprieda par Aļošu „Brāļos Karamazovos“, par Natašu „Karā un mierā“, par Annu Karcņinu un par „Tēviem un dēliem“.

Drīz vien Ašendens noskārta, ka viņas vīrs nebūt nav tai līdzvērtīgs, un tūdaļ uzzināja, ka arī viņa pati ir tādās domās. Vladimirs Semjonovičs bija maza auguma ar lielu, iegarenu galvu, kas līdzinājās pastieptam lakricas gabaliņam, un šo galvu klāja kupli, izspūruši mati. Viņš šķita kluss, kautrīgs radījums, un nebija lāga ticams, ka cara valdība tiešām baidījusies no tā revolucionārās darbības. Viņš pasniedza krievu valodas stundas un rakstīja Maskavas laikrakstiem. Viņš bija draudzīgs un pakalpīgs. Šīs īpašības tam bija nepieciešamas, jo Anastasija Aleksandrovna bija sieviete ar raksturu: kad viņai sāpēja zobi, Vladimirs Semjonovičs cieta notiesāto mokas, un, kad viņas sirds sažņaudzās nelaimīgās dzimtenes ciešanu dēļ, Vladimirs Semjonovičs droši vien vēlējās, kaut nekad nebūtu dzimis. Ašendenam bija jāpiekrīt, ka Vladimirs Semjonovičs ir nabaga radījums, tomēr tas šķila tik nekaitīgs, ka Ašendens pat sāka viņu zināmā mērā ieredzēt, un, kad pēc kāda laika Ašendens atklāja savu kaislību pret Anastasiju Aleksandrovnu un sev par prieku noprata, ka šī kaisle nav bez atbalss, viņš sev neizpratnē jautāja, ko gan lai iesāk ar Vladimiru Semjonoviču. Viņiem abiem ar Anastasiju Aleksandrovnu šķita, ka tic viens bez otra nevar dzīvot nc minūti, un Ašendens baidījās, ka, ņemot vērā revolucionāros uzskatus un visu cilu, viņa nekad nebūs ar mieru salaulāties ar lo, tomēr Ašendenam par zināmu pārsteigumu un ļoti lielu atvieglojumu viņa labprāt piekrita šim priekšlikumam.

„Kā tev šķiet, vai Vladimirs Semjonovičs piekritis laulības šķiršanai?“ viņš jautāja, sēdēdams uz sofaja, atspiedies pret spilveniem, kuru krāsa atgādināja jēlu, patlaban bojāties sākumu gaļu, un turēdams viņas roku.

„Vladimirs dievina mani,“ viņa atbildēja. „Tas salauztu viņa sirdi.“

„Viņš ir patīkams zēns, un cs nebūt nevēlētos, lai tas kļūtu ļoti nelaimīgs. Ceru, ka viņš ar to tiks galā.“

„Viņš ar to nekad nesamierināsies. Tāds jau krievu gars. Zinu, kad būšu to atstājusi, viņš jutīsies, kā zaudējis visu vērtīgo dzīvē. Nepazīstu nevienu, kas tā būtu pieķēries kādai sievietei, kā viņš man. Protams, viņš nevēlēsies stāvēt ccļā manai laimei; tad jau tam vajadzētu būt daudz maziskākam. Viņš sapratīs, ka, ja no tā atkarīga mana pašattīstība, tad man nav tiesību vilcināties. Bez vārda runas Vladimirs dos man brīvību.“

Tajā laikā laulības šķiršanas likums Anglijā bija vēl sarežģītāks un absurdāks nekā tagad, un, ņemot vērā, ka viņai nebija zināmas šī likuma īpatnības, Ašendens viņai aprādīja paredzamās grūtības. Viņa maigi ielika savu roku Ašendena rokā.

„Vladimirs neļaus man nonākt laulības šķiršanas prāvas vulgārajā atklātībā. Kad viņam pateikšu, ka esmu nolēmusi precēties ar tevi, viņš izdarīs pašnāvību.“

„Tas būtu šausmīgi,“ iesaucās Ašendens.

Viņš bija pārsteigts, tomēr sajūsmināts. Tas tiešām lielā mērā atgādināja kādu krievu romānu, un viņš jau gara acīm iztēlojās dzīves baigās lappuses, kā arī tās lappuses, kurās Dostojevskis attēlotu šo stāvokli. Viņš zināja, kādas plaisas tas radītu viņa raksturā, iedomājās sadauzītās šampanieša pudeles, braucienus pie čigāniem, degvīnu, ģīboņus, krītamo kaiti un garās, garās runas, kuras ikviens turētu. Tas viss šķita ļoti baigi, tomēr brīnišķīgi un satraucoši.

„Tas darītu mūs šausmīgi nelaimīgus,“ sacīja Anastasija Aleksandrovna, „bet nezinu, ko gan citu viņš varētu iesākt. Viņš līdzinātos kuģim bez stūres vai automobilim bez karburatora. Es labi pazīstu Vladimiru. Viņš izdarīs pašnāvību.“

„Kā gan?“ jautāja Ašendens, kam netrūka reālista kāres uzzināt visus sīkumus.

„Viņš sadragās sev smadzenes.“

Ašendens atcerējās „Rosmersholmu“. Savā laikā viņš bija dedzīgs ibse-nists un bija pat koķetējis ar nodomu mācīties norvēģiski, lai, lasīdams šo meistaru oriģinālā, iepazītos ar tā domu apslēptāko būtību. Viņš bija kādreiz redzējis pašu Ibscnu dzeram glāzi Minhenes alus.

„Bet kā tev šķiet, vai mēs piedzīvosim jel vienu omulīgu stundu ar šā cilvēka nāvi uz sirdsapziņas?“ viņš jautāja. „Es jūtu, ka tas arvien nostātos starp mums.“

„Zinu, mēs cietīsim, mēs šausmīgi cietīsim,“ sacīja Anastasija Aleksandrovna. „Bet kā gan lai to novēršam? Tāda nu reiz ir dzīve. Mums jādomā par Vladimiru. Mums jāņem vērā arī viņa laime. Viņš atradīs par labāku izdarīt pašnāvību.“

Viņa novērsās, un Ašendens redzēja, ka smagas asaras rit pār tās vaigiem. Viņš jutās dziļi aizkustināts, jo tam bija mīksta sirds, un baigi taču iedomāties Vladimiru ar lodi smadzenēs.

Ak, šie krievi, ar ko gan viņi rotaļājas! Apvaldījusi savu aizkustinājumu, 178

Anastasija Aleksandrovna nopietni vērsās pie Ašendena. Viņa raudzījās Ašendenā savām valgajām, apaļajām, viegli izvelbtajām acīm.

„Mums jāpārliccinās pilnā mērā, ka rīkojamies pareizi. Es nekad sev nepiedotu, ja ļautu Vladimiram izdarīt pašnāvību un tad nāktu pie atziņas, ka esmu maldījusies. Man šķiet, mums jāpārliccinās, vai tiešām milam viens otru.“

„Vai gan tu to nezini?“ Ašendens iesaucās klusā, saspringtā balsī. „Es to zinu.“

„Aizceļosim vienu nedēļu uz Parīzi, tad redzēsim, kā saprotamies. Tad mēs zināsim.“

Ašendens bija nedaudz pieķēries vecajiem likumiem, un šis priekšlikums viņu pārsteidza. Tomēr tikai mazu brītiņu. Anastasija šķita brīnišķīga. Viņa bija ļoti atjautīga un jau noskārtusi Ašendera vilcināšanos.

„Tev taču nebūs buržujisku aizspriedumu?“ viņa jautāja.

„Protams, nē,“ viņš steigšus apgalvoja, jo būtu drīzāk pieļāvis, ka viņu uzskata par nelieti nekā par buržuju. „Man tā šķiet lieliska ideja.“

„Kādēļ gan sieviete lai liek uz spēles visu savu dzīvi? Pavisam neiespējami zināt, kāds cilvēks ir īstenībā, ja nav dzīvots kopā ar viņu. Ir tikai taisnīgi dot sievietei iespēju grozīt savu nodomu, iekams vēl nav par vēlu.“

„Pilnīgi pareizi,“ sacīja Ašendens.

Anastasija Aleksandrovna nebija sieviete, kas ļauj augt zālei sev zem kājām, un jau nākamajā sestdienā pēc sarunas viņi devās uz Parīzi.

„Es neteikšu Vladimiram, ka aizceļoju kopā ar tevi,“ viņa sacīja. „Tas viņu tikai velti sarūgtinātu.“

„Tiešām, jau līdzcietības dēļ vien to nedrīkst darīt,“ atbildēja Ašendens.

„Ja es nedēļas beigās nāktu pie atziņas, ka mēs esam maldījušies, tad viņam par to nekad nekas nav jāzina.“

„Pilnīgi pareizi,“ piekrita Ašendens.

Viņi sastapās Viktorijas stacijā.

„Kuras klases biļetes tu iegādājies?“ viņa jautāja.

„Pirmās.“

„Par to priecājos. Tēvs un Vladimirs brauc arvien trešajā klasē, saskaņā ar saviem principiem, bet es vilcienā vienmēr jūtos slikti un man patīk atsliet galvu pret kāda plecu; tas vieglāk izdarāms pirmās klases vagonā.“

Tikko vilciens sāka kustēties, Anastasija Aleksandrovna tcica, ka reibstot galva, tādēļ noņēma cepuri un atslēja galvu pret Ašendena plecu. Viņš aplika tai roku ap vidukli.

„Tu sēdēsi pavisam mierīgi, vai ne?“ viņa sacīja.

Kāpjot kuģī, viņa nogāja lejā dāmu kajītē un Kalē ar labu ēstgribu ieturēja

pamatīgu mielastu, bet, tiklīdz viņi iekāpa vilcienā, atkal noņēma cepuri un atspieda galvu pret Ašendena plecu. Viņam radās vēlēšanās lasīt, un viņš paņēma grāmatu.

„Varbūt tu varētu nelasīt,“ viņa sacīja. „Mani vajaga saturēt, bet, kad tu pāršķir lapu, man ir dīvaina sajūta.“

Beidzot viņi ieradās Parīzē un apmetās Anastasijai Aleksandrovnai zināmā mazā viesnīcā Senas kreisajā krastā. Viņa izteicās, ka tur valdot īstā gaisotne. Viņa nevarot paciest milzīgās viesnīcas otrā upes krastā; tās esot neglābjami vulgāras un buržujiskas.

„Esmu ar mieru doties, kurp vien tev tīk,“ sacīja Ašendens, „ja vien tur netrūkst vannas istabas.“

Viņa pasmaidīja un ieknieba tam vaigā.

„Cik burvīgi anglisks tu esi. Vai gan tu vienu nedēļu nevari iztikt bez vannas istabas? Ak, mans dārgais, mans dārgais, tev tik daudz vēl jāmācās.“

Līdz vēlai nakts stundai viņi runāja par Maksimu Gorkiju un Kārli Marksu, par cilvēka likteņiem, mīlu un brālību; viņi iztukšoja neskaitāmas tases krievu tējas, tādēļ otrā rītā Ašendens labprāt būtu brokastojis gultā un piecēlies tikai lenča laikā, bet Anastasija Aleksandrovna mēdza celties agri. Ja dzīve ir tik īsa un tik daudz darāmā, tad esot grēks brokastot kaut minūti pēc pusdeviņiem. Viņi apsēdās tumšā, mazā ēdamistabā, kuras logiem nebija nekādu pazīmju, ka tic būtu tikuši atvērti pēdējā mēneša laikā. Istaba tiešām bija pilna atmosfēras. Ašendens jautāja Anastasijai Aleksandrovnai, ko tā vēlētos brokastīs.

„Olu kulteni,“ viņa sacīja.

Viņa ēda dūšīgi. Ašendens jau bija novērojis, ka tai ir veselīga ēstgriba. Viņam šķita, ka tā ir krievu ieraša: nevar taču iedomāties Annu Kareņinu pusdienās ēdam mazu smalkmaizīti un tasi kafijas, vai ne?

Pēc brokastīm viņi devās uz Luvru un pēcpusdienā uz Lukscmburgas pili. Viņi pusdienoja agri, lai varētu apmeklēt franču komēdiju. Pēc tam tie gāja uz krievu kabarē dejot. Otrā rītā pusdeviņos, ieņemot vietas ēdamistabā, Ašendens jautāja Anastasijai Aleksandrovnai, ko viņa vēlētos ēst, un saņēma atbildi:

„Olu kulteni.“

„Bet mums taču jau vakar bija olu kultenis,“ viņš pārmetoši iesaucās.

„Iebaudīsim to šodien atkal,“ viņa pasmaidīja.

„Labi.“

Dienu viņi pavadīja tāpat kā iepriekšējo, tikai Luvras vietā apmeklēja Karnavalē un Lukscmburgas pils vietā Gimē muzeju. Bet, kad nākamajā 180 rītā, atbildot uz Ašendena jautājumu, Anastasija Aleksandrovna atkal pieprasīja olu kulteni, Ašendena dūša saplaka.

„Bet mēs taču jau vakar un aizvakar ēdām olu kulteni,“ viņš sacīja.

„Vai tu nedomā, ka tieši tas ir pietiekams pamats, lai ēstu to šodien atkal?“

„Nē, to gan es nedomāju.“

„Varbūt tev šodien nav labs garastāvoklis?“ viņa jautāja. „Es ēdu olu kulteni katru dienu, jo man garšo vienīgi šādi sagatavotas olas.“

„O, ļoti labi. Ja tā, tad mēs, protams, ēdīsim olu kulteni.“

Tomēr nākamajā rītā viņš olu kulteni negribēja vairs redzēt ne acu galā. „Tu gan laikam gribēsi olu kulteni kā arvien?“ viņš jautāja.

„Protams,“ viņa sirsnīgi pasmaidīja, rādīdama divas rindas lielu zobu. „Labi, tad cs tev pasūtīšu olu kulteni, bet sev likšu olas uzcept.“

Smaids nozuda no viņas lūpām.

„Tā?“ viņa brītiņu klusēja. „Vai tev nešķiet, ka tas ir diezgan neapdomīgi? Vai tu domā, ka ir korekti likt pavāram lieki strādāt? Jūs, angļi, esat visi vienādi, jūs raugāties uz kalpotājiem kā uz mašīnām. Vai jūs arī noprotat, ka viņiem ir tāda pati sirds kā jums, tādas pašas jūtas un emocijas? Kā gan jūs vēl varat brīnīties, ka proletārietis ir augstākā mērā neapmierināts, ja buržuāzija, tāpat kā tu, ir tik nedzirdēti savtīga?“

„Vai tiešām tev šķiet, ka Anglijā izcelsies revolūcija, ja Parīzē olu kulteņa vietā ēdīšu ceptas olas?“

Viņa sašutumā saslēja savu daiļo galvu.

„Tu nesaproti. Jautājums ir par principu. Tu domā, ka tas joks, un, protams, cs zinu, ka tu esi jautrs cilvēks, un es par joku varu pasmieties tāpat kā kurš katrs cits — piemēram, Čehovs ir Krievijā labi pazīstams humorists —, bet vai gan tu neredzi jautājuma būtību? Visa tava izturēšanās ir nepareiza. Tajāizpaužas izjūtas trūkums. Tu tā nerunātu, ja būtu redzējis 1905. gada notikumus Pētcrpilī. Es atceros ļaužu baru, ccļos nometušos sniegā, Ziemas pils priekšā, bet kazaki uzbrūk viņiem — sievietēm un bērniem! Nē, nē, nē.“

Viņas acis pieplūda asarām, bet seja savilkās sāpīgā vaibstā. Viņa satvēra Ašendena roku.

„Es zinu, tev laba sirds. Tu tikai nepadomāji, un būs pareizi, ja par to nemaz vairs nerunāsim. Tu spēj iejusties citu stāvoklī. Tu esi ļoti atsaucīgs. Es zinu. Tu taču liksi sev olas sagatavot tāpat kā man.“

„Protams,“ sacīja Ašendens.

Pēc šīs sarunas viņš ik rītus ēda olu kulteni. Pat viesmīlis ierunājās: „Kungam sevišķi garšo olu kultenis.“ Nedēļas beigās viņi atgriezās Londonā. Visu ccļu no Parīzes līdz Kalē un pēc tam atkal no Duvras līdz Londonai viņš turēja Anastasiju Aleksandrovnu apkamptu, un viņas galva atdusējās uz tā plcca, turklāt Ašendens sprieda, ka brauciens dzelzceļa vagonā no Ņujorkas līdz Sanfrancisko turpinātos piecas dienas.'Viktorijas stacijā, ormani gaidot, stāvēdama uz perona, viņa noraudzījās Ašendenā savām apaļajām, spožajām, mazliet izvclbtajām acīm.

„Mēs pavadījām brīnišķīgas dienas, vai ne?“ viņa sacīja.

„Tiešām brīnišķīgas.“ /

„Esmu nākusi pie noteikta atzinuma. Eksperiments attaisnojies. Esmu ar mieru apprecēties ar tevi, kad vien vēlies.“

Bet Ašendens iedomājās sevi ēdam olu kulteni katru dienu līdz pat mūža beigām. Iesēdinājis viņu ormanī, Ašendens paaicināja sev citu, brauca uz Kunarda sabiedrības kantori un iegādājās biļeti uz pirmo kuģi, kas devās uz Ameriku. Neviens ieceļotājs, kas ilgojās pēc brīvības un jaunas dzīves, nav sirsnīgākā pateicībā noraudzījies Brīvības statujā kā Ašendens, kad kuģis kādā jaukā un saulainā rītā ieradās Ņujorkas ostā.

XVI Haringtona kunga veļa

Kopš tā laika bija pagājuši vairāki gadi, un Ašendens nekad vairs nebija sastapis Anastasiju Aleksandrovnu. Viņš zināja, ka pēc marta revolūcijas viņa un Vladimirs Semjonovičs devušies uz Krieviju. Varēja taču būt, ka abi Ašendenam palīdzēs — savā ziņa Vladimirs Semjonovič*s taču viņam ir pateicību parādā par savu dzīvību —, un Ašendens nolēma rakstīt Anastasijai Aleksandrovnai, aicinot viņu apmeklēt to.

Dodoties lejā uz lenču, Ašendens jutās mazliet atpūties. Haringtons jau viņu gaidīja, un abi apsēdās. Viņi ēda, ko tiem pasniedza.

„Lieciet viesmīlim atnest maizi,“ sacīja Haringtons.

„Maizi?“ atsaucās Ašendens. „Maizes nav.“

„Es nevaru ēst bez maizes,“ sūdzējās Haringtons.

„Bīstos, ka jums būs tas jādara. Nav maizes, nav sviesta, cukura, olu, kartupeļu. Ir zivis, gaļa un zaļbarība, tas ir viss.“

Haringtona seja izstiepās gara.

„Tas jau kā kara laikā,“ viņš noteica.

„Ļoti līdzīgi kara laika apstākļiem.“

Haringtons brītiņu nevarēja izrunāt ne vārda, tad viņš sacīja: „Es jums pateikšu, ko esmu nodomājis darīt: mēģināšu pēc iespējas ātri tikt galā ar savām darīšanām un tad atstāšu šo zemi. Esmu pārliecināts, ka Haringtona kundzei nepatiktu, ja man nāktos iztikt bez cukura vai sviesta. Man ļoti jūtīgs kuņģis. Firma nekad mani nebūtu sūtījusi šurp, ja zinātu, ka nevarēšu dabūt ēšanai vislabāko.“

Pēc brītiņa ieradās Dr. Egons Orts un pasniedza Ašendenam kādu aploksni. Šajā bija Anastasijas Aleksandrovnas adrese. Viņš iepazīstināja Dr. Ortu ar Haringtonu. Drīz vien izrādījās, ka Dr. Orts Haringtonam patīk, un tādēļ Ašendens bez aplinkiem aizrādīja, ka Dr. Orts būtu Haringtonam pavisam nevainojams tulks.

„Viņš runā krieviski kā krievs, turklāt ir Amerikas pilsonis, un tādēļ nekad neaizmirsīs jūs aizstāvēt. Es viņu pazīstu jau ilgāku laiku un varu apgalvot, ka uz to pilnīgi paļaujos.“

Priekšlikums Haringtonam patika, un pēc lenča Ašendens atstāja abus vienatnē, sīkākām pārrunām. Viņš nosūtīja vēstulīti Anastasijai Alcksan-drovnai un tūdaļ saņēma atbildi, ka viņa dodoties uz kādu mītiņu, bet ap pulksten septiņiem ieradīšoties viesnīcā. Ašendens gaidīja viņu nc bez bažām. Protams, viņš tagad zināja, ka nav to mīlējis, bet gan Tolstoju un Dostojevski, Rimski-Korsakovu un Stravinški, bet viņš nebija pilnīgi pārliecināts, vai arī viņa to izpratusi. Kad Anastasija Aleksandrovna starp astoņiem un pusdeviņiem ieradās, Ašendens aicināja to piebiedroties viņam un Haringtonam pie pusdienu galda. Viņš sprieda, ka trešās personas klātbūtne novērsīs katru neveiklību, kas varētu rasties, tiem atkalredzotics, bet izrādījās, ka viņš velti bažījies, jo jau piecas minūtes pēc apsēšanās pie zupas šķīvja bija skaidrs, ka Anastasijas Aleksandrovnas jūtas pret viņu ir tikpat vēsas kā viņa jūtas pret Anastasiju. Uz brītiņu tas viņu satrauca. Lai cik pazemīgs vīrietis arī būtu, viņam tomēr ir ļoti smagi redzēt, ka sieviete, kas to reiz mīlējusi, vairs nemīl, un, lai gan, protams, viņš necerēja, ka Anastasija piecus gadus bezcerības kaislē ilgojusies pēc tā, tomēr domāja, ka, viegli piesarkstot, skropstām vai lūpām nodrebot, viņa nodos noslēpumu, ka tās sirdī vēl arvien viņam saglabājusies silta vietiņa. Nekā tamlīdzīga. Viņa sarunājās ar Ašendenu, it kā tas būtu draugs, ar kuru labprāt sastopas pēc dažu dienu prombūtnes, bet ar kuru viņai ir tikai biedriskas attiecības. Viņš apjautājās par Vladimiru Scmjonoviču.

„Viņš man sagādāja vilšanos,“ tā sacīja. „Par gudru cilvēku cs viņu gan nekad neesmu turējusi, bet biju pārliecināta, ka viņš ir godīgs. Viņam drīzumā būs bebītis.“

Haringtons patlaban taisījas bāzt mutē zivs gabalu, bet apstājās, dakšiņu gaisā pacēlis, un pārsteigts noraudzījās Anastasijā Aleksandrovnā. Labākas izpratnes dēļ jāpiebilst, ka viņš mūžā nebija lasījis nevienu krievu romānu. Ašendens, ari viegli samulsis, uzmeta tai jautājošu skatienu.

„Es neesmu viņa bērna māte,“ tā smiedamās sacīja. „Par tādām lietām nemaz neinteresējos. Māte ir kāda mana draudzene — labi pazīstama rakstītāja politiskās ekonomijas jautājumos. Nedomāju, ka viņai ir veselīgi uzskati, tomēr es būtu pēdējā, kas apgalvotu, ka tie nepelna nekādu ievērību. Viņai labas smadzenes, pavisam labas smadzenes.“ Tā vērsās pie Haringtona. „Vai jūs interesējaties par politisko ekonomiju?“

Pirmoreiz mūžā Haringtons kļuva mēms. Anastasija Aleksandrovna iepazīstināja to ar saviem uzskatiem šinī jautājumā, un viņi sāka runāt par pašreizējo stāvokli Krievijā. Izrādījās, viņai labas attiecības ar vairāku politisko partiju līderiem, un Ašendens nolēma iztaujāt to par sadarbības iespējām. Kaisle nebija viņu darījusi aklu, lai neredzētu, ka Anastasija Aleksandrovna ir sevišķi inteliģenta sieviete. Pēc mielasta Ašendens paskaidroja Haringtonam, ka viņam nepieciešams apspriesties veikala darīšanās ar Anastasiju Alcksan-drovnu, un apsēdās divatā Istabas atlālakajā stūrī. Ašendens izstāstīja visu, ko atzina par vajadzīgu, un izrādījās, ka viņa par to interesējas un vēlas palīdzēt. Viņa sajūsminājās par intrigu un bija ļoti varaskāra. Dzirdot, ka tā rīcībā ir lielas naudas summas, viņa tūdaļ noprata, ka ar Ašendena palīdzību varētu gūt ietekmi Krievijas valsts lietās. Tas glaimoja viņas godkārei. Viņa bija ārkārtīgi patriotiski noskaņota, tomēr, līdzīgi daudziem citiem patriotiem, bija tādos ieskatos, ka, pašai spēlējot lielu lomu, tas nāktu ari valstij par labu. Šķiroties viņi jau bija vienojušies par kopdarbību.

„Tā tiešām ievērības vērta sieviete,“ sacīja Haringtons, otrā rītā viņiem pie brokastgalda sastopoties.

„Tikai neiemīlaties viņā,“ pasmaidīja Ašendens.

Tomēr izrādījās, šinī jautājumā Haringtons neprot jokus.

„Kopš apprecēšanās ar Haringtona kundzi nekad neesmu ieskatījies nevienā sievietē,“ viņš sacīja. „Viņas vīrs droši vien ir slikts cilvēks.“

„Es būtu apmierināts ar šķīvi olu kulteņa,“ vienaldzīgi sacīja Ašendens, jo brokastīs viņiem tika pasniegta tase tējas bez piena, un cukura vietā — mazumiņš ievārījuma.

Ar Anastasijas Aleksandrovnas palīdzību un Dr. Orta atbalstu Ašendens ķērās pie darba. Stāvoklis Krievijā arvien vairāk pasliktinājās. Pagaidu valdības galva Kerenskis bija tukšas godkārības apmāts un atlaida katru ministru, par kuru varēja domāt, ka tas būtu spējīgs apdraudēt viņa paša stāvokli. Viņš turēja runas. Viņš turēja bezgalīgas runas. Bija bridis, kad varēja rēķināties ar iespēju, ka vāci uzbruks Pctrogradai. Kerenskis turēja 184 runas. Pārtikas trūkums kļuva nopietnāks. Tuvojās ziema, un trūka kurināmā. Kerenskis turēja runas. Aizmugurē rosīgi darbojās lielinieki, Ļeņins slapstījās Petrogradā, un klīda baumas, ka Kerenskim esot zināms, kur Ļeņins atrodas, bet viņš neuzdrošinoties to apcietināt. Kerenskis turēja runas.

Ašendenam sagādāja prieku redzēt, cik aukstasinīgi Haringtons izturas šajās nemieru bangās. Patlaban tika radīta vēsture, bet Haringtons interesējās tikai par savām darīšanām. Tas nebija viegls darbs. Lai panāktu, ka lielo viru ausis kļūst dzirdīgas, viņam nācās dot kukuļus sekretāriem un apakšniekiem. Stundām ilgi viņam lika gaidīt priekšistabās, bet tad bez kautrēšanās raidīja projām. Kad viņš beidzot sastapās ar lielajiem viriem, izrādījās, tie viņam nevar dot nekā cita kā tikai tukšus vārdus. Viņi deva Haringtonam solījumus, un jau pēc pāris dienām tas redzēja, ka šiem solījumiem nav nekādas nozīmes. Ašendens deva viņam padomu atmest ar roku un atgriezties Amerikā, bet Haringtons par to negribēja ne dzirdēt; firma sūtījusi viņu sevišķā uzdevumā, un, goda vārds, viņš šo uzdevumu veikšot vai arī iešot bojā. Tad Anastasija Aleksandrovna ņēma viņu savās rokās. Šim pārim bija nodibinājusies īpatnēja draudzība. Haringtons uzskatīja to par sevišķi ievērojamu sievieti, kurai nodarīta netaisnība; viņš stāstīja tai it visu par savu sievu un diviem dēliem, stāstīja viņai it visu par Amerikas Savienoto Valstu Satversmi, bet viņa savukārt stāstīja tam it visu par Vladimiru Scmjonoviču, kā arī par Tolstoju, Turgeņevu un Dostojevski. Tie pavadīja kopā lieliskas stundas. Viņš teica, ka nekādi nevarot to dēvēt par Anastasiju Aleksandrovnu, tas esot pārāk grūti izrunājams, un tādēļ sauca viņu par Dalilu. Viņa izlietoja Haringtona labā visU savu neizsmeļamo enerģiju, un tie kopā apmeklēja personas, kas varētu noderēt Haringtonam. Bet sarežģījums tuvojās atrisinājumam. Izcēlās nemieri, un ielās kļuva arvien bīstamāk. Reizēm bruņotos automobiļos sēdās neapmierināti rezervisti un mežonīgi drāzās pa Ņcvas prospektu, turklāt, lai rādītu, ka nejūtas apmierināti, šāva uz labu laimi garāmgājējos. Kādu reizi Haringtons un Anastasija Aleksandrovna kopā brauca tramvajā; piepeši ložu krusa ielidoja pa vagona logiem, un drošības labad viņiem nācās gulties uz grīdas. Haringtons bija pavisam sašutis.

„Kāda veca, resna sieviete uzgūlās man tieši virsū, un, kad es sakustējos, lai atbrīvotos, Dalila man deva dunku un sacīja, es esot auša, lai paliekot mierā. Man nepatīk jūsu krieviskās manieres, Dalila.“

„Tomēr jūs palikāt mierā,“ viņa klusu iesmējās.

„Vai zināt, pārmaiņas šajā zemē nepieciešamas: mazliet mazāk mākslas un mazliet vairāk civilizācijas.“

„Jūs piederat buržuāzijai, Haringtona kungs, jūs neesat pieskaitāms inteliģencei.“

„Jūs esat pirmais cilvēks, kas man to saka, Dalila. Ja neesmu pieskaitāms inteliģencei, tad tiešām nezinu, ko gan varētu tai pieskaitīt,“ cēli atcirta Haringtons.

Kādu dienu, kad Ašendens strādāja savā istabā, pie durvīm klauvēja, un istabā sparīgi ienāca Anastasija Aleksandrovna. Viņai mazliet kautrīgi sekoja Haringtons. Ašendens redzēja, ka tā ir uztraukta.

„Kas noticis?“ viņš jautāja.

„Ja šis cilvēks neatgriezīsies Amerikā, tad viņu šeit nogalinās. Jums ar viņu jāparunā. Ja es tur nebūtu bijusi, viņš tiešām piedzīvotu lielas nepatikšanas.“

„Nebūt nē, Dalila,“ asi atsaucās Haringtons. „Es pilnīgi spēju rūpēties pats par sevi, un man nedraudēja ne mazākās briesmas.“

„Kas īsti noticis?“ jautāja Ašendens.

„Aizvedu Haringtona kungu uz Aleksandra Ņevska klosteri, lai parādītu Dostojevska kapu,“ sacīja Anastasija Aleksandrovna, „un atgriežoties redzējām, ka kāds kareivis pārāk rupji izturas pret vecu sievieti.“

„Pārāk rupji!“ atsaucās Haringtons. „Pa ietvi gāja veca sieviete ar pārtikas grozu rokā. Viņai sekoja divi kareivji. Viens to tiem izrāva viņai no rokām grozu un gāja projām. Viņa iekliedzās un kaut ko skaļi sauca; es gan nezinu, ko viņa sacīja, bet varēju nojaust, tad otrais kareivis paķēra savu šauteni un iezvēla viņai ar laidi pa galvu. Vai nav liesa, Dalila?“

„Jā,“ viņa atbildēja, nevarēdama atturēties nepasmaidījusi. „Iekams paguvu to novērst, Haringtona kungs izlēca no ormaņa ratiem, pieskrēja kareivim, kas turēja rokā grozu, atņēma to un sāka abus lamāt kā parastus laupītājus. Sākumā viņi bija tā pārsteigti, ka nezināja, ko darīt, bel tad tos pārņēma nevaldāmas dusmas. Es devos skriešus pakaļ Haringtona kungam un paskaidroju kareivjiem, ka viņš ir ārzemnieks un piedzēries.“

„Piedzēries?“ iesaucās Haringtons.

„Jā, piedzēries. Protams, sapulcējās laužu bars. Šķita, neklāsies visai labi.“

Haringtona lielajās, bāli zilajās acīs parādījās smaids.

„Man šķita, jūs izteicāt viņiem savas domas, Dalila. Bija patīkami jūs vērot.“

„Neesiet taču auša, Haringtona kungs,“ pēkšņās dusmās sauca Anastasija, piesizdama kāju. „Vai gan jūs nezināt, ka kareivji viegli varēja nogalināt tiklab jūs, kā arī mani, un neviens no klātesošajiem mūsu labā nebūtu pakustinājis ne pirkstu?“

„Mani? Esmu Amerikas pilsonis, Dalila. Viņi neuzdrošinātos aizskart man ne matu uz galvas.“

„Viņiem grūti nāktos tādu sameklēt,“ atbildēja Anastasija Aleksandrov-na, kura sašutuma brīžos bija diezgan rupja. „Bet, ja jūs domājat, ka krievu kareivis vilcināsies jūs nogalināt tādēļ, ka esat Amerikas pilsonis, tad tuvākās dienās varat piedzīvot lielu pārsteigumu.“

„Nu, bet kas notika ar veco sievieti?“ jautāja Ašendens.

„Kareivji pēc brītiņa aizgāja, un mēs atgriezāmies pie viņas.“

„Ar grozu rokā?“

„Jā. Haringtona kungs bija pieķēries grozam kā pati nāve. Vecā sieviete gulēja zemē un asinis plūda viņai no galvas. Mēs iecēlām to ormanī un, tiklīdz viņa spēja pateikt, kur dzīvo, aizvedām to mājā. Viņas galva šausmīgi asiņoja, un mums nenācās viegli asinis apturēt.“

Anastasija Aleksandrovna uzmeta Haringtonam dīvainu skatienu, un sev par pārsteigumu Ašendens redzēja Maringtonu nosarkstam.

„Kas tad nu ir?“

„Redziet, mums nebija pārsienamā materiāla. Haringtona kunga kabatas drāniņa jau bija izmirkusi. Bija tikai viens priekšmets, ko varēju ātri noģērbt, un es noģērbu savas…“

Bet nebija viņa vēl pabeigusi, kad Haringtons viņu pārtrauca:

„Jums nav jāsaka Ašendena kungam, ko jūs noģērbāt. Esmu precējies cilvēks un zinu, ka dāmas tādas valkā, bet neredzu nekādu vajadzību tās pieminēt sabiedrībā.“

Anastasija Aleksandrovna klusu iesmējās.

„Tad noskūpstiet mani, Haringtona kungs, ja nē, cs pateikšu.“ Haringtons brītiņu vilcinājās, acīmredzot apsvērdams visus par un pret šinī jautājumā, bet viņš saprata, ka Anastasija Aleksandrovna uzstāj nopietni.

„Nu, tad lai notiek, variet mani noskūpstīt, Dalila, lai gan man jāsaka, neredzu, kādu prieku tas jums varētu sagādāt.“

Aplikusi rokas ap viņa kaklu, Anastasija noskūpstīja Haringtonam abus vaigus. Tad, ne vārda neteikusi, izplūda asarās.

„Jūs esat drošsirdīgs mazs puišelis, Haringtona kungs. Jūs rīkojāties bezjēdzīgi, tomēr lieliski.“

Haringtons nebija tik pārsteigts, kā Ašendens gaidīja. Viņš noraudzījās Anastasijā vieglu, dīvainu smaidu un laipni noglāstīja viņu.

„Nu, nu, Dalila, saņemieties. Tas bija nejauks piedzīvojums, vai ne? Jūs esat gluži satraukta. Ja jūsu asaras turpinās līt uz mana pleca, man radīsies šausmīgs reimatisms.“

Skals šķita smieklīgs, tomēr aizkustinošs. Ašendens gan smējās, tomēr juta, ka viņam kaklā iespriežas kamols.

Pēc Anastasijas Aleksandrovnas aiziešanas abi apsēdās kabinetā.

„Viņi ir ļoti dīvaini cilvēki, šie krievi. Vai zināt, ko Dalila darīja?“ Haringtons pēkšņi sacīja. „Viņa piecēlās ormanī kājās, ielas vidū, ļaudīm pa abām ietvēm plūstot, un novilka biksītes. Viņa pārplēsa tās uz pusēm un iedeva man paturēt vienu pusi, kamēr no otras izgatavoja pārsienamo. Ne mūžam neesmu bijis tā samulsis.“

„Sakiet, kā jūs nācāt uz domām — dēvēt viņu par Dalilu?“ smiedamies sacīja Ašendens.

Haringtons viegli piesarka.

„Viņa ir ļoti fascinējoša sieviete, Ašendena kungs. Viņas vīrs nodarījis tai lielu netaisnību, un es dabiski jūtu pret to lielas simpātijas. Šie krievi ir īsti jūtu cilvēki, un es negribēju, ka viņa pārprastu manas jūtas pret viņu. Es teicu, ka esmu ļoti pieķēries Haringtona kundzei.“

„Vai jums neradās iespaids, ka Dalila bijusi Potivāra sieva?“ jautāja Ašendens.

„Nezinu, kojūs ar togribat sacīt, Ašendena kungs,“ atbildēja Haringtons. „Haringtona kundze man arvien likusi saprast, ka es ļoti fascinēju sievietes, un man šķita, ja nosaukšu mūsu mazo draudzeni par Dalilu, mans stāvoklis būs pavisam skaidrs.“

„Nedomāju, ka Krievija būtu jums piemērota vieta, Haringtona kungs,“ smaidīdams sacīja Ašendens. „Jūsu vietā es dotos projām pēc iespējas drīzāk.“

„Nevaru vēl aizbraukt. Beidzot esmu piespiedis viņus piekrist maniem noteikumiem, un jau nākošajā nedēļā mēs parakstīsim līgumu. Tad es sakravāšu savas lietas un aizbraukšu.“

„Šaubos, vai paraksti būs tik daudz vērti kā papīrs, uz kura tos uzrakstīsit,“ sacīja Ašendens.

Beidzot Ašendens bija izstrādājis savu darbības plānu. Viņam nācās divdesmit četras stundas rosīgi darboties, šifrējot telegrammu, kurā tas aprakstīja savu plānu tiem cilvēkiem, kas viņu sūtīja uz Petiogradu. Plānu pieņēma un apsolīja vajadzīgo naudu. Ašendens labi zināja, — ja pagaidu valdība nepaliks pie varas vēl nākamos trīs mēnešus, tad viņš nepagūs nekā izdarīt, bet ziema bija pavisam tuvu, un pārtikas trūkums ar katru dienu pieauga. Armija dumpojās. Tauta prasīja mieru. Katru vakaru Ašendens iztukšoja kopā ar profesoru C. tasi šokolādes un apspriedās, kā vislabāk izmantot profesoram padevīgos čehus. Anastasijai Aleksandrovnai bija dzīvoklis nomaļā vietā, un tur Ašendens sastapās ar dažādiem ļaudīm. Izstrādāja plānus. Darbojās. Ašendens aprādīja, 188

pārliecināja, solīja. Viņam nācās pārvarēt viena cilvēka nenoteiktību un cita fatālismu. Viņam bija jāizlcmj, kurš ir noteikts un pašapmierināts, kurš godīgs un kurš vāja rakstura cilvēks. Bija jāapvalda sava nepacietība par krievu liekvārdību; nācās izturēties labsirdīgi pret ļaudīm, kuri gatavi runāt par visu, tikai ne par pašu galveno; klausoties skaļos vārdos teiktās tukšās runās un lielībā, bija jārāda laipna seja. Viņam bija jāsargās no nodevības. Nācās ar humoru uzņemt aušīgu cilvēku tukšo godkārību un mest līkumu ap varaskāro iegribām. Laiks negaidīja. Baumas kļuva arvien karstākas, tāpat kā lielinieku aktivitāte. Kcrenskis skraidīja šurp un turp kā izbijusies vista.

Tad nāca trieciens. Naktī uz 1917. gada 7. novembri sacēlās lielinieki, Kcrenska ministrus apcietināja, un ļaužu bars izlaupīja Ziemas pili; varu sagrāba savās rokās Ļeņins un Trockis. Anastasija Aleksandrovna ieradās viesnīcā, Ašendena istabā, jau agrā rītā. Ašendens patlaban šifrēja telegrammu. Visu nakti viņš bija pavadījis nomodā, vispirms pie Smoļnija, tad Ziemas pils. Viņš jutās galīgi noguris. Anastasijas Aleksandrovnas seja izskatījās bāla, un viņas spožajās, brūnajās acīs varēja jaust traģismu.

„Vai jūs jau dzirdējāt?“ viņa jautāja Ašendenam.

Viņš pamāja piekrītoši ar galvu.

„Tātad viss pagalam. Runā, ka Kercnskis aizbēdzis. Viņi pat neesot cīnījušies.“ Anastasiju Aleksandrovnu pārņēma niknums. „Šis ķipars!“ viņa sauca.

Tobrīd kāds pieklauvēja, un Anastasija Aleksandrovna zīmīgi paskatījās Ašendenā.

„Ziniet, lieliniekiem ir to cilvēku saraksts, ko viņi nolēmuši nošaut. Mans vārds ir šajā sarakstā, un tur varētu būt atrodams ari jūsējais.“

„Ja pie durvīm ir viņi un vēlas ienākt, tad viņiem tikai jānospiež rokturis,“ smaidīdams sacīja Ašendens, tomēr vēdera dobumā viņam bija savāda sajūta. „Nāciet iekšā!“

Durvis atvērās, un istabā ienāca Haringtons. Viņš bija tikpat glīti tērpies kā arvien, savos īsajos melnajos svārkos un svītrainajās biksēs, glīti nospodrinātām kurpēm kājās un katliņu galvā. Ieraudzījis Anastasij u Aleksandrovnu, viņš noņēma cieto platmali.

„Skat, cik agri jūs šeit sastopu! Pirms iziešanas ienācu pie jums, jo gribēju pateikt jaunās ziņas. Vakar vakarā jūs veltīgi mēģināju saslapt. Jūs neieradāties vakariņās.“

„Nē, biju mītiņā,“ sacīja Ašendens.

„Varat man vēlēt laimes: vakar dabūju parakstus, un mans veikala darījums ir noslēgts.“

Haringtons lepni raudzījās viņos, īsts pašapmierinātības iemiesojums, lepni saslējies kā bantama sugas gailis, kas aiztriecis visus sāncenšus. Anastasija Aleksandrovna pēkšņi histēriski iesmējās. Haringtons samulsis noraudzījās viņā.

„Nu, Dalila, kas noticis?“ viņš iesaucās.

Anastasija smējās, līdz tai sāka plūst asaras, un tad sāka šņukstēt visā nopietnībā. Ašendens paskaidroja.

„Lielinieki gāzuši valdību. Kcrcnska ministri cietumā. Lielinieki uzsākuši slepkavošanu. Dalila saka, arī viņas vārds esot sarakstā. Jūsu ministrs vakar parakstīja dokumentus, jo labi zināja, ka nav vairs svarīgi, ko viņš dara. Līgumiem nav it nekādas vērtības. Lielinieki slēgs mieru ar Vāciju, tiklīdz to varēs.“

Anastasija Aleksandrovna atguva savaldīšanos tikpat ātri, kā bija to zaudējusi.

„Haringtona kungs, būs labāk, ja atstāsit Krieviju, cik drīz vien varat. Tagad šeit ārzemniekam nav vietas, un iespējams, pēc dažām dienām jūs vairs nemaz nevarēsit no Krievijas aizbraukt.“

Haringtons paskatījās vienā un otrā.

„Ak vai,“ viņš iesaucās. „Ak vai!“ Tas viss viņam šķita neticami. „Vai jūs gribat sacīt, ka krievu ministrs mani vienkārši izmuļķojis?“

Ašendens paraustīja plecus.

„Kas gan var zināt, ko viņš domāja? Varbūt tam netrūka smalkas humora izjūtas, un viņš domāja, ka ir jocīgi vakar parakstīt līgumu par piecdesmit miljoniem dolāru, ja pastāv varbūtība, ka šodien viņu nostatīs pie sienas un nošaus. Anastasijai Aleksandrovnai taisnība, Haringtona kungs, būs labāk, ja jūs sēdīsities pirmajā vilcienā, kas dodas uz Zviedriju.“

„Un ko darīsit jūs?“

„Man šeit nekas vairs nav darāms. Telegrāfiski pieprasīšu rīkojumu un aizceļošu, tiklīdz man to atļaus. Lielinieki apsteiguši mūs, un ļaudīm, ar kuriem strādāju, būs jāpārtrauc darbība, lai glābtu dzīvību.“

„Borisu Pctroviču šorīt jau nošāva,“ sarauktām uzacīm ierunājās Anastasija Aleksandrovna.

Abi raudzījās Haringtonā, bet tas nenovērsa skatienu no grīdas. Lepošanās ar sasniegumu bija iedragāta, un viņš sašļuka kā caurdurts balons. Bet jau nākamajā minūtē pacēla galvu. Viņš uzsmaidīja Anastasijai Aleksandrovnai, un nu tikai Ašendens pamanīja, cik pievilcīgs un laipns bija viņa smaids. Tajā varēja saskatīt kaut ko īpatnēji atbruņojošu.

„Ja lielinieki jūs vajā, Dalila, vai nebūtu labāk, ja jūs brauktu man līdzi? Es par jums rūpēšos, un, ja jūs būtu ar mieru braukt uz Ameriku, esmu 190 pārliecināts, ka Haringtona kundze labprāt darītu visu iespējamo jūsu labā.“

„Varu iedomāties Haringtona kundzes seju, kad jūs ierastos Filadelfijā kopā ar kādu krievu bēgli,“ smējās Anastasija Aleksandrovna. „Bistos, ka būtu vajadzīgi paskaidrojumi, kādus jūs nekad nespētu dot. Nē, cs palikšu šeit.“

„Bet ja jums draud briesmas?“

„Esmu krieviete. Mana vieta ir šeit. Negribu atstāt savu dzimteni, kad esmu lai visvairāk vajadzīga.“

„Vislabākais tomēr būtu laisties lapās, Dalila,“ pavisam mierīgi sacīja Haringtons.

Anastasija Aleksandrovna bija runājusi dziļā saviļņojumā, bet tagad viņa viegli sarāvās un, tikko manāmi jautri smaidot, paskatījās Haringtona.

„Tā jau nu gan būtu, Samson,“ viņa atbildēja. „Taisnību sakot, mums visiem gaidāmi grūti laiki, un tikai Dievs zina, kas notiks, tomēr cs to gribu redzēt, un par visiem pasaules labumiem negribu nokavēt ne minūti.“

Haringtons kratīja galvu.

„Ziņkārība ir jūsu dzimuma lāsts, Dalila,“ viņš sacīja.

„Ejiet un sakravājiet savas lietiņas,“ smaidīdams sacīja Ašendens, „un mēs jūs pavadīsim uz staciju. Vilciens droši vien būs aplenkts.“

„Labi, iešu, turklāt nekā nenožēlodams. Kopš ierašanās šeit neesmu nc reizi lāgā paēdis un esmu darījis, ko agrāk ne mūžam nebūtu iedomājies: esmu dzēris kafiju bez cukura, un, ja bija laimējies iegūt mazu gabaliņu rupjas maizes, tad nācās to ēst bez sviesta. Haringtona kundze nekad neticēs, kad atstāstīšu savus piedzīvojumus. Kā šai zemē trūkst, tā ir organizācija.“

Pēc Haringtona aiziešanas Ašendens un Anastasija Aleksandrovna apspriedās par radušos stāvokli. Ašendens jutās nospiestā garastāvoklī, jo visi viņa rūpīgi izstrādātie plāni palika nepaveikti, bet Anastasija Aleksandrovna riskēja izteikt dažādus minējumus par jaunās revolūcijas iznākumu. Viņa likās ļoti nopietna, bet sirdī visu to uztvēra kā uztraucošu lugu. Viņa vēlējās arvien jaunus un jaunus nolikumus. Atkal kāds pieklauvēja, un nebija Ašendens vēl paguvis atbildēt, kad istabā iedrāzās Haringtons.

„Nu tiešām, apkalpošana šinī viesnīcā ir skandaloza,“ viņš uztraucās. „Jau piecpadsmit minūtes zvanu, un neviens nepievērš man nc mazāko uzmanību.“

„Apkalpošana?“ iesaucās Anastasija Aleksandrovna. „Viesnīcā vairs nav neviena kalpotāja.“

„Bet cs gribu dabūt savu veļu. Man apsolīja to atnest jau vakar vakarā.“

„Bīstos, ka pašreizējos apstākļos jums nav lielu izredžu to atdabūt,“ sacīja Ašendens.

„Es neaizceļošu bez savas veļas. Četri krekli, četri triko bikšukrckli, divas pidžamas un četras apkaklītes. Kabatas lakatiņus un zeķes cs mazgāju savā istabā. Gribu saņemt savu veļu un bez tās šo viesnīcu neatstāšu.“

„Neesiet taču auša,“ sauca Ašendens. „Pareizi būs, ja dosities ceļā, kamēr tas vēl iespējams. Ja nav neviena apkalpotāja, kas varētu to atnest, tad jums jāatstāj veļa šeit.“

„Atvainojiet, ser, nekā tamlīdzīga nedarīšu. Iešu un atnesīšu veļu pats. Man jau diezgan nepatikšanu sagādājuši šejienes apkalpotāji, un cs neatstāšu četrus pavisam labus kreklus, lai tos novalkātu kādi tur netīri lielinieki. Nē, ser. Es neatstāšu Krieviju, iekams nebūšu saņēmis savu veļu.“ Anastasija Aleksandrovna brītiņu stīvi raudzījās grīdā; tad, viegli pasmaidīdama, pacēla galvu. Ašendenam šķita, ka viņas būtnē kaut kas atsaucās Haringtona bezjēdzīgajai stūrgalvībai. Viņa saprata, ka Haringtons nevar atstāt Pctrogradu bez savas veļas. Viņa neatlaidība piešķīra šai veļai simbola vērtību.

„Noiešu lejā un pārliecināšos, vai nav atrodams kāds, kas varētu pateikt, kurā mazgātavā jūsu veļa nodota, un, ja to noskaidrošu, iešu jums līdzi, un jūs varēsit pats to atnest.“

Haringtons palika nelokāms. Viņš atsaucās ar savu jauko un atbruņojošo smaidu.

„Ārkārtīgi laipni no jūsu puses, Dalila. Vienalga, vai veļa būs izmazgāta vai nē, cs to paņemšu.“

Anastasija Aleksandrovna atstāja viņus vienus.

„Nu, ko jūs tagad domājat par Krieviju un krieviem?“ jautāja Haringtons. „Man pietiek. Nekā negribu dzirdēt par Tolstoju, Turgcņcvu, Dostojevski vai Čchovu. Nekā negribu dzirdēt par inteliģenci. Ilgojos pēc cilvēkiem, kuri vienmēr zina, kādi uzskati viņiem būs nākamajā mirklī, pēc cilvēkiem, kuri stundu vēlāk saka to pašu, ko pirms tam, uz kuru vārdu var paļauties; man galīgi apnikušas skaistas frāzes, daiļrunība un pozēšana.“

Nemitīgās neizdošanās sarūgtināts, Ašendens jau gribēja turēt garu runu, bet viņu pārtrauca it kā zirņu grabēšana pret bungām. Neparasti klusajā pilsētā šis troksnis šķila negaidīts un dīvains.

„Kas tas?“ jautāja Haringtons.

„Šāvienu troksnis. Man šķiet, otrā upes krastā.“

Haringtons savādi paskatījās. Viņš iesmējās, tomēr viņa seja šķita mazliet bāla: troksnis viņam nepatika, un Ašendens to nevarēja ņemt ļaunā.

„Man šķiet, ir pēdējais laiks, ka dodos ceļā. Par savu likteni cs nebēdāju, 192

bet man jādomā par sievu un bērniem. Jau ilgāku laiku neesmu saņēmis vēstules no Haringtona kundzes un sāku mazliet uztraukties.“ Viņš brītiņu klusēja. „Es labprāt gribētu, lai jūs iepazītu Haringtona kundzi; viņa ir brīnišķīga sieviete. Nevienam vīram vēl nekad nav bijusi tik laba sieva. Pirms došanās uz šejieni es kopš mūsu apprecēšanās nebiju šķīries no viņas ilgāk par trīs dienām.“

Atgriezās Anastasija Aleksandrovna un teica, ka sameklējusi adresi.

„Mazgātava atrodas apmēram četrdesmit minūšu gājienā no šejienes, un, ja jūs ietu tūdaļ, es dotos jums līdzi,“ viņa sacīja.

„Iesim.“

„Būtu pareizāk, ja jūs piesargātos,“ sacīja Ašendens. „Nedomāju, ka šodien uz ielām būs veselīgs gaiss.“

Anastasija Aleksandrovna jautājoši paskatījās Haringtonā.

„Man jāatdabū veļa, Dalila,“ viņš sacīja. „Man nekad nebūs miera, ja to atstāšu šeit, un Haringtona kundze nekad nebeigtu man to pārmest.“

„Nu tad iesim.“

Viņi aizgāja, un Ašendens turpināja apnīkstošo pārrakstīšanas darbu, ļoti sarežģītā šifrā sniegdams satriecošās jaunās ziņas. Ziņojums bija garš; turklāt viņam bija jāpieprasa rīkojumi attiecībā uz tālāko darbību. Gan viņš patlaban veica gluži mehānisku darbu, tomēr koncentrēšanās bija pilnīgi nepieciešama. Kļūdoties par vienu pašu skaitli, viņš visu teikumu darītu nesaprotamu.

Pēkšņi istabas durvis atsprāga vaļā, un istabā iedrāzās Anastasija Aleksandrovna. Pazaudējusi cepuri, mati izspūruši. Viņa smagi elsa. Acis izvalbītas, acīmredzot tā bija ļoti uztraukta.

„Kur ir Haringtona kungs?“ viņa sauca. „Vai viņš nav šeit?“

„Nē.“

„Vai viņš nav savā guļamistabā?“

„Nezinu. Kas noticis? Ja gribat, iesim paskatīties. Kāpēc gan viņš nenāca kopā ar jums?“

Viņi piegāja pie Haringtona durvīm un pieklauvēja; neviens neatsaucās; Ašendens nospieda rokturi, bet izrādījās, ka durvis aizslēgtas.

„Viņa nav.“

Abi atgriezās Ašendena istabā. Anastasija Aleksandrovna atslīga krēslā.

„Varbūt jūs pasniegtu glāzi ūdens? Man trūkst elpas. Es skrēju.“

Viņa izdzēra Ašendena pasniegto ūdeni, tad pēkšņi iešņukstējās.

„Ceru, ka viss būs labi. Es sev nekad nevarētu piedot, ja viņš būtu ievainots. Savu veļu viņš saņēma. Mazgātavu mēs uzmeklējām. Tur bija tikai kāda veca sieviete, un tā negribēja mums veļu izdot, bet viņš nepiekāpās.

Haringtons dusmojās, ka veļai neviens nebija pieskāries. Tā bija tieši tāda, kādu viņš to aizsūtīja. Bija apsolīts atdot veļu izmazgātu jau vakar vakarā, bet izrādījās, ka sainis vēl gluži tādā pašā stāvokli Teicu, ka te taču ir Krievija, un Haringtona kungs sacīja, ka viņam tad labāk patīkot krāsainie ļaudis. Vedu viņu šurp pa sānielām, jo domāju, ka tā būs labāk. Ejot gar kādas ielas galu, ielas dziļumā ieraudzījām nelielu ļaužu pulciņu. Tur kāds cilvēks turēja runu.

„Iesim un paklausīsimies, ko viņš saka,“ es teicu.

„Redzēju, ka tur polemizē. Skats šķila uztraucošs. Gribēju zināt, kas tur notiek.“

„Iesim, Dalila,“ viņš sacīja. „Interesēsimies paši par savām lielām.“

„Atgriezieties vien viesnīcā un sāciet kravāties. Iešu, paskatīšos tur uz to jautrību,“ sacīju.

„Es skrēju lejup pa ielu, un viņš man sekoja. Bija sapulcējušies divi vai trīs simti cilvēku, un kāds students tos uzrunāja. Daži strādnieki kaut ko kliedza studentam. Man patīk plēšanās, un es iespiedos ļaužu barā. Pēkšņi dzirdējām šāvienus un nepaspējām vēl izprast, kas notiek, kad jau atdrāzās divi bruņoti automobiļi. Tajos bija kareivji, kas braucot šāva. Kādēļ šāva, nezinu. Varbūt izpriecas dēļ, bet varbūt arī bija piedzēruši. Mēs izklīdām kā zaķi, glābdami savas dzīvības. Haringtona kungs nozuda. Nevaru saprast, kādēļ viņa nav šeit. Vai domājat, ka viņam varētu būt kaut kas nolicis?“

Ašendens brītiņu klusēja.

„Būs pareizāk, ja iesim un pameklēsim to,“ viņš sacīja. „Nesaprotu, kādēļ gan, pie joda, viņš nevarēja atslāt savu veļu.“

„Es saprotu, saprotu ļoti labi.“

„Nu, tas jau zināmā mērā nomierina,“ uzbudināts sacīja Ašendens. „Iesim.“

Viņš uzlika cepuri, uzvilka mēteli, un viņi devās pa kāpnēm lejā. Viesnīca šķita dīvaini tukša. Viņi izgāja uz ielas. Tikai retumis bija redzams kāds cilvēks. Viņi devās uz priekšu. Tramvaja satiksme bija pārtraukta, un klusums lielajā pilsētā atstāja nomācošu iespaidu. Veikali bija slēgti. Dažs automobilis pa kaklu, pa galvu traucās uz priekšu. Pretimnācēji izskatījās izbijušies un drūmi. Šķērsojot galveno ielu, viņi paātrināja soļus. Tur bija daudz ļaužu, kas stāvēja neziņā — ko darīt. Rezervisti noplukušos pelēkos apģērbos nāca nelielos pulciņos pa ielas vidu. Viņi gāja klusēdami. Viņi atgādināja jērus, kas meklē savu ganu. Tad Ašendens un Anastasija Aleksandr ovna sasniedza ielu, pa kuru tā vēl nesen bija skrējusi, bet šoreiz viņi nāca pa to no pretējā gala. Trakajā šaudīšanā bija sadragāti vairāki logi.

Iela bija pavisam tukša. Varēja redzēt, kur ļaudis tikuši izklīdināti, jo mētājās viņu lielā steigā nosviestie priekšmeti — grāmatas, vīrieša cepure, sievietes rokassoma un kāds grozs. Anastasija Aleksandrovna aizskāra Ašendena elkoni, lai pievērstu viņa uzmanību: kāda sieviete sēdēja ietves malā, noliekusi galvu klēpī — viņa bija mirusi. Mazliet tālāk bija blakus pakrituši divi vīrieši. Arī viņi bija bčigti. Ievainotie, domājams, bija aizvilkušies projām vai arī draugi tos aiznesuši. Tad tic atrada Haringtonu. Viņa cietā platmale gulēja renstelē. Viņš bija pakritis uz sejas asins peļķē, un viņa kailā galva šķita spilgti balta. Glītie melnie svārki bija aptraipīti asinīm un dubļiem, bet roka cieši satvertu turēja saini ar četriem krekliem, diviem bikšukrcklicm, divām pidžamām un četrām apkaklītēm. Haringtons nebija laidis savu veļu vaļā.

a/s „Preses nams“ apgada tuvakaja laika:

Gilberts K. Čestertons. Tēva Brauna gudrība. Stāsti . no angļu valodas tulkojusi Indra Aumale. Mākslinieks Jānis An-manis.

Pirms gada latviešu lasītāji jau saņēmuši G. K. Čcstertona stāstu sērijas par tēvu Braunu pirmo grāmatu „Tēva Brauna vientiesība“. Tagad nāk klajā šīs sērijas otrā grāmata, kurā alkal sastapsim mazo katoļu garīdznieku, kam piemīt apbrīnojamas detektīva dotības. Viņš izprot dīvaiņus, uzmin apslēptas dziņas un kaislības, atrod nozieguma īstos vaininiekus pavisam neparastā un netradicionālā veidā, bet reizēm arī laimīgi atklāj, ka šķietamais noziegums īstenībā nepavisam nav noziegums…

Turpmāk paredzēts izdot arī šīs sērijas nākamās grāmatas.

Jānis Ivars Stradiņš. Piedzīvojumi Parīzē. Detektīvromāns. Mākslinieks Andris Lamsters.

Abi detektīvi, Kronbcrgs un Štāls, kas darbojās gan rakstnieka pirmajā romānā „Atvērtā seifa noslēpums“, gan otrajā — „Dēmonu villa“, ir galvenie varoņi arī trešās grāmatas lappusēs. Šoreiz Parīzē viņi turpina dzīt pēdas Melnajam dimantam, ar kuru saist ījās daudzi mīklaini notikumi jau romānā „Dēmonu villa“. Līdzās šai sižeta līnijai parādās vēl citi sarežģīti un intriģējoši notikumi…

Datorsalikums. Parakstīta iespiešanai 29. 11. 93. Reģistrācijas apliecība nr. 2-0610. Formāts 60x84/16. Ofseta tehnika. 12,75 fiz. iespiedi. Metiens 10 000 eks. Pas. nr. 2075. Līgumcena. Salikta un iespiesta a/s „Preses nams“, LV 1081, Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Moems Somersets Slepenais agents Ašendens

Ievads

I.R.

II Kratīšana

III Kinga jaunkundze

IV Plikgalvis meksikānis

V Tumšmataina sieviete

VI Grieķis

VII Brauciens uz Parīzi

VIII Džulija Lazari

IX Gustavs

X Nodevējs

XI Aiz kulisēm

XII Viņa ekselence

XIII Spožais naudas gabals

XIV Nejaušs paziņa

XV Mīla un krievu literatūra

XVI Haringtona kunga veļa