Sjerra Havjērs

Slepenais vakarēdiens

Havjērs Sjerra

SLEPENAIS VAKARĒDIENS

Veltīts Evai, kura rādījusi gaismu un devusi patvērumu šim ceļiniekam

/

Santa Maria de Ile Grazie baznīcas un klostera pašreizējais plāns. Milāna

Grāmatas varoņu saraksts un biogrāfijas atrodamas no 268. līdz 272. lappusei.

Viduslaikos un renesanses laikmetā eiropiešiem joprojām piemita spēja izprast senos simbolus un ikonas. Cilvēki zināja nozīmi dažādiem kapiteļiem arhitektūrā, īpašai pazīmei gleznā vai ceļā sastaptai zīmei, lai gan tolaik tikai nedaudzi prata lasīt un rakstīt.

Līdz ar racionālisma laikmetu šīs zināšanas izzuda. Kopā ar tām izzuda arī liela daļa senseno gudrību, kas mūs vienoja ar senčiem.

Šī grāmata apkopo daudzus aizmirstos simbolus - tādus, kādi tie tika uztverti tolaik. Taču vienlaikus tā mēģina atjaunot zudušo spēju tulkot zīmes un veldzēties no bezgalīgās zināšanu akas.

1

Neatceros sarežģītāku un bīstamāku mīklu par to, ko man I bija lemts atminēt 1497. gadā, tieši gadumijā, kamēr

pontifikāta valstis vēroja, kā Ludoviko Maura herco

giste drebēja sāpēs.

Toreiz pasaule bija naidīga un mainīga vieta, plūstošu smilšu elle, kurā piecpadsmit kultūras un ticības gadsimti draudēja sagrūt zem jaunu, no Tālajiem Austrumiem nākušu ideju zibeņiem. No krēslas līdz rītausmai Platona Grieķija, Kleopatras Ēģipte un pat Marko Polo atklātās Ķīnas impērijas ekstravagances bija vairāk uzmanības vērtas nekā mūsu pašu Bībeles vēsture.

Šīs dienas satricināja kristietības stabilitāti. Mums bija liekulīgs pāvests - kronēts spāņu velns, dēvēts par Aleksandru VI, kurš pēdējā konklāva laikā tiāru bija nekaunīgi nopircis, - visa pagāniskā skaistuma paverdzināti prinči un līdz zobiem bruņotu turku pulki, kuri gaidīja īsto iespēju, lai uzbruktu, iekarotu Vidusjūras rietumu piekrasti un pievērstu mūs visus islāma ticībai.

Tam visam pa vidu dzīvoja Dieva kalps, kurš raksta šīs rindas, pārdzīvojot steidzīgo pārmaiņu laiku - laikmetu, kad pasaule ik dienu paplašināja robežas, no mums pieprasot iepriekš neparedzamu pielāgošanos. It kā ar katru nākamo dienu Zeme kļūtu aizvien lielāka un lielāka, tā piespiežot nemitīgi pilnveidot zināšanas ģeogrāfijā. Mēs, garīdznieki, jutām, ka mums nebūs gana ar sprediķošanu pasaulei, kurā mita miljoniem dvēseļu, kas nekad nebija dzirdējušas Kristus vārdu. Pat vislielākie skeptiķi pareģoja nenovēršamu haosu, kas Eiropai nesīs jaunas pagānu ordas atnākšanu.

Par spīti visam, tie bija veiksmīgi gadi. Tas ir laiks, ko es vecumdienās mēdzu atcerēties ar zināmu nostalģiju no trimdas, kas pamazām aprij manu veselību un atmiņas. Rokas gandrīz vairs neklausa, redze zūd, žilbinošā Ēģiptes dienvidu saule musina prātu, un tikai stundās īsi pirms rītausmas spēju sakopot domas un pārdomāt savu likteni, kas mani atvedis līdz šejienei. Likteni, kurš nebija svešs ne Platonam, ne Aleksandram VI, ne arī pagāniem.

Tomēr es nesteigšos notikumiem pa priekšu.

Pietiek pateikt, ka pašlaik beidzot esmu viens. Nav vairs neviena no sekretāriem, kas man savulaik kalpoja, un tagad tikai Abduls -jauns cilvēks, kurš nerunā manā valodā un mani uzskata par ekscentrisku svētuli, kas ieradies nomirt viņa zemē, - rūpējas par manām vispieticīgākajām vajadzībām. Dzīves apstākļi ir slikti, esmu pilnīgi izolēts šajā klintsbluķī izraktajā kapā, ko ieskauj putekļi un smiltis, man uzglūn skorpioni, un kājas ir gandrīz paralizētas. Katru dienu uzticīgais Abduls man pasniedz neraudzētas mīklas plāceni un to, kas palicis pāri no viņa galda. Viņš ir kā tas krauklis, kas sešdesmit gadus nesa knābī pusunci maizes eremītam Pāvilam, kurš nomira vairāk nekā simt gadu vecumā šajā pašā zemē. Atšķirībā no noslēpumainā putna Abduls, pasniedzot ēdienu, smaida, īpaši nezinot, ko citu lai dara. Ar to ir gana. Ikvienam, kas grēkojis tik daudz kā es, jebkura laipnība ir negaidīta Radītāja balva.

Manu dvēseli grauž ne tikai vientulība, bet arī nožēla. Man žēl, ka Abduls nekad neuzzinās, kas mani atvedis uz viņa ciemu. To es ar zīmēm nemācētu izskaidrot. Viņš nekad nevarēs izlasīt šīs rindas, un pat tad, ja pilnīgi neticamā veidā viņš pēc manas nāves atrastu šīs piezīmes un pārdotu kādam kamieļu tirgonim, es šaubos, vai tās varētu būt noderīgas kam vairāk nekā iekuriem tuksneša aukstajās naktīs. Neviens šeit nesaprot ne latīņu, ne arī kādu citu romāņu valodu. Katrreiz, kad Abduls mani atrod pie šīm loksnēm, viņš pārsteigumā rausta plecus, saprazdams, ka kaut kas svarīgs viņam paiet garām.

Šī doma moka mani dienu no dienas. Iekšējā pārliecība par to, ka neviens kristietis nekad nelasīs šīs lappuses, apdullina manu gaišo prātu un pilda acis ar asarām. Kad būšu pabeidzis rakstīt, palūgšu, lai piezīmes apglabā kopā ar manām mirstīgajām atliekām, cerot, ka Nāves Eņģelis atcerēsies tās paņemt un aiznest Debesu Tēvam, kad manai dvēselei būs lemts stāties Dieva priekšā. Stāsts ir skumjš -vislielākie noslēpumi ir tie, kuri nekad netiek atklāti.

Vai manējais tiks atklāts?

Šaubos.

Šeit, Džebel al-Tarifas alās, dažus soļus no Nīlas, kas ar saviem ūdeņiem baro neviesmīlīgo un tukšo tuksnesi, es tikai lūdzu Dievu dot man pietiekami daudz laika, lai es varētu pastāstīt par saviem darbiem. Man vairs nav to privilēģiju, kuras savulaik baudīju Romā, un, lai arī jaunais pāvests man dāvātu piedošanu, es tomēr zinu, ka vairs neesmu spējīgs atgriezties Dieva ganāmpulkā. Es nespētu iztikt bez tālajām muedzinu žēlabām, kas dzirdamas no viņu minaretiem, un ilgas pēc šīs zemes, kas mani tik laipni uzņēmusi, mocītu mani mūža pēdējās dienās.

Mans glābiņš ir sakārtot tālaika notikumus. Daudzus no tiem esmu piedzīvojis pats. Turpretī par citiem uzzināju tikai vēlāk. Taču, sakārtoti cits aiz cita, tie tev, nezināmais lasītāj, sniegs ieskatu svarīgajā noslēpumā, kas mainīja manu dzīvi.

Nē. Es nevaru uzgriezt muguru liktenim. Un tagad, kad esmu pārdomājis visu, ko esmu pieredzējis, jūtu pienākumu to pastāstīt... pat tad, ja tas nevienam nenestu nekādu labumu.

2

Šī mīkla aizsākās 1497. gada 2. janvāra naktī tālu jo tālu no Ēģip tes. Kā minēts hronikās, ta bija visaukstākā ziema četrdesmit gadu laikā. Bija pamatīgi snidzis, un visa Lombardija bija klāta ar biezu, baltu segu. Svētā Ambrozija, Svētā Lorenča un Svētā Eistarhija klosteri un katedrāles smailes bija pazudušas miglā. Malkas rati bija vienīgā kustība ielās, un puse Milānas gulēja ietīta klusumā, kas šķita ilgstam gadu simteņus.

Tas notika toreiz, gada otrajā dienā, vienpadsmitos naktī. Sirdi plosošs sievietes kliedziens salauza sasalušo Sforcu pils mieru. Kliedzienam sekoja šņuksti un pils apraudātāju griezīgās raudas. Viņas majestātes Beatrices d’Estes^1 - jaunas meitenes pašā dzīves plaukumā, Milānas hercoga skaistās laulātās draudzenes - pēdējais elpas vilciens uz visiem laikiem bija iznīcinājis sapņus par karalistes triumfu. Lai miers viņas pīšļiem. Hercogiene nomira ar atvērtām acīm. Saniknota. Nolādot Kristu un visus svētos par to, ka viņi tik ātri saukuši pie sevis, un ar spēku ieķērusies sava pārbiedētā biktstēva sutanā.

Jā. Tieši tā viss sākās.

Man tolaik bija četrdesmit pieci gadi, kad es pirmoreiz lasīju ziņojumu par tās dienas notikumiem. Tas bija šausminošs stāsts.

Saskaņā ar tradīciju Betānijas ordenis to bija secretissimus ceļā pieprasījis no Maura galma kapelāna, kurš savukārt, nezaudējot ne mirkli, prasīto ziņojumu bija nosūtījis uz Romu. la darbojās pontifikāta valstu acis un ausis. Tas bija tik vērīgas un dzirdīgas kā nevienā citā valstī. Jau ilgi pirms brīža, kad oficiālais ziņojums par princeses nāvi nonāca Svētā Tēva diplomātiskajā nodaļā, mūsu brāļu rīcībā bija visas notikuma detaļas.

Tolaik manos pienākumos sarežģītajā Betānijas hierarhijā ietilpa Svētā Dominika ordeņa lielmestra palīga darbi. Mūsu organizācija darbojās stingros konfidencialitātes apstākļos. Laikā, ko iezīmēja galma intrigas, naida izraisītas slepkavības un ģimenes nodevības, Baznīcai bija nepieciešams informācijas dienests, ar kura palīdzību varētu uzzināt, kur spert kāju, lai nepaslīdētu. Mēs bijām slepens ordenis, kas uzticīgi kalpoja tikai pāvestam un oficiālajam dominikāņu vadonim. Tādēļ ārpus ordeņa sienām gandrīz neviens nebija par mums dzirdējis. Mēs slēpāmies aiz pontifikāta valstu Galvenā Sekretariāta platā apmetņa. Ta bija neitrāla, margināla un publiski mazzināma iestāde ar ļoti ierobežotām pilnvarām. Taču viņpus durvīm mēs darbojāmies kā slepena congregatio [2] vai pastāvīga komisija, kas kontrolēja valdības darbību, lai palīdzētu Svētajam Tēvam apsteigt savus neskaitāmos ienaidniekus. Jebkura ziņa, lai cik nenozīmīga tā būtu, bet varētu ietekmēt Baznīcas stāvokli, uz karstām pēdām nonāca mūsu rokās, tika izvērtēta un nodota atbildīgās iestādes rīcībā. Ta bija mūsu vienīgā misija.

Tieši šī iemesla dēļ es tiku klāt ziņojumam par mūsu pretinieces donnas Beatričes d’Estes nāvi. Vēl šobrīd redzu priekpilnās sejas, saņemot šo vēsti. Nelgas. Viņi domāja, ka daba mums aiztaupījusi pūles viņu nogalināt. Viņu prāti bija tik vienkārši veidoti. Viņi strādāja uz ešafota, sprieda inkvizīcijas tiesu vai strādāja par algotiem slepkavām. Bet tā tas nebija manā gadījumā. Atšķirībā no viņiem visiem es nebiju tik drošs, ka Milānas hercogienes aiziešana nozīmētu beigas ilgajām nesaskaņām, konspirācijai un draudu ķēdēm pret ticību, kas šķita slēpjamies Maura galmā un jau mēnešiem radīja trauksmi mūsu informācijas tīklā.

Patiesībā pietika tikai pieminēt viņas vārdu kādā no Betānijas vispārējiem kapituliem, lai baumas valdītu visā turpmākajā sapulces gaitā. Viņu pazina visi. Visi zināja par viņas gluži nekristīgajiem izgājieniem, bet neviens nekad nebija uzdrošinājies par viņu ziņot.

Bailes, ko donna Beatriče sēja Romā, bija tik lielas, ka pat ziņojums, ko saņēmām no hercoga kapelāna, kurš turklāt bija uzticīgs mūsu Santa Maria delle Grazie klostera abats, nesaturēja ne rindiņas par viņas veiktajām baznīcas dogmām neatbilstošajām darbībām. Brālim'1' Vičenco Bandello, cienījamam teologam un gudram Milānas dominikāņu vadītājam, pietika tikai ieminēties par notikušo, neskarot politiskus jautājumus, kas varēja viņu kompromitēt.

Neviens Romā arī nemaz nedomāja apšaubīt viņa gudrību.

Saskaņā ar abata Bandello parakstīto ziņojumu viss bijis kārtībā līdz pat traģēdijas priekšvakaram. Pirms tam jaunajai Beatričei bija viss: ietekmīgs vīrs, kūsājoša vitalitāte un zem sirds nēsājams bērns, kurš drīz vien turpinātu tēva aristokrātisko dzimtu. Laimes skurbumā viņa bija pavadījusi savu pēdējo vakaru, dejojot no zāles uz zāli, spēlējoties ar savu iemīļoto Roketas pils galma dāmu. Hercogiene dzīvoja bez jebkādām namamātes rūpēm. Viņa pat nezīdītu savu bērnu, lai nesabojātu savas nelielās, maigās krūtis. Kāda rūpīgi izraudzīta aukle nodarbotos ar bērna audzināšanu, mācītu viņam staigāt, patstāvīgi ēst, agri celtos, lai viņu pamodinātu, nomazgātu un ietītu siltos autiņos. Abi - bērns un aukle - dzīvotu Roketā, istabā, kuru Beatriče bija iekārtojusi ar lielu aizrautību. Viņai mātes loma bija jauka un negaidīta spēle bez atbildības un rūpēm.

Tieši tur, mazajā paradīzē, kuru viņa bija paredzējusi savai atvasei, viņu piemeklēja nelaime. Brālis Vičenco rakstīja, ka īsi pirms tam, kad Sanbezīlio satumsa, donna Beatriče nokritusi bez samaņas vienā no milzīgajām gultām. Atguvusi samaņu, viņa joprojām jutās slikti. Galva griezās, un vienlaikus kuņģis izmisīgi centās atbrīvoties no satura garajās un nevainojami tīrajās arkādēs. Sieviete nenojauta, kāda slimība viņai uzklupusi, taču vemšanai drīz vien sekoja spēcīgas, velkošas sāpes vēdera lejasdaļā, kas bija signāls visļaunākajam. Maura pirmdzimtais bija nolēmis pasteidzināt savu ierašanos pasaulē, un to neviens nebija paredzējis. Pirmoreiz dzīvē Beatriče bija līdz nāvei pārbijusies.

Todien ārsti ilgi vilcinājās ierasties pilī. Vecmāti nācās meklēt ārpus pilsētas, un, kad princesei nepieciešamie palīgi visbeidzot atradās viņai līdzās, bija jau par vēlu. Nabassaite, kas baroja nākamo

* Tekstā uzruna “brālis” (fra - lat. vai) tiek lietota mūku savstarpējās sarunās. Reizēm atkarībā no brāļa vecuma vai Baznīcas hierarhijā ieņemtā stāvokļa, kā arī sarunās ar personām, kas nepieder pie klerikāļiem, tiek lietota uzruna “tēvs”. (Tulk. piez.)

16

Leonu Mariju Sforcu, bija aptinusies ap mantinieka trauslo kakliņu. Pamazām tā gluži kā virve aizžņaudza mazo rīklīti pavisam. Beatriče uzreiz pamanīja, ka noticis kaut kas ļauns. Bērns, kurš pirms mirkļa ar spēku mēģināja izkļūt no mātes miesām, bija rimies. Vispirms mazulis spēcīgi sakustējās, bet pēc tam pilnībā saļima, it kā pieliktās pūles būtu viņu pagalam novārdzinājušas. To pamanījuši, ārsti sāka grozīties ap māti, kura ar etiķī samērcētu vīkšķi mutē locījās sāpēs un izmisumā. Tas bija bezjēdzīgi.

Izmisuši viņi ieraudzīja jau nozilējušu mirušu mazuli ar stiklainām dzidrajām actiņām, nožņaugušos mātes klēpī. Tāpēc arī Beatriče, sāpju salauzta un nespējot pieņemt smago nelaimi, ko tikko viņai bija uzlikusi dzīve, pēc neilga laika nolēma aiziet.

Savā ziņojumā abats Bandello rakstīja, ka ieradies tieši viņas agonijas stundā. Viscaur noasiņojusi, neizturamas smirdoņas ieskauta, ar zarnām uz āru Beatriče, mirstot no sāpēm, kliedza pēc grēksūdzes un pēdējā svaidījuma. Taču, paldies Dievam un par laimi mūsu brālim, Beatriče d’Este nomira, nesaņēmusi nekādu sakramentu...

Jā, tieši tā es arī domāju: par laimi.

Aizejot viņsaulē, hercogienei bija tikai divdesmit divi gadi. Be-tānijā zināja, ka viņas dzīve bija grēcīga. Jau kopš Innocentija VIII laikiem man pašam bija iespēja studēt un kārtot ar šo jautājumu saistītus dokumentus. Pontifikāta valstu Galvenā Sekretariāta tūkstoš acis un ausis ļoti labi zināja, kas par putnu bija Ferrāras hercoga meita. Mūsu galvenajā mītnē Aventīna kalnā mēs varējām uzskatīt, ka neviens svarīgs dokuments, kas radīts Eiropas galmos, nav mums svešs. Patiesības Namā desmitiem mūku diendienā lasīja rakstus visās iespējamās valodās, turklāt dažos no tiem bija šifrs un dažādi neiedomājami slazdi. Mēs viltības atšifrējām, rakstus klasificējot pēc svarīguma un sakārtojot noteiktā secībā. Lai gan arī ne visus. Raksti, kas attiecās uz Beatriči d’Esti, jau kādu laiku bija mūsu svarīgākais darbs, tādēļ tie tika glabāti īpašā istabā, kurā drīkstēja ieiet tikai daži no mums. Dokumenti nekļūdīgi atklāja Beatričes apsēstību ar dēmoniem un okultismu. Vēl sliktāk bija tas, ka daudzi lika manīt, ka tieši viņa bijusi galvenā pamudinātāja Maura galmā nodarboties ar maģijas mākslu. Zemē, kas tradicionāli bija pieļāvusi vispārdrošāko ķecerību eksistenci, šim faktam bija jāpievērš īpaša uzmanība. Tomēr neviens to nebija paguvis savlaicīgi pamanīt.

Milānas dominikāņu mūku un viņu vidū arī tēva Bandello rī-čībā vairākas reizes bija nonākuši pierādījumi, kas apliecināja, ka

gan donna Beatriče, gan viņas māsa Izabella Mantujā kolekcionēja pagānu elku amuletus un ka abas izrādīja pārmērīgu godbijību dažādiem zīlniekiem, astrologiem un šarlatāniem. Taču dominikāņi neko neuzsāka. Gūtie iespaidi Beatričei bija tik liktenīgi, ka nabadzīte savas pēdējās dienas pavadīja svētā pārliecībā, ka mūsu māte Svētā Baznīca drīz vien beigs pastāvēt. Viņa bieži runāja par to, ka tiesa notiks īsi pirms pastardienas un tur, starp ercenģeļiem, svētajiem un šķīstajiem cilvēkiem, Debesu Tēvs bez žēlastības mūs visus notiesās.

Romā neviens labāk par mani nepazina Milānas hercogienes darbus. Lasot par viņu atsūtītos ziņojumus, iemācījos, cik gan gudras un viltīgas var būt sievietes. Atklāju, cik lielā mērā Beatriče nepilnajos četros laulības gados bija mainījusi sava ar varu apveltītā vīra ieradumus un mērķus. Beatričes personība mani apbūra. Viņa bija lētticīga, aizrāvās ar laicīgiem rakstiem, un viņu valdzināja daudzas eksotiskas idejas, kas klīda pa hercogisti. Viņas mērķis un apsēstība bija pārvērst Milānu par Mediči Florences senā spožuma un slavas mantinieci.

Domāju, ka tieši tas darīja mani uzmanīgu. Lai arī Baznīcai pamazām bija izdevies sašūpot visai spēcīgās florenciešu ģimenes pīlārus, mazinot atbalstu, ko tie sniedza ķecerīgajiem domātājiem un māksliniekiem, Vatikāns nebija gatavs cīnīties ar šo ideju atdzimšanu lielajā ziemeļu pilsētā Milānā. Mediči villas, piemiņa par Kozimo Vecākā nodibināto Akadēmiju ar mērķi atjaunot sengrieķu gudrības vai pārmērīgā arhitektu un skulptoru aizstāvība iedvesmoja gan jau tā dzīvo princeses Beatričes iztēli, gan arī manējo. Tikai viņa šīs idejas uztvēra kā ticības ceļu un ar savu aizrautību saindēja arī hercogu.

Kopš 1492. gadā Pētera tronī nonāca Aleksandrs VI, es nepārtraukti sūtīju saviem augstākstāvošiem kolēģiem ziņas, lai brīdinātu par to, kas varētu notikt. Neviens nepievērsa man ne vismazāko uzmanību. Milāna, kura atradās tik tuvu Francijas robežai un kuras politiskā tradīcija bija dumpoties pret Romu, bija vislabākā kandidāte, lai izauklētu Baznīcas šķelšanos. Arī Betānija man neticēja. Savukārt pāvests, kurš bija vājš pret ķeceriem (tikai gadu pēc tiāras uzlikšanas viņš jau bija atvainojies par tāda kabalista kā Piko delle Mirandola vajāšanu), visus manus brīdinājumus palaida gar ausīm.

- Šis brālis Augustīns Leire, - man mēdza teikt brāļi no Galvenā Sekretariāta, - pārāk lielu uzmanību pievērš Pareģa ziņojumiem. Beigās vēl kļūs tikpat traks kā viņš.

3

Pareģis Tas ir trūkstošais posms ķēdē, lai sāktu risināt šo sarežģīto mīklu

Viņa klātbūtne pieprasa paskaidrojumus. Lieta tāda, ka neba es viens ziņoju pāvestam un augstākajām dominikāņu ordeņa instancēm par maldu ceļu, uz kura atradās Milānas hercogiste. Bija ari cits informācijas avots, kas manas bailes vērta vēl lielākas. Katru nedēļu kāds anonīms, ļoti vērīgs liecinieks uz Patiesības Namu sūtīja vēstules ar smalki izklāstītām detaļām par milzīga apmēra ļaunuma pilnu sazvērestību, kas bija uzsākta Maura zemēs.

Viņa sūtījumi sāka pienākt 1496. gada rudenī, četrus mēnešus pirms Beatričes d’Estes nāves. Tie bija adresēti ordeņa sēdeklim Romā, Svētās Marijas Minervas klosterī, kur tos lasīja un glabāja, it kā tie būtu kāda nabaga velna, kas apsēsts ar iespējamām novirzēm no doktrīnas Sforcu namā, darbs. Man viņiem nav ko pārmest. Mēs dzīvojām ārprātīgo laikmetā, un vēl viena nākotnes pareģa vēstules mūsu augstākstāvošiem brāļiem nelikās ievērības cienīgas.

Tomēr bija arī izņēmumi.

Par jauno pareģi pēdējā Betānijas vispārējā kapitulā man pastāstīja mūsu baznīcas arhivārs.

- Jums tās jāizlasa, - viņš teica. - Tas redzot, nespēju iedomāties nevienu citu kā jūs.

- Patiesi?

Atceros, kā arhivārs aizrautībā mirkšķināja savas pūces acis.

- Tas ir interesanti: tās ir rakstījis kāds, kuram radušās tādas pašas aizdomas kā jums, tēvs Leire. Apokaliptisks pareģis, izglītots

un tik izveicīgs gramatikā, kādu visa kristīgā pasaule nav piedzīvojusi kopš brāļa Antverpenes Tanhelma laikiem.

- Brāļa Tanhelma?

- Ak... Tas ir vecs jukušais divpadsmitajā gadsimtā, kas ziņoja, ka Baznīca ir kļuvusi par priekamāju, un apsūdzēja priesterus par dzīvi pastāvīgā konkubinātā. Mūsu Pareģis tik tālu nenonāk, lai gan, spriežot pēc vēstuļu toņa, neizskatās, ka līdz tam būtu jāgaida ilgi.

Salīkušais un čīkstīgais arhivārs piebilda vēl ko:

- Vai zināt, ar ko viņš atšķiras no citiem trakajiem?

Es papurināju galvu.

- Viņš šķiet labāk informēts par jebkuru no mums. Šis Pareģis ir precizitātes maniaks. Viņš zina visu!

Šim brālim bija taisnība. Izturīgās un smalkās papīra loksnes, aprakstītas nevainojami kaligrāfiskā rokrakstā, tagad sabāztas koka kastē ar zīmogu “riservatto”, uzstājīgi stāstīja par slepenu plānu pārvērst Milānu par jaunām Atēnām. Par kaut ko tamlīdzīgu man bija radušās aizdomas jau pirms kāda laika. Maurs, tāpat kā Mediči ģimene pirms viņa, bija pieskaitāms pie māņticīgajiem valdniekiem, kas ticēja, ka mūsu senču zināšanas par pasauli bijušas daudz attīstītākas nekā tagadējās. Viņš ticēja kādai senai idejai. Saskaņā ar to, pirms Dievs sodīja pasauli ar grēku plūdiem, cilvēce bija piedzīvojusi laimīgu zelta laikmetu, un tieši šo laiku par katru cenu vēlējās atjaunot florencieši, bet pēc tam arī Milānas hercogs. Lai to panāktu, viņi ilgi nešaubījās un nolika malā Bībeli un Baznīcas dogmas, apzinoties, ka Dieva slavas laikmetā viņu pārstāvoša institūcija vēl nebija radīta.

Bet bija vēl kas vairāk: vēstules apgalvoja, ka šī plāna stūrakmens atradās tieši mūsu deguna priekšā. Precīzāk, Pareģis apgalvoja, ka Maura viltībai nav robežu. Viņa plāns pārvērst hercogisti par senās filozofijas un zinātņu renesanses galvaspilsētu grasījās balstīties uz satrupējušiem pamatiem. Ne vairāk, ne mazāk kā uz mūsu jauno klosteri Milānā.

Pareģim izdevās mani pārsteigt. Lai kas arī būtu cilvēks, kurš slēpās aiz šīm rindām, viņa vēstītais sniedzās tālāk, nekā es pats jebkad būtu uzdrīkstējies pavēstīt. Kā jau mani brīdināja arhivārs, šim vīram, liekas, acis bija visur. Ne tikai Milānā, bet pat Romā, jo dažas no viņa pēdējām vēstulēm sākās ar Augur dixit^3, un tas mūs pagalam samulsināja. Ar kāda veida spiegu mums bija darīšana? Kas cits, ja ne vien kāds kūrijai ļoti tuvu stāvošs cilvēks varēja zināt, kā sauca Betānijas mācītos vīrus?

Neviens nezināja, kam lai par to ziņo.

Tajā laikā Santa Maria delle Grazie klosteris, kas bija minēts anonīmajās vēstulēs, tika restaurēts. Milānas hercogs bija nozīmējis vislabākos arhitektus tā celšanai: Bramantem bija uzticēts veidot baznīcas galeriju, Kristoforam Solāri - interjeru, taču hercogs arī neskopojās ar dukātiem, lai apmaksātu vislabākos māksliniekus katras sienas apgleznošanai. Viņš gribēja pārvērst mūsu templi par savas ģimenes mauzoleju, mūžīgās atdusas vietu, kas viņa piemiņu darītu nemirstīgu mūžīgi mūžos.

Taču tas, ko dominikāņi varēja saukt par privilēģiju, šo vēstuļu autoram bija briesmīgs lāsts. Ja vien kāds neapturētu šo plānu, kurš paredzēja briesmīgu un postošu notikumu virzību pāvesta varai, kā arī drūmu un raižpilnu laiku visai Itālijai. Anonīmais vēstuļu sūtītājs bija ieguvis atbilstošu iesauku - Pareģis. Viņa pareģojums kristietībai nevarēja būt vēl bezcerīgāks.

4

Neviens necēla ne ausu par nabaga anonīmo velnu līdz >at rītam, kad pienāca viņa piecpadsmitais sūtījums. Todien brālis Džovanni Gocoli, mans palīgs Betānijā, mežonīgi vaimanādams, iebrāzās skriptorijā. Rokā vicinot jaunu Pareģa ziņojumu un nepievēršot ne vismazāko uzmanību skriptorijā strādājošo mūku skatieniem, viņš tuvojās manai pultij.

- Brāli Augustīn, jums tas jāredz! Jums tas jāizlasa tūlīt pat!

Es nekad nebiju redzējis brāli Džovanni tik savādu. Jaunais mūks

ļāva tikko saņemtajai vēstulei nokrist uz maniem papīriem un satriektā balsī murmināja:

- Tas ir neticami, tēvs. Ne-ti-ca-mi.

- Kas ir neticami, brāli?

Gocoli ievilka elpu:

- Vēstule. Šī vēstule... Pareģis... Mestrs Toriāni lūdza, lai jūs to izlasāt nekavējoties.

- Mestrs?

Dievbijīgais Džoakīno Toriāni, trīsdesmit piektais Svētā Gus-manas Dominika pēctecis uz Zemes un augstākā mūsu ordeņa atbildīgā amatpersona, anonīmās vēstules nekad nebija ņēmis par pilnu. Viņš tās vienaldzīgi pārsūtīja un reizumis pat bija pārmetis, ka es tām veltot par daudz laika. Kāpēc viņa attieksme bija mainījusies? Kāpēc viņš sūtīja man šo jauno vēstuli ar lūgumu to izlasīt nekavējoties?

- Pareģis... - Gocoli norija siekalas.

-Jā?

- Pareģis ir atklājis, kā veidots plāns.

- Kāds plāns?

Brāļa Džovanni roka vēl turēja ziņojumu, la trīcēja no piepūles. Vēstule, kas sastāvēja no trim papīra loksnēm ar salauztu zīmogu, klusu nokrita uz mana galda.

- Maura plāns, - čukstēja mans sekretārs, it kā būtu atbrīvojies no smagas nastas. - Vai tad jūs tiešām nesaprotat, brāli Augustīn? Tas atklāj, ko viņš grasās darīt Santa Maria delle Grazie klosterī. Viņš tur grib nodarboties ar maģiju!

- Maģiju? - es nevarēju vien beigt brīnīties.

- Izlasiet to!

Es uzreiz iegrimu vēstules lasīšanā. Nebija ne mazāko šaubu, ka vēstuli bija rakstījusi tā pati persona, kas iepriekšējās, - tie paši virsraksti un rokraksts nodeva autoru.

- Izlasiet to, brāli! - vēl arvien mudināja Gocoli.

Drīz vien es sapratu šīs uzstājības iemeslu. Pareģis vēlreiz atklāja ko tādu, ko neviens negaidīja. Viņš atgriezās gandrīz sešdesmit gadus senā pagātnē, pāvesta Eižena IV laikā, kad Florences patriarhs Kozimo Mediči, saukts par Vecāko, pieņēma lēmumu finansiāli atbalstīt konsiliju, kas uz visiem laikiem varēja mainīt kristietības attīstību. Tas bija sens stāsts. Šķita, ka Kozimo atbalstīja neauglīgās un nevienlīdzīgās diplomātisko delegāciju tikšanās, kuras ilga vairākus gadus un kuru mērķis bija panākt Austrumu un Romas Baznīcas atkalapvienošanu. Toreiz turki draudēja paplašināt savu ietekmi Vidusjūras reģionā un viņi bija jāaptur par katru cenu. Vecajam baņķierim iešāvās prātā ideja apvienot visus kristiešus zem viena karoga un ar ticības spēku satriekt kopīgo ienaidnieku. Taču viņa plāns izgāzās.

Vai arī tomēr neizgāzās...

Pareģis savā ziņojumā atklāja, ka aiz konsilija tika slēpts slepens plāns. Labi maskēto darbību sekas Milānā bija jūtamas pat pēc sešiem gadu desmitiem. Pareģis uzskatīja, ka Kozimo Vecākais ne tikai piedalījās laikmeta politiskajās diskusijās, bet arī pavadīja labu laiku sarunās ar delegācijām no Grieķijas un Konstantinopoles par antīko grāmatu, optisko instrumentu un pat it kā pazudušu manuskriptu, kas piedēvēti Platonam vai Aristotelim, iepirkšanu. Viņš pavēlēja tos visus bez izņēmuma pārtulkot un smēlās no tiem pārsteidzošas zināšanas. Ta viņš atklāja, ka jau Atēnās ticēja dvēseles nemirstībai un zināja, ka debesis bija atbildīgas par visu, kas notika, Zemei griežoties. Precīzāk, atēnieši neticēja Dievam, bet gan debesu ķermeņu spēkam. Saskaņā ar šiem zaimojošajiem traktātiem zvaigznes spēja ietekmēt matēriju, pateicoties “gara karstumam”, kas līdzinoties tam, kāds savieno cilvēcisku būtņu ķermeni un dvēseli. Aristotelis par “karstumu” runāja pēc tam, kad bija par to lasījis zelta laikmeta hronikās, un Kozimo bija patiesi sajūsmināts par viņa lekcijām.

Kā rakstīja Pareģis, vecais baņķieris nodibināja antīkā stila Akadēmiju, lai mācītu šos noslēpumus māksliniekiem. Aristoteļa mācības rezultātā Kozimo guva pārliecību, ka mākslas darba radīšana pieder pie precīzajām zinātnēm. Mākslas darbs, kas izgatavots saskaņā ar dažiem smalkiem principiem, kalpotu par kosmisko spēku atspulgu un varētu tikt izmantots tā īpašnieka aizsardzībai vai iznīcināšanai^4.

- Ko? Vai jūs jau pamanījāt, brāli Augustīn? - Gocoli jautājums mani pamodināja no apmulsuma. - Pareģis saka, ka māksla var tikt izmantota kā ierocis!

Patiešām. Rindkopā mazliet zemāk tika runāts par ģeometrijas spēku. Skaitlis, harmonija un skaņa bija tie elementi, kurus varēja izmantot mākslas darbā tā, lai tie ap sevi izstarotu labvēlīgu ietekmi. Pitagors, viens no grieķu zelta laikmeta apbrīnotājiem, kuru patiesi cienīja Kozimo de Mediči, apgalvoja, ka “vienīgie dievi, ko iespējams pierādīt, ir skaitli”. Pareģis viņus visus nolādēja.

- Ierocis, - es čukstēju. - Ierocis, ko Maurs vēlas paslēpt Santa Maria delle Grazie klosterī.

- Tieši tā! - Gocoli bija lepns. - Tieši tā viņš saka. Vai tas nav neticami?

Es sāku saprast pēkšņo mestra Toriāni interesi par šo notikumu. Pirms vairākiem gadiem mūsu cienījamais augstākais priekšnieks līdzīgu aizdomu dēļ bija notiesājis gleznotāja Sandro Botičelli darbus. Viņš tika apsūdzēts mēģinājumā ilustrēt Baznīcai paredzētus darbus ar tēliem, kas radušies pagānu kultu ietekmē, taču apsūdzība ietvēra vēl ko vairāk. Pateicoties Betānijas ziņotājiem, Toriāni zināja, ka Botičelli Mediči ģimenes villā Villa di Castello, lietojot maģisku tehniku, bija attēlojis pavasara atnākšanu. Gleznā dejojošās nimfas bija izvietotas kā milzīgu talismanu veidojoši gabaliņi. Vēlāk Toriāni pārliecinājās, ka Botičelli patrons Lorenco di Pjerfrančesko viņam bija lūdzis amuletu, kas aizsargātu pret novecošanu. Glezna bija prasītās burvju zāles. Patiesībā tā ietvēra veselu traktātu par pretošanos laika ritējumam. Gleznā varēja redzēt vairākas Olimpa dievības, kas dejo pret Krona uzbrukumu. Un viņi gribēja uzdot šo darbu par dievbijīgu, piedāvājot ar to rotāt florenciešu kapelu!

Mūsu lielmestrs bija laikus atklājis šo neģēlību. Noslēpuma atslēgu viņš bija atradis vienā no Pavasara nimfām, Hlojā, kura bija attēlota ar vīteņauga zaru, kas tai auga no mutes. Tas bija nekļūdīgs alķīmiķu, šo nešķīstu ideju piesūkušos mūžīgas jaunības meklētāju, kurus tādēļ it visur vajāja Svētā inkvizīcija, valodas simbols. Lai arī Betānijā mums neizdevās atšifrēt šīs mistiskās valodas detaļas, pietika tikai ar aizdomām, lai glezna nekad netiktu ievietota nevienā baznīcā.

Bet tagad, ja taisnība Pareģim, šis stāsts draudēja atkārtoties Milānā.

- Sakiet man, brāli Džovanni, - vai jūs zināt, kādēļ mestrs Toriāni man lūdza izlasīt šo ziņojumu?

Mans palīgs, kas jau bija ieņēmis vietu pie rakstāmpults un izklaidīgi šķirstīja nesen izrotātu stundu grāmatu, savilka neizpratnes pilnu grimasi:

- Kā, lūdzu? Vai tad jūs neizlasījāt vēstuli līdz galam?

Es vēlreiz uzmanīgi pārlaidu acis vēstulei. Pēdējā rindkopā Pareģis runāja par Beatričes d’Estes nāvi un par to, cik lielā mērā tā paātrinātu Maura maģiskā plāna izpildi.

- Neredzu neko īpašu, mans dārgais Džovannīno, - es protestēju.

- Vai jūs uzmanīgu nedara tas, cik rūpīgi un izsmeļoši viņš raksta par hercogienes nāvi?

- Un kādēļ lai tas īpaši saistītu manu uzmanību?

Tēvs Gocoli nosprauslojās:

- Tāpēc, ka Pareģis ir datējis un nosūtījis šo vēstuli 30. decembrī. Divas dienas pirms donnas Beatričes nelaimīgajām dzemdībām.

5

Tātad jūs varat apzvērēt, ka šajā sienā esat paslēpis kādu noslēpumu?

Marko d’Odžono pakasīja zodu, pamirkšķināja acis, tad atkal uzmeta skatu sienai, ko krāsoja meistars. Leonardo da Vinči šīs spēlītes izklaidēja. Kad viņš bija labā noskaņojumā, un todien viņš noteikti tāds bija, viņā bija grūti ieraudzīt slaveno gleznotāju, izgudrotāju, mūzikas instrumentu konstruktoru un inženieri, Maura favorītu, ko apbrīnoja puse Itālijas. Tajā aukstajā rītā meistaram bija palaidnīga bērneļa skatiens. Apzinoties, ka rīkojas pretēji ordeņa brāļiem, viņš izmantoja nomācošo klusumu, kas valdīja Milānā pēc princeses nāves, lai aplūkotu savu darbu dominikāņu tēvu ēdamzālē. Viņš bija tur augšā, apmierinātu seju starp apustuļiem, uzrāpies uz sešus metrus augstajām sastatnēm un lēkājot no dēļa uz dēli kā puišelis.

- Kopš šī brīža noslēpuma vairs nav! - viņš kliedza. Viņa lipīgie smiekli atbalsojās tukšajās Santa Maria delle Grazie klostera velvēs. - Jums vairs nav uzmanīgi jāpēta mani darbi un jāpievērš uzmanība cipariem. Skaitiet vien, skaitiet! - viņš smējās.

- Bet, maestro...

- Ir jau labi, - Leonardo nokāpjot kratīja galvu, pēdējo zilbi izrunājot kā protestu. - Redzu, ka tev kaut ko iemācīt būs grūti. Kāpēc tev nepaņemt Bībeli, skat, tur lejā, blakus pindzeļu kastei, un neizlasīt Jāņa evaņģēlija trīspadsmito nodaļu, sākot no divdesmit pirmā panta. Varbūt tā tu tapsi apskaidrots.

Marko, viens no jaunajiem un izskatīgajiem toskānieša mācekļiem, aizskrēja meklēt svēto grāmatu. Viņš to paņēma no lasāmā

galdiņa, kas bija iebīdīts stūrī pie durvīm, un pacēla ar grūtībām. Tai vajadzēja svērt vairākas mārciņas. Marko ar pūlēm šķirstīja ar varu apkaltos melnos ādas vākos Venēcijā iespiesto eksemplāru, līdz uzšķīrās Jāņa evaņģēlijs. Tas bija skaists Bībeles izdevums ar iegravētiem ziedu motīviem un lieliem, melniem gotiskajiem burtiem lappušu augšējā daļā.

- “To sacījis”, - viņš sāka lasīt, - “Jēzus, garā satriekts, liecināja un sacīja: “Patiesi, patiesi es jums saku: viens no jums mani nodos!” Mācekļi paskatījās cits uz citu neziņā, par kuru Viņš runā. Viens no Viņa mācekļiem sēdēja pie Jēzus krūtīm, to Jēzus mīlēja. Tam Sīmanis Pēteris pamāj un saka viņam: “Vaicā, kurš tas ir, par ko Viņš runā!””

- Gana! Nu jau pietiks! - sauca Leonardo no sastatnēm. - Paskaties tagad šurp un saki: vai vēl joprojām nesaproti manu noslēpumu?

Māceklis noliedzoši papurināja galvu. Marko jau zināja, ka meistars ir sagatavojis kārtējo triku.

- Meser Leonardo, - Marko savu pārmetumu izteica tonī, kas pauda patiesu vilšanos, - es zinu, ka jūs strādājat pie šīs Bībeles ainas. Pavēlot lasīt Bībeli, jūs man neko jaunu neatklāsiet. Es vēlos zināt patiesību.

- Patiesību? Kādu patiesību, Marko?

- Pilsētā baumo, ka jūs tik ilgi vilcināties pabeigt šo darbu tādēļ, ka vēlaties tajā paslēpt kaut ko svarīgu. Jūs atteicāties no freskas tehnikas, aizstājot to ar jaunu, kura ir daudz lēnāk izpildāma. Kāpēc? Es jums to pateikšu: tāpēc, ka tā jūs varat labāk pārdomāt ziņu, ko vēlaties nodot tālāk ar šo gleznu.

Leonardo nepamirkšķināja ne acu.

- Meistar, jūsu aizraušanās ar noslēpumiem ir labi zināma, un arī es gribu tos visus zināt! Jums līdzās esmu pavadījis trīs gadus, jaukdams krāsas un palīdzēdams pie skicēm un metiem. Domāju, man vajadzētu zināt mazliet vairāk nekā tiem tur, ārā! Vai jums tā neliekas?

- Ta, tā. Un kas par to visu runā, ja nav noslēpums?

- Kas, maestro?! Visi! Pat šī klostera mūki bieži iztaujā jūsu mācekļus!

- Un ko tie stāsta, Marko? - Leonardo turpināja saukt no augstuma, kļūdams arvien jautrāks.

- Ka jūsu divpadsmit apustuļi nemaz nav īsto apustuļu portreti, kādus tos gleznotu brālis Filipo Lipi vai Krivelli, ka tie attēlojot divpadsmit zodiaka zīmes un ka viņu žestos esat paslēpis norādes par vienu no jūsu plāniem Mauram... Runā visu ko, maestro.

- Un kā tev šķiet?

- Man?

- Jā, jā, tev. - Leonardo sejā atkal rotājās viltīgais smaids. - Pie kāda slēdziena tu esi nonācis, būdams man līdzās un katru dienu strādādams šajā brīnišķīgajā zālē?

Marko pacēla acis uz sienu, kur toskānietis izdarīja dažus triepienus ar vissmalkāko astru pindzeli. Uz ziemeļu sienas bija attēlota visneparastākā Svētā vakarēdiena aina, kādu Marko jebkad bija redzējis. Tieši kompozīcijas centrā atradās Jēzus ar miesu un asinīm. Viņam bija skumjš skatiens un paplestas rokas, it kā viņš zagšus vērotu mācekļu reakciju uz tikko pavēstīto ziņu. Viņam blakus atradās Jānis, vismīļākais no mācekļiem, klausāmies, ko čukst Pēteris. Ja sasprindzināja maņas, gandrīz varēja redzēt, kā kustas viņu lūpas. Viņi bija tik īsti!

Taču Jānis nedusēja Meistaram pie krūtīm, kā bija teikts evaņģēlijā. Nekas neliecināja arī par to, ka viņš tā būtu dusējis pirms brīža. Kristum otrā pusē stāvēja milzis Filips, salicis rokas uz krūtīm. Šķita, ka viņš jautā Mesijām: “Kungs, varbūt es esmu nodevējs?” Jēkabs Alfeja dēls izslējās kā sargājot un zvērēja mūžīgu uzticību ar vārdiem: “Neviens Tev nenodarīs pāri, kamēr vien es būšu līdzās.”

- Un tātad, Marko? Tu vēl neko neesi pateicis.

- Nezinu, maestro... - viņš stostījās. - Šis jūsu darbs man nez kāpēc šķiet nepareizs. Tas ir tik, tik...

- Tik... kāds?

- Tik tuvs, tik cilvēcisks, ka man pat trūkst vārdu.

- Labi! - Leonardo sasita plaukstas, noslaukot rokas priekšautā. - Redzi? Nemaz neapzinoties, tu jau esi nonācis tuvāk manam noslēpumam.

- Es jūs nesaprotu, maestro.

- Un varbūt arī nekad nesapratīsi, - Leonardo smaidīja. - Bet klausies, ko es tev teikšu: dabā viss glabā kādu noslēpumu. Putni slēpj no mūsu acīm lidojuma ceļu, ūdens dzīles glabā tā neparastā spēka noslēpumu... Tātad, ja mēs panāksim, ka glezna ir dabas atspulgs, vai nebūtu godīgi izmantot tās milzīgās informācijas nesēja spējas? Katrreiz, kad lūkojies uz gleznu, tu arvien dziļāk izproti mākslas noslēpumus. Nekad nepaliec tikai virspusē, bet saplūsti ar darbu, kusties starp tēliem, atklāj paslēpto, izokšķerē visu... un tikai tā tu, iespējams, nonāksi līdz gleznas patiesajai nozīmei. Bet es tevi brīdinu: tam ir vajadzīga drosme. Bieži vien tas, ko redzam uz līdzīgām sienām, ir ļoti attāls tam, ko mēs ceram atrast. Ta nu tas ir.

6

Brālis Džovanni bez stomīšanās izpildīja otru uzdevuma daļu, ko viņam bija uzticējis lielmestrs.

Pēc sarunas, kad viņš man bija parādījis Pareģa pēdējo vēstuli, brālis Džovanni devās uz ordeņa galveno ēku, pametot Betāniju pirms tumsas. Toriāni viņam bija pavēlējis atgriezties, lai ziņotu par manu reakciju. Viņš jo īpaši vēlējās zināt manus uzskatus par baumām, kas klīda par briesmīgajām anomālijām, kas attēlotas Santa Maria delle Grazie sienas gleznojumos. Manam palīgam bija jānodod skaidra un precīza ziņa: ja ņemam vērā manas agrākās aizdomas un saliekam tās kopā ar Pareģa atklājumiem, Milānā vajadzēja sameklēt Pareģi un ar viņa palīdzību noskaidrot visu par slepenajiem plāniem, kādus hercogs loloja saistībā ar šo klosteri.

- īpaši cītīgi būtu jāizstudē Leonardo da Vinči darbi, - uzstāja brālis Džovanni. - Betānijā mēs jau esam konstatējuši viņa tieksmi ietvert ķecerīgas idejas šķietami dievbijīgos darbos. Leonardo ilgus gadus strādāja Florencē, uzturot kontaktus ar Kozimo Vecākā pēctečiem. Turklāt viņš ir visdedzīgākais no visiem māksliniekiem, kas atbalsta Maura idejas.

Gocoli savam ziņojumam mestram Toriāni pievienoja arī otru problēmu, kas mani satrauca: es uzstāju, ka nepieciešams uzsākt izmeklēšanu par donnas Beatričes nāvi. Precīzais Pareģa paredzējums liecināja par kādu slepenu plānu nodibināt pagānu republiku Itālijas sirdī, un tā autors varēja būt tiklab Ludoviko, kā kāds no viņa slīpētajiem padomniekiem. Lai arī sievas un nākamā mantinieka nogalināšanai šķietami nebija nekādas jēgas, okulto zinātņu piekritēju ceļi bieži vien bija neizdibināmi. la nebija pirmā reize,

kad runāja par cienījamu upuri pirms kāda nozīmīga darba veikšanas. Senatnē šie zelta laikmeta barbari tā darīja bieži.

Acīmredzot mans spriedums iedvesmoja Toriāni.

Lielmestrs paziņoja brālim Gocoli par saviem nodomiem, un jau nākamajā rītā, kad Romu vēl klāja sarma, viņš pameta savus apartamentus Svētās Marijas Minervas klosterī, lai iznīcinātu šo problēmu pašā saknē.

Metot izaicinājumu sniegotajiem ceļiem uz Mūžīgo pilsētu, Toriāni uzjāja līdz Betānijai ēzeļa mugurā un pieprasīja tūlītēju tikšanos ar mani. Nezinu, cik ilgs laiks bija nepieciešams brālim Gocoli, lai viņu informētu par manām idejām, tomēr bija skaidri redzams, ka tās viņu ieinteresējušas. Es nekad nebiju redzējis mūsu lielmestru tādu kā toreiz: viņa pelēko acu skatienu bija apdzēsuši divi gluži kā ar svinu pielieti maisi zem acīm, mugura šķita salīkusi zem smagās atbildības nastas, pamazām nomācot viņa jautro raksturu un paslēpjot staltos plecus, kas šobrīd šķita nošļukuši. Toriāni, mans padomdevējs, atbalsts un vecais draugs, steidzās paveikt dzīves laikā nepaveikto, lai arī viņa seju vagoja vilšanās grumbas. Tomēr blāvais mirdzums viņa skatienā radīja neatliekamas steigas iespaidu.

- Vai varat pieņemt nabaga samirkušu un slimu Dieva kalpu? -viņš jautāja, ieraugot mani Betānijas priekšnamā.

Es melotu, ja teiktu, ka nebiju pārsteigts viņu tur satikt tik agri no rīta. Viņš bija devies uz mūsu klosteri viens pats, bez svītas, ietinies segā un mūka sandalēs ieautās kājas piesedzis ar biezām trušādām. Ja Svētā Dominika ordeņa augstākais ierēdnis šādā izskatā pameta centrālo ēku un savu baznīcu un rīta agrumā šķērsoja visu pilsētu, lai satiktos ar sava informācijas dienesta vadītāju, tam bija jābūt ļoti svarīgam iemeslam. Lai arī viņa raižpilnais skatiens aicināja pēc iespējas drīzāk uzsākt sarunu, es neuzdrošinājos viņam neko jautāt. Vēroju, kā viņš nomet savus kankarus un stiprinās ar piedāvāto karstvīna glāzi. Mēs uzkāpām manā nelielajā istabā, tumšā, ar manuskriptiem un kastēm piebāztā telpā, no kuras tika kontrolēta visa Roma. Tikko biju aizvēris durvis, tā tēvs Toriāni apstiprināja manas aizdomas.

- Skaidrs, ka esmu ieradies runāt par tām nolādētajām vēstulēm! - viņš teica, saraukdams savas baltās uzacis. - Un jūs man jautājat, kā es domāju, kas varētu būt šo vēstuļu autors? Tieši jūs, tēvs Leire?

Toriāni dziļi ievilka elpu... Viņa nogurušo ķermeni pildīja siltums, bet vīns pamazām atjaunoja viņa sejas krāsu. Sniegputenis pār ieleju pieņēmās spēkā.

- Man šķiet, - viņš turpināja, - ka tam cilvēkam jābūt kādam no hercoga svītas vai pat kādam no jaunā Santa Maria delle Grazie klostera brāļiem. Runa ir par cilvēku, kurš labi pārzina mūsu tradīcijas un kurš zina, kur tieši viņa vēstules nonāk. Un tomēr...

- Tomēr?

- Pats redzēsiet, tēvs Leire: kopš izlasīju vēstuli, ko jums nosūtīju vakar, neesmu aizvēris ne acu. Tur, ārpusē, ir kāds, kas mums ziņo par lielu nodevību pret Baznīcu. Ta ir ļoti nopietna lieta. Baidos, ka tas ir jo sevišķi nopietni, ja mūsu ziņotājs nāk no Santa Maria delle Grazie brāļu vidus.

- Tēvs, jūs domājat, ka Pareģis ir kāds dominikānis?

- Par to esmu gandrīz pilnīgi drošs. Tas ir kāds starp mums, kas zina par Maura nodomiem, bet neuzdrošinās viņu nodot aiz bailēm no soda.

- Pieņemu, ka jūs, meklējot vainīgo, jau esat izpētījis visu šo brāļu biogrāfijas, vai ne tā?

Toriāni apmierināts pasmaidīja:

- Visas bez izņēmuma. Un viņu lielākā daļa cēlušies no krietnām lombardiešu ģimenēm. Viņi ir uzticīgi valdniekam un Baznīcai, sīki ļautiņi bez iztēles un noslēpumiem. īsumā, godājami dominikāņi. Nevaru iedomāties, ka kāds no viņiem varētu būt Pareģis.

- Bet kāds no viņiem tomēr ir.

- Ta izskatās.

- Atļausiet jums atgādināt, godājamais mestr Toriāni, ka Lom-bardija allaž bijusi ķeceru zeme.

Ordeņa lielmestrs, būdams salīgs, saliecās, nošķaudījās un tad atbildēja:

- Tas bija sen, tēvs, ļoti sen. Jau vairāk nekā divsimt gadu tajā apkaimē nav manītas ne mazākās pazīmes, kas liecinātu par kataru ķeceriem, la ir tiesa, ka tieši šie nelaimīgie iedvesmoja mūsu vis-svēto Dominiku radīt Svēto inkvizīciju, tur patvērās pēc albiģiešu krusta kara*, taču viņi visi izmira, nepaspējuši nevienu saindēt ar savām ķecerībām.

* 1208. gadā pāvests Innocentijs III pavēlēja iznicināt kataru ķeceru kustību, ar militāras vienības palīdzību izdzenot ķecerus no franču Langedokas. Lai arī tiek uzskatīts, ka 1244. gadā pēdējie ķeceri bija izdzīti uz Montseguru, daudzi vēsturnieki apgalvo, ka daudzas šķīsto vīru ģimenes atrada patvērumu Lombardijā, netālu no pašreizējās Milānas, kur ilgu laiku mitinājās, pasargāti no Romas vajāšanām un saglabājot savu patieso ticību. {Aut. piez.)

- Un tomēr nedrīkst aizmirst, ka zaimu mācība ir iezagusies milāniešu prātos. Kāpēc tad viņi ir tik atvērti ķecerīgām idejām? Kāpēc viņi pieļauj hercoga pagāniskos uzskatus, ja vien viņš pats nav uzaudzis tiem labvēlīgā vidē? Un kāpēc, - es vēl turpināju, - Romai uzticīgam dominikānim būtu jāslēpjas aiz anonīmām vēstulēm, ja vien viņš pats nav iesaistīts ķecerībā, par kuru mums ziņo?

- Muļķības, brāli Leire! Pareģis nav katars. Drīzāk pretēji: viņš mēģina aizsargāt svēto ticību ar vēl lielāku dedzību nekā pats Kar-kasonas galvenais inkvizitors.

- Šorīt, pirms ierados pie jums, es otrreiz pārlasīju visas šī cilvēka vēstules. Pareģim jau kopš pirmās vēstules bija konkrēts mērķis -viņš vēlas, lai mēs nosūtītu kādu, kas apturētu Maura plāna īstenošanu Santa Maria delle Grazie klosterī. It kā viss, ko hercogs darītu Milānā - laukumu, kanālu un slūžu izbūve -, viņam būtu mazsvarīgs. Un tas apgāž jūsu hipotēzi.

Toriāni apmierināts apsēdās.

- Bet, maestro, - es turējos pretī, - pirms rīkojamies, mums vajadzētu izvērtēt, vai viņa lūgums nav kāds slazds.

- Ko? Jūs gribat atstāt Pareģi vienu pašu, neskatoties uz viņa sniegtajiem pierādījumiem? Bet jūs pats taču visu laiku mēģināt mums pierādīt Maura nelaiķes sievas darbības, kuras ir pilnīgi pretējas mūsu mācībai.

- Tieši tā. Ta ģimene ir viltīga. Pret viņiem nebūs viegli atrast pierādījumus. Es tikai saku, ka mums jāievēro vislielākā piesardzība, lai nekļūdītos.

- Nē, tēvs. Nekā tamlīdzīga. Tas cilvēks, lai kas viņš arī būtu, mums lūdz palīdzību, un ilgāk mēs to viņam nevaram liegt. Turklāt jums jāzina, ka ar hercoga brāļa kardināla Askanio palīdzību esmu pārbaudījis vissīkākās detaļas, par ko rakstīts viņa ziņojumos. Un ticiet man - tās visas ir precīzas.

- Precīzas, - atkārtoju, mēģinādams sakārtot domas. - Zināt ko? Domāju, ka mani vairāk pārsteidz nevis pati šī lieta, bet jūsu attieksmes maiņa, mestr Toriāni.

- Mana attieksme nebūt nav mainījusies, - viņš protestēja. - Ja es būtu noslēpis Pareģa vēstules, man nebūtu nekādu pierādījumu šīm aizdomām. Ja es tām neticētu, es ziņojumu būtu iznīcinājis. Vai jums tā nešķiet?

- Tatad, maestro, ja arī mūsu ziņotājs jums patiešām palīdz, ja tas ir kāds par jaunā klostera nākotni noraizējies dominikānis, kāpēc, jūsuprāt, rakstīdams mums, viņš slēpj savu patieso identitāti?

Brālis Džoakīno paraustīja plecus un pamirkšķināja acis.

- Kaut es to zinātu, tēvs Leire. Mani tas satrauc. Jo vairāk laika paiet bez jebkādas atbildes, jo sarežģītāka kļūst šī lieta. Ordenim ir daudz pretinieku, pret kuriem šajās dienās esam neaizsargāti, turklāt uzplēst vēl vienu brūci Baznīcas miesā nozīmētu pamest to noasiņošanai bez palīdzības. Tāpēc ir pienācis laiks rīkoties. Mēs nevaram pieļaut, ka Milānā atkārtojas tas, kas jau notiek Florencē. la būtu katastrofa!

“Vēl vienu brūci”. Es baidījos uzsākt sarunu par šo tematu, taču Toriāni klusēšana man neatstāja citu iespēju.

- Pieņemu, ka jūs runājat par tēvu Savonarolu...

- Par ko gan citu? - Vecais dziļi ievilka elpu un turpināja: - Pāvesta pacietība jau ir izsmelta, un viņš jau domā Savonarolu izslēgt no Baznīcas. Viņa sprediķi, kas vērsti pret pāvesta labklājību, pārvēršas rīcībā. Vistrakākais ir tas, ka viņa pareģojumi par Mediči dzimtas galu ir piepildījušies, un tagad viņš salašņu pūļa priekšgalā sludina bargo Ta Kunga sodu, kas piemeklēs pontifikāta valstis. Viņš vēsta, ka Romai jācieš, lai šķīstītos no saviem grēkiem, un pats, nelietis, par to priecājas. Zināt, kas ir visļaunākais? Ar katru dienu viņa sekotāju pulks aug augumā. Ja gadījumā Milānas hercogs pievienotos šai idejai, neviens nevarētu apturēt neslavas celšanu, tādējādi izraisot neuzticību mūsu iestādei.

Pilnīgā apmulsumā es domās pārlūkoju virsmestra tēloto ainu.

Džirolamo Savonarola, kā jau to zināja visa Roma, tajā laikā bija Toriāni lielākā problēma. Visi runāja tikai par viņu. Lai piepildītu tukšumu, ko Florencē radīja Mediči ģimenes aizbēgšana, būdams pastāvīgs Apokalipses lasītājs, šis dominikānis ar spožo vārdu un izcilajām savaldzināšanas spējām bija nodibinājis teokrā-tisku republiku. No jaunās kanceles Savonarola metās uzbrukumā Aleksandra VI pārkāpumiem. Viņš bija traks, pat ļaunāk - viņš bija pārdrošs. Savonarola ignorēja ordeņa izsaukumus, ko saņēma no augstākstāvošiem brāļiem, un brīvi izrīkojās ar kanoniskajiem likumiem. Dictatus Papae, kas jau kopš 11. gadsimta atbrīvoja pāvestu un kūriju no jebkuras iespējas kļūdīties, viņam bija pilnīgi vienaldzīgi; viņš pat apšaubīja to deviņpadsmito pantu (“Pāvestu netiesā”), no altāra kliegdams, ka pāvests jāaptur Dieva vārdā.

Mūsu virsmestrs bija izmisumā. Viņš ne tikai nebija spējīgs apturēt šī trakā varaskāri. Savonarolas darbības kompromitēja visu ordeni Viņa Svētības acīs. Dumpinieks, lepns kā Samsons filistiešu priekšā, bija atteicies no kardināla cepures, kas viņam bija piedāvāta, lai apklusinātu skaļās kritikas, kā arī noraidīja aicinājumu

pamest savu kanceli Florences Svētā Marka klosteri, apgalvodams, ka tur viņam jāizpilda kāda svarīgāka dievišķa misija. Tas bija vienīgais iemels, kāpēc tēvs Toriāni negribēja, ka Svētā Dominika sludinātāju lojalitātes problēmas tiktu apspriestas Milānā. Ja Pareģis bija dominikānis un viņam bija iemesls brīdināt par Maura pagāniskajiem plāniem ordeņa jaunajā mītnē šajā pilsētā, ordeņa darbība tiktu aizliegta.

- Esmu pieņēmis lēmumu, brāli, - pēc neilga pārdomu brīža nopietni paziņoja lielmestrs. - Mums jākliedē jebkura šaubu ēna par restaurācijas darbiem Santa Maria delle Grazie klosterī, precīzāk, mums jāizmanto Svētās inkvizīcijas vara.

- Pater^5\ Jūs taču nedomājat tiesāt Milānas hercogu? - es satraukumā jautāju.

- Tikai tad, ja tas būs nepieciešams. Jūs taču zināt, ka laicīgajiem valdniekiem vairāk par visu patīk atklāt mūsu Baznīcas vājās vietas un izmantot tās pret mums. Tādēļ mums ir viņi jāapsteidz. Vēl viens Savonarolas gadījumam līdzīgs skandāls mūsu ordeņa slavu pontifikāta valstīs iedragātu neglābjami. Vai saprotat?

- Un kā jūs, ja drīkstu vaicāt, cerat atrast Pareģi, pārbaudīt viņa apgalvojumus un savākt nepieciešamo informāciju tā, lai hercogam nerastos nekādas aizdomas?

- Esmu par to daudz domājis, mans dārgais brāli Augustīn, - Toriāni noslēpumaini teica. - Jūs zināt labāk par mani, ka, nosūtot kādu no mūsu inkvizitoriem nelaikā, Milānas tribunāls uzdotu par daudz jautājumu, un šajā gadījumā nepieciešamā slepenība nevarētu tikt ievērota. Un, ja sazvērestība pastāv, Maura līdzzinātāji rūpīgi noslēptu visus pierādījumus.

- Tātad?

Toriāni klusējot atvēra studijas durvis un nokāpa līdz ieejas kāpņu laukumiņam. Viņš izgāja kavalērijas pagalmā un lūkojās pēc sava mūļa, likdams saprast, ka šī ārkārtas tikšanās bija beigusies. Sniegavētra joprojām pieņēmās spēkā.

- Sakiet taču - ko jūs domājat darīt? - es atkārtoju.

- Pēc desmit dienām Maurs ir paredzējis rīkot hercogienes oficiālās bēres, - viņš beidzot atbildēja. - Milānā ieradīsies pārstāvji no visām pusēm, un tad būtu viegli iekļūt Santa Maria delle Grazie klosterī, lai veiktu nepieciešamās pārbaudes un atrastu Pareģi. Taču, -viņš piebilda, - mēs nevaram sūtīt jebkuru mūku. Tam ir jābūt kādam augsta ranga mūkam, kas pārzinātu likumus, ķecerības un

slepenos kodus. Viņa uzdevums būtu atrast Pareģi, gūt apstiprinājumu viņa apsūdzībām un apturēt ķecerību. Tam ir jābūt kādam no šejienes. No Betānijas.

Mestrs uzmeta neuzticīgu skatienu takai, pa kuru grasījās doties. Veiksmes gadījumā viņš nonāktu galā pēc stundas, un, ja vien mūlis nepaslīdēs uz kāda ledus gabala, viņš nokļūtu mājās pusdienlaika karstumā.

- Mums esat vajadzīgs jūs, tēvs Leire, - viņš teica, it kā paziņodams kaut ko ļoti svarīgu. - Neviens cits šo lietu neatrisinās labāk par jums.

- Es? - Jutos samulsis. Viņš bija izrunājis manu vārdu, klusām tīksminoties un kaut ko meklējot seglu somā. - Bet jūs taču zināt, ka man šeit ir darbs, pienākumi...

- Neviens jūsu pienākums nav svarīgāks par šo!

Izvilcis biezu papīra ķīpu, kas bija sastiprināta ar viņa personīgo zīmogu, Toriāni man to pasniedza reizē ar savu pēdējo pavēli:

-Jūs steidzami dosieties uz Milānu. Ja iespējams, šodien pat. Un ar šo dokumentu palīdzību, - viņš norādīja uz mapi manās rokās, -identificēsiet mūsu ziņotāju, pārbaudīsiet, cik bīstama situācija ir patiesībā, un mēģināsiet to novērst.

Mestrs norādīja uz pergamentu saiņa virspusē. Uz tā ar lieliem burtiem un sarkanu tinti bija uzrakstīta mīkla un mūsu ziņotāja paraksts. Es to biju redzējis neskaitāmas reizes, tā noslēdza katru Pareģa vēstuli, taču līdz pat šim brīdim es tai nebiju pievērsis uzmanību.

Man raibs sagriezās gar acīm, kad nonācu līdz septiņām rindiņām, kuras nu bija pārvērtušās par manu galveno uzdevumu.

Tur bija rakstīts:

Oculos ejus dinumera, Sed noli voltum adspicere In latere nominis mei notām rinvenies. Contemplari et contemplata aliis tradere.

Veritas^6

7

PRrotams, es pakļāvos pavēlei. Ko gan es citu varēju darīt?

Milānā nonācu Zvaigznes dienas priekšvakarā. Tas bija viens no tiem sestdienu rītiem, kad sniega mirdzums žilbināja acis un tīrais gaiss bez žēlastības rāva ķermeni čokurā. Lai nonāktu galā, es jāju bez apstājas, guļot trīs vai četras stundas derdzīgās iebrauktuvēs. Piekusis un samircis ceļā atrados trīs dienas, un tas bija visbargākās ziemas, ko spēju atcerēties, vidū. Bet tas nebija svarīgi. Pie mana mūļa kājām mierīgi dusēja Milāna - Lombardijas galvaspilsēta, galma intrigu un teritoriālu strīdu ar Franciju un kaimiņu hercogistēm citadele, par kuru biju tik daudz lasījis.

Vieta bija tiešām iespaidīga. Sforcu pilsēta, vislielākā dienvidu Alpos, bija divreiz plašāka par Romu - astoņi milzīgi vārti sargāja neiedragājamo sienu, kas ieskāva apaļu pilsētu, kura, ja to aplūkotu no augšas, atgādinātu milzīga kareivja vairogu. Taču ne jau aizsargmūri mani pārsteidza visvairāk, la bija jauna, tīra pilsēta, kurā bija jūtama izpratne par kārtību. Iedzīvotāji nečurāja uz katra stūra, un prostitūtas nekārās kaklā garāmgājējiem, piedāvājot savus pakalpojumus. Šeit katrs stūris, katra māja, ikviena sabiedriskā ēka likās celta kādam augstākam mērķim, arī lepnā katedrāle, kura ārēji šķita trausla un caurspīdīga pretēji dienvidu pilsētu masīvajām celtnēm un dāsni lēja savu svētību pār ieleju.

Ja skatījās no kalnu puses, Milāna likās pēdējais pasaules nostūris, kuru varētu piemeklēt nekārtības un grēks.

Mirkli pirms ierašanās pie Ticiāna vārtiem, visskaistākās ieejas pilsētā, kāds laipns tirgotājs piedāvājās mani pavadīt līdz aizsargtornim -galvenajai ieejai Maura pilī. Atrazdamās vienā no pilsētas vairoga

pusēm, Sforcu pils atgādināja miniatūru gabaliņu no milzīgajiem pilsētas mūriem. Tirgotājs smējās, redzot manu pārsteigto ģīmi. Viņš sacīja, ka esot Kremonas ādu ģērētājs, kārtīgs katolis, mani ar prieku pavadīšot līdz cietokšņa iekšējam pagalmam, ja vien es neatteiktu dot savu svētību viņam un viņa ģimenei. Tadam darījumam es piekritu.

Lāga vīrs mani atstāja hercoga pils priekšā tieši devītajā stundā. Šī vieta bija vēl brīnišķīgāka, nekā es biju iedomājies. Milzu karogi ar baiso Sforcu ģerboni - milzīgu čūsku, kura aprij kādu nelaimīgo, -krita pār mūra dzegām. Zilas lentes plīvoja vējā, un pusducis milzīgu skursteņu, kuri pacēlās kaut kur no pils iekšienes, spļāva biezu un melnu dūmu mutuļus. Aizsargtorņa ieeja bija draudīgs režģis ar diviem bronzā kaltiem sānu vārtiņiem. Tos apsargāja ne mazāk par piecpadsmit vīriem, ar pīķiem izdurstot katru graudu maisu, ko kučieri grasījās atstāt netālu no virtuvēm.

Viens no vīriem uniformā parādīja ceļu. Man bija jāpagriežas uz torņa rietumu pusi un cietokšņa iekšienē jāvaicā pēc apmeklētāju pieņemšanas vietas un sēru istabām, kuras bija izveidotas, lai uzņemtu delegācijas, kas ierastos uz donnas Beatričes bērēm. Mans pavadonis no Kremonas jau bija brīdinājis, ka tobrīd visa pilsēta būs kā pamirusi. Un tā tas arī bija. Biju pārsteigts, ka Maura sekretārs, stalts galminieks ar neizteiksmīgu seju, nemaz nesteidzās mani sagaidīt. Kalps atvainojās, ka nevarēs pavadīt Dieva kalpu pie sava kunga. Pat pēc tam, kad ar skeptisku seju bija apskatījis pasniegto ieteikuma vēstuli, viņš pārbaudīja, vai pāvesta zīmogs ir īsts, un tad ar nožēlojošu žestu atdeva man to atpakaļ.

- Man žēl, tēvs Leire, - Marčezīno Stanga teica un sāka bērt atvainošanās vārdus. - Jums jāsaprot, ka mans kungs pēc sievas nāves nevienu nepieņem. Ceru, ka spējat iedomāties, cik smagi mēs visi to pārdzīvojam, un sapratīsiet hercoga vēlmi pabūt vienatnē.

- Protams, - piekritu mākslotā pieklājībā.

- Taču, tiklīdz sēras būs garām, es viņam paziņošu par jūsu ierašanos pilsētā, - Stanga piebilda.

Man patiktu ieskatīties Mauram acīs un secināt, kā biju to darījis neskaitāmās pratināšanās, vai tajās slēpjas maldīgas ķecerības vai nozieguma ēnas. Taču šis ierēdnis ar kažokādām rotātajā purpur-krāsas galvassegā, piegulošajā samta ģērbā, kurš runāja ar sīkmanīgu pārākumu sejā, bija nolēmis man to liegt:

-Mēs arī nevaram piedāvāt jums naktsmājas, kā parasti med/am darīt, - viņš strupi paziņoja. - Pils ir slēgta, un ciemiņi netiek uzņemti. Es jūs lūdzu, tēvs Leire, lūdziet par donnas Beatričes dvēseli un atgriezieties pilī pēc viņas bērēm. Tad mēs jūs uzņemsim kā pieklājas.

- Recļuiescat in pace^7, - es nomurmināju, pārmezdams krustu. - Ta arī darīšu. Lūgšos arī par jums.

Mani pārņēma dīvaina sajūta. Man nebija iespējas apmesties hercoga un viņa ģimenes tuvumā, nolūks vairāk vai mazāk brīvi klaiņot pa pili bija izgāzies, un pirmā izmeklēšana tika novilcināta. Man vajadzēja sameklēt neuzkrītošu vietu, kur apmesties un nodoties saviem pētījumiem. Toriāni dokumenti somā burtiski dega, man bija nepieciešams miers, trīs šķīvji karsta ēdiena dienā un kārtīga deva veiksmes, lai atklātu noslēpumu. Mūkam nebūtu prātīgi meklēt naktsmājas starp lajiem, tādējādi man atlika tikai divas iespējas -meklēt tās vai nu senajā Svētā Eistarhija klosterī, vai arī pilnīgi jaunajā Santa Maria delle Grazie, kurā, iespējams, es varētu sastapt Pareģi. Šī doma lika manam prātam saspringt. Taču, tiklīdz būtu jumts virs galvas, man uz kādu laiku vajadzētu iegrimt noslēpuma, ko Toriāni man bija uzticējis Betānijā, šķetināšanā.

Atzīstu, ka Dievišķā Griba veica lielisku darbu. Svētā Eistarhija klosteris izrādījās sliktākā no abām iespējām. Tas atradās par tuvu katedrālei, blakus tirgum, kas nepārtraukti bija pilns ar ziņkārīgajiem, kuri velti laiku netērēja un par varītēm pūlējās noskaidrot, kādas darīšanas uz Milānu atvedušas inkvizitoru no Romas. Lai arī klostera atrašanās vieta man, iespējams, ļautu gūt priekšstatu par Pareģa darbību, aiztaupot risku mums nejauši sastapties aci pret aci, es zināju, ka šajā vietā man būs vairāk grūtību nekā priekšrocību.

Kas attiecas uz otru iespēju, Santa Maria delle Grazie klosteri kā iespējamo patvērumu, lai sasniegtu mērķi, kura dēļ biju šeit ieradies, tam bija neliels trūkums - tieši tur bija paredzēts noturēt donnas Beatričes bēru ceremoniju, kas pulcēs tūkstošiem ļaužu. Viņas baznīca, ko tikai nedaudz bija pārveidojis arhitekts Bramante, grasījās pārvērsties par visu notikumu centru.

Tomēr Santa Maria delle Grazie bija viss man nepieciešamais. Ta lieliskā un bagātā bibliotēka atradās vienā no ēkām otrajā stāvā ar skatu uz tā saucamo Mirušo klosteri, kas glabāja Svētonija, Filos-trata, Plotīna, Ksenofonta un pat dažus paša Platona darbus, kurus savā laikā bija sagādājis Kozimo Vecākais. Klosteris atradās tuvu hercoga cietoksnim un ne pārāk tālu no Verčelli vārtiem. Tam bija izcila virtuve, neparasta krāsns konditorejas izstrādājumu gatavošanai, aka, sakņu dārzs, drēbnieka darbnīca un slimnīca. Turklāt šai vietai piemita vēl kāda privilēģija, kuras priekšā nobālēja visas pārējās: ja mestrs Toriāni nemeloja, tad pastāvēja iespēja kādā no neskaitāmajiem gaiteņiem sastapties vaigā ar Pareģi, un tad noslēpums būtu atrisināts.

Es biju naivs.

Pēc Dieva gribas klosterī atradās viena brīva celle, kura nekavējoties tika piešķirta man. Tas bija mazs skabūzītis, trīs soļus garš un divus soļus plats, tajā bija dēļu gulta bez matrača un mazs galdiņš, kas bija novietots zem mazītiņa lodziņa uz Madžentas ielu. Brāļi neuzdeva nekādus jautājumus. Viņi pārmeklēja manas mantas ar tikpat neuzticīgu skatienu kā sekretārs Stanga, tomēr nomierinājās, jo es viņus pārliecināju, ka esmu klauvējis pie klostera durvīm, meklējot mieru un klusumu, kur veldzēt skumju pārņemto garu. “Pat inkvizitoram ir nepieciešama vientulība,” es paskaidroju. Un to viņi saprata.

Man bija jāievēro tikai viens nosacījums. Ķesteris, brālis ar izvalbītām acīm un dīvainu akcentu, bija mani stingri brīdinājis:

- Nekad neejiet ēdamzālē bez atļaujas. Meistars Leonardo negrib, ka kāds traucētu viņu darbā, un abats vēlas, lai tas tiktu ievērots. Vai sapratāt?

Es piekrītoši pamāju.

8

Vispirms es devos uz bibliotēku. Mani bija pārņēmusi milzīga ziņkārība. Bibliotēka atradās virs daudz apspriestās un tagad liegtās ēdamzāles, kuru Pareģis bija pārvērtis par visa ļaunuma sakni; tā bija plaša telpa ar taisnstūrveida logiem, un to sadalīja kāds ducis mazu lasāmgaldiņu un liela bibliotekāra pults. Tieši aiz tās, aiz milzīgām slēgtām durvīm glabājās grāmatas. Taču vislielāko uzmanību piesaistīja apkures sistēma: no prāva katla, kas atradās apakšstāvā, pa vara caurulēm ūdens tvaiki cēlās uz augšu un apsildīja grīdas plāksnes.

- Tas nav lasītāju dēļ, - man paskaidroja par bibliotēku atbildīgais brālis, redzot, ar kādu interesi es vēroju šo brīnišķīgo ierīci. - Tas ir grāmatu dēļ. Mēs šeit glabājam pārāk vērtīgus eksemplārus, lai pieļautu, ka aukstums tos pazudina.

Šķiet, ka tēvs Alesandro, bibliotēkas zāles uzraugs un sargs, bija pirmais mūks, kas mani neuzlūkoja ar aizdomām, bet ar patiesu ziņkārību. Viņš bija garš un kaulains, ar ļoti baltu ādu un izsmalcinātām manierēm. Likās, ka viņam ir prieks redzēt kādu jaunu seju savā teritorijā.

- Šurp nemēdz nākt daudz cilvēku, - viņš teica. - Un vēl jo mazāk no Romas!

- Ak tā... Jūs jau zināt, ka esmu no Romas?

-Jaunumi izplatās ātri, tēvs. Santa Maria klosteris vēl ir diezgan maza kopiena. Nedomāju, ka pašlaik starp mums ir kāds, kas vēl nezina, ka mūsu namā ieradies inkvizitors.

Brālis man piemiedza ar aci, it kā mēs būtu līdzzinātāji.

- Es neesmu šeit oficiālā vizītē, - meloju. - Esmu ieradies privāti.

- Kāda tam nozīme? Inkvizitori ir gudri, mācīti ļaudis. Šeit gandrīz visiem brāļiem ir grūtības ar lasīšanu un rakstīšanu. Ja jūs kādu laiku uzkavēsieties starp mums, domāju, ka kļūsim labi draugi.

Viņš vēl piebilda:

- Vai tā ir tiesa, ka Romā jūs strādājat Galvenajā Sekretariātā?

- Jā... - es nedroši atbildēju.

- Lieliski, tēvs. Tas ir brīnišķīgi. Tad mums būs daudz, par ko runāt. Jūs esat izvēlējies vislabāko vietu pasaulē, kur pavadīt pāris dienu.

Alesandro man patika. Viņam varēja būt ap piecdesmit, viņš nekautrējās no sava līkā deguna, bet neizteiksmīgāku zodu es līdz šim nebiju redzējis. Viņa ādamābols gandrīz vai lēca ārā no rīkles. Uz galda stāvēja biezas lēcas, ar kurām viņš acīmredzot lasot palielināja burtus, un uz talāra piedurknēm bija manāmi milzīgi tintes traipi. Tomēr nebija tā, ka redzētais mani pilnībā atbruņotu. Es centos uz viņu īpaši neskatīties, lai nesāktu pētīt viņa kroplo seju, kaut arī šķita, ka starp mums acumirklī nodibināta pilnīga atklātība. Tas bija tieši Alesandro, kurš uzstāja, ka vēlas mani apkalpot, kamēr es atradīšos klosterī. Viņš piedāvājās man parādīt šīs brīnišķīgās vietas, katru stūrīti, kur viss likās jauns, un apsolīja uzraudzīt manu mieru, lai es varētu koncentrēties.

- Varbūt, sekojot jūsu piemēram, šajā namā sāks mācīties vairāk brāļu, - viņš sūdzējās tā, it kā nevarētu noturēt mēli aiz zobiem. - Drīz mēs varētu pārvērst šo namu par Galveno dominikāņu centru''", līdzīgu tiem, kas atrodas Romā, un, kas zina, varbūt ar laiku arī par Universitāti...

- Vai tad brāļi nenāk uz šejieni lasīt?

- Tikai daži, bet šī vieta viņiem var piedāvāt tik daudz. Lai arī jums varbūt bibliotēka šķiet pieticīga, tajā glabājas viena no svarīgākajām antīko tekstu kolekcijām visā hercogistē.

- Vai patiešām?

- Piedodiet, ja grēkoju un neesmu pieticīgs, taču es jau ilgi strādāju šajā bibliotēkā. Varbūt tādam izglītotam romietim kā jūs tā šķiet sīkums salīdzinājumā ar Vatikāna bibliotēku. Ticiet man, šeit glabājas tādi teksti, par kuriem pāvesta bibliotekāri pat iedomāties nespēj... [8]

- Tātad, - es pieklājīgi sacīju, - man būs liels gods tos aplūkot.

Brālis Alesandro nolieca galvu, kā pieņemdams uzslavu, vienlaikus rokoties savos papīros, it kā meklētu kaut ko svarīgu.

- Pirms es lūdzu jums nelielu pakalpojumu, - viņš smējās caur zobiem, - patiesībā jūs man esat sūtīts gluži kā no debesīm. Tādam cilvēkam kā jūs, kas ir labi trenēts slepeno ziņojumu atšifrēšanā, šis noteikti būs sīkums.

Dominikānis man sniedza papīra gabaliņu, kura virspusē bija kaut kas uzšņāpts. Tas bija vienkāršs zīmējums. Ta bija nošu rinda, kuru it kā pārtrauca viena nots, kas tajā galīgi neiederējās (za) un tāds kā ķeksis. Tas izskatījās tā:

- Nu? - viņš nepacietīgi jautāja. - Vai varat to atšifrēt? Es jau trīs dienas mēģinu, bet man nekādi neizdodas.

- Ko tieši jūs mēģināt atrast?

- Tas ir teikums itāliešu valodā.

Es aplūkoju šo šifru bez mazākās nojausmas par tā nozīmi. Bija skaidrs, ka atslēga bija dīvainajā zilbē “za”, kas pārtrauca nošu secību. Fakts, ka tā neiederējās savā atrašanās vietā, lika noprast, ka tas varētu būt atrisinājums. Bet kas ir āķis? Es sakārtoju prātā visus zīmējuma elementus, domās nolasot nošu rindu, un pārsteigumā pasmaidīju.

- Tas tiešām ir teikums, - es sacīju. - Turklāt ļoti vienkāršs.

- Vienkāršs?

- Aizmirstiet lasītprasmi, brāli Alesandro. Skatieties: ja jūs sākat ar āķa tulkojumu itāliešu valodā - “amo”, tad pārējā zīmējuma jēgu atklājas nekavējoties.

- Es jūs nesaprotu.

- Tas ir vienkārši. Izlasiet “amo” un pēc tam visas notis.

Brālis šaubīgi vilka pirkstus pa zīmējumu.

- L’amo... re... mi... fa... sol... la... “za”... re^51'!... - viņš palēcās - Tas Leonardo gan ir blēdis! Nu viņš man redzēs! Spēlēties ai notīm... Maledetto^9 [10].

- Leonardo?

Šī vārda pieminēšana palīdzēja man atgriezties realitātē. Es taču biju nācis uz bibliotēku meklēt patvērumu, lai varētu netraucēts atrisināt Pareģa noslēpumu. Ta atrisinājums, ja vien mēs nebijām kļūdījušies, bija cieši saistīts ar Leonardo, ar aizliegto ēdamzāli un tajā topošo mākslas darbu.

- Ak! - iesaucās bibliotekārs, joprojām būdams sava atklājuma eiforijā. - Vai tiešām jūs viņu nepazīstat?

Es noliedzoši pakratīju galvu.

- Viņš ir vēl viens noslēpumu mīļotājs. Katru nedēļu viņš mūs, Santa Marie delle Grazie mūkus, izaicina ar kādu no tiem. Šis bija viens no grūtākajiem...

- Leonardo da Vinči?

- Kas gan cits?

- Es domāju, ka viņš daudz nesarunājas ar brāļiem, - es vilcinoties atbildēju.

- Ar brāļiem viņš nesarunājas tikai tad, kad strādā. Taču, dzīvodams pavisam netālu, viņš bieži ienāk aplūkot savu darbu un dzen jokus mūsu klostera gaiteņos. Viņu sajūsmina dubultās nozīmes un kļūdas, turklāt viņš prot mūs sasmīdināt ar savām asprātībām.

“Dubultas nozīmes.”

Man tas nepavisam nešķita smieklīgi, drīzāk darīja mani nemierīgu. Es atrados šeit, lai atšifrētu ziņojumu, kas nebija pa spēkam nevienam Betānijas analītiķim. Tas bija teksts, kas ļoti atšķīrās no šī asprātīgā teikuma, kuru Leonardo bija paslēpis pentagrammā un no kura atrisinājuma bija atkarīgi vairāki valstiski jautājumi. Kā gan es varēju atļauties zaudēt laiku ar šo tukšo laicīgo pļāpāšanu?

- Vismaz viena lieta man un jūsu draugam Leonardo ir kopīga, -es aprauti noteicu. - Mums abiem patīk strādāt vienatnē. Vai jūs varētu man ierādīt rakstāmpulti un parūpēties, lai neviens mani netraucē?

Brālis Alesandro saprata, ka es nelūdzu viņam pakalpojumu. Viņa stūrainajā sejā nodzisa triumfējošais smaids, un viņš padevīgi pamāja.

- Palieciet šeit. Neviens netraucēs jūsu darbu.

Tajā pēcpusdienā bibliotekārs turēja vārdu. Tas stundas, kuras es pavadīju pie septiņām rindiņām, ko man Betānijā bija iedevis mestrs Toriāni, bija visvientulīgākais brīdis mana Milānas

apciemojuma laikā. Es sapratu, ka šoreiz darba veikšanai vienatne bija daudz vairāk nepieciešama nekā jebkad iepriekš. Es izlasīju tekstu vēlreiz:

Oculos ejus dinumera,

Sed noli voltum adspicere In latere nominis mei notām rinvenies.

Contemplari et contemplata aliis tradere.

Veritas.

Tas bija pacietības jautājums.

Šī rēbusa risināšanā es mēģināju izmantot apbrīnojamā tēva Leona Batistas Alberti metodes, ko biju mācījies Betānijas meistardarbnīcās. Tēvam Alberti patika, ka es mēdzu pieņemt izaicinājumu ne tikai atklāt ikdienišķā tekstā paslēpto vēsti, bet arī ļaut tam mani aizvest līdz kādam mākslas darbam, kurā bija paslēpts kāds noslēpums. Viņš bija pirmais, kas rakstīja par perspektīvu, turklāt viņš bija arī mākslas cienītājs, dzejnieks, filozofs, kas sacerējis bēru dziesmu savam sunim un pat projektējis Trevī strūklaku Romā. Mūsu cienījamais doktors, kuru Tas Kungs pārāk ātri saucis pie sevis, mēdza teikt, ka jebkura noslēpuma atrisināšanai nav svarīgs tā veids vai izcelsme. Vajadzēja sākt ar acīmredzamo un virzīties uz apslēpto. Tas nozīmēja vispirms atteikties no acīmredzamā, tātad no “za”, un pēc tam meklēt šīs zilbes apslēpto nozīmi. Alberti iemācīja man arī otru noderīgu likumu: noslēpumi jārisina bez steigas, pievēršot uzmanību vissīkākajām detaļām un ļaujot tām nostiprināties atmiņā.

Šajā konkrētajā gadījumā acīmredzamais un neapšaubāmais bija fakts, ka starp rindiņām bija paslēpts kāds vārds. Toriāni par to bija pārliecināts, un es, jo ilgāk tās lasīju, jo vairāk sliecos viņam piekrist. Mēs abi domājām, ka Pareģis bija sagatavojis šo norādi, cerot, ka Galvenais Sekretariāts to atšifrēs un varēs ar viņu sazināties. Līdz ar to noteikti pastāvēja kāds nepārprotami skaidrs veids, kā nolasīt ziņojumu. Protams, ja mums uzticamā anonīmā persona bija tik piesardzīga, kā mums likās, tad tikai nekļūdīga novērotāja acs spētu viņu atklāt.

Vēl viena lieta, kas piesaistīja manu uzmanību šajā mīklā, bija skaitlis septiņi. Šāda veida mīklās skaitļi parasti ir ļoti svarīgi. Dzejolim bija septiņas rindiņas. Ta dīvainā, neregulārā metrika noteikti bija kaut kāda norāde. Kaut kas līdzīgs Leonardo āķim. Un šis “kaut kas” bija tas, ko es meklēju. Teksts brīdināja, ka es to atradīšu, saskaitot acis kādam, kam nedrīkstēju skatīties sejā. Protams, šis paradokss mani mulsināja. Kā gan es varēju saskaitīt kādam acis, neskatoties viņam sejā?

Teksts man nepakļāvās. Ko gan norāda mistiskā alūzija par acīm? Varbūt tas bija kaut kas līdzīgs Jahves septiņām acīm, par kurām rakstījis pravietis Zakarija^11, vai septiņi Apokalipses nokautā jēra ragi un acis^12? Galvenais teikums bija visai daiļrunīgs: “Mana vārda skaitli atradīsi viņam pie sāniem.” Skaitli? Kādu skaitli? Varbūt skaitli septiņi? Vai es varēju meklēt kādu ar skaitli septiņi? Piemēram, nemīlēto Klementu VII - Aviņonas pāvestu? So iespēju es atmetu uzreiz. Nebija iespējams, ka mūsu anonīmais ziņotājs būtu rakstījis par kādu, aiz kura vārda vispār rakstāms kāds skaitlis. Bet ko tad tas nozīmē? Un kā gan saprast dīvaino kļūdu ceturtajā rindiņā? Kāpēc invenies vietā ziņojuma autors bija uzrakstījis rin-venies?

No vienas dīvainības tūlīt radās cita.

Pirmā darba diena klosterī man radīja pārliecību, ka divi pēdējie “paraksta” teikumi nešaubīgi raksturo kāda dominikāņa formālismu. Toriāni instinkti nebija viņu pievīluši. “Contemplari et contemplata aliis tradere” bija slavena Svētā Akvīnas Toma sentence no “Teoloģiskās summas”, un tā bija viena no mūsu ordeņa pazīstamākajām devīzēm. Ta nozīmēja “ieraudzīt un pavēstīt redzēto citiem”. Otra rindiņa “Veritas” - “Patiesība” - arīdzan bija dominikāņu ordeņa otra, diezgan populāra devīze, to parasti attēloja mūsu ģerboņos. Lai arī es nekad nebiju redzējis abus šos saukļus kopā, taču, man ātri pārskrienot ar acīm, tās šķita norādām ceļu uz patiesību, tātad vajadzēja izturēties piesardzīgi. Ta vismaz bija laba doma. Tēvs Alberti būtu aplaudējis.

Un tomēr - ko nozīmēja divas iepriekšējās rindas? Kādu vārdu vai ziņu tās saturēja?

9

Vai esat kādreiz dzirdējis runājam par Santa Maria klostera jauno viesi?

Pēdējās dienasgaismas stundas Leonardo mēdza veltīt sava Svētā vakarēdiena aplūkošanai. Rietošā saule pie galda nosēdinātās figūras vispirms pārvērta sarkanīgās ēnās, bet pēc tam -tumšos, mīklainos siluetos. Viņš bieži iegriezās Santa Maria klosteri, lai paraudzītos uz savu mīļāko mākslas darbu un aizmirstu par citām ikdienas rūpēm. Hercogs viņu steidzināja pabeigt milzīgo statuju par godu Frančesko Sforcam - monumentālu zirgu, ar kuru Leonardo bija pārņemts dienas laikā. Tomēr pat Mauram bija skaidrs, ka patiesā Leonardo kaislība bija Santa Maria klostera ēdamzāle. Sī piecus reiz deviņus metrus lielā eļļas glezna bija vislielākais darbs, kādu Leonardo bija uzņēmies gleznot. Vienīgi Tas Kungs zināja, kad tā tiks pabeigta, taču šis sīkums ģēnijam likās vienaldzīgs. Maģiskās ainavas priekšā viņš bija tā iegrimis domās, ka pat visziņkārīgākajam toskānieša māceklim Marko d’Odžono nācās atkārtot savu jautājumu.

- Vai jūs tiešām par viņu neko neesat dzirdējis?

Joprojām domīgs, meistars noliedzoši pagrozīja galvu. Marko viņu ieraudzīja sēžam ēdamzāles vidū uz koka kastes ar izlaistiem sniegotajiem matiem tādu, kāds viņš parasti izskatījās darba dienas beigās.

- Nē... - Leonardo šaubīgi noteica. - Vai viņš ir kas interesants, caro*?

Dārgais. {Itāliešu vai.; tulk. piez.)

- Viņš ir inkvizitors, meistar.

- Tas ir briesmīgs amats.

- Lieta tāda, meser, ka viņš liekas ļoti ieinteresēts jūsu noslēpumos.

Leonardo skatiens atrāvās no Cenacolo^13, un viņš vērīgi ieskatījās mācekļa zilajās acīs. Viņa skats bija stingrs, it kā inkvizitora tuvums viņa dvēselē būtu pamodinājis neizprotamas bailes.

- Manos noslēpumos? Tu atkal jautā par maniem noslēpumiem, Marko? Tie visi ir tepat. To jau es tev sacīju vakar. Tepat, acu priekšā. Pirms daudziem gadiem es iemācījos: ja vēlas kaut ko paslēpt no ļaužu muļķības, vislabāk ir novietot to tā, lai ikviens to varētu redzēt. To taču tu saproti, vai ne?

Marko bez īpašas pārliecības pamāja ar galvu. Meistara labais vakardienas noskaņojums bija pilnīgi izkūpējis gaisā.

- Es daudz esmu domājis par to, ko jūs man esat teicis, meistar. Un man liekas, ka esmu sapratis kaut ko vairāk par šo vietu.

- Tiešām?

- Lai gan jūs strādājat uz svētās zemes stingrā Dieva kalpu uzraudzībā, Vakarēdienā jūs neesat gribējis attēlot Kristus pirmo misi. Vai nav tiesa?

Meistara gaišās uzacis pārsteigumā pacēlās uz augšu. Marko d’Odžono turpināja:

- Netēlojiet pārsteigumu. Jēzum rokās nav dievmaizīšu, tā nav eiharistija, un viņa mācekļi ne ēd, ne dzer. Ne arī saņem svētību.

- Oho! - izsaucās Leonardo. - Turpini. Tu esi uz pareizā ceļa.

- Es nesaprotu, meistar, kāpēc jūs esat uzgleznojis to mezglu galda galā. Vīns un maize ir minēti Svētajos Rakstos, zivi, kaut arī tas nav rakstīts nevienā evaņģēlijā, es varu saprast kā Kristus simbolu. Bet kurš gan kādreiz dzirdējis par mezglu Lieldienu galdautā?

Leonardo izstiepa roku, aicinādams d’Odžono panākt tuvāk.

- Redzu, ka tu esi mēģinājis iedziļināties šajā gleznojumā. Tas ir labi.

- Un tomēr es joprojām esmu tālu no jūsu noslēpuma, vai ne?

- Tev nebūtu jāuztraucas par nokļūšanu līdz mērķim, Marko. Labāk domā par to, kas notiek pa ceļam.

Marko pārsteigts iepleta acis.

- Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu, meistar? Vai jūs nemaz neuztrauc tas, ka šajā klosteri ir ieradies inkvizitors, kurš taujā par jūsu Svēto vakarēdienu?

- Nē.

- Nē? Un viss?

- Ko tu gribi, lai es tev saku? Man ir daudz svarīgākas rūpes. Piemēram, kā pabeigt Vakarēdienu un... tā noslēpumu, - Leonardo jautri pabraucīja zodu, tad turpināja: - Zini ko, Marko? Kad tu beidzot atklāsi to noslēpumu, kuru es pašlaik gleznoju, un būsi spējīgs to nolasīt ar pirmo reizi, tu nekad nevarēsi beigt uz to skatīties. Tu pats sev jautāsi, kā esi varējis būt tik akls. Sie un vēl citi ir vislabāk glabātie noslēpumi. Noslēpumi, kas atrodas mums degungalā, bet mēs tos vienkārši nespējam saskatīt.

- Kā gan es iemācīšos nolasīt jūsu darbus, meistar?

- Sekojot mūsu laikmeta dižajiem meistariem. Piemēram, ģeogrāfam Toskanelli, kurš jau ir pabeidzis veidot savu noslēpumu visas Florences acu priekšā.

Māceklis nekad nebija dzirdējis par šo veco Leonardo paziņu. Florencē viņu dēvēja par Fiziķi. Lai arī vairākus gadus viņš pelnīja iztiku ar kartēm, agrāk viņš bija darbojies medicīnā un kaislīgi studējis Marko Polo sacerējumus.

- Bet tu jau neko par to nezini, - Leonardo nogrozīja galvu. - Lai tu mani vairāk neapsūdzētu par to, ka es nemācu tev nolasīt noslēpumus, šodien es tev pastāstīšu par noslēpumu, ko Florences katedrālē iešifrējis Toskanelli.

- Vai patiesi? - Marko sasprindzināja dzirdi.

- Atgriežoties pilsētā, tu allaž redzi milzīgo kupolu, ko Florences domam cēlis Filipo Brunelleski. Pastaigājies zem tā mierīgi, un tu ieraudzīsi nelielu caurumiņu vienā pusē. Svētā Jāņa Kristītāja un Svētā Jāņa Evaņģēlista dienās jūnijā un decembrī pusdienas saule šķērso atveri no vairāk nekā 80 metru augstuma un izgaismo marmora līniju, kuru mans draugs Toskanelli uzmanīgi novietojis uz grīdas.

- Kam tā domāta, meistar?

- Vai tad tu nesaproti? Tas ir kalendārs. Tajā atzīmētie saulgrieži norāda ziemas un vasaras sākumu. Jūlijs Cēzars bija pirmais, kurš tos ievēroja un fiksēja gada garumu trīssimt sešdesmit piecās dienās

un piecpadsmit minūtēs. Viņš izgudroja arī garo gadu”[14]. Un tas viss, vērojot saules kustību pār vienu šādu līniju. Ta nu Toskanelli nolēma viņam veltīt šo ierīci. Vai zini, kā tā darbojas?

Marko paraustīja plecus.

- Nostājoties marmora meridiāna sākumā, sajauktā kārtībā tur var redzēt Mežāža, Skorpiona un Auna zvaigznāju.

- Un kāda ir šo zodiaka zīmju saistība ar veltījumu Cēzaram, meistar?

Leonardo pasmaidīja.

- Tieši šeit meklējama noslēpuma atslēga. Katras zīmes vārda pirmie divi burti, salikti kopā, saglabājot norādīto kārtību, veido apslēptu vārdu. Capricornio, Escorpio, Aries: Ca-es-ar.

- Ca-es-ar. Skaidrs kā diena! Ģeniāli.

- Ta ir.

- Vai kaut ko tamlīdzīgu ietver jūsu Cenacolo, meistar?

- Kaut ko līdzīgu. Taču šaubos, vai šis inkvizitors, kura ierašanās tevi tā satrauc, jelkad spētu to atšifrēt.

- Bet...

- Un, starp citu, - Leonardo viņu pārtrauca, - mezgls ir viens no neskaitāmajiem simboliem, kas tiek saistīts ar Mariju Magdalēnu. Kādudien es tev to izskaidrošu.

10'

Acīmredzot es biju aizmidzis pie rakstāmpults.

Kad tieši pēc rīta lūgšanas ap trijiem naktī mani sapu-.rjļnāja brālis Alesandro, ķermeni jau pilnībā bija pārņēmis sāpīgs stīvums.

- Tēvs! Tēvs! - sauca bibliotekārs. - Vai jūs nejūtaties labi?

Man vajadzēja viņam kaut ko atbildēt, jo, mani purinot, bibliotekārs konstatēja kādu faktu, kas mani acumirklī uzrāva kājās.

- Jūs miegā runājāt! - viņš smējās, it kā joprojām zobotos par manu nespēju atrisināt mīklas. - Brālis Mateo, priora brāļadēls, jūs dzirdējis murminām dīvainas frāzes latīņu valodā un atskrēja uz baznīcu par to paziņot man. Viņš domāja, ka jūs apsēdis nelabais!

Alesandro mani vēroja ar sejas izteiksmi, kas vienlaikus pauda uzjautrinājumu un uztraukumu, izstiepis savu draudīgo, līko degunu.

- Nieki vien, - es šķaudīdams atvēcinājos.

- Tēvs, jūs jau ilgu laiku esat pavadījis strādājot. Kopš savas ierašanās jūs gandrīz nemaz neesat ēdis, un manas rūpes jūs neuztrauc. Vai jūs esat pārliecināts, ka es jums nevaru palīdzēt darbā?

- Nē, ticiet man, tas nav nepieciešams, - bibliotekāra iepriekšējā neattapība ar nošu atslēgas hieroglifu nesolīja lielu palīdzību.

- Un ko, pie joda, nozīmē Oculos ejus dinumerat Jūs to atkārtojāt vairākas reizes.

- Es tā teicu? *

Nobālēju.

- Jā. Un vēl kaut ko par vietu, kuru sauc Betānija. Vai jūs bieži sapņos redzat Bībeles ainas, augšāmcēlušos Lācaru un tamlīdzīgas lietas? Lācars taču nāca no Betānijas, vai ne?

Es pasmaidīju. Brāļa Alesandro naivumam acīmredzot nebija robežu.

- Šaubos, vai jūs to sapratīsiet, brāli.

- Mēģiniet paskaidrot, - viņš teica, šūpojoties savu izteikto vārdu ritmā. Brālis atradās apmēram plaukstas attālumā, vērodams mani ar pieaugošu interesi, milzīgajam ādamābolam rīklē kustoties augšup un lejup. - Galu galā es taču esmu šī klostera gudrais...

Apsolīju apmierināt viņa ziņkāri apmaiņā pret kaut ko ēdamu. Tikko kā biju sajutis, ka pēc ierašanās Santa Maria delle Grazie klosterī nebiju pat vakariņojis. Mans vēders zem apģērba rūca. Bibliotekārs mani gādīgi aizveda uz virtuvi un sadabūja atliekas no pagājušajām vakariņām.

- Ta ir panzanella, tēvs, - viņš paskaidroja, sniegdams man vēl remdenu bļodu, kas atslābināja manas nosalušās rokas.

- Panzanella?

- Ēdiet. Ta ir zupa no gurķiem, tomātiem, sīpoliem un maizes. Drīz vien jūs jutīsieties labāk...

Aromātiskais un biezais šķidrums ar zīda maigumu ieslīdēja man kuņģī. Ārā bija melna nakts, un mūs apgaismoja tikai pieticīga gaisma no vienas sveces. Es apriju arī pārpalikumus no izcilas pastas ar kaltētām lapām, ko sauc torroni, un pāris kaltētu vīģu. Pēc tam, ar pilnu vēderu, mani refleksi atdzīvojās.

- Vai jūs pats neēdīsiet, brāli Alesandro?

- Ai nē, - ģindenis pasmaidīja. - Gavēņa dēļ. Sāku gavēt pirms jūsu ierašanās šajā namā.

- Saprotu.

Patiesībā mani tas nepavisam neinteresēja.

“Kā es varēju aizmigt ar divām pirmajām Pareģa paraksta rindiņām uz lūpām?” mocījos pašpārmetumos. Nebija jau nekāds brīnums. Pa to laiku, kamēr pateicos brālim Alesandro par viņa rūpēm un pamatoti slavēju lielisko klostera virtuvi, atcerējos, ka jau Betānijā tika konstatēts, ka minētās rindas nepieder nevienam evaņģēlijam. Tas nepiederēja arī nevienam Platona apcerējumam vai kāda cita pazīstama klasiķa tekstiem, ne arī baznīcas tēvu epis-tulām vai kanoniskajiem likumiem. Šīs septiņas rindiņas nesaturēja vienkāršākos slepenos kodus, ko sarakstē ar pontifikāta valstīm bailēs no spiegošanas mēdza lietot kardināli, bīskapi un abati. Teikumi reti kad bija izlasāmi - no oficiālās latīņu valodas ar īpaši izstrādātām, bronzā lietām aizvietošanas plāksnēm, ko bija veidojis manis apbrīnotais Leons Batista Alberti, tās pārvērtās līdzskaņu un ciparu valodā. Galvenokārt šīs plāksnes sastāvēja no vairākiem citam virs cita novietotiem riteņiem, uz kuru malām bija iegravēts alfabēts. Ar zināmām iemaņām sekojot nelielām norādēm, ārējā riteņa burtus pamazām aizvietoja ar iekšējā riteņa burtiem, tādā veidā atšifrējot ziņu.

Tadai piesardzībai bija dibināti iemesli. Kūrijas bailes, ka to atklās nīstie aristokrāti vai galma intriganti, ļoti īsā laikā simtkārt bija palielinājušas Betānijas darba apjomu, un mēs bijām kļuvuši par Baznīcas pārvaldes neaizvietojamu instrumentu. Bet kā gan es to visu varētu paskaidrot labajam Alesandro? Es taču nevarēju atzīties, ka kods, kurš mocīja manu prātu, nebija atšifrējams ar man zināmām metodēm, un tāpēc es biju pilnībā pārņemts ar šo uzdevumu.

Nē. Oculos ejus dinumera nebija no tiem vēstījumiem, kurus varēja atšifrēt tikai ar slepeno kodu kombinācijām.

- Vai drīkstu jautāt, par ko jūs domājat, tēvs Leire? Es redzu, ka jūs mani nemaz neievērojat.

Brālis Alesandro mani aiz stērbeles vilka pa klostera tumšajiem gaiteņiem atpakaļ uz guļamistabu spārnu.

- Tagad, kad esat paēdis, - viņš teica tēvišķīgā tonī, nezaudēdams smīnīgo izteiksmi, kas rotāja viņa seju kopš mūsu pirmās tikšanās, - jums vajadzētu atpūsties līdz rīta lūgsnām. īsi pirms rītausmas es jūs nākšu modināt, un tad jūs pastāstīsiet par savu uzdevumu, sarunāts?

Es negribīgi piekritu.

Šajā diennakts laikā celle bija ledusauksta, un domas vien par izģērbšanos un atlaišanos mitrajā un cietajā gultā mani vairāk atgrieza uz zemes nekā gavēņa ēdiens. Es palūdzu, lai bibliotekārs aizdedzina sveci, kas skuma uz mana galdiņa, un mēs vienojāmies rītausmā doties pastaigā pa klostera krusteju, lai noskaidrotu dažas lietas. Mani absolūti nevaldzināja iespēja dalīties ar kādu sīkumos par manu darbu. Faktiski es pat vēl nebiju stādījies priekšā un izteicis savus cieņas apliecinājumus Santa Maria klostera prioram, taču kaut kas man lika domāt: kaut arī nekompetents mīklu risināšanā, brālis Alesandro man varētu būt noderīgs šajā intrigā.

Atlaidos gultā ar visām drēbēm un apsedzos ar vienīgo segu, kas bija manā rīcībā. Blenžot spundēto dēļu griestos, es atkal domās pārskatīju kodētās rindas. Mani neatstāja izjūta, ka esmu palaidis garām kādu sīkumu. Kādu absurdu, bet fundamentālu “za”. Guļot ar vaļā acīm, mēģināju atcerēties, kas man bija zināms par šo frāžu izcelsmi. Ja vien nebiju maldījies un negulētā nakts nemānīja manu prātu, bija gandrīz pilnīgi skaidrs, ka mūsu anonīmā ziņotāja vārds vai vismaz tā skaitlis slēpās pirmajās divās rindiņās.

Ta bija aizraujoša spēle. Vairākiem ebreju vārdiem līdzās to pamatnozīmei ir arī papildu nozīme. Abi dominikāņu saukļi norādīja, ka meklētais cilvēks ir sprediķotājs. Par to es biju gandrīz drošs. Bet ko gan nozīmēja iepriekšējās rindas?

Saskaiti viņa acis, bet neskaties sejā.

Mana vārda skaitli atradīsi pie viņa sāniem.

Acis, seja, skaitlis, vārds, sāni...

Puskrēslā, ar novājinātu prātu, iekritu aprēķinos. Iespējams, tas bija kārtējais malds, taču pēkšņi doma par vārda skaitli man vairs nelikās absurda. Atcerējos gematria^15 - disciplīnu, ar kuras palīdzību ebreji katram sava alfabēta burtam piešķir noteiktu skaitlisko vērtību. Apustulis Jānis savā Apokalipsē to izmantojis ar lielu meistarību, rakstot, ka “gudrais var izrēķināt Sātana skaitli. Tas ir kāda cilvēka skaitlis, un tas ir 666.” 666 patiesībā atbilda vienam no tā-laika varmākām - imperatoram Neronam, kura vārda burti summā veidoja šausmīgo trīsciparu skaitli. Un ja nu pareģis bija kristietībai pievērsies ebrejs? Un ja nu tieši aiz bailēm no inkvizīcijas viņš slēpa savu identitāti? Cik Santa Maria delle Grazie klostera mūku varēja zināt, ka Svētais Jānis bija ģematrijas meistars un savā grāmatā deva norādi uz Neronu, nemaz neliekot uz spēles savu dzīvību?

Vai tieši to pašu bija izdarījis Pareģis?

Pirms aizmigšanas es drudžaini pārcēlu šo ideju latīņu alfabētā. Pieņemot, ka A (ebreju aleph) ir vienāds ar 1, bet B (beth) ar 2 un tā tālāk, nebija grūti pārveidot skaitļos jebkuru vārdu. Un pietika tikai sasummēt iegūtos skaitļus, lai rezultāts norādītu noteiktu konkrēta vārda skaitlisko izteiksmi. Skaitli. Ebreji, piemēram, bija izrēķinājuši, ka pilnais un slepenais Jahves vārda skaitlis ir 72, savukārt kabalisti, ebreju skaitļu magi, to vēl vairāk sarežģīja, meklējot 72 Dieva vārdus. Betānijā mēs bieži mēdzām par to jokot.

Mūsu gadījumā, par nelaimi, bilde bija pavisam tumša, jo nebija zināma pat autora vārda skaitliskā izteiksme... ja tāda vispār bija. Vismaz burtiski sekojot rindu norādēm, šo skaitli varētu atrast pie sāniem kādam, kuram ir acis, bet kuram nevaram skatīties sejā.

Ar šo noslēpumainās personas mīklu prātā es ieslīgu miegā.

11

Isu brīdi pirms rīta lūgšanām brālis Alesandro ieradās manā cellē. Smaidošs un laimīgs kā nesen klosterī iestājies novicis. Droši vien ne jau katru dienu no Romas ieradies mācīts vīrs dalās ar viņu svarīgā noslēpumā, un viņš bija nolēmis ar baudu izgaršot savu uzvaras dienu. Tomēr man šķita, ka brālis Alesandro grib to baudīt pakāpeniski, it kā baidītos, ka noslēpums pēkšņi tiks atklāts, nesniedzot gaidīto gandarījumu. Tāpēc, nezinu, pieklājības pēc vai arī vēloties paildzināt prieku, ko viņam deva sajūta, ka esmu viņa rokās, dominikānis uzskatīja, ka rītausma būtu lielisks brīdis noslēpuma atklāšanai. Pēc tam kad es būtu stādījies priekšā visai viņa kopienai, tā arī būtu.

Bramantes kupola pulkstenis nosita piekto rīta stundu tieši tajā brīdī, kad bibliotekārs mani caur miglu uz pirkstgaliem pavadīja uz baznīcu. Templis atradās tieši pretī cellēm, ļoti tuvu bibliotēkai un ēdamzālei, tas sastāvēja no skarba taisnstūra joma ar dūmvada velvi, ko balstīja romiešu mauzoleja ieskautas granīta kolonnas. No grīdas līdz griestiem baznīca bija klāta ar ģeometriskām freskām, apļiem ar stariem un saulēm. Manai gaumei šis kopums šķita pārspīlēts.

Mēs ieradāmies par vēlu. Saspiedušies ap galveno altāri, ēnainā gaismā, kas krita no diviem milzīgiem svečturiem, Santa Maria klostera brāļi jau murmināja Te Deum. Bija auksts, un mūku izelpotais gaiss ietina viņu sejas kā bieza un noslēpumaina migla. Mēs ar Alesandro atspiedāmies pret vienu no tempļa pilastriem un vērojām viņus no droša attāluma.

- Tas stūrī, - murmināja bibliotekārs, norādot uz iesirmu brāli ar mandeļveida acīm un baltiem, cirtainiem matiem, - ir priors

Vičenco Bandello. Viņš, kā jūs redzat, ir gudrākais no gudrākajiem. Viņš jau gadiem cīnās pret franciskāņiem un aizstāv ideju par Jaunavas nevainīgo ieņemšanu... Lai ari patiesībā daudzi domā, ka viņš šo cīņu zaudēs.

- Vai viņš ir studējis teoloģiju?

- Tālāk, - viņš apstiprinoši pamāja, - melnīgsnējais zēns ar garo kaklu pa labi no priora ir viņa brāļadēls Mateo.

- Jā, viņu es esmu redzējis.

- Visi domā, ka kādu dienu viņš kļūs par slavenu rakstnieku. Un mazliet tālāk pie sakristejas durvīm stāv brāļi Andrea, Džuzepe, Lūka un Jākobs. Viņi nav brāļi tikai metaforiskā nozīmē, viņi visi ir vienas mātes dēli.

Es skatījos uz šīm sejām, mēģinot iegaumēt mūku vārdus.

- Jūs man teicāt, ka tikai daži mūki prot tekoši lasīt un rakstīt, vai ne? - es vaicāju.

Brālis Alesandro nevarēja noprast nodomu, kas slēpās aiz šī jautājuma. Ja viņš man varētu precīzi atbildēt, tas uzreiz man ļautu atbrīvoties no vesela lēruma aizdomās turamo. Pareģa tēls atbilda izglītotam cilvēkam, kas apguvis vairākas disciplīnas un hercoga galmā ieņem augstu stāvokli. Es domāju, ka iespējas atrast atslēgu bija palielinājušās, tomēr joprojām smeldza mirkļa apmulsums, kurš mani pārsteidza, risinot Leonardo muzikālo mīklu, - un, ja tomēr viss noietu greizi, man nebūtu citas cerības kā atrast tā autoru vai nu dedukcijas ceļā, vai paļaujoties uz veiksmi.

Bibliotekārs pārlaida skatienu pār brāļiem, mēģinot atcerēties viņu prasmi lasīt un rakstīt.

- Paskatīsimies... - viņš pārdomāja, - brālis Giljelmo, pavārs, lasa un skaita dzeju. Vienāds Benedetto daudzus gadus strādājis par pārrakstītāju. Labais mūks zaudēja aci, mēģinot aizbēgt no uzbrukuma viņa iepriekšējam klosterim Kastelnovo, sargādams pārrakstītu Baznīcas grāmatu. Kopš tā laika viņš allaž ir sliktā garastāvoklī. Viņš protestē pret visu, un, lai ko arī mēs darītu viņa labā, viņš nekad nav apmierināts.

- Un zēns?

- Mateo, kā jau teicu, raksta kā eņģelis. Viņam ir tikai divpadsmit gadu, taču viņš ir ļoti atvērts un zinātkārs... Ļaujiet man vēl padomāt, - bibliotekārs atkal sastostījās, - Adriāno, Estebans, Nikola un Horhe mācījās lasīt kopā ar mani. Andrea un Džuzepe tāpat.

Dažās sekundēs visi kandidāti tika nosaukti. Bija jāķeras pie citas stratēģijas.

- Sakiet man, lūdzu, kas ir tas skaistais, garais un spēcīgais brālis pa kreisi? - es ziņkārīgi jautāju.

- Ā! Tas ir Mauro Sforca, kapracis. Viņš vienmēr slēpjas aiz kāda cita brāļa muguras, it kā baidītos, ka viņu atpazīs.

- Sforca?

- Jā... Viņš ir Maura attāls brālēns. Jau diezgan sen hercogs mums lūdza pakalpot un uzņemt viņu klosterī, izturoties kā pret vienu no mums. Viņš nekad nerunā. Izbiedētā izteiksme, ko jūs redzat, no viņa sejas nepazūd nekad, un ļaunas mēles melš, ka tas ir no tā, kas notika ar viņa tēvoci no mātes puses, Džanu Galeaco.

- Džans Galeaco? - es izsaucos. - Jūs domājāt Džanu Galeaco Sforcu?

- Jā, jā. Pirms trim gadiem mirušo likumīgo Milānas hercogu. To pašu, kuru Maurs noindēja, lai tiktu pie troņa. Nabaga brālis Mauro bija tas, kurš rūpējās par Džanu Galeaco pirms tam, kad tika nosūtīts uz šejieni, un skaidrs, ka viņš sagatavoja dziru no karsta piena, vīna, alus un arsēna, kas hercogam dedzināja kuņģi un pēc triju dienu agonijas viņu nogalināja.

- Viņš to nogalināja?

- Teiksim, ka viņš tika izmantots kā nozieguma ierocis. Taču tas ir grēksūdzes noslēpums, domāju, jūs mani sapratāt, - viņš nošņāca caur zobiem.

Es slepus vēroju Mauro Sforcu un jutu līdzi viņa skumjajam liktenim. Pamest dzīvi pilī ar varu un mainīt to pret dzīvi, kurā viņam piederēja tikai rupjas vilnas apģērbs, viena veļas kārta un divi sandaļu pāri, noteikti bija milzīgs trieciens.

- Vai viņš prot rakstīt?

Alesandro neatbildēja. Viņš mani stūma līdz korim ne tikai tāpēc, lai pievienotos lūdzējiem, bet arī tāpēc, lai starp tiem sasildītos. Abats nolieca galvu sveicienam un, neskatoties uz mani, turpināja savas lūgšanas. Tas turpinājās līdz brīdim, kad pirmais saules stars šķērsoja ķieģeļu un stikla rozeti, kas pavērās virs galvenajām durvīm. Es nevaru teikt, ka mana ierašanās radītu sensāciju kopienā, jo neviens, izņemot abatu ar ērgļa profilu un modru skatienu, mani pat nepamanīja. Ievēroju, ka tēvs Bandello dziļi ieurbjas mana vērīgā pavadoņa acīs, kurš, sajuzdamies neērti, aizsoļoja uz otru pusi.

Vēl vairāk, brīdī, kad priors no altāra svētīja visus klātesošos, brālis Alesandro mani steidzināja pamest lūdzējus un sekot viņam uz slimnīcas krusteju.

Sajās rīta stundās nedaudzie slimnieki, kas tur nakšņoja, bija vēl aizmiguši, un tas sarkano ķieģeļu pagalmiņam piešķīra drūmu noskaņu.

- Vakar jūs teicāt, ka labi pazīstat meistaru Leonardo... - es teicu. Biju pārliecināts, ka drīz vien beigsies atelpa, ko mūks man bija piešķīris, lai atkal apbērtu ar jautājumiem.

- Kurš tad viņu šeit nepazīst! Tas vīrs ir brīnumbērns. Dīvains brīnumbērns, unikāla Dieva radība.

- Dīvains?

- Nu, teiksim, ka viņš savās paražās ir anarhists. Nekad nevar saprast, vai viņš iet vai nāk, vai viņam ir nodoms ēdamzālē gleznot vai tikai nodoties domām, vērojot savu darbu un piezīmējot jaunas atsauces vai kļūdas savu personāžu sejās. Turklāt visa viņa diena paiet ar taccuini*, pierakstot visu notiekošo.

- Pedants...

- Nē, nē. Viņš ir izklaidīgs un neparedzams, taču viņam piemīt neremdināma ziņkārība. Strādājot ēdamzālē, viņš iedomājas jebkāda veida trakumus, lai uzlabotu klostera dzīvi, - automātiskās lāpstas dārza uzrakšanai, ūdensvadus uz cellēm, paštīrošās baložu būdas...

- Viņš taču glezno Svēto vakarēdienu, vai ne? - es pārtraucu brāli Alesandro.

Bibliotekārs pagājās līdz varenajiem granīta grodiem, kas rotāja slimnīcas krustejas vidu, un paskatījās uz mani kā uz savādu kukaini.

- Jūs to vēl neesat redzējis, vai ne? - viņš pasmaidīja, it kā zinādams atbildi. Gandrīz kā jūtot līdzi. - Tas, ko meistars Leonardo pašlaik beidz gleznot ēdamzālē, nav parasta Svētā vakarēdiena aina, tēvs Augustīn, tas ir Svētais vakarēdiens. Jūs sapratīsiet manus vārdus tad, kad jūsu acu priekšā būs glezna.

- Tad jau, lai arī dīvains, Leonardo ir virtuozs.

- Redzēsiet pats, - viņš mani palaboja, - kad meistars Leonardo pirms trim gadiem ieradās šajā namā un sāka Cenacolo sagatavošanas darbus, priors viņam neuzticējās. Faktiski es kā atbildīgais par klostera arhīviem un nākamo skriptoriju tiku norīkots uzrakstīt vēstuli uz Florenci, lai pārbaudītu, vai toskānietis ir uzticams mākslinieks, kas iekļaujas noteiktajā laikā un precīzi veic savu darbu, vai arī viens no tiem labuma meklētājiem, kuri pamet darbu pusratā un ar kuriem jātiesājas, lai panāktu darba pabeigšanu.

- Taču, ja nekļūdos, viņu bija ieteicis pats hercogs.

- Ta ir tiesa. Lai arī mūsu abatam tā nebija pietiekama garantija.

- Labi, turpiniet. Ko jūs atklājāt? Vai viņš bija precīzs vai haotisks?

- Abējādi!

Savilku nesaprotošu grimasi.

- Abējādi?

- Vai tad es jums neteicu, ka viņš ir dīvains? Kā gleznotājs viņš, bez šaubām, ir pats neparastākais, kādu man nācies sastapt, taču vienlaikus viņš ir arī vislielākais dumpinieks. Viņam ir ārkārtīgi grūti pabeigt laikā savus darbus, īstenībā viņš nav pabeidzis nevienu. Un vēl sliktāk ir tas, ka viņam nospļauties uz mecenātu ieteikumiem. Leonardo vienmēr glezno to, kas ienāk prātā.

- Tas nevar būt.

- Ta ir, tēvs. Pirms piecpadsmit gadiem Skopeto, kas atrodas netālu no Florences, Leonardo gleznu pasūtīja Sandonato klostera brāļi. Tajā vajadzēja attēlot Ta Kunga dzimšanu. Taču tā vēl nav pabeigta. Un zināt, kas ir vissliktākais? Leonardo šo ainu pārveidoja tālāk par pieļaujamo robežu. Ta vietā, lai gleznotu ganiņus, kas pielūdz Jēzusbērniņu, meistars sāka gleznu ar nosaukumu Gudro pielūgšana* un to papildināja ar dīvainiem personāžiem, zirgiem un cilvēkiem, kas rāda uz debesīm, kā nav rakstīts nevienā no evaņģēlijiem.

Man pārskrēja šermuļi.

- Vai jūs esat par to drošs?

- Es nekad nemeloju, - viņš iesaucās. - Taču jums jāzina, ka tas vēl nav nekas.

Nekas? Ja tas, ko teica brālis Alesandro, bija patiesība, Pareģis tai ir bijis ļoti tuvu - šis velns da Vinči bija ieradies Milānā, aiz sevis atstājot sakropļotus mākslas darbus. Dažas spožas frāzes, ko biju lasījis anonīmajās vēstulēs, sāka dunēt man galvā kā pērkons, kas vēsta par vētras tuvošanos. Es ļāvu viņam turpināt:

- Ta nebija nekāda pielūgšana. Tajā nebija redzama pat Betlēmes zvaigzne! Vai tas jums neliekas savādi?

- Un ko jūs par to domājat?

- Es? - brāļa Alesandro marmora vaigi ieguva vieglu persiku nokrāsu. Viņu mulsināja tas, ka mācīts vīrs no Romas ar patiesu interesi vaicāja viņa viedokli par kaut ko.

- Taisnību sakot, es nezinu, ko domāt. Es jau jums teicu, ka Leonardo ir neparasts cilvēks. Mani nebūt neizbrīna, ka viņu pamanījusi inkvizīcija.

- Inkvizīcija?

Otrs sitiens pa vēderu. īsajā laika sprīdī, kamēr mēs bijām pazīstami, brālis Alesandro bija pamanījies mani pārsteigt. Vai arī es biju kļuvis uzmanīgāks? Svētā amata pieminēšana man lika justies vainīgam. Kā gan man tas agrāk nebija ienācis prātā? Kāpēc es pirms došanās uz Milānu neiedomājos pārbaudīt galvenos Sacra Congregazione arhīvus?

- Ļaujiet man pastāstīt visu, - Alesandro iedvesmots teica, it kā viņam labpatiktos atminēties šādas lietas. - Pametis nepabeigtu Gudro pielūgšanu, Leonardo pārvācās uz Milānu, un viņu nolīga Svētās Debesīs uzņemšanas brālība, franciskām, kas valda Sanfran-česko il Grandē un kam ir pastāvīgas domstarpības ar mūsu prioru. Tur toskānietim bija tieši tādas pašas problēmas kā Florencē.

- Atkal?

- Mazliet vēlāk. Meistaram Leonardo bija uzdots gleznot triptihu brālības kapelai kopā ar brāļiem Ambroziju un de Predī Evaņģēlistu. Viņiem piešķīra divsimt dukātu pirms darba sākšanas. Katram bija jāglezno noteikta retabla daļa. Toskānietim tika uzticēts gleznot centrālo gleznu. Viņam tika pavēlēts atveidot Jaunavu Mariju, ko puslokā ieskautu pravieši, savukārt gar malām būtu attēlots eņģeļu koris.

- Varat neturpināt. Viņš nekad darbu nepabeidza...

- Nē taču. Šoreiz meistars Leonardo savu daļu pabeidza, taču neiesniedza to, kas bija pasūtīts. Viņa gleznā no praviešiem nebija ne vēsts. Tieši otrādi, tas bija Jaunavas Marijas portrets alā kopā ar Jēzusbērniņu un mazo Jāni Kristītāju*. Pārdrošnieks apgalvoja brāļiem, ka viņa darbs attēlo abu bērnu satikšanos, Jēzus ģimenei bēgot uz Ēģipti. Taču arī tas nav rakstīts nevienā evaņģēlijā!

- Un, protams, par viņu tika ziņots Svētajai inkvizīcijai.

- Jā. Taču ne tā iemesla dēļ, ko domājat jūs. Maurs iejaucās, lai lieta nevirzītos uz priekšu un Leonardo tiktu atbrīvots no drošas tiesas.

Es šaubījos, vai turpināt iztaujāt Alesandro. Galu galā - tas bija viņš, kas vēlējās, lai es viņam atklāju savus noslēpumus. Taču es nevarēju noliegt, ka viņa skaidrojumi mani bija ieinteresējuši.

- Tatad - kāda tad bija apsūdzība, kas tika iesniegta inkvizīcijai?

- Ka Leonardo, lai gleznotu pasūtīto darbu, iedvesmu smēlies Jaunajā Apokalipsē.

- Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

- Runa ir par ķecerīgu tekstu, ko sarakstījis jūsu sens draugs, sīks franciskānis, vārdā Žoao Mendess da Silva, pazīstams arī kā Portugāles Amadeo. Viņš nomira Milānā tajā pašā gadā, kad Leonardo pabeidza gleznu. Šis Amadeo publicēja arī grāmateli, kurā par Jaunās Derības patiesajiem varoņiem pasludināja Svēto Jaunavu un Jāni Kristītāju, nevis Jēzu Kristu.

Apocalipsis Nova. Es iegaumēju šo nosaukumu, lai varētu to pievienot ķecerības lietai, kuru gatavojos uzsākt pret Leonardo.

- Un kā brāļi pamanīja saistību starp Jauno Apokalipsi un Leonardo gleznu?

Bibliotekārs pasmaidīja.

- Ta bija acīmredzama. Gleznā bija attēlota Svētā Jaunava, Jēzus-bērniņš un eņģelis Uriēls blakus Jānim Kristītājam. Parasti Jēzus būtu attēlots svētījam savu brālēnu Jāni, taču Leonardo gleznā notika pretējais! Turklāt tā vietā, lai apskautu savu pirmdzimto, Svētā Jaunava bija izstiepusi sargājošās rokas pār Jāni Kristītāju. Vai tagad jūs saprotat? Leonardo bija uzgleznojis, ka Svētā Jaunava atzīst Jāni Kristītāju un tas svētī pašu Kristu, tādējādi apliecinot Kristītāja pārākumu pār pašu Mesiju.

Es apsveicu brāļa Alesandro entuziasmu.

- Jūs esat ļoti vērīgs, - teicu. - Jūs esat ļoti apgaismojis šī Dieva kalpa prātu. Esmu jūsu parādnieks, brāli.

- Ja jūs man jautāsiet, es jums sniegšu atbildi. Šo solījumu es vienmēr izpildu.

- Tapat kā solījumu ievērot gavēni?

- Jā, tāpat kā solījumu ievērot gavēni.

- Es jūs apbrīnoju, brāli. Patiešām.

Bibliotekārs piepūtās kā karaliskais pāvs, un, kamēr gaisma kliedēja krustejas ēnas, atklādama tumsā paslēptos bareljefus un ornamentus, viņš beidzot uzdrošinājās pārtraukt paša izvēlēto, bet acīmredzami neizturamo gaidīšanu:

- Kā tad būs: vai ļausiet man palīdzēt jūsu mīklu risināšanā?

12

Tajā bridi es nezināju, ko atbildēt.

Es biju diezgan bieži runājis ne tikai ar brāli Alesandro, ^ bjgr arī ar priora brāļadēlu Mateo. Viņš gan vēl bija bērns, taču savam vecumam ļoti atvērts un zinātkārs. Varbūt tādēļ jaunais Mateo nespēja pretoties kārdinājumam tuvoties man un pajautāt, kāda ir mana dzīve Romā. Lielajā Romā.

Es nezinu, kādas viņš bija iztēlojies pontifikāta pilis un nebeidzamās baznīcu un klosteru alejas, taču apmaiņā pret manis sniegtajiem gleznainajiem aprakstiem viņš atklāja dažus noslēpumus, kas lika šaubīties par bibliotekāra nodomiem.

Smiedamies Mateo man pastāstīja, ka Alesandro esot vienīgais, kas varot nokaitināt viņa tēvoci, klostera prioru.

- Kā? - es ieintriģēts vaicāju.

- Viņš redzēja brāli Alesandro un Leonardo atrotītām piedurknēm griežam salātus brāļa Giljelmo virtuvē.

- Vai Leonardo mēdz nokāpt virtuvē?

Pārsteigums mani apstulbināja.

- Kā nu ne! Viņš to dara itin bieži. Kad tēvocis vēlas viņu atrast, viņš jau zina, kura ir Leonardo iemīļotākā slēptuve. Viņš var dienām nepieskarties otai, taču galīgi nespēj neiegriezties pie mums un nepavadīt pāris stundu pie plīts. Vai tad jūs nezinājāt, ka Florencē Leonardo piederēja taverna, kurā viņš pats strādāja par pavāru?

-Nē.

- Viņš pats man to stāstīja. To sauca “Sandro un Leonardo trīs varžu krogs”.

- Patiešām?

- Tieši tā. Viņš stāstīja, ka esot to atvēris kopā ar savu draugu, ari mākslinieku - Sandro Botičelli.

- Un kas notika?

- Nekas. Tavernas apmeklētājiem neesot patikuši dārzeņu ēdieni, kāpostlapās ietīti anšovi vai kaut kas, ko viņi gatavojuši no gurķīšiem un vardes formā sagrieztām salātlapām.

- Vai šeit viņš dara tāpat?

- Nu, - Mateo pasmaidīja, - tēvocis viņam neļauj to darīt. Kopš ierašanās klosterī Leonardo vislabāk patīk eksperimentēt ar mūsu maltītēm. Viņš saka, ka meklē ēdienkarti Svētajam vakarēdienam. Ēdiens uz galda esot tikpat svarīgs kā apustuļu portreti... un visjaunākās ziņas ir tādas, ka jau pāris nedēļu viņš aicina savus draugus un sekotājus ēst pie ēdamzālē novietota milzīga galda, tādējādi iztukšojot klostera pagrabu^51'.

- Un brālis Alesandro viņam palīdz?

- Brālis Alesandro? - Mateo atkārtoja. - Viņš ir viens no tiem, kas sēžas pie galda, lai ēstu! Leonardo saka, ka tādā veidā viņš pēta cilvēku siluetus un domā, kā gleznot to, ko apustuļi ēd. Taču patiesībā viņi tikai izrij mūsu krājumus!

Mateo locījās smieklos.

- Patiesībā, - viņš piebilda, - mans tēvocis vairākkārt ir rakstījis hercogam, protestējot pret toskānieša izšķērdībām, taču hercogs vēstulēm nav pievērsis nekādu uzmanību. Ja tā turpināsies, Leonardo dēļ mums nāksies kārt zobus vadzī. [16]

13

Piektdiena, trīspadsmitais, nekad nav bijusi milāniešu laimīgā diena. Viņi vairāk par citām latīņu tautām ticēja franču tn^ņiem, tāpēc diena, kurā savienojās piektā nedēļas diena ar liktenīgo vietu, kuru pie Svētā vakarēdiena galda ieņēma Jūda Iskariots, viņiem atgādināja traģiskus notikumus. Nemaz nemeklējot tālāk, 1307. gada 13. oktobris bija piektdiena, kad Francijā ar Filipa IV Skaistā pavēli tika arestēti visi templieši. Toreiz viņi tika apsūdzēti Kristus noliegšanā, spļaušanā uz krucifiksu, mistiskā skūpstu apmaiņā kulta vietās un dīvaina elka Bafometa pielūgšanā. Balto apmetņu bruņinieku nelaimes dēļ ikviena piektdiena, trīspadsmitais, tika uzskatīta par nelaimes dienu.

1497. gada janvāra trīspadsmitā diena nebija izņēmums.

Dienas vidū neliels bariņš ļaužu klauvēja pie Svētās Martas klostera durvīm. Lielākā daļa no viņiem bija pirms laika slēguši savas zīda, smaržu un vilnas bodītes Versaro laukumā aiz katedrāles, lai nepalaistu garām kādu zīmi. Viņi likās nepacietīgi. Uz Svētās Martas klosteri viņus bija atvedusi ziņa, ka pirms saulrieta māsa Veronika da Benašo nodos savu dvēseli Dieva rokās. To bija pareģojusi viņa pati pārliecībā, ka atvadās vēl pirms lielāku nelaimju pavēstīšanas. Viņu savā galmā bija uzņēmuši prinči un pāvesti, daudzi viņu uzskatīja par svēto, bet pēdējais māsas varoņdarbs bija panākt savu izdzīšanu no Maura pils tikai pirms diviem mēnešiem. Ļaunas mēles melsa, ka Veronika lūgusi audienci pie donnas Beatričes d’Estes, lai vēstītu par traģisko likteni, kas viņu sagaida, bet hercogiene ārprātīgās dusmās māsu padzinusi un pavēlējusi viņu ieslēgt klosterī, lai nekad vairs neredzētu.

Meistara Leonardo mīļākais māceklis Marko d’Odžono māsu Veroniku labi pazina. Viņš diezgan bieži bija redzējis toskānieti ar viņu tērzējam. Leonardo patika ar mūķeni pļāpāt par savām dīvainajām vīzijām par Svēto Jaunavu. Marko ne tikai pierakstīja visu, ko mūķene sacīja maestro, bet arī bieži vien brīnījās par viņas eņģelisko seju, par viņas izsmalcinātajiem vaibstiem un skumjo izteiksmi, ko Leonardo vēlāk mēģināja pārzīmēt savās gleznās no skicēm. Par nelaimi, ja vien māsa Veronika nekļūdījās, šīs tuvās attiecības beidzās tajā piektdienā. Vēl brokastis nepaēdušu, apzinādamies, ka laika atlicis ļoti maz, Marko aizvilka toskānieti pie ticīgās sievietes nāves gultas.

- Pateicos, ka nolēmāt atnākt. Māsa Veronika būs priecīga jūs pēdējoreiz redzēt, - čukstēja meistara māceklis.

Leonardo, apmulsis no vīraka un eļļu aromāta mazajā cellē, ar apbrīnu vēroja svētās marmora seju. Nabadzīte ar mokām spēja atvērt acis.

- Diez vai es vēl varu ko darīt viņas labā, - viņš teica.

- Es zinu, meistar. Viņa bija tā, kas uzstāja, ka vēlas jūs redzēt.

- Viņa?

Leonardo nolieca galvu pie mirējas lūpām. Tas kādu brīdi trīcēja, it kā murminātu tik tikko dzirdamu litāniju. Svētās Marijas draudzes mācītājs, kurš jau bija slacījis māsu Veroniku ar svētītajām eļļām un kopā ar viņu skaitīja rožukroni, ļāva viesim pienākt vēl mazliet tuvāk.

- Vai jūs joprojām gleznojat dvīņus?

Meistars bija pārsteigts. Mūķene viņu bija atpazinusi, pat neatverot acis.

- Es gleznoju to, par ko esmu pārliecināts, māsa.

- Ak, Leonardo! - viņa nomurmināja. - Nedomājiet, ka es nezinu, kas jūs esat. Es to zinu loti labi. Taču pēdējos dzīves mirkļos nav nekādas jēgas ar jums strīdēties.

Māsa Veronika runāja ļoti lēni, tikko sadzirdami, un toskānietim nācās stipri papūlēties, lai saprastu viņas teikto.

- Es redzēju jūsu gleznoto Svētā Franciska baznīcas retablu, jūsu madonnu.

- Vai jums tā patika?

- Svētā Jaunava man patika. Jūs esat ļoti talantīgs mākslinieks. Taču dvīņi gan ne... Sakiet - vai jūs šo kļūdu izlabojāt?

- Es to izdarīju, māsa. Tieši tā, kā man lūdza franciskāņu mūki.

- Jums ir stūrgalvja slava, Leonardo. Šodien man teica, ka dominikāņu ēdamzālē jūs atkal gleznojat dvīņus. Vai tā ir tiesa?

Leonardo pārsteigumā pacēla labo uzaci.

- Vai esat redzējusi Cenacolo, māsa?

- Nē. Taču par jūsu darbu daudz runā. Jums gan to vajadzētu zināt.

- Es jau jums pirmīt teicu, māsa Veronika, es gleznoju tikai to, par ko esmu pilnīgi drošs.

- Tad kāpēc jūs uzstājat un spītīgi gleznojat dvīņus Baznīcai domātajos darbos?

- Tāpēc, ka tur bija dvīņi. Andrejs un Sīmanis bija dvīņi. To teicis Svētais Augustīns un citi lieli teologi. Apustuli Jēkabu bieži vien jauca ar Jēzu, jo viņi vaigā bija ļoti līdzīgi. Un neko no tā visa neesmu izdomājis es pats. Tas viss ir atrodams rakstos.

Mūķene pārstāja čukstēt.

- Ai, Leonardo! - viņa izkliedza. - Nepieļaujiet to pašu kļūdu, ko pieļāva Svētais Francisks. Mākslinieka uzdevums ir nevis mulsināt ticīgos, bet gan skaidri attēlot personāžus, kurus viņam uzdots gleznot.

- Kļūdu? - Leonardo negribot pacēla balsi. Marko, mācītājs un divas māsas, kas apkalpoja mirēju, pagriezās pret viņu. - Kādu kļūdu?

- Izbeidziet, maestro! - gārdza mirēja. - Vai jūs gadījumā neapsūdzēja par to, ka jūsu darbos iespējams sajaukt Jāni ar Jēzu? Vai jūs tos neattēlojāt līdzīgus kā divas ūdens lāses? Vai viņiem nebija tie paši cirtainie mati, tie paši vaigi un gandrīz tā pati sejas izteiksme? Vai jūsu darbā nebija redzama perversa līdzība starp Jāni un Kristu?

- Šoreiz tā nenotiks, māsa. Vakarēdienā ne.

- Taču man stāsta, ka jūs gleznojot Jēkabu ar tādu pašu seju kā Jēzum!

Visi dzirdēja māsas Veronikas protestu. Marko, kurš joprojām sapņoja meistaram pierādīt, ka spēj atšifrēt viņa gleznas noslēpumus, uzmanīgi ieklausījās.

- Šāda sajaukšana nav iespējama, - teica Leonardo. - Jēzus ir mana jaunā darba ass. Tas ir milzīgs A pašā sienas centrā. Milzīga alfa. Visas kompozīcijas sākums.

D’Odžono domīgi glaudīja zodu. Kā gan viņš agrāk nebija to ievērojis? Domās atceroties Svēto vakarēdienu, Marko apjauta, ka Jēzus patiešām līdzinājās milzīgam A burtam.

- A? - Māsa Veronika pieklusināja balsi. Dzirdētais viņu pārsteidza. - Vai drīkst uzzināt, ko šoreiz jūs esat uzrakstījis savā gleznā, Leonardo?

- Neko tādu, ko īsteni ticīgie nevarētu izlasīt.

- Lielākā daļa īsteno kristiešu neprot lasīt, meistar.

- Tāpēc viņiem tiek gleznots.

- Un kas jums ir devis tiesības ievietot pašam sevi starp divpadsmit izredzētajiem?

- Es iemiesoju vispazemīgāko no visiem mācekļiem, māsa. Es esmu Jūda Tadejs, gandrīz pašā galda galā, kā omega, kas seko alfai astē.

- Omega? Jūs? Piesargieties, maestro. Jūs esat ļoti godkārīgs, un lepnums var pazudināt jūsu dvēseli.

- Vai tas ir pareģojums? - Leonardo ironiski jautāja.

- Nesmejieties par vecu sievu un klausieties, ko es jums teikšu. Dievs man ir sūtījis skaidru vīziju par to, kas notiks. Jums jāzina, Leonardo, ka es neesmu vienīgā, kas šodien nodod savu dvēseli Debesu Tēva rokās, - mūķene teica. - Daži no tiem, ko jūs saucat par īsteniem ticīgajiem, dosies man līdzi pie Dieva tiesas. Un es baidos, ka viņi nesaņems Visaugstākā žēlastību.

Marko D’Odžono vēroja, kā māsa Veronika lēnām izdziest.

- Jums turpretī vēl ir laiks, lai nožēlotu un glābtu savu dvēseli.

14

Es nekad nespēšu atdarīt brālim Alesandro par to, ko viņš darīja manā labā dienās, kas sekoja tikko minētajiem notikumiem. Viņš un vēl jaunais Mateo, kurš laiku pa laikam ienāca bibliotēkā, lai pavērotu, kā vienatnē strādā no pāvesta valsts atbraukušais mūks, bija vienīgie cilvēki, ar kuriem man izdevās pārmīt kādu vārdu. Pārējos mūkus es redzēju tikai maltītes reizēs blakus tā sauktajai Lielajai krustejai ierīkotajā ēdamzālē vai arī nejauši pēc lūgšanas laika baznīcā. Taču visur citur darbojās klusuma likums, tāpēc man nebija viegli ar viņiem nodibināt kādas attiecības.

Turpretī bibliotēkā viss bija citādi. Brālis Alesandro zaudēja savu stingrību, kuru demonstrēja savējo vidū, un citās klostera dzīves jomās apspiestā mēle kļuva lokana. Bibliotekārs bija no Ričo, netālu no Trazimēno ezera, kas atradās tuvāk Romai nekā Milānai. Šis fakts tad arī bija par cēloni tam, ka viņš turējās savrup no citiem klostera brāļiem, mani savukārt uzlūkodams kā novadnieku, kuram nepieciešama aizstāvība. Lai arī es Alesandro nekad neredzēju ēdam, viņš ik dienu man nesa ūdeni un kviešu miltu plāceņus, cietus kā apaļos oļus (brāļa Giljelmo īpašais ēdiens, ko bibliotekārs paslepus čiepa, lai nogādātu man), un pat apgādāja mani ar tīru eļļu lampai ik reizi, kad tā draudēja nodzist. Un es tikai vēlāk sapratu, ka viņš tā nopūlējās tādēļ, lai nepazustu no mana redzesloka cerot, ka negaidītais viesis vēlēsies kādam izkratīt sirdi un atklās jaunas sava noslēpuma detaļas. Domāju, ka ar katru stundu Alesandro šis noslēpums šķita augam augumā. Es viņam pārmetu, ka iztēle nebūt nav labs ceļabiedrs kādam, kas mēģina atšifrēt noslēpumus, tomēr viņš tikai smaidīja pārliecībā, ka kādu dienu viņa prasmes būs noderīgas.

Vienīgais, par ko es nekādi nevarēju sūdzēties, bija mūka neparastā cilvēcība. Drīz vien brālis Alesandro man kļuva par labu draugu. Viņš vienmēr bija līdzās, kad bija nepieciešams. Viņš mani mierināja, kad, izmisis par nesasniegtajiem rezultātiem, metu spalvu pret zemi, kā arī mudināja būt neatlaidīgam, risinot velnišķīgo mīklu. Taču Oculos ejus dinumera bija neuzvarams. Pat tā burtu pārveidošana skaitļu izteiksmē manī viesa tikai apjukumu. Pēc trim neveiksmīgām dienām, kuru laikā nebiju aizvēris ne acu, brālis Alesandro jau bija redzējis dzejas rindas, zināja no galvas un nepacietīgi rotaļājās ar tām, savelkot uzacis un cenšoties nonākt pie atšifrējuma. Ikreiz, kad viņš atrada kaut ko saprotamu šajā vārdu mudžeklī, viņa seja staroja apmierinājumā, pēkšņi asie vaibsti it kā kļuva maigāki, cieto seju padarot līdzīgu aizgrābta bērna sejiņai. Vienā no šādiem mirkļiem es, piemēram, sapratu, ka ciparu un burtu mīklas ir viņa jājamzirdziņš. Kopš slepeno kodu Ars Magna radītāja Raimunda Lullija darba izlasīšanas tas bija kļuvis par mūka dzīves jēgu. Šisgufo^17 bija nepārtrauktu pārsteigumu avots. Likās, ka viņš zina visu. Katru nozīmīgo kriptogrāfijas mākslas darbu, katru kabalistikas traktātu, katru Bībeles stāstu. Un tomēr šī teorētiskā sagatavotība mums nemaz nelīdzēja.

- Tatad, - murmināja Alesandro vienā no tām pēcpusdienām, kad visa mūku kopiena kūsāja donnas Beatričes bēru sagatavošanas darbos, - vai jūs patiešām domājat, ka mums jāsaskaita acis kādā attēlā klosterī, lai atrisinātu jūsu problēmu? Vai tiešām jūs domājat, ka tas ir tik vienkārši?

Viņš sajūsmā sasita plaukstas, bet es tikai raustīju plecus. Ko gan es varēju atbildēt? Ka tas bija vienīgais mēģinājums, kas mums bija atlicis? Bibliotekārs mani vēroja ar savām pūces acīm un berzēja spico zodu. Gluži tāpat kā es, arī viņš nelika lielas cerības uz šo iespēju. Mums bija savi iemesli neticēt. Ja vārda skaitlis bija jāmeklē kāda tēla acu skaitā, tad bija vienalga, vai tā bija Svētā Jaunava, Svētais Dominiks vai Svētā Anna, - iznākums mūs atkal novestu strupceļā. Galu galā - nebija taču iespējams cilvēka vārdu paslēpt vienā vai divos burtos, kas acīmredzami būtu skaitlis, ko mēs iegūtu no jebkuras Santa Maria delle Grazie statujas acu skaita. Turklāt nevienam no brāļiem visā klosterī nebija ne tik īsa vārda, ne iesaukas. Šeit nebija neviena, ko sauktu par Io, Eo, Au vai tamlīdzīgi. Nebija pat neviena, kura vārdā būtu trīs burti. Pat ja būtu, kurā sejā gan mēs varētu atrast trīs acis, lai atrastu anonīmo vēstuļu rakstītāju?

Pēkšņi es pievērsu uzmanību kam nebijušam. Un ja nu mīklā runa nebija par cilvēciskas būtnes acīm? Ja nu tā stāstīja par pūķi vai hidru ar septiņām galvām un četrpadsmit acīm vai arī par kādu citu briesmoni, kas uzgleznots uz kādas zāles sānsienas?

- Bet Santa Maria klosterī tādu briesmoņu nekur nav! - iebilda brālis Alesandro.

- Var būt, ka mēs pieļaujam kļūdu. Varbūt tēls, kura acis mums jāsaskaita, neatrodas klosterī, bet gan kādā citā ēkā. Kādā tornī, pilī, netālu esošā baznīcā...

- Tieši tā, tēvs Augustīn! Nu viņš mums ir rokā! - bibliotekāra redzokļi dzirkstīja sajūsmā. - Vai jūs saprotat? Tekstā runa nav par cilvēku vai dzīvnieku, bet gan par ēku!

- Ēku?

- Skaidra lieta! Ak Dievs, kāda neattapība! Tas taču ir skaidrs kā diena! Vārds oculos nozīmē ne tikai acis, bet arī logus. Apaļus logus. Svētās Marijas baznīcai tādu ir vesels lērums!

Bibliotekārs kaut ko švīkāja uz papīra loksnes. Tas bija pilnīgi citāds atšifrējums, un mani ļoti satrauca doma, ka tas varētu izrādīties patiess. Ja tā bija tiesa, atrisinājums mums visu laiku bija deguna priekšā. Ja pūcei bija taisnība, tad “saskaiti acis, bet neskaties sejā” varēja saprast arī kā “saskaiti logus, bet neskaties uz fasādi”.

Lai arī ar grūtībām, tomēr nācās atzīt, ka tekstam ir satriecoša jēga.

Svētās Marijas baznīcas ārējā daļa patiesībā bija noklāta ar apaļiem lodziņiem. Tos bija veidojis kāds Giniforte Solāri, un tas liecināja, ka Maurs bija iecienījis lombardiešu tīro stilu. Apaļie lodziņi bija it visur, pat iespiesti pa perimetru ap devīto Bramantes kupolu, zem kura es jau nedēļu skaitīju lūgšanas. Vai tiešām tas varēja būt tik vienkārši? Brālim Alesandro par to nebija nekādu šaubu:

- Redziet? Ta ir sānu fasāde, tēvs Augustīn! - viņš turpināja uzstāt. - Nākamais teikums to apstiprina: In latere nominis mei notām rinvenies. Jāmeklē viņa vārda skaitlis sānos. Jāsaskaita lodziņi vienā pusē, neņemot vērā tos, kas atrodami fasādē. Un tas arī būs meklētais skaitlis!

Tas bija jaukākais brīdis manā Milānas ceļojumā.

15

Neviens neko nemanīja.

Ne pārdevēji, ne augļotāji, ne mūki, kas toreiz klīda

^ Sanfrančesko il Grandēs ciema apkārtnē, nemanīja skrandās tērpto neglīto lupatlasi, kurš iesteidzās franciskāņu baznīcā. Bija svētku priekšvakars, tirgus diena, un milāniešiem bija jānodrošinās ar pārtiku un citām precēm īstajām sēru dienām, kas nāca arvien tuvāk. Turklāt ziņa par māsas Veronikas da Benašo nāvi zibens ātrumā bija izplatījusies pilsētā un kļuvusi par galveno sarunu tematu, izraisot pat kaislīgas debates par gaišreģes patiesajām spējām.

Skaidrs, ka tādos apstākļos nevienam nebija svarīgi - viens klaidonis vairāk vai mazāk.

Tomēr šie nelgas atkal pieļāva kļūdu. Svētā Franciska baznīcā iegājušais nebija vis parasts klaidonis. Viņa ceļi bija zilumiem klāti no grēksūdzēs pavadītajām stundām, un rūpīgi izskūtā tonzūra uz viņa galvas liecināja par dievbijību. Franciskāņu baznīcas lielo durvju slieksni trīcēdams pārkāpa dievbijīgs vīrs ar tīru sirdi, kurš baidījās, ka kāds no māsas Veronikas pareģojumu pārņemtajiem māņticīgajiem kaimiņiem agri vai vēlu viņu apsūdzēs.

Viņam nebija grūti iedomāties, kas notiks turpmāk: kāds, lieki nevilcinoties, skries paziņot priesterim par sveša ubaga atrašanos dievnamā. Tas šo faktu darīs zināmu diakonam, kurš tūlīt paziņos bendem. Jau vairākas nedēļas lietas notika tieši tā, un likās, ka nevienu tas īpaši neuztrauc. Viltus klaidoņi, kuri pirms viņa bija iekļuvuši templī, visi kā viens bija pazuduši bez pēdām. Tāpēc viņš bija drošs, ka dzīvam ārā neizkļūt. Un tomēr viņš ar prieku bija gatavs maksāt šo cenu.

Neizdvešot ne skaņas, cilvēks skrandās pagāja garām divkāršajai solu rindai, kas ieskāva galveno jomu, un devās uz centrālo altāri. Baznīcā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ta arī bija labāk. Patiesībā Svētā Gara klātbūtni gandrīz varēja sajust. Viņš nekad nebija sevi apzinājies esam ik tuvu Dievam. Viņš bija tuvu. Kā citādi izskaidrot to, ka šajā stundā gaisma, kas šķēla vitrāžas, bija tieši īstā, lai varētu redzēt visas brīnuma detaļas? Svētceļnieks bija ilgi gaidījis, lai nokļūtu pie šī retabla un godinātu Opus Magnum, un viņam izlauzās aizkustinājuma asaras. Nekas nebija velti darīts. Visbeidzot viņam tomēr bija ļauts redzēt gleznu, kuru tikai nedaudzi Milānā pazina ar īsto nosaukumu: Maestd^18.

Vai tas bija ceļa gals?

Viltus klaidonis to sajuta tieši tā.

Viņš piesardzīgi tuvojās. Neskaitāmas reizes viņš bija dzirdējis par gleznu, un balsis, kas viņam bija atklājušas tās slēptās detaļas, tās patieso atslēgu, tagad dunēja galvā, aptumšodamas prātu. Glezna bija 189x120 centimetrus liela^19, un tā saderēja ar altāra aili kā cimds ar roku, turklāt bija nepārprotami tieša: divi mazi bērni skatījās viens uz otru un viņus pārraudzīja vēl kāda acs. Sieviete ar skumju seju abām rokām sargāja mazos, bet miega eņģelis Uriēls norādīja uz Ta Kunga izredzēto ar stingru un apsūdzošu rādītājpirkstu. Skatoties uz šo žestu, tu pārliecināsies, ka esi apskaidrots, -joprojām skanēja ausīs. Eņģeļa skatiens tev atklās patiesību.

Sirds sāka dauzīties straujāk. Tur, pilnīgā tempļa vientulībā, svētceļnieks bailēs pastiepa roku, it kā vēlētos uz visiem laikiem pievienoties dievišķajai ainai. Tas bija skaidrs. Skaidrs kā ticības piedāvātie labumi. Tie, kas slepus bija devušies svētceļojumā uz šo vietu pirms viņa, nebija melojuši. Neviens nebija melojis. Šajā meistara Leonardo darbā bija atrodams atrisinājums tūkstošgadīgajiem patiesās reliģijas meklējumiem.

Svētceļnieks vēlreiz uzmeta skatienu eļļas gleznojumam, kad pēkšņi kaut kas cits pievērsa viņa uzmanību. Tas bija dīvaini. Kurš gan bija piezīmējis nimbus virs trim evaņģēlija varoņu galvām? Vai tad brāļi viņam nebija teikuši, ka meistars Leonardo bija atteicies no šīs pārpasaulīgās rotas, atpalikušu un alkatīgu praviešu prātu augļa?

Kā tad nācās, ka tie tomēr bija attēloti? Viltus klaidonis nobijās. Nimbi nebija vienīgais Opus Magna veiktais labojums. Kur tad bija Uriēla pirksts, kas norāda uz īsteno mesiju? Kāpēc viņa roka gulēja klēpī tā vietā, lai norādītu uz īsto Dieva dēlu? Un kāpēc eņģelis nebija vērsis savu skatienu tieši pret skatītāju?

Svētceļnieku pārņēma reibinoša šausmu izjūta. Kāds bija izmainījis Maesta.

- Jūs šaubāties, vai ne?

Klaidoņa sejā nepakustējās ne muskulītis. Dzirdot sēcošo un sauso balsi aiz muguras, viņš sastinga. Viņš nebija dzirdējis čīkstam baznīcas durvju eņģes, tādējādi svešinieks, iespējams, viņu bija vērojis jau labu laiku.

- Es zinu, ka jūs esat tāds pats kā visi citi. Jūs, ķeceri, kāda tumša iemesla dēļ tiekat sūtīti uz šo dievnamu. Jūs pievelk Viņa gaisma, tomēr jūs neesat spējīgi to atpazīt.

- Ķeceri? - viņš sastindzis čukstēja.

- Nē, patiesi! Vai tiešām jūs domājāt, ka mēs neko neievērosim?

Svētceļnieka mute vairāk nespēja izdvest ne vārda.

- Vismaz šoreiz jums neizdosies lūgties jūsu nicinātā attēla priekšā.

Viņa pulss bija gandrīz apstājies. Ta stunda bija klāt. Viņš bija apmulsis un dusmīgs. Viņš jutās piekrāpts, jo bija riskējis ar dzīvību, lai zemotos viltojuma priekšā. Viņš raudzījās uz gleznu, kas nebija Opus Magna. Ta nebija apsolītā Maesta.

- Nevar būt... - viņš murmināja. Nepazīstamais smējās.

- Tas ir ļoti vienkārši. Es jums sniegšu žēlastību un ko paskaidrošu, pirms sūtīšu uz elli. Jūsu Maesta Leonardo gleznoja 1483. gadā, pirms 14 gadiem. Kā jau jūs varat iedomāties, franciskāņi ar viņa darbu nebija necik apmierināti. Viņi gaidīja gleznu, kas stiprinātu viņu ticību nevainīgajai ieņemšanai un kas rotātu šo altāri. Taču viņiem tika rādīta aina, kas nav sastopama nevienā evaņģēlijā. Tajā redzams Svētais Jānis un Kristus laikā, kad notika bēgšana no Ēģiptes.

- Dievmāte, Jānis, Jēzus un erceņģelis Uriēls. Tas pats, kurš Noam pavēstīja par Grēku plūdiem. Ko vēl jūs tur redzat?

- Jūs visi esat pilnīgi vienādi, - balss skarbi atkārtoja. - Leonardo piekrita pārgleznot darbu un iesniedza šo, kurā veiktas dažas izmaiņas. Viņš pārgleznoja nekaunīgās detaļas.

- Nekaunīgās?

- Kā gan citādi lai nosauc gleznu, kurā nevar atšķirt Svēto Jāni un Jēzu un kurā ne Svētā Jaunava, ne viņas dēls nav kronēti ar svēto nimbu, kas viņiem ar pilnām tiesībām pienākas? Kā lai saprot to, ka abi svētie bērni ir līdzīgi kā divas ūdens lāses? Kas tā par zaimošanu, ar kuras palīdzību ticīgie tiek mulsināti?

Pirmo reizi atvieglojuma izjūta lika dziļi ieelpot. Bende - klaidonis bija pārliecināts, ka tas bija tieši viņš, - neko nebija sapratis. Viņa priekšteči, kas nekad neatgriezās, bija miruši bendes rokās, tā arī neatklājot slepenā kulta iemeslu, un arī viņš bija apņēmies ievērot klusuma zvērestu, lai arī tas maksātu dzīvību.

- Es nebūšu tas, kurš kliedēs jūsu šaubas, - viņš pazemīgi teica, neuzdrošinādamies uzlūkot balss īpašnieku.

- Žēl. Patiešām ļoti žēl. Vai tad jūs neredzat, ka Leonardo jūs ir nodevis, gleznojot šo jauno Maesta variantu? Ja jūs uzmanīgi ieskatītos, jūs redzētu, ka šajā gleznā abi bērni jau ir skaidri atšķirami. Blakus Svētajai Jaunavai stāv Svētais Jānis. Viņam ir krusts garā kātā, un viņš skaita lūgsnas, saņemdams svētību no otra bērna -Jēzus Kristus. Uriēls vairs nenorāda ar pirkstu ne uz vienu, jo ir pilnīgi skaidrs, kurš ir gaidītais Mesija.

Nodevis?

Vai bija iespējams, ka meistars Leonardo būtu uzgriezis muguru saviem brāļiem?

Svētceļnieks vēlreiz pastiepa roku audekla virzienā. Viņš bija šeit ieradies pūļa aizsegā, kas pulcējās uz viņa aizstāves donnas Beatričes d’Estes bērēm. Vai arī viņa tos bija nodevusi? Vai bija iespējams, ka viss, par ko viņi bija cīnījušies, šajā mirklī juka un bruka?

- Patiesībā man nemaz nav nepieciešams, lai jūs man kaut ko paskaidrotu, - turpināja izaicinošā balss. - Mēs jau zinām, kas iedvesmoja Leonardo uz šo nešķīstību, un paldies Debesu Ievām, ka šis nožēlojamais cilvēks jau labu laiku atrodas zem zemes. Nešaubieties ne mirkli - Dieva taisnīgais sods nāks pār brāli Portugāles Amadeju un viņa Apocalipsis Nova. Un līdz ar viņu pār jūsu Jaunavas ideālu, kuru jūs uzskatāt nevis par Dievmāti, bet gan par gudrības simbolu.

- Tomēr tas ir skaists simbols, - vīrs skrandās iebilda. - Ideāls, kuram tic daudzi. Vai arī jūs domājat tiesāt visus, kas glezno Svēto Jaunavu kopā ar Jēzu un Jāni?

- Ja viņi sēj mulsumu ticīgo dvēselēs, tad jā.

- Vai jūs patiešām ticat, ka tiksiet klāt meistaram Leonardo, viņa sekotājiem vai māksliniekam de Luīno?

- Bernardīno de Lupīno? Tam, kuru mēdz dēvēt ari par Lovinu vai Luīni?

- Jūs viņu pazīstat?

- Es pazīstu viņa darbus. Tas ir jauns Leonardo gleznu pakaļda-rinātājs, kas, spriežot pēc redzētā, pieļauj tieši tādas pašas kļūdas. Bez šaubām, arī viņš kritīs.

- Ko jūs domājat darīt? Nogalināt viņu?

Svētceļnieks pamanīja, ka nebūs labi. Viņam aiz muguras atskanēja metāliska skaņa, ar kādu parasti no maksts izvilka zobenu. Viņa solījums aizliedza nēsāt ieročus, tāpēc viņš pacēla rokas lūgšanā pret viltus Maestd, lūdzot žēlastību.

- Jūs nogalināsiet arī mani?

- Pareģis nogalinās neapdomīgos.

- Pareģis?

Viņš nepabeidza jautājumu, jo viņu pārņēma dīvainas konvulsijas. Labi uztrīts milzīgā tērauda zobena asmens izdūrās cauri viņa mugurai. Svētceļniekam izlauzās agonijas kliedziens. Abpusgriezī-gais metāls sašķēla sirdi divās daļās. Ta bija smeldzoša sajūta, gaistoša kā zibens, kura lika viņa acīm pavērties tīrās šausmās. Viltus klaidonis nejuta sāpes, tikai aukstumu. Ledainas skaujas lika viņam streipuļot pa altāri un nokrist uz zilumiem klātajiem ceļiem.

Ta bija vienīgā reize, kad viņš redzēja uzbrucēju.

Pareģis bija miesās pilnīga, ogļmelna ēna bez jebkādas izteiksmes sejā. Baznīcā satumsa. Viss kļuva tumšs. Dīvainā kārtā pat laika ritējums kļuva lēnāks. Altāra pakāji skāra sainītis, kuru svētceļnieks nēsāja uzsietu uz pleca. Tas atraisījās, ļaujot uz grīdas nokrist pāris maizes riecieniem un kartona plāksnītēm ar dažādiem dīvainiem attēliem. Uz viena bija attēlota sieviete franciskāņu tērpā ar trijzaru kroni galvā, Svētā Jāņa krustam līdzīgu zizli labajā rokā un aizvērtu grāmatu kreisajā.

- Nolādētais ķeceris! - to redzot, noburkšķēja Pareģis.

Svētceļnieks viņam atbildēja ar cinisku smaidu, redzot, ka Pareģis paņem kārti un samērcē spalvu viņa asinīs, lai tās otrā pusē kaut ko uzrakstītu.

- Jūs nekad... neatvērsiet... priesterienes grāmatu.

Šajā pirmsnāves brīdī, kad no sirds uz bruģa šļācās burbuļojošas asinis, viņš vēlreiz uzmeta skatienu gleznai un ievēroja ko agrāk nepamanītu: lai arī Uriēls nenorādīja uz Jāni Kristītāju kā īstajā Opus Magna, viņa puspavērtais skatiens izteica visu. Dievišķā dzirksts pavērtajās acīs šķīlās pret Jordānas gudro kā pret vienīgo pasaules glābēju.

Pirms ieslīgšanas mūžīgajā tumsā viņš mierināja sevi ar domu, ka Leonardo viņus tomēr nebija nodevis. Pareģis bija melojis.

16

Mēs nogaidījām līdz sestdienas, 14. janvāra, rītausmai, lai atstātu klostera telpas un mierīgi apskatītu Santa ,Maria delle Grazie ķieģeļu fasādi. Brālis Alesandro, kurš izrādījās dabas apdāvināts, atjautīgs mīklu minētājs, jau atkal plīsa no lepnības. Šķita, ka viņam nemaz nerūp sals, kurš vēl pirms dažām stundām stindzināja šo pilsētas daļu. Pusseptiņos, tieši pēc dievkalpojuma, mēs abi ar bibliotekāru bijām gatavi doties ārā. Tai bija jābūt vienkāršai operācijai, kas neaizņemtu vairāk par pāris minūtēm, un tomēr es biju dziļi satraukts.

Brālis Alesandro to pamanīja, bet nolēma ciest klusu.

Es nepārstāju domāt: lai kāds arī iznāktu vārda skaitlis pēc fasādes lodziņu saskaitīšanas, tas vēl nebija risinājums. Mūsu rīcībā būtu skaitlis, iespējams, anonīmā ziņotāja vārds skaitļu izteiksmē, tomēr mēs par to nebijām droši. Un ja nu tā bija viņa uzvārda burtu summa ciparos? Vai arī viņa celles numurs? Vai arī...?

- Es aizmirsu jums ko pateikt, - brālis Alesandro pārrāva manu domu pavedienu.

- Par ko, brāli?

- Varbūt tas jums sniegs mazliet mierinājuma. Kad mums būs rokā šis nelaimīgais skaitlis, mums vēl arvien būs daudz darba, ja vēlamies līdz galam atklāt jūsu noslēpumu.

- Tas tiesa.

- Redziet, tādēļ jums jāzina, ka Santa Maria klosterī mīt brāļu kopiena, kas vairāk nekā jebkura cita visā Itālijā ir pieradusi pie mīklām.

Es pasmaidīju. Bibliotekārs, tāpat kā daudzi citi Dieva kalpi, nekad nebija dzirdējis par Betāniju. la arī bija labāk. Taču brālis Alesandro par varītēm gribēja man izskaidrot savu lepnuma pilno domu. Viņš apgalvoja, ka šo trīsdesmit elitāro dominikāņu mīļākā nodarbošanās brīvajos brīžos ir tieši mīklu minēšana. Viņi šajā mākslā bija gana veikli, turklāt daudzi no viņiem izklaidējās, sacerot jaunas mīklas, ar kuru minēšanu tad nodarbojās citi.

- No meža nācis, bet pēcāk mežu ārā nīcina. Kas tas ir? - no-skandēja dzejdaris, neskatoties uz manu nepatiku pieskaitīt spēles pie mūsu uzdevuma. - Cirvju kāti!

Brālis Alesandro detaļās bija visai skops. No visa teiktā manu vislielāko vērību izpelnījās fakts, ka mīklas šajā klosterī nebija tikai vaļasprieks. Bieži vien brāļi tās izmantoja savos sprediķos, pārvēršot mīklas par doktrīnas instrumentiem. Ja vien mūka teiktais bija patiesība, tad ārpus Betānijas šie klostera mūri sargāja lielāko kristietības mīklu sastādītāju kopienu. Tatad Pareģis droši vien nāca no šejienes. Sī bija īstā vieta.

- Uzklausiet taču mani, brāli Leire, - bibliotekārs apsteidza manus rēbusus. - Kad jūsu rīcībā būs skaitlis un jūs nezināsiet, ko ar to darīt, griezieties pie jebkura no mūsu brāļiem. Jo mazāk jūs nopūlēsieties domājot, jo labāk jums pašam.

- Vai tiešām pie jebkura?

Bibliotekārs savilka seju šķībā grimasē.

- Protams! Jebkurš, kas jums patrāpīsies ceļā, zinās par mīklām vairāk nekā tāds romietis kā jūs. Varat bez bailēm jautāt gan prioram, gan brālim pavāram, atbildīgajiem par pieliekamo, pārrakstītājiem, ikvienam! Taču uzmanieties, lai jūs kāds nesadzird un neapsūdz par klusēšanas solījuma pārkāpšanu, kas jāievēro ikvienam mūkam.

To pateicis, viņš atrāva klostera galvenās ieejas vārtu bultu.

Neliela sniega lavīna nobira no dakstiņu jumta un mirguļodama klusi piezemējās mums pie kājām. Atzīšos - negaidīju, ka kaut kas tik banāls kā baznīcas fasādes apskate rītausmā izrādīsies veiklības vingrinājums. Rīta skarbais dzestrums bija pārvērtis sniegu par bīstami apledojušu ceļu. Viss bija balts, tukšs un biedējoši kluss. Pat doma vien atbalstīties pret meistara Solāri celto ķieģeļu sienu un lavierēt gar malu šķēršļiem, kas ieskāva trešo krusteju, šķistu neprātīga visdrosmīgākajam mūkam. Neveikla paslīdēšana varēja padarīt pārdrošnieku klibu līdz mūža galam. Turklāt mēs arī nekādi nespētu paskaidrot brāļiem, kas šajā agrajā rīta stundā, kad līdz lūgšanu laikam vēl tālu, lika mums atrasties ārpus klostera sienām, riskējot ar dzīvību.

Taču mēs vairs par to nedomājām. Ļoti piesardzīgi un pēc iespējas cenzdamies nesamērcēt sandales, mēs lēnām tuvojāmies mirdzošajam ledus blāķim fasādes priekšā. Ta atradās paralēli ielai. Mēs šķērsojām fasādes pakāji gandrīz uz pirkstgaliem un tikai tad, kad abi ar brāli Alesandro atradāmies pietiekamā attālumā, lai varētu redzēt ēkas ansambli, sākām to aplūkot. Vājš apgaismojums no ēkas iekšpuses lika logiem zvīļot kā pūķa acīm. Patiesībā tā bija apaļu lodziņu rinda, kas rotāja baznīcu visā garumā. Fasāde bija redzama no stūra, un, paejot mazliet tālāk, “seja” pagriezās pretējā virzienā.

- Neskaties sejā... - man klabēja zobi.

Sasalis ragā un paslēpis rokas vilnas sutanas piedurknēs, es skaitīju: viens, divi, trīs... septiņi.

Septiņnieks mani mazliet samulsināja. Septiņas rindas, septiņi logi, septiņas acis... anonīmo vēstuļu autora vārda skaitlis acīmredzami bija nolādētais septiņnieks, ar kuru sastapos jau otro reizi.

- Ko nozīmē septiņi? - vaicāja bibliotekārs.

Es paraustīju plecus.

17

Tas, kas notika turpmāk, padarīja manu ceļu gaišāku.

- Tatad jūs esat tas mūks no Romas, kurš nupat apties mūsu namā?

Vičenco Bandello, Santa Maria delle Grazie klostera priors, mani bargi nopētīja un tad aicināja sakristejā. Beidzot es varēju iepazīties ar vīru, kurš bija rakstījis vēstuli Betānijai par Beatričes d’Estes nāvi.

- Brālis Alesandro man par jums daudz stāstījis, - viņš turpināja. - Jūs šķietat mācīts vīrs. Ar izcilu prātu un gribasspēku apveltīts cilvēks, kurš, atrazdamies starp mums, bagātina draudzi. Kā jūs teicāt - kāds ir jūsu vārds?

- Augustīns Leire, prior.

Bandello tik tikko bija beidzis trešās stundas lūgšanas, un pār Padānas ieleju krita vāja saules gaisma. Viņš grasījās doties gatavot sprediķi donnas Beatričes bērēm, kad es viņu pārsteidzu. Tas daļēji bija iracionāls impulss. Vai tad brālis Alesandro neuzstāja, lai vēršos ar savu mīklu pie jebkura brāļa šajā kopienā? Vai tad viņš nebija teicis, ka mūks, no kura to varētu vismazāk gaidīt, varētu sniegt pareizo atbildi? Un vai pats abats nebija vislabākā kandidatūra?

Es biju nolēmis runāt ar abatu tūlīt pēc atgriešanās no ledainā āra aukstuma, tiklīdz būšu nedaudz apsildījies klostera telpās. Veiksmei labpatika sūtīt mani izlūkos uz sakristeju un sastapt tajā tēvu Bandello. Bibliotekārs mani bija pametis vienu. Viņš tikko bija pazudis, aizbildinoties ar nepieciešamību nokāpt uz virtuvi, lai paņemtu mazliet ēdiena mūsu turpmākajam darba cēlienam, tādēļ es nekavējoties izmantoju negaidīto iespēju.

Brālim Vičenco Bandello varēja būt drusku vairāk par sešdesmit gadiem, viņa seja bija saraukta un krunkaina kā svečturi notecējuši sveču tauki. Viņam bija spēcīgs zods un pārsteidzoša spēja ar žestiem pateikt visu, ko domāja. Viņš bija mazliet mazāks augumā, nekā man bija licies naktī, kad redzēju viņu baznīcā. Viņš nervozi skraidīja no viena sakristejas skapja ar apgleznotajām durvīm pie otra, nesaprazdams, kuru pirmo aizslēgt.

- Sakiet man, tēvs Augustīn, - viņš teica, kārtojot pēdējās mises biķeri un dievmaizīšu paplāti. - Mani māc ziņkārība: ar ko jūs nodarbojaties Romā?

- Mans liktenis ir Svētā inkvizīcija.

- Ta, tā... Un, kā es saprotu, brīvajos brīžos no tiešajiem pienākumiem jums patīk risināt mīklas. Tas ir labi, - viņš pasmaidīja, - mēs noteikti labi sapratīsimies.

- Tieši par to es vēlējos ar jums runāt.

- Vai patiešām?

Es pamāju ar galvu. Ja priors bija tā eminence, par kuru stāstīja bibliotekārs, bija iespējams, ka arī viņš Milānā pamanījis Pareģa klātbūtni. Tomēr man vajadzēja būt piesardzīgam. Var būt, ka viņš pats bija anonīmo vēstuļu autors, tikai baidījās atklāt sevi, iekams nebija pārliecinājies par maniem patiesajiem nodomiem. Varēja būt vēl ļaunāk: pieļāvu, ka viņš neko nezina par Pareģi, taču, ja es viņam to atklātu, kurš gan viņu varētu atturēt brīdināt Mauru par mūsu operāciju?

- Jautāšu jums vēl kaut ko, tēvs Leire. Jūs, būdams noslēpumu mīļotājs, noteikti esat dzirdējis par iegaumēšanas mākslu, vai ne?

Bandello šo jautājumu uzdeva negaidīti, kamēr es taustījos pilnīgā tumsā, mēģinādams uzminēt, cik lielā mērā priors ir iesaistīts vēstuļu lietā. Varbūt es vienkārši biju kritis greizsirdības grēkā? Patiesībā katrs nākamais mūks, ko iepazinu Santa Maria klosterī, papildināja manu aizdomās turamo sarakstu. Un brālis Vičenco nebija nekāds izņēmums. No visām iespējamām alternatīvām, no gandrīz trīsdesmit klostera cellēs dzīvojošo mūku vidus, priors vislabāk atbilda Pareģa pazīmēm. Nezinu, kā mēs to nebijām pamanījuši jau Betānijā? Turklāt viņa vārdā - Vičenco - bija tieši septiņi burti. Ne vairāk, ne mazāk. Tieši tik, cik rindiņu bija nolādētajā dzejolī Oculos ejus dinumera, un tik, cik lodziņu baznīcas fasādē. So detaļu es pamanīju, vērojot, ar kādu pārliecību viņš atslēdza un aizslēdza durvis un relikvārijus šajā istabā un pabāza zem sutanas milzīgu atslēgu saišķi. Priors bija viens no retajiem mūkiem, kuriem bija iespējams piekļūt hercoga aprēķiniem un plāniem par Santa Maria delle Grazie klosteri, un, iespējams, viņš bija vienīgais, kas varēja lietot oficiālo pastu, lai droši nogādātu vēstules Romā.

- Nu? - Bandello atkal vaicāja, uzjautrinādamies par manu do-mīgumu. - Vai esat dzirdējis par šo mākslu?

Es noliedzoši pagrozīju galvu, mēģinot ieraudzīt kādu pazīmi, kas apstiprinātu manas aizdomas.

- Žēl gan! - viņš turpināja. - Tikai nedaudzi zina, ka mūsu ordenī atrodami šīs cienījamās disciplīnas gudrākie lietpratēji.

- Neesmu par to neko dzirdējis.

- Tad jau jūs droši vien nezināt, ka pats Cicerons ir pieminējis šo mākslu savā darbā De Oratore. Vēl senākā traktātā Ad Herennium viņš to ir sīki izklāstījis un dāvājis mums precīzu formulu, ar kuras palīdzību iespējams atcerēties notikušo, kad vien vēlamies.

- Dāvājis mums? Dominikāņiem?

- Protams! Jau pirms trīsdesmit vai četrdesmit gadiem, tēvs Leire, daudzi brāļi ir smēlušies Cicerona gudrības viņa pētījumos. Jūs pats, kas ikdienā strādājat ar izziņām un sarežģītiem dokumentiem, - vai tiešām nekad neesat sapņojis par iespēju saglabāt atmiņā tekstu, attēlu vai vārdu, neuztraucoties, ka to vairs neredzēsiet, bet apzinoties, ka to vienmēr nēsāsiet sev līdzi?

- Protams, esmu. Taču tikai apdāvinātākie spēj...

-Jums taču tas piederas pie amata, - viņš mani samulsināja. - Vai tad jūs nekad neesat vēlējies pārbaudīt, kura ir vislabākā formula šāda veida brīnumam? Senie grieķi un romieši, kuriem nebija tādu grāmatu pārrakstīšanas iespēju kā mums, izgudroja izcilu metodi: viņi iztēlojās “atmiņas pilis”, kurās glabājās viņu zināšanas. Arī par tām jūs neko neesat dzirdējis, vai ne?

Es noliedzoši papurināju galvu, mēms aiz pārsteiguma.

- Grieķi, piemēram, iztēlojās milzīgu ēku ar neskaitāmām istabām un greznām galerijām, piešķirot katram logam, arkādei, kolonādei, kāpnēm vai zālei atšķirīgu nozīmi. Priekštelpā “glabājās” zināšanas gramatikā, viesistabā - retorikā, virtuvē - runas mākslā. Lai atcerētos jebkuru lietu, kas iepriekš noglabāta, vajadzēja tikai doties uz iedomātās pils konkrēto vietu un paņemt nepieciešamo pretējā kārtībā tam, kādā tā tikusi tur novietota. Gudri, vai ne?

Es skatījos uz prioru, nezinādams, ko atbildēt. Vai viņš man deva mājienu, lai es viņam pajautāju kaut ko par vēstulēm, kuras saņēmām Romā, vai ari ne? Vai man bija jāņem vērā brāļa Alesandro padoms un jāvēršas pie viņa ar savu mīklu tieši, bez aplinkiem? Baidoties zaudēt tik tikko gūto uzticību, es devu viņam mājienu:

- Sakiet, tēvs Vičenco: ja nu “atmiņas pils” vietā mēs lietotu “atmiņas baznīcu”? Vai tad mēs, piemēram, varētu paslēpt cilvēka vārdu baznīcā, kas celta no akmens un ķieģeļiem?

- Redzu, ka jūs esat vērīgs un praktisks, brāli Augustīn, - viņš viltīgi piemiedza aci. - Tas, ko grieķi iztēlojās kā iedomu pilis, romieši un pat ēģiptieši pārvērta par īstām ēkām. Ja tie, kas tur iegāja, zināja precīzu “atmiņas kodu”, tad viņi varēja klaiņot pa telpām un iegūt vērtīgu informāciju.

- Bet kā ar baznīcu? - es nebeidzu uzstāt.

- Jā, tā varētu darīt arī baznīcā, - viņš teica. - Tomēr ļaujiet man ko teikt, iekams es tālāk skaidroju, kā šāda veida mehānismi darbojas. Kā jau es pirmīt teicu, pēdējā laikā dominikāņu brāļi Ra-vennā, Florencē, Bāzelē, Milānā un Freiburgā strādā ar attēlu vai īpaši sagatavotu arhitektonisku struktūru iegaumēšanas sistēmu.

- Sagatavotu?

- Jā. Tas ir pielāgotas, restaurētas, rotātas ar neskaitāmām dekoratīvām detaļām un profāniem šķiet ļoti virspusējas, tomēr tās ir pamatīgas un fundamentālas tiem, kuri prot nolasīt slepeno informāciju. Tēvs Augustīn, jūs sapratīsiet labāk, kad būšu minējis piemēru.

Priors izvilka no azotes papīra loksni un nolika to uz ziedojumu galdiņa. Lapa nebija lielāka par viņa plaukstu, tā bija balta, ar zīmoglakas traipiem vienā stūrī. Kāds uz tās bija uzspiedis sievietes figūru, kuras kreisā kāja bija atbalstīta uz kāpnēm. Viņai apkārt lidinājās putni, uz krūtīm karājās dīvaini priekšmeti, bet pie kājām uzraksts ar latīņu burtiem nelika šaubīties par to, kas viņa ir. “Gramatika”, jo tieši par viņu mēs runājam, ar izklaidīgu sejas izteiksmi raudzījās nekurienē.

- Tikko esam pabeiguši šos attēlus, kuri turpmāk palīdzēs mums atcerēties dažādas gramatikas mākslas sastāvdaļas*. Šis ir viens no tiem, - viņš norādīja uz dīvaino zīmējumu. - Vēlaties redzēt, kā tas darbojas?

Es pamāju ar galvu.

Attēlā: negatio - noliegums (lat. vai.); affirmatio - apgalvojums (lat. vai).

- Skatieties uzmanīgi, - teica priors. - Ja kāds mums vaicātu, kādi jēdzieni ir gramatikas pamatā un mūsu acu priekšā būtu šis attēls, mēs varētu atbildēt, nešauboties ne mirkli.

- Vai patiesi?

Bandello atzinīgi vēroja manu neticību.

- Mūsu atrisinājums būtu precīzs: praedicatio, applicatio un continentia. Un vai zināt, kāpēc? Tas ir ļoti vienkārši: es to izlasīju šajā attēlā.

Priors noliecās pār lapu un sāka vilkt tai apkārt iedomātus apļus, norādot uz dažādām zīmējuma daļām.

- Skatieties: praedicatio parāda putns pie labās rokas, jo tas sākas ar “P”, un pīķis, kas veido šī burta formu. Tas ir vissvarīgākais figūras simbols, tāpēc to atveido divi elementi, turklāt tā ir arī mūsu ordeņa pazīme. Galu galā mēs taču esam pātarotāji, vai ne?

Es pievērsu uzmanību smalkajam karodziņam, ko “Gramatika” turēja rokā un kas pats par sevi veidoja “P”, par kuru runāja Bandello.

- Nākamo simbolu - applicatio, - turpināja Bandello, - iemieso Aquila - ērglis, ko “Gramatika” tur rokā. Aquila un applicatio sākas ar “A”, tātad tam, kurš pārzina ars memoriae, šie vārdi acumirklī sasauksies. Bet, runājot par continentia, šis vārds ir gandrīz uzrakstīts uz sievietes krūtīm. Skatoties uz šiem priekšmetiem - loku, ratu, arklu un āmuru - tā, it kā tie būtu burti, jūs tūliņ pat izlasīsiet c-o-n-t... Continentia!

Tas bija pārsteidzoši. It kā pilnīgi nevainīgā attēlā kādam bija izdevies paslēpt visu gramatikas teoriju"'. Pēkšņi man iešāvās prātā doma, ka simtiem dažādās Venēcijas, Romas vai Turīnas darbnīcās iespiestu grāmatu titullapās varēja būt attēli ar slepeniem vēstījumiem, kas, izslīdējuši mums caur pirkstiem, nonāca pie lajiem. Galvenajā Sekretariātā mums nekad nekas tamlīdzīgs netika mācīts.

- Un vai priekšmetiem, ko tur putni, arī ir kāda nozīme? - jautāju, joprojām apstulbis par negaidīto atklāsmi.

- Mans dārgais brāli, visam, pilnīgi visam ir nozīme. Šajos laikos, kad katram senjoram, katram princim vai kardinālam ir kas slēpjams no citiem, gan viņu rīcība, gan pasūtītie mākslas darbi, gan arī atbalstītie iespieddarbi kaut ko tur noslēpumā.

Pēdējo teikumu priors noslēdza ar noslēpumainu smaidu. Ta bija mana iespēja.

- Un jūs? - es iesvilpos. - Vai arī jūs kaut ko slēpjat?

Bandello skatījās uz mani, nezaudējot savu ironisko izteiksmi.

Viņš noglāstīja savu precīzi izskūto tonzūru un izklaidīgi sakārtoja matus.

- Protams, arī prioram ir savi noslēpumi.

- Vai tos varētu paslēpt jau uzceltā baznīcā?

- Ak! - viņš palēcās. - Tas būtu ļoti vienkārši. Vispirms es visu saskaitītu - sienas, logus, torņus, zvanus... Pats svarīgākais ir skaitlis! Turpmāk, kad baznīca būtu pārvērsta skaitļos, es meklētu tos skaitļus, kuri ietvertu vajadzīgos burtus vai vārdus. Tad es tos abus salīdzinātu gan pēc burtu skaita, kas veidotu vārdu, gan pēc vārda skaitliskās vērtības, kad tas būtu pārvērsts ciparos.

- Ta ir ģematrija, tēvs! Slepenā jūdu zinātne!

- Ta tiešām ir ģematrija. Taču tā vis nav nicināma zinātne, par kādu to uzskatāt, spriežot pēc jūsu reakcijas. Jēzus bija jūds un to iemācījās templī. Kā gan citādi mēs zinātu, ka vārdi “Ābrahāms” un [20] “žēlastība” skaitļu izteiksmē ir sinonīmi? Vai to, ka Jēkaba kāpņu un Sīnaja kalna summa senebreju valodā ir simt trīsdesmit, kas liecina, ka abas šīs vietas ir Dieva norādītās debesu kāpnes?

- Tatad, - es viņu pārtraucu, - ja jums, Vičenco, būtu jāpaslēpj savs vārds Santa Maria baznīcā, jūs izvēlētos kādu dievnama pazīmi, kuras summa būtu septiņi, gluži kā septiņi jūsu vārda burti.

- Tieši tā.

- Piemēram, septiņi logi? Septiņas acis?

- Ta būtu laba izvēle. Lai gan es labprātāk apdziedātu kādu no freskām, kas rotā baznīcas sienas. Tas ļauj pievienot daudz vairāk nianšu nekā parasta logu virkne. Jo vairāk elementu sasummē vienā telpā, jo lielākas iespējas izmantot iegaumēšanas mākslu. Un, godīgi sakot, Santa Maria baznīcas fasāde tam ir mazliet par vienkāršu.

- Vai tiešām jums tā šķiet?

- Ta ir. Turklāt skaitlim septiņi ir ļoti daudz interpretāciju. Tas pats par sevi ir svēts skaitlis, kas daudzkārt minēts Bībelē. Man diez vai ienāktu prātā izvēlēties tik divdomīgu skaitli, lai tajā paslēptu savu vārdu.

Bandello, šķiet, runāja no sirds.

- Noslēgsim vienošanos, - viņš man par pārsteigumu piebilda. - Es jums uzticēšu vienu mīklu, ar kuras risināšanu šobrīd nodarbojas mūsu kopiena, bet jūs man uzticēsiet savējo. Esmu drošs, ka mēs viens otram varēsim palīdzēt.

Protams, šādam piedāvājumam es piekritu.

18

Priors man lepni piedāvāja viņu pavadīt līdz klostera otrai malai. Viņš gribēja kaut ko parādīt. Turklāt nekavējoties. Vieglā solī mēs šķērsojām galveno altāri, pagājām garām korim un kancelei, kuru tobrīd beidza rotāt donnas Beatričes bērēm, un ieslīdējām garā gaitenī, kas iestiepās Mirušo krustejā. Ta bija drūma vieta ar jau redzētām ķieģeļu sienām un visā rūpīgi bruģētā gaiteņa garumā nevainojami izkārtotām granīta kolonnām. Pa ceļam uz noslēpumaino vietu brālis Vičenco deva zīmi tēvam Benedetto, vienacim pārrakstītājam, kurš kā allaž bez steigas pastaigājās caur arkādēm ar kādā lūgsnu grāmatā iegremdētu skatienu.

- Nu, nu? - viņš norūca, dzirdēdams, ka viņu sauc priors. - Atkal dodaties aplūkot Opus Diaboli? Jums drīzāk to vajadzētu apglabāt zem kaļķa plāksnes!

- Es jūs lūdzu, brāli! Vēlos, lai jūs dotos mums līdzi, - priors pavēlēja. - Mūsu viesis meklē kādu, kas viņam varētu pastāstīt par šo vietu. Neviens to neprot labāk par jums. Jūs šajā kopienā mitināties visilgāk, kopš laika, kad šī nama sienas vēl nemaz nebija uzceltas.

- Pastāstīt ko?

Sirmgalvja vienīgā acs iespīdējās priekā, redzot manu interesi. Mani apbūra šis vīrs, kuram acīmredzot patika rādīt pasaulei savu kroplumu, jo viņš ar lepnumu atsedza pušumu, ko sejā bija atstājusi zaudētā acs.

- Šajā namā vispār stāsta dažādus stāstus. Vai jūs zināt, kāpēc šo pagalmu mēs saucam par Mirušo krusteju? - viņš jautāja, pieliekot soli, lai tiktu mums līdzi. - Tas ir pavisam vienkārši: šeit mēs apglabājam mūsu brāļus, lai tie atgrieztos zemē tādi paši kā piedzimuši. Jūs jau zināt, bez ceremonijām un piemiņas plāksnēm. Bez plātīšanās. Ģērbtus tikai mūsu ordeņa sutanā. Reiz pienāks diena, kad šis pagalms balstīsies uz kauliem.

- Vai tā ir jūsu kapsēta?

- Daudz vairāk. Ta ir mūsu uzgaidāmā telpa pirms nokļūšanas debesīs.

Bandello jau atradās pie milzīgām divviru koka durvīm. Tas bija pamatīgas, stingras durvis ar dzelzs atslēgas caurumu, kurā priors tūlīt pat iebāza kādu citu atslēgu, ko nēsāja pakārtu kaklā. Mēs ar Benedetto saskatījāmies. Mans pulss paātrinājās: to redzot, es nojautu, kas tieši bija tas, ko man gribēja parādīt abats. Brālis Alesandro mani bija uzvedis uz pareizā ceļa, tāpēc es, saprotams, gatavojos lielajam brīdim. Tur, aiz šīm durvīm, lielā zālē tieši zem bibliotēkas grīdas vajadzēja būt slavenajai Santa Maria delle Gra-zie ēdamzālei, kurā Leonardo mūkus nelaida. Ja vien es nekļūdījos, tieši šis bija galvenais iemesls manam Milānas ceļojumam un motīvs, kura dēļ Pareģis bija rakstījis savas draudīgās vēstules uz Patiesības Namu.

Mani atkal sagrāba šaubas: vai tikai mēs ar Bandello, pašiem to nezinot, nemēģinām atrisināt vienu un to pašu noslēpumu?

- Ja šī vieta jau būtu iesvētīta, - viņa seja, durvīm aizveroties, uz brīdi atmirdzēja gaismā, - mēs iepriekš būtu nomazgājuši rokas, un jūs šeit ārā gaidītu, līdz es jūs aicinātu iekšā.

- Bet tā vēl nav iesvētīta! - vienacis iekliedzās.

- Nav gan. Vēl nav. Lai gan tas nenozīmē, ka mūsu dvēseli nevarētu stiprināt svētā gaisotne, kas tajā valda.

- Svētā gaisotne! Muļķības!

Pēc šī komentāra mēs visi trīs iegājām telpā.

Kā jau man likās, mēs atradāmies nākamajā klostera ēdamzālē, la bija tumša un auksta vieta, pilna ar kastēm, kas bija atbalstītas pret sienām. Tajā valdīja haoss. Virves un ķieģeļi, aizslietņi, spaiņi un, visdīvainākais, uzklāts pusdienu galds ar milzīgu baltu galdautu papildināja šo laukumu, kurš izskatījās pamests jau labu laiku. Patiesībā es pievērsu uzmanību galdam, jo tas pilnīgi droši bija vienīgais kārtības rādītājs šajā nekārtībā. Nekas neliecināja par to, ka kāds šeit būtu ēdis. Šķīvji bija tīri, un visi trauki bija pārklāti ar smalku putekļu kārtiņu, pāris aizmirstības nedēļu augli.

- Es jūs lūdzu nebaidīties no mūsu ēdamzāles nožēlojamā stāvokļa, brāli Augustīn, - teica Bandello, atrotīdams piedurknes un sākdams kārtot daļu nesaskaitāmo dēļu. - Šī būs mūsu ēdamzāle. Šādi mēs dzīvojam jau trīs gadus. Vai varat iedomāties? Brāļi ar mokām tiek klāt šai telpai tikai ar meistara Leonardo pavēli, kurš nelaiž nevienu iekšā, iekams nav beidzis darbu. Tikmēr mūsu krājumi tajā stūrī bojājas, jo visapkārt ir netīrība un šī neciešamā krāsas smaka.

- Ta ir elle. Vai es jums neteicu? Elle ar sātanu un visu pārējo...

- Dieva dēļ, Benedetto! - priors viņu apklusināja.

- Neuztraucieties, - es novilku, - Romā atjaunošanas darbi notiek nepārtraukti. Šī gaisotne man ir labi pazīstama.

Vienā no milzīgās telpas pusēm, kas bija atdalīta ar vairākiem koka aizslietņiem, atradās U veida dēlis, uz kura bija salikti milzīgi, melni, lakoti soli. Smalkā koka baldahīna atliekas pelēja tumšajā caurumā. Turpinādams šķirot krāmus, Bandello teica:

- Šajā klosterī nav tāda atjaunošanas darba, kurš būtu pabeigts noliktajā laikā. Tomēr šīs zāles atjaunošanas darbi ir vistrakākie. Ta vien šķiet, ka tos pabeigt nav iespējams.

- Ta ir Leonardo vaina, - atkal norūca Benedetto. - Viņš ar mums spēlējas jau vairākus mēnešus. Tam jādara gals!

- Apklustiet, es jūs lūdzu! Ļaujiet man situāciju paskaidrot brālim Augustīnam.

Bandello paskatījās pa labi un pa kreisi, it kā pārliecinādamies, ka neviens mūsu sarunu nenoklausās. Šī piesardzība bija lieka: kopš izgājām no baznīcas, mēs nebijām sastapuši nevienu pašu brāli, izņemot vienaci, turklāt diez vai kāds no viņiem slēpās šeit, kad bija jāgatavojas bērēm vai jāpilda dienišķie pienākumi. Tomēr priors šķita nedrošs un nobijies. Varbūt tādēļ viņš noliecās man pie auss un ļoti klusu čukstēja:

- Tūlīt jūs sapratīsiet manu piesardzību.

- Tiešām?

Brālis Vičenco nervozi pamāja ar galvu.

- Gleznotājam meistaram Leonardo ir ietekmīga vīra slava, un viņš viegli varētu tikt no manis vaļā, ja uzzinātu, ka esmu jums ļāvis šeit ienākt bez viņa atļaujas.

- Jūs runājat par meistaru Leonardo da Vinči?

- Nekliedziet viņa vārdu! - priors čukstēja. - Vai tas jūs tā izbrīna? Pats hercogs pirms četriem gadiem viņu izsauca palīgā pie klostera dekorēšanas darbiem. Maurs grib, lai Sforcu ģimenes pan-teons atrastos zem baznīcas apsīdas, un viņam ir vajadzīgs kaut kas varens un neapšaubāms, ar ko savu lēmumu pamatot ģimenei. Tāpēc viņš nolīga Leonardo. Un, ticiet man, kad es jums saku: kopš tās dienas, kad hercogs uzsāka šo projektu, šajā namā nav bijis nevienas mierīgas dienas.

- Nevienas pašas, - atkārtoja Benedetto. - Zināt, kādēļ? Tādēļ, ka šis meistars, kurš vienmēr ģērbjas baltā un kuru jūs nekad neredzēsiet ēdam gaļu vai upurējam dzīvniekus, patiesībā ir izvirtusi dvēsele. Ar saviem darbiem Leonardo ir ievazājis ķecerības šajā kopienā, turklāt mūs ir izaicinājis tās atrast, pirms vēl darbs ir pabeigts. Un Maurs viņu atbalsta!

- Bet Leonardo nav...

- Ķeceris? - viņš mani pārtrauca. - Protams, ne. Ar pirmo acs uzmetienu tā neliekas. Viņš nevarētu pat mušai pāri nodarīt, pavadot visu dienu meditācijā vai izdarot piezīmes savās burtnīcās. Viņš rada mācīta vīra iespaidu. Taču esmu pilnīgi drošs, ka meistars nav kārtīgs kristietis.

- Vai varu jums ko pajautāt?

Priors pamāja ar galvu.

- Vai tiesa, ka jūs pavēlējāt savākt pēc iespējas vairāk informācijas par Leonardo pagātni? Kāpēc jūs viņam nekad neesat uzticējies? Man par to stāstīja brālis bibliotekārs.

- Redziet, tas bija tūlīt pēc tam, kad viņš mūs apvainoja. Kā jau jūs saprotat, mums šķita nepieciešami izdibināt viņa pagātni, lai zinātu, ar kādu cilvēku mums ir darīšana. Jūs būtu darījis tieši to pašu, ja izaicinājums būtu mests Svētajai inkvizīcijai.

- Domāju, ka jā.

- Loģiski, ka es norīkoju brāli Alesandro sekot līdzi darba tapšanai, lai mēs varētu Leonardo apsteigt. Tapat mēs pārliecinājāmies, ka Milānas franciskāņi meistara Leonardo dēļ jau bija iedzīvojušies nopietnās nepatikšanās. Šķiet, viņš gleznojot bija izmantojis pagānu avotus, kas ticīgos noveda smagos maldos.

- Brālis Alesandro man stāstīja par to un par kādu ķecerīgu grāmatu, ko sarakstījis kāds brālis Amadeo.

- Apocalipsis Nova.

- Tieši tā.

- Taču šī grāmata ir tikai neliela daļa no tā, kas tajā visā slēpjas. Vai viņš jums neko neteica par Leonardo šaubām attiecībā uz dažām Bībeles ainām?

- Šaubām?

- Tas izsaka daudz. Līdz pat šai dienai mēs neesam atraduši nevienu pašu gleznu, kur Leonardo būtu attēlojis krustā sišanu. Nevienu. Tapat arī nevienu gleznu, kurā būtu attēlotas Mūsu Kunga ciešanas.

- Varbūt neviens viņam nekad šādas gleznas nav pasūtījis.

- Nē, brāli Leire. Toskānietis izvairās gleznot šīs Bībeles epizodes kāda tumša iemesla dēļ. Sākumā mēs domājām, ka viņš ir ebrejs, bet vēlāk izrādījās, ka nav. Viņš neievēroja ne sabatu, ne arī citas ebreju paražas.

- Tatad?

- Nu, domāju, ka šī anomālija ir saistīta ar mūs interesējošo jautājumu.

- Pastāstiet par to. Brālis Alesandro neminēja to, ka Leonardo metis jums izaicinājumu.

- Kad tas notika, bibliotekārs nebija klāt. Un visā kopienā šo faktu zina tikai kāds ducis brāļu.

- Es jūs klausos.

- Tas notika apmēram pirms diviem gadiem, kad donna Beat-riče mēdza apmeklēt Leonardo. Meistars Svētajā vakarēdienā bija beidzis gleznot Svēto Tomu. Viņš to bija attēlojis blakus Jēzum kā bārdainu vīru, kurš pacēlis rādītājpirkstu pret debesīm.

- Es pieņemu, ka tas ir pirksts, ko viņš pēc tam ieliks Kristus brūcēs, kad tas būs augšāmcēlies, vai ne?

- Es arī tā domāju un tā arī to paziņoju Viņas Augstībai, princesei d’Estei. Bet Leonardo smējās par manu interpretāciju. Viņš teica, ka mums, mūkiem, nav ne mazākās sajēgas par simboliem, un, ja vien viņš gribētu, varētu uzgleznot pat Muhamedu tieši turpat tā, ka neviens no brāļiem to pat nepamanītu.

- Ta viņš teica?

- Donna Beatriče un meistars smējās, bet mums tas likās aizvainojoši. Bet ko gan mēs varējām darīt? Nostāties pret Maura laulāto draudzeni un viņa iecienīto gleznotāju? Ja mēs to darītu, Leonardo vainotu mūs par Svētā vakarēdiena tapšanas aizkavēšanu.

- Patiesībā, - priors turpināja, - es viņu izaicināju. Es gribēju pierādīt, ka neesmu tik neattapīgs simbolu interpretācijā, kā izlikos, taču es iekāpu lauciņā, kurā man nevajadzēja kāpt.

- Par ko jūs runājat, tēvs?

- Tajā laikā es mēdzu viesoties Roketas pilī. Man vajadzēja ziņot hercogam par darbu gaitu Santa Maria klosterī. Un visai bieži es pārsteidzu donnu Beatriči troņa zālē aizņemtu kādā kāršu spēlē. Kāršu kavu rotāja dīvaini zīmējumi - spilgti krāsotas figūras. Tie bija pakārtie, sievietes, kas balstīja zvaigznes, fauni, pāvesti un eņģeļi aizvērtām acīm, velni... Drīz vien es uzzināju, ka šīs kārtis ir sens ģimenes īpašums. Tas bija zīmējis vecais Milānas hercogs Filipo Marija Viskonti kopā ar savu karavadoni Frančesko Sforcu aptuveni 1441. gadā. Vēlāk, kad Sforca pārņēma valdīšanu hercogistē, viņš kārtis uzdāvināja saviem bērniem, un tādējādi viena no kavām nonāca Ludoviko Maura rokās.

- Un kas notika?

- Redziet, uz vienas no kārtīm bija attēlota sieviete franciskāņu tērpā un aizvērtu grāmatu rokās. Es viņu pamanīju tādēļ, ka viņa bija tērpta vīriešu drānās. Turklāt izskatījās, ka viņa ir mātes cerībās. Iedomājieties tikai, sieviete mātes cerībās franciskāņu mūka sutanā! Tas izskatījās pēc zaimošanas. Nezinu, kādēļ atminējos par šo kārti sarunā ar Leonardo un mēģināju viņus izaicināt. “Es zinu, ko nozīmē kārts ar sievieti franciskāņu tērpā,” teicu. Atceros, ka donna Beatriče kļuva ļoti nopietna. “Ko gan jūs varētu zināt?” viņa nošņāca. “Tas ir simbols, kas raksturo jūs, princese,” es teicu. Tas viņu ieinteresēja. “Sieviete franciskāņu tērpā ir kronēta skaistule, un tas nozīmē, ka viņai ir jūsu tituls. Turklāt viņa ir mātes cerībās. Tas vēsta, ka jūs drīz būsiet mātes cerībās. Šī kārts vēsta par jūsu likteni.”

- Un grāmata? - es jautāju.

- Tas viņu aizskāra visvairāk. Es teicu, ka franciskāņu mūķene tur grāmatu aizvērtu tādēļ, lai paslēptu kādu aizliegtu darbu. Leonardo jautāja, kāds darbs tas varētu būt. “Iespējams, tā ir Apocalip-sis Nova, ko jūs ļoti labi pārzināt!” es atbildēju ne bez izlikšanās. Leonardo apskrējās dūša, un tieši tad viņš meta savu izaicinājumu, sakot: “Jums nav ne mazākās nojautas, kas tā ir par grāmatu! Protams, tā ir ļoti svarīga. Tikpat svarīga kā Bībele vai pat vēl svarīgāka par to, taču teologa lepnums nekad jums to neļaus iepazīt. Kad piedzims nākamais hercogienes mantinieks, es Cenacolo jau būšu iekļāvis slepenu vēstījumu. Un es apsolu: lai arī visi noslēpumi jums atradīsies deguna priekšā, jūs nekad tos nespēsiet nolasīt. Tik varens būs mans noslēpums, kas pierādīs jūsu muļķību.”

19

Kad es varēšu apskatīt Svēto vakarēdienu? - es vaicāju prioram.

Benedetto pasmaidīja.

- Ja vēlaties, kaut tūlīt, - viņš teica. - Glezna ir jūsu acu priekšā. Jums tikai jāatver acis.

Sākumā es nesapratu, uz kurieni skatīties. Vienīgā glezna, ko es spēju saskatīt šajā ēdamzālē, kas smaržoja pēc mitruma un putekļiem, bija pie Kristus krusta pieķērusies Marija Magdalēna. Tā atspīdēja uz telpas dienvidu sienas, rūgti raudādama iepretim Svētā Dominika ekstātiskajam skatienam. Šī Marija Magdalēna bija nometusies ceļos uz taisnstūraina akmens, uz kura bija rakstīts vārds, kuru dzirdēju pirmo reizi mūžā: Io Donatvs Montorfanv P.

- Tas ir meistara Montorfano darbs, - Bandello kliedēja manas šaubas. - Dievbijīga un slavinoša glezna, kas tika pabeigta gandrīz pirms diviem gadiem. Bet tas nav tas, ko jūs vēlējāties ieraudzīt.

Tad priors norādīja uz pretējo sienu. Viņa stāstītais par kārtīm un slepeno grāmatu bija tik ļoti novērsis manu uzmanību, ka es gandrīz nespēju izšķirt to, kas atradās acu priekšā. Dēļu kalns aizsedza lielu daļu no ēdamzāles ziemeļu stūra. Taču spilgtajā gaismā, kas apspīdēja šo stūri, es ieraudzīju kaut ko, kas lika man sastingt. Tik tiešām: mazliet tālāk aiz kastu rindām starp milzīgām koka sastatnēm, kas šķērsoja sienu no vienas malas līdz otrai, vīdēja... otra ēdamzāle! Pagāja kāds laiciņš, līdz es sapratu, ka tas bija acu apmāns. Bet kāds apmāns! Ap lielu taisnstūrainu galdu, tieši tādu pašu kā viesību galds, kuru es pamanīju, tiklīdz ienācu ēdamzālē, bija attēlotas trīspadsmit cilvēku figūras ar dzīvām, kustīgām sejas izteiksmēm un žestiem. Šķita, ka tās spēlē teātri vienīgi mums. Lai Dievs man piedod, tie nebija aktieri. Tie bija visīstākie un biedējošākie Jēzus Kristus un viņa apustuļu portreti, kurus es jebkad biju redzējis. Tiesa, dažiem vēl trūka sejas, arī pašam Nācarietim, tomēr kopaina bija gandrīz pabeigta, un... tā elpoja.

- Nu? Vai jūs to jau redzat? Vai spējat pateikt, kas aiz tā slēpjas?

Es noriju siekalas un tad apstiprinoši pamāju ar galvu.

Noslēpumaini apmierināts, tēvs Benedetto man viegli papliķēja pa muguru, aicinādams pieiet tuvāk maģiskajai sienai.

- Ejiet tuvāk, tā nekož. Tas ir Opus Diaboli, par kuru mēģināju jūs brīdināt. Pavedinošs kā Paradīzes dārza čūska un tikpat indīgs.

la mirkļa sajūtas vārdos izteikt būtu grūti. Man šķita, ka es lūkojos uz aizliegtu ainu, sastingušu attēlu no piecpadsmit gadsimtus senas pagātnes, kuru Leonardo bija izdevies padarīt nemirstīgu ar netverama reālisma palīdzību. Toreiz es nepievērsu uzmanību tam, ka vienacis gleznu sauca par Sātana darbu, jo tas izskatījās piederīgs eņģeļu dievišķumam. Kā noreibis es devos tajā iekšā, neskatīdamies, kur lieku kāju. Tuvojoties šķita, ka siena arvien vairāk atdzīvojas. Jēziņ! Pēkšņi es sapratu, kāpēc zem šīm sastatnēm atrodas klātais galds: galdauts, ēdamrīki, krūkas, lieli stikla un pat porcelāna trauki uz tā bija salikti tieši tāpat kā divus metrus augstāk uz sienas, bez mazākās atšķirības. Bet apustuļi? Kā sejas viņš bija gleznojis? No kurienes tāds apģērbs?

- Ja vēlaties, brāli Augustīn, mēs varam uzkāpt uz sastatnēm, lai aplūkotu gleznu tuvāk. Nedomāju, ka meistars Leonardo varētu šodien ierasties aplūkot savu veikumu.

“Protams, vēlos,” es nodomāju.

- Tūlīt jūs atklāsiet, ka, ejot tuvāk, nav iespējams saskatīt neko vairāk, - priors ļauni smīnēja. - Ar šo gleznu notiek pilnīgi otrādi nekā ar citām. Ja tai pieiet par tuvu, pazūd kopējais attēls, sāk reibt galva un nav iespējams atrast nevienu otas triepienu, kas palīdzētu gleznu iztulkot.

- Vēl viens pierādījums ķecerībai! - vienacis norūca. - Šis vīrs ir burvis!

Es nezināju, ko teikt. Kādu mirkli, varbūt pāris minūšu, es nespēju novērst acis no brīnišķīgākajām cilvēku figūrām, kādas savā dzīvē biju redzējis. Patiešām, tur nebija ne skrambu, ne švīku, ne paletes naža skrāpējumu vai ogles traipu. Un kas tad ir? Pat nepabeigtā gleznā, tikai ar divām uzskicētām apustuļu sejām, bez izteiksmes Ta Kunga sejā un pārējo trīs figūru neizkrāsotajām kontūrām jau varēja piedalīties svētajās dzīrēs. Redzot, kā aizsteidzies laiks, Bandello mēģināja likt man atgriezties realitātē:

- Sakiet, brāli Augustīn, vai jūs, kura gudrība tā apbūrusi brāli Alesandro, joprojām neesat pamanījis šajā darbā kaut ko savādu?

- Nē... Es nezinu, par ko jūs runājat, prior.

- Lūdzu, tēvs. Nelieciet mums vilties! Jūs piekritāt mums palīdzēt atrisināt šo mīklu. Ja mums izdotos šajā gleznā redzamās anomālijas sasaistīt ar kādu aizliegtu grāmatu, mēs varētu aizturēt Leonardo un apsūdzēt viņu par atgriešanos pie apšaubāmiem iedvesmas avotiem. Tas būtu viņa gals.

Priors uz kādu brīdi apklusa, bet pēc tam turpināja:

- Lūk, jums pavediens. Vai nepamanījāt, ka nevienam no apustuļiem, pat pašam Jēzum Kristum, ap galvu nemirdz svētais oreols? Tikai nesakiet, ka kristīgajā mākslā tas ir normāli!

Lai slavēts Dievs! Vičenco Bandello bija taisnība. Es gan biju neattapīgs. Acīmredzot biju tik pārsteigs par neparasto attēlu, kas likās īsts, ka nebiju pamanījis šo būtisko nepilnību.

- Un ko jūs teiksiet par eiharistiju? - čukstēja vienacis. - Ja tas patiešām ir Svētais vakarēdiens, kāpēc Jēzum Kristum priekšā uz galda nav svētītās maizes un vīna? Kur ir Svētais Grāls ar viņa dārgajām asinīm, kas izpērk visus grēkus? Un kāpēc viņa bļoda ir tukša? Ķeceris! Viņš ir ķeceris!

- Par ko jūs viņu apsūdzat, brāļi? Vai par to, ka meistars, gleznojot šo darbu, nav precīzi ievērojis Svētajos Rakstos teikto?

Man šķita, kas es joprojām dzirdu, kā brālis Alesandro man stāsta par Svētās Jaunavas portretu, ko Leonardo bija gleznojis San Francesko il Grande klostera mūkiem. Arī toreiz toskānietis nebija ievērojis dažus Svēto Rakstu norādījumus, kā arī savu patronu pasūtījumu. Nākamais jautājums viņiem varēja šķist bērnišķīgs.

- Vai jūs esat Leonardo jautājuši, kādēļ viņš tā dara?

- Protams! - atbildēja priors. - Un viņš joprojām smejas mums sejā un sauc mūs par naivuļiem. Viņš saka, ka viņa uzdevums nav iztulkot Vakarēdienu. Vai varat tam noticēt? Leonardo ir ļoti viltīgs. Laiku pa laikam viņš vakaros ienāk šeit, lai nedaudz piekrāsotu kādu no apustuļiem, stundām sēž un vēro savu darbu, un viņam netīk runāt ar mūkiem, lai izskaidrotu dīvainās lietas savā gleznā.

- Kādā evaņģēlijā taču tas ir rakstīts, vai ne? - es teicu, jau nojauzdams atbildi.

- Kādā evaņģēlijā? - vienača jautājumā jautās ironija. - Jūs tos pārzināt tikpat labi kā es, tad sakiet, lūdzu, kurā no evaņģēlijiem ir teikts, ka Pēteris sēž pie galda ar dunci rokās vai ka Jūda un Kristus mērc roku vienā un tajā pašā bļodā! Jūs neatradīsiet nevienu pašu norādi par šādām ainām. Nē, cienītais.

- Bet pieprasiet taču, lai viņš jums to paskaidro!

- Viņš izvairās no atbildēm. Viņš saka, ka atbildēs tikai hercogam, kurš viņam maksā dienas naudu.

- Jūs gribat teikt, ka viņš var ienākt šajā namā un iziet no tā, kad vien vēlas?

- Jā, turklāt ar viņu kopā var nākt, kas vien vēlas. Reizēm pat galma dāmas, uz kurām Leonardo vēlas atstāt iespaidu.

- Atvainojiet manu uzdrīkstēšanos, brāli Benedetto, bet pat ar visām šīm izdarībām, kas noteikti traucē tik greizsirdīgam cilvēkam kā jūs, nepietiek, lai kādu apsūdzētu ķecerībā.

- Kā nu ne! Vai tad jums ar to nepietiek? Vai nav gana ar Jēzu Kristu bez svētā oreola, Svētā vakarēdiena bez eiharistijas un Svēto Pēteri, kurš paslēpis dunci, lai uzbruktu Dievs zina kam?

Benedetto sarauca no dusmām sarkano degunu, sprauslādams par maniem vārdiem. Priors mēģināja situāciju nogludināt:

- Jūs nesaprotat, vai ne?

- Nē... - es atbildēju.

- Brālis Benedetto mēģina pateikt: lai arī jums šī glezna šķiet tikai brīnišķīgs Lieldienu vakariņu attēlojums, iespējams, tas nepavisam nav tāds, kā izskatās. Esmu redzējis pie līdzīgiem pasūtījumiem strādājam daudzus gleznotājus, kuri, protams, nav tik ambiciozi kā Leonardo, tomēr ko tieši, pie velna, viņš grib sazīmēt manā namā? -Priors pacēla rādītājpirkstu, lai parādītu, cik ļoti viņu satrauc šis gadījums. Tad, pieķēries pie manas sutanas piedurknēm, grūtsirdīgi turpināja: - Brāli, mēs ļoti baidāmies, ka Maura gleznotājs varētu zaimot mūsu ticību un baznīcu, un, ja vien mēs neatrisināsim viņa darba noslēpumu, tas paliks šeit uz visiem laikiem kā mūžīgs izsmiekls mūsu neattapībai. Tāpēc mums ir nepieciešama jūsu palīdzība, tēvs Leire.

Pēdējais tēva Bandello teikums atbalsojās milzīgajā ēdamzālē. Nelaižot vaļā manas piedurknes, vienacis vilka mani uz citu vietu zem sastatnēm, no kuras varēja redzēt vairākus Cenacolo dalībniekus.

- Jums vajag vairāk pierādījumu? Es jums parādīšu vēl kaut ko, lai jūs sadedzinātu šo blēdi uz sārta!

Es viņam sekoju.

- Redzat? - viņš iekliedzās. - Ieskatieties vērīgi!

- Uz ko man jāskatās, tēvs Benedetto?

- Uz Leonardo! Uz ko tad vēl? Vai jūs viņu neatpazīstat? Šis bastards starp apustuļiem ir uzgleznojis pats sevi. Viņš ir otrais no kreisās. Par to nav nekādu šaubu: viņa skatiens, viņa lielās un varenās rokas un pat viņa baltās krēpes. Viņš saka, ka tas ir Jūda Tadejs, taču šis Jūda ir pārāk līdzīgs Leonardo!

- Tik tiešām, tēvs, es tajā neredzu neko sliktu, - es atbildēju.

- Arī Giberti Florences kristāmaltāra durvīs ir attēlojis pats sevi, un nekas ļauns no tā nav noticis, la ir toskāniešu tradīcija.

- Ak tā? Un kāpēc Leonardo kopā ar apustuli Mateju ir vienīgie pie galda, kuri uzgriezuši muguru Mūsu Kungam? Vai tiešām jums šķiet, ka tas neko nenozīmē? Pat Jūda Iskariots nav rīkojies tik nekaunīgi! Iegaumējiet, lūk, ko! - viņš piebilda draudīgā tonī.

- Viss, ko dara šis velns da Vinči, ir kāda slepena plāna sastāvdaļa, visam ir savs mērķis.

- Ja jau Leonardo iemieso Jūdu Tadeju, kas tad ir īstais Matejs, kurš arī uzgriež muguru Jēzum Kristum?

- To mēs gribētu uzzināt no jums! Varbūt jūs atpazīsiet apustuļus un pateiksiet mums, ko nozīmē šis nolādētais vakarēdiens!

Es mēģināju apklusināt enerģisko un temperamentīgo sirmgalvi.

- Bet, cienījamie, - es teicu, vēršoties pie priora un viņa ekscentriskā biktstēva, - lai es varētu nodarboties ar šīs mīklas risināšanu, man jāzina, uz ko tiek balstīta jūsu apsūdzība pret meistaru Leonardo. Ja vēlaties, lai viņš tiktu tiesāts un lai viņa darbi pamatoti tiktu pārtraukti, mums jādarbojas ar neapgāžamiem pierādījumiem, nevis tikai uz aizdomu pamata. Man taču nav jums jāatgādina, ka Leonardo ir paša Milānas hercoga protežē.

- Mēs jums visu paskaidrosim, neraizējieties. Taču pirms tam mēs gribētu vēl šo to uzzināt no jums.

Bija patīkami atkal dzirdēt priora mierīgo balsi, kas attālinājās par pāris soļiem, lai varētu apskatīt Svēto vakarēdienu kopumā.

- Vai, uz to paskatoties, jūs zināt, kas tieši tur ir attēlots?

Viņa teiktais raisīja manī aizdomas.

- Pastāstiet man to, tēvs.

- Labi. Šķietami runa ir par Jāņa evaņģēlijā minēto mirkli, kad Jēzus paziņo saviem mācekļiem, ka viens no viņiem to nodos. Maurs un Leonardo ļoti rūpīgi ir izvēlējušies ainu.

- “Amen dico vobis quia unus vestrum me traditus est^21,” - es no galvas nocitēju.

- “Viens no jums mani nodos.” Tieši tā.

- Un kas jums tajā liekas savādi?

- Divas lietas, - viņš paskaidroja. - Pirmkārt, atšķirībā no klasiski gleznotajiem Svētajiem vakarēdieniem šim sienas gleznojumam Leonardo nav izvēlējies lūgšanas brīdi, un, otrkārt... - viņš mirkli šaubījās, - šeit neizskatās, ka nodevējs ir Jūda.

- Nē?

- Svētā debess, paskatieties taču uz sienu, - Benedetto steidzināja. - Man gan ir tikai viena acs, bet es skaidri redzu, ka tas, kurš grib ne tikai nodot, bet arī nogalināt Kristu, ir Svētais Pēteris.

- Pēteris? Jūs teicāt, Svētais Pēteris?

- Jā, Sīmanis Pēteris. Šis te, - vienacis uzstāja, parādīdams uz viņu starp divpadsmit citām sejām. - Vai tad neredzat, ka viņš aiz muguras slēpj nazi un gatavojas nodurt Kristu? Vai neredzat, kā viņš draud Jānim, pielicis roku viņam pie kakla?

Sirmgalvis dedzīgi čukstēja apsūdzības, it kā jau kādu laiku slepeni būtu pētījis figūru izvietojumu un jau izdarījis slēdzienus, kas pārējiem mirstīgajiem gājuši secen. Savukārt priors, mazliet šauboties, pamāja:

- Un ko jūs teiksiet tieši par šo apustuli Jāni? - Šis teikums manī radīja trauksmi. - Vai redzat, kā viņš to uzgleznojis? Bez bārdas, ar smalkām un koptām rokām un Madonnas seju. Viņš līdzinās sievietei!

Es neticīgi pagrozīju galvu. Svētā Jāņa seja vēl nebija pabeigta. Varēja tikai nojaust maigo vaibstu apaļīgās, gandrīz bērnišķīgās kontūras.

- Sievietei? Vai jūs par to esat drošs? Evaņģēlijos minētajā vakarēdienā neviena sieviete pie galda nesēdēja.

- Redzu, ka jūs sākat saprast, - priors atbildēja vēl mierīgāk nekā iepriekš. - Tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi atrisināt šo mīklu. Leonardo darbā ir par daudz kļūdu. Par daudz slepenu norāžu. Dievs zina, cik ļoti man patīk mīklas un māksla paslēpt informāciju reālās vai uzzīmētās vietās, tomēr šo es nespēju atrisināt.

To pateicis, priors sāka savā atslēgu saišķī meklēt īsto atslēgu. Ta bija liela un smaga dzelzs atslēga ar trim robiem latīņu krusta formā.

- Glabājiet to. Tadas atslēgas ir tikai trīs. Viena ir Leonardo, un to viņš bieži aizdod arī saviem mācekļiem. Otra ir man, bet trešā tagad ir jūsu rokās. Un droši jautājiet man vai Benedetto, ja nepieciešams kāds paskaidrojums.

- Bez šaubām, - piebilda vienacis, - mēs jums varēsim palīdzēt vairāk nekā bibliotekārs.

- Vai drīkstu jautāt, ko jūs gaidāt no inkvizitora, kurš šobrīd ir gatavs jums pakalpot?

- Mēs gribam, lai jūs atrodat pilnīgu un pārliecinošu interpretāciju Leonardo gleznotajam vakarēdienam. Atrodiet grāmatu, pēc kuras glezna ir tapusi, ja vien tāda vispār pastāv. Konstatējiet, vai tas ir ķecerīgs teksts kā zināmā Apocalipsis Nova, un, ja tā ir, aizturiet viņu!

- Un par to, - pasmaidīja priors, - mēs palīdzēsim atrisināt jūsu mīklu. Starp citu, jūs vēl neesat mums pateicis, kas tā ir par mīklu.

- Es meklēju cilvēku, kas rakstījis šīs rindas.

To sakot, es pastiepu viņiem pārrakstītu “Oculos ejus dinumera” tekstu.

20

Bernardīno gandrīz neuzdrošinājās skatīties pār molbertu. Lai arī viņš vairs nebija pusaudzis un jau labu laiku bija pakāpis trīsdesmit gadu slieksni, šādi darbi viņu padarīja nervozu. Viņš nekad nebija pazinis sievieti. Iespējams, viņš bija tāds vienīgais visā klosterī, bet viņš zvērēja Dievam, ka nekad nepīsies ar sievietēm. Četrpadsmit gadu vecumā viņš to bija apsolījis savam tēvam un vēl pirms tam savam skolotājam, kļūstot par Milānas prestižākās bottega^22 mācekli. Taču tagad viņš to nožēloja. Tāpēc, ka Krivelli meita jau divas nedēļas pārbaudīja viņa vājo iedabu. Kaila, pār pleciem krītošām zelta cirtām, izstiepusies uz sofas maliņas, ar griestiem piekaltu zilo acu skatienu šī sešpadsmitgadīgā grāfienīte bija dzīvs iekāres iemiesojums. Katru reizi, kad viņa pārstāja rādīt eņģeļa seju un ar acīm ieurbās viņā, Bernardīno likās, ka viņš būs pagalam.

- Meistar Luīni, - donnas Lukrēcijas balss viņu klusi uzrunāja, it kā arī viņa to apsūdzētu.

- Kad meitenes portrets būs gatavs?

- Drīz, grāfienes kundze. Ļoti drīz.

- Atcerieties, ka mūsu nolīgtais termiņš beigsies nākamnedēļ, -viņa uzstājīgi atgādināja.

- Es to lieliski zinu, kundze. Manā dzīvē šobrīd nav citu datumu.

Afrodītes māte bieži uzraudzīja pozēšanas seansus. Ne jau tāpēc, ka neuzticētos Bernardīno - vīram ar nevainojamu reputāciju, kurš

tikai retu reizi strādāja ārpus klostera sienām, bet gan tāpēc, ka bija daudz dzirdējusi par kanoniķu un arī paša pāvesta negausību, kurš arī nekautrējās uzraudzīt šīs nodarbes. Turklāt Bernardīno bija ļoti pievilcīgs vīrietis, pat mazliet sievišķīgs, un vienīgais cilvēks, kuram viņas vīrs atļāva ienākt savā namā, nebaidoties par viņas godu. Grāfam bija vairāki iemesli būt greizsirdīgam: jau kādu laiku visi baumoja par viņa skaistās sievas un hercoga mīlas sakaru. Luk-rēcija bija iekārojama. Sieviete bija atvērta visam, kas viņai likās aizraujošs. Un izskatījās, ka viņu meita Elēna būs atsitusies viņā.

- Viņa ir skaista, vai ne? - ar lepnumu teica grāfiene. - Šīs āboliem līdzīgās stingrās krūtis... Jūs nevarat iedomāties, meistar, cik vīriešu jau to dēļ kļuvuši traki.

“Kļuvuši traki?” Gleznotājs knapi spēja noturēt otu, lai tā netrīcētu. Uz audekla jau bija uzgleznota katra Elēnas ķermeņa detaļa: viņš gan bija iztēlojies viņas matus tumšākus un garākus, matu vilnis viegli glāstīja viņas vēderu un noklāja tās baudas dārzu, no kuras mākslinieks bija atteicies.

- Es nesaprotu tikai vienu, meistar. Kāpēc manas meitas portretam jūs tieši tagad izvēlējāties Magdalēnas tēmu? Izskatās, ka jūs vēlaties pievērst Svētās inkvizīcijas uzmanību. Turklāt visas Magdalēnas ir drūmas, ciešanu pārņemtas sievietes. Nezin kādēļ man uzdzen šausmas šis galvaskauss viņas rokās.

Bernardīno nolika otu uz paletes un pagriezās pret donnu Luk-rēciju. Pēcpusdienas gaisma izgaismoja viņas dīvānu, padarot tā formas pazīstamas: gaišās un viļņainās matu šķipsnas bija tādas pašas kā Elēnai. Tādi paši izteikti vaigu kauli, tādas pašas mitras un pilnīgas lūpas. Tadas pašas smagas krūtis cilājās zem cieši savilktā holandiešu auduma ņiebura. Iztēlojoties viņu tur guļam, Bernardīno spēja saprast Maura nepārvaramo tieksmi pēc šāda skaistuma. Skaidrs, ka viņas pļāpas par inkvizīciju varēja būt gājušas viņam secen.

- Grāfien, - viņš ieteicās, - es atļaušos jums atgādināt, ka jūs pati atļāvāt meistaram izvēlēties tēmas interpretāciju un atsūtīt jums vienu no viņa mācekļiem.

- Jā. Žēl, ka maestro ir tik aizņemts ar to nolādēto Cenacolo.

- Ko lai jums saku? Meistars man lūdza, lai es jums gleznoju Magdalēnu, un to es arī daru. Turklāt, pēc viņa domām, jūsu ģimenei vajadzētu lepoties ar izvēlēto tēmu.

- Lepoties? Vai tad Marija Magdalēna nebija ielasmeita? - donna Lukrēcija iesaucās. - Kāpēc viņš nevarēja jums uzdot gleznot īstu portretu, kādu viņš pats man jau ir gleznojis? Kāpēc viņš paliek pie sava, it kā apzīmogodams manu ģimeni ar ēnu, kura mums seko jau vairākus gadsimtus?

Bernardīno Luīni apklusa. Krivelli ģimene bija venēciešu izcelsmes klans, un, uzticoties Leonardo darbnīcas meistaru spējām, izmantojot portretu, kurš izceltu viņu meitas tikumus, tā cerēja atrast tai labu precinieku. Ar šādu Mariju Magdalēnu tas viņiem nenāktos grūti. Patiesībā ne jau viņu prasības, bet gan viņu skarbā finansiālā situācija bija iemesls tam, ka meistars varēja izvēlēties gleznas tematiku. Atceroties toskānieša viltību, Bernardīno paturēja pie sevis savu sarkasmu. Donna Lukrēcija bija divus gados pozējusi viņa darbnīcā Madžentas ielā, iedzīvinot dažas no viņa svarīgākajām gleznām. Ja tagad Leonardo bija panācis, lai donnas Lukrēcijas meita tiktu gleznota kā Jēzus favorīte, tas noteikti nozīmēja, ka viņš drīz gatavojās meiteni iepīt savos noslēpumos. Ne jau velti Lukrēcija bija pēdējā garā sieviešu rindā, kas iedomājās esam īstās Marijas Magdalēnas mantinieces. Ta bija sāga par mātītēm ar maigiem un skaidriem vaibstiem, kuras paaudžu paaudzēs iedvesmoja dzejniekus un gleznotājus, ne vienmēr apzinoties, kādu mantojumu nodod tālāk.

Luīni uzvilka vēl pāris triepienu ar otu, mēģinādams izvairīties no saldā Elēnas smaida. Tad domīgi atsāka sarunu:

- Es domāju, ka jūsu spriedumi ir pārsteidzīgi, kundze. Marija Magdalēna... Svētā Marija Magdalēna, - viņš steigšus izlaboja, - bija reti drosmīga sieviete. Viņu sauca par casta meretrix*, un atšķirībā no Jēzus mācekļiem, izņemot Jāni, kuri aizbēga no Jeruzālemes, kad Mūsu Kungu sita krustā, viņa To pavadīja līdz pašai Golgātas pakājei. Tieši tādēļ, kundze, jūsu meitai rokās ir galvaskauss. Turklāt Magdalēna bija pirmā, kurai Jēzus parādījās pēc augšāmcelšanās, tādējādi apliecinot savas maigās jūtas pret viņu.

- Kāpēc, jūsuprāt, viņš tā darīja?

Luīni apmierināti smaidīja.

- Protams, lai viņu atalgotu. Daudzi domā, ka augšāmcēlies Jēzus uzticēja Magdalēnai kādu lielu noslēpumu. Marija bija pierādījusi, ka ir šī goda cienīga, un mēs, ik reizi viņu gleznojot, mēģinām tuvoties šai atklāsmei.

- Tagad, kad jūs to pieminējāt, arī es atminos meistaru Leonardo runājam par šo noslēpumu, lai gan no sīkākiem paskaidrojumiem par to viņš izvairās. Protams, jūsu meistaram piemīt daudz noslēpumu.

- Gudrība, kundze, daudziem šķiet noslēpums. Varbūt kādu dienu viņš jums to atklās. Vai varbūt viņš izvēlēsies jūsu meitu...

- Ar šo vīru ir iespējams viss. Es viņu pazīstu kopš brīža, kad viņš 1482. gadā ieradās Milānā, tomēr viņa intrigas joprojām mani mēdz pārsteigt. Viņš ir tik neparedzams.

Lukrēcija uz brīdi apklusa, it kā viņas prāts pārlapotu senas atmiņas. Tad viņa ar dzīvu interesi iejautājās:

- Vai jūs gadījumā nezināt, kāds ir Magdalēnas noslēpums?

Luīni pagriezās ar seju pret audeklu.

- Padomājiet, kundze: Kristus patiesā mācība pie cilvēkiem varēja nonākt tikai pēc Lieldienu ciešanām un pēc tam, kad viņš bija augšāmcēlies ar Debesu tēva palīdzību. Tikai tad viņš varēja būt pilnīgi pārliecināts par Debesu valstības eksistenci. Un ko viņš satika pirmo, atgriezies no miroņiem? Mariju Magdalēnu, vienīgo, kurai pietika drosmes viņu sagaidīt, lai arī tas nozīmēja nepakļauties Sinedrija^23 un romiešu pavēlēm.

- Sievietes allaž ir bijušas drosmīgākas nekā vīrieši, meistar Luīni.

- Vai arī nepiesardzīgākas...

Elēna, joprojām klusēdama, klausījās interesanto sarunu. Ja vien viņai tieši aiz muguras nebūtu silts skurstenis, viņa sen jau būtu saķērusi kārtīgas iesnas.

- Es, tāpat kā jūs, apbrīnoju sieviešu izturību, grāfien, - teica Bernardīno, atgriezdamies pie otas. - Tādēļ jums vajadzētu zināt, ka Marijai Magdalēnai kopš minētās atklāsmes piemita vēl svarīgāki tikumi.

- Ak tā?

- Jā kādu dienu tie jums tiks atklāti, redzēsiet, cik lielā mērā tie atspoguļojas jūsu Elēnas portretā. Tad ar šo gleznu būsiet vairāk nekā apmierināta.

- Mesers Leonardo man nekad nav stāstījis par šādiem tikumiem.

- Mesers Leonardo ir ļoti piesardzīgs, kundze. Magdalēnas tikumi ir delikāts jautājums. Tie biedēja arī Mūsu Kunga mācekļus vēl Viņa laikā. Pat evaņģēlisti nav īpaši vēlējušies par tiem vēstīt.

Grāfienes acis ļauni iedzalkstījās.

- Protams! Tāpēc, ka viņa bija ielasmeita!

- Marija pat nav uzrakstījusi ne rindiņas. Neviena sieviete tajā laikā neprata rakstīt, - turpināja meistars Luīni, nepievērsdams uzmanību grāfienes dusmām. - Tādēļ tiem, kas vēlas par viņu uzzināt, jāseko Svētajam Jānim. Kā jau jums teicu, mīļākais māceklis bija vienīgais, kas, pat apstākļu spiests, nebēga, kad Kristu sita krustā. Tie, kas jūsmo par Magdalēnu, jūsmo arī par Jāni un uzskata viņa evaņģēliju par skaistāko no visiem četriem evaņģēlijiem.

- Piedodiet manu uzmācību: cik ļoti īpaša Kristum bija Magdalēna, meistar Luīni?

- Tik īpaša, ka viņš to skūpstīja uz lūpām pārējo mācekļu acu priekšā.

Donna Lukrēcija salēcās. Viņas ņieburs nočaukstēja, apņemdams krūtis.

- Ko jūs teicāt?

- Pajautājiet Leonardo. Viņš zina grāmatas, kurās minēti šie noslēpumi. Tikai viņš zina, kāda bijusi patiesā Jāņa, Pētera vai Mateja... arī Magdalēnas seja. Vai jūs vēl neesat redzējusi viņa brīnišķīgo darbu Santa Maria klosterī?

- Protams, esmu redzējusi, - viņa negribīgi atbildēja, vēlreiz atminoties, ka tieši Cenacolo dēļ šobrīd viņas namā neatradās Leonardo. - Es tur biju pirms dažiem mēnešiem. Hercogs gribēja man parādīt, kā virzās uz priekšu viņa iecienītā gleznotāja darbs, un pārsteidza mani ar šo brīnišķīgo sienas gleznojumu. Atceros, ka trūka vēl dažu apustuļu seju, un klosterī neviens mums nemācēja pateikt, kad tās varētu būt pabeigtas.

- To neviens nezina, tas tiesa, - apstiprināja Luīni. - Meistars Leonardo dažiem apustuļiem nevar atrast piemērotus modeļus. Pat zinot, ka galmā ir daudz netikumīgu ļaužu, Leonardo ir grūti atrast

piemērotu modeli, lai attēlotu izvirtušo Jūdu. Tad nu iedomājieties, cik sarežģīti ir atrast tik tīru un harismātisku seju kā Jānim. Jūs pat nenojaušat, cik sejas meistaram vajadzēja pētīt, lai kādu no tām atzītu par piemērotu Jēzus mīļākajam māceklim. Leonardo ļoti cieš katrreiz, kad saskaras ar šiem šķēršļiem, kas nepielūdzami novilcina darba gaitu.

- Tad aizvediet pie viņa manu meitu, - grāfiene smējās. - Lai Jāņa vietā pie galda sēžas Magdalēna!

Grāfiene Krivelli uzjautrināta piecēlās no dīvāna, aiz sevis atstājot smaržu mākoni. Viņa majestātiski tuvojās gleznotāja mugurai un ar savu smalko roku viegli pieskārās viņa pleciem.

- Nu jau šodien gana runāts, meistar. Pabeidziet portretu pēc iespējas ātrāk, un jūs saņemsiet atlikušo samaksu. Jums paliek vismaz divas gaismas stundas līdz saulrietam. Izmantojiet tās.

- Jā, kundze.

Donnas Lukrēcijas kurpes vēl kādu brīdi klaudzēja pa bruģi, tad skaņa izzuda. Elēna nemirkšķināja ne acu. Viņa joprojām bija turpat, brīnišķīga, ar tīru un rozīgu ādu, ko pavisam nesen bija noskuvušas pils kalpones. Pārliecinājusies, ka māte pazudusi savos apartamentos, viņa uzlēca uz dīvāna.

- Jā, jā, meistar! - viņa aplaudēja, lēkājot pa Golgātu, ko viscaur apspīdēja gaisma. - Tieši tā! Iepazīstiniet mani ar Leonardo! Ļaujiet man viņu satikt!

Luīni viņu vēroja, paslēpies aiz gleznas.

- Vai tiešām jūs vēlaties ar viņu iepazīties? - viņš nočukstēja pēc pāris otas triepieniem, kad vairs nebija iespējams tēlot vienaldzību.

- Protams, es to vēlos! Jūs pats pirmīt teicāt, ka, iespējams, viņš man atklās savu noslēpumu.

- Taču es jūs brīdinu: iespējams, ka tas, ko jūs dzirdēsiet, jums nepatiks, Elēna. Viņš ir vīrs ar spēcīgu raksturu. Viņš šķiet izklaidīgs, bet patiesībā spēj visu novērot ar juveliera precizitāti. Viņš zina, cik puķei ziedlapiņu, uzmetot tai skatu, ievēro visādus sīkumus, novedot savus pavadoņus līdz izmisumam.

Jaunā grāfiene nezaudēja dūšu.

- Tas man patīk, meistar. Beidzot ir kāds vīrietis, kuru interesē sīkumi!

- Jā, jā, Elēna. Tomēr sievietes, un es jums to saku no visas sirds, viņam īpaši nepatīk...

- Ak! - viņas balsī iezagās vilšanās. - Tas laikam ir gleznotāju dabā, vai ne, meistar?

- Ko? Kāpēc jūs tā sakāt, Elēna?

Viņa uzrāpās uz sofas, lai pāri molbertam redzētu Bernardīno. Viņas ķermenis apmierinājumā trīcēja.

- Tāpēc, ka jūs jau gandrīz desmit dienas gleznojat mani kailu, mēs abi esam ieslēgti vienā telpā, bet jūs pat neesat mēģinājis man tuvoties. Manas galma dāmas saka, ka tas neesot normāli, un pat ļoti viltīgi apjautājās, vai tikai jūs neesot castratus*.

Luīni nezināja, ko atbildēt. Viņš pacēla acis, lai paskatītos uz sarunu biedreni, un ieraudzīja viņu divu sprīžu attālumā. Viņa smaržoja pēc naktsvijolēm, un viņa āda viscaur trīsēja. Viņš nekad nespētu nevienam paskaidrot to, kas notika turpmāk: istaba sāka griezties, un varens, dīvains spēks, kas nāca no viņa ķermeņa dzīlēm, pilnīgi pārņēma savā varā. Viņš nometa otu un paleti malā un pievilka jauno grāfieni sev cieši klāt. Saskaroties ar jauno augumu, viņa bikšu priekša kļuva cieta.

- Vai jūs... esat jaunava? - viņš stostījās.

Viņa smējās.

- Nē. Vairs ne.

Un, nolaižoties pār viņu, Elēna viņu skūpstīja ar tādu kaisli, kādu viņš nekad nebija pazinis.

21

KĀ jau tēvs Bandello bija paredzējis, Svētais vakarēdiens drīz vien kļuva par manu apsēstību. Tajā sestdienas pēc-isdienā ar atslēgu rokās es gāju uz ēdamzāli četras reizes pirms saulrieta. Es to darīju tad, kad biju pilnīgi drošs, ka telpa joprojām ir tukša. Patiesībā es domāju, ka tieši todien klosterī mani sāka saukt par tēvu Trottola - spēļu vilciņu. Un viņiem bija iemesls mani tā saukt. Ikreiz, kad kāds no brāļiem mani sastapa, es kā vājprātīgs klaiņoju ēdamzāles tuvumā ar vienu un to pašu neatlaidīgo jautājumu uz lūpām: “Vai kāds nav redzējis meistaru Leonardo?” Pieņemu, ka biju ieradies klosterī visneizdevīgākajā brīdī, lai sastaptu mākslinieku. Bēru sagatavošanas darbi bija mainījuši pilsētas ierasto ritmu, īpaši jau Santa Maria delle Grazie klosterī. Kamēr mēs ar brāli Alesandro no visa spēka centāmies atšifrēt Pareģa noslēpumu, pārējie brāļi gatavojās nākamās dienas pasākumiem. Kopš princeses nāves bija pagājušas jau trīspadsmit dienas, un viņas iebalzamētās mirstīgās atliekas atdusējās akācijas koka zārkā hercoga ģimenes kapelā. Uz bērēm ielūgto valstu sūtņi nepacietīgi klīdā pa Maura cietoksni un klosteri, gaidīdami kādu ziņu par bēru ceremoniju.

Patiesībā tik lielu troksni es nebiju dzirdējis līdz pat svētdienas, 15. janvāra, rītam, Svētā Mauro dienai. Biju pateicīgs debesīm, ka zvanu skaņas mani uzmodinājušas agri. Es gulēju slikti un biju ļoti satraukts. Sapņoju par divpadsmit Cenacolo vīriem, kas kustas ap Mesiju un pļāpā. Es gandrīz jau varēju uzminēt katra tumšos nodomus, bet jutu, ka man nepietiks laika atklāt visus viņu noslēpumus. Tajā svētdienā donnu Beatriči vajadzēja apglabāt devītajā

Sforcu panteonā zem lielā Marijas altāra, un bija iespējams, ka noslēpumainais Pareģis, kas mūs tik daudz reižu bija brīdinājis par to, beidzot parādīsies klosterī.

Es devos uz ēdamzāli rītausmas lūgšanu laikā. Biju pārliecināts, ka tas būs vienīgais brīdis, kurā varēšu nedaudz atgūties tās ērtajā vientulībā. Es vēlējos atkal zaudēt acu gaismu meistara Leonardo spilgto krāsu triepienos un iztēloties, ka toskānieša noslēpumainais darbs ir nevis apgleznot sienu, bet gan palēnām, soli pa solim ar ķirurga veiklību izvilkt zem apmetuma pašu eņģeļu rokām iegravētu maģisku zīmējumu.

Šādi sapņodams, es pagriezos uz rietumiem no Mirušo krustejas un devos uz milzīgajām durvīm, kuras sargāja ēdamzāli, taču atradu tās atvērtas kā laidara vārtus. Zem durvju aplodas dzīvi sarunājās divi vīri, kurus nekad iepriekš nebiju redzējis.

- Vai jūs jau zināt par bibliotekāru? - dzirdēju sakām to, kurš atradās man tuvāk. Viņš bija tērpies sarkanās zeķēs un dzelten-baltsvītrotā kamzolī ar pogām. Viņam bija ķeruba seja un zeltainas matu cirtas. Dzirdot viņus runājam par brāli Alesandro, es uzmetu uz galvas kapuci un it kā mazliet izklaidīgi nostājos drošā attālumā, lai dzirdētu sarunu.

- Meistars man kaut ko stāstīja, - atbildēja otrs - jauns, labi veidots, pat atlētisks un pievilcīgs tumšmatis. - Runā, ka viņš esot ļoti satraukts, un visi baidās, ka tik šis neizdara kādu muļķību.

- Tas ir saprotams. Viņš jau pārāk ilgu laiku atturas no ēdiena. Man liekas, ka viņš pamazām zaudē prātu.

- Prātu?

- Gavēnis acīmredzot izraisa halucinācijas. Viņam šķiet, ka viņu kāds atradīs un vairs neļaus tuvoties grāmatām. Jums vajadzēja redzēt, kā viņš vakar vakarā trīcēja bailēs kā apšu lapa vējā.

Labi veidotais paskatījās uz manu pusi, tāpēc man vajadzēja pielikt soli, ja vien nevēlējos, lai viņi mani atklātu. Taču es sadzirdēju vēl vienu teikumu:

- Jūs sakāt - neļaus tuvoties grāmatām? Tas nav iespējams, -sprieda otrs. - Nedomāju, ka viņi uzdrīkstēsies viņam ko tādu nodarīt. Viņš savu darbu dara ļoti labi un šādu sodu nav pelnījis.

- Tatad jūs domājat tāpat kā es?

- Jā. Gavēnis viņu nobeigs.

Dzirdētais manī lika pamosties aizdomām. Tas, ka kaut kas tik personisks un slepens kā tēva Alesandro gavēnis bija nonācis pie kopienas nepiederošu laju ausīs, nebija labi. Vēlāk es uzzināju, ka vīrs sarkanajās zeķēs bija Salaino, Leonardo mīļākais aizbilstamais, savukārt tumšmatis bija kāds dižciltīgs gleznotāja māceklis, vārdā Marko d’Odžono. Viņi abi, kā jau mani bija brīdinājis Bandello, bieži izmantoja ēdamzāles atslēgu. Viņi to mēdza atslēgt, lai sajauktu krāsas meistaram vai sagatavotu viņa instrumentus. Taču ko viņi, svētku drānās tērpti, darīja šeit svētdienā, donnas Beatričes bēru dienā? Kā tas nācās, ka viņi tik brīvi sarunājās par brāli Ale-sandro un varēja zināt viņa paradumus? Un stāsts par to, ka viņš bijis satraukts? Ieintriģēts es nostājos viņiem iepretim bibliotēkas kāpņu virzienā, mēģinādams būt pēc iespējas neuzkrītošāks.

Manā prātā nepārtraukti mutuļoja jautājumi: kur, pie velna, bibliotekārs bija pagājušajā naktī? Vai tiešām viņš bija ticies ar meistaru Leonardo? Un kādēļ? Vai tad viņš mūsu sarunās nebija meistaru atklāti kritizējis? Vai tagad Leonardo bija viņa draugs? Man pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Pēdējo reizi ar brāli Alesandro biju runājis iepriekšējā vakarā. Viņš pūlējās man parādīt manuskriptus, ko Leonardo bija pētījis klostera bibliotēkā, bet es starp tiem mēģināju atrast aizvērto grāmatu, ko abats bija redzējis donnas Beatričes kārtīs. Patiesībā es nemaz nemanīju, ka viņa oma būtu mainījusies. Zināmā mērā man viņa bija pat žēl. Viņš bija kopā ar mani kopš pirmās dienas, kad spēru kāju Santa Maria klosterī, un viens no nedaudzajiem, kas nezināja, kas šajā vietā notika patiesībā.

Tovakar es mocījos sirdsapziņas pārmetumos un beidzot atklāju viņam visu, ko zināju par Leonardo un viņa mesto izaicinājumu Svētajā vakarēdienā. Es biju viņam to parādā.

- Tam, ko es jums tagad pastāstīšu, - es viņu brīdināju, - vienmēr jāpaliek tikai starp mums.

Bibliotekārs skatījās manī ar izbrīnu.

- Vai zvērat?

- Zvēru pie Kristus.

Es atzinīgi pamāju.

- Labi. Priors domā, ka meistara Leonardo ēdamzāles sienas gleznojums satur slepenu vēstījumu.

- Slepenu vēstījumu? Svētajā vakarēdienā?

- Prioram ir aizdomas, ka tas ir kaut kas tāds, kas ir pretrunā ar Svētās baznīcas doktrīnu. Ta varētu būt kāda ticība, ko meistars Leonardo atradis kādā no jūsu dotajām grāmatām.

- Kurā? - bibliotekārs kļuva nepacietīgs.

- Es domāju, ka varbūt jūs to zināt.

- Es? Meistars ir lasījis daudzas mūsu bibliotēkas grāmatas.

- Kādas?

- To bija tik daudz... - viņš šaubījās. - Nezinu. Laikam viņu interesēja De secretis artis et naturae operibus^24.

- De secretis artisf

- Tas ir dīvains franciskāņu manuskripts. Ja nemaldos, dzirdēju viņu runājam par brāli Amadeo no Portugāles. Atminaties?

- Apocalipsis Nova autors.

- Tas pats. Šajā grāmatā kāds angļu mūks, vārdā Rodžers Bēkons, slavens izgudrotājs un ķecerībā apsūdzēts rakstnieks, kuru Svētā inkvizīcija iesēdināja cietumā, runājis par divpadsmit dažādiem veidiem, kā noslēpt vēstījumu mākslas darbā.

- Vai tas ir reliģisks teksts?

- Nē. Drīzāk tehnisks.

- Kādas vēl grāmatas varēja viņu iedvesmot? - es uzstāju.

Brālis Alesandro domīgi paberzēja zodu. Viņš nelikās ne satraukts, ne arī mainījies pēc šiem maniem jautājumiem. Viņš bija tikpat pakalpīgs kā allaž, it kā mana atzīšanās par Leonardo neko nenozīmētu.

- Ļaujiet man padomāt, - viņš murmināja. - Iespējams, viņš lasīja arī brāļa Jākoba de Voragines sarakstītos svēto dzīvesstāstus, jā. Tur viņš varētu būt atradis to, ko meklējat jūs.

- Slavenā Dženovas bīskapa darbos? - es pārsteigts jautāju.

- Patiesībā tie bija sarakstīti jau vairāk nekā pirms trīssimt gadiem.

- Un kāda būtu Jākoba de Voragines saistība ar Cenacolo slepeno vēstījumu?

-Ja šāds vēstījums patiešām pastāv, šajās grāmatās varētu meklēt veidu, kā to atšifrēt, - izkāmējušā brāļa Alesandro acis aizvērās, it kā viņš mēģinātu koncentrēties. - Brālis Jākobs de Voragine bija dominikānis tāpat kā mēs, un viņš bija Austrumos ievācis daudz ziņu par pirmo svēto un Ta Kunga mācekļu dzīvi. Viņa atklājumi iedvesmoja meistaru Leonardo.

Es neticīgi saraucu uzacis.

- Austrumos?

- Nebrīnieties, tēvs Leire, - bibliotekārs turpināja. - Šajā grāmatā sastopami daži sīkumi, kuri īsti neatbilst kanoniem.

- Ak tā?

- Tieši tā. Baznīca nekad nepieņemtu brāļa Jākoba pārliecību par to, ka visi divpadsmit apustuļi bijuši radinieki. Vai jūs, piemēram, zinājāt, ka Sīmanis un Andrejs bija brāļi? Varbūt tas izskaidro, kāpēc Leonardo ēdamzālē viņus attēlojis kā dvīņus.

- Tiešām?

- Un vai jūs zinājāt, ka de Voragine apgalvojis, ka Jēkaba dzīves laikā daudzi viņu mēdza sajaukt ar pašu Jēzu Kristu? Vai nemanījāt, cik viņi abi Cenacolo ir līdzīgi?

- Tatad, - es vilcinājos, - Leonardo ir lasījis šo grāmatu.

- Pat vairāk. Viņš to ir pilnībā izstudējis. Un, kā jau jūs teicāt, viņš to lasīja ar lielāku interesi nekā Rodžera Bēkona grāmateli. Varat man ticēt.

Šajā vietā brālis Alesandro mūsu pēdējo sarunu pārtrauca.

Tāpēc, dzirdot toskānieša mācekļus runājam, ka bibliotekārs tajā pašā vakarā ticies ar Leonardo, es šausmās nodrebēju. Nejauši izpaustais noslēpums ne tikai apliecināja, ka bibliotekārs no manis bija slēpis ne tikai kaut ko tik nozīmīgu kā savu draudzību ar Leonardo, bet arī to, ka vienīgais cilvēks, ko Santa Maria klosterī biju uzskatījis par savu draugu, bija mani nodevis.

Bet kāpēc?

Es visur meklēju bibliotekāru. Uz viņa pults joprojām atradās abi bīskapa de Voragines rakstu sējumi, kurus viņš mļari bija rādījis iepriekšējā vakarā. Lieli, kalti burti izcēla autora vārdu un grāmatas nosaukumu itāliešu valodā: Legendi di Sandi Vulgāri Storiado^25. Taču no otras grāmatas par tēva Bēkona slepenajām mākslām nebija ne vēsts. Ja brālis Alesandro to glabāja savā kolekcijā, tā bija drošās rokās.

Vai man tikai likās vai arī bibliotekārs bija mēģinājis novērst manu uzmanību no šīs grāmatas? Kādēļ gan?

Jautājumu kļuva arvien vairāk. Man vajadzēja, lai brālis Alesandro man šo to paskaidro. Lai arī taujāju baznīcā, virtuvē un pat namā, kur atradās mūku celles, neviens nezināja, kur viņš bija palicis. Tomēr es nedrīkstēju būt pārāk uzstājīgs. Pieaugošajā cilvēku pūlī, kas pārplūdināja Santa Maria, lai klātienē redzētu bēru svītu, nebija grūti izlaist no acīm bibliotekāru. Es zināju, ka agri vai vēlu viņu sastapšu, un tad viņš man paskaidros, kas, pie joda, šeit patiesībā notiek.

Ap desmitiem no rīta laukumu pretī baznīcai un visu ceļu, kas veda no pils uz klosteri, bija aizņēmis klusējošs pūlis. Visi bija ģērbti svētku drānās un turēja rokās sveces vai kaltētus palmu zarus, lai mātu princeses zārkam. Nebija pat adatai kur nokrist. Turpretī baznīcas durvis pēc hercoga vēlēšanās bija atvērtas tikai lūgtajiem viesiem un sūtņiem. Zem galerijas atradās ar samtu apvilkts paaugstinājums un krustā saliktas zelta virves ar pušķiem galos, pie

kurām Mauram un viņa uzticamajiem kalpiem skaitīt lūgsnas. Visu laukumu apsargāja hercoga personīgā gvarde, un tikai Santa Maria mūkiem bija ļauts gandrīz brīvi iekļūt baznīcā un izkļūt no tās.

Es devos uz baznīcas galveno daļu ne tik daudz cerībā sastapt brāli Alesandro, kā ar domu pirmoreiz palūkoties uz meistaru Leo-nardo. Ja viņa palīgi šorīt bija atslēguši ēdamzāli, tad bija ļoti iespējams, ka viņu kungs neatradās tālu no šejienes.

Intuīcija mani nevīla.

Kad pulkstenis nosita vienpadsmit, pēkšņa rosība izjauca Santa Maria dievnama klusumu. Galvenās durvis, kas atradās zem vislielākā loga, atvērās ar milzīgu troksni. Ārpusē trompešu skaņas vēstīja Maura un viņa svītas ierašanos. Sī vēsts izraisīja mēmas ovācijas laimīgajos, kas atradās baznīcā. Tieši tad ducis vīru ar skarbiem vaibstiem un tukšiem skatieniem, garos, ar melnu kažokādu rotātos apmetņos kareivīgā solī iesoļoja galerijā. Tur jau viņš bija. Lai arī beidzamais no visiem, meistars Leonardo izskatījās kā Goliāts starp filistiešiem. Taču manu uzmanību piesaistīja ne tikai viņa varenais augums. Atšķirībā no citiem kungiem, kas bija tērpušies dārgakmeņiem rotātā brokātā un zīda apmetņos, Leonardo bija tērpies baltā no galvas līdz kājām. Gaišā, garā un labi apgrieztā bārda mirdzēja un cirtās krita uz krūtīm, kad viņš ejot skatījās no vienas puses uz otru, kā meklēdams pazīstamas sejas. Viņš bija pamanāms, un viņa stāvs šķita kā spoks no seniem laikiem. Trīs soļus priekšā ejošā Maura tumšā āda un īsi apcirptie, kā darva melnie mati bija pilnīgs pretstats milža saulainajam profilam. Ikviena skatiens apstājās pie Leonardo. Gan karognesēji, gan dažādu karaļnamu ģerboņu turētāji, kas arī bija ieradušies uz apbedīšanas ceremoniju, vispirms pamanīja tieši viņu, nevis pašu hercogu Ludoviko. Tomēr toskānie-tis šķita esam tālu no visa notiekošā.

- Esiet sveicināti Ta Kunga namā, - ienākušos no altāra sveicināja priors Bandello atbilstoši šim gadījumam tērptu mūku ielokā. Kopā ar viņu bija arī Milānas arhibīskaps, franciskāņu un duča galma garīdznieku galva.

Maurs un viņa svīta šķērsoja altāri un nostājās pie viņiem domātā paaugstinājuma gandrīz tajā pašā mirklī, kad mūziķu grupa ar Sforcu ģerboni ienāca baznīcā, vēstot par zārka tuvošanos.

Meistars Leonardo, stāvot kājās trešajā rindā no paaugstinājuma, nemierīgi raudzījās apkārt un sazin ko pierakstīja vienā no savām taccuini, ko vienmēr nēsāja līdzi. Man šķita, ka viņš pūlī vēro sejas, kas klausījās Santa Maria ērģeļu akordos un lūkojās uz plīvojošajiem karaļnamu ģerboņiem. Kāds man tika stāstījis, ka iepriekšējā vakarā Leonardo bija jūsmīgi apbrīnojis četrsimt dūju lidojumu, kas pacēlušās no Doma laukuma, un ar baudu skaitījis lielgabala zalves, kuras par godu aizgājējai tika izšautas zem pilsētas mūriem pēc Viņa Svētības nuncija pavēles. To minu tādēļ, lai nekas netiktu aizmirsts. Katrs sīkums raksturoja dzīves noslēpumus.

Protams, ne jau es viens ceremonijas laikā vēroju Leonardo darbības. Par toskānieti sačukstējās man visapkārt. Jo vairāk raudzījos viņa zilajās acīs un majestātiskajā stāvā, jo lielāka bija mana vēlme ar viņu iepazīties. Vispirms Pareģis un pēc tam arī tēvs Bandello manī bija vairojuši šīs slāpes, kas tobrīd mani svilināja no iekšpuses.

Lūgtie viesi nemaz nepalīdzēja apslāpēt manu nemieru. Viņi tarkšķēja kā papagaiļi par toskānieša pēdējo neprātīgo ideju - uzrakstīt traktātu par glezniecību, kurā viņš grasījās noniecināt dzejniekus un skulptorus, pāri visam paceļot savas gleznotāja otas. Ar savu izcilo prātu viņš mēģināja likt Mauram aizmirst sāpes, stāstīdams par neiespējamu paceļamo tiltu konstruēšanu, torņiem, kurus varētu pārvietot bez zirgiem, un ceļamkrāniem vilnas kuģu izkraušanai navigli^26.

Sis da Vinči, iegrimis domās, nepievērsa nekādu uzmanību paša izraisītajām kaislībām. Šķita, ka tieši šobrīd viņš savā burtnīcā nevērīgi skicēja hercoga savādo bēru ietērpu: ļoti skaistu melna zīda apmetni, kas bija viscaur sagraizīts, gandrīz liekot domāt, kas hercogs to būtu plosījis pats savām rokām.

Tobrīd es pat nevarēju iedomāties, cik tuvu bija mirklis, kad runāšu ar meistaru.

Tas bija brālis Giberto, Santa Maria ķesteris, kura labvēlība mani pirmoreiz saveda kopā ar gleznotāju, turklāt pavisam dramatiskos un negaidītos apstākļos.

Tas notika tad, kad brālis Bandello skaitīja svētīšanas vārdus. Šis ziemeļu brašulis ar tuklajiem, sārtajiem vaigiem un ķirbja krāsas matiem pielavījās man no mugurpuses un spēcīgi parāva mani aiz sutanas.

- Tēvs Augustīn! Uzklausiet mani! - brālis Giberto izmisis lūdzās. Viņa izvalbītās acis gandrīz vai krita ārā no pieres un bija asinīm pieplūdušas. - Tikko pilsētā noticis kaut kas šausmīgs! Tas jums jāzina nekavējoties!

- Kaut kas šausmīgs?

Vācieša rokas trīcēja.

- Tas ir Dieva sods, - viņš stostījās. - Sods nāk pār tiem, kas izaicina Visaugstāko!

Ķesteris nepaspēja pabeigt savu sakāmo. Benedetto, prioram uzticamais īdzīgais vienacis, un brālis Andrea de Inveruno mums steidzīgi tuvojās ar tikpat izmisušām sejas izteiksmēm:

- Mums jāiet tūlīt pat! Ātri!

- Vai nāksiet mums līdzi, tēvs Augustīn? - gandrīz bez elpas vaicāja ķesteris. - Es domāju, ka mums būs vajadzīga palīdzība.

Šāda neatlaidība mani atbruņoja. Es nezināju, uz kurieni un kam man bija jādodas līdzi, taču, redzot, ka hercoga pāžs pieiet pie Leo-nardo un kaut ko satraukti iečukst viņam ausī, piekritu. Bija noticis kaut kas savāds. Nopietns. Un es vēlējos zināt, kas tas bija.

abi hercoga ierēdņi neticēja savām acīm. Tieši viņiem priekšā gulēja kāda mūka līķis. Resna virves cilpa bija JLcieši sažņaugusies ap kaklu, pievilkdama nedzīvo ķermeni pie vienas no Tirgus laukuma sijām.

Andrea Ro, gvardes komandieris, vēl nebija brokastojis. Faktiski viņš tikko bija paguvis aizpogāt mundieri, kad šī ziņa pārtrauca garlaicīgo svētdienas rītu. Sirmie mati bija izspūruši, vēders bija tukšs, un apkārt nekļūdīgi oda pēc lāča, kas nesen pamodies. Ro negribīgi tuvojās, lai paskatītos, kas noticis. Viņš vairs neko nevarēja līdzēt. Nelaimīgā āda jau bija zilgana un auksta. Sejas asinsvadi bija pietūkuši, acis - atvērtas un sausas. Acu zīlītēs sastingušās šausmas liecināja par vardarbīgu nāvi. Pirms nāves mirušais labu brīdi bija pavadījis agonijā. Viņa rokas bija nošļukušas gar balto Svētā Dominika sutanu, un tās piedurknēs tik tikko varēja saskatīt koptas, sastingušas, kaulainas rokas. Kapteiņa deguns sajuta vieglu līķa smaku.

- Nu? - Andreas skatiens klejoja ziņkārīgo skatītāju pūlī. Daudzi no viņiem atgriezās mājās vīlušies, neredzējuši hercogienes grezno bēru karieti, taču pašlaik uz ielas notiekošais, kā šķita, solīja gandarījumu. Ro neuzticējās nevienam. Viņš meklēja kādu līdzzinātāja seju, kurš notiekošo vērotu ar lepnumu. - Kas tad mums te ir?

- Tas ir kāds mūks, kungs. Klostera brālis, - kareivīgi atbildēja viņa pārinieks, sakrustotām rokām un zemē iedurtu šķēpu mēģinot noturēt ļaužu masu taisnā rindā.

- To es redzu, Adriāno. Ar šo ziņu mani šorīt pamodināja.

- Redziet, kungs, - stomījās kareivis, - šis pakārtais vīrs tika atrasts šorīt. Šajā apkārtnē šodien visas darbnīcas un tirgotavas ir slēgtas, tāpēc neviens neko nav redzējis.

- Vai tu viņu pārmeklēji?

- Vēl ne.

- Nē? Vai tu vēl joprojām nezini, vai pirms pakāršanas viņš ticis aplaupīts?

Minētais Adriāno noliedzoši papurināja galvu. Iespējams, viņš nekad agrāk nebija pieskāries mironim. Pirms vērsās pie pūļa, Ro viņam veltīja nicinošu grimasi.

- Neviens neko nezina, vai ne? - viņš kliedza. - Jūs esat gļēvuļu bars! Žurkas!

Neviens pat nepakustējās. Visi ekstāzē vēroja, kā mūka ķermenis viegli šūpojas, klusi minēdami, kas varētu būt noticis. Dievs zina, ka mūki nemēdz staigāt piebāztām kabatām, un lielceļa laupītājiem gandrīz nekad nav izdevīgi viņiem uzbrukt. Taču, ja nebija runa par laupītājiem, kurš tad bija nogalinājis šo mūku? Un kādēļ viņš bija nogalināts un pamests uz ļaužu pilna lielceļa?

Andrea Ro pāris reižu apgāja apkārt līķim un tad uzdeva savam pāriniekam vēl vienu dzēlīgu jautājumu:

- Labi, Adriāno. Esam gatavi. Kā tev šķiet: kas šeit notika? Vai viņš ir nogalināts vai pakāries pats?

Jauneklis ar uzrautajiem pleciem un šaudīgo skatienu kādu brīdi pārdomāja jautājumu, it kā varētu uz to atbildēt. Viņš uzmanīgi izdomāja atbildi, taču brīdī, kad atvēra muti, lai kaut ko teiktu... viņš nevarēja. No pūļa atskanēja varena balss:

- Viņš pats sev atņēmis dzīvību! - kāds no liela attāluma kliedza. - Viņš pakārās pats! Par to nav šaubu, kaptein!

Tas bija vīrišķīgs, sauss tembrs, kas gandrīz satricināja tirgus balstus un pārsteidza sapulcējušos ļaudis.

- Turklāt, - kliedzējs turpināja, - es zinu, kā viņu sauc! Tas ir brālis Alesandro Trivulcio, Santa Maria delle Grazie klostera bibliotekārs! Lai Dievs mielo viņa dvēseli!

Nepazīstamais paspēra soli uz priekšu, pašķirdams sev ceļu ziņkārīgo pūlī. Adriāno skatījās uz viņu ar joprojām atvērtu muti. Tas bija neparasts cilvēks - garš, spēcīgs, nevainojami ģērbies kokvilnas kreklā līdz pat potītēm, un viņa garās cirtas bija savāktas zem vilnas cepurītes. Viņam līdzās bija divpadsmit trīspadsmit gadus vecs zēns ar tramīgu skatienu, un šķita, ka miroņa tuvums uz viņu atstājis lielu iespaidu.

- Re, kā! Beidzot viens drosminieks! Un kas jūs tāds esat, ja drīkst zināt? - vaicāja Ro. - Un kā jūs varat būt tik drošs par saviem vārdiem?

Milzis ieskatījās Andreas Ro acīs un tad atbildēja:

- Tas ir ļoti vienkārši, kaptein. Ja jūs pievērsīsiet uzmanību viņa ķermenim, jūs redzēsiet, ka uz tā nav nekādu citu vardarbības pazīmju kā vien pārlauztais kakls. Ja viņš būtu pretojies nāvei vai viņam būtu uzbrukuši, viņa apģērbs būtu netīrs, iespējams, pat saplēsts vai asiņains, la nav. Šis brālis ir devies aizsaulē labprātīgi. Un, ja jūs ielūkosieties vērīgāk, zem viņa ieraudzīsiet pat stiprinājumu, kas viņam kalpojis par sastatnēm, lai pievilktu sevi pie sijas un savilktu cilpu ap kaklu.

- Jūs daudz zināt par miroņiem, kungs, - ironiski noteica kapteinis.

- Esmu tuvumā redzējis daudz vairāk miroņu, nekā jūs spējat iedomāties! Mirušo studijas ir viena no manām kaislībām. Es pat esmu atvēris to ķermeņus, lai pārvērstu viņu iekšas par zinātni, -milzis uzsvēra šo frāzi, apzinādamies, ka visu laukumu pārņems šausmu murdoņa. - Ja jums būtu bijusi iespēja redzēt tik daudz pakārtos kā man, kaptein, jūs būtu pamanījis vēl ko citu.

- Kaut ko citu?

- Šis ķermenis te karājas jau vairākas stundas.

- Tiešām?

- Nav ne mazāko šaubu, - runātājs teica. - To var pateikt pēc šī mušu bara, kas riņķo ap viņu. Šīs mazās un satrauktās mušas netuvojas mironim agrāk kā divas vai trīs stundas pēc nāves. Skatieties, kā tās lidinās, meklējot barību! Vai nav neparasti?

- Jūs vēl neesat pateicis, kas jūs tāds esat!

- Mani sauc Leonardo, kaptein. Esmu hercoga kalps tāpat kā jūs.

- Nekad agrāk jūs neesmu redzējis.

- Maura teritorijas ir plašas, - svešais atbildēja, iesmiedamies pavisam neatbilstoši apstākļiem. - Esmu mākslinieks un strādāju pie vairākām Maura iecerēm. Viena no tām ir Santa Maria delle Grazie klosteris, tāpēc arī es labi pazinu šo nelaimīgo. Un zināt ko? Viņš bija man labs draugs.

Mēģinādams pārmest krustu, ierēdnis turpināja pētīt šo svešinieku. Visbeidzot viņš saprata, ka viņa priekšā atrodas pilsētā izslavētais mākslinieks. Viņš bija dzirdējis par šo viedo vīru, vārdā Leonardo, un par viņa dīvainajām spējām. Andrea Ro mēģināja atsaukt atmiņā, ko tieši bija par viņu dzirdējis: viņš ne tikai bija spējis uz audekla noķert cilvēka dvēseli vai izliet vislielāko jātnieka statuju, kas daudzus gadsimtus vēl atgādinās par nelaiķi Frančesko Sforcu, bet viņam piemita ari brīnumainas zināšanas medicīnā. Šis vīrs diezgan labi atbilda tam, par ko viņš uzdevās.

- Tad sakiet, meistar Leonardo, kāpēc, pēc jūsu domām, Santa Maria delle Grazie mūkam vajadzēja pakārties šeit?

- To es nezinu, kaptein, - Leonardo jau laipnāk atbildēja. - Lai arī es viegli varu nolasīt ārējas zīmes, cilvēku gribu saprast ir gandrīz neiespējami. Tomēr iespējams, ka atbilde uz šo jautājumu ir ļoti vienkārša. Tapat kā es bieži nāku uz šejieni, lai nopirktu audeklu un krāsas, viņš šeit varēja meklēt kādu citu lietu. Tad pēkšņi kāda doma viņam aptumšojusi prātu un viņš izlēmis, ka šis ir piemērots mirklis, lai mirtu... Vai jūs tā nedomājat?

- Svētdienā? - kapteinis Ro šaubījās. - Turklāt brīdī, kad viņa klosterī notiek princeses Beatričes bēru ceremonija? Nē. Es tam neticu.

Milzis paraustīja plecus:

- Tikai Dievs zina, kas pēkšņi var iešauties prātā kādam no viņa kalpiem...

-Jā.

- Iespējams, ja liki uzmanīgi noņemtu no sijas un reģistrētu, jūs atrastu kādu norādi, ko viņš meklējis tirgus laukumā. Un, ja neiebilstat, es varu jums līdzēt ar savām zināšanām medicīnā un esmu jūsu rīcībā, lai noteiktu viņa nāves laiku un cēloni. Pietiktu ar to, ka jūs viņa ķermeni nosūtītu uz manu studiju.

Šo teikumu meistars nepabeidza. Giberto, Andrea, Benedetto un es tieši tobrīd sasniedzām ziņkārīgo pūli. Vienacis soļoja uz priekšu klusēdams, ar tādu sejas izteiksmi kā mežoņiem pirms uzbrukuma. Kad vienīgā acs pamanīja Leonardo balto tuniku blakus brāļa Ale-sandro mirstīgajām atliekām, viņš nobālēja.

- Lai jums pat nenāk prātā apgānīt Svētā Dominika kalpa miesas, meistar Leonardo! - viņš kliedza no attāluma.

Toskānietis pagrieza galvu mūsu virzienā. Pēc īsa mirkļa viņš mūs paklanoties sveicināja un atvainojās:

- Man žēl, brāli Benedetto. Es tāpat skumstu par viņa nāvi kā jūs.

Vienacis uzlūkoja nedzīvo brāļa Alesandro seju, acumirklī to atpazīdams. Viņš šķita šokēts, lai gan droši vien ne tik ļoti kā es. Pārsteigts blenzu uz viņa aukstajām un sastingušajām rokām, joprojām neticēdams, ka viņa vairs nav. Un ko lai domā par Leonardo? Ko šeit darīja gleznotājs, izrādot tādas rūpes par bibliotekāru? Vai tas nebija skaidrs apstiprinājums tam, ka viņi ar brāli Alesandro bijuši tuvi draugi? Es pārmetu krustu, zvērēdams noskaidrot, kas noticis, savukārt toskānietis murmināja līdzjūtības vārdus:

- Lai Tas Kungs viņu pieņem savā valstībā.

- Kas jums par daļu? - brālis Benedetto dusmās uzklupa milzim. - Galu galā, meistar, viņš bija tikai jums noderīgs muļķis! Atzīstiet to tagad, vēl pie viņa mirstīgajām atliekām!

- Jūs allaž viņu esat vērtējis par zemu, tēvs.

- Ne jau tik zemu kā jūs.

Šāds izlēciens draudēja iznīcināt meistara mieru.

- Turklāt, - turpināja Benedetto, - mani pārsteidz, ka jūs izdarāt tik priekšlaicīgus secinājumus par viņa nāvi. la jūs parasti nedarāt. Mūsu bibliotekārs mīlēja dzīvi - kāpēc viņam būtu vajadzējis atņemt sev dzīvību?

Es gaidīju toskānieša atbildi, bet viņš klusēja. Varbūt viņš nojauta, kādu spēli spēlē vienacis. Klostera mūki mēģināja pārliecināt gvardus, ka mūsu brālim slepeni uzbrukts. Pieņemt, ka viņš padarījis sev galu, nozīmētu krišanu nežēlastībā, turklāt tas liegtu viņu apglabāt svētītā zemē.

Mēs uzmanīgi noņēmām līķi no paštaisītajām sastatnēm. Bibliotekāra seja joprojām bija savilkta pārsteiguma grimasē kā skumjam klaunam, un tas izskatījās dīvaini kopā ar izvalbītajām, šausmu pilnajām acīm. Toskānietis ar dievbijīgu žestu, ko neviens nebija gaidījis, tuvojās līķim, aizvēra viņa acis un kaut ko iečukstēja ausī.

- Vai jūs ar mirušajiem arī runājat, meistar Leonardo?

Andreas Ro galva sprīža attālumā no gleznotāja smējās par notikušo.

- Jā, kaptein. Es jau jums teicu, ka mēs bijām labi draugi.

To teikdams, Leonardo sabužināja mazā zēna zeltainās cirtas un devās Cučiljēro ielas virzienā.

24

es joprojām nezinu, kāpēc rīkojos tieši tā, kā rīkojos.

Redzot meistaru Leonardo attālināmies no pūļa, es atminējos brāļa Alesandro padomu: “Jūsu noslēpumu atrisinās tas, par kuru jūs pat nedomāsiet!” Un ja nu Pareģa identitāti spētu atklāt viņa lielākais ienaidnieks? - es nodomāju. - Ko gan es varētu zaudēt, ar viņu aprunājoties? Vai pāris frāžu pārmīšana ar šo zilacaino milzi baltajā tunikā varētu kaitēt manai izmeklēšanai?

Tobrīd es izlēmu mēģināt.

Es pametu brāļus Benedetto, Giberto un Andreu ar atrotītām piedurknēm ņemoties ap brāļa Alesandro mirstīgajām atliekām. Es atvainojos, kā mācēdams, un pieliku soli virzienā uz to pašu ieliņu, kurā tikko bija nozudis meistars. Pagriežoties ap stūri un joprojām viņu nemanot, es skriešus metos augšup.

-Jūs sevi par daudz apgrūtināt, lai aizturētu nabaga mākslinieku, -meistara varenā balss pēkšņi nodārdēja man aiz muguras. Viņš bija apstājies apbrīnot kādu dārzeņu tirgotavu un jau kādu brīdi, ne vārda neteikdams, gājis man nopakaļ.

Leonardo un zēns reizē pasmaidīja, vienādi savilkdami lūpas un vienlaikus līdzīgi saraukdami zilās acis.

- Paskatīsimies, vai man ir taisnība, - milzis turpināja, svērdams dažus ķiplokus. - Jūs sūta priora sulainis, vienacis brālis Benedetto, lai pavaicātu man vēl kaut ko par jūsu brāļa nāvi. Vai es kļūdos?

-Jūs maldāties, meistar, - es teicu, panākdamies atpakaļ. - Mani nesūta brālis Benedetto, es nāku, savas paša ziņkāres dzīts.

- Jūsu ziņkāres?

Sajutu dīvainu kņudināšanu vēderā. Tuvumā Leonardo bija daudz pievilcīgāks, nekā man šķita, vērojot viņu hercoga galerijā.

Viņa tiešā valoda liecināja par principiālu cilvēku. Viņam bija lielas, stipras rokas, ar kurām varētu izraut no vietas dzirnakmeni... vai arī atdzīvināt viņa paša maģiskos zīmējumus. Ieskatoties viņam acīs, mani pārņēma dīvaina izjūta, ka es nevaru viņam samelot.

- Ļaujiet man stādīties priekšā, - es otrreiz nopūtos. - Patiesībā es nepiederu Santa Maria klosterim. Esmu šeit tikai viesis. Mans vārds ir Augustīns Leire. Tēvs Leire.

-Jā?

- Esmu Milānā caurbraucot. Taču negribēju laist garām izdevību izteikt savu sajūsmu par jūsu darbu ēdamzālē. Es būtu vēlējies jūs satikt piemērotākos apstākļos, bet tāda nu ir Dieva griba.

- Ēdamzāle, jā... - milzis nodūra acis. - Žēl, ka visi Santa Maria brāļi nav ar jums vienisprātis.

- Brālis Alesandro arīdzan jūs apbrīnoja.

- Zinu, brāli, zinu. Brālis bibliotekārs man palīdzēja tikt pāri dažiem grūtiem periodiem šajā darbā.

- Vai par to domāja tēvs Benedetto, teikdams, ka bibliotekārs jums bijis tikai noderīgs muļķis?

Leonardo mani uzmanīgi nopētīja, it kā mēģinot saprast, kā runāt ar cilvēku, kas atrodas viņa priekšā. Iespējams, viņš mani neturēja par inkvizitoru, par kuru, bez šaubām, viņam bija stāstījuši mācekļi. Tomēr, ja arī viņš zināja, kas es esmu, viņš izturējās tā, lai es to nepamanītu.

- Varbūt jūs to vēl nezināt, tēvs, taču brālis Alesandro man ļoti palīdzēja pabeigt vienu no svarīgākajiem Cenacolo personāžiem. Turklāt viņš bija tik dāsns un laipns, ka pozēja, neko neprasot pretī, un uzņēmās tās grūtības, ko uzliek viņa personāžs.

- Grūtības? - es nožēloju, ka nesapratu, par ko viņš runā. - Kādas grūtības?

Leonardo, redzēdams manu pārsteigumu, pacēla uzacis. Domāju, ka viņš nesaprata, kā es biju varējis palaist garām tik acīmredzamu detaļu. Tad viņam savā nopietnajā un brīnišķīgajā tonī labpatika mani apgaismot:

- Gleznotāja darbs ir daudz grūtāks, nekā ļaudis iedomājas, -viņš ļoti nopietni teica. - Mēnešiem ilgi mēs mētājamies uz visām pusēm, meklējot kādu izteiksmi, profilu, seju, kas atbilstu mūsu idejām un varētu būt par modeli. Man trūka Jūdas. Cilvēka, kam ļaunums būtu ierakstīts sejā. Taču ne jau jebkāds ļaunums - man vajadzēja gudru un modru neglītumu, kas atspoguļotu Jūdas iekšējo cīņu, lai izpildītu Dieva uzticēto uzdevumu. Jūs man piekritīsiet, ka bez Jūdas nodevības Kristus nekad nebūtu izcietis savu likteni.

- Un vai jums izdevās atrast Jūdu?

- Ko? - milzis izsaucās. - Jūs vēl neesat sapratis? Brālis Ale-sandro bija mans modelis Jūdam. Viņa sejā bija visas pazīmes, ko es meklēju. Viņš bija gudrs, taču vajāts vīrs, ar skarbiem un asiem vaibstiem, kas raudzījās sejā gandrīz vai apsūdzot.

- Un viņš ļāva sevi portretēt kā Jūdu? - es pārsteigts jautāju.

- Ļoti labprāt, tēvs. Turklāt viņš nebija vienīgais, ko es gleznoju. Arī citi šī ordeņa mūki ir pozējuši šai gleznai. Es izvēlējos tikai tos, kam bija visizteiktākie vaibsti.

- Bet Jūda... - es protestēju.

- Es saprotu jūsu mulsumu, tēvs. Tomēr jums jāzina, ka brālis Alesandro visu laiku zināja, kura apustuļa attēlošanai esmu viņu izvēlējies. Viņš apzinājās, ka neviens ordenī uz viņu vairs neskatīties tāpat kā agrāk pēc tam, kad viņš būs pozējis šim tēlam.

- Tas ir saprotami, vai ne?

Leonardo brīdi pārdomāja, vai viņam vajadzētu sarunu turpināt, taču, saņēmis bērna roku, viņš piebilda kaut ko, kas šķita nākam no viņa domu dzīlēm:

- Vienīgais, ko es nespēju paredzēt un vēl mazāk vēlējos, - viņš murmināja, - ka brālis Alesandro beigs savu dzīvi kā pats Jūda Is-kariots - vientulībā pakārsies tālu no saviem līdzgaitniekiem, kuri no viņa būs gandrīz novērsušies. Vai varbūt jūs nebijāt ievērojis arī šo dīvaino sakritību, tēvs?

- Tik tiešām, līdz šim brīdim nebiju to pamanījis.

- Jūs drīz vien sapratīsiet, tēvs Leire, ka šajā pilsētā nekas nenotiek nejauši. Jebkurš izskats viļ. Un patiesība vienmēr ir tur, kur vismazāk cer to atrast.

To pateicis, pat neļaudams pajautāt, par ko viņi ar brāli Alesandro bija runājuši vakarā pirms viņa nāves, ne arī vaicāt, vai viņš kādreiz ir dzirdējis par savu nāvīgo ienaidnieku, ko tikai nedaudzi pazina kā Pareģi, meistars aizsteidzās projām.

Luīni gribējās bēgt, ko kājas nes, taču šī nepārvaramā vēlme ļ atkal cieta neveiksmi. Lai ari viņa sirdsapziņa gandrīz kliedzot lūdzās, lai viņš bēg no šīs jaunavas, viņa ķermenis jau baudīja donnas Elēnas ritmiskās kustības. “Kāda gan vairs nozīme sirdsapziņai?” viņš nodomāja, lai jau pēc mirkļa to nožēlotu.

Meistars nekad nebija redzējis Elēnai līdzīgu sievieti. Viena no hercogistes iekārojamākajām sievietēm vadīja viņu pa kaisles takām, vēl iekams viņš bija paspējis atvērt muti. Krivelli meita bija skaista. Tā pilnīgi droši bija Magdalēna ar eņģelim līdzīgu seju, kādu viņš nekad agrāk nebija redzējis. Un tomēr Luīni nevarēja nejusties kā Ādams, kuru pazušanā iegrūdusi izvirtusī Ieva. Viņš gandrīz juta, ka kož viņas saindētajā ābolā, un tā sula viņam laupīja līdz šim rūpīgi glabāto nevainību. Lai cik dīvaini tas liktos, meistars Ber-nardīno piederēja pie tiem nedaudzajiem, kas vēl joprojām ticēja, ka patiešām eksistē laba un ļauna atzīšanas koks, ko Dievs paslēpis starp sievietes kājām, bet ēst no šī koka kaut tikai vienu pašu reizi nozīmēja tapt notiesātam uz mūžu.

- Miserere dominē^27... - viņš izmisis čukstēja.

Ja donna Elēna viņam būtu devusi kaut nelielu atelpas brīdi, gleznotājs sāktu raudāt. Taču tā nenotika - nosarcis kā kardināla mitra, viņš izpildīja katru jaunās grāfienes vēlēšanos, ik pa brīdim šausminādamies, kad viņa, lēkājot uz viņa vīrišķā lepnuma, vairākkārt vaicāja, kādi tikumi piemituši Marijai Magdalēnai.

- Pastāstiet, pastāstiet man visu! - Viņa elsa un smējās ar iekārē mirdzošām acīm. - Pastāstiet, kāpēc jūs tik ļoti interesē Magdalēna! Atklājiet man Leonardo noslēpumu!

Luīni, aizelsies, zem ceļiem nolaistās biksēs sēdēdams uz tā paša dīvāna, kur pirms mirkļa bija atradusies donna Lukrēcija Krivelli, pielika visas pūles, lai nestostītos.

- Bet, Elēna, - viņš bailīgi atbildēja, - es tā nevaru.

- Apsoliet, ka jūs man to pastāstīsiet!

Luīni neatbildēja.

Un šis grēcīgais meistars, pilnīgi nomocīts, beidza divreiz pēc kārtas Kristus vārdā. Dievs vien zina, kāpēc.

Kad viss bija galā un varēja atvilkt elpu, gleznotājs lēnām atjē-dzās un apģērbās. Viņš bija samulsis. Apskurbis. Titāns Leonardo jau viņu bija brīdinājis par to, cik bīstamas ir čūskas meitas un ka atdoties viņām bija gleznotāja augstākā pienākuma nepildīšana un svētās radīšanas vientulībā principa pārkāpums. “Tikai turoties tālāk no sievas vai mīļākās, tu vari veltīt savu miesu un dvēseli augstākajai radīšanas mākslai,” viņš rakstīja. “Ja tomēr tev ir sieva, tu savu talantu dalīsi uz diviem. Uz trim, ja tev ir bērns, bet, ja laidīsi pasaulē divus vai vairāk bērnus, tavs talants pazudīs.” Luīni prātā sāka mutuļot šādi pārmetumi, liekot viņam justies vājam un necienīgam. Viņš bija grēkojis. Dažās minūtēs viņa perfektā cilvēka slava bija sairusi pīšļos, un tās vietā stājās slikts viņa paša atdarinājums. Turklāt ļaunums vairs nebija vēršams par labu.

Donna Elēna joprojām kaila gulēja uz dīvāna un skatījās uz savu gleznotāju, nesaprazdama, kāpēc pēkšņi viņš bija kļuvis tik bargs.

- Vai tev ir labi? - viņa maigi jautāja.

Meistars klusēja.

- Vai tev nepatika?

Luīni, ar mitrām acīm un atturīgu sejas izteiksmi, mēģināja apspiest sirdsapziņas pārmetumus, kas viņu darīja skumju. Ko gan viņš varēja teikt šim bērnam? Vai gan viņa spētu saprast viņa sakāvi, viņa vājumu pretoties kārdinājumam? Pat vēl ļaunāk: vai tad viņš tikko nebija zvērējis pie Kristus, ka atklās noslēpumu, ko viņa tā kāroja uzzināt? Kā lai viņš to izdara? Vai tad viņš negribēja šo noslēpumu zināt tikpat ļoti kā pati Elēna? Pagriezis muguru mīļākajai, viņš nolādēja pats savu vājumu. Ko gan lai dara? Vai tiešām viņam nāksies vienā un tajā pašā dienā grēkot divreiz, zaudējot savu šķīstību un pēc tam arī savu godavārdu?

- Mīļais, tu esi bēdīgs, - viņa čukstēja, noglāstot Luīni plecus.

Gleznotājs aizvēra acis, joprojām nespēdams izdvest ne skaņas.

- Turpretī tu mani esi piepildījis ar prieku. Vai tu jūties vainīgs, ka esi man devis to, ko es kliedzot lūdzos? Vai tev ir neērti, ka esi sagādājis dāmai prieku?

Lasīdama klusumā nogurušā vīrieša skumjās domas, jaunā grāfiene mēģināja atvieglot viņa sirdēstus:

- Jums nav ne par ko jākaunas, maestro Luīni. Citi jūsu amata brāļi, kā, piemēram, brālis Filipo Lipi, savus pasūtījumus klosteros izmantoja, lai savaldzinātu jaunas novices. Un viņš turklāt bija garīdznieks!

- Ko jūs teicāt?

- Ak! - viņa smējās, redzot sava mīļākā patieso izbrīnu. - Jums būtu jāzina vēsture, meistar. Tēvs Lipi nomira mazāk nekā pirms trīsdesmit gadiem. Jūsu Leonardo Florencē noteikti ir ar viņu sastapies. Viņš bija ļoti slavens.

- Jūs sakāt, ka brālis Filipo...

- Gleznojot Svētās Margaritas klosterī, viņš pavedināja kādu Lukrēciju Buti, un viņa pat tam dzemdēja bērnu. Jūs to nezinājāt? Nevar būt! Daudzi domā, ka negodā kritusī Buti ģimene vainojama pie brāļa Filipo aizraidīšanas viņsaulē ar krietnu arsēna devu. Redziet nu! Jūs ne pie kā neesat vainīgs. Jūs neesat pārkāpis nevienu no svētajiem solījumiem. Jūs esat dāvājis mīlestību tai, kas no jums to lūdza!

Maestro brīdi šaubījās. Lai arī salauzts, viņš tomēr redzēja, ka skaistā Elēna mēģina viņam palīdzēt. Viņa lūpas sakustējās, visbeidzot izdvešot saprotamu teikumu:

- Elēna... Ja jūs joprojām vēlaties uzzināt šo noslēpumu, kas jūs tik ļoti ieintriģējis un kas kalpo par iedvesmas avotu manis gleznotajam portretam, es jums atklāšu Marijas Magdalēnas noslēpumu.

Jaunā grāfiene ziņkāri raudzījās viņā. Šķita, ka Luīni ar sāpēm izrunā ikvienu vārdu.

- Jūs esat godavīrs. Jūs pildīsiet savu solījumu, es to zinu.

- Jā. Bet apsoliet, ka jūs nekad vairs man nepieskarsieties un nevienam neatklāsiet to, ko es teikšu.

- Maestro, vai šis noslēpums man ļaus uzzināt jūsu skumju iemeslu?

Gleznotājs meklēja jaunās grāfienes dzidro skatienu, lai gan tik tikko spēja to ieraudzīt. Šāds Elēnas Krivelli satraukums par viņa sajūtām Luīni atbruņoja. Viņš atcerējās runas par Magdalēnām,

kuru skatiens spēja mīkstināt jebkura vīra sirdi varenā mīlas spēka ietekmē. Trubadūri nemeloja. Kā gan šim bērnam varēja liegt uzzināt patiesību par savām saknēm? Viņš nespēja būt tik necilvēcīgs un neparādīt viņai ceļu uz patiesību.

Bernardīno Luīni piespieda sevi pasmaidīt un izpildīja jaunās grāfienes vēlēšanos.

26

Marijas Magdalenas noslēpums maestro Luīni versijā

Tad klausieties, - viņš teica.

- Man bija tik tikko palikuši trīspadsmit gadi, kad maestro Leonardo mani pieņēma savā Florences darbnīcā. Mans tēvs, algots kareivis Milānas Viskonti dinastijas laikā, bija sakrājis zināmu naudas summu un uzskatīja, ka pirms iestāšanās klosterī vai vismaz pirms cienīgas dzīves saskaņā ar Dieva likumiem izglītošanās gleznošanas mākslā man būtu īsti piemērota. Toreiz viņš izlēma manā vietā, jo gribēja mani pasargāt no kara draudiem, paslēpjot zem Baznīcas platā apmetņa. Ta kā Milānā nebija labas mākslinieka darbnīcas, viņš man piešķīra gada pabalstu un nosūtīja uz bagāto Florenci, ko tolaik pārvaldīja Lorenco Lieliskais.

Tur arī viss sākās.

Mesers Leonardo da Vinči mani izmitināja milzīgā, tukšā mājā. No ārpuses tā bija melna, un mani tas biedēja. Turpretī no iekšpuses māja bija gaiša, un tajā gandrīz nebija sienu. Sienas bija izgāztas, lai milzīgajās telpās izvietotu visdīvainākos mākslas priekšmetus, kādus vien varētu iedomāties. Apakšstāvā līdzās hallei atradās plašas lecektis, puķupodi, lakstīgalu, fazānu un pat medību piekūnu būri. Tiem blakus bija veidnes, kurās bronzā atlēja galvas, zirga kājas un tritonu ķermeņus. Visapkārt spoguļi un sveces. Lai nonāktu virtuvē, vajadzēja šķērsot gaiteni, uzmanoties no šausminošiem koka skeletiem un spirālēm. Jau domas vien par to, ko maestro varēja

slēpt bēniņos, lika man bailēs sastingt.

Namā mitinājās ari citi maestro mācekļi. Viņi visi bija par mani vecāki, tādēļ, pārcietis pirmo dienu jociņus, es beidzot biju daudzmaz normālā stāvoklī un varēju sākt pierast pie jaunās dzīves. Domāju, ka es iepatikos Leonardo. Viņš iemācīja man lasīt un rakstīt latīņu un grieķu valodā, paskaidrojot, ka bez šīs sagatavošanās apmācīt mani citā rakstības formā - attēlu mākslā - būtu pilnīgi bezjēdzīgi.

Iedomājieties, Elēna? Mācību priekšmeti trīskāršojās, un starp tiem bija arī tādas zinātnes kā botānika un astroloģija. Tajos gados maestro devīze bija Lege, lege, relege, ora, labora et invenies^28, un viņa mīļākās lekcijas (kuras, starp citu, bija arī mūsu mīļākās lekcijas) bija par Jākoba de Voragines sarakstītajām svēto dzīvēm.

Tomāzo, Andrea un citi mācekļi ienīda šos rakstus, taču man tie bija īsts atklājums. Es iemācījos neticamas lietas par svētajiem. De Voragines rakstu lappusēs es uzzināju desmitiem interesantu jaunumu par svēto piedzīvojumiem un brīnumiem, mācekļiem un apustuļiem, par kuru eksistenci man līdz tam nebija ne mazākās jausmas. Tur, piemēram, es uzzināju, ka Jēkabu Alfeja dēlu mēdza dēvēt par Mūsu Kunga brāli, jo viņi bija līdzīgi kā divas ūdens lāses. Kad Jūda, nododot Kristu, vienojās par slepeno zīmi - skūpstu, ko Jūda sniegs Pestītājam Olīvu kalnā, viņš baidījās, vai tikai algotie slepkavas nesajauks īsto Kristu ar viņa gandrīz vai dvīņubrāli Jēkabu.

Protams, evaņģēlijos šis fakts nekur nav minēts pat ar pušplēstu vārdu.

Viņš man stāstīja arī par apustuļa Bartolomeja piedzīvojumiem. Šis māceklis ar gladiatora ārieni pārējos iedvesa šausmas ar savu neticamo spēju paredzēt nākotni. Taču šīs zināšanas neko daudz nedeva, ja jau viņš nespēja paredzēt, ka viņam pašam Indijā dzīvam nodīrās ādu.

Šīs atklāsmes nogulsnējās manā prātā un attīstīja manī unikālu spēju iztēloties mūsū ticībai tik nozīmīgo personu sejas un raksturus. Tas bija tieši tas, ko vēlējās Leonardo: viņa ideja bija stimulēt mūsu iztēli ar svēto dzīvesstāstiem un pamodināt mūsos šo īpašo talantu, iztēles augļus pārnest uz mūsu gleznotajiem audekliem.

Toreiz viņš man iedeva Jākoba de Voragines izvēlēto apustuļu tikumu sarakstu, kuru glabāju joprojām. Skatieties: Bartolomeju viņš sauca par Mirabilis - brīnumdari, jo viņš spēja paredzēt nākotni, bet Jēzus dvīņubrāli par Venustus - pateicības pilno.

Elēna uzjautrināta vēroja godbijību, ar kādu Luīni izvilka pie krekla piešūtajā kabatā rūpīgi glabāto papīru, izrāva viņam to no rokas un, neko īsti nesaprazdama, lasīja:

- Un jūs to esat glabājis visus šos gadus? - Elēna vaicāja, spēlēdamās ar netīro papīriņu.

- Jā. Es to atceros kā vienu no svarīgākajām maestro Leonardo lekcijām.

- Nu jums vairs to neredzēt! - viņa smējās.

Luīni nelikās to manām. Valšķīgā Elēna pacēla viņa sarakstu virs galvas, gaidīdama, ka gleznotājs metīsies viņai virsū. Taču viņš vis neiekrita izliktajās lamatās. Gleznotājs sarakstu bija redzējis neskaitāmas reizes un bija to aizrautīgi studējis, lai piešķirtu tajā minētās īpašības visu divpadsmit apustuļu profiliem, tāpēc tas viņam vairs nebija vajadzīgs. Viņš to zināja no galvas.

- Un Magdalēna? - mazliet vīlusies, beidzot jautāja jaunā grāfiene. - Viņas vārda šajā sarakstā nav. Kad jūs man pastāstīsiet par viņu?

Luīni skatiens vērās sprakšķošajā kamīnā, un viņš turpināja savu stāstu:

- Kā jau es teicu, Jākoba de Voragines darba studēšana iezīmēja manu ceļu. Šobrīd, kad pagājis zināms laiks, es varu atzīties, ka manu uzmanību visvairāk piesaistīja stāsts par Mariju Magdalēnu. Bija kāds iemesls, kura dēļ meistars Leonardo lika man šo stāstu lasīt īpaši vērīgi. Es tā arī darīju.

Tolaik atklāsmes, ar kurām maestro papildināja Dženovas bīskapa lekcijas, manī nemaz neiedvesa šausmas. Trīspadsmit gadu vecumā es neatšķīru ne ortodoksiju no heterodoksijas, ne Baznīcai pieņemamos faktus no nepieņemamajiem. Varbūt tieši tādēļ pirmais, kas iespiedās man atmiņā, bija viņas vārda nozīme: Marija Magdalēna nozīmē “rūgtā jūra”, “apgaismotāja” un arī “apgaismotā”. Par pirmo jēdzienu bīskaps rakstīja, ka tam ir saistība ar asaru jūru, ko savas dzīves laikā lējusi šī sieviete. Viņa no visas sirds mīlējusi Dieva Dēlu, taču Viņš bija nācis pasaulē ar daudz svarīgāku uzdevumu nekā kopā ar viņu nodibināt ģimeni, tādēļ Magdalēnai nācās apspiest savas jūtas un mīlēt Kristu citādi. Leonardo man parādīja, ka labākais simbols šīs sievietes attēlošanai ir mezgls. Jau ēģiptiešu laikos mezgls tika saistīts ar dievietes Izīdas burvestībām. Meistars stāstīja, ka ēģiptiešu mītos Izīda, pateicoties savai spējai atsiet mezglus, palīdzējusi augšāmcelties dievam Ozīrisam. Magdalēna bija vienīgā, kas palīdzēja Kristum, kad viņš atgriezās uz zemes, tādēļ ir pamats domāt, ka arī viņa labi pārzinājusi zinātni par mezgliem. Kā teica Meistars, tā ir sāpju pilna zinātne, jo kurš gan, redzot cieši savilktu mezglu, neilgojas to atraisīt?

“Kad uz audekla redzēsi skaidri attēlotu mezglu, atceries, ka šis darbs ir veltīts Magdalēnai,” viņš teica.

Abas pārējās vārda nozīmes, kuras ir vēl dziļākas un noslēpumainākas, bija saistītas ar maestro Leonardo ļoti dārgu jēdzienu, par kuru viņš mums stāstīja vēlāk, - gaismu. Gaisma esot vienīgā vieta, kurā Dievs atpūšas. Debesu Tēvs ir gaisma. Debesis ir gaisma. Savā dziļākajā būtībā viss ir gaisma. Tādēļ viņš vairākas reizes atkārtoja: ja cilvēki iemācītos valdīt pār gaismu, viņi būtu spējīgi vērsties pie Dieva un runāt ar viņu ikreiz, kad nepieciešams.

Toreiz es vēl nezināju, ka šī ideja par gaismu kā vidutāju starp cilvēkiem un Dievu nonākusi Eiropā ar Magdalēnas gādību.

To es jums tūlīt paskaidrošu.

Pēc Jēzus nāves Golgātā Marija Magdalēna, Jēkabs, Jānis un nedaudzi Mesijas uzticamie sekotāji aizbēga uz Aleksandriju, lai paglābtos no viņiem uzliktā soda. Daži palika Ēģiptē un nodibināja pirmās un visgudrākās kristiešu kopienas visā vēsturē, bet Magdalēna, sava iemīļotā lielo noslēpumu glabātāja, nejutās drošībā zemē, kas atradās tik tuvu Jeruzālemei. Tādēļ visbeidzot viņa paslēpās Francijā, kur nonāca, meklējot drošāku patvērumu.

- Kas tie bija par noslēpumiem?

Jaunās grāfienes jautājums meistaru uzmodināja no meditējošās noskaņas.

- Lieli noslēpumi, Elēn. Tik lieli, ka kopš tā laika tiem piekļuvuši tikai nedaudzi izredzēti mirstīgie.

Jaunava atvēra acis.

- Vai tie ir noslēpumi, ko Jēzus viņai atklāja pēc augšāmcelšanās no mirušajiem?

Luīni pamāja ar galvu.

- Tie ir tie noslēpumi. Taču man vēl līdz šim brīdim tie nav zināmi.

Pēc tam meistars turpināja iesākto stāstu:

- Marija Magdalēna, saukta arī par Betānijas Mariju, nokļuva Francijas dienvidos, nelielā ciematiņā, kas vēlāk tika nosaukts par Les Saintes Maries de la Mer, jo ar to saistītas vairākas Marijas. Tur viņa sludināja Jēzus mācību un atklāja saviem mācekļiem “gaismas noslēpumu”, ko tādi ķeceri kā katari vai albiģieši uzreiz pieņēma. Marija kļuva arī par jauno Francijas patronesi, Notre Dame de la Lumière jeb Gaismas Dievmāti.

Taču mierīgo atklāsmju laiki drīz vien beidzās. Baznīca ievēroja, ka šīs idejas apdraud Romas hegemoniju, un gribēja apturēt to izplatīšanos. No viņu viedokļa tas bija tikai loģiski: neviens pāvests nevarētu pieņemt, ka pastāv tādas kristiešu kopienas, kurām nav nepieciešama kūrija, caur kuru vērsties pie Dieva. Vai varbūt Kristus vietnieks zemes virsū varētu būt zemākā vai vienādā līmenī ar Magdalēnu? Un ko lai saka par viņas sekotājiem? Vai tad gaismas dievināšana nebija pielīdzināma elku dievināšanai? la Marija Magdalēna, sieviete, kura mīlēja Kristu un zināja par viņa cilvēka dabu vairāk nekā jebkurš mirstīgais, tika izslēgta no Baznīcas, apvainota un pazemota.

Elēna, ļaujiet man jums teikt vēl kaut ko.

Kādu dienu, 1479. gada sākumā, kad Florence joprojām mēģināja atgūties no šausminošā atentāta pret mūsu dievināto Lorenco Mediči^29, maestro Leonardo darbnīcā ieradās kāds savāds vīrs. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs. Svešais ieradās mūsu darbnīcā reizē ar rīta sauli. Viņam bija gaiši, viļņaini mati, un viņš ļoti izbijās no savas līdzības ar ķerubiem, kurus mēs tobrīd neveikli skicējām uz audekla. Šim dīvainim bija patīkami vaibsti, un viņš bija nevainojami ģērbies melnās drānās. Viņš ienāca bez brīdinājuma un pastaigājās pa maestro telpām kā pa savējām. Viņš pat atļāvās pārskatīt visus darbus, ko tajā mirklī gleznojām. Nejaušības pēc manējais bija Magdalēnas portrets ar alabastra trauku rokās, kas atnācēju sevišķi iepriecināja.

- Redzu, ka meistars Leonardo jūs labi apmāca, - viņš atzinīgi teica. - Jūsu skicei ir lielas iespējas. Ta turpiniet.

Es jutos lepns.

- Starp citu, - svešais turpināja, - vai zināt, ko nozīmē jūsu Magdalēnas turētais trauks?

Es noliedzoši pakratīju galvu.

- Tas rakstīts Svētā Marka evaņģēlija trīspadsmitajā nodaļā. Sī sieviete svaidīja Jēzu, sasitot ziedes krūku pār viņa matiem, kā priesteriene svaidītu īstu karali. Mirstīgu karali ar miesu un asinīm.

Tajā mirklī ienāca maestro. Visiem par lielu brīnumu, viņš ne tikai nejutās aizskarts par svešinieka atrašanos viņa darbnīcā, viņa sejā atspīdēja smaids. Viņš pazina svešo, un viņi apkampās, saskūpstījās uz vaigiem un turpat uz vietas sāka diskutēt par dievišķo un cilvēcisko. Toreiz es pirmo reizi dzirdēju par Mariju Magdalēnu tādas lietas, par kurām nemūžam nebūtu iedomājies.

- Darbi virzās uz priekšu ļoti labi, dārgais Leonardo, - lepni teica ķerubs, - pat neskatoties uz to, ka kopš Kozimo Vecākā nāves man šķiet, ka mūsu pūliņi jebkurā mirklī var izputēt! Esmu pilnīgi drošs, ka Florences republika pavisam drīz saskarsies ar šausmīgiem pārbaudījumiem.

Meistars saņēma apmeklētāja smalkās rokas un piespieda tās pie savējām, kas bija milzīgas kā kalējam.

- Izputēt, tu saki? - viņa varenā balss skanēja pāri visam. - Tava akadēmija taču ir tik stabils zināšanu templis kā Ēģiptes piramīdas! Vai tad tā dažos gados nav pārvērtusies par iemīļotu svētceļojumu vietu jauniešiem, kas grib zināt vairāk par mūsu gudrajiem senčiem? Tu veiksmīgi esi pārtulkojis Plotīna, Dionīsija, Prokla un pat paša Hermeja Trismegista darbus, kā arī seno faraonu noslēpumus latīņu valodā. Kā gan tas viss var aiziet postā? Vecais draugs, tu taču esi nozīmīgākais Florences domātājs!

Vīrs melnajā maisauduma tērpā pasmaidīja.

- Tavi vārdi ir ļoti laipni, draugs Leonardo. Tomēr mūsu cīņa par cilvēces zināšanu atgūšanu ir nogrimusi mītiskajā zelta laikmetā un pašlaik ir pavisam vāja. Tieši tādēļ esmu ieradies pie tevis.

- Tu runā par zaudējumu? Tu?

- Tu jau zini par manu apsēstību, ar kādu es tulkoju Kozimo Vecākajam Platona darbus, vai ne?

- Protams! Tava vecā ideja par dvēseles nemirstību! Visa pasaule godās tavu vārdu par šo atklājumu! Es jau gandrīz redzu šos vārdus ar zelta burtiem iekaltus milzīgās triumfa arkās: “Marsīlio Fičīno, varonis, kas atguva mūsu cieņu”. Pat pāvests nebeigs tevi svētīt.

Ķerubs smējās.

- Tu vienmēr pārspīlē, Leonardo.

- Tiešām?

- Patiesībā tie ir Pitagora, Sokrātā, Platona un Aristoteļa nopelni, nevis manējie. Es tos tikai pārtulkoju latīņu valodā, lai šīs zināšanas būtu pieejamas ikvienam.

- Tatad, Marsīlio, kas tevi satrauc?

- Mani satrauc pāvests, maestro. Ir daudz iemeslu domāt, ka viņš bijis tas, kurš katedrālē lika nogalināt Lorenco Mediči. Esmu drošs, ka šī slepkavības mēģinājuma iemesli nebija tikai politiski, bet bija arī reliģiski.

Leonardo pacēla biezās uzacis, neuzdrīkstēdamies draugu pārtraukt.

-Jau daudzus mēnešus mēs pilsētā ievērojam to nolādēto inter-dicto^30. Kopš atentāta pret Mediči situācija ir kļuvusi neizturama. Baznīcās ir aizliegti pat sakramenti un dievkalpojumi, bet vissliktākais ir tas, ka šis spiediens turpināsies, kamēr vien es esmu dzīvs.

- Tu? - titāns palēcās. - Kāds tam visam sakars ar tevi?

- Pāvests grib, lai Akadēmija atsakās no vairākiem tekstiem un seniem dokumentiem, kuros atrodams kaut kas pretējs Romas doktrīnai. Sazvērestība pret Lorenco, starp citu, bija mēģinājums to panākt ar varu. Romā ir īpaši ieinteresētas personas, kuras vēlas mums nolaupīt apustuļa Jāņa apokrifiskos rakstus, kuri, kā tev labi zināms, atrodas mūsu rokās jau ilgu laiku.

- Saprotu.

Mans meistars pabraucīja zodu. Ta viņš darīja katrreiz, kad kaut ko pārdomāja.

- Un kādus rakstus tu baidies zaudēt, Marsīlio? - viņš jautāja.

- Šajos rakstos, kas ir neizdotu izredzētā apustuļa rakstu kopija, stāstīts par to, kas notika ar visiem divpadsmit apustuļiem pēc Jēzus nāves. Šajos rakstos ir minēts, ka pirmās Baznīcas groži patiesībā nebija vis Pētera, bet gan Jēkaba rokās. Iedomājies? Pāvesta likumība būtu vējā!

- Un tev liekas, ka Romā ir zināms par šo dokumentu eksistenci un viņi ir gatavi tos iegūt par jebkādu cenu.

Ķerubs apstiprinoši pamāja ar galvu un piebilda vēl kaut ko:

- lāna teksti neatrodas Romā.

- Ak tā?

- Runā, ka līdzās Jēkaba draudzei Baznīcas apustuļu vidū dzima vēl viena draudze, kuras priekšgalā ar paša Jāņa atbalstu bija Marija Magdalēna.

Maestro atmeta ar roku, bet vīrs melnā turpināja:

-Jānis raksta, ka Magdalēna allaž bijusi ļoti tuva Jēzum. Tik ļoti tuva, ka daudzi ticēja, ka viņai, nevis gļēvajam mācekļu baram, kas briesmu brīžos atteicās no Ta Kunga, jāturpina Jēzus mācība.

- Kāpēc tu man to visu stāsti tieši tagad?

- Tāpēc, ka tu, Leonardo, esi izvēlēts par šīs informācijas glabātāju.

Cienījamā izskata ķerubs ievilka elpu un turpināja:

- Es zinu, cik bīstami ir saglabāt šos tekstus. Jebkuru no tiem var sadedzināt sārtā. Tomēr, pirms to darīt, es lūdzu tevi tos izstudēt un iemācīties pēc iespējas vairāk par Magdalēnas un Jāņa baznīcu, par kuru es tev stāstu, un šos jaunos evaņģēlijus pēc iespējas attēlot gleznās. Ta piepildīsies Bībelē teiktais: “Kam dotas acis, lai redzētu, lai tas ...”

- “... lai tas ierauga.”

Leonardo pasmaidīja. Ilgi nedomājot, viņš tajā pašā pēcpusdienā ķerubam apsolīja uzņemties šo misiju. Es zinu, ka viņi tikās vairākkārt un ka vīrs melnā deva maestro grāmatas un papīrus, kurus tas ļoti uzmanīgi studēja. Vēlāk, vēl pirms pie varas nāca brālis Savonarola un notika apvērsums pret Mediči dzimtu, mēs pārcēlāmies uz Milānu un nonācām hercoga dienestā, uzsākot darbu pie dažādiem uzdevumiem. Būdami gleznotāji, mēs nodarbojāmies ar triecienmašīnu un neticamu lidaparātu zīmējumiem un konstruēšanu. Taču šo noslēpumu, dīvaino atklājumu, kuru biju dzirdējis Leonardo darbnīcā, es vairs nespēju aizmirst.

Vai vēlaties, lai jūs pārsteidzu ar vēl kaut ko, Elēn?

Lai arī maestro par šo noslēpumu nekad vairs nerunāja ne ar vienu no saviem mācekļiem, es tomēr domāju, ka tieši šobrīd viņš nodarbojas ar šim Marsīlio Fičīno Florencē dotā solījuma pildīšanu. Liekot roku uz sirds, varu jums teikt, ka nav tādas dienas, kad es, apmeklēdams dominikāņu klostera ēdamzāli, lai paskatītos uz Leonardo darbu, neatcerētos pēdējos vārdus, ko meistars teica ķerubam tajā tālajā ziemas vakarā.

- “Draugs Marsīlio, kad tu vienā un tajā pašā zīmējumā redzēsi Svētā Jāņa un savu paša seju, tu zināsi, ka tieši tur, nevis kaut kur citur esmu attēlojis tevis uzticēto noslēpumu,” viņš teica. Vai zināt, ko? Svētajā vakarēdienā es jau esmu atradis ķeruba seju!

Brāli bibliotekāru mēs apglabājām Mirušo krustejā neilgi pirms otrdienas, 17. janvāra vesperēm. Neviens nevēlējās, viņa ķermenis sāktu sadalīties vāka kapelā, tādēļ tika nolemts viņu apglabāt pēc iespējas drīzāk. Divi noviči mirušo ietina baltā audeklā, ko apsēja ar virvēm, un nolaida kādā nišā; tā tūlīt pat pārklājās ar zemi un sniegu. Viņa apbedīšana bija ātra, bez protokola ievērošanas. Tas bija steidzīgas atvadas, par kuru attaisnojumu kalpoja pienākums pavakariņot pirms tumsas. Kad brāļi sačukstējās par rīsiem ar dārzeņiem vai medus kūciņām, kuras vēl bija palikušas pāri no Ziemassvētkiem, mani pārņēma dīvains nemiers. Kāpēc gan priors un viņa svīta - mantzinis, pavārs, vienāds

Benedetto un skriptorija pārzinis - ar vēl neredzētu nosvērtību bija vadījuši jau otrās bēres klosterī vienas nedēļas laikā? Kāpēc šķita, ka brāļa Alesandro nāve viņus nemaz neuztrauc? Vai tiešām neviens par viņu nenobirdinās ne asaras?

Vienīgi tēvs Bandello pēc tam izdarīja kaut ko cilvēcisku nabaga nelaimes putna, kurš nu jau atdusējās mums zem kājām, labā. Savā īsajā sprediķī Bandello apgalvoja, ka viņam ir pierādījumi, ka Alesandro ir kāda vājprātīgā, kurš tajās dienās bija apmeties Milānā, sazvērestības upuris. Tādēļ viņš vairāk par jebkuru citu ir pelnījis šeit kristīgu atdusas vietu. Tomēr viņš mūs bija arī nopietni brīdinājis: “Neticiet meliem, kas jau apskrējuši visu pilsētu,” viņš teica, nepaceļot skatienu no nelaiķa, kurš lēnām pazuda no mūsu acīm. “Brālis Trivulcio, lai Dievs viņu svētī, mira kā moceklis no riebīga noziedznieka rokas, kurš agri vai vēlu saņems savu sodu. Es pats darīšu visu, lai tā notiktu.”

Noziegums vai slepkavība - lai kā es centos apspiest aizdomas, bija grūti pieņemt, ka divas bēres tik īsā laika sprīdī Santa Maria klosterī būtu normāla parādība. Pēdējie meistara Leonardo vārdi, ko viņš man veltīja, pirms nozuda savā darbnīcā, dunēja manā prātā kā negaisu vēstošs pērkons. “Šajā pilsētā,” viņš bija teicis atvadoties Cučiljēro ielā, “nekas nenotiek nejauši. Nekad to neaizmirstiet.”

Vakariņas tovakar neēdu.

Nespēju.

Pārējie brāļi, kas nebija tik sīkumaini kā šis Dieva kalps, metās piepildīt vēderu kādā istabā, kas bija iekārtota vakariņām. Tas sastāvēja no hercogienes bēru dienas mielasta pārpalikumiem, ko hercogs bija visžēlīgi novēlējis klosterim. Ta kā sastatņu un krāsu dēļ ēdamzāle netika izmantota, brāļu ēšanas paradumi jau gadiem bija visai juceklīgi, viņiem teju vai likās normāli, ka ēdienu pasniedz otrajā stāvā.

Tomēr šajā kārtības trūkumā bija savs labums. Es atklāju kaut ko sev noderīgu: kamēr vien ritēs atjaunošanas darbi, es varēju būt drošs, ka telpa ar Svēto vakarēdienu būs ideāla slēptuve, lai ēdienreižu laikā vientulībā iegrimtu pārdomās. Neviens no mūkiem tur mani netraucēs, un neviens klosterim nepiederošs neokšķerēs tik aukstā un putekļainā vietā kā šī.

Domādams par tām divām dienām, kuras biju pavadījis kopā ar brāli Alesandro, un par mīklu, kura mūs abus bija nodarbinājusi, es devos tieši uz ēdamzāli, lai aizlūgtu par nelaiķa dvēseli.

Ēdamzāle bija tukša. Pēdējie dienasgaismas stari tik tikko apgaismoja toskānieša meistardarba apakšējo daļu, atklājot la Kunga kājas, kas zem galda bija pārmestas viena pār otru. Vai tas bija pareģojums tam, ka Kristus drīz vien piedzīvos krustā sišanu? Vai arī maestro Pestītāja kājas bija attēlojis sakrustotas kāda cita, nezināma iemesla dēļ? Es pārmetu krustu. Pār gleznu caur blakuspagalma neregulāro kolonādi spokaini krita maiga gaisma.

Tikai tobrīd, paskatoties uz apustuļiem pie Svētā vakarēdiena galda, es to pamanīju.

Tiešām, no Jūdas vietas pretī man raudzījās brāļa Alesandro seja.

Kā gan es to nebiju pamanījis agrāk?

Sliktais apustulis sēdēja pa labi no Jēzus, mēmi apbrīnodams viņa mierīgo skaistumu. Arī pārējo apustuļu lūpas, izņemot Jēkaba pārsteiguma grimasi un dzīvo sarunu, kurā šķita iegrimuši Matejs,

Jūda Tadejs un Sīmanis otrā galda pusē, bija apzīmogojis klusums. Es saskatīju zināmu ironiju faktā, ka tieši šajā brīdī brāļa Alesandro dvēsele patiešām varētu vērties Ta Kunga sejā.

Ja nudien bibliotekārs bija nolēmis atņemt sev dzīvību tāpat kā Jūda un Bandello, runādams par viņa nevainīgumu, mānīja pats sevi, viņa liktenis bija nevis Debesu valstība, bet mūžīgās elles ugunis.

Man pārlaižot acis pār sienu, uzmanību piesaistīja jauna detaļa. Šķita, ka Jūda un Jēzus sniedzas pēc maizes gabala vai kāda augļa, bet neviens no viņiem to nedabū. Nodevējs, kura labā kabata bija pilna ar nešķīsto naudu, bija izstiepis kreiso roku galda ārmalas virzienā, cenzdamies kaut ko satvert. Savukārt Kristus, nemanīdams šo žestu, tajā pašā virzienā bija izstiepis labo roku. Kas gan tāds abiem vienlīdz interesants tur varēja atrasties? Ko šajā mirklī Jūda varēja nozagt Jēzum no Nācaretes, kad Dieva dēls jau zināja, ka ticis nodots un viņa liktenis jau izlemts?

Manus apcerējumus pārtrauca negaidīts apciemojums.

- Lieku desmit pret vienu, ka jūs neko nesaprotat, vai ne?

Es salēcos. Kāds nepazīstams stāvs sarkanā apmetnī šķērsoja pustumšo telpu un apstājās pāris soļu no manis.

- Vai jūs gadījumā neesat tēvs Leire? - stāvs vaicāja.

Pārsteigts zem violetās beretes ieraudzīju maigu, apaļīgu sievietes

seju. Jaunava bija pārģērbusies par vīrieti. Tas bija ne tikai pretlikumīgi, bet arī biedējoši. Viņa skatījās uz mani ar patiesu ziņkāri. Sieviete bija apmēram manā augumā. Visu, kas liecinātu par viņas sievišķību, veiksmīgi slēpa platais apģērbs. Sievietei gaidot manu atbildi, ādas cimdos tērptās rokas noglāstīja spožu rapiera rokturi.

Man šķita, ka atbildu stostīdamies.

- Neuztraucieties, tēvs, - viņa pasmaidīja, - zobens ir domāts, lai jūs aizstāvētu. Es jums nedarīšu neko ļaunu. Es atnācu jums pakaļ tāpēc, ka jums jāsaņem atbildes uz visiem jautājumiem. Un mans kungs domā, ka jums jāpaliek dzīvam, lai tās iegūtu.

Es kļuvu pilnīgi mēms.

-Jums jānāk man līdzi uz kādu slepenāku vietu. Jums jābūt klāt kādā steidzamā lietā otrā pilsētas galā.

Viņas aicinājums neizklausījās draudīgs, tas drīzāk bija pieklājīgs lūgums. No apmetnī tērptās sievietes izstaroja neparasts spēks. Viņai bija skaidrs un spītīgs skatiens, un viņas izturēšanās liecināja par to, ka atbildi “nē” viņa nepieņemtu. Lai arī telpā jau valdīja krēsla, svešiniece mani vadīja pa gaiteni, kas savienoja ēdamzāli ar baznīcu. Pa šo gaiteni parasti gājām tikai mēs ar brāļiem. Kā viņa varēja tik labi pārzināt šīs telpas? Nemanījuši ne dominikāņa ēnas, izgājām uz ielas, un pārģērbtā sieviete pavēlēja man pielikt soli.

Apmēram pēc desmit minūtēm mēs nonācām pie Svētā Stefana baznīcas, kas atradās kādus četrus vai piecus kvartālus lejpus klostera. Bija jau satumsis. Mēs apgājām baznīcu pa labo pusi un iegriezāmies šaurā ieliņā, kuru būtu grūti atrast bez laba ceļa rādītāja. Tas galā divu nesen iedegtu lāpu apgaismojumā mirguļoja varenas divstāvu ķieģeļu ēkas fasāde. Mana sarunu biedrene, kas kopš iziešanas no Santa Maria klostera nebija bildusi ne vārda, turpināja rādīt ceļu.

- Vai mēs jau esam klāt? - es vaicāju.

Mūs sagaidīja piekļāvīgā vilnas kamzolī un kapucē tērpies ma-jordoms.

- Ja atļausiet, tēvs, - viņš ceremoniāli teica, - es jūs pavadīšu pie mūsu kunga. Viņš jūs jau nepacietīgi gaida.

- Jūsu kungs?

- Tieši tā, - majordoms noslīga pārspīlētā reveransā.

Paukotāja pasmaidīja.

Lielās savrupmājas rotājumi bija īpaši. Vecas romiešu marmora kolonnas, nesen uzstādītas statujas, audekli un paklāji bagātīgi rotāja visus mājas kāpņu laukumiņus un sienas. Šī dižciltīgā māja ieskāva plašu iekšējo pagalmu ar žogu labirintu vidū. Mēs virzījāmies turp. Mani pārsteidza neticamais klusums, taču vēl vairāk izbrīnīja tas, ka skaidrās debesis virs ielu labirinta bija kā nosētas ar skumjām sejām, kas likās gaidām ko liktenīgu.

Patiešām: šķērsojot pagalmu, pamanīju kalpu bariņu, kas vēroja divus cilvēkus, kuru skatieni dzalkstīja dusmās. Viņi bija izmetušies kreklā un no maksts izvilkuši zobenu ar šauru asmeni. Lai gan bija auksts, abi pamatīgi svīda. Mana pavadone noņēma kapuci un sajūsmā vēroja šo ainu.

- Jau sācies, - viņa vīlusies noteica. - Mans kungs vēlējās, lai jūs to redzētu.

-Šo? - es iesaucos. - Divkauju?

Iekams viņa paspēja ko atbildēt, vecākais no duelantiem, miesās pilnīgs gara auguma vīrs ar platiem pleciem un plāniem matiem, metās virsū jaunākajam ar spēcīgu zobena cirtienu.

- Dominē Ješu Christe^31! - viņš bailēs kliedza, apturēdams uzbrukumu un piespiežot ieroci pie krūtīm.

- Rex Gloriae^32! - atbildēja uzbrucējs.

Tas nebija izmēģinājums. Zobeniem smagi krustojoties, plikpaura dusmas ar katru mirkli pieauga. Viņa cirtieni bija ātri un spēcīgi. Šņik, šņak, šņik, šņak. Katrs cirtiens izklausījās kā kādas neprātīgas un nāvīgas melodijas nots.

- Mario Forsēta, - norādot uz jaunekli, kas tobrīd atkāpās, lai mazliet atvilktu elpu, nočukstēja paukotāja. - Viņš ir gleznotāja māceklis no Ferrāras. Viņš reiz mēģināja apkrāpt manu kungu. Duelis ilgs līdz pirmajām asinīm, gluži kā Spānijā.

- Kā Spānijā?

- Uzvar tas, kurš pirmais ievaino pretinieku.

Cīņa atsākās. Viens, divi, trīs, četri jauni cirtieni kā lielgabala šāvieni satricināja pagalmu. Metāla asmeņu uzplaiksnījumi atmirdzēja balkonos.

- Ne jau jūsu jaunība, bet gan mana žēlastība glābs jums dzīvību! -kliedza plikpauris.

- Paturiet vien savu žēlastību, kur tā jums vairāk noderēs, Ha-karanda!

Taču Forsētas lepnums nevilkās ilgi. Trīs stipri zobena cirtieni ar abām rokām sagrāva viņa pretestību līdz pēdējam, nospiežot viņu uz ceļiem un liekot atbalstīties ar rokām pret zemi. Kamēr pagalmu pāršalca ovāciju vilnis, pretinieks veltīja Forsētam triumfējošu smaidu. Mājas saimnieka ienaidnieks bija zaudējis zobenu. Tagad tikai atlika izpildīt rituālu - ar ķirurga precizitāti uzvarētāja zobens nošvīkstēja gaisā, un tā smaile nobrāza jaunekļa vaigu, pār kuru acumirklī sāka plūst spēcīga asins straume.

Pirmās asinis.

- Redzat? - uzvarētājs apmierināts norūca. - Dievs ir jūs tiesājis par meliem. Jūs nekad vairs neuzdrošināsieties mani piemānīt ar viltus senlietām. Nekad.

Tad, pagriezies uz to pusi, kur stāvēju arī es, viņš apmierināts ieraudzīja ļaužu vidū manu balto ietērpu un melno cepuri, zemu paklanījās un, visiem dzirdot, piebilda:

- Šis nelietis jau. ir saņēmis taisnīgu sodu... Tomēr domāju, ka sava taisnība pienākas arī tik godājamam vīram kā jūs, tēvs Leire, vai ne?

Es kļuvu mēms. Viņa acu velnišķais mirdzums mani darīja uzmanīgu. Kas bija šis vīrs, kas zināja manu vārdu? Par kādu taisnību viņš runāja?

- Sprediķotāji šajā mājā ir allaž laipni gaidīti, - viņš teica. - Taču es jūs lūdzu atsaukt, jo vēlos, lai mēs abi atcerētos kāda kopīga drauga vārdu.

- Mums ir kopīgs draugs? - es stomījos.

- Bija, - vīrs precizēja. - Vai arī jūs neesat starp tiem, kuri uzskata, ka aiz mūsu brāļa Alesandro Trivulcio nāves slēpjas kas dīvains?

Uzvarētājs, kuru, kā es drīz vien uzzināju, sauca Oliveiro Haka-randa, atstāja divkaujas laukumu, pienāca man tuvāk un draudzīgi uzsita uz pleca. Tad viņš nozuda namā. Mana pavadone lūdza, lai uzgaidu. Es redzēju, kā nelielā Hakarandas kalpu armija ķeras pie darba: nedaudz vairāk kā desmit minūtēs viņi nojauca nelielo paaugstinājumu, uz kura bija risinājusies divkauja, un ievainoto Forsētu aizveda uz kādu vietu nama pagrabos ar sasietām rokām. Kad viņi gāja man garām, es redzēju, ka nelaimīgais bija gandrīz bērns. Tas bija jauneklis ar apaļu seju un zaļām acīm, kuras īsu mirkli ieurbās manējās, lūdzot palīdzību.

- Spāņi ir godavīri, - laipni noteica sieviete, kas jau bija izlaidusi gaišos matus un pakārusi savu rapiera jostu. - Oliveiro nāk no Valensijas tāpat kā pāvests. Turklāt viņš ir pāvesta iemīļotākais piegādātājs.

- Piegādātājs?

- Oliveiro ir antikvārs, tēvs. Ta ir jauna, ļoti ienesīga profesija. Antikvāri uzpērk pagātnes dārgumus, ko mūsu senči atstājuši apraktus drupās. Jūs nevarat iedomāties, ko iespējams atrast Romā, uzrokot zemi kaut vai tikai uz septiņiem pakalniem!

- Bet kas esat jūs, jaunava?

- Marija Hakaranda, Oliveiro meita, esmu jūsu rīcībā.

- Kādēļ jūsu tēvs vēlējās, lai es noskatos viņa divkauju ar šo Forsētu? Un kā tas viss ir saistīts ar tēva Trivulcio piemiņu?

- Tūlīt viņš jums to paskaidros, - atbildēja jaunā dāma. - Runa ir par viņa tirgošanos ar senajām grāmatām. Nezinu, vai jums zināms, ka pa šīm zemēm ceļo izdevumi zelta vērtē, un ir daudz tādu žurku kā šis Forsēta, kas ar tiem tirgojas nelikumīgi vai, vēl ļaunāk, uzdod jaunas grāmatas par senām, pārdodot tās par fantastiskām summām.

- Un jūs patiesi domājat, ka šī tēma ir mans lauciņš?

- Ta būs, - viņa noslēpumaini apsolīja.

28

Saimnieks uz sevi nelika ilgi gaidīt un drīz vien atgriezās pagalmā. Kalpi jau bija dzēsuši visas divkaujas pēdas, un savrupmāja pamazām atguva mājīgo un senatnīgo izskatu. Marijas tēvs nespēja slēpt savu gandarījumu. Viņš atgriezās sakopies un iesmaržojies, tērpts jaunā vilnas togā līdz potītēm. Pieklājīgi sasveicinājies ar meitu, viņš tūlīt pat aicināja mani savā studijā, vēlēdamies runāt zem četrām acīm.

- Es zinu, ka tādiem ticīgajiem kā jūs mans darbs nepatīk, tēvs Leire.

Viņa pirmais teikums mani samulsināja. Šis kungs runāja spāņu valodā, kas sajaukta ar milāniešu dialektu un piešķīra viņam īpašu auru. Viņa runas veids bija tikpat īpatnējs kā viņa studija - dīvaina telpa, pilna ar mūzikas instrumentiem, audekliem un antīko kapiteļu atliekām.

- Vai jūs pārsteidz tas, ko redzat? - Hakarandas jautājums pārtrauca manu iedziļināšanos telpas izpētē. - Ļaujiet paskaidrot, tēvs: mans darbs nozīmē glābt no aizmirstības lietas, ko mūsu senči atstājuši zem zemes. Dažreiz tās ir monētas, citreiz vienkārši kauli un bieži vien pagānu dievu attēli, kurus pēc jūsu un jums līdzīgo gribas droši vien nekad nevajadzētu atkal celt gaismā. Es dievinu šīs Romas impērijas skulptūras. Tas ir skaistas, proporcionālas... perfektas. Un dārgas. Ļoti dārgas. Nenoliegšu - mans rūpals plaukst un zeļ.

Hakaranda ielēja vīnu sudraba kausos, pasniedza man vienu no tiem un lielīgi turpināja:

- Domāju, ka Marija jums jau būs pateikusi, ka manu darbu svētījis pats pāvests. Patiesībā pirms vairākiem gadiem mēs vienojāmies, ka viņš vienmēr pirmais varēs apskatīt manas senlietas. Viņš tās pērk jau kopš laika, kad bija kardināls, un maksā visai dāsni.

- Protams, jūsu meita man to darīja zināmu. Tomēr, - es saraucu pieri, - šaubos, ka jūs likāt mani atsaukt, lai pastāstītu, kā jums klājas šajā rūpalā. Vai arī es kļūdos?

Nama saimnieks ciniski ieķiķinājās.

- Es ļoti labi zinu, kas jūs esat, tēvs Leire. Pirms dažām dienām jūs hercoga ierēdņiem stādījāties priekšā kā inkvizitors un izlikāties piedalāmies donnas Beatričes bērēs. Jūs esat no Romas. Jūs apmetāties Santa Maria klosterī un tur pavadījāt lielāko daļu laika, risinādams mīklas latīņu valodā. Kā redzat, jums no manis gandrīz nav noslēpumu, tēvs.

Antikvārs iedzēra malku biezā sarkanvīna un uzsvēra:

- Gandrīz...

- Es jūs nesaprotu.

- Ar jūsu atļauju uzreiz ķeršos vērsim pie ragiem. Jūs liekaties gudrs vīrs un varbūt varat palīdzēt atrisināt kādu mums abiem kopīgu problēmu. Runa ir par brāli Alesandro Trivulcio, tēvs.

Beidzot viņš runāja par bibliotekāra nāvi.

- Mēs ar brāli Alesandro bijām labi draugi jau ilgi pirms jūsu ierašanās Milānā. Varētu pat teikt, ka mēs bijām partneri. Trivulcio bija starpnieks starp manu antikvariātu un dažām svarīgām Milānas ģimenēm. Ar viņa palīdzību pircēji uzzināja par maniem antikvāra piedāvājumiem, neradot kūrijā nekādas aizdomas. Par starpniecību brālis Alesandro saņēma zināmu atlīdzību.

Es pakāpos soli atpakaļ.

-Jūs tas pārsteidz, tēvs Leire? Arī citi brāļi Boloņā, Ferrārā vai Sjēnā sniedz man šādu palīdzību. Mēs nevienu nenogalinām, tikai apejam aizliegumus un absurdus sīkumus, kas kādudien mums šķitīs smieklīgi un senili, - esmu par to pārliecināts. Kas gan tur slikts -atjaunot mūsu pagātnes fragmentus un nodot tos bagātniekiem viņu prieka pēc? Vai tad Svētā Pētera laukumu Romā nerotā Senās Ēģiptes obelisks?

- Kungs, jūs raustāt lauvu aiz ūsām, - es ļoti nopietni sacīju. - Atgādināšu, ka arī es darbojos šajā kūrijā, no kuras jūs izvairāties.

- Jā gan, taču ļaujiet man turpināt. Par nelaimi, manam darbam šķēršļus liek ne tikai jūsu bargā kūrija. Kā jau jūs varat iedomāties, es pārdodu mākslas darbus un antīkas preces bagātām dāmām galmā, bieži vien pat aiz viņu vīru muguras, jo šie kungi arī neatbalsta manu darbību. Brālis Alesandro bija ļoti nozīmīga persona manos vissvarīgākajos darījumos. Viņam piemita izcila spēja tikt ielūgtam uz jebkuru Milānas savrupmāju kā biktstēvam, un tur arī viņš noslēdza darījumus lombardiešu aristokrātiem pie deguna.

- Un ko viņš saņēma pretī? Naudu? Atļaujiet man to apšaubīt.

- Grāmatas, tēvs Leire. Viņš saņēma ar roku rakstītas vai iespiestas grāmatas pēc tirgus vērtības. Tie bija smalki pārrakstījumi vai uz modernām iespiedplāksnēm Francijā un Vācijā drukāti darbi. Var teikt, ka viņš saņēma atlīdzību graudā. Viņa kaislība bija krāt neskaitāmus sējumus Santa Maria bibliotēkai. Bet šķiet, ka to jūs jau zinājāt.

- Es tiešām nesaprotu, kāpēc jūs man to visu stāstāt. Ja brālis Alesandro bija jūsu draugs, kādēļ gan jūs aptraipāt viņa piemiņu, atklājot kopīgos noslēpumus?

- Tieši tāds ir mans mērķis, - Hakaranda nervozi smējās. - Atļaujiet jums paskaidrot vēl ko, tēvs, - neilgi pirms nāves bibliotekārs piedalījās īpašā darījumā. Tas bija saistīts ar vienu no manām labākajām klientēm, tāpēc es, ne mirkli nešauboties, darījumu uzticēju brālim Alesandro. Patiesībā tā bija pirmā reize, kad kādas slavenas dzimtas pārstāvis nepasūtīja fauna statuju, ar ko izrotāt savu villu. Viņas pasūtījums, lai cik dīvaini tas būtu, sajūsmināja mūs abus.

Es ieintriģēts vēroju Hakarandu.

- Manai klientei tikai vajadzēja, lai mēs viņai izskaidrotu kādu mazu noslēpumu. Viņa domāja, ka es kā antīko lietu speciālists varētu palīdzēt diezgan precīzi identificēt kādu greznu lietiņu, ko viņa diezgan precīzi raksturoja.

- Varbūt rotaslietu?

- Nē. Nekā tamlīdzīga. Ta bija kāda grāmata.

- Grāmata? Līdzīga tām, ar kurām jūs atlīdzinājāt...?

- Šī grāmata nekad nav tikusi iespiesta, - viņš uzbruka. - Liekas, ka runa bija par kādu antīku, ļoti retu un vērtīgu manuskriptu. Vienīgais eksemplārs, par kura eksistenci viņa bija dzirdējusi no daudziem un dažādiem avotiem, turklāt mana kliente par varītēm gribēja iegūt to savā īpašumā vairāk nekā jebkuru citu pasaules dārgumu.

- Kas tā bija par grāmatu?

- Es to nekad neesmu zinājis. Viņa man tikai minēja dažas šīs grāmatas ārējās pazīmes: sējums ar zilu emalju, neliels lappušu skaits, vāks, kas sakniedēts ar četrām zelta naglām un tāpat apzeltītām lappušu malām. Ta ir maza dārglieta, kas izskatās pēc lūgsnu grāmatas, bez šaubām, ievesta no Austrumiem.

- Un jūs ar brāļa Alesandro palīdzību ķērāties pie darba, - es piebildu.

- Mums bija divi risinājumi. Pirmām kārtām bija cilvēks, no kura mana kliente bija dzirdējusi ziņas par šo tekstu, - maestro Leonardo da Vinči. Par laimi, jūsu bibliotekārs viņu labi pazina un viņam nebija grūti tikt meistaram klāt un pārbaudīt, vai šī grāmata bija vai nebija viņa rīcībā.

- Un kāds bija otrs ceļš?

- Viņa man iedeva precīzu meklējamās grāmatas attēlu.

- Jūsu klientei bija grāmatas attēls?

- Tieši tā. Tas bija atrodams kādā kāršu spēlē, ko viņa bija ļoti iecienījusi. Vienā no viņas kārtīm, kurā bija uzzīmēta kāda varena sieviete, bija attēlota arī šī grāmata. Protams, tas nebija visai daudz, tomēr es daudzreiz uzsāku darījumus ar vēl skopākām ziņām. Kārtī bija redzama priesteriene, kura turēja rokās šo grāmatu. Grāmata bija aizvērta, un uz tās vāka nebija ne virsraksta, ne arī kādu citu atšķirības zīmju.

“Grāmata kāršu spēlē?” es saausījos. “Vai tad brālis Bandello man pirmīt arī nebija stāstījis kaut ko tamlīdzīgu?”

- Vai varu jums vaicāt, kas bija jūsu kliente? - es jautāju Ha-karandam.

- Protams. Tieši tāpēc es jūs vēlējos satikt. Ta bija princese Beat-riče d’Este.

Es iepletu acis.

- Beatriče d’Este? Maura laulātā draudzene? Jūs gribat teikt, ka brālis Alesandro un donna Beatriče bija pazīstami?

- Un kā vēl. Un tagad, kā jūs labi zināt, viņi abi ir miruši.

- Ko jūs apsūdzat?

Hakaranda, apmierināts, ka beidzot izdevies pievērst manu uzmanību, sameklēja aiz sava rakstāmgalda sēdekli.

- Redzu, ka jūs sākat saprast manu satraukumu, tēvs Leire. Sakiet, cik labi jūs esat iepazinis maestro Leonardo!

- Es esmu ar viņu runājis tikai vienu reizi. Šorīt.

- Jums jāzina, ka viņš ir dīvains cilvēks - pats ekstravagantākais un noslēpumainākais no visiem, kas jebkad ieradušies šajā zemē. Viņš izmanto katru mīļu brīdi, lai strādātu, lasītu, zīmētu un domātu par visneiedomājamākajām un absurdākajām lietām. Viņš pats izgudro ēdienu receptes, ar kurām izklaidēt hercogu, viņš gatavo savāda izskata kara mašīnas no marcipāna savām viesībām. Viņš arī ļoti neuzticas citiem un neļauj nevienam aiztikt savas lietas. Viņš nekad nevienam neļauj ielūkoties savās piezīmēs vai okšķerēt bibliotēkā, kura, kā jau varat iedomāties, ir plaša un vērtīga. Turklāt viņš raksta no labās puses uz kreiso kā ebreji!

- Vai patiesi?

- Es jums par kaut ko tādu neuzdrošinātos melot. Ja jūs gribētu izlasīt kādu no viņa burtnīcām, jums vajadzētu spoguli. Tikai spoguļattēlā varēsiet saprast, kas tajās rakstīts. Vai tas nav velnišķs triks? Vai jūs zināt vēl kādu, kas tik viegli spētu rakstīt spoguļrakstā? Ticiet man, šis cilvēks slēpj briesmīgas lietas.

- Es joprojām nesaprotu, kāpēc jūs man to visu stāstāt.

- Tāpēc, ka... - Hakaranda ieturēja teatrālu pauzi, - esmu pārliecināts, ka mūsu kopīgais draugs tēvs Alesandro tika nogalināts tieši ar Leonardo da Vinči pavēli. Un domāju, ka pie visa vainīga ir tā nolādētā grāmata, kuru iekāroja arī princese un kura arī viņai maksāja dzīvību.

Es laikam nobālēju.

- Tas ir ļoti smags apvainojums!

- Pārbaudiet to! - viņš skubināja. - Jūs esat vienīgais, kas to var. Jūs dzīvojat Santa Maria delle Grazie, taču neesat pārdevies hercogam kā visi pārējie. Priors vēlas, lai klosteris tiktu pabeigts par Maura naudu, un tāpēc domāju, ka viņš neuzdrošināsies uzbrukt hercoga iecienītajam māksliniekam, tādējādi apdraudot līdzekļu plūsmu. Es lūdzu jūs atrisināt šo mīklu kopā ar mani - atrodiet grāmatu, un jūs ne tikai atklāsiet patiesību par princeses un brāļa Alesandro nāvi, bet arī atradīsiet pierādījumus, kas palīdzēs apsūdzēt Leonardo slepkavībā.

- Man nepatīk jūsu metodes, senjor Hakaranda.

- Manas metodes? - viņš smējās. - Vai jūs ievērojāt cilvēku, kuru es uzveicu divkaujā?

- Forsētu?

- To pašu. Es jums pateikšu kaut ko par savām metodēm - viņš strādāja pie manis. Es viņam pavēlēju atnest man “zilo grāmatu” no Leonardo darbnīcas. Forsēta bija sens toskānieša māceklis un labi zināja vietas, kur tā varētu būt paslēpta.

- Jūs viņam pavēlējāt aplaupīt Leonardo da Vinči?

- Es gribēju atrisināt šo lietu, tēvs. Taču atzīstu savu sakāvi. Šis muļķis no Leonardo studijas paņēma pavisam citu darbu: Divini Platonis Opera Omnia. Ta ir ļoti mazvērtīga grāmata, pirms pāris gadiem iespiesta Venēcijā. Un viņš gribēja mani apkrāpt, pārdodot man šo grāmatu, it kā tā būtu manis meklētais izdevums.

- Divini Platonis... - es nomurmināju. - Es zinu šo darbu.

- Tiešām?

Es pamāju ar galvu.

- Tas ir slavens visu Platona darbu tulkojums, ko savulaik veicis Marsīlio Fičīno pēc Kozimo Vecākā no Florences pasūtījuma.

- Tas slaists man zvērēja, ka Leonardo to vērtējis ļoti augstu. Viņš to esot izmantojis augām dienām, lai uzgleznotu vienu no Cenacolo apustuļiem. Un kas, pie joda, man no tā? Viņa dēļ esmu zaudējis draugu un gribu zināt, kāpēc. Vai jūs man palīdzēsiet?

29

Porta Romānā jeb Romiešu vārti bija ļoti skaists Milānas kvartāls. Dienu un nakti to šķērsoja Lombardijas greznākās karietes, jo tie bija vienīgā monumentālā ieeja pilsētā. Vārtu portiki vienmēr bija ļaužu pilni, un arī dāmām patika pastaigāties starp tiem, lai sajustu pilsētas ikdienas ritmu. Pāvesta nunciji, svešzemju sūtņi un kungi - ikvienam patika parādīties tieši pie Romiešu vārtiem un sajust pūļa apbrīnu. Romiešu vārtu novietojums blakus pilsētas galvenajam kanālam tos padarīja par uzpūtības galeriju, kurai nebija līdzīgas.

Tieši ielas vidū atradās Palazzo Vecchio. Ta bija milāniešu iemīļota sabiedriskā ēka, vieta, kur mēdza pulcēties dažādas brālības, ģildes un pat tiesneši. Ēkai bija trīs stāvi, seši plaši saloni un vesels labirints pieņemamo telpu, kuru saimnieki bieži vien mainījās.

Tajā naktī, kuru es pavadīju Oliveiro Hakarandas namā, visas Palazzo Vecchio telpas bija pilnas ar nepacietībā degošiem ļaudīm. Vairāk nekā trīssimt cilvēku stāvēja rindā uz ielas, lai varētu apbrīnot jaunāko maestro Leonardo darbu. Daudzi cienījami Milānas iedzīvotāji izmantoja labvēlīgos apstākļus, lai apspriestu jaunākos notikumus galmā. Nebija neviena paša, kurš nevēlētos tikt ielūgts uz šo pasākumu.

Toskānietis izstādi bija sagatavojis lielā steigā. Iespējams, tā vēlējās hercogs, kurš tikai četrdesmit astoņas stundas kopš laulātās draudzenes apbedīšanas jau domāja, kā atjaunot Milānas sabiedrisko dzīvi.

Maestro Luīni ieradās starojošās Elēnas Krivelli pavadībā. Jaunā dāma bija uzstājusi, un jaunais gleznotājs bija piekāpies un piekritis

paņemt viņu sev līdzi. Viņš joprojām sarka, iedomājoties par to, kas starp abiem bija noticis tikai pirms pāris dienām, un dziļi sirdī viņš joprojām jutās noreibis, kā šūpojoties starp viļņiem stiprā vētrā. Lai visu padarītu vēl sarežģītāku, svinīgajam gadījumam par godu donnas Lukrēcijas meita bija izvēlējusies visai uzkrītošu tērpu - tā bija pieguloša, zila, ar kažokādām rotāta kleita ar kvadrātveida izgriezumu un zelta izšuvumiem. Ar dārgakmeņiem rotātu tīkliņu saņemtie mati un karmīnsarkanās lūpas darīja viņu līdzīgu dievietei. Luīni pielika visas pūles, lai saglabātu distanci un viņai nepieskartos.

- Bernardīno! - Leonardo varenā balss viņus apturēja, tikko viņi bija uzkāpuši līdz Palazzo Veccbio trešajam stāvam. - Prieks jūs redzēt. Un tik jaukā kompānijā! Sakiet, kas ir šī dāma jums blakus!

Luīni ceremoniāli nolieca galvu, pārsteigts par meistara neviltoto ziņkārību.

- Tā ir Elēna Krivelli, meistar, - viņš nevilcinoties atbildēja. - Jūsu mākslas pielūdzēja, kas ļoti vēlējās doties man līdzi un aplūkot jūsu gleznu.

- Krivelli? Tas nu gan ir pārsteigums! Vai jūs gadījumā neesat no gleznotāja Karlo Krivelli ģimenes?

- Esmu viņa māsasmeita, kungs.

- Tātad jūs esat...

- Lukrēcijas Krivelli meita. Jūs esat labi pazīstams ar manu māti.

- Donna Lukrēcija! Protams, - Leonardo sacīja, otrreiz uzmezdams skatienu Luīni, - un jūs atnācāt kopā ar maestro Bernardīno, ar kuru jūs noteikti iepazināties pozējot. Jūs esat viņa jaunā Magdalēna!

- Tieši tā.

- Brīnišķīgi! Jūs esat ieradusies īstajā brīdī.

Leonardo vēlreiz aplūkoja jauno sievieti, meklēdams vaibstus, kas viņu bija tā iedvesmojuši viņas mātē. Ar ātru skatienu pietika, lai ieraudzītu to pašu pieres formu, tieši tādu pašu degunu, vaigus un zodu. Meita bija mantojusi donnas Lukrēcijas aristokrātisko sejas ģeometriju.

- Ja jums būtu kāds mirklis laika, es vēlētos, lai jūs atnāktu man līdzi uz telpu, kurā notiks portreta izrādīšana. Drīz vien tā būs pilna ar lūgtajiem viesiem, un tad mums vairs nebūs iespējas aplūkot to vienatnē.

Meistars norādīja uz mazu istabiņu blakus milzīgajām kāpnēm. Istabiņa bija rūpīgi iekārtota. Visas sienas bija pārklātas ar milzīgiem, melniem auduma gabaliem, atstājot redzamu tikai nelielu riekstkoka dēlīti apmēram 63 X 45 centimetru platumā gludā gaiša priedes koka rāmī.

- Zināt ko? - turpināja Leonardo. - Es domāju, ka šis ir vispiemērotākais gadījums, lai parādītu ļaudīm šo gleznu. Donnas Beatri-čes nāve krīt kā tumša ēna pār mums visiem, un mums ir vajadzīgs viss pasaules skaistums, lai atgūtu labu noskaņojumu. Maestro Luīni jums jau varbūt ir teicis: man ir vajadzīgs prieks visapkārt. Dzīve. Kā allaž, kad es iznesu kādu darbu no savas darbnīcas, visi to ļoti vēlas apskatīt.

- Vai jūs domājat, ka jaunā glezna no jauna palīdzēs pilsētas ielas piepildīt ar cilvēkiem? - brīnījās Bernardīno.

- Tieši tā. Lai arī joprojām ir auksts, liekas, man tas izdosies. Tatad, - toskānietis mainīja sarunas tematu, norādot uz savu kompozīciju, - kā jums patīk?

Visi trīs ar skatienu ieurbās norādītajā sienā. Eļļas glezna bija fantastiska. Jauna sieviete sarkanā kleitā, kurā Leonardo bija pamanījies ne tikai parādīt visus samta toņus, bet arī brokāta nošuves ap kaklu, mierīgi nolūkojās uz viņiem no saviem augstumiem. Viņas mati bija sapīti garā bizē un deniņus neizsakāmi maigi apņēma smalka diadēma. Ja rāmis neiezīmētu logu ap portretu, neviens nepateiktu, ka šī dāma patiešām neatrodas telpā un nenolūkojas uz viņiem klātienē.51'

Elēna un Bernardīno skatījās uz gleznu ieplestām acīm, un viņiem trūka vārdu.

- Mēs domājām... - stostījās Luīni, - mēs domājām, ka jūs izstādīsiet donnas Beatričes portretu.

- Un kāpēc gan man tas būtu jādara? - meistars pasmaidīja. - Princese d’Este nekad nevarēja atrast brīvu brīdi, lai man pozētu.

Elēnai no aizkustinājuma acīs sariesās asaras.

- Ta ir... ir...

- Ta ir jūsu māte - donna Lukrēcija. Jā, - toskānietis teica, saraukdams savu milzīgo degunu. - Bez šaubām, viņa ir viena no skaistākajām sievietēm, ko jebkad esmu pazinis. Skaistums un harmonija ir tas, kas mums ir vajadzīgs šajā sāpju pilnajā laikā, vai ne?

Glezna La belle Ferroniere, kura pašlaik atrodas Luvras muzejā. {Aut. piez.)

Jaunā Elēna nevarēja atraut ne acu no portreta.

- Es nekad nerādītu publikai šo darbu, ja tas nebūtu nepieciešams. Jums man jātic.

- Vai tā ir...? - viņa mirkli šaubījās. - Vai tā gadījumā nav jūsu gaismas teorija? Bernardīno man stāstīja, cik svarīga jums šķiet gaisma.

- Tiešām?

Toskānieša acis ļauni iedzalkstījās.

- Jums gaisma esot dievišķā būtība. Tas, vai jūsu darbā ir vai nav redzama gaisma, atklājot visu par mākslinieka galamērķi. Vai tad tā nav?

- Jūs mani pārsteidzat, Elēna. Sakiet, kādu slepenu mērķi jūs varētu uzminēt, lūkojoties uz šo portretu!

Jaunā grāfiene vēlreiz uzmanīgi nopētīja audeklu. Mātes mirdzošā seja bija kā dzīva, tikai tā nespēja runāt.

- Ta ir kāda zīme, maestro.

- Zīme?

- O jā. Jūs sūtāt zīmes tumsā. Gluži kā bāka naktī. Jūs sūtāt zīmes ticīgajiem. Tiem, kuriem gaisma svarīgāka par tumsu.

Maestro samulsa.

Te pēkšņi viņa pārsteigums pārvērtās satraukumā. Un Elēna to pamanīja. Viņa redzēja, kā maestro pārliecinās, vai neviens viņu sarunu nenoklausās, un pieprasīja, lai grāfiene uz brīdi atstātu viņu un Bernardīno parunāt zem četrām acīm. Dāma paklausīgi attālinājās līdz vienam no logiem ar skatu uz Romiešu vārtiem.

- Vai drīkst zināt, ko tu esi izdarījis, maestro Luīni?

Leonardo čuksts iedūrās mācekļa ausīs kā duncis.

- Maestro, es...

- Tu viņai stāstīji par gaismu! Meitenei, bērnam!

- Bet...

- Nekādus “bet”. Vai viņa zina arī to, ka gaisma ir viens no viņas ģimenes simboliem? Ko vēl tu viņai esat atklājis, neprātīgais?

Luīni stinga bailēs. Pēkšņi viņš saprata, cik liela bijusi viņa kļūda, pieļaujot, ka Elēna nāk viņam līdzi. Nosarcis viņš nodūra galvu, nezinādams, ko atbildēt.

- Redzu, - turpināja Leonardo. - Tagad man viss ir skaidrs.

- Kas jums ir skaidrs, maestro?

Kaklā iespriedās smacējošs kamols.

- Tu ar viņu gulēji. Vai nav tiesa?

- Gulēju?

- Atbildi man!

- Es... Es to ļoti nožēloju, maestro.

- Nožēlo? Vai tu saproti, ko esi izdarījis?

Leonardo mēģināja runāt pēc iespējas klusāk, lai nepievērstu jaunās grāfienes uzmanību.

- Tu pārgulēji ar Magdalēnu! Tu! Ticīgais, kas atzīst Jāni!

Maestro norija siekalas. Viņam vajadzēja mirkli padomāt. Viņa

prāts mēģināja aptvert radušos situāciju, it kā viņš meklētu veidu, kā mehānismos savienot zobratiņus. Ko gan viņš varēja darīt? Visbeidzot milzis nolēma uztvert to kā Dieva zīmi. Norādi par to, ka laiki mainās ļoti ātri un ka drīz vien viņa noslēpums tiks atklāts.

Kā gan viņš varēja būt tik naivs? Kā viņš nebija paredzējis, ka jauns māceklis, kuram bija uzdots sargāt donnas Lukrēcijas meitu, varētu nonākt viņas apskāvienos? Leonardo, kas nicināja miesisko mīlestību, vajadzēja pasteigties. Domāju, ka tieši todien maestro nolēma atklāt Elēnai savu noslēpumu par apustuļiem, iekams citi mīļākie viņu nav noveduši no pareizā ceļa.

Jā. Tad viņš pasauca jauno grāfieni pie sevis un izdarīja kaut ko tādu, ko nekad agrāk nebija darījis: viņš pastāstīja viņai par savu satraukumu.

- Piedodiet par šo nelielo neveiklību, - viņš atvainojās. - Es vēlos jums pateikt, ka jūsu apmeklējums ir tieši laikā. Man bija jārunā ar kādu, kam es uzticos. Domāju, ka mani izspiego. Ka mani un manus palīgus uzmana.

- Jūs, meistar? - Luīni iekliedzās.

- Redzēsiet, - Leonardo turpināja. - Man ir aizdomas jau vairākus gadus. Tu zini, Bernardīno, ka es vienmēr esmu izvairījies no cilvēkiem. Jau gadiem es visas vēstules rakstu šifrētā veidā, pierakstu savas idejas tā, ka tikai nedaudzi var tās izlasīt, un neuzticos tiem, kas kāro ar mani satuvināties tikai tādēļ, lai okšķerētu, ar ko es nodarbojos. Tomēr svētdien, princeses bēru dienā, šīs manas bailes guva apstiprinājumu dramatiskā veidā. Todien, tepat netālu, mīklainos apstākļos nomira divi Dieva kalpi.

Bernardīno un Elēna neticīgi pakratīja galvu. Viņi par to vēl nezināja.

- Vienu no viņiem atrada pakārtu Tirgus laukumā. Viņam rokā bija kārts, ko jūs, maestro Luīni, pazīstat tikpat labi kā es. la ir no kādas gadsimta vidū speciāli Viskonti ģimenei zīmētas kāršu kavas, kurā redzama franciskāņu māsa ar Jāņa Kristītāja krustu vienā rokā un Jāņa evaņģēliju otrā.

- Magdalēna!

- Viens no nedaudzajiem veidiem, kā viņu mēdz attēlot, - Leo-nardo turpināja. - Patiesībā mezgli virvē, kas ieskauj viņas piebriedušo vēderu, to apstiprina. Taču ir maz, ļoti maz cilvēku, kas zina šo kodu.

- Turpiniet, lūdzu! - uzstāja Bernardīno.

- Kā jau jūs varat iedomāties, meistar Luīni, es šo kārti tulkoju kā zīmi. Brīdinājumu par to, ka kāds mēģina mani noķert cilpā. Es mēģināju pārliecināt hercoga kareivjus, ka mūks izdarījis pašnāvību. Es gribēju iegūt laiku, lai par to pārliecinātos, bet otra mūka nāve tikai apstiprināja manas aizdomas.

- Kādas aizdomas? - Elēna skatījās uz viņu, ne acu nepamirkšķinot.

- Tūlīt sapratīsiet, Elēna. Arī otrs mirušais mūks bija mans sens draugs.

Jaunā grāfiene salēcās.

- Jūs... viņus pazināt?

- Tieši tā. Abus. Džūlio, otrais upuris, nomira, noasiņojot pie Maesta. Kāds pāršķēla viņa sirdi ar zobenu, nenolaupot ne naudu, ne kādu mantu, izņemot...

- Izņemot ko?

- ...izņemot kārti ar franciskāņu māsu, kuru pēc tam atrada pie pakārtā mūka. Man ir radies nepatīkams iespaids, ka slepkava gribēja, lai es uzzinu par viņa noziegumiem. Galu galā Maesta ir mans darbs un pakārtais brālis piederēja pie Santa Maria klostera.

Joprojām baidoties pateikt kaut ko nevietā, sarunā atkal iesaistījās Elēna.

- Maestro, vai tas ir saistīts ar jūsu vēlmi šobrīd parādīt cilvēkiem manas mātes portretu? Vai tam ir kāds sakars ar šīm šausmīgajām ziņām?

- Tūlīt jūs to sapratīsiet, Elēna, - atbildēja maestro. - Jūsu māte man pozēja ne tikai šim portretam. Kad viņa bija mazliet jaunāka, viņa bija mana modele Maesta Madonnai. Es atgriezos pie šīs gleznas vēl pirms dažiem mēnešiem. Kad pirms desmit dienām iesniedzu pasūtījumu, franciskāņi to aizvietoja ar veco gleznu. Viss notika tik ātri, ka es nepaspēju brīdināt Brāļus par tās nomaiņu.

- Brāļus? - šoreiz Elēna viņu nepārtrauca.

- Es redzu, ka maestro Luīni jums tomēr nav pastāstījis visu, -nomurmināja Leonardo. - Šī glezna ir viņu evaņģēlijs. Ta viņiem sniedza garīgu mierinājumu, īpaši pēc tam, kad inkvizīcija bija atņēmusi viņu Svētos Rakstus. Viņi dučiem nāca to pielūgt. Taču, kad franciskāņi to pamanīja, viņi sāka ar mani strīdēties, un es biju spiests uzgleznot jaunu gleznas versiju, kurā nebija to simbolu, kurus Brāļi uzskatīja par ļoti nozīmīgiem. Es gleznoju šo pasūtījumu desmit gadus, bet ilgāk es nedrīkstēju vilcināties. Par nelaimi, es nepaziņoju Brāļiem, lai viņi vairs neiet uz Svētā Franciska klosteri meklēt apskaidrību. Pēdējais no viņiem, mans dārgais Džūlio, samaksāja par šo kļūdu ar dzīvību. Kāds viņu jau gaidīja.

- Vai jūs varat iedomāties, kurš tas bija?

- Nē, Bernardīno. Taču viņš bija tikpat ātrs kā vienmēr. Viņš lika Svētajam Dominikam nodibināt inkvizīciju un izrēķināties ar pēdējiem īstenajiem kristiešiem. Viņi mēģina ar spēku to, kas viņiem neizdevās Montsegurā, apspiežot katarus.

- Uz kurieni tad, meistar, tagad Brāļi dosies stiprināt savu ticību?

- Pats par sevi saprotams, ka pie Cenacolo. Taču tikai tad, kad darbs būs pabeigts. Kāpēc, pēc jūsu domām, es to gleznoju uz sienas, nevis uz audekla? Vai jūs domājat, ka tas ir gleznas lieluma dēļ? Nekā tamlīdzīga, - Leonardo noliedzoši pacēla rādītājpirkstu. - Tas ir tādēļ, lai neviens nevarētu to noņemt vai likt man to pārgleznot. Tikai tā Brāļi atradīs vietu, kur meklēt dvēseles glābiņu. Nevienam nenāks prātā viņus meklēt inkvizitoru degunu priekšā.

- Tas ir ģeniāli, maestro... tomēr ļoti bīstami.

Leonardo vēlreiz pasmaidīja.

- Starp Romas kristiešiem un mums ir liela atšķirība, Bernardīno. Viņiem ir vajadzīgi taustāmi sakramenti, lai sajustu Dieva svētību. Viņi ēd maizi, ieziežas ar eļļām vai mērcējas svētītajā ūdenī. Turpretī mūsu sakramenti ir neredzami. To spēks ir to abstrakcijā. Kas tos sajūt, sajūt triecienu krūtīs, un viņu pārņem prieks. Sajūtot šo triecienu, tu apzinies, ka esi glābts. Mans Svētais vakarēdiens viņiem ļaus piedzīvot šo prieku. Kāpēc, jūsuprāt, Kristus manā gleznā neizdala romiešu dievmaizītes? Tāpēc, ka viņa sakraments ir cits.

- Maestro, - Luīni viņu pārtrauca, - jūs runājat Elēnas klātbūtnē, it kā viņa zinātu visu par jūsu ticību. Un ir pilnīgi skaidrs, ka viņa nespēj izsekot jūsu teiktajam.

- Un tad?

- Es ceru, ka jūs man neliegsiet to prieku un atļausiet viņu aizvest pie Cenacolo un atklāt jūsu slepenās valodas pamatus. Jūsu simbolus. Varbūt tādā veidā... - Bernardīno šaubījās, it kā mēģinādams izvēlēties pareizos vārdus, - varbūt tā mēs abi varam šķīstīties un iegūt jaunu vietu jums līdzās. Elēna to ļoti vēlas.

Toskānietis nemaz neizskatījās pārsteigts.

- Vai tā ir tiesa, Elēna?

Jaunā dāma pamāja ar galvu.

- Tad tev jāzina, ka vienīgais, kā iepazīt manu darbu, ir pašai atrasties tajā. Un tu, Bernardīno, to zini labāk par jebkuru citu, -Leonardo murmināja. - Es esmu vienīgā omega, pie kā jums turpmāk jāvēršas.

- Ja jūsu nolūks ir rādīt viņai ceļu pie jums, maestro, tad kādēļ Elēna nevarētu būt jūsu modele? Viņas māte bija modele jūsu evaņģēlijā - Maesta. Kāpēc gan viņa pati nevarētu pozēt jūsu sienas gleznojumam?

Leonardo šaubījās.

- Cenacolo?

- Un kāpēc gan ne? - atbildēja Luīni. - Vai tad jūs nemeklējat modeli iemīļotajam Kristus apustulim? Vai domājat, ka varēsiet atrast eņģelim vēl līdzīgāku seju, lai pabeigtu gleznot Svēto Jāni?

Elēna kautrīgi nolaida acis. Svētais vīrs baltajā tērpā domīgi pabraucīja biezo bārdu, vēlreiz nopētīdams jauno Krivelli. Tad viņam izlauzās sirsnīgi smiekli, kas piepildīja visu telpu.

- Jā! - viņš dārdināja. - Kāpēc gan ne? Galu galā es nevaru iedomāties šim mērķim nevienu, kas būtu labāks par Elēnu.

Oliveiro Hakaranda?

Priora seja savilkās nicinošā grimasē, dzirdot pieminam šo vārdu. Brālis Vičenco bija licis mani pasaukt, tiklīdz uzzināja, ka esmu atgriezies klosteri. Izskatījās, ka jau vairākas stundas klostera saime bija pavadījusi patiesā uztraukumā par manu negaidīto pazušanu. Daži mūki, bruņojušies ar nūjām un lāpām, bija devušies mani meklēt īsi pirms tumsas. Tāpēc, kad Marija Hakaranda mani bija pavadījusi atpakaļ līdz klostera durvīm sveiku un veselu, kaut arī nedaudz apjukušu, priors nekavējoties lika man ierasties pie viņa.

- Jūs sakāt, brāli Leire, ka pavadījāt nakti Oliveiro Hakarandas sabiedrībā viņa paša namā?

Viņš izklausījās patiesi satraukts.

- Redzu, ka jūs viņu pazīstat, prior.

- Pazīstu gan, - priors atbildēja, - visa Milāna zina, kas viņš par putnu. Viņš tirgojas ar liturģijas priekšmetiem, pērk un pārdod gan svēto portretus, gan kailas Veneras, un viņam ir daudz vairāk naudas un mantas nekā daudziem augstmaņiem hercoga galmā. Es nesaprotu tikai vienu, - viltīgi samiegdams acis, viņš piebilda, - ko Hakaranda varētu gribēt no jums.

- Viņš vēlējās ar mani runāt par brāli Alesandro, prior.

- Par tēvu Trivulcio?

Es pamāju. Bandello likās samulsis.

- Liekas, ka abiem bija kopīgi tirdzniecības darījumi. Viņi bija, ja tā var teikt, partneri.

- Kas tās par muļķībām? Kas gan varēja saistīt tēvu Trivulcio, lai miers viņa pīšļiem, ar tādu netikumīgu un paklīdušu cilvēku kā Hakaranda?

- Ja tas, ko man stāstīja Hakaranda, ir tiesa, brālis Alesandro dzīvoja divas dzīves, jūsu acīs viņš bija bailīgs Dieva kalps, kas mīlēja grāmatas un lasīšanu, taču ārpus jūsu sargājošā skatiena apvāršņiem viņš darbojās kā antīko priekšmetu tirgonis.

Tēva Bandello prāts vārījās dusmās kā zupas katls.

- Man grūti tam noticēt, - viņš rūca. - Lai arī, ja tā padomā, varbūt tas arī šo to izskaidro...

- So to izskaidro? Par ko jūs runājat, prior?

- Es runāju ar Maura gvardi par brāļa Alesandro nāves apstākļiem. Tur ir kāds āķis, ko mēs neviens nespējam izskaidrot. Mūs mulsina kāda ārkārtīgi liela pretruna.

- Es jūs lūdzu, pastāstiet, kas tā par pretrunu!

- Redziet, gvardi uz tēva Trivulcio ķermeņa neatrada nekādas vardarbības vai pretošanās pazīmes. Tomēr šķiet, ka viņš nav izdarījis pašnāvību vienatnē. Tobrīd klāt bija vēl kāds. Kāds, kas atstāja dīvainu vizītkarti, iespiestu starp bibliotekāra kailajām kājām.

Priors parakņājās kabatās un pastiepa man nelielu papīra gabaliņu, kas bija noklāts ar dažādiem nesaprotamiem ķeburiem un līnijām. Tas bija savilktas uz plāna, taisnstūraina un lietojot nodiluša kartona gabaliņa.

- Skatieties, - viņš teica, sniedzot to man.

Man vajadzēja savilkt pārsteiguma grimasi, jo priors mani vēroja, apmierināts, ka izdevies modināt ziņkārību. Un kā vēl! Šis un tas uz šī papīriņa saskanēja ar mīklu, kas bija mani atvedusi uz Milānu. Kartītes pašā vidū bija dīvainais Pareģa paraksts: Oculos ejus dinu-mera. Septiņas rindiņas bija uzšņāptas ar drebošu roku, un likās, ka kāds uzmanīgi bija pētījis zīmīti, jo piezīmes uz lapiņas malām liecināja par kāda erudīta pūliņiem atklāt šo vārdu patieso jēgu.

- Ta ir mana mīkla! - es apstiprināju.

- “Saskaiti acis/bet neskaties sejā./Mana vārda skaitli/atradīsi pie viņa sāniem...” Jā. Es zinu. Jūs man to atklājāt pirms brāļa Alesandro nāves. Atceraties? Taču šīs piezīmes nav manējās, tēvs Leire, - viņš teica, apvilkdams ar pirkstu apkārt tekstam.

Viņa acis ļauni mirdzēja.

- Un tas vēl nav viss. Skatieties!

Tēvs Bandello apgrieza kārti ar muguriņu uz augšu. Ta bija kārts, kuru es nevarētu sajaukt ne ar vienu citu, - uz tās bija attēlota franciskāņu mūķene, labajā rokā turot krustu un kreisajā - grāmatu. Es sastingu.

- Jēziņ! - es iesaucos. - Kārts... Jūsu kārts!

- Nē. Leonardo kārts, - priors izlaboja. - Neviens nezina, kas uzlika šo kārti uz brāļa Alesandro mirstīgajām atliekām, bet ir pilnīgi skaidrs, ka tā kaut ko nozīmē. Atgādināšu jums, ka toskānietis mums ir metis izaicinājumu, izmantojot šo pašu zīmējumu. Un tagad tas kopā ar jūsu mīklu tiek atrasts pie bibliotekāra kājām. Ko jūs par to teiksiet?

Es dziļi ieelpoju.

- Ir vēl kaut kas, ko vēl neesmu jums pastāstījis, prior.

Bandello sarauca pieri.

- Es nezinu, kā to tulkot saskaņā ar jūsu atklāsmēm, bet ar senjoru Hakarandu mēs runājām tieši par šo kārti. Precīzāk, par grāmatu, ko šī sieviete tur rokās.

- Grāmatu?

- Ta nav šāda tāda grāmata, prior. Hakaranda gribēja to iegūt, lai izpildītu kādu svarīgu pasūtījumu, tāpēc uzticēja šo uzdevumu brālim Alesandro. Izskatās, ka šī grāmata pieder maestro Leonardo, tāpēc Hakaranda domāja, ka mūsu bibliotekārs labāk par jebkuru citu varētu piekļūt meistaram un izteikt viņam kādu piedāvājumu. Parasts tirdzniecības darījums jau ir paņēmis divu cilvēku dzīvību.

- Jūs sakāt, ka divu cilvēku?

- Es vēl jums nepaguvu pastāstīt, prior, bet kliente, kas vēlējas iegūt savā īpašumā šo grāmatu, bija Beatriče d’Este, lai Dievs mielo viņas dvēseli.

- Lai miers ar viņu.

Priors mudināja mani pabeigt stāstu.

- Hakaranda nezina, kāda iemesla dēļ hercogiene šo uzdevumu uzticējusi tieši viņam, nevis lūgusi pašam maestro Leonardo. Taču viņš ir pārliecināts, ka tādā vai citādā veidā Leonardo ir saistīts ar abām šīm mīklainajām nāvēm.

- Un kā domājat jūs, tēvs Leire?

- Es negribu tam ticēt. Leonardo ir mākslinieks, nevis kareivis.

Brālis Vičenco satraukts nodūra acis.

- Es domāju tieši tāpat, taču pašlaik izskatās, ka cilpa negribot savelkas ap Leonardo.

- Ko jūs gribat teikt?

- Vakar pat ne pārāk tālu no šejienes notika kaut kas dīvains. Svētā Franciska baznīca tika apgānīta ar kāda svētceļnieka slepkavību.

- Noziegums? - Sī ziņa mani pārsteidza. - Noziegums uz Svētās zemes?

- Tieši tā. Nelaimīgajam pāršķelta sirds tieši pie lielā altāra, zem jaunās Leonardo gleznas. Acīmredzot tas noticis dažas stundas pirms brāļa Alesandro nāves. Un vai zināt vēl ko? - Pirms turpināja, priors ievilka elpu. - Gvardi uz viņa mirstīgajām atliekām atrada kāršu kavu, pie kuras pieder šī kārts. Tas, kurš to vīru nogalināja, nozaga viņam šo kārti, uz tās otrā pusē uzrakstīja jūsu mīklu un pēc tam nolika to pie mūsu bibliotekāra līķa. Jums jāpalīdz man šo cilvēku atrast. Ja vien es nemaldos, mūsu slepkava, lai kas arī viņš būtu, arī meklē šo nolādēto Leonardo grāmatu.

A izvediet mani pie sava gūstekņa.

Marija Hakaranda pārsteigta lūkojās manī. Viņa Vairs nebija ģērbusies vīrieša drēbēs kā iepriekšējā vakarā, bet gan brīvi krītošā kleitā ar zili baltām piedurknēm un svītrainā ņieburā. Viņas gaišie mati bija skaisti saņemti ar tīkliņu un darīja viņu žilbinoši skaistu.

Acīmredzot jaunā Hakaranda negaidīja tik drīzu atkalredzēšanos, un vēl mazāk viņa būtu varējusi iedomāties, ka es atgriezīšos viņas namā ar tik... īpašu lūgumu. Viņa gan nezināja, ka patiesībā šim inkvizitoram nemaz nebija citas iespējas. Iespējams, ka Mario Forsēta, kareivis, ko viņas tēvs bija sakāvis divkaujā, bija vienīgais cilvēks, kas būtu varējis saskarties ar “zilo grāmatu” no Leonardo kārts. Vienīgais, kas joprojām bija dzīvs. Kā gan lai es nevēlētos ar viņu runāt?

-Ja godīgi, es nedomāju, ka manam tēvam ļoti patiktu šī doma, -viņa teica, noklausījusies manu muļķīgo paskaidrojumu.

- Jūs kļūdāties, Marija. Jūs bijāt klāt, kad dons Oliveiro man lūdza palīdzēt viņam sadabūt Leonardo grāmatu. Tieši tādēļ esmu ieradies.

- Un ko jūs darīsiet ar Mario?

- Pirmkārt, es ņemšu viņu savā, tas ir, Svētās inkvizīcijas aizgādībā. Otrkārt, es vēlos viņu aizvest sev līdzi un iztaujāt.

Svētās inkvizīcijas pieminēšana mīkstināja jaunās dāmas stingro pretošanos. Skaistās Marijas aizdomas, pateicoties manai nopietnībai, izzuda, un viņa apņēmās mani pavadīt uz pils pagrabiem, lai tādējādi viņas tēva prombūtnes laikā nebūtu nekādas saķeršanās ar mājas iedzīvotājiem. Viņa man paskaidroja, ka tēvs tūlīt pēc mūsu sarunas bija devies ceļojumā un acīmredzot neatgriezīšoties Milānā agrāk kā pēc nedēļas. Viņa prombūtnes laikā Marijai bija uzticēta mājas pārraudzība un citi pienākumi, tostarp arī jaunā Forsētas uzraudzīšana.

- Vai viņš ir agresīvs?

- Ak nē, ne tuvu. Man šķiet, ka viņš pat mušai nevarētu pāri nodarīt. Taču viņš ir viltīgs. Esiet uzmanīgs, kad runājat ar viņu.

- Viltīgs?

- To viņš iemācījies no Leonardo, - Marija piebilda. - Visi viņa mācekļi ir viltīgi.

Zēns bija ieslodzīts pils daļā, kur senāk bija atradies cietums. Biezas sienas un dziļumā ejošas kāpnes atklāja pazemes valstību, kuru bija grūti iedomāties, redzot virszemes dārzus. Pēc Hakaran-das gribas viņa pārdrošais kalps bija ieslodzīts vienā no cietumiem ar murus strictus^33 - tieši tik lielā cellē, lai varētu apgulties, piecelties kājās un paspert pāris soļu no vienas sienas līdz otrai. Tai nebija pat logu, nekā, tikai pilnīga tumsa. Mario Forsēta varēja sevi uzskatīt par veiksminieku. Dažus metrus tālāk Marija man parādīja murus strictissimus^34 celles, kurās nevarēja ne piecelties, ne izstiepties un no kurām cietumnieki varēja izkļūt tikai prātā sajukuši vai miruši.

Pie Forsētas kameras mani pārņēma smacējoša sajūta. Es negribēju, lai Hakarandas meita redzētu mani vilcināmies. Es ienīdu cietumu apmeklējumus. Slēgtas telpas mani padarīja slimu. Patiesībā vienīgais inkvizitora darbs, no kura es nekad neatteicos, bija saistīts ar kabinetu. Es devu priekšroku darbam ar papīriem, nevis smakai, mitrumam un ūdens pilēšanai uz akmeņiem. Šis gaiss man aizžņaudza elpu. Palicis vienatnē, turēdams rokās sveci un smagas dzelzs atslēgas, es kādu laiku vilcinājos, iekams izrunāt kādu vārdu.

- Mario Forsēta?

Neviens neatbildēja.

Otrpus aizšaujamai bultai, ko bija saēdusi rūsa, viss liecināja par nāves gaidām. Es iebāzu atslēgu slēdzenē un iegāju kamerā. Forsēta

tik tiešām bija tur iekšā. Viņš stāvēja kājās, atspiedies pret vienu no sienām, un viņa skatienā bija manāms izmisums. Pamanījis manas lampas gaismu, nabadziņš aizklāja acis. Mugurā viņam joprojām bija krekls, viscaur klāts ar asins traipiem. Ievainotais vaigs bija kļuvis bīstami zils. Zēna mati bija putekļu pilni, un, kaut arī cietumā bija pavadījis neilgu laiciņu, viņš izskatījās nožēlojami.

- Tatad tu esi no Ferrāras tāpat kā donna Beatriče... - es teicu, apsēžoties uz lāviņas un ļaujot viņam aprast ar lampas gaismu. Zēns samulsis pamāja. Viņš nekad nebija dzirdējis manu balsi un nezināja, kas es esmu.

- Cik tev gadu, dēls?

- Septiņpadsmit.

“Septiņpadsmit gadu,” es nodomāju. “Viņš pat nav pieaudzis vīrs.”

Mario nenovērsa ne acu no mana melnbaltā ietērpa un nebeidza vien brīnīties par tik dīvainu apciemojumu. Godīgi sakot, mēs uzreiz viens otram iepatikāmies. Es nolēmu kliedēt viņa neizpratni.

- Viss ir labi, Mario Forsēta. Es tev pateikšu, kādēļ esmu atnācis. Man ir atļauja izvest tevi no šejienes un atbrīvot, ja vien mēs par kaut ko vienosimies, - es meloju. - Tev tikai vajadzēs atbildēt uz dažiem jautājumiem. Ja teiksi patiesību, es ļaušu tev iet.

- Es vienmēr saku patiesību, tēvs.

Jaunietis atrāvās no sienas un apsēdās man līdzās. Tuvumā viņš tiešām nelikās bīstams. Viņš izskatījās slimīgs, ar uzkumpušu muguru. Bija redzams, ka viņš nebija radīts fiziskam darbam. Mani nepārsteidza, ka Hakaranda zēnu bija tik viegli uzveicis.

- Es zinu, ka tu biji maestro Leonardo māceklis, vai tā? - es jautāju.

-Jā.

- Kas notika? Kāpēc tu pameti viņa darbnīcu?

- Es neizturēju meistara uzliktos pārbaudījumus. Tikai tāpēc.

- Pārbaudījumus? Kādus pārbaudījumus?

Mario dziļi ievilka-elpu, skatīdamies uz važās saslēgtajām rokām. Lampas gaismā varēja redzēt, ka viņa rokas locītavas bija vienos zilumos.

- Tas bija atjautības pārbaudes. Maestro nav gana ar to, ka viņa mācekļi prot jaukt krāsas vai uzskicēt gleznā kontūras. Viņš pieprasa gaišus prātus.

- Kādi bija pārbaudījumi? - es uzstāju.

- Kādu dienu viņš lika man aplūkot dažus savus darbus un lūdza tos izskaidrot. Mēs bijām gan pie Cenacolo, ko viņš tik tikko bija iesācis, gan arī hercoga pili apskatīt dažus portretus. Acīmredzot es kaut ko izdarīju nepareizi, jo drīz vien viņš palūdza mani doties prom no darbnīcas.

- Saprotu. Tāpēc tu nolēmi atriebties meistaram, viņu apzogot, vai ne?

- Nē! Nekādā gadījumā! - viņš iekliedzās. - Es nekad nemēģinātu apzagt maestro. Viņš man bija kā tēvs. Viņš vadāja mūs pa visām malām, lai mācītu amatā, un nodrošināja mums iztiku. Atceros, kad viņam nebija naudas, viņš mūs sapulcināja Santa Maria dominikāņu klostera ēdamzālē. Viņš sasēdināja mūs ap lielo galdu kā apustuļus un vēroja, kā mēs ēdam...

- Tatad tu esi Cenacolo tapšanas liecinieks?

- Protams. Tas ir maestro lielais darbs. Viņš daudzus gadus pavadījis, mācoties, lai glezna būtu pilnīga.

- Viņš lasīja grāmatas, vai ne? Tadas kā tā, kuru tu viņam nozagi?

- Es neko viņam neesmu nozadzis, tēvs! - Mario atkal protestēja. - Dons Oliveiro bija tas, kurš lika man doties uz meistara darbnīcu un dabūt no viņa bibliotēkas kādu grāmatu zilos vākos.

- Tatad nozagt.

- Ta nebija zagšana. Pēdējo reizi, kad es biju darbnīcā, es to meistaram palūdzu. Kad es viņam pateicu, kādam nolūkam man tā nepieciešama, ka vēlos pakalpot savam jaunajam saimniekam, viņš man iedeva sējumu, kuru es vēlāk nodevu donam Oliveiro. Ta bija dāvana. Viņš man to uzdāvināja par piemiņu, teikdams, ka viņam tā vairs nav vajadzīga.

- Un tu gribēji grāmatu pārdot senjoram Hakarandam.

- Meistars Leonardo man mācīja, ka tiem, kas dzīvo no zelta, jāprasa zelts. Tāpēc es grāmatai uzliku cenu. Ne vairāk, ne mazāk. Taču dons Oliveiro mani neuzklausīja. Dusmās viņš izvilka zobenu un lika man aizstāvēt savu godu divkaujā. Pēc tam viņš mani ieslēdza šeit.

Man šķita, ka šis zēns runā patiesību. Galu galā viņam varēja uzticēties vairāk nekā Hakarandam - skopulim, kas spēja tirgoties ar mūkiem un bērniem, lai tikai iegūtu savā īpašumā kādu antīku

priekšmetu, par kuru viņš saņemtu kārtīgu žūksni dukātu. Un ja nu es varētu izmantot Mario palīdzību? Ja nu man būtu izdevība izmantot noslēpumu meistara Leonardo bijušā mācekļa zināšanas, lai atrisinātu mani satraucošos jautājumus?

Nolēmu izmēģināt savu veiksmi.

- Vai tu zini par kāršu kavu, kurā atrodas kārts, uz kuras attēlota sieviete franciskāņu mūķenes tērpā ar zilu lūgšanu grāmatu rokā?

Mario pārsteigts vērās manī.

- Vai tu zini, par ko es runāju? - uzstāju.

- Dons Oliveiro parādīja man šo kārti, pirms sūtīja mani pēc maestro grāmatas.

- Turpini.

- Kad es aizgāju pie meistara Leonardo un parādīju viņam šo kārti, viņš sāka smieties. Viņš teica, ka tā ietver lielu noslēpumu, un pat tad, ja es pats to nevarētu atšifrēt, viņš man to nekad neatklātu. Viņš tā dara vienmēr. Viņš nekad neko neatklāj, ja katrs pats nemēģina kādu faktu pārbaudīt vai pierādīt.

- Vai viņš teica, kā tu varētu šo noslēpumu atšifrēt?

- Maestro visus savus mācekļus izglīto slepenu zīmju nolasīšanas mākslā. Viņš mums mācīja grieķu Ars Memoriae, ebreju skaitļu kodus, arābu burtus, kas veido figūras, Pitagora slepeno matemātiku... Taču, kā jau jums teicu, es biju neapdāvināts skolnieks, kuram daudz kas palika neskaidrs.

- Vai tu palīdzētu man atrisināt kādu mīklu, ja es tev to lūgtu?

Mario sastomījās, tad pamāja ar galvu.

- Tas ir jūsu bijušā meistara cienīgs, - es teicu, meklēdams papīriņu, kas palīdzētu Mario mani saprast. - Tas ietver kāda cilvēka, ko es meklēju, vārdu. Apskati to ļoti uzmanīgi un kārtīgi izpēti, -es teicu, sniegdams to zēnam. - Izdari man šo pakalpojumu. la būs pateicība par to, ko es tev došu šodien.

Zēns pienāca tuvāk lampas gaismai, lai labāk redzētu, kas rakstīts uz papīriņa.

- Oculos ejus dinumera - tas ir latīniski.

- la ir.

- Tātad jūs mani atbrīvosiet?

- Tikai pēc tam, kad tu būsi atbildējis uz manu pēdējo jautājumu, Mario. Es saprotu, ka tu donam Oliveiro esi teicis, ka Leonardo tev doto grāmatu ir izmantojis, lai uzgleznotu kādu no Cenacolo redzamajiem apustuļiem.

- Ta ir.

- Kurš apustulis tas bija, Mario?

- Apustulis Matejs.

- Vai zini, kādēļ maestro izmantoja tieši šo grāmatu, lai uzgleznotu apustuli Mateju?

- Domāju, ka jā... Matejs sarakstījis vispopulārāko Jaunās Derības evaņģēliju, un maestro gribēja, lai cilvēks, kura seju viņš piešķirtu šim apustulim, būtu tikpat cienījams.

- Kas tas ir par cilvēku? Platons?

- Nē. Platons ne, - Mario pasmaidīja. - Tas ir kāds no dzīvajiem. Varbūt jūs esat par viņu dzirdējis. Viņš tulkojis Divini Plato-nis Opera Omnia, un viņa vārds ir Marsīlio Fičīno. Reiz dzirdēju maestro sakām, ka tad, kad viņš kādā no saviem darbiem uzgleznos šī vīra seju, tā būs zīme.

- Zīme? Kāda zīme?

Pirms atbildēja, Forsēta kādu brīdi svārstījās.

- Es jau sen neesmu runājis ar maestro, tēvs. Tomēr, ja jūs turētu savu solījumu un mani atbrīvotu, es to jūsu dēļ noskaidrotu. Es savu vārdu turēšu. Arī par noslēpumu, kuru jūs man uzticējāt. Es jūs nepievilšu.

- Tev jāzina, ka esi devis vārdu inkvizitoram.

- Dodu jums savu godavārdu. Atbrīvojiet mani, un es to turēšu.

Ko gan es varēju zaudēt? Tajā pašā vakarā ap devīto stundu mēs ar Mario atstājām Hakarandas namu, Marijas neticīgā skatiena pavadīti. Uz ielas zēns ar melnajiem matiem un rētu uz sejas noskūpstīja manu roku, noglāstīja atbrīvotās roku locītavas un metās skriet pilsētas centra virzienā. Dīvaini: es pat nedomāju, vai vēl kādreiz viņu ieraudzīšu. Galu galā tas nemaz nebija būtiski. Tagad es tāpat zināju vairāk par Cenacolo nekā daudzi mūki, zem kuru jumta glezna atradās.

19 janvāra pirmajā rīta stundā Mateo Bandello, priora pusaudzis brāļadēls, ielauzās Santa Maria delle Grazie • ēdamzālē. Viņa skatiens bija izklaidīgs un acis mitras. Viņš ieradās aizelsies, viņa dvēsele mocījās neziņā, un viņa sejā jautās bailes. Viņam bija jārunā ar tēvoci. Atradis viņu pie noslēpumainās Leonardo sienas, zēns sajuta atvieglojumu un trauksmi vienlaikus. Ja tas, ko viņš bija dzirdējis netālu no Tirgus laukuma, bija tiesa, ilga uzturēšanās šajā vietā, vērojot velnišķā darba tapšanu, varēja visiem nest nāvi.

Mateo piesardzīgi pienāca tuvāk, lai nepārtrauktu abata un viņa allaž līdzās esošā sekretāra tēva Benedetto sarunu.

- Sakiet man, prior, - zēns izdzirdēja, - vai tad, kad meistars Leonardo gleznoja Sīmaņa un Jūdas Tadeja portretus ēdamzālē, jūs viņa uzvedībā nemanījāt neko savādu?

- Savādu? Ko jūs domājat ar vārdu “savāds”, tēvs?

- Nevajag, prior! Jūs lieliski saprotat, ko es gribu teikt. Vai redzējāt, ka viņš ielūkojas kādās piezīmēs vai skicēs, lai pēc iespējas precīzāk attēlotu šo apustuļu īpašības? Vai atceraties, vai pie viņa nāca kāds cilvēks, kurš būtu devis viņam norādījumus, kā pabeigt šos portretus?

- Tas ir dīvains jautājums, tēvs Benedetto. Nesaprotu, uz ko jūs mērķējat.

- Labi... - vienacis nokremšķinājās. - Jūs lūdzāt, lai es noskaidroju, kāds noslēpums saista brāli Alesandro un tēvu Leiri. Patiesībā man nebija nekādu ziņu, iekams es noskaidroju, ko abi darījuši dienās pirms bibliotekāra nāves.

Mateo šausmās notrīcēja. Priors un viņa sekretārs runāja tieši par to pašu lietu, kas viņu bija atvedusi uz šejieni.

- Tatad? - tēvocis uzstāja, neko nenojaušot par viņa izbīli.

- Tēvs Leire visvairāk laika pavadīja šeit, jo jūs viņam bijāt iedevis atslēgu. Tas ir normāli.

- Un brālis Alesandro?

- Tas ir pats dīvainākais, prior Bandello. Ķesteris viņu vairākkārt pārsteidzis runājam ar Marko d’Odžono un Andreu Salaīno, Leonardo iemīļotajiem mācekļiem. Viņi tikušies Mirušo krustejā un ilgu laiku sarunājušies. Tie, kuri tobrīd gājuši viņiem garām, visi kā viens dzirdējuši, ka viņu sarunas temats bijis toskānieša milzīgais satraukums par Svētā Sīmaņa portretu.

- Un kas pievērsa jūsu uzmanību? - Mateo redzēja, ka viņa tēvocis kā allaž savelk seju, uzraudams degunu un saraukdams pieri. - Maestro ir ķerts uz detaļām, faktiem, visādiem sīkumiem... Tas jau jums būtu jāzina. Es nepazīstu nevienu mākslinieku, kurš tik daudz reižu pārskatītu un pārbaudītu ikvienu savu darbību.

- Jums taisnība, prior. Taču tajās dienās brālis Alesandro vairāk nekā citreiz izpildīja katru Leonardo kaprīzi. Viņš meklēja grāmatas un gravīras. Viņš strādāja daudz vairāk, nekā prasa viņa darbs bibliotēkā. Viņš pat apmeklēja hercoga cietoksni, lai nodrošinātu kādas ļoti smagas kravas pārvešanu. Taču vēl neviens nav noskaidrojis, kas tā bija par kravu.

Priors paraustīja plecus.

- Varbūt tas nemaz nav tik dīvaini, kā šķiet, tēvs. Vai tad brālis Alesandro nepozēja meistaram? Vai tad meistars viņu neizvēlējās no daudzu citu vidus, lai gleznotu viņu kā Jūdu? Skaidrs, ka viņi varēja kļūt draugi, un Leonardo varēja viņam lūgt palīdzību, iekams Alesandro nebija miris.

- Jūs domājat, ka tā bija nejaušība? Man liekas, tēvs Leire jums jau stāstīja par savām aizdomām, vai ne?

- Tēvs Leire, tēvs Leire, - brālis Benedetto noburkšķēja. - Šis vīrs glabā kādu noslēpumu. Tas rakstīts viņa sejā ikreiz, kad es ar viņu runāju.

Mateo šaubījās, vai iejaukties sarunā vai ne. Jo ilgāk viņš klausījās, kā priors un viņa sekretārs pļāpā par Cenacolo, jo nepacietīgāks kļuva. Viņš zināja par šo fresku kaut ko ļoti svarīgu!

- Taču tēvs Leire domā, ka Leonardo varēja piedalīties brāļa Alesandro slepkavībā, vai ne?

- Jūs kļūdāties. To viņam teica Oliveiro Hakaranda, vecs maestro ienaidnieks. Tas, ka Leonardo ir ekstravagants cilvēks ar savādu gaumi un mēs viņu reti redzam dievkalpojumos, un pat fakts, ka šī freska varētu glabā kādu noslēpumu, viņu vēl nepadara par slepkavu.

- Hmm... - vienacis novilka. - Tas tiesa. Tas viņu padara par ķeceri. Tāpēc arī šim iedomīgajam cilvēkam ienācis prātā uzgleznot sevi Svētajā vakarēdienā. Un tieši kā Jūdu Tadeju!

- Ta ir interesanta sakritība. Sevi viņš attēlo kā “labo” Jūdu, bet brāli Alesandro - kā “slikto” Jūdu.

- Visu cieņu, prior, bet vai esat pamanījis, kā Leonardo sevi attēlojis Svētajā vakarēdienā?

- Viņš sevi... - priors ar acīm meklēja īsto vietu freskā, - viņš sevi attēlojis ar muguru pret Mūsu Kungu.

- Tieši tā! Leonardo vai Jūda Tadejs, ja jums tā tīk, sarunājas ar Svēto Sīmani tā vietā, lai pievērstu uzmanību Kristus vēstij par to, ka viens no viņiem to nodos. Kāpēc? Kāpēc maestro par Kristu svarīgāks šķiet Svētais Sīmanis? Un, lai vēl vairāk pastiprinātu šaubas, teikšu, lūk, ko: ja jau mēs zinām, ka katrs apustulis ir kāds maestro nozīmīgs cilvēks, - kas patiesībā ir šis apustulis?

- Nesaprotu: uz kurieni jūs mērķējat?

- Ļoti vienkārši, - atteica Benedetto. - Ta kā Svētā vakarēdiena dalībnieki nav tie, pēc kā izskatās, bet pats maestro demonstrē, ka viņam svarīgāks par Mesiju liekas Svētais Sīmanis, šim Svētajam Sīmanim jābūt kaut kam ļoti īpašam. Un to zināja brālis Alesandro.

- Svētais Sīmanis... Svētais Sīmanis no Kānaānas...

Priors pārlaida roku pār deniņiem, it kā viņam pašam vajadzētu atrasties freskā, par kuru brālis Benedetto nupat runāja. Mateo nepacietīgi klusēja. Viņa vēsts bija steidzama!

- Tagad, kad jūs tā sakāt, atceros, ka toreiz, kad Leonardo gleznoja šo Cenacolo daļu, patiešām notika kaut kas neparasts, - tēvocis visbeidzot noteica, joprojām nelikdamies ne zinis par zēna atrašanos ēdamzālē. '

- Tiešām?

Benedetto vienīgā acs iemirdzējās.

- Tas bija kas sevišķs. Leonardo trīs gadus bija meklējis modeļus apustuļiem. Viņš lika pozēt mums visiem. Atceraties? Pēc tam viņš izsauca hercoga gvardus, dārzniekus, juvelierus un pāžus... Kaut ko

noderīgu viņš atrada katrā - sejas izteiksmi, profilu, rokas kontūru, delmu. Taču, nonācis pie labā freskas stūra, viņš pārtrauca modeļu meklējumus un vairs negleznoja dzīvus cilvēkus.

Vienacis paraustīja plecus.

- Es jums mēģinu paskaidrot, tēvs Benedetto, ka Svētā Sīmaņa gleznošanai Leonardo nav izmantojis nevienu cilvēku.

- Tātad viņš to izgudrojis?

- Nē. Viņš izmantoja kādu krūšutēlu. Skulptūru, ko lika atvest no Maura pils.

- Lūdzu! Ta arī ir brāļa Alesandro krava!

- Es labi atceros dienu, kad šo marmora gabalu atveda uz klosteri, - priors nepakustēdamies turpināja. Saule cepināja kā pastardienā, un divu zirgu pajūgs tik tikko varēja atvest līdz šejienei kasti, kurā atradās skulptūra. Patiesībā es nezinu, kādēļ vajadzēja pielikt tik milzīgas pūles, taču tad, kad kaste bija jau izkrauta, ieradās donna Beatriče.

- Donna Beatriče?

- O jā! Viņa bija žilbinoši skaista vienā no saviem ar tīkliņiem rotātajiem tērpiem, kas viņai tā patika, apaļajiem vaigiem tvīkstot no karstuma. Viņa kā allaž ieradās ar svītu, taču šoreiz hercogiene pārkāpa visus priekšrakstus un pieskrēja klāt strādniekiem, kas darbojās ar skulptūru. Un vai ziniet ko? Viņa uz tiem kliedza.

- Kliedza? Princese deva tiešas pavēles nesējiem?

- Vēl vairāk, brāli. Viņa zaudēja savu karalisko pozu. Viņa tos apvainoja. Pazemoja, saucot neķītros vārdos, un piedraudēja ar karātavām, ja tie nodarītu kaut mazāko kaitējumu viņas filozofam.

- Viņas... filozofam? Bet vai tad tas nebija Svētā Sīmaņa krūšutēls?

- Jūs man jautājāt, vai es atceros kaut ko savādu, vai ne? Neko dīvaināku par to, ko jums nupat pastāstīju, es neatceros.

- Piedodiet, prior. Lūdzu, turpiniet.

- Leonardo uzstādīja šo krūšutēlu netālu no ēdamzāles durvīm uz smilšu maisu kaudzes. Tas bija vecs, antīks krūšutēls. Viņš laiku pa laikam to pārvietoja, lai redzētu, kā tas izskatās dažādās gaismās, un, kad beidzot to bija labi iegaumējis, viņš steidzās to skicēt uz sienas. Viņa tehnika bija brīnums.

- Un no kurienes nāk šis krūšutēls?

- Tas ir pats interesantākais: tikai vēlāk es uzzināju, ka donna Beatriče to bija pavēlējusi atvest no Florences tikai tādēļ, lai izpatiktu maestro.

Mateo ilgāk vairs nespēja izturēt. Viņam vajadzēja iejaukties, tomēr viņš neuzdrīkstējās.

- Vai donna Beatriče vienmēr tā izpatikusi maestro? - vaicāja vienacis.

- Vairāk vai mazāk. Leonardo bija viņas iecienītākais mākslinieks.

- Vai varat man izskaidrot, kādēļ Leonardo interesēja Svētais Sīmanis no Florences?

- Arī man tas likās dīvaini. Doties uz Florenci ar mērķi atvest no turienes Jāni Kristītāju, kas galu galā ir pilsētas patrons, - tam vēl būtu jēga. Taču Svētais Sīmanis...

- Tas nav Sīmanis, tēvoci! Tas nav viņš!

Mateo, sarkans no izmisuma, pārsteidza mūkus nesagatavotus. Viņš zināja, ka nav labi pārtraukt pieaugušo sarunas, taču ilgāk vairs nespēja kost sev mēlē.

- Mateo! - priors bija pārsteigts. Viņa divpadsmitgadīgais brāļadēls stāvēja kā zemē iemiets, šūpodamies no vienas puses uz otru, pār vaigiem viņam ritēja asaras, un viņa skatiens raudzījās tukšumā. - Kas ar tevi ir noticis?

- Es zinu, kas ir tas apustulis, tēvoci, - Mateo murmināja, mēģinot noslēpt trīsas. Tad viņš zaudēja samaņu.

Pagāja diezgan ilgs laiks, iekams brālis Benedetto un pri-ors Bandello atkal dabūja Mateo uz kājām. Viņš pamodās tizpc'aukts, un viņam bija grūti izrunāt vārdus, jo, tiklīdz viņš pavēra muti, lai kaut ko teiktu, viņa ķermenis sāka trīcēt no aukstuma un bailēm. Viņš par varītēm gribēja, lai viņi visi trīs pēc iespējas drīzāk dotos prom no ēdamzāles. “Tas ir Sātana darbs,” Mateo murmināja starp šņukstiem, un tas ļoti pārsteidza gan vien-aci, gan Mateo tēvoci. Ta kā viņu nomierināt nebija iespējams, mūki uzklausīja viņa lūgumu un patvērās bibliotēkā. Tur, īpašās apkures nodrošinātajā siltumā, zēns pamazām atguvās.

Sākumā viņš negribēja runāt. Viņš no visa spēka sagrāba priora roku un noliedzoši purināja galvu ikreiz, kad viņu uzrunāja. Uz bērna ķermeņa nebija redzami ne ievainojumi, ne zilumi, vienīgi viņa sutana bija notašķīta ar dubļiem, taču nelikās, ka kāds būtu viņam uzbrucis. Kas tad īsti bija noticis? Benedetto nokāpa uz virtuvi, lai atnestu mazliet karsta piena un Sjēnas marcipānu, ko klosterī glabāja īpašiem gadījumiem. Kad vēders bija pilns un ķermenis sasilis, Mateo beidzot sāka runāt.

No viņa stāstītā priors un brālis Benedetto aiz pārsteiguma palika bez valodas.

Kā jau ierasts, novicis todien bija devies uz Tirgus laukumu, lai nopirktu mazliet pārtikas klostera vajadzībām. Ceturtdienas bija labākās dienas graudu un dārzeņu pirkšanai, tāpēc viņš bija paņēmis dažas monētas no brāļa Giljelmo somas un devies pēc iespējas ātrāk izpildīt doto uzdevumu. Ejot garām Saprāta pilij, snaudošam trīsstāvu namam, kas bija celts no akmens un ķieģeļiem

pašā Tirgus laukuma vidū, viņš sastapa milzīgu skrienošu cilvēku pūli. Viņi visi likās kā ekstāzē. Acis nepamirkšķinot, viņi klausījās garajā sprediķī. Orators stāvēja uz iedomātas skatuves tieši zem pils arkām. Sākumā šī aina nelikās nekas sevišķs. Taču, tiklīdz Mateo grasījās pagriezt pūlim muguru, kaut kas viņā sažņaudzās. Viņš šo sprediķotāju pazina.

“Tieši šeit, šajā skrejošajā pūlī, īstens ticīgais ziedoja Tam Kungam savu dzīvību!” viņš dzirdēja sprediķotāju kliedzam. “Kāds bon-homme^35 ziedoja sevi savas ticības un jūsu dēļ! Gluži kā Kristus! Un kāpēc? Pilnīgi velti. Jūs pat nepakustaties, kad es jums to atgādinu. Vai nemanāt, ka mēs arvien vairāk līdzināmies dzīvniekiem? Vai tiešām jūs neredzat, ka ar savu vienaldzību jūs uzgriežat Dievam muguru?”

Priors un vienacis nebeidza vien brīnīties. Tieši zem šīm arkām, kuras nule bija minējis Mateo, atrada pakārušos brāli Alesandro. Starp piena malkiem novicis turpināja savu stāstu. Kad viņi uzzināja, kas bijis sprediķotājs, viņu pārsteigums tikai auga augumā. Mateo stostījās. Cilvēks, kas apsūdzēja garāmgājējus dvēseles zaudēšanā, jo tie neatzina Ta Kunga sūtņus, bija brālis Giberto. Vācu izcelsmes ķesteris ar ķirbja krāsas matiem, cilvēks, kas sargāja Santa Maria klostera durvis, torīt bija pametis savus pienākumus un meties sprediķot tieši tur, kur bibliotekārs bija beidzis savas šīszemes gaitas. Kādēļ?

Taču visdīvainākais tikai tagad atskanēja no Mateo mutes:

- “Jūs visi mirsiet, ja neatteiksieties no Sātana baznīcas un neatgriezīsieties īstās reliģijas klēpī!” ķesteris kliedza, it kā būtu zaudējis prātu. “Neēdiet neko, kas radies kopošanās rezultātā! Atsakieties no dzīvnieku gaļas, neēdiet olas un pienu! Sargieties no viltus sakramentiem. Neejiet pie dievgalda un nekristieties viltus ticībā! Noliedziet Romu un atjaunojiet savu ticību, ja vēl vēlaties tikt izglābti”.

Vienacis nogrozīja galvu.

- To teica brālis Giberto? - priors mudināja zēnu turpināt. Mateo, kļuvis vēl nopietnāks, pastāstīja, ka, ieraudzījis viņu starp ļaudīm, brālis Giberto zibens ātrumā nolēcis no iedomātā altāra un saņēmis nelaimīgo aiz čupra, pavērsdams zēna seju pret pūli.

- “Vai redzat šo zēnu?” viņš kliedza, purinādams to kā maisu. “Tas ir Santa Maria delle Grazie klostera priora brāļadēls. Pašlaik viņš ir tikai bērns, kuru neviens neizglīto patiesā ticībā. Kas gan no viņa iznāks? Es jums to pateikšu!” viņš ņirgājās. “Viņš pārvērtīsies par tādu pašu Sātana kalpu kā viņa tēvocis! Viņš kļūs par nolādētu atkritēju no Dieva! Un vedīs pretī mūžīgajai iznīcībai simtiem tādu aunu kā jūs!”

Priors bargi sarauca pieri.

- 7a viņš teica? Vai tu par to esi drošs, dēls?

Novicis pamāja ar galvu.

- Pēc tam viņš mani izģērba kailu.

- Izģērba tevi kailu?

- Un pacēla sev virs galvas, lai visi varētu mani redzēt.

- Bet kāpēc, Mateo? Kādēļ?

Bērna acīs sariesās asaras, atceroties briesmīgo mirkli.

- Es nezinu, tēvoci. Es... es tikai dzirdēju, ka viņš kliedza pūlim, lai tie nedomā, ka bērns ir tīrs tikai tāpēc, ka nav zaudējis nevainību. Mēs visi nākot šajā pasaulē, lai šķīstītos no saviem grēkiem, un, ja mēs to neizdarīšot šajā dzīvē, mēs atkal atgriezīšoties asaru ielejā un ļaunajā matērijā, lai dzīvotu vēl vienu dzīvi, kas būs daudz sliktāka par iepriekšējo.

- Reinkarnācija nav kristīga mācība! - iebilda vienacis.

- Taču tā ir kataru mācība! - priors viņam strauji atteica. - Ļaujiet viņam turpināt, brāli!

Mateo notrausa asaras un turpināja:

- Tad... Tad viņš teica: lai arī šī klostera brāļi sprediķo Sātana baznīcā un seko pāvestam, kurš pielūdz pagānu dievus, šis nams drīz vien pārvērtīšoties par bāku, kas rādīšot pasaulei glābšanās ceļu.

- Ta viņš teica? - vienacis savilka grimasi. - Vai viņš paskaidroja, kādēļ?

- Nesteidziniet viņu, brāli.

Novicis otrreiz apķērās apkārt savam tēvocim.

- 7a taču nav tiesa, vai ne? - viņš raudulīgi vaicāja. - Ta nav tiesa, ka mēs esam Sātana Baznīca.

- Nu nepavisam, Mateo, - Bandello noglāstīja zēna galvu. - Kāpēc tu to saki?

- Tāpēc... tāpēc, ka brālis Giberto ļoti sadusmojās, kad es teicu, ka tā nav tiesa. Viņš mani iebukņīja un kliedza, ka tikai tad, kad jūs padzīs no Cenacolo un to varēs redzēt ikviens, īstenā ticība plauks un zels.

Prioru pārņēma nevaldāmas dusmas.

- Viņš uzdrošinājās pacelt pret tevi roku! - viņš apvainots teica.

Mateo tam nepievērsa uzmanību.

- Brālis Giberto teica: jo vairāk mēs skatīsimies uz Cenacolo, jo vairāk mēs tuvināsimies viņa ticībai. Sī Leonardo freska slēpjot dvēseles glābšanas noslēpumu. Tāpēc gan viņš, gan brālis Alesandro esot piekrituši, ka viņus glezno kopā ar Kristu.

- Ta viņš teica?

- Jā... - zēns norija asaras. - Tur uzgleznoti, viņi jau bija saņēmuši Dieva žēlastību.

Bērns vēroja abu vecāko mūku nopietnās sejas izteiksmes. Zēna šaubas kliedēja vienacis - ne jau tikai bibliotekārs bija pozējis Jūdas attēlam. Arī citi brāļi, tostarp Giberto, bija ļāvuši Leonardo sevi portretēt kā apustuļus. Vācietis bija attēlots kā Filips, taču arī abu svēto Jēkaba un Andreja vaibsti bija patapināti no klostera brāļiem. Pat Benedetto bija pozējis māksliniekam kā apustulis Toms. - Esmu attēlots profilā, lai neredzētu manu zaudēto aci, - viņš paskaidroja.

Vienacis noglāstīja satraukto Mateo.

- Tu esi drosmīgs zēns, - viņš teica. - Tu esi labi darījis, gribēdams izraut mūs laukā no turienes. Ļaunums var likt mums zaudēt saprātu, gluži kā Ievas čūska.

Taču zem patiesajām apustuļu sejām kaut kas slēpās, tādēļ Benedetto it kā nejauši uzdeva Mateo jautājumu, kas pārsteidza pat prioru:

- Pirms brīža tu teici, ka zini, kas patiesībā ir apustulis Sīmanis. Vai to teica ķesteris?

Novicis atrāva skatienu no skriptorija tukšajām pultīm un pamāja.

- Kamēr viņš mani tur kailu turēja tā, lai visi mani varētu redzēt, viņš stāstīja par kādu vīru, kas dzīvojis pirms Kristus un pareģojis dvēseles nemirstību.

- Tiešām?

- Viņš teica, ka šis vīrs mācījies no vissenākajiem pasaules gudrajiem. Tapat viņš arī pareģojis daudz ko par gavēni, lūgšanos un aukstumu.

- Ko tieši viņš sacīja? - uzstāja Benedetto.

- Viņš teica, ka šīs trīs lietas mums palīdz pamest ķermeni, kurā dzīvo visi grēki un nešķīstība, un liek mums sevi uztvert tikai kā dvēseli... Viņš arī teica, ka Cenacolo šis vīrs, ģērbies nevainojami baltās drānās, turpina sludināt savu mācību.

- Freskā tā tērpies ir tikai viens no visiem trīspadsmit, - konstatēja Bandello. - Un tas ir Sīmanis.

- Vai viņš nosauca šī gudrā vārdu? - taujāja vienacis.

- Jā. Viņš to nosauca par Platonu.

- Platons! - Benedetto palēcās. - Protams! Donnas Beatričes filozofs! Tas bija Platona krūšutēls^36, ko viņa lika atvest no Flo-rences...

Priors neticīgi paberzēja deniņus.

- Un kāpēc Leonardo vajadzēja gleznot vēršanos pie Platona, nevis pie Kristus?

- Ko? Jūs vēl nesaprotat, tēvs? Tas taču ir skaidrāks par skaidru! Leonardo savā freskā mums norāda, no kurienes viņš smēlies zināšanas. Leonardo, tāpat kā brālis Giberto un brālis Alesandro, ir katars. Jūs jau to pirmīt teicāt. Un jums bija taisnība. Platons, gluži kā viņa sekotāji katari, uzskatīja, ka patiesās cilvēces zināšanas iegūstamas tieši no garīgās pasaules, bez starpniekiem - bez baznīcas un bez misēm. To sauc par gnosis^37, prior, visbriesmīgākā ķecerība no visām.

- Kā jūs varat būt tik pārliecināts? Ar vienu liecinieku vēl nepietiek, lai apsūdzētu viņu ķecerībā.

- Ak nē? Vai tad jūs neredzat, ka Leonardo allaž tērpjas baltā, gluži kā Sīmanis Cenacolo? Vai nezināt, ka viņš neēd gaļu un ievēro celibātu? Vai arī jūs kādreiz esat viņu redzējis ar sievieti?

- Arī mēs tērpjamies gaišās sutanās un gavējam, tēvs Benedetto. Turklāt runā, ka Leonardo patīkot vīrieši un viņš nebūt neesot tik šķīsts, kā jūs apgalvojat, - noskaldīja brālis Vičenco, redzēdams jaunā Mateo izklaidīgo skatienu.

- Runā! Un kas to saka, prior? Tas ir tikai baumas. Leonardo ir vientuļnieks. Viņš izvairās no pāra attiecībām kā no mēra. Es varu derēt, ka viņš ir tik šķīsts kā parfaits^38 katarismā... Viss sakrīt!

Priors neslēpa savu nepatiku.

- Pieņemsim, ka jums taisnība. Kas mums šādā situācijā būtu jādara?

- Vispirms, - turpināja Benedetto, - mums jāpārliecina tēvs Leire, ka Leonardo ir ķeceris. Viņš ir inkvizitors, ko mums sūtījis Dieva brīnums, un droši vien viņš zinās vairāk par katarismu nekā mēs.

- Un tālāk?

- Protams, mums jāaiztur un jāiztaujā brālis Giberto, - viņš atbildēja.

- Tas nebūs iespējams...

Mateo nočukstēja šo teikumu, it kā baidīdamies traucēt. Lai arī viņš jau jutās daudz labāk, viņš tomēr vēl nebija pabeidzis stāstīt, ko redzēja Tirgus laukumā.

- Ko tu teici?

- Tāpēc, ka... - viņš stostījās, - pabeidzis savu sprediķi, brālis Giberto pielaida uguni savām drēbēm un visu acu priekšā sadedzinājās.

- Ak Dievs! - Vienāds šausmās aizšāva roku priekšā mutei. - Redzat, prior? Vairs nav nekādu šaubu. Ķesteris deva priekšroku endura^39, nevis mūsu Taisnajai tiesai...

- Endura f

Mateo jautājums palika bez atbildes lidināmies bezgala savādajā bibliotēkas atmosfērā. Brālis Benedetto lūdza atļauju doties prom un visu pārdomāt un steigšus pameta telpu. Torīt, apjucis no Mateo stāstītā, viņš nekavējoties ieradās pie manis, lai pastāstītu, ka Santa Maria delle Grazie ir dzīvojuši vismaz divi bonhommes - tā sevi sauca senie katari. Inkvizitoram to vajadzēja zināt. Taču vienāds uzsvēra arī otru atklājumu, ko uzskatīja par piederīgu manam lauciņam, - viņš beidzot bija atklājis, kas bija Leonardo sarunu biedrs pie Svētā vakarēdiena galda. Es jau zināju, kas patiesībā bija vīrs baltajā apmetnī ar atplestajām rokām, kas novērsa vismaz divu Kristus mācekļu uzmanību. Tas bija Platons. Benedetto atklātais noslēpums piepildīja balto plankumu manā mīklā, kuru es nekādi nespēju saprast jau kopš tikšanās ar Oliveiro Hakarandu. Filozofa klātbūtne ēdamzālē izskaidroja, kāpēc maestro da Vinči savā bibliotēkā glabā visus atēnieša darbus. Patiesībā dažas grāmatas tieši šobrīd droši vien atradās Hakarandas namā, kur neviens tām nepievērsa pienācīgu uzmanību.

Aplis pamazām noslēdzās.

Roma, pēc trim dienām

Pāvesta sargs, nostiepies taisns kā stopa stiegra, norādīja uz priekšu. Pa šo ceļu varēja nonākt pie dominikāņu lielmestra. (Mē^tfrošības mēri šķita pārspīlēti pat pašam tēvam Toriāni, ko pāvesta vīri pazina ļoti labi. Taču pavēles bija stingras: tikko no saindēšanās bija miris trešais kardināls, kurš šajā amatā noturējās tikai pusgadu, un pāvests, kuru daudzi apsūdzēja šajā pēkšņajā nāvē, bija pavēlējis veikt oficiālu izmeklēšanu. 7a ietvēra arī stingru kontroli pār pāvesta pils ieejām.

Atmosfēra nebija patīkama. Romai bija iemesls drebēt bailēs, kad Aleksandrs VI par kardinālu iecēla kādu no savējiem. Visi zināja, ka pāvestam, lai nostiprinātu savas pozīcijas, vajadzēja iecelt pirmo kardinālu un tūliņ pat to noslepkavot. Likumi nelīdzēja: pāvests bija vienīgais un likumīgais kūrijas īpašuma mantinieks. Un pēc Viņa Eminences kardināla Mikēli - bagāta Venēcijas patriarha, kura mirstīgās atliekas jau sala pāvesta morgā, - nāves likums tika ievērots burts burtā.

Toriāni, ne vārda nesakot, pakļāvās jaunajai kārtībai, kas regulēja piekļūšanu Bordžu istabām. Pēc dažām minūtēm, atstājot aiz sevis Svētā Sakramenta kapelas zelta durvis, viņš tos jau varēja redzēt: viņi bija sapulcējušies trešajā zālē, acis bija kā piekaltas griestiem, un sejās rotājās dīvaina triumfa izteiksme. Šeit, pie rietumu spārna logiem, patvērušies no Romas bargās ziemas, mestrs Annio de Viterbo un Viņa Svētība jautri sarunājās zem nesen pabeigtajām freskām. Patiesībā gaisā joprojām jautās pernicas un sveķu smarža.

Pāvests bija gludi noskuvies, un viņa mati bija pa pusei kastaņbrūni, pa pusei sirmi. Viņš slēpa savu brango vēderu zem sarkanas sutanas, kas sniedzās viņam līdz potītēm. Turpretī Annio izskatījās pēc zebiekstes - viņam bija spics deguns, no kura karājās melnu matiņu kušķi, garas un kaulainas rokas gandrīz kā putnubiedēklim, un tās viņš sparīgi vēcināja pret gleznām.

Nanni, kā visi sauca šo gudro vīru, vārdi rībēja kā pērkons vētras laikā.

- Māksla ir jums visnepieciešamākais ierocis, Svēto Tev! Ja tā kalpos jums, tad jūs valdīsiet pār visu kristīgo pasauli! Bet, ja jūs to zaudēsiet, tad jūsu gana uzdevums cietīs pilnīgu sakāvi!

Toriāni redzēja, ka Aleksandrs VI, ne vārda nesakot, pamāj, un sajuta, ka viņam vēderā kaut kas sagriežas. Šo runu viņš bija dzirdējis neskaitāmas reizes. Šī klejojošā ideja bija pārņēmusi Romu un vienlaikus arī florenciešu mākslas ziedus. Pāvests pats personīgi bija sasaucis īstu Leonardo de Mediči Lieliskā mākslinieku armiju tikai tādēļ, lai piepildītu Annio kvēlākās vēlmes. Vienlaikus Toriāni ar skumjām sirdī vēroja, kā mākslinieki un skulptori bauda vēl nepieredzētu labvēlību, kas norādīja uz to, ka pāvests nicina mūkus un kardinālus. Satraukts un greizsirdīgs par šī mazā, kaitnieciskā mūka de Viterbo ietekmi pāvesta acīs, dominikāņu galva atslābinājās un devās pie sardzes komandiera, lai pieteiktu savu vizīti. Svētā Dominika ordeņa vecākais bija ieradies, izpildot Aleksandra VI pavēli.

Pāvests smaidīja.

- Priecājos jūs beidzot satikt, dārgais Džoakīno! - viņš iesaucās, sniegdams pretī savu gredzenu, ko Toriāni ar bijību noskūpstīja. - Jūs esat ieradies īstajā brīdī. Tieši pirms brīža mēs ar Nanni runājām par to jautājumu, kas tik ļoti jūs satrauc...

Dominikānis pacēla acis no pāvesta gredzena.

- Ko? Ko jūs par to zināt?

- Nevajag, maestro Toriāni! Jums nevajadzētu no manis neko slēpt. Es zinu gandrīz visu, pat to, ka esat manā vārdā nosūtījis uz Milānu spiegu, lai tas pārbaudītu dažas baumas par kādu ķecerību, kas izplatās Maura galmā.

- Es... - sirmais mūks stostījās, - esmu atnācis tieši tāpēc, lai ziņotu jums par to, ko mūsu cilvēks ir atklājis.

- Ļoti jauki, - pāvests smējās, - esmu pati uzmanība.

Annio de Viterbo un Viņa Svētība pārtrauca aplūkot freskas un apsēdās divos milzīgos ādas krēslos, ko viņiem pienesa kalpotāji. Toriāni, būdams satraukts, palika stāvam kājās. Viņam padusē bija mape, kurā atradās gara vēstule, ko es pats viņam biju uzrakstījis pēc kataru kopienas atklāšanas pašā Milānas sirdī.

Joprojām būdams pārņemts ar manu pētījumu rezultātiem, Toriāni sāka stāstīt:

-Jau pirms vairākiem mēnešiem mēs saņēmām ziņojumus, kuros tika apgalvots, ka Milānas hercogs izmanto slaveno Florences mākslinieku maestro Leonardo da Vinči, lai izplatītu ķecerīgas idejas ar kāda majestātiska mākslas darba, kas ārēji izskatās pēc Kristus Svētā vakarēdiena, palīdzību.

- Jūs sakāt - Leonardo?

Pāvests pameta skatienu uz Nanni, gaidīdams kādu no viņa gudrajām replikām.

- Leonardo, Jūsu Svētība, - atkārtoja Nanni. - Vai tad jūs neatceraties?

- Visai miglaini.

- Tas ir saprotams, - zebiekste viņu attaisnoja. - Viņa vārds neatradās to mākslinieku sarakstā, kurus jums Romas izskaistināšanai ieteica Mediči dzimta, kad vēl bijāt kardināls. Mēs par Leonardo zinām tikai to, ka viņš ir lepns un viegli aizkaitināms vīrs, kas īpaši nemīl mūsu Svēto baznīcu. Mediči dzimta to zināja, tāpēc arī jums viņu neieteica.

Pāvests nopūtās.

- Vēl viens sarežģīts gadījums, vai ne?

- Bez šaubām, Jūsu Svētība. Leonardo jutās atstumts pēc tam, kad viņu neieteica darbam Romā, un 1482. gadā pameta Florenci, uzgrieza muguru Mediči dzimtai, apmetās uz dzīvi Milānā un strādāja par izgudrotāju un pavāru, nevis par gleznotāju.

- Milānā? Un kā viņu tur uzņēma? - pāvesta balss kļuva ņirdzīga. - Nūja, tagad es saprotu... Tāpēc jūs sakāt, ka hercogs nav uzticams, vai ne tā, Nanni?

- Tas jums jājautā cienījamajam mūkam, Jūsu Svētība, - Nanni sausi atbildēja. - Liekas, viņš ir atnesis pierādījumus.

Toriāni, joprojām stāvēdams kājās, atļāvās iebilst:

- Pagaidām tie vēl nav pierādījumi, tikai liecības, Jūsu Svētība. Leonardo, kuru Maurs vada un aizsargā, pašlaik glezno kādu milzīga izmēra mākslas darbu par kristīgu tēmu, taču tajā ir daudz neatbilstību, un tas satrauca mūsu Santa Maria delle Grazie klostera prioru.

- Neatbilstības?

- Jā, Jūsu Svētība. Runa ir par Svēto vakarēdienu.

- Un kas šajā darbā ir tik savāds?

- Redziet, Jūsu Svētība, mēs zinām, ka Leonardo attēlotie divpadsmit apustuļi nav vis apustuļi, bet gan pagānu vai apšaubāmas ticības cilvēku portreti, kuru slepenā iekļaušana darbā liek domāt par kādas nekristīgas informācijas nodošanu tālāk.

Pāvests un Nanni saskatījās. Kad gudrais de Viterbo lūdza precizēt detaļas, dominikānis izvilka no paduses savu mapīti.

- Mēs tikko saņēmām pirmo ziņojumu no mūsu cilvēka Milānā, -viņš teica, atlocīdams manu vēstuli. - Tas ir kāds mācīts vīrs no Betānijas, šifru un slepeno kodu eksperts, kas šobrīd pārbauda gan gleznu, gan pašu meistaru Leonardo. Viņš šajā Svētajā vakarēdienā pētīja portretu pēc portreta, meklēdams kādu saistību starp tiem. Mūsu speciālists izmēģināja gandrīz visu: salīdzināja katra apustuļa zodiaka zīmi, meklēja līdzību roku novietojumā un pat notīs. Secinājumi būs pavisam drīz, un iespējams, ka tas, kas šodien ir tikai liecība, rīt jau var kļūt par pierādījumu.

Nanni noskaitās.

- Tad viņš ir atklājis kaut ko konkrētu vai arī ne?

- Gandrīz, tēvs Annio. Triju apustuļu patiesā identitāte ir pilnībā atklāta. Mēs zinām, ka, piemēram, Jūdas Iskariota seja atbilst kādam brālim Alesandro Trivulcio, dominikāņu mūkam, kas nomira īsi pēc Zvaigznes dienas, pakārdamies Milānas centrā.

- Ak vai! Ka īstenais Jūda! - nomurmināja pavests.

- Tieši tā, Jūsu Svētība. Mēs joprojām nespējam noteikt, vai viņš izdarījis pašnāvību vai ticis nogalināts, bet mūsu ziņotājs domā, ka viņš piederējis pie kataru kopienas, kas ieperinājusies mūsu klosterī.

- Katari?

Pāvests pārsteigumā iepleta acis.

- Katari, Jūsu Svētība. Viņi tic, ka pastāv tāda īstenā ticība Dievam. No lūgšanām viņi atzīst tikai Tēvreizi un noliedz priesterus vai jebkuru citu Kristus vietnieku kā vienīgo Dieva pārstāvi zemes virsū.

- Es zinu, kas ir katari, meistar Toriāni! - pāvests dusmīgi teica. - Taču mēs domājām, ka pēdējie katari tika sadedzināti Karkasonā un Tolosā 1325. gadā. Vai tad viņus pilnībā neiznīcināja Pamjē bīskaps?

Toriāni zināja šo stāstu. Taču visi nesadega. Pēc uzvaras krusta karā pret Dienvidfrancijas katariem un pēc Montseguras krišanas 1244. gadā Aragonā, Lombardijā un vācu zemēs izveidojās sadrumstalotas ķeceru kopienas. Tas, kas šķērsoja Alpus, apmetās Milānas apkaimē, kur vājāki politiskie spēki, piemēram, Viskonti dzimta, viņus lika mierā. Tomēr viņu ekstrēmās idejas neviens neuztvēra nopietni, un daudzi no viņiem pazuda nebūtībā tāpat kā viņu rituāli un ķecerīgie uzskati.

- Situācija var būt liktenīga, Jūsu Svētība, - ļoti nopietni turpināja Toriāni. - Brālis Alesandro Trivulcio nebija vienīgais aizdomās turētais par katarisma piekopšanu mūsu Milānas klosterī. Pirms trim dienām kāds cits brālis paziņoja par saviem ķecerīgajiem uzskatiem un pēc tam sev atņēma dzīvību.

- Endura? - zebiekstes acis dzirksteļoja.

- Tieši tā.

- Pie visiem svētajiem! - viņš iesaucās. - Endura bija viena no galējākām kataru izdarībām. Jau divsimt gadus neviens neko tādu nav darījis.

Pāvesta asistents skatījās uz Viņa Svētību. Šķita, ka pāvests īsti labi nesaprot, kas ir endura. Tāpēc Annio nekavējoties paskaidroja:

- Pasīvajā variantā tas ir apsolījums nelietot pārtiku vai ko citu, kas piesārņo katara ķermeni, kurš tiecas pēc pilnības. Nomirstot šķīsts, šis nelaimīgais ticētu, ka viņa dvēsele būs glābta un nonāks pie Dieva. Tomēr pastāv arī otrs - aktīvais variants, tas ir, cilvēks pats sadedzinās, kā to darīja tikai Montsegurā. Šī pēdējā kataru militārā bastiona iemītnieki deva priekšroku pārvērsties par milzīgu ogļu kaudzi, nevis nonākt pāvesta pulku rokās.

- Šis brālis, par kuru jums stāstu, ziedoja sevi ugunij, tēvs.

Nanni nebeidza vien brīnīties.

- Man grūti noticēt, ka kāds būtu atjaunojis šo veco tradīciju, maestro Toriāni. Es pieņemu, ka jūsu rīcībā ir arī citas ziņas, kas pamatotu sacelto trauksmi.

- Diemžēl tā tiešām ir. Patiesībā mums ir iemesls domāt, ka pierādījumi par aktīvas kataru kopienas pastāvēšanu Milānā ir paslēpti

Svētajā vakarēdienā, kuru Leonardo da Vinči teju pabeigs. Darbā viņš ir attēlojis pats sevi sarunājamies ar apustuli, kas patiesībā ir labi maskēts Platons. Jūs taču zināt, sens šo nolādēto ķeceru sludinātājs.

Zebiekste pielēca kājās no sava saliekamā krēsla.

- Platons? Vai esat drošs par to, ko runājat?

- Pilnīgi. Sliktākais ir tas, tēvs Annio, ka tas ir diezgan neloģiski. Kā jau jums zināms, Florencē Leonardo izglītojās pie Andreas Ver-rokjo, varena mākslinieka, ko labi ieredzēja Mediči dzimta un kas bija ļoti tuvu stāvošs Kozimo Vecākā akadēmijai, kuru tas nosauca kāda Marsīlio Fičīno vārdā. Tikpat labi jūs zināt, ka Platona akadēmija tika radīta, lai līdzinātos Platona Atēnu akadēmijai.

- Jā? - To dzirdot, Aleksandra VI palīgs savilka grimasi un kļuva ļoti uzmanīgs.

- Mūsu slēdziens ir nekļūdīgs, tēvs: ja katari, līdzīgi kā to darīja Platons, atzina daudzus apšaubāmus uzskatus un Fičīno Akadēmija pat vēl pašlaik piekopj kataru paražas, piemēram, atsakoties no dzīvnieku gaļas, mūs nekas nekavē domāt, ka Leonardo savu gleznu izmanto, lai izplatītu Romai naidīgas doktrīnas.

- Un ko jūs vēlaties no mums? Lai izslēdzam Leonardo no Baznīcas?

- Pagaidām vēl ne. Mums jāpārliecinās, ka Leonardo tiešām iekļāvis gleznā ķecerīgas idejas. Mūsu cilvēks Milānā pašlaik nodarbojas ar pierādījumu vākšanu. Kad tie būs savākti, tad arī rīkosimies.

- Bet, maestro Toriāni, - de Viterbo iebilda, pirms runa vēl bija kļuvusi pārāk kaismīga, - daudzi mākslinieki, piemēram, Botičelli vai Pinturikjo, ir izglītojušies Akadēmijā, tomēr viņi ir uzticami kristieši.

- Ta tikai liekas, maestro Annio. Jūs nedrīkstat tam ticēt.

- Dominikāņi vienmēr tur kādu aizdomās! Paskatieties apkārt! Pinturikjo gleznoja Viņa Svētībai šīs brīnišķīgās freskas, - viņš teica, norādīdams uz griestiem. - Vai varbūt jūs tajās saskatāt kādu ķecerības ēnu? Nu? Saskatāt?

Dominikānis labi pazina šo gleznojumu. Betānijā par to slepeni bija sākta izmeklēšana, kura tā arī nevirzījās uz priekšu.

- Nav jākļūst eksaltētam, maestro Annio. īpaši tādēļ, ka negribot jūs apliecinājāt, ka man ir taisnība. Ieskatieties labi šī Pinturikjo darbā: pagānu dievi, nimfas, eksotiski dzīvnieki un ainas, kuras jūs nemūžam neatradīsiet Bībelē. Tikai Platona sekotājs, kas iesvētīts pagānu mācībās, varētu uzgleznot kaut ko tamlīdzīgu.

- Tas ir stāsts par Izīdu un Ozīrisu! - gandrīz ārprātīgās dusmās protestēja zebiekste. - Ozīriss, ja jūs gadījumā nezināt, augšāmcēlās no mirušajiem gluži kā Kristus. Un viņa piemiņa, lai arī pagāniskā formā, mūs atkal pilda ar cerību par miesas glābšanu. Ozīriss šeit attēlots kā vērsis - mūsu pāvesta simbols. Vai arī jūs nekad neesat redzējis Bordžu ģerboni? Vai tad sakarība starp šo mitoloģisko tēlu, varas un mantas simbolu, un vērsi, kas mirdz viņu ģerbonī, nav acīmredzama? Simboli nav ķecerības, maestro!

Brālis Džoakīno Toriāni jau grasījās atbildēt, kad strīdu pārtrauca nogurusi un pieklusināta pāvesta balss:

- Es īsti labi nesaprotu, - viņš teica, stiepdams sakāmo, it kā šis strīds viņu garlaikotu, - ko īsti visā šajā notikumā nogrēkojies Maurs?

- Tas tādēļ, ka jūs neesat redzējis Leonardo darbu, Jūsu Svētība! - Toriāni iekliedzās. - Milānas hercogs to pilnībā apmaksā un aizstāv mākslinieku no mūsu brāļu apsūdzībām. Santa Maria priors jau vairākus mēnešus mēģina padarīt freskas kompozīciju mazliet dievbijīgāku, bet tas nav iespējams. Maurs ir atļāvis Leonardo gleznot pašam sevi ar muguru pret Kristu, slīgstam sarunā ar Platonu.

- Jā, jā... - murmināja pāvests. - Jūs pieminējāt arī Fičīno, vai ne?

Toriāni pamāja ar galvu.

- Nanni, vai tas nav tas vīrs, par kuru jūs man tik daudz esat stāstījis?

- Tieši tā, Jūsu Svētība, - Nanni atbildēja ar mākslotu smaidu. - Viņš ir īpašs cilvēks. Unikāla personība. Nedomāju, ka viņš ir ķeceris, par ko mūs mēģina pārliecināt maestro Toriāni. Viņš ir Florences katedrāles kanoniķis, kuram pašlaik varētu būt apmēram sešdesmit četri vai sešdesmit pieci gadi. Jūs būtu pārsteigts par viņa gaišo prātu.

- Gaišo prātu? - pāvests noklepojās. - Vai tas nav vēl viens tāds pats kā Savonarola? Vai tikai viņi abi nav vienas un tās pašas katedrāles kanoniķi?

Pāvests piemiedza ar aci Toriāni, kurš notrīcēja, dzirdot pieminam fanātiskā dominikāņa, kurš bija pareģojis bagātās baznīcas galu, vārdu.

- Tiesa, viņi kalpo vienā baznīcā, Jūsu Svētība, - zebiekste satraukti atvainojās, - taču viņi ir pilnīgi atšķirīgi cilvēki. Fičīno ir mācīts vīrs, kas pelna visu cieņu. Viņš ir domātājs, kas latīniski pārtulkojis neskaitāmus antīkos tekstus, piemēram, ēģiptiešu traktātus, ko izmantoja Pinturikjo, lai apgleznotu šos griestus.

- Patiešām?

- Pirms ķērās pie jūsu freskām, Pinturikjo lasīja Hermeja darbus, ko Fičīno tikko bija pārtulkojis no grieķu valodas. Tajos stāstīts par brīnišķīgām mīlas ainām starp Izīdu un Ozīrisu.

- Un Leonardo? - pāvests norūca Nanni. - Vai viņš arī lasīja Fičīno darbus?

- Viņi ir arī tikušies, Jūsu Svētība. Pinturikjo to zina. Viņi abi bija viņa mācekļi Verrokjo darbnīcā, abi klausījās stāstus par Platonu un viņa teoriju par dvēseles nemirstību. Vai var būt kaut kas vēl kristīgāks par šo ideju?

Ar pēdējo teikumu Nanni meta izaicinājumu Toriāni kritikai. Viņš ļoti labi zināja, ka lielākā daļa dominikāņu bija Akvīnas Toma sekotāji, kuri sekmēja uz Aristoteļa filozofiju balstītu uzskatu izplatīšanu un ienīda jebko, kas nozīmētu Platona izcelšanu no aizmirstības. Mans lielmestrs saprata, ka šajā vārdu cīņā ir zaudējis, tāpēc nolaida acis un pazemīgi atvadījās.

- Jūsu Svētība. Cienījamais Annio, - viņš pieklājīgi atsveicinājās, - liekas, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi turpināt spekulācijas par Milānas Svētā vakarēdiena iedvesmas avotiem, taču mūsu izmeklēšana nav galā. Ja jūs dotu savu svētību, tā turpinātos tāpat kā līdz šim, līdz tiks noskaidrots, kādā grēkā pret mūsu kristīgo mācību kritis Leonardo.

- Ja vien tā patiešām ir, - piebilda de Viterbo.

Pāvests atbildēja Toriāni atvadu sveicienam un, svētīdams metot gaisā krustu, piebilda:

- Tēvs Toriāni, pirms jūs dodaties projām, došu jums kādu padomu: skatieties uzmanīgi, kur liekat kāju!

35

Es nekad nebiju redzējis Santa Maria mūku sejas tik garas kā tajā svētdienas rītā. Pirms rīta dievkalpojuma iezvanīšanas pkpfors pats personiski bija apstaigājis klosteri, celli pēc celles, pamodinādams visus mūkus. Viņš kliegdams pavēlēja, lai mēs sakārtojamies pēc iespējas ātrāk un sagatavojam prātus neparastam notikumam mūsu kopienā.

Protams, neviens neiebilda. Nebija neviena paša brāļa, kas nezinātu, ka ķestera nāve agri vai vēlu novedīs pie izrēķināšanās. Varbūt tādēļ ikviens tika turēts aizdomās. Tadam svešiniekam kā es situācija kļuva neizturama. Brāļi biedrojās mazās grupās pēc dzimšanas vietām. Tie, kas bija no Milānas dienvidiem, nesarunājās ar tiem, kas nāca no ziemeļiem, bet tie savukārt izvairījās no kontaktēšanās ar brāļiem, kas nāca no ezeru rajona, it kā tiem nudien būtu kāda saistība ar nelaimīgo brāļa Giberto galu. Santa Maria kopiena bija sašķēlusies... un es nezināju, kādēļ.

Tajā agrajā rītā, kad pustumsā biju nomazgājies un apģērbies, es sapratu, cik dziļa patiesībā ir krīze. Lai arī bija pilnīgi skaidrs, ka brāļi sačukstās cits par citu, visi šķita esam vienisprātis, ka mani būtu jātur pēc iespējas drošākā attālumā no viņu raizēm. Ja vien viņos kaut kas iedvesa bailes, tad tas bija fakts, ka es inkvizitora pilnvaru ietvaros varētu uzsākt lietu pret viņu kopienu. Baumas, ka brālis Giberto ir miris, sprediķodams kā katars, viņus šausmināja. Taču neviens to neuzdrošinājās atklāti atzīt. Viņi skatījās uz mani tā, it kā es būtu licis brālim Alesandro pakārties un panācis, ka ķesteris zaudē veselo saprātu. Šādu velnišķu varu viņi piedēvēja man.

Tomēr es pamanīju, kā Vičenco Bandello izmanto šīs bailes savā labā.

Pēc pamodināšanas priors mūs aizveda pie liela, tukša galda, kas bija novietots kādā zālē netālu no staļļiem. Bija auksts, un telpa bija apgaismota vēl sliktāk nekā mūsu celles. Tomēr tieši tā, gandrīz taustoties, Bandello lika mums piedalīties paša sagatavotā programmā. Kad gaisma būs uzaususi, viņš teica, mēs nodarbosimies ar garīgiem vingrinājumiem un publisku grēku izsūdzēšanu un nožēlu. Kad diena būšot galā, viņš pats sūtīšot daļu brāļu uz Mirušo krusteju izrakt brāļa Alesandro Trivulcio mirstīgās atliekas. Taču nepietikšot ar to, ka viņa pīšļi būs izrakti no zemes, tie būšot jāiznes ārpus pilsētas mūriem. Lai izdzītu ļauno garu, tie būšot jāsadedzina un pelni jāizkaisa vējā. Un kopā ar tiem jāatbrīvojoties arī no brāļa Giberto kauliem.

Bandello gribēja, lai viņa klosteris būtu attīrīts no ķecerībām pirms tumsas iestāšanās. Viņš, kas bija ticējis brāļa bibliotekāra nevainībai un bija aizstāvējis versiju par sazvērestību pret nelaimīgo, tagad zināja, ka brālis Alesandro dzīvojis, pagriezis muguru Kris-tum, un nopietni apdraudējis sava klostera morālo vienotību.

Es redzēju, kā kapracis Mauro Sforca vienā galda galā nervozi pārmet krustu.

Šodien tēvs Vičenco bija tik nopietns un kluss kā nekad. Viņš bija slikti gulējis. Maisiņi zem acīm izskatījās kā svina pielieti, radot nelaimīga cilvēka izskatu. Daļēji pie šī nožēlojamā stāvokļa vainojams biju es. Iepriekšējā vakarā, kamēr maestro Toriāni un pāvests Aleksandrs aizmuguriski tikās Romā, Bandello un šis pazemīgais Dieva kalps sarunājās par to, kāpēc Milānas klosterī varēja atrasties divi katari. Es viņam paskaidroju: Milānai kā nekad agrāk pēdējo simt gadu laikā uzbrukuši ļauni spēki. Visi mani avoti to apstiprināja. Sākumā priors uz mani raudzījās neticīgi, it kā apšaubītu, ka nesen ieradies sūtnis spēj saprast viņa diecēzes problēmas, tomēr pēc tam, kad biju cēlis priekšā savus argumentus, viņš savu attieksmi mainīja.

Es runāju viņam pretī, jo domāju, ka dīvainās nāves, kam mēs bijām liecinieki, nav tikai nejaušas sakritības. Es viņam paskaidroju, kādā veidā tās bijušas saistītas ar Svētā Franciska baznīcā nogalinātajiem svētceļniekiem. Pat Maura gvarde atzina, ka man ir taisnība. Viņa ierēdņi apstiprināja, ka arī šie nelaimīgie miruši, neizrādot nekādu pretestību tāpat kā brālis Alesandro. Pat vairāk -Svētā Franciska baznīcā precīzā nozieguma vieta bija galvenais altāris, tieši zem kādas maestro Leonardo gleznas, ko visi dēvēja par Maestā. Tāds sīkums, ka pie noslepkavotā atrada tikai maizes sainīti un ilustrētu kāršu kavu, mani radīja aizdomas. Visiem mirušajiem līdzi bija vienas un tās pašas mantas. It kā tas būtu kāds tumšs, nezināms rituāls. Es pieļāvu, ka tā varēja būt kāda līdz šim nezināma kataru ceremonija.

Tas bija savādi. Leonardo, kā es teicu prioram, bija tikai un vienīgi problēmu avots. Brālis Alesandro mira tieši pēc tam, kad bija viņam pozējis kā Jūda Iskariots, un es ievēroju, ka arī ķesteris ir to brāļu starpā, kas labi sapratās ar toskānieti. Nemaz nerunājot par donnu Beatriči: viņa zaudēja dzīvību tūlīt pēc tam, kad bija devusi Leonardo savu atbalstu. Kā gan bija iespējams nepamanīt trauslo pavedienu, kas vienoja visus šos notikumus? Vai tad nebija acīmredzams, ka Leonardo da Vinči atrodas varenu ienaidnieku ielenkumā, kuri, iespējams, bija tikpat greizsirdīgi par viņa brīvdomību kā mēs paši, taču spējīgi pacelt ieročus pret savējiem?

Upuri un draudi man lika runāt ar Bandello par Pareģi. Un domāju, ka tas bija labi darīts.

Sākumā viņš manī raudzījās ar neticību, kad es paskaidroju, ka Roma jau bija brīdināta par šo nelaimju kamolu. Patiesībā augstākās pāvesta instances jau kādu laiku saņēma ziņas no noslēpumaina ziņotāja, kas vēstīja par visu, kas notiks, ja vien netiks apturēts darbs pie Cenacolo. Šis ziņotājs varēja būt gudrs un viltīgs cilvēks, varbūt pat no dominikāņu vidus, kas savu īsto seju slēpa aiz bailēm no hercoga represijām. Tas bija cilvēks, kurš speciāli darbojās pret maestro un kura vienīgā apsēstība bija celt neslavu un pazudināt Leonardo. Šo cilvēku vajadzēja nekavējoties atrast, lai apturētu mistiskos nāves gadījumus un nonāktu pie apsūdzošiem pierādījumiem pret Leonardo, kurus es biju apņēmies iegūt.

-Ja nemaldos, tēvs, Romas pasīvā attieksme pret šiem draudiem jau likusi ķerties pie tiesas darbiem

- Un kādēļ, tēvs Leire? Kas gan šim cilvēkam var būt pret Leonardo? - priors pārsteigts jautāja.

- Es esmu daudz par to domājis, ticiet man, bet esmu atradis tikai vienu iespējamu izskaidrojumu, - Bandello ieintriģēts skatījās uz mani, lūgdams turpināt. - Mana hipotēze ir tāda: nesenā pagātnē Pareģis bija Leonardo da Vinči līdzzinātājs, kurš ieradās šeit, lai izplatītu savu māņu ticību. Iespējams, ka kāda tumša iemesla dēļ, kurš mums vēl būtu jānoskaidro, mūsu cilvēks jutās gleznotāja apkrāpts, tāpēc vajadzēja darbus novilcināt. Vispirms viņš rakstīja atmaskojošas vēstules uz Romu, ziņodams par noziegumiem pret ticību un ļaunumu, kas slēpjas Cenacolo, taču, saskaroties ar mūsu skepsi, krita izmisumā un nolēma ķerties pie lietas.

- Ķerties pie lietas? Es jūs nesaprotu.

- Es nevaru to jums pārmest, prior. Arī manā rīcībā vēl nav visi pierādījumi. Tomēr manai hipotēzei ir jēga, ja mēs pieņemam, ka Pareģis, tāpat kā Alesandro vai Giberto, bija katars. Kādu laiku arī viņš ticēja, ka ir īsteno Kristus apustuļu mantinieks un, tāpat kā viņi, pacietīgi gaidīja otro Mesijas atnākšanu. Tas ir jebkura bonhomme sapnis. Viņi tic, ka šajā dienā kristietība atzīs ‘‘patieso reliģiju”. - Es izmantoju tēva Vičenco uzmanību, lai noslēpumaini pabeigtu savu domu. - Es domāju, ka pēc ilgas un tukšas gaidīšanas kāda nopietna šķēršļa dēļ Pareģis zaudēja savu pārliecību, atteicās no nevardarbības solījuma, lai saņemtu asiņainu gandarījumu par laiku, ko viņš bija zaudējis ar “šķīstajiem cilvēkiem”.

- la ir šausmīga apsūdzība, tēvs.

- Pārbaudīsim faktus, tēvs, - es aicināju. - Katari ļoti labi pārzina Jauno Derību, tāpēc brīdī, kad Pareģis nonāvēja brāli Alesandro, viņš izdarīja visu, lai tas izskatītos pēc pašnāvības. Turpretī Leo-nardo uzreiz to pamanīja, un todien, lai arī cenšoties novērst gvardu uzmanību, pašam to negribot, viņš parādīja īsto ceļu: Alesandro bija miris tieši tāpat kā Jūda īskariots pēc Jēzus nodošanas.

- Un kāda tam nozīme?

- Liela nozīme, prior. Kataru pasaule griežas, pateicoties simbolu spēkam. Ja Pareģis bija licis šķīsto kopienai domāt, ka atkārtojas notikumi pirms Jēzus nāves, viņš varēja arī likt viņiem noticēt, ka otrā Mesijas atnākšana ir tuvu. Vai saprotat? Bibliotekāra “slepkavība” viņiem ziņoja, ka tuvojas praviešu laiks, ka Kristus drīz vien atgriezīsies uz Zemes un viņa ticība triumfējoši atdzims starp ēnām.

- Kristus atnākšana...

- Tieši tā. Tāpēc Giberto, sasniedzis atklāsmi, meta pie malas bailes un izgāja sprediķot ielās kā katars, bezbailīgi ziedojot savu dzīvību, būdams pārliecināts, ka pēc Tā Kunga atgriešanās viņš glābts atdzims no mirušajiem. Pareģis izmantojis savu atriebību ar velnišķu gudrību.

- Jūs esat ļoti pārliecināts par savas hipotēzes patiesumu.

- Esmu pārliecināts, - apstiprināju. - Es jau jums agrāk teicu, ka mūsu ziņotājs ir sarežģīta personība - viņš ir perfekts un nav palaidis garām nevienu iespēju, pat izvēloties vietu Alesandro pakāršanai.

- Ak nē?

- Es domāju, ka jūs būsiet pamanījis, - es ciniski pasmaidīju. - Ieraugot Saprāta pils arkādes, es pārbaudīju siju, pie kuras karājās mūsu bibliotekārs, un ieraudzīju interesantu bareljefu. Tas attēloja senu ķeceru mocītāju Orlando de Tresano, un iegravētais uzraksts vēstīja: “Spada e Tutore delle fede per aver fatto bruciare come si doveva i Catari”[40]. Interesants joks, vai jūs tā nedomājat?

Vičenco Bandello bija pārsteigts. Ķecerības mēris klosteri bija pārņēmis vairāk, nekā viņš spēja iedomāties.

- Sakiet man, tēvs Leire, - viņš izbailēs jautāja, - cik tālu, jūsuprāt, Pareģis savējos ir maldinājis?

- Pietiekami, lai liktu šiem Svētā Franciska svētceļniekiem kalnos pamest savas slēptuves un doties uz pilsētu meklēt glābiņu. Viņi paklausīgi atdeva savu dzīvību, ticēdami, ka Kristus atnākšana ir tuvu. Tādējādi Pareģis panāca, ka kataru komūna pati sevi nodod. Jādomā, ka tas ir tikai laika jautājums, kad maestro Leonardo spers nepareizo soli.

- Tad jau, - priors stostījās, - jūs domājat, ka Pareģis joprojām dzīvo starp mums.

- Esmu par to drošs, - es pasmaidīju. - Un es zinu, ka viņš slēpjas, jo zina, ka ir par vēlu, lai saņemtu jūsu piedošanu. Viņš ir ne tikai pārkāpis baznīcas doktrīnu, bet arī piekto bausli: tev nebūs nogalināt.

- Kā lai mēs viņu atrodam?

- Par laimi, viņš ir izdarījis nelielu kļūdu.

- Kļūdu?

- Savās pirmajās vēstulēs, kad viņam vēl bija cerības uz Romas iejaukšanos, viņš deva norādes, kā mēs viņu varētu atrast.

Priora sarauktā piere no pārsteiguma izstiepās. Viņa labi trenētais prāts, kas bija radis risināt mīklas un sasaistīt informāciju, zibens ātrumā atrada pareizo atbildi.

- Protams! - viņš iekliedzās, saķerdams galvu. - Tas taču ir jūsu noslēpums! Pareģa paraksts! Tāpēc tas bija uzrakstīts uz kārts, ko mēs atradām pie bibliotekāra līķa!

- Brālis Alesandro gribēja atrisināt noslēpumu. Es nebiju piesardzīgs un pats viņam iedevu šo mīklu. Iespējams, ziņkārība paātrināja viņa nāvi.

- Sājā gadījumā, tēvs Leire, viņš mums ir rokā. Pietiek atšifrēt viņa parakstu, lai uzzinātu, kurš tas ir.

- Kaut tas būtu tik vienkārši.

36

Labais priors visu nakti nespēja aizvērt ne acu. Viņš stāvēja

savu mūku priekšā apsarkušām acīm un tumšiem lokiem

zem tām. Droši vien viņš nakti bija pavadījis, mēģinot atrisināt nolādēto Oculos ejus dinumera. Man gandrīz bija žēl, ka esmu viņam uzkrāvis šo jauno atbildību. Viņa uzdevums atmaskot savu mūku vidū tos, kas nodarbojās ar ķecerībām, vai noskaidrot, kādu izaicinošu ziņojumu slēpa klostera ēdamzāles sienas gleznojums, šobrīd jau bija papildinājies ar uzdevumu atrast mūku, kurš viena iemesla dēļ bija vainojams pie vairākām nāvēm.

Brāļi izklaidīgi skatījās uz prioru. Sapulce sākās.

- Brāļi, - priors stingrā balsī atklāja sapulci, stāvot kājās un ar dūrēm balstīdamies uz galda. - Mēs mītam šajās sienās jau gandrīz trīsdesmit gadus un līdz šim nekad neesam piedzīvojuši tādu situāciju kā šī. Mūsu Kungs mums ir uzlicis izturības pārbaudījumu, ļaudams kļūt par lieciniekiem divu visdārgāko brāļu nāvei, atklājot, ka viņu dvēseli bija aptumšojis ķecerības gars. Kā gan lai jūtas Debesu Tēvs, redzot mūsu vājumu? Ko gan mēs varam viņam lūgt, ja paši ar savu rīcību neesam spējīgi redzēt savu brāļu kļūdas un esam pieļāvuši, ka viņi mirst grēkā? Nelaiķi, kurus mēs šodien iznīcinājām, ēda mūsu maizi un dzēra mūsu vīnu. Vai tas mūs nepadara par viņu kļūdu līdzzinātājiem?

Bandello ievilka elpu.

- Taču Dievs, dārgie brāļi, mūs nav pametis šajā briesmīgajā apmulsumā. Viņa nebeidzamā žēlastība ļāvusi šeit atrasties vienam no viņa gudrākajiem vīriem.

Kad priors ar pirkstu norādīja uz mani, starp klātesošajiem izplatījās murdoņa.

- Tāpēc viņš ir šeit, - priors teica. - Es lūdzu, lai mūsu cienījamais tēvs Augustīns Leire, Svētās Romas inkvizitors, palīdz mums saprast moku ceļus, pa kuriem mēs ejam šajā sāpīgajā brīdī.

Es piecēlos, lai visi varētu mani redzēt, un sveicināju viņus ar vieglu palocīšanos. Priors tēvišķā tonī turpināja savu sprediķi, pieliekot patiesas pūles, lai nenobaidītu savus brāļus:

- Jūs visi dzīvojāt līdzās brālim Giberto un brālim Alesandro, -viņš teica. - Jūs viņus labi pazināt. Un tomēr neviens neziņoja par dīvainībām viņu uzvedībā, ne arī zināja par viņu liktenīgo piederību pie katariem. Mēs gulējām mierīgi, domādami, ka šī mācība tikusi iznīcināta vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem, un kritām augstprātības grēkā, uzskatot, ka nekad vairs ar to nesastapsimies. Tomēr tas notika. Ļaunums, dārgie brāļi, ir neiznīkstošs. Tas izmanto mūsu nezināšanu. Tas barojas no mūsu muļķības. Tāpēc, lai brīdinātu jūs no jauniem uzbrukumiem, es lūdzu tēvam Leirem, lai viņš apgaismo mūsu prātus par visizsmalcinātāko novirzi no kristīgās ticības. Iespējams, ka jūs viņa teiktajā saklausīsiet paražas un rituālus, kuros esat piedalījušies, neko nezinot par to izcelsmi. Nebaidieties: daudzi no jums nāk no lombardiešu ģimenēm, kuru senči bijuši saistīti ar ķeceriem. Mans priekšlikums ir tāds, ka līdz saulrietam, iekams pametīsiet šo zāli, jūs atteiksieties no maldiem un atkal pievienosieties Svētās Romas Baznīcai. Uzklausiet mūsu brāli, pārdomājiet viņa teikto, nožēlojiet un izsūdziet grēkus. Es gribu zināt, vai mūsu nelaiķi brāļi nav vienīgie kataru mēra pārņemtie, un attiecīgi rīkoties.

Priors deva vārdu man, ar galvas mājienu norādīdams, lai es pienāku tuvāk galda galam. Neviens nepamirkšķināja ne acu. Klostera vecākie brāļi - Lūka, Horhe un Estebans, kuri bija pārāk veci, lai viņiem klosterī uzdotu kādu darbu, - izstiepa kaklu, lai labāk dzirdētu. Es zināju, ka pārējie seko ikvienam manam solim, pārbijušies līdz nāvei. Man nevajadzēja darīt neko vairāk kā tikai ieskatīties viņiem acīs.

- Cienījamie brāļi, laudeatur Jesus Cbristus.[41]

- Āmen, - viņi korī atbildēja.

- Es nezinu, brāļi, cik daudz jūs zināt par Svētā Dominika dzīvi. -Starp mūkiem no jauna sākās murdoņa. - Tas nav būtiski. Šodien ir lieliska diena, lai pieminētu viņu un viņa darbus.

Galdu pāršalca atvieglota nopūta.

- Ļaujiet man jums ko pastāstīt. Tūkstoš divi simtā gada sākumā pirmie katari bija apmetušies diezgan lielā teritorijā Vidusjūras rietumu krastā. Viņi sludināja nabadzību, atgriešanos pie pirmatnējo kristiešu paražām un aizstāvēja vienkāršu reliģiju bez baznīcām, bez desmitās tiesas vai privilēģijām Ta Kunga augstākajiem kalpiem. Viņu sekotāji atteicās no svēto un Svētās Jaunavas pielūgšanas gluži kā mežoņi vai vēl ļaunāk - musulmaņi. Viņi noliedza kristīšanos. Un šie salašņas nebeidza vien apgalvot, ka šo pasauli ir radījis nevis Dievs, bet gan Sātans. Kāda perversija! Vai varat to iedomāties? Viņuprāt, Jahve, Vecās Derības Dievs Tēvs, patiesībā bija velnišķs gars, kas pats izdzina Ādamu un Ievu no Paradīzes un iznīcināja karapulkus pāris soļu no Mozus. Viņa rokās cilvēki bija nevarīgas lelles, kas neatšķīra labu no ļauna. Tauta kaismīgi uzņēma šos melus. Viņi tajos redzēja ticību, kas piedeva grēkus un lika saprast, kāpēc Ļaunuma radītajā pasaulē ir tik daudz ciešanu. Kas par lāstu! Viņi Dievu un Sātanu, labo un ļauno, uzskatīja par līdzvērtīgiem un abiem piedēvēja vienādu spēku!

- Baznīca, - es turpināju, - gribēja padzīt šos bastardus no savām kancelēm, taču viņu līdzekļi nedarbojās. Tomēr tās daudzie atbalstītāji drīz vien saprata, ka cīņa ir nevienlīdzīga, un attaisnoja ķecerus, jo daudzi viņus uzskatīja par paraugu. Viņi strīdējās pretī, sakot, ka katari rāda pazemības un nabadzības piemēru, savukārt klerikāļi tērpās smalkās galvassegās un greznās rotās, lai tiesātu ļaudis no dārgiem rotājumiem klātām kancelēm. Ta vietā, lai ķecerību iznīcinātu, Baznīca panāca tikai to, ka tā izplatījās kā mēris. Svētais Dominiks bija vienīgais, kas saprata šo kļūdu un nolēma doties pie šķīstajiem - grieķu valodā tos dēvē par katharos, lai sludinātu tādu pašu apustulisku nabadzību, ko tie apbrīnoja. Svētais Gars viņu darīja stipru. Viņš ļāva Dominikam iekļūt Francijas ķeceru bastionos, kur bija ļoti daudz kataru, tie cits pēc cita krita. Dominiks pārliecināja viņus un pasludināja Dievu par vienīgo Radītāju. Taču pat šādas pūles bija veltas. Ļaunums jau bija izplatījies tālu.

Bandello mani pārtrauca: arī viņš teoloģijas studiju laikā bija lasījis šo stāstu un zināja, ka katari bija ne tikai pievērsuši šai ticībai zemniekus un amatniekus, bet arī karaļus un galminiekus, kuriem jaunā mācība likās lieliska iespēja izvairīties no nodokļu maksāšanas un privilēģiju piešķiršanas baznīctēviem.

- Ta ir tiesa, - es piekritu. - Dieva likumi tika nicināti, nemaksājot desmito tiesu"', kas Bībelē novēlēta priesteriem. Roma nevarēja sēdēt saliktām rokām. Mūsu dārgo Dominiku tik ļoti satrauca šī ķecerības attīstība, ka viņš nolēma ķerties pie darba. Tādēļ viņš nodibināja sprediķotāju grupu, ar kuriem kopā atgriezties un sludināt evaņģēliju tik plašā teritorijā kā Langdoka Francijā. Šodien mēs esam šī ordeņa un viņa dievišķās misijas mantinieki. Taču pēc viņa nāves, redzot, ka ir neiespējami cīnīties ar ļaunumu tikai ar vārdiem vien, pāvests un Romai uzticīgie karaļnami nolēma uzsākt militāru vajāšanu lielos apmēros un iznīcināt nolādētos ķecerus. Asinis, nāve, daudzas pilsētas tika iznīcinātas ar uguni un zobenu, vajāšanas vairākus gadus satricināja Dieva pilsētas pagrabus. Kad pāvesta pulki ienāca pilsētā, kurā bija izplatījusies ķecerīgā ticība, viņi nogalināja visus pēc kārtas, neatšķirot katarus no kristiešiem. Viņi apgalvoja, ka Dievs pazīs sev uzticīgos tad, kad tie nonākšot debesīs.

Aplaidu acis apkārt galdam un tad turpināju. Mana klusēšana viņus mulsināja.

- Brāļi, - es teicu, - tas bija mūsu pirmais krusta karš. Liekas neticami, ka tas noticis mazāk nekā pirms divsimt gadiem un tik tuvu šai vietai. Toreiz mēs nevilcinājāmies ķerties pie zobena kaut vai pret mūsu pašu ģimenēm. Armiju vadīja ieroču taisnība, kas šķēla uz pusēm šķīstos, nogalināja daudzus viņu vadoņus un simtiem ķeceru aizdzina trimdā, atņemot viņiem zemi.

- Tieši tad, bēgot no pāvesta karapulkiem, pēdējie katari ieradās Lombardijā, - piebilda Bandello.

- Viņi nonāca šajā zemē ļoti novājināti. Lai arī nolemti iznīcībai, viņi tomēr bija veiksminieki - politiskā situācija bija labvēlīga ķeceru pāraudzināšanai. Atgādināšu jums, ka tas bija laiks, kad gvelfi cīnījās ar gibellīniem. Pirmie aizstāvēja viedokli, ka pāvestam ir lielāka autoritāte nekā jebkuram karalim. Viņi uzskatīja, ka pāvests ir Dieva vietnieks zemes virsū un tāpēc viņam ir tiesības uz savu armiju un ievērojamu mantas daudzumu. Gibellīni ar Mateo Viskonti priekšgalā noliedza šo ideju un atbalstīja laicīgas un garīgas varas atdalīšanu. Viņi teica, ka Romai jānodarbojas tikai ar gara lietām. Pārējais esot karaļa uzdevums. Tāpēc nevienam nešķita dīvaini, ka [42] gibellīni Lombardijā deva patvērumu pēdējiem katariem. Tas bija veids, kā izaicināt pāvestu. Viskonti dzimta to slepeni atbalstīja, un mazliet vēlāk ari Sforcas turpināja šo politiku. Ir gandrīz pilnīgi droši, ka Ludoviko Maurs joprojām iet savu priekšgājēju pēdās, un tādēļ šis nams, kas šobrīd ir viņa aizgādībā, ir pārvērties par patvērumu šiem nolādētajiem ķeceriem.

Nikola di Piadena piecēlās kājās, lai lūgtu vārdu.

- Tad jau iznāk, ka jūs apsūdzat mūsu hercogu par piederību pie gibellīniem, tēvs Leire?

- To es formāli nevaru darīt, brāli, - atbildēju, izvairīdamies no viņa indīgā jautājuma. - Es nevaru viņu apsūdzēt bez pierādījumiem. Lai arī man ir aizdomas, ka kāds no jums tos slēpj, un es nekavējoties ķeršos pie Svētās inkvizīcijas tiesas vai, ja nepieciešams, pat pie spīdzināšanas, lai tos sadabūtu. Esmu nolēmis iet līdz galam.

- Un kā jūs domājat pierādīt, ka mūsu kopienā dzīvo šķīstie ļaudis? - iesaucās brālis Horhe, kas savos apskaužamajos astoņdesmit gados dzīvoja no žēlastības dāvanām. - Vai jūs pats domājat spīdzināt visus šos brāļus, tēvs Leire?

- Es jums paskaidrošu, kā to darīšu.

Es pamāju Mateo, priora brāļadēlam, lai tas atnes un noliek uz galda klūdziņu būri, kurā bija ieslēgta vista. Es lūdzu viņam to atnest īsi pirms kapitula sākšanās. Putns apjucis raudzījās apkārt.

- Kā jau jums zināms, katari neēd gaļu un atsakās nogalināt jebkuru dzīvu būtni. Ja jūs būtu bonhomme un es jums iedotu šo vistu un liktu, lai jūs to manā klātbūtnē upurējat, jūs atteiktos to darīt.

Horhe piesarka, redzot mani paņemam nazi un paceļam to pār putnu.

- Ja kāds no jums atteiksies to nogalināt, viņš zinās, ka ir atmaskots. Katari tic, ka dzīvniekos mīt cilvēku, kas miruši grēkā, dvēsele, kas tādējādi atgriezusies uz Zemes, lai šķīstītos. Viņi baidās, ka, tos upurējot, viņi atņems dzīvību kādam no savējiem.

Es ar spēku piespiedu putnu pie galda, izstiepu viņa kaklu, lai visi to redzētu, un pasniedzu nazi Džuzepem Boltrafio, mūkam, kurš atradās man vistuvāk. Pēc manas norādes naža asmens zibens ātrumā nocirta putnam galvu, notašķīdams mūsu apģērbu ar asinīm.

- Nu jūs redzat, - es ironiski pasmaidīju, - brālis Džuzepe vairs netiek turēts aizdomās.

- Vai jūs nezināt kādu maigāku metodi, kā noteikt, kurš ir katars, kurš ne, tēvs Leire? - šausmās par tikko redzēto protestēja Horhe.

- Protams, zinu, brāli. Ir daudz veidu, kā viņus atmaskot, bet daudzas ir mazāk iedarbīgas. Piemēram, ja katariem parāda krustu, viņi to neskūpsta. Viņi tic, ka tikai sātaniska baznīca spēj pielūgt spīdzināšanas rīku, no kura cietis Kristus. Tapat viņi arī nepielūdz relikvijas, nemelo un nebaidās no nāves. Lai gan tas, protams, ir tikai parfaits gadījumā.

- Parfaits? - daži brāļi ar izbrīnu atkārtoja franču nosaukumu.

- Nevainojamie, - es paskaidroju, - ir tie, kas vada kataru garīgo dzīvi. Viņi tic, ka spēj vērot apustuļu dzīvi labāk par jebkuru citu. Viņi pilnībā atsakās no īpašuma, jo ne Kristum, ne viņa mācekļiem nekas nepiederēja. Viņi atbild par jaunpienācēju iesvētīšanu melioramentum, nokrišanu ceļos ikreiz, kad tie sastopas ar kādu parfait. Tikai viņi vada apparellamentum, vispārējās grēksūdzes, kurās katra ķecera grēki tiek atklāti, publiski apspriesti un piedoti. Turklāt tikai un vienīgi viņi drīkst vadīt vienīgo kataru atzīto sakramentu: consolamentum.

- Consolamentum ? - brāļi no jauna sačukstējās.

- Ta vienlaikus ir kristīšana, iesvētīšana un pēdējā iesvaidīšana, -es paskaidroju. - Tas notiek, uzliekot svēto grāmatu uz jauniņā galvas. Ta nekad nebija Bībele. Šo aktu uzskatīja par gara kristīšanu, un tas, kurš to saņēma, kļuva par īsteno kristieti. Par apžēloto.

- Un kas jums liek domāt, ka ķesteris un bibliotekārs bija apžēlotie? - vaicāja brālis Stefāno Petri, kopienas mantzinis, kuram allaž bija paticis veiksmīgi rūpēties par Santa Maria saimnieciskajām lietām. - Ja jūs man atļaujat izteikt savus novērojumus, - es nekad neredzēju viņus apgānām krustu, un man nelikās, ka viņi būtu kristīti, liekot uz galvas grāmatas.

Daži brāļi viņam blakus māja ar galvu.

- Turpretī, brāli Stefāno, jūs zinājāt, ka viņi ievēro stingru gavēni, vai ne?

- To zinājām mēs visi. Gavēnis ceļ garu.

- Ne jau viņu gadījumā. Katariem stingrs gavēnis ir viens no veidiem, kā iegūt consolamentum. Kas attiecas uz krustu, kļūdīties nav iespējams. Katariem pietiek noslīpēt malas jebkuram latīņu krucifiksam, padarot to simetriskāku, lai varētu to nēsāt kaklā bez sevišķiem sirdēstiem. Ja viņu krusts ir grieķu krusts vai pat temp-liešu krusts, tad viņi to pieņem. Droši vien jūs viņus esat redzējis arī skaitām Pater Noster kopā ar jums, brāli Petri. Tas ir iespējams, jo Tevreize ir vienīgā lūgšana, ko viņi atzīst.

- Jūs šobrīd runājat tikai par apstākļu sakritībām, tēvs Leire, -pirms apsēsties, bilda Stefāno.

- Tas ir iespējams. Es gribētu apgalvot, ka brālis Alesandro un brālis Giberto bija tikai atbalstītāji, kas gaidīja Kristus atnākšanu. Taču tas viņus neatbrīvo no grēka. Es nevaru aizmirst arī to, ka brālis bibliotekārs sadarbojās ar maestro Leonardo pie Svētā vakarēdiena gleznošanas. Viņš gribēja, lai Leonardo viņu glezno kā Jūdu šīs aizdomīgās kompozīcijas centrā, un es gribu zināt, kāpēc.

- Stāstiet, - mūki aicināja.

- Tāpēc, ka katariem Jūda Iskariots bija Dieva plāna kalps. Viņi tic, ka viņš izdarījis labu, nododot Jēzu, lai tādējādi piepildītos pareģojumi un viņš par mums varētu atdot savu dzīvību.

- Tatad jūs domājat, ka arī Leonardo ir ķeceris?

Vēl viens brāļa Nikolas de Piadenas jautājums lika apmierināti pasmaidīt tēvam Benedetto, kurš īsu brīdi pēc tam pazuda no galda, lai pagalmā iztukšotu savu pūsli.

- Spriediet jūs pats, brāli: Leonardo ģērbjas baltā, neēd gaļu, pilnīgi droši nekad nenogalinātu nevienu dzīvnieku, nezinu, vai viņš pazīst miesas priekus, turklāt Cenacolo viņš nav attēlojis vakarēdiena maizi, bet Svētajam Pēterim ielicis rokā dunci - ieroci, kas norāda uz Sātana baznīcu. Pēc kataru ticības, tikai ļaunuma kalps varētu satvert dunci pie Lieldienu galda.

- Un tomēr maestro da Vinči ir ievērojis, ka uz Svētā vakarēdiena galda ir jābūt vīnam, - sacīja priors.

- Tāpēc, ka katari taču dzer vīnu! Taču ieskatieties uzmanīgi, tēvs Bandello: tajā vietā, kur saskaņā ar evaņģēlijiem vajadzētu atrasties Lieldienu jēram, kas bija šo vakariņu ēdiens, maestro ir uzgleznojis zivis. Un vai zināt, kāpēc?

Priors noliedzoši papurināja galvu. Tad es, skatoties tieši viņam acīs, teicu:

- Atcerieties, ko jūsu brāļadēls dzirdēja no ķestera mutes, pirms viņš nomira, - katari neatzīst nekādu pārtiku, kas būtu radusies kopošanās rezultātā. Zivis nekopojas, tāpēc viņi tās lieto uzturā.

Telpā izplatījās apbrīnas pilna murdoņa. Mūki ar vaļā muti klausījās manos paskaidrojumos, pārsteigti, ka neviens no viņiem agrāk nebija ievērojis šīs ķecerības uz viņu nākamās ēdamzāles sienas.

- Tagad, brāļi, man vajag, lai jūs visi pēc kārtas atbildētu uz manu jautājumu, - es teicu, runājot daudz bargākā tonī. - Veiciet sirdsapziņas pārbaudi un atbildiet savas kopienas priekšā: vai kāds no jums pēc brīvas gribas vai spaidu ceļā ir ievērojis kaut vienu no šiem rituāliem un aizliegumiem, kurus jums nupat minēju?

Es redzēju, ka brāļi aiztur elpu.

- Svētā Baznīca būs žēlsirdīga pret tiem, kas atteiksies no šīm darbībām, vēl pirms sapulce būs beigusies. Pēc tam pār tiem, kas to nebūs izdarījuši, nāks taisnīgs sods.

Pareģis rīkojās šausminoši precīzi.

Ja arī kādam būtu nepaveicies viņu satikt, šis kāds no-

teikti atzītu, ka svešais kustas tā, it kā pazītu klosteri kā

savu kabatu. Ievīstījies melnā apmetnī, kas viņu apsedza no galvas līdz kājām, Pareģis šķērsoja tukšās baznīcas solu rindas, pagriezās pa kreisi apkārt Madonnas delle Grazie kapelai un iegāja sakristejā. Neviens viņa ceļā nestājās. Brāļi tobrīd bija sapulcējušies ārpuskārtas kapitulā un neko nezināja par svešā ierašanos.

Apmierināts ar visu, Pareģis kā ēna devās prom no lūgšanu telpas, šķērsojot arku, kas veda uz mazo priora kabinetu. Vieglu soli viņš aizcilpoja tam garām. Nonācis Mirušo krustejā, viņš atstāja aiz sevis ēdamzāli, lai pa trim pakāpieniem reizē uzskrietu pa trepēm, kas veda uz bibliotēku.

Pareģis - cilvēks vai gars, eņģelis vai dēmons, jo kāda gan tam nozīme, - pārvietojās pārliecinoši. Ar profesionāļa aci nopētījis skriptorija zāli, viņš devās tieši pie brāļa Alesandro pults. Viņam nebija daudz laika. Viņš zināja, ka Marko d’Odžono un kāds toskā-nieša līdzzinātājs gleznotājs, kura vārds bija Bernardīno Luīni, tik tikko bija izgājuši no Leonardo mājas, kas atradās tieši pretī Santa Maria delle Grazie klostera sētai, un kuru katru brīdi varēja ierasties ēdamzālē. Viņš nezināja, kāpēc viņi šurp nāca, un vēl mazāk varēja iedomāties, ka viņus pēc toskānieša vēlēšanās pavada kāda jauna dāma.

Pareģis ļoti uzmanīgi nolocīja savu apmetni uz bibliotekāra galda un ar vislielāko piesardzību, lai nesaceltu troksni, pēc kārtas viegli piesita katrai grīdas flīzei. Lielākā daļa bija cieši kopā, taču divas flīzes no sitiena palēcās. Tieši to viņš arī meklēja. Ēna sāka tās uzmanīgi pētīt un redzēja, ka tās nebija salīmētas kopā ar kaļķu javu, bet tām bija gludas malas un tīra virsma, kas nekļūdīgi liecināja par biežu kustināšanu. Viņš tās pacēla un atpazina tvaiku apkures vadu. Viņš apmierināts skatījās uz to. Pareģis zināja, ka šī mazītiņā sprauga veda tieši uz ēdamzāles griestiem, un no šejienes ar labi trenētu dzirdi viņš nepalaidīs garām nevienu vārdu, ko runātu apakšstāvā.

Ļoti piesardzīgi viņš izstiepās visā garumā uz grīdas, lai spraugai varētu piespiest ausi, un, koncentrējot uzmanību, aizvēra acis.

Brīdi vēlāk viņš dzirdēja stipru čirkstoņu. la bija ēdamzāles aizšaujamā bulta. Leonardo ciemiņi ienāca Svētā vakarēdiena zālē.

- Ko gan maestro gribējis mums vēstīt, attēlojot sevi kā omegu?

Skaistās Elēnas jautājums skaidri nonāca augšstāvā. Pareģis bija pārsteigts, dzirdot sievietes tembru.

- Pirmoreiz par to dzirdēju runājam māsas Veronikas klātbūtnē viņas nāves dienā, - atbildēja Marko D’Odžono, kura balsi Pareģis nekavējoties pazina.

- Vai jūs bijāt kopā ar māsu Veroniku da Benašo dienā, kad piepildījās viņas pareģojums?

Elēna nespēja savaldīt apbrīnu.

Iepriekšējo nakti viņa nebija aizvērusi ne acu, atvērtu muti klausoties Leonardo stāstus un viņa mācekļu jokus, gatavodamās po-zēšanai. Leonardo bija nolēmis viņu portretēt kā mācekli Jāni, ja vien pirms tam viņa ar savu biedru palīdzību būtu pierādījusi, ka ir spējīga saprast šīs freskas būtisko nozīmi.

Maestro, Krivelli pirmdzimtās skaistuma savaldzināts, nespēja viņu aizmirst jau kopš pirmās tikšanās Palazzo Veccbio. Viņa bija ideāls “Jānis”. Taču nedrīkstēja pārsteigties. Pāris reižu maestro Luīni pavadībā viņš to bija ielūdzis ciemos uz saviem mūzikas, dzejas un trubadūru vakariem, ar kuriem viņš mēdza iepriecināt viesus. Viņš gribēja tuvumā izsekot, kā veidojas šī negaidītā pāra attiecības. Jaunā sieviete jutās noreibusi. Apgrozīties sabiedrībā, kuru viņa pazina tikai caur savu māti, bija kā nokļūt sapņu pasaulē. Un viņa negribēja pamosties no šī sapņa. Jau kopš bērnu dienām, kad māte pirms gulētiešanas viņai stāstīja pasakas par prinčiem un menestreliem, par bruņinieku ceremonijām un burvju saietiem, Elēna bija gribējusi tajos dzīvot.

- Māsa Veronika? Ak vai! Šī mūķene visai ātri sadusmojās, - atcerējās Marko, pūzdams elpu uz nosalušajām rokām, lai tās sasildītu. Ēdamzālē bija auksts. Ģēnijs bija ieradies spelgonī.

- Patiešām?

- O jā. Viņa allaž pārmeta maestro viņa ekscentrisko gaumi un kritizēja viņu par to, ka viņš pārzinot grieķu filozofu darbus labāk par Svētajiem Rakstiem. Patiesībā viņi nemēdza runāt par mākslu un vēl jo mazāk par maestro darbiem, taču todien, kad māsa Veronika nomira, viņa jautāja tieši par šo ēdamzāli.

- Un kāds tam sakars ar omegu? - vaicāja Elēna.

- Atļaujiet jums to pastāstīt. Todien Leonardo jutās aizvainots. Māsa Veronika viņu apsūdzēja par to, ka viņš Cenacolo esot samazinājis Kristus lomu. Maestro sadusmojās. Viņš atbildēja, ka Kristus šajā kompozīcijā ir vienīgā alfa.

- Viņš tā teica? Jēzus ir šīs freskas alfa?

- Jēzus, viņš sacīja, ir sākums. Centrs. Sī darba ass.

- Patiesībā, - teica Luīni, pūlēdamies pustumsā izšķirt Kristus siluetu, - Kristum ir dominējošā loma. Pat vairāk. Mēs zinām, ka visas kompozīcijas perspektīvas izejas punkts atrodas zem viņa kreisās auss, zem matiem. Tur Leonardo pirmajā dienā pienagloja savu kompasu. Es pats to redzēju. Un no šī svētā punkta radās viss pārējais.

Pareģi pārsteidza Luīni teiktais. Viņš kaut ko tādu dzirdēja pirmoreiz. Viņš zināja, ka Luīni piedalās Leonardo ķecerīgajā plānā, kas bija saistīts ar viņa gleznām. Arī viņš kā apsēsts gleznoja ainas no Svētā Jāņa dzīves. Jāņa kā bērna tikšanās ar Jēzu ceļā no Ēģiptes, viņa kristīšana Jordānas upē vai arī viņa galva uz Salomes sudraba paplātes - šie motīvi atkārtojās uz viņa audekliem vairākkārt. Visi svētceļnieki, kas pielūdza Maesta, viņu labi pazina. “Vilki,” viņš satraukts konstatēja, pārliecinoties, ka atrodas toskānieša svētvietā, “vienmēr pārvietojas baros.”

-Jūsu novērojums ir pareizs, meistar Bernardīno, - teica Marko, ne acu nenolaizdams no savas daiļās pavadones, kura rītausmas staros jau pamazām sāka atšķirt apustuļu siluetus. - Ja jūs paskatīsieties uz viņa ķermeni un uz priekšu izstieptajām rokām, redzēsiet, ka tie veido milzīgu “A”. Ta ir milzīga alfa, kas dzimst tieši pa vidu visiem divpadsmit izredzētajiem. Vai redzat?

- Protams, es to redzu, bet kur tad ir omega? - uzstāja Elēna.

- Labi. Es domāju, ka meistars to teica tādēļ, ka viņš pats sevi uzskata par pēdējo Kristus mācekli.

- Kas? Leonardo?

- Jā, Elēna. Alfa un omega. Sākums un gals. Tam taču ir jēga, vai ne?

Luīni un jaunā grāfiene paraustīja plecus. Apdāvinātais skolnieks, tāpat kā Marko, juta, ka šī siena slēpj noslēpumainu un varenu vēsti. Bija acīmredzams: ja jau maestro viņiem ļāvis nonākt tik tālu, nedodot nekādu iespējamo risinājumu freskas nolasīšanā, tad tas ir kāds pārbaudījums. Viņi raudzījās uz vislielāko mīklu, kādu jebkad toskānietis bija gleznojis. Un tikai no viņu spējām uzminēt tās nozīmi bija atkarīgs, vai viņi varēs uzzināt vēl lielākus noslēpumus. īpaši noslēpumu par dvēseles glābšanu.

- Varbūt Marijai ir taisnība un Cenacolo patiesībā ir kāds vizuāls alfabēts.

Šī frāze uzrāva Pareģi kājās.

- Vizuāls alfabēts?

- Es zinu, ka maestro kopā ar Florences dominikāņiem studēja atmiņas mākslu. Viņa skolotājs Verrokjo to praktizēja un iemācīja šo mākslu Leonardo, kad viņš vēl bija tīrais bērns.

- Viņš nekad mums par to nav stāstījis, - Marko balsī jutās vilšanās.

- Iespējams, ka viņš neuzskatīja, ka tas jūsu apmācībā būtu svarīgi. Galu galā runa ir par prāta vingrinājumiem, kas palīdz iegaumēt lielu informācijas daudzumu jeb novietot to noteiktās ēkas līnijās vai mākslas darbā. Šī informācija ir redzama visiem, taču tiem, kas nav iesvaidīti tās nolasīšanā, tā paliek nezināma.

- Un kur jūs redzat šo alfabētu? - ieintriģēts uzstāja d’Odžono.

- Jūs teicāt, ka Jēzus ķermenis izskatās pēc “A”, un Leonardo to uzskata par kompozīcijas alfu. la kā viņš pats sevi uzskata par omegu, jūs man piekritīsiet, ka Jūdas Tadeja sejā mums jāmeklē kaut kas, kas atgādinātu burtu “O”.

Visi trīs zinoši saskatījās un, ne vārda nepārmijot, piegāja tuvāk Lieldienu galdam. Jūdas Tadeja figūru nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Viņš skatījās uz pretējo pusi, it kā novērsies no šīs ainas. Viņš bija noliecies uz priekšu, rokas sakrustotas uz krūtīm, un abas plaukstas pavērstas pret debesīm. Viņš bija tērpts sārtā tunikā bez aizdares, un viņa izskatā nebija nekā tāda, kas atgādinātu omegu.

- Alfa un omega, iespējams, ir saistītas ar Svēto Jāni un Mariju Magdalēnu, - murmināja Bernardlno, slēpdams savu vilšanos.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Tas ir ļoti vienkārši, Marko. Mēs abi zinām, ka šī freska ir slepeni veltīta Marijai Magadalēnai.

- Mezgls! - Marko atcerējās. - Tieši tā! Mezgls vienā galdauta pusē!

- Es domāju, ka Leonardo gribējis mūs maldināt. Maestro jau kādu laiku izplata baumas, ka mezgls ir īpašs veids, kā viņš paraksta savus darbus. Itāliešu valodā vārds “Vinči” veidojas no latīņu vin-coli, kas nozīmē “saite” vai “virve”. Taču atminējums nevarētu būt tik acīmredzams. Tas noteikti ir saistīts ar Jēzus iemīļoto.

Pareģis negribīgi atstāja savu slēptuvi.

- Vienu mirkli! - iebilda Elēna. - Un kāds tam visam sakars ar alfu un omegu?

- Tas ir rakstīts Bībelē. Lasot evaņģēlijus, var ievērot, ka Jānim Kristītājam bijusi īpaša loma Mesijas sabiedriskās dzīves sākumā. Jānis kristīja Jēzu Jordānas upē. Patiesībā tas zināmā mēra bija izejas punkts - alfa viņa misijai uz šīs zemes. Turpretī Marijai Magdalēnai bija noteicošā lomā viņa dzīves nogalē. Viņa bija klāt, kad Kristus augšāmcēlās no sava kapa. Savā ziņā arī viņa Jēzu kristīja, iesvaidot dažas dienas pirms Svētā vakarēdiena viņa mācekļu klātbūtnē. Vai neatceraties Mariju no Betānijas epizodē, kurā viņa Kristum mazgā kājas^43? Tajā mirklī viņa darbojas kā īsta omega.

- Magdalēna, omega...

Meiteni paskaidrojums nepārliecināja. Principā Jāni un Jūdu Ta-deju nesaistīja pilnīgi nekas, izņemot faktu, ka neviens no viņiem neskatījās uz Kristu. Elēna kādu brīdi pārdomāja citas “O” interpretācijas, bet no tām neviena īsti neiederējās kopainā. Viņa skatījās uz fresku no vienas puses uz otru, mēģinot atrast noslēpuma jēgu. Drīz vien bija jālec saulei, un viņiem vajadzēja steigties, ja gribēja izturēt pārbaudījumu pirms mūku ierašanās. Ja Cenacolo bija kaut kas “nolasāms”, to vajadzēja atrast pēc iespējas drīzāk.

- Es domāju, ka jūs rokat pārāk dziļi, - Elēna visbeidzot teica. - Lai arī es maestro pazīstu visai maz, zinu, ka viņš ciena vienkāršību.

Marko un Bernardīno pagriezās pret jauno grāfieni.

- Ja viņš tik acīmredzami ir atsedzis vienu no galdauta stūriem, otru atstādams gludi saklātu, tad viņš grib, lai skatītājs pievērš uzmanību tieši šim galda stūrim. Kaut kas slēpjas tieši tur, kur meistars ir attēlojis pats sevi, un viņš vēlas, lai mēs to ieraugām.

Luīni pacēla roku pret kailo figūru, noglāstot to ar pirkstu galiem. Šī vieta bija zīmēta izcili meistarīgi. Katra audekla šķiedra izstaroja brīnišķīgu realitātes auru.

- Es domāju, ka Elēnai ir taisnība, - viņš teica.

- Taisnība? Kāda taisnība?

- Ieskatieties uzmanīgi, Marko. Šis laukums, ko iezīmē mezgls, ir apgaismots visspilgtāk. Paskatieties uz ēnām apustuļu sejās. Redzat? Tas ir daudz tumšākas. Spēcīgākas par citām.

D’Odžono pārlaida grieķisko skatienu pāri sienai, salīdzinot plašo gaismēnu spēli divpadsmit apustuļu sejās un apģērbā.

- Iespējams, ka viņai ir taisnība, - turpināja Luīni, it kā domādams balsī. - Šis laukums ir visspilgtāk izgaismots, jo Leonardo zināšanas nāk no Platona. Viņš ir kā saule, kas apgaismo saprātu. Visgudrākais apustulis ir Svētais Sīmanis. Viņam ir grieķa seja un vienīgais baltais apmetnis visā gleznā.

Šī nianse atsauca Luīni atmiņā svarīgu detaļu.

- Un Matejs, māceklis, kas atrodas vistuvāk maestro, nav neviens cits kā Marsīlio Fičīno... Protams! - viņš pēkšņi skaļi iesaucās. - Iekams mēs aizbraucām no Florences, Fičīno uzticēja maestro Svētā Jāņa tekstus. Te arī ir atrisinājums!

Elēna pārsteigta skatījās uz viņu.

- Atrisinājums? Kāds atrisinājums?

- Tagad es saprotu. Mūsu senči iesvētīja jaunpienācējus, uzliekot viņiem uz galvas neizdoto Jāņa evaņģēliju. Viņi domāja, ka ar šo darbību nodod grāmatas gara gaismu īstenā kristieša kandidāta prātam un sirdij. Jāņa grāmatā bija rakstīti lieli atklājumi par Kristus misiju uz Zemes, un tajā norādīts, pa kādu ceļu ejot mēs nonāksim debesīs. Leonardo... - Luīni ievilka elpu, - Leonardo ir aizvietojis šo tekstu ar citu darbu, kurā būtu sastopami viņa galvenie simboli. Tāpēc viņš sūtīja mūs šurp, lai iesvētītu tevi, Elēna! Viņš domā, ka viņa darbs tevi sagatavos Jāņa mistiskajam noslēpumam.

- Un vai jūs varat mani iesvētīt, nezinot, ko tieši maestro Leonardo šeit ir uzrakstījis?

Jaunās sievietes balss skanēja neticīgi.

- Ja nekas cits neatliek, tad jā. Senāk noviči pat neatvēra Jāņa zaudēto grāmatu. Daudzi no viņiem pat nemācēja lasīt. Kāpēc gan lai mēs nerīkotos līdzīgi? Turklāt paskatieties uz Kristu! Viņš ir attēlots pietiekami augstu uz sienas, lai jūs varētu nostāties zem viņa un saņemt svētību no viņa rokām, no kurām viena sargājoši gulsies jums uz galvas, bet otra norādīs uz debesīm.

Jaunā grāfiene vēlreiz uzmeta acis alfai. Bernardīno bija taisnība. Vakarēdiena galds bija novietots tādā augstumā, lai ikviens stāvs būtu apslēpts zem galda pārklāja. Ta bija laba vieta, kur nostāties un sajust mākslas darba garu, taču Elēnas pragmatiskais prāts pūlējās atrast racionālāku atrisinājumu. Leonardo bija praktisks cilvēks, lai arī viņam patika mistiskas un senas mīklas.

- Es domāju, ka zinu, kā mēs varam nolasīt Cenacolo vēsti.

Elēna stostījās. Pēkšņa intuīcija viņu apgaismoja brīdī, kad viņa

nostājās zem alfas.

- Vai atceraties apzīmējumus, ko maestro mums lika iegaumēt brīdim, kad pienāks laiks portretēt apustuļus?

Bernardīno pārsteigts pamāja. Viņš joprojām nespēja aizmirst tās dienas ainas, kad jaunā grāfiene atņēma viņam sarakstu. Viņš nosarka.

- Un vai jūs varētu pateikt, kāda īpašība tika piedēvēta Jūdam Tadejam? - viņa vaicāja.

- Tadejam?

- Jā. Tadejam, - neatlaidīgi atkārtoja Elēna, kamēr Luīni mēģināja atcerēties prasīto.

- Viņš ir Occultatur. Tas, kurš kaut ko slēpj.

- Tieši tā, - viņa pasmaidīja. - “O”. Redzat? Te jau otru reizi parādās jūsu omega. Un tā nevar būt tikai sagadīšanās.

Pie visiem velniem!

Bernardīno Luīni gaviles atskanēja no visām četrām „ēdamzāles sienām.

- Tas nevar būt tik vienkārši!

Nogrimis domās par jaunās grāfienes atklājumu, maestro sāka pārskatīt apustuļu izvietojumu. Viņam vajadzēja pakāpties trīs soļus atpakaļ, lai vēlreiz aplūkotu fresku kopumā. Tikai pāris metru atstatumā no ziemeļu sienas pilnībā varēja redzēt visus apustuļus no Bartolomeja līdz Jānim un no Toma līdz Sīmanim. Viņi bija sagrupēti pa trīs, un visi bija pagriezuši galvu pret Kristu, izņemot mīļāko mācekli, Mateju, un Jūdu Tadeju, kas bija attēloti ar aizvērtām acīm vai lūkojās citā virzienā.

Luīni paskrāpēja vienu no kartona kontūrām, ko Leonardo bija atstājis izmētātas uz grīdas un tās otrā pusē ar ogles gabaliņu sāka skicēt freskas siluetus. Marko un Elēna ziņkārīgi sekoja katrai viņa kustībai. Tikmēr Pareģis stāvu augstāk kļuva nepacietīgs, jo nedzirdēja nevienu vārdu.

- Tagad es zinu, kā izlasīt Cenacolo vēsti, - Luīni beidzot paziņoja. - Ta visu šo laiku ir bijusi mums deguna galā, bet mēs to neredzējām.

Gleznotājs nostājās sienas vienā malā. Viņš tiem atgādināja, ka Bartolomejs ar savilkto un domīgo seju bija Mirabilis - brīnumdaris. Leonardo viņu bija attēlojis ar cirtainiem, sarkaniem matiem, apliecinādams to, ko Jākobs de Voragine rakstīja Zelta leģendā: viņš vēstīja, ka Bartolomejs bijis sīrietis ar ugunīgu raksturu, kā jau

visi sarkanmatainie. Luīni blakus Bartolomeja siluetam uz kartona atzīmēja “M”. Pēc tam viņš darīja to pašu ar Jēkabu Alfeja dēlu, pateicības pilno jeb Venustus - to, kuru bieži vien mēdza sajaukt ar pašu Jēzu Kristu un kurš Leonardo darbos bija iemantojis šo pavārdu. Lapā blakus “M” nostājās “V”. Andrejs, Temperator - tas, kurš brīdina, - bija uzzīmēts ar izstieptām rokām atbilstoši savam pavārdam un drīz vien tika atzīmēts ar vienkāršu “T”.

- Redzat?

Marko, Elēna un jaunais meistars pasmaidīja. Tajā visā jau bija nojaušama jēga. “M-V-T” izskatījās pēc kāda vārda sākuma. Kā neprātīgi viņi sāka pārbaudīt, vai nākamā apustuļu grupa varētu kalpot par citu izrunājamu zilbi. Jūda Iskariots pārvērtās par “N” -no vārda Nefandus - neieredzētais, nejaukais Kristus nodevējs. Taču viņa poza nebija viennozīmīga: Jūda bija ceturtais no kreisās puses, savukārt Svētā Pētera īpašais novietojums - viņa bruņotā roka atradās aiz nodevēja muguras - varēja radīt apjukumu. Lai vai kā, Luīni paskaidroja, ka “N” būtu derīgs jebkurā gadījumā, jo Sīmanis Pēteris bija vienīgais no divpadsmit izredzētajiem, kas noliedza Kristu trīs reizes, tātad Negatio - noliedzējs.

Elēnai tas nepatika. Viņai šķita, ka visloģiskāk būtu vadīties pēc apustuļu atrašanās vietas un saskaņā ar Leonardo atklātajiem pavārdiem. Ne vairāk, ne mazāk.

Ievērojot šo secību, nākamais bija Pēteris. Viņš atradās gleznas centrā un vienlīdz labi atbilda “E” no Ecclesia, kā “E” no Exosus. Pirmais būtu paticis Romai, savukārt otrais variants, kas tulkojumā nozīmēja “nīdējs”, atspoguļoja, kāds patiesībā bija šis sirmais vīrs ar draudīgo skatienu, gatavs atriebībai un bruņojies ar platasmens nazi. Gulošais Jānis ar noliektu galvu un sievišķīgi saliktām rokām Leonardo gleznā godināja savu “M” no Mjsticus. “N-E-M” - šāds bija trijotnes iegūtais dīvainais rezultāts.

- Jēzus ir “A”, - atcerējās Elēna, nonākusi līdz sienas vidum. - Turpināsim.

Toms ar pacelto pirkstu, it kā norādītu, kurš no klātesošajiem pirmais ir mūžīgās dzīves cienīgs, Luīni skicē tika atzīmēts ar “L” -Litator - tas, kurš mierina dievus. Viņa apzīmējums izraisīja īsu strīdu. Saskaņā ar Jāņa evaņģēliju Toms pielika pirkstu Kristus brūcei, lai redzētu, vai Jēzus patiešām ir augšāmcēlies. Viņš bija tas, kurš krita ceļos, kliegdams: “Mans Kungs un mans Dievs!” - tā klusinādams Kristus, kurš tikko bija augšāmcēlies, dusmas par to, ka māceklis viņu uzreiz nebija pazinis.

- Turklāt, - pārņemts ar savu teoriju, teica Bernardīno, - tas ir vienīgais portrets, kas ir saskaņots ar piedēvētā pavārda sākuma burtu.

- Tu aizmirsti par Jēzus alfu, - precizēja jaunā grāfiene.

- Tikai šajā gadījumā burts nav paslēpts Toma ķermenī, bet gan šajā pirkstā, kas pacelts pret debesīm. Redzat? Izstieptais rādītājpirksts kopā ar savilkto dūri un izstiepto īkšķi veido skaidru “L” burtu.

Luīni biedri pārsteigti pamāja. Viņi uzmanīgi nopētīja Jēkabu, taču nevarēja atrast neko, kas atgādinātu burtu “O” - viņa pavārda burtu.

- Tomēr tie, kas ir lasījuši par šī apustuļa dzīvi, zinās, ka viņa “O” radies no Oboediens - “tas, kurš pakļaujas”, - paskaidroja Bernardīno.

Ta bija tiesa. Par zebedieti Jākobs de Voragine rakstīja, ka tas bijis Jāņa miesīgs brālis un ka “abi gribēja pēc iespējas ātrāk iemantot debesu valstību un sēdēt blakus Tam Kungam, viens pie labās un otrs pie kreisās rokas”. Turklāt Leonardo Cenacolo bija radījis dievišķu galdu, kas piederēja pie perfektās pasaules, kurā mājoja šķīstās dvēseles, bet Jānis un Jēkabs sēdēja Kristus apsolītajās vietās.

Visbeidzot tika atšifrēts Filips, Sapieris - gudrākais no visiem divpadsmit. Liekot saprast, kur meklēt glābšanu, viņš norādīja pats uz sevi. Ta Luīni beidzot bija atradis trešo mulsinošo zilbi “L-O-S”.

Atlikušie trīs apustuļi tika atšifrēti tikpat ātri. Matejs, māceklis, kura vārds saskaņā ar bīskapa de Voragines rakstiem nozīmēja “akurātības talants”, jau vēstīja par ātru atrisinājumu. Luīni pasmaidīja, atcerēdamies, kā Leonardo viņu nokristīja par Navus - “rūpīgo”. Slepenais burts kopā ar Jūdas Tadeja omegu kopā veidoja labi salasāmu zilbi “N-O”. Kad pievienoja Sīmaņa “C” no Confector (“tas, kurš lietu noved līdz galam”), iegūtais rezultāts izaicinoši mirdzēja acu priekšā: četras trīs burtu zilbes ar vienu patskani tieši centrā un milzīgu “A” pāri visam zīmējumam varēja izlasīt kā savādu un aizmirstu maģisku formulu.

- Un ko tagad? - Elēna paraustīja plecus. - Vai tas kaut ko nozīmē?

Abi vīrieši vēlreiz izburtoja teikumu, neatrodot tam nekādu citu jēgu, vien izrunājamu zilbju secību, kas līdzinājās senai litānijai. Tas viņus nepārsteidza. Leonardo bija raksturīgi, ka viena mīkla ved pie citas, vēl sarežģītākas. Leonardo mēdza kavēt sev laiku, zīmēdams šādus rēbusus.

- Mut, Nem, A, Los, Noc...

Dažus metrus virs viņu galvām šīs skaņas atskanēja no Pareģa mutes. Viņš tās klusiņām atkārtoja vairākas reizes un pacilātā garastāvoklī devās prom no savas slepenās noklausīšanās vietas. “Cik viltīgs joks!” viņš nodomāja.

Pēc tam, apmierināts ar paveikto, viņš jau plānoja, kā šo atklājumu darīt zināmu Romai.

Roma, pec trim dienam

Mums jāpasteidzas. Drīz jau būs divpadsmit.

Džovanni Annio de Viterbo nekad nedevās ārā no savas nelielās pils Tibras rietumu krastā bez zirgu karietes un uzticamā sekretāra Giljelmo Pontes. Ta bija vēl viena privilēģija, ko zebiekste bija izpelnījies no Viņa Svētības Aleksandra VI. Tomēr tāda greznība viņam aptumšoja prātu. Annio de Viterbo nespēja pat iedomāties, ka jaunais Giljelmo ir ne tikai labi audzināts un izsmalcināts, bet viņš ir arī tēva Toriāni brāļadēls. Viņš nevarēja iedomāties, ka tieši Giljelmo būs tas, kurš atvērs acis Betānijai par vienu no visu laiku divdomīgākajām un blēdīgākajām personām un viņu darbību.

- Divpadsmit! - viņš atkārtoja. - Vai tu dzirdēji? Divpadsmit!

- Jums nav par ko satraukties, - pieklājīgi atbildēja Giljelmo. - Mēs ieradīsimies laikā. Jūsu kučieris ir ļoti ātrs.

Viņš nekad nebija redzējis zebieksti tik nervozu. Steiga viņam nebija raksturīga. Kopš Annio pēc Viņa Svētības vēlēšanās bija iekārtojies netālu no Bordžu apartamentiem, viņš staigāja pa Romu tā, it kā pilsēta piederētu viņam. Annio nevienam nekas nebija jāpaskaidro. Viņa iziešanas un atgriešanās laiku neapdraudēja nekādi protokoli, un viss, ko viņš darīja, tika atzīts par labu. Ļaunas mēles melsa, ka viņš savas privilēģijas bija ieguvis, izmantojot savā labā pāvesta tieksmi pēc pasakām, kas apliecinātu viņa cildenumu, kā arī seno, aristokrātisko un dievišķo izcelsmi. Bija tiesa, ka Annio mācēja viņam stāstīt šādas pasakas labāk nekā jebkurš cits. Viņš par valensiešu pāvestu stāstīja neticamas lietas. Viņš pat izgudroja, ka pāvests ir dieva Ozīrisa pēctecis, kas sensenos laikos ieradies Itālijā, lai mācītu tās iedzīvotājiem art zemi, raudzēt alu un pat apcirpt kokus. Savus melus viņš vienmēr balstīja uz klasiskajiem tekstiem un bieži citēja veselus fragmentus no Sicīlijas Diodora darbiem, lai attaisnotu savu dīvaino apsēstību ar faraonu mitoloģiju.

Ne Betānija, ne Svētā inkvizīcija nevarēja apturēt šādas fantāzijas. Pāvests šo šarlatānu dievināja. Viņi pat dalījās dziļā naidā pret Florences vai Milānas izglītotajiem galmiem, kuru bibliotēkās zebiekste redzēja nopietnus draudus savām ārprātīgajām idejām. Viņš zināja, ka Marsīlio Fičīno tulkojumi, īpaši tādi darbi kā lielajam ēģiptiešu dievam Hermejam Trismegistam, kas pazīstams arī kā Gudrības dievs Tots, piedēvētie teksti satriektu pīšļos lielāko daļu viņa izgudrojumu. Tur nebija ne vārda par to, ka Ozīriss būtu apmeklējis Itāliju, vai par to, ka Apenīnu kalniem būtu kāda saistība ar ēģiptiešu dievu Apisu, ne par Osirisčellas pilsētu vai šī dieva tālo ceļojumu uz Trevīzas apkaimi.

Līdz pat šai dienai, Giljelmo domāja, ka vienīgi Fičīno pieminēšana varētu izvest no pacietības maestro Annio. Taču acīmredzot viņš bija kļūdījies.

- Vai tu esi redzējis pāvesta apartamentu gleznojumus?

Giljelmo noliedzoši papurināja galvu. Viņš jau labu brīdi bija

klausījies, kā zirgu pakavi klab pret bruģakmeņiem, mēģinādams uzminēt, kurp zebiekste tā steidzās.

- Es tev tos parādīšu, - Annio pacilājoši pavēstīja. - Šodien, Giljelmo, tu uzzināsi šo gleznojumu lielo noslēpumu.

- Vai tiešām?

- Vai tad es tev kādreiz esmu melojis? Ja tu būtu redzējis ainas, par kurām runāju, tu saprastu, cik tās ir svarīgas. Tajās redzams dievs Apiss, ēģiptiešu svētais bullis, kas ir pravietisks mūsu laika simbols. Vai arī tu neesi ievērojis, ka mūsu pāvesta ģerbonī ir attēlots bullis?

- Vērsis...

- Kāda tam nozīme? Svarīgākais ir simbols, Giljelmo! Blakus Apisam it attēlota dieviete Izīda. Viņa ir nopietna kā Spānijas Izabella un sēž savā debesu tronī ar atvērtu grāmatu klēpī, mācot Hermejam un Mozum likumus un zinātnes. Vai tu vari to iedomāties?

Giljelmo aizvēra acis, it ka koncentrētu visu uzmanību uz sava saimnieka teikto.

- Šīs freskas, mans dārgais, nozīmē to, ka Mozum visa viņa gudrība nāk no Ēģiptes un ka visi kristieši ir šīs gudrības mantinieki. Vai tu saproti, cik ģeniāla ir māksla? Vai tagad tu saproti, par kādu cildenu mācību es runāju? Mūsu ticība, dārgais Giljelmo, nāk tieši no turienes, no tālās Ēģiptes. Tapat kā mūsu pāvesta ģimene. Pat evaņģēlijos ir teikts, ka Jēzus devās uz šo valsti, lai izbēgtu no Hēroda. Vai tu saproti? Viss nāk no Nīlas!

- Vai arī tas cilvēks, ar kuru esat norunājis tikšanos, nāk no Nīlas, maestro?

- Nē, viņš ne. Taču viņš par šo vietu zina daudz. Viņš man no šīs gudrības paradīzes ir atgādājis daudzas lietas.

Annio apklusa. Runāšana par kristietības izcelšanos Ēģiptē viņā raisīja pretrunīgas sajūtas. No vienas puses, viņu priecēja fakts, ka ar katru dienu tādu gudro kā Leonardo no Milānas kļuva vairāk. Viņi zināja noslēpumu un iešifrēja to tādos darbos kā Maestā, kas stāstīja par ticamo Jāņa un Jēzus tikšanos laikā, kad Marija ar Jēzu bēga no faraonu valsts. No otras puses, šo patiesību nepiesardzīga izplatīšana varēja apdraudēt Baznīcas morālo stabilitāti un dažas viņa personiskās privilēģijas. Ko gan teiktu tauta, ja uzzinātu, ka Kristus nebija vienīgais cilvēks-dievs, kas augšāmcēlies no mirušajiem? Vai viņi nesāktu uzdot mulsinošus jautājumus, ja zinātu par nepārprotamajām paralēlēm Kristus un Ozīrisa dzīvē? Vai viņi nesāktu izprašņāt pāvestu un izteikt apsūdzības, ka Baznīcas tēvi tikai rupji atdarina kādu svēto leģendu, kas viņiem nemaz nepiederēja?

Nanni savā sēdeklī sakustējās.

- Vai zini, Giljelmo? Visa pils freskās paslēptā gudrība ir sīkums salīdzinājumā ar to, ko es ceru saņemt šodien.

Zebiekstes palīgs nodūra acis, baidīdamies, ka saimnieks pamanīs ziņkārību, ko viņā pamodinājuši šie vārdi.

- Ja man iedos to, ko es no viņa sagaidu, tad man būs atslēga no visa tā, ko tev tikko stāstīju. Es zināšu visu...

Pamanījis, ka kariete lēnām stājas, Annio apklusa. Viņš pameta skatienu pa aizkaru spraugu un redzēja, ka viņi jau ir ārpus Romas, ļoti tuvu mērķim.

- Liekas, mēs tuvojamies, tēvs Annio, - paziņoja Giljelmo.

- Lieliski. Vai tu redzi kādu, kas mūs gaidītu?

Giljelmo izbāza galvu no karietes, lai aplūkotu milzīgo balsināto “Zaļā milža” fasādi. “Zaļais milzis” bija Romas pievārtes iebraucamā vieta, kas bija labi pazīstama kā tikšanās vieta tiklab svētceļniekiem, kā tiem, kas izvairījās no taisnīgas tiesas. Kāds vientuļš kavaljero brūnā apmetnī, stāvēdams nama durvīs, viņus sveicināja.

- Te ir kāds vīrs, kas, liekas, jūs pazīst, - viņš teica.

- Tad tas ir viņš. Oliveiro Hakaranda. Kopš mūsu pēdējās tikšanās ir pagājis ilgs laiks.

- Hakaranda? - jaunais zebiekstes palīgs stostījās. - Vai jūs viņu pazīstat, maestro?

- O jā. Mēs esam veci draugi. Tev nav par ko uztraukties.

- Visu cieņu, maestro, bet šī nav īpaši droša vieta tādam cilvēkam kā jūs. Ja jūs atpazīs, mums var uzbrukt vai, kas zina, mūs pat nolaupīt...

Annio uzjautrināts smaidīja. Giljelmo nezināja, cik daudz darījumu viņš jau bija noslēdzis šajā pašā vietā. Tāpēc, ka, vēl pirms viņš ieņēma augsto posteni līdzās Aleksandram VI, “Zaļais milzis” kādreiz bija viena no viņa mīļākajām “darbistabām”. Saimnieki viņu labi pazina un cienīja. Viņam nebija no kā baidīties. Viņa galdi, statujas, gleznas, senas stēlas, raksti, apģērbi, smaržas un pat bēru pūri bija apmainīti pret lieliem maisiem, pilniem ar zeltu no pāvesta mantnīcām. Hakaranda bija viens no viņa labākajiem piegādātājiem. Visas preces, ko Annio bija pircis no viņa, bija palīdzējušas pakāpties pa karjeras kāpnēm. Ja jau spānis bija atgriezies Romā un vēlējies viņu steidzami satikt, acīmredzot viņš gribēja piedāvāt kaut ko svarīgu.

Noliekot kāju uz zemes, Annio no satraukuma trīcēja. Vai viņš beidzot būtu ieguvis savā īpašumā seno dārgumu? Vai Hakaranda būtu atvedis pēdējo preci, pēc kuras Annio tā alka?

Annio dzīvā iztēle sāka mutuļot aumaļām. Kamēr Giljelmo atvēra karietes durvis, lai varētu izkāpt, zebiekste kļuva pavisam līksms, iedomājoties vien, cik tuvu atrodas savai lielākajai veiksmei. Kāda gan cita iemesla dēļ viņa uzticamais piegādātājs būtu licis viņam doties tik tālu?

Hakaranda ieradās tieši īstajā brīdī. Vakar Nanni bija ticies ar dominikāņu vadoni, rūgumpodu Džoakīno Toriāni, lai no viņa lūpām dzirdētu pēdējos jaunumus par Svēto vakarēdienu. Privātā audiencē pie Viņa Svētības Aleksandra VI viņš bija apgalvojis, ka ir atradis šajā iespaidīgajā sienas gleznojumā slepenu vēstījumu. “Leonardo,” viņš teica, “starp gleznas personāžiem ir paslēpis kādu frāzi dīvainā, nezināmā valodā, kuru mēs mēģināsim atšifrēt. Šis noslēpums pienāca kādā vēstulē no Milānas.”

Toriāni nolasīja šo teikumu pāvestam un zebiekstei. Neviens nebija sapratis ne pušplēsta vārda. Taču Nanni Cenacolo paslēptā lūgšana šķita nekļūdīgi nākam no Ēģiptes.

- Mut-nem-a-los-noc, - viņš čukstēja.

Vai gadījumā tās izcelsme nebija pilnīgi skaidra? Vai tajā nebija minēta dieviete Muta, Amona laulātā draudzene un Tebu valdniece? Vai tā nebija Dieva griba, ka labākais slepenraksta eksperts Oliveiro Hakaranda šeit ieradies tajā pašā laikā, kad slepenraksts nonācis viņa rokās? Vai tikai viņu nesūtīja pats Dievs, lai palīdzētu Annio atrisināt šo noslēpumu un iegūt mūžīgu pāvesta cieņu?

Jā. Dievišķā griba, viņš domāja, bija viņa pusē.

Iepretim “Zaļā milža” staļļiem Hakaranda noskūpstīja Annio gredzenu un aicināja viņu iekšā mājā. Viņiem bija jārunā par seno dārgumu un slepenrakstu.

Hakaranda ieveda Nanni iebraucamās vietas dziļākajā stūrī, zebiekste apsēdās vienā no nelielajiem nodalījumiem. la bija negaidīta Betānijas veiksme, ka Giljelmo varēja dzirdēt visu, ko viņi tur iekšā runāja.

- Mans dārgais Nanni, - teica spānis, jau atlaidies savā sēdeklī un ieliedams milzīgu alus krūzi, - ceru, ka neesmu jūs nobiedējis ar savu pēkšņo apmeklējumu.

- Tieši otrādi. Jūs zināt, ka es vienmēr jūs gaidu ar nepacietību. Patiešām žēl, ka jūs nepavadāt vairāk laika šajā galmā, kas tik ļoti jūs ciena.

- la ir labāk.

- Labāk?

Oliveiro nolēma nerunāt aplinkus.

- Šoreiz man ir ziņas, kas jums nemaz nepatiks, - viņš paziņoja.

- Man ir prieks par jebkuru jūsu apmeklējumu. Ko gan vairāk es varētu pieprasīt?

- Protams, seno dārgumu.

- Tas ne par ko negrib doties man rokās.

Annio saviebās. Viņš zināja, ka šo lietu sadabūt nebūs viegli. Galu galā šis dārgums bija nonācis Itālijā vairāk nekā pirms simt gadiem, pārāk ilgi laists pa dažādām rokām un izgaisis visnegaidītākajā brīdī. Ta nebija dārglieta vai svētā relikvija, nekas tāds, kas spētu apmierināt kāda karaļa gaumi uz dārgām lietām. Viņa dārgums bija grāmata. Sens Austrumu traktāts safjānādas vākos ar ādas aukliņām, ar kura palīdzību viņš cerēja uzzināt patiesību par Mesijas augšāmcelšanos un viņa saistību ar vareno un seno ēģiptiešu maģiju^44. Un viņi abi zināja, ka Leonardo bija pēdējais šīs grāmatas īpašnieks. Patiesībā par labāko pierādījumu tam kalpoja noslēpumainais teikums, ko tēvs Toriāni bija atradis Leonardo Cenacolo. Ēģiptiešu lūgšana nevarēja rasties no cita avota.

- Esmu jūsos vīlies, Oliveiro, - nopūtās zebiekste. - Ja jau jūs to nevedat līdzi, kādēļ mums vajadzēja satikties?

- Es jums tūlīt to paskaidrošu. Jūs neesat vienīgais, kas kāro iegūt savā īpašumā šo dārgumu, meistar Annio. To vēlējās pat princese D’Este, kad viņa bija vēl dzīva.

- la jau ir pagātne! - zebiekste iebilda. - Es zinu, ka viņa savā naivumā vērsās pie jums, bet tagad ir mirusi. Kas tad jūs attur?

- Ir vēl kāds, maestro.

- Cits sāncensis? - zebiekste aizsvilās. Tirgonis likās iebiedēts. - Ko jūs gribat, Hakaranda? Vairāk naudas? Vai tā? Jums ir piedāvājuši vairāk naudas, un jūs esat ieradies pieprasīt augstāku honorāru?

Spānis noliedzoši papurināja galvu. Viņa apaļā seja un loki zem acīm liecināja par situācijas nopietnību, kāda agrāk nebija manīta.

- Nē. Runa nav par naudu.

- Par ko gan citu?

- Man jāzina, ar ko es cīnos. Tas, kas meklē jūsu dārgumu, ir gatavs nogalināt, lai to iegūtu sev.

- Nogalināt?

- Apmēram pirms desmit dienām viņš laupīja dzīvību vienam no maniem starpniekiem, Santa Maria delle Grazie klostera bibliotekāram. Un zināt ko? Šis nelietis ir nogalinājis ikvienu, kas izrādījis kaut mazāko interesi par šo grāmatu. Es vēlējos jūs satikt, lai jūs man izskaidrotu, ar ko man ir darīšana.

- Ar slepkavu... - zebiekste palēcās.

- Tas nav parasts noziedznieks. Tas ir vīrs, kas parakstās zem saviem noziegumiem, - viņš par mums ņirgājas. Svētā Franciska baznīcā viņš izdzēsis vairāku svētceļnieku dzīvību un ikreiz uz viņu līķiem atstājis Viskonti-Sforcu kāršu kavu, kurā trūkst vienas kārts.

- Vienas kārts?

- Priesterienes kārts. Vai saprotat?

Annio kļuva mēms.

- Tieši tā, Nanni. Ta pati kārts, ko gan jūs, gan donna Beatriče iedeva man, lai es atrastu šo dārgumu.

Oliveiro norija vēl vienu malku alus, kas ātri vien samitrināja viņa izkaltušo rīkli. Tad viņš turpināja:

- Vai zināt, ko domāju es? Es domāju, ka slepkava zina par to, ka mēs vēlamies atrast priesterienes grāmatu. Es domāju, ka šo kārti viņš nav izvēlējies nejauši. Viņš mūs pazīst un nogalinās arī mūs, ja mēģināsim viņam stāties ceļā.

- Labi, labi, - zebiekste šķita satraukts. - Sakiet man, Oliveiro, vai arī Svētā Franciska baznīcā nogalinātie svētceļnieki meklēja manu dārgumu?

- Es esmu šo to pārbaudījis, runājot ar Maura gvardiem, un varu jums droši teikt, ka tie nebija parasti svētceļnieki.

- Ak tā?

- Pēdējo nogalināto atpazina kā brāli Džūlio, vecu kataru askētu. Es to uzzināju īsi pirms došanās prom, lai tiktos ar jums. Milānas gvarde ir apmulsusi. Šķiet, ka šis Džūlio, kuru Svētā inkvizīcija pirms dažiem gadiem attaisnoja, pēc tam atkal pievienojies Kon-koreco kataru kopienai.

- Konkoreco? Vai jūs esat par to pārliecināts?

Hakaranda apstiprinoši pamāja.

Antikvārs neredzēja aukstu sviedru tērcīti, kas noripoja pa vecā mūka mugurkaulu. Tirgonis nezināja, ka šajā ciematā Milānas pievārtē, pilsētas ziemeļaustrumos, bija atradies viens no galvenajiem Lombardijas kataru slēpņiem, kur saskaņā ar visiem avotiem ilgāk nekā divsimt gadus bija glabāta grāmata, pēc kuras tā tvīka Annio.

Viss sakrita: Toriāni aizdomas par Leonardo piederību pie kataru kopienas, Milānā nogalinātie katari un ēģiptiešu lūgšana Cenacolo. Ja vien viņš nebija kļūdījies, par visu notikušo vajadzēja būt vēstītam tajā grāmatā. Tas bija ļoti vērtīgs teoloģijas un maģijas teksts, radies no slepenajiem rakstiem un mācībām, ko Kristus pēc augšāmcelšanās nodeva Marijai Magdalēnai. Tas bija dokuments, kas apliecināja līdzības starp Kristu un Ozīrisu. Arī Ozīriss bija augšāmcēlies no mirušajiem ar savas laulātās draudzenes Izīdas, kas vienīgā bija klāt brīdī, kad viņš atgriezās dzīvē, burvju mākslu palīdzību.

Svētā inkvizīcija bija pavadījusi desmitiem gadu, nodarbojoties ar šo traktātu. Taču vienīgais, ko tai bija izdevies noskaidrot, bija fakts, ka viena no traktāta kopijām, iespējams, vienīgā, no Konko-reco apmēram 1439. gadā Florences konsilija laikā bija nonākusi Kozimo Vecākā rokās. Pēc tam tā nav tikusi atrasta. Patiesībā tikai nejauša donnas Beatričes māsas Izabellas d’Estes nepiesardzība pāvesta Aleksandra kronēšanas laikā 1492. gadā viņiem ļāva uzzināt, ka grāmata atrodas Florencē, Mediči ģimenes oficiālā tulka Marsīlio Fičīno rokās un ka tas savukārt grāmatu uzdāvinājis Leonardo da Vinči īsi pirms viņa došanās uz Milānu. Tādējādi bija iespējams, ka konkorecieši arī zināja, kur tā atrodas, un vēlējās to atgūt.

- Sakiet jel, tēvs Annio, - Hakaranda atrāva prelātu no viņa pārdomām, - kāpēc jūs man nevarētu paskaidrot, kas šo grāmatu padara tik bīstamu?

Annio redzēja, ka vecā drauga vaibstos jautās izmisums, un saprata, ka viņam nav izvēles.

- Tas ir neparasts darbs, - visbeidzot viņš teica. - Tajā apkopoti Kristus un Svētā Jāņa dialogi debesīs par pasaules izcelšanos, par eņģeļu krišanu, par cilvēka radīšanu un ceļiem, pa kādiem ejot mēs, mirstīgie, varam glābt savu dvēseli. Tas ticis uzrakstīts tieši pēc Kristus iemīļotā apustuļa pēdējās atklāsmes un īsi pirms viņa nāves. Runā, ka tas ir piepildīts, gaišs stāstījums, kas atklāj aizsaules dzīves sīkumus un radīšanas kārtību, par kuru nekad nav runājis neviens cits mirstīgais.

- Un kāpēc jūs domājat, ka šāds darbs interesētu Leonardo? Šis vīrs sevišķi nemīl teoloģiju.

Zebiekste pacēla rādītājpirkstu, lai apklusinātu Hakarandu.

- Patiesais “zilās grāmatas” nosaukums, dārgais Oliveiro, jums izteiks visu. Jums tikai jāklausās, ko es teikšu. Pirms diviem gadu simteņiem Aleksandrijas Anselms to pieminējis savos rakstos - viņš to sauca par Interrogatio Johannis jeb Slepeno vakarēdienu. Saskaņā ar to informāciju, kas pašlaik ir mūsu rīcībā, Leonardo dominikāņu klostera ēdamzāles sienas izrotāšanai esot izmantojis šīs grāmatas pirmo lappušu noslēpumus. Ne vairāk, ne mazāk.

- Un tā ir grāmata, kas parādīta priesterienes kārtī?

Nanni pamāja.

- Un tās noslēpumu Leonardo ir iešifrējis vienā pašā teikumā, un es gribu, lai jūs man to iztulkojat.

- Vienā teikumā?

- Tas ir seno ēģiptiešu valodā: Mut-nem-a-los-noc. Vai jūs zināt, kas tas ir?

Oliveiro nogrozīja galvu.

- Nē. Taču es jums to iztulkošu. Nesatraucieties.

40

No saullēkta līdz saulrietam.

Tik ilgi vilkās iztaujāšana janvāra divdesmit otrajā dienā.

Atceros, ka mēs ar prioru Bandello un brāli Benedetto citu pēc cita izprašņājām visus Santa Maria delle Grazie mūkus, cenzdamies atrast viņu vārdos kaut niecīgākos pavedienus, kas palīdzētu atklāt noslēpumus. Mēs piedzīvojām pārsteigumus. Visi gribēja izsūdzēt kādu grēku. Trīcēdami pie visām miesām, viņi atzina savas kļūdas un zvērēja, ka nekad vairs neapšaubīs Kristus dievišķo dabu. Na-badziņi. Gandrīz visas viņu atklāsmes bija nabadzīgās teoloģiskās izglītības auglis - viņi jauca nesvarīgus faktus ar vissmagākajiem grēkiem - un otrādi. Soli pa solim ar nopratināšanu palīdzību sāka izskatīties, ka brāļi Alesandro un Giberto bija sākums kādam īpašam mēģinājumam no iekšienes kontrolēt vietu, kurā atradīsies Cena-colo. Visi četri mūki, kas likās visvairāk tajā iesaistīti, katrs atsevišķi mums atklāja, kas ir tā varenais spēks. Šis milzīgais toskānieša darbs ietvēra kaut ko, ko viņi sauca par talismanam līdzīgu attēlu. Tas nozīmē kādu trauslu ģeometrisku kontūru, kas ir speciāli veidota tā, lai savaldzinātu nepiesardzīgus prātus un atstātu atmiņā informāciju, kuru, mums par lielu nelaimi, neviens no viņiem nespēja formulēt vārdos. Viens no mūkiem uzdrīkstējās pateikt, ka tā esot Dieva trešā atklāsme.

Tas pievērsa manu uzmanību.

Visi četri mūsu ķeceri nāca no maziem ciematiņiem Milānas ziemeļos, no ezeru reģiona un vēl augstāk. Viņi visi bija pievienojušies dominikāņiem īsi pēc klostera nodibināšanas un tieši pēc tam, kad

bija uzzinājuši, ka Maurs grasās to pārvērst par ģimenes mauzoleju. Atšķirībā no visiem pārējiem šie vīri bija labi izglītoti un apbrīnoja Svētā Bernarda maksimu “Dievs ir garums, platums, augstums un dziļums”. Viņi pazina Pitagora darbus un bija lasījuši arī Platonu, turklāt likās, ka viņi Platonu vērtēja augstāk nekā Aristoteli, mūsu teoloģiskās sistēmas iedvesmotāju. Vēl viņu vidū īpaši izcēlās pavārs brālis Giljelmo Arno. Viņš ne tikai bija vienīgais, kas atteicās izsūdzēt grēkus mūsu tribunālam, bet arī izturējās pret mums ar vienaldzību kā īsts viltus baznīcas loceklis.

Par viņu es līdz šim zināju tik daudz, ka viņus ar Leonardo vieno cieša draudzība. Brālis Alesandro bija pirmais, kas man par to pastāstīja. Viņiem abiem bija līdzīga gaume - viņi smiedamies nicināja Maura bagātīgās maltītes, pretnostatot gaļas cepešiem kāpostu dzinumus, žāvētas plūmes, nevārītu burkānu strēmeles vai raudzētas kūkas. Es zināju, ka viņi abi ar Giljelmo bija piedzīvojuši slavas brīdi 1495. gada Ziemassvētkos, kad izgudroja biskvītu, kas izskatījās pēc Bramantes veidotā Santa Maria delle Grazie kupola, kuru viņi pasniedza hercoga viesībās 25. decembrī^45. Tas bija tāds notikums, ka pat donna Beatriče lūdzās, lai atklāj noslēpumu, ko abi pavāri pievienojuši mīklai, lai tā celtos. Brālis Giljelmo viņai nepievērsa uzmanību. Hercogiene uzstāja. Vēl šodien daudzi atceras mūka rupjo nekaunību, kas viņam maksāja piecu nedēļu arestu viņa paša mājās un bargu Sforcu nama rājienu.

Kopš tā brīža brālis Giljelmo nebija mainījies. Viņa dzēlības un naidīgums pret mums pierādīja, ka viņš drīzāk mirtu nekā atkāptos no savas rīcības. Bandello pavēlēja viņu ieslēgt, caur zobiem murminādams savas domas par klostera pavāru.

- Viņš nav spējīgs sevi kontrolēt, - priors teica. - Un tur neko nevar darīt. Kad viņš pozēja apustuļa Jēkaba portretam Cenacolo, pat Leonardo nespēja viņu valdīt.

Es neticīgi nogrozīju galvu.

- Ak! - priors izsaucās. - Vai arī to jums neviens nav teicis? Varbūt apustuļa garie mati novērsuši jūsu uzmanību, tēvs Leire, taču, ja jūs ielūkotos vērīgāk pavāra vaibstos, jūs viņu atpazītu. Es pats to atļāvu. Leonardo man lūdza, vai es nevarētu viņam ieteikt kādu mūku ar raksturu, kas žestikulētu tāpat kā Jēkabs pie galda, un es nekavējoties iedomājos par viņu.

- Un kāpēc maestro gribēja starp divpadsmit apustuļiem ievietot vienu tādu kā viņš?

- Es maestro jautāju to pašu. Zināt, ko viņš man atbildēja? “Ģeometrija,” viņš teica. “Viss ir ģeometrija!” Viņš man paskaidroja, kā mērīt kailu ķermeni, salīdzinot attālumu starp krūtsgaliņiem ar to, kas šķir krūtis no nabas un nabu savukārt no kājām. Runājot par dusmām, viņš galvoja, ka ir spējīgs tās attēlot, uzskicējot tikai skatienu. Kad atkal būsiet pie Cenacolo, pavērojiet Jēkaba skatienu. Viņš izvairās lūkoties uz Kristu un, nodūris acis, raugās galdā, it kā tur būtu ieraudzījis kaut ko briesmīgu.

- Viņš tur ieraudzījis to, ka viens no viņa biedriem nodos Mesiju, - es teicu.

- Nē! - vienacis pārtrauca klusēšanu, it kā es būtu pateicis kaut ko nepiedienīgu. - Viņš gribētu gan, lai mēs tā domātu. Vai tad mūsu brāļi mums neteica, ka šajā gleznā runa ir par talismanu? Šādā darbā gan simboli, gan to trūkums ir pats galvenais, lai tas pildītu savu uzdevumu. Šajā gadījumā tas, uz ko Jēkabs šausmās skatās, ir žests, kad Jūda un Jēzus sniedzas pēc viena un tā paša maizes gabala... Vai varbūt viņš ir pamanījis, ka uz galda nav Kristus biķera. Nav Svētā Grāla.

Viņa novērojums bija precīzs.

- Un padomājiet vēl par kaut ko: aizkaitinātais Jēkabs Cenacolo atrodas tajā vietā, kur gaisma ir visspožākā. Viņš ir blakus īstajiem.

Brālis Benedetto paskaidroja, kā viņam bija radusies iespēja piedalīties dažās stundās par telpas un gaismas sadalījumu, ko maestro noturēja slimnīcas ēkā. Viņa runas bija vienlaikus dīvainas un iedvesmojošas. Viņš mācīja par inerto matēriju, kura, harmoniski izkliedēta, varēja laupīt dzīvību pati sev. Viņš bieži salīdzināja šo brīnumu ar to, kas notiek ar partitūras notīm: uzrakstītas uz papīra, tās veidoja^46 statisku tintes traipu secību, kurai piemita tikai ideogrāfiska vērtība. Taču, izsijātas mūziķa prātā un pārsūtītas uz viņa pirkstiem vai plaušām, tās vibrējot piepilda gaisu ar jaunām noskaņām un pat spēj mainīt mūsu garastāvokli. Vai ir kaut kas vēl dzīvāks par mūziku? Leonardo acīmredzot nav.

Magister pictorum^46 savus darbus redzēja līdzīgi. Pēc izskata tie līdzinājās klusajām dabām pat mazliet vairāk nekā freskas vai dēļi, kas pārklāti ar krāsām un ogli. Taču, ja tos mēģināja nolasīt mācīts skatītājs, tie prasīja nesamērojamu spēku.

- Un kā tieši jūs domājat to, ka Leonardo var iedvest dzīvību kaut kam nedzīvam?

- Izmantojot astrālo maģiju. Es domāju, ka jūs jau zināt, ka šis ķeceris Leonardo ir lasījis Fičīno tekstus, vai ne?

Brāļa Benedetto jautājums izklausījās pēc lamatām. Vienacis droši vien zināja par manām aizdomām no tēva Bandello, tāpēc es droši noliecu galvu, apliecinot savu piekrišanu.

- Labi, - viņš turpināja. - Fičīno tulkoja no grieķu valodas Asclepios'% darbu, ko mēdz piedēvēt Hermejam Trismegistam. Šajā grāmatā rakstīts, kā faraonu priesteri iepūš dzīvību statujām, kas atrodas tempļos.

- Patiešām?

- Viņi pārzināja spiritus, slepenu zinātni. Tas piekritēji zīmēja kosmiskas zīmes, kas statujas savienoja ar zvaigznēm. Precīzāk, astroloģiskās zīmes. Maestro, gleznodams Cenacolo, lieto šo tehniku [47] [48].

Mēs ar prioru apmulsuši skatījāmies viens uz otru.

- Vai tad jūs to neredzat, brāļi? Divpadsmit apustuļi, divpadsmit zodiaka zīmes. Katram Kristus māceklim atbilst kāda konstelācija, bet Jēzus centrā iemieso saules ideālu. Tas ir talismanisks darbs!

- Nomierinieties, tēvs Benedetto. Tie ir tikai un vienīgi pieņēmumi!

- Nekā! Ieskatieties Cenacolo vērīgāk, jo pat dzīva siena nebūtu nekas ļaunāks par šo. Palūkojieties uz to, izmantojot mūsu zināšanas par katarismu, jo šajā darbā izsmalcināti apkopotas dziļākās ķeceru tēzes. Tā ir sava veida melnā Bībele! Mūsu pašu ēdamzālē!

- Par ko tieši jūs runājat, Benedetto? - es viņam jautāju.

- Par duālismu, tēvs. Ja es šorīt jūs sapratu pareizi, visa bon-bommes ticības sistēma balstās uz nepārtrauktu cīņu starp labo Dievu un ļauno.

- la ir.

- Tātad, kad jūs atkal būsiet ēdamzālē, pievērsiet uzmanību tam, vai Cenacolo parādīta cīņa starp labo un ļauno. Kristus atrodas centrā kā svaru kauss pusceļā starp gara un miesas pasauli. Pa labi no viņa - no mūsu puses raugoties, tas iznāk pa kreisi - ir ēnu zona, ļaunais. Ejiet un paskatieties uz sienu no jums pa kreisi - tā ir aptumšota, to neapspīd gaisma. Tā nav nejaušība, ka tieši šajā pusē atrodas Jūda Iskariots un Pēteris ar dunci rokā. Tas ir ierocis, kas saskaņā ar jūsu teikto viņam piešķir sātanisku tēlu.

Vecais īgņa ievilka elpu un turpināja savu runu:

- Turpretī pretējā pusē, - viņš teica, - atrodas tie, ko Leonardo uzskata par gaismas cienīgiem. Apgaismotajā galda daļā viņš ir portretējis ne tikai sevi pašu, bet arī Platonu, daudzu kataru mācību seno iedvesmotāju.

Pēkšņi es kaut ko atcerējos.

- Arī brāļi Giljelmo un Giberto bija pārliecināti katari, - es piebildu. - Vai tad tas nebijāt jūs, kas man teica, ka Giberto pozējis apustuļa Filipa portretam?

Vienacis pamāja.

- Starp citu, - es teicu, atcerējies apustuļu ģeometrisko izvietojumu, - arī jūs atrodaties tur. Jūs iemiesojat apustuli Tomu, vai ne?

Benedetto kaut ko neapmierināti noburkšķēja un pēc tam enerģiski metās aizstāvēties:

- Nu jau pietiks stāstu! Ir jau labi, ka mēs pūlamies nolasīt Leonardo fresku, taču patiesībā mums vajadzētu uztraukties par to, ko mēs darīsim ar šo darbu. Brāļi, es to teikšu tikai vienu reizi: vai nu mēs izraujam šo ļaunumu ar visu sakni un aizkrāsojam gleznu ciet, vai arī tās saturs būs ķeceru bāka, kas mums radīs tikai problēmas.

Es jūs nesaprotu. Vai jūs taisāties palikt šeit stāvam, gaidot, lai viņu notiesā?

Bernardīno Luīni pārsteigums it nemaz neuztrauca maestro Leonardo. Viņš jau labu laiku pavadīja ārā, savā dārzā, koncentrējoties savas nākamās mašīnas izgudrošanai, un tik tikko bija pamanījis, ka viņa mācekļi atgriezušies. Kāpēc? Dziļi sirdī viņš neloloja lielas cerības, ka Elēna, Marko un Luīni atgriezīsies no Cenacolo apskates, tās gudrības apskaidroti, kuru viņš tik uzmanīgi bija paslēpis šajā gleznā. Maestro bija noguris gaidīt. Viņu garlaikoja mācekļi, kas nāca un gāja, nespēdami saprast viņa īpašo rakstu mākslas darbos.

Turklāt, kā ierasts, viņa skolnieki tikai atnesa nelāgas ziņas no klostera. Viņi teica, ka Santa Maria delle Grazie atrodas kara priekšvakarā. Tēvs Bandello esot nolēmis nopratināt visus brāļus, meklējot starp viņiem ķecerus, turklāt viņš esot pavēlējis ieslodzīt viņa dārgo brāli pavāru Giljelmo, apsūdzot to sazvērestībā pret Baznīcu.

Maestro klausījās šos paskaidrojumus, nezinādams, ko teikt.

- Arī es jūs nesaprotu, maestro, - teica d’Odžono. - Varbūt jums tīri labi patīk notiekošais? Vai jūs nemaz neraizējaties par sava drauga likteni? Vai esat kļuvis tik nejūtīgs, meser?

Leonardo pacēla zilo acu skatienu no instrumentu kastes un cieši ieskatījās acīs savam dārgajam Marko.

- Brālis Giljelmo pacietīsies, - viņš beidzot teica. - Neviens nevarēs pārraut loku, kuru viņš pārstāv.

- Izbeidziet runāt alegorijās! Vai tad jūs neredzat draudus? Vai neredzat, ka drīz vien viņi sūtīs pēc jums?

- Vienīgais, ko es redzu, Marko, ir tas, ka jūs manī neklausāties... -viņš sausi atteica. - Neviens neklausās.

- Acumirkli! - jaunā Elēna, kas līdz šim Luīni un d’Odžono aiz muguras nebija bildusi ne vārda, paspēra soli uz priekšu, nostājoties starp visiem trim vīriešiem. - Es zinu, ko jūs vēlaties mums iemācīt, maļjjjtro! Tagad es saprotu! Tas viss ir redzams Cenacolol

Leonardo biezie uzacu loki pacēlās, viņam redzot tik negaidītu reakciju. Taču jaunā grāfiene turpināja:

- Jūs gleznojāt brāli Giljelmo kā apustuli Jēkabu. Par to nav nekādu šaubu. Un Cenacolo viņš iemieso burtu “O”. Omegu, tāpat kā jūs.

Luīni paraustīja plecus, nosarcis skatīdamies uz maestro. Galu galā viņš bija tas, kurš par to bija pastāstījis Krivelli jaunkundzei.

- Tas var nozīmēt tikai vienu, - viņa piebilda, - brālis Giljelmo un jūs esat vienīgie, kas zina noslēpumu, kurš mums pēc jūsu vēlmes būtu jāatklāj. Jūs esat pārliecināts, ka viņš klusēs tāpat kā jūs, jo jūs piederat pie viena un tā paša plāna.

- Apbrīnojami, - Leonardo aplaudēja. - Redzu, ka jūs esat tikpat attapīga kā jūsu māte. Un vai jūs zināt, kādēļ es izvēlējos burtu “O”?

- Jā... es tā domāju, - viņa stomījās.

Toskānietis ieintriģēts viņu vēroja, taču viņa mācekļi šķita vēl vairāk ieintriģēti.

- Tāpēc, ka omega ir beigas pretēji alfai, kas ir sākums, - viņa teica. - Tādējādi jūs sevi attēlojat kā beidzamo rindā, kas sākas ar Kristu, kurš ir vienīgais “A” gleznā.

- Apbrīnojami, - atkārtoja maestro. - Neticami.

- Skaidrs! Brālis Giljelmo un jūs esat tie, kuri mums atnesīs Svētā Jāņa ticību! - Luīni palēcās. - Tas ir tas noslēpums!

Viedais vīrs atkal pārliecās pār savu dīvaino mašīnu, kuru tikko bija uzzīmējis, un noliedzoši papurināja galvu.

- Ir kas vairāk, Bernardīno. Tas nav viss.

Leonardo priekšā atradās milzīga ierīce. Viņš to bija uzbūvējis īsi pēc tam, kad bija izgāzies viņa mēģinājums automatizēt Sforcu cietokšņa virtuvi. Viņa automātiskās krāsnis, gaļas smalcinātāji, milzīgās plēšas, kas sildīja vienu vienīgu vāroša ūdens kastroli un ar gaisu darbināms maizes griezējs bija maksājis vairākus ievainotos un beigu beigās bija izrādījušies nepietiekami efektīvi, lai apmierinātu

Maura barbarisko gastronomisko gaumi. Taču viņa jaunā mašīna bija citāda. Ja viss notiks, kā plānots, hercogs vairs nekad nesmiesies par viņa milzīgo redīsu novācēju un nepiedāvās to izmantot kā ieroci karā pret frančiem. Bija tiesa, ka pirmais šī agregāta izmēģinājums Portaverčelīnas saimniecībās bija prasījis trīs upurus, tomēr pēc nelieliem veiksmīgiem uzlabojumiem mašīnas lietošana vairs nedraudēja beigties letāli.

- Maestro... - protestēja Luīni, redzot toskānieša izklaidību. - Mēs esam spēruši milzīgu soli pretī jūsu Cenacolo izprašanai, bet paskat tik - jūs nemaz neizskatāties ieinteresēts! Vai tad jūs neredzat, ka jūsu noslēpuma stunda ir situsi? Inkvizīcijas aplis savelkas ap jums. Iespējams, ka jau rīt viņi gribēs jūs aizturēt un nopratināt. Ja viņi to darīs, izgāzīsies viss jūsu plāns.

- Es klausījos, ko jūs sakāt, Bernardīno. Un ļoti uzmanīgi, - Leo-nardo teica, nenovērsdams acis no sava izgudrojuma. - Tomēr, lai arī es ļoti augstu vērtēju to, ka jūs esat atraduši Cenacolo paslēptos burtus, es arī redzu, ka jūs neesat spējīgi tos iztulkot. Un, ja jūs, kas zināt, kur meklēt, liekaties kā bērni, kas neprot lasīt, tad varat iedomāties, cik ļoti maldīsies šie brāļi, kas, jūsuprāt, mani vajā.

- Grāmata. Visa noslēpuma atslēga ir kādā grāmatā, vai ne tā, maestro? Ir kāda grāmata, kurā jūs to visu esat izlasījis.

Luīni teiktais izklausījās pēc izaicinājuma.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Neliedzieties, meser. Mīklu laiks jau ir pagājis. Un jūs to zināt. Es pamanīju Cenacolo jūsu vecā drauga, tulka Fičīno seju. Vai tad tas nebija viņš, ar kuru jūs vienojāties, ka viņa portrets iezīmēs Svētā Jāņa ticības atnākšanu? Vai tad viņš jums neiedeva kādu grāmatu, kura būs jaunā Bībele šajā ticībā?

Leonardo instrumenti nokrita zemē blakus redīsu novācējam, dārzā saceļot putekļus.

- Ko gan tu par to vari zināt! - viņš iesaucās.

- Es zinu to, ko jūs man iemācījāt, - kopš Jēzus laikiem par mūsu dvēselēm cīnās divas baznīcas. Viena no tām ir Pētera ticība. Pētera ticība tika radīta kā pagaidu ticība, kas noder, lai atmodinātu sekotāju apziņu, taču tā ir tikai priekštece kādai varenākai ticībai, kas baros mūsu garu, kad būsim tam gatavi. Pētera ticība ir pagātnes ticība, tā ir tikai sagatavojusi ceļu ticībai, kas vēl nāks, -Jāņa ticībai. Jūsu ticībai.

Toskānietis grasījās iebilst, taču viņa senais māceklis vēl nebija beidzis savu sakāmo:

- Šis vīrs, ko jūs esat uzgleznojis Cenacolo kā apustuli Mateju, Fičīno, jums uzticēja kādu grāmatu ar Svētā Jāņa tekstiem, lai jūs to izlasītu. Es to labi atceros. Es biju klāt dienā, kad viņš jums to iedeva. Es toreiz biju tikai bērns. Un, ja jau jūs tagad beidzot esat viņu uzgleznojis, turklāt ļaujat arī citiem, to skaitā mums, aplūkot savu darbu, tas notiek tāpēc, ka jūs domājat, ka pienācis atklāsmes laiks, vai ne? Tieši to nozīmē jūsu Cenacolo. Atzīstiet taču, ka tā ir jaunās ticības vēsts!

Marko un Elēna pat neuzdrošinājās ne acu pamirkšķināt. Leo-nardo lika Bernardīno apklust ar žestu, ko viņš lietoja visai bieži, -viņš mēdza ar paceltu rādītājpirkstu norādīt uz debesīm, it kā lūgdams, lai runā Dievs.

- Mans dārgais Bernardīno, - viņš teica, mēģinot apspiest džinu, kas mēģināja izlauzties ārā. - Ta ir tiesa, ka Fičīno man lūdza paglabāt ļoti vērtīgus tekstus tieši pirms tam, kad es nolēmu pārcelties uz Milānu. Arī tavi prātojumi par divām ticībām ir patiesi. Es neko negrasos noliegt. Es jau ilgus gadus gleznoju Jāni Kristītāju, gaidīdams tādu brīdi kā šis. Un patiešām es domāju, ka atklāsmes laiks ir klāt.

- Kas jums liek tā domāt, maestro?

- Kas? - Leonardo jau daudz mierīgāk atbildēja Elēnai. - Vai tad to neredz ikviens? Pāvesta dēļ pagaidu ticība ir izvirtusi kā vēl nekad. Pret viņu nostājušies pat tādi šīs ticības piekritēji kā tas Florences Savonarola. Ir pienācis brīdis, kad Gara ticība, Kristītāja ticība nomainīs Pētera ticību un vedīs mūs pretī patiesai dvēseles glābšanai.

- Taču Cenacolo nav attēlots Jānis Kristītājs, maestro.

- Jānis Kristītājs ne, - Marko d’Odžono, kas vienmēr pamanīja vissīkākās detaļas, pasmaidīja. - Taču tajā ir attēlots apustulis Jānis.

- Es jūs nesaprotu.

- Gandrīz viss ir atrodams Svētajos Rakstos. Ja jūs uzmanīgi pārlasītu evaņģēlijus, jūs atklātu, ka Jēzus uzsāk savu atklāto dzīvi tikai pēc tam, kad Jānis Kristītājs viņu kristī Jordānas upē. Visi četri evaņģēlisti attaisno Kristus misiju, atsaucoties uz Jāni Kristītāju kā Mesijas sagatavotāju. Tāpēc es viņu vienmēr attēloju ar pirkstu, kas pacelts pret debesīm, - tā es vēlos pateikt, ka Jānis Kristītājs bija pirmais.

- Tad kādēļ mēs pielūdzam Jēzu, nevis Jāni?

- Tas viss ir kāda precīzi izskaitļota plāna daļa. Jānis nebija spējīgs pievērst šos rupjos un neizglītotos ļautiņus garīgām mācībām. Kā gan var iemācīt zvejniekiem saprast, ka Dievs atrodas mūsos, nevis kādā templī? Jēzus palīdzēja Jānim pievērst šos mežoņus mācībai. Viņi izveidoja pagaidu ticību, kas līdzinājās jūdu ticībai, un otru - garīgo, slepeno ticību, kāda nekad uz Zemes nebija redzēta. Šo mācību uzticēja kādai gudrai sievietei - Marijai Magdalēnai - un arī kādam atjautīgam jaunam cilvēkam ar gaišu prātu, kuru arī sauca par Jāni... Un šis Jānis, Marko, ir attēlots Cenacolo.

- Un arī Magdalēna!

Toskānietis nespēja noslēpt savu apbrīnu par dedzīgo jauno sievieti. Luīni nosarka un jutās spiests paskaidrot Elēnas reakciju, jo tieši viņš bija viņai iemācījis, ka tur, kur attēlots liels un skaidri saskatāms mezgls, slēpjas kāds darbs, kas saistīts ar Mariju Magdalēnu. Svētajā vakarēdienā tāds bija.

- Ļaujiet man paskaidrot vēl ko, - jau mazliet gurdi piebilda maestro. - Jānis ir kaut kas vairāk par vārdu. Šo vārdu nēsāja gan Kristītājs, gan Evaņģēlists. Taču Jānis ir arī tituls. Runa ir par no-men mjsticum*, ko valkā visi garīgās ticības glabātāji. Piemēram, pāveste Jana, kura sastopama Viskonti kārtīs.

- Pāveste Jana? Vai tad tas nav mīts? Vai tā nav pasaka nepiesardzīgajiem?

- Pasakas domātas, lai nomaskētu īstenību, Bernardīno.

- Tad jau...

-Jums jāzina, ka vīrs, kas zīmēja šīs kārtis, bija Bonifācijs Bembo no Kremonas. Viņš bija askēts. Viņš, baidīdamies par mūsu brāļu likteni, nolēma noslēpt šajā Viskonti domātajā kāršu kavā dažus mūsu ticības galvenos simbolus. Piemēram, uzskatu, ka mēs esam noslēpumainie Kristus pēcteči. Vai iespējams atrast šim mērķim piemērotāku simbolu kā pāvestu-sievieti, kura savā klēpī nēsā bērnu un rokās tur Jāņa Kristītāja krustu, tādējādi norādot tiem, kas to prot nolasīt, ka drīz vien no vecās ticības dzims jauna? Šī kārts, -maestro piebilda svētsvinīgā tonī, - ir precīzs pareģojums par to, kas jau tuvojas...

Slepenais vārds. (Lat. vai; tulk. piez.)

Es nezinu, kāda dīvaina iemesla dēļ tēvs Bandello nolēma mani sūtīt šādā uzdevumā. Ja man būtu gaišreģa spējas un ēsmūtu paredzējis to, kas ar mani pašlaik notika, es noteikti nebūtu piekritis. Taču liktenis nav paredzams, un Dievs tajā janvāra dienā bija metis kauliņus tā, ka man bija jāpaliek uzticīgam viņa neizdibināmajai gribai.

Atzīšos, sākumā man bija pretīgi.

Ieva Trivulcio mirstīgo atlieku izrakšana kopā ar vienaci Benedetto, kapraci Mauro un brāli Horhi lika sagriezties manām iekšām. Bija pagājuši vairāk nekā piecdesmit gadi, kopš Svētā inkvizīcija vairs nemēdza ekshumēt apsūdzētā mirstīgās atliekas, lai tās sadedzinātu, taču, lai arī es lūdzos prioru atstāt mirušos dusam Dieva mierā, es nespēju panākt to, lai brālis Alesandro vēlreiz neieraudzītu dienasgaismu. No viņa slidenā un bālā līķa nāca neizturama smaka. Lai kā arī mēs ar pārējiem brāļiem centāmies ietīt viņu jaunā līķautā un sasiet cieši kā tādu desu, neciešamā smaka pavadīja mūs visu ceļu. Par laimi, viss nebija tik ļauni, kā likās. Manu uzmanību pievērsa tas, ka līdzās brāļa Alesandro līķim gandrīz nebija iespējams elpot, turpretī ar ķesteri tā nepavisam nebija. Brālis Giberto neoda ne pēc kā. Pilnīgi nekādas smaržas. Kapracis piebilda, ka šo dīvaino priekšrocību bija nodrošinājusi uguns, kas Tirgus laukumā bija izbeigusi mūka šīszemes gaitas un paņēmusi viņa miesas. Savukārt vienacis aizrautīgi aizstāvēja citu teoriju. Viņaprāt, smaka bija pazudusi tādēļ, ka brāļa Giberto mirstīgās atliekas pārlieku ilgi bija atradušās aukstumā klostera slimnīcas pagalmā, kad temperatūra bija nokritusies vairākus grādus zem nulles, un visas sliktās smakas no ķestera līķa bija vienkārši iztvaikojušas. Nezināju, kuram no viņiem ticēt.

- Ja jūs gadījumā esat pamanījis, ar dzīvniekiem notiek tāpat, -vienacis mēģināja mani pārliecināt. - Vai arī jums šķiet, ka uz piesniguša ceļa atstāts zirga līķis pēc kaut kā ož?

Strīds turpinājās pat tad, kad ieradāmies Svētā Stefana līdzenumā un bija atlikusi apmēram pusotra stunda līdz vakara lūgšanām. Mēs bijām izgājuši militāro kontroles punktu caur Arhibīskapijas galma vārtiem un atstājuši aiz sevis sardzes posteni, kurā sargi nemaz nelika kaut ko sevišķi paskaidrot. Gvardi zināja par mūsu satraukumu un atbalstīja mūsu lēmumu aiznest ķecerus pēc iespējas tālāk no pilsētas. Mūsu vilktie divriči, pilni ar darbarīkiem un virvēm, tika cauri visām pārbaudēm. Tādējādi mēs nonācām Svētā Stefana līdzenumā meža vidū. Tas bija vientuļš un kluss laukums uz cietas klints, kur nebija grūti sakraut atvestās malkas grēdas un aizdedzināt tās kopā ar mūsu brāļu līķiem.

Horhe rūpīgi vadīja darbus.

Tieši viņš ar zīmēm norādīja, kā jāsakrauj malka, lai tā sadegtu pelnos, un kas jādara, lai uguns būtu vienmērīga un silta. Tadam kā es, kurš bija piedalījies neskaitāmos autodafē, nepaceļot ne pa-galītes, tās bija nepieredzētas sajūtas. Horhe parādīja, kā malkas pagales jāsaliek pretējā kārtībā to lielumam. Es to biju redzējis neskaitāmas reizes. Tieši viņš mums iemācīja, ka vissmalkākā malka jāliek pie zemes, lai liesmas varētu efektīvi sadedzināt vislielākos dedzināmos gabalus. Kad tas bija padarīts, viņš pavēlēja mums ap grēdu nostiept lielu virvi un ar vienu tās galu pacelt mūsu brāļu ķermeņus līdz kalna korei. Tādējādi mēs izpildītu priora pavēles un atgrieztos pirms nakts iestāšanās, iekams Maura kareivji būtu aizbultējuši pilsētas ieejas vārtus.

- Vai zināt, kas šajā darbā ir vislabākais? - novietodams brāļa Giberto līķi malkas grēdas virsotnē, elsa brālis Benedetto. Vienacis kopā ar kapraci bija uzrāpušies līdz pašai augšai, lai varētu stingri sasiet arī brāļa Alesandro līķi un novietot to blakus ķesterim.

- Vai tiešām tajā ir kaut kas labs?

- Labs, brāli Mauro, ir tas, - es dzirdēju Benedetto rūcam, - ka veiksmes gadījumā šo nolādēto ķeceru pelni nokritīs tieši uz galvas katariem, kas slēpjas šajos kalnos.

- Katari šeit? - Mauro iebilda. - Jūs tos redzat visās malās, brāli.

- Turklāt jūs viņiem piedēvējat milzīgu tālredzību, - es čukstēju no zemes, savilkdams virvi ap brāļa Alesandro līķi. - Vai jūs tiešām domājat, ka viņi spēj atšķirt šos pelnos no tiem, kas palikuši pāri no viņu pašu ugunskuriem? Atļaujiet man to apšaubīt.

Šoreiz vienacis neatbildēja. Es nogaidīju kādu brīdi, kamēr virve nostiepās un sāka celt bibliotekāru uz augšu, taču joprojām neko nemanīju. Mauro Sforca arī neizmantoja gadījumu, lai papildinātu jau tā sālītos priora palīga komentārus, un pēkšņi līdzenumā bija iestājies ilgs un neomulīgs klusums.

Pārsteigts es paspēru soli atpakaļ, lai redzētu, kas tur augšā notiek. Brālis Benedetto bija sastindzis kā sālsstabs, viņa galva bija pagriezta atpakaļ, un skatiens truli vērās mežmalā. Viņš bija palaidis vaļā virvi. Mauro viņš pat neredzēja. Es pamanīju vienīgi to, kā viņa sirmā bārdele viegli dreb. Viņš aizgūtnēm rija gaisu, gluži kā tāds mistiķis, ekstāzē veroties debesu vīzijā. Viņa acis bija plaši ieplestas, un izskatījās, ka viņš nespēj pat pakustēties. Pēkšņi es sapratu - vienacis, redzētā apstulbots, bakstīdams ar degunu gaisā un pacēlis trīcošo bārdu, likās uz kaut ko norādām. Tāpēc, apkārt apgriezies, es izstiepu kaklu tajā virzienā, kur blenza vienacis, un aiz pārsteiguma gandrīz nokritu vēkšpēdus.

Es nepārspīlēju ne drusciņas.

Tieši meža malā, kādus divdesmit metrus attālāk, mūsu darbības klusējot vēroja kādi piecpadsmit stāvi kapucēs. Neviens no mums viņus nebija pamanījis. Viņi bija no galvas līdz kājām ģērbti melnā, un viņu rokas bija ievilktas apģērba piedurknēs. Izskatījās, ka viņi tur stāv jau ilgi, sargājot Svētā Stefana līdzenumu. Nebija tā, ka viņi liktos neviesmīlīgi, - patiesībā viņiem nebija ne ieroču, ne nūju, nekā, ar ko varētu mums uzbrukt, tomēr jāatzīst, ka viņu attieksme mūs nebūt nedarīja mierīgākus. Viņi tikai skatījās uz mums, paslēpušies zem savām kapucēm, nesakot ne vārda un neizrādot ne vismazāko tuvošanos. No kurienes viņi bija izlīduši? Mēs nezinājām, ka šajā apkārtnē atrastos kāds klosteris vai eremītu kopiena, turklāt šis nebija arī liturģijas laiks, kas tomēr spētu attaisnot mūku atrašanos zem klajas debess.

Kas viņi bija? Ko viņi vēlējās? Varbūt viņi bija ieradušies noskatīties mūsu ķeceru sodīšanu post moriem^49?

Mauro Sforca pirmais nokāpa no ugunskura un ar atplestām rokām devās kapucēs tērpto vīru virzienā, taču viņa žests sastapās tikai ar vienaldzību. Neviens no dīvainajiem stāviem pat nepakustējās.

- Ak Dievs! - beidzot iesaucās vienacis. - Tie ir viņi! Viņi ir maskējušies!

- Maskējušies?

- Vai tad jūs neredzat, tēvs Leire? - viņš stostījās apmulsumā un dusmās. - Es taču jums teicu. Viņi ir ģērbušies melnās drānās, bez virvēm un rotājumiem, gluži kā katari, kas tiecas pēc pilnības.

- Katari?

- Viņi nenēsā ieročus, - viņš piebilda. - Viņu ticība to aizliedz.

Mauro, kurš to visu bija dzirdējis, paspēra vēl vienu soli tuvāk nepazīstamajiem.

- Uz priekšu, brāli, - vienacis viņu uzmundrināja. - Jūs neko nezaudēsiet, viņiem pieskaroties. Ja jau viņi nav spējīgi nonāvēt pat vistu, kā gan viņi varētu nodarīt jums kaut ko ļaunu?

- Laudeatur Jesus Cbristus. Viņi ir šeit savu mirušo brāļu dēļ! -iesaucās Horhe, kas bija pieplacis man klāt, trīcēdams bailēs un nesaprazdams, kas īsti notiek. - Viņi grib, lai mēs tos atdodam viņiem!

- Vai tas jūs biedē? Vai tad jūs nedzirdējāt, ko teica brālis Bene-detto? - es čukstēju Horhem, lūdzoties, lai viņš nomierinās. - Šie cilvēki nav spējīgi rīkoties vardarbīgi.

Es nezināju, vai brālis Horhe man atbildēja vai ne, jo brīdī, kad viņam to vajadzēja darīt, svešie sāka skaitīt Tēvreizi, kas satricināja līdzenuma klusumu. Viņu vīrišķīgās balsis piepildīja Svētā Stefana klajumu, un mēs zaudējām valodu. Acīmredzot Horhe kļūdījās. Bonhommes nebija nākuši pēc savu ticības brāļu mirstīgajām atliekām. Viņi nekad neko tādu nedarītu. Viņi ienīda miesu. Katari miesu uzskatīja par dvēseles cietumu, velnišķu šķērsli, kas šķīra viņus no tīrā gara. Ja jau viņi bija devušies uz šejieni, riskējot ar aizturēšanu un arestu, viņi bija nolēmuši lūgt par savu mirušo brāļu dvēselēm.

- Esiet nolādēti! - kliedza brālis Benedetto ar ugunskura augstumā paceltām dūrēm. - Tūkstoškārt nolādēti!

Vienača reakcija mūs visus pārsteidza. Brālis Horhe un brālis Mauro sastinga, redzot viņu nolecam uz grīdas un skriešus metamies svešiniekiem virsū, gluži kā viņu būtu pārņēmis ārprāts. Benedetto bija sarkans aiz dusmām, izskatījās, ka viņš tūlīt uzsprāgs, un viņa kakla vēnas bija sapampušas. Viņš nikni metās virsū pirmajam vīram kapucē, kas gadījās ceļā. Tas nokrita ar seju pret zemi. Vienāds uzsvempās nokritušajam virsū, rokā vicinādams nez no kurienes izvilktu nazi.

-Jums visiem būtu jāmirst! Visiem! Jums nav tiesību šeit atrasties! - viņš auroja.

Un, iekams mēs viņu paspējām apturēt, mūsu brālis jau bija iegrūdis savu ieroci līdz spalam katara mugurā. Sāpju kauciens satricināja apkārtni.

- Ejiet ellē! - vienacis mauroja.

Tas, kas notika pēc tam, man joprojām ir noslēpums.

Vīri kapucēs vispirms saskatījās un tad metās virsū Benedetto. Viņi to novilka nost no ievainotā brāļa muguras, kas burbuļodama asiņoja, un piesēja viņu pie kādas priedes.

Vienacis turpināja lādēties uz saviem sagūstītājiem, un viņa vienīgā acs aiz dusmām bija pieplūdusi ar asinīm.

Pārējo es atceros vēl miglaināk. Astoņdesmitgadīgais Horhe skriešus metās bēgt uz pilsētu. Nekad nebiju domājis, ka šajā vecumā viņš vēl tā spēj skriet. Turpretī Mauro pazuda no manām acīm, kad kāds no svešiniekiem uzmeta man galvā maisu un to sasēja ap kaklu. Maisā acīmredzot bija kāda viela, jo pēc mirkļa jutu, ka lēnām zaudēju samaņu. Divu sekunžu laikā es vairs nedzirdēju ievainotā katara agonijas kliedzienus, un manas kājas un rokas neatvairāmi pārņēma savāda viegluma sajūta.

Taču, pirms zaudēt samaņu, es tomēr vēl sadzirdēju kādu balsi, kas nomurmināja kaut ko nesaprotamu:

- Tagad, tēvs, es beidzot varēšu atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem.

Tad samulsis un noguris es paģību.

Es pamodos ar sliktu dūšu un stiprām galvassāpēm, nezinādams, cik ilgu laiku biju pavadījis bezsamaņā. Pasaule man apkārt griezās, un mans prāts bija tik neskaidrs kā vēl nekad. Pie tā bija vainojams spiediens deniņos. Tas bija cikliskas un nepārtrauktas sāpes, kas ikreiz izskrēja caur manu galvaskausu no kreisās puses uz labo, maldinādamas manas maņas. Belzieni deniņos bija tik spēcīgi, ka kādu brīdi es pat nemēģināju atvērt acis. Es atceros, ka pat taustīju galvu, meklēdams kādu ievainojumu, tomēr neko nespēju atrast. Vaina bija iekšēja.

- Neuztraucieties, tēvs. Jūs neesat ievainots. Atpūtieties. Drīz vien jūs atlabsiet.

Iekams paspēju ko pajautāt, mani pārsteidza patīkama balss, tā pati, kas runāja ar mani, pirms es zaudēju samaņu. Ta vērsās pie manis klusi un mierīgi, tomēr tā, it kā mani pazītu jau ilgu laiku.

- Šīs eļļas iedarbība ilgs vēl tikai pāris stundu. Pēc tam jūs jutīsieties atkal labi.

- Eļļas?

Apmulsis, vājš, ar sasietām rokām un kājām un noguldīts uz nelīdzenas grīdas, es tomēr spēju sakopot spēkus, lai sāktu runāt. Es secināju, ka mani ir ienesuši telpās, jo drēbes bija sausas, un arī aukstums nebija tik liels kā Svētā Stefana līdzenumā.

- Audums, kurā jūs esat ietīts, bija piesūcināts ar eļļu, kas izraisa miegu, tēvs. Ta ir sena formula. Šīs apkārtnes burvju noslēpums.

- Inde... - es čukstēju.

- Ne gluži, - balss atbildēja. - Ta ir ziede, ko iegūst no airenēm, driģenēm, velnarutka un magonēm. Ta nekad nepieviļ. Pietiek tikai

uzsūkt caur ādu nelielu devu, lai tā nekavējoties uzdzītu miegu. Taču tas drīz pāries. Neraizējieties.

- Kur es esmu?

- Drošībā.

- Dodiet man padzerties, es jūs lūdzu.

- Tūdaļ, tēvs.

Nedroši taustīdamies, es saņēmu krūzi, ko nepazīstamais ielika man rokās. Tas bija uzsildīts buljons. Rūgtais virums palīdzēja manam cietušajam ķermenim saņemties. Es alkaini satvēru mālu, ar visiem spēkiem mēģinādams atvērt acis un palūkoties sev apkārt. Instinkts nebija mani maldinājis. Es vairs neatrados Svētā Stefana līdzenumā. Lai kas arī būtu mani sagūstītāji, viņi bija mani nošķīruši no Horhes, Mauro un Benedetto un paslēpuši slēgtā istabā bez logiem, kas droši vien bija improvizēta cietuma kamera kādā vecā lauku mājā. Droši vien es uz šī salmu maisa biju nogulējis veselu mūžību. Bārda bija izaugusi, turklāt kāds bija uzdrīkstējies man novilkt dominikāņu drānas. Ta vietā es tagad biju ievīstīts rupjā vilnas audumā. Cik ilgi es jau biju šeit? To nevarēja izrēķināt. Un kur gan bija mani brāļi? Kas mani bija atvedis uz šejieni un kāpēc?

Manu rīkli sagrāba nemiers.

- Kur... es atrodos? - atkārtoju.

- Drošībā. Šī vieta saucas Konkoreco, tēvs Leire. Man prieks redzēt jūs atlabstam. Mums ir ļoti daudz par ko jārunā. Vai jūs mani atceraties?

- Kas... ko? - es stostījos.

Es gribēju pagriezties un paskatīties uz savu sarunu biedru, bet jauns sitiens deniņos mani apturēja.

- Ejiet nu, tēvs! Mūsu eļļa gan iemidzina, taču tā nespēj izdzēst atmiņu. Es esmu cilvēks, kas allaž saka patiesību. Vai neatminaties? Tas pats, kas zvērēja atrisināt kādu jums svarīgu noslēpumu.

Pēkšņs trieciens apskaidroja manas smadzenes. Tik tiešām. Lai slavēts Dievs. Protams, es šo balsi, šo tembru biju dzirdējis jau agrāk. Bet kur? Man vajadzēja stipri piepūlēties, lai koncentrētos un saskatītu runātāja seju: Lai slavēts Kristus, beidzot es to ieraudzīju. 7a atradās tieši man aiz muguras. Apaļa un kā allaž piesarkusi. Smaragdzaļas, gaišas un modras acis. Tas bija Mario Forsēta. Par to nebija ne vismazāko šaubu.

- Vai atceraties mani?

Es pamāju.

- Man žēl, ka man bija jāizmanto šis metodes, lai atgādātu jūs šurp, tēvs. Taču, ticiet man, tā bija mūsu vienīgā iespēja. No laba prāta jūs nebūtu nācis mums līdzi, - viņš pasmaidīja.

Viņa lietotais daudzskaitlis mani samulsināja.

- Jūsu vienīgā iespēja? Kā iespēja, Mario?

Forsētas seja atplauka smaidā, dzirdot mani izrunājam viņa vārdu.

- Konkoreco askētu, tēvs. Mūsu ticība liedz mums rīkoties vardarbīgi, bet ne gudri.

- Bonhommes... Tu arī?

- Tas jūs šausmina, tēvs, es zinu. Jūs esat atbrīvojis no cietuma ķeceri, kam tieši pienāktos atrasties cietumā. Taču, pirms jūs izdarāt secinājumus par šo jautājumu, es lūdzu, lai jūs mani uzklausāt. Man jums daudz kas jāpastāsta.

- Un mani brāļi?

- Mēs atstājām viņus Svētā Stefana līdzenumā iemidzinātus tāpat kā jūs. Šobrīd, ja vien nav sasaluši ragā, viņi jau droši vien ir atgriezušies Milānā un mokās ar tieši tādām pašām galvassāpēm.

Mario izskatījās ļoti labi. Viņam uz sejas vēl varēja redzēt rētu, kas pirms kāda laika bija sadalījusi viņa seju divās daļās, taču viņš bija sācis audzēt bārdu, un viņa seja izskatījās iedegusi saulē. Viņš ļoti atšķīrās no spoka, kas runāja ar mani Hakarandas pils cietumā. Viņš bija pieņēmies svarā, un viņa seja laimīgi staroja. Apziņa, ka Oliveiro viņu nevar vairs notvert, acīmredzami bija nākusi par labu. Es vienīgi nespēju saprast, kāpēc viņš bija mani sagūstījis. Tieši mani, kas viņam bija dāvājis brīvību.

- Mēs ar brāļiem ilgi šaubījāmies, pirms nolēmām spert šo soli, -paskaidroja Mario, apsēdies man blakus uz grīdas. - Es zinu, ka jūs, tēvs, esat inkvizitors un ka jūsu ordenis jau vairāk nekā divsimt gadus vajā tādas ģimenes kā mēs, kas mēģina tuvoties Dievam citādi nekā jūs.

- Bet...

- Taču, redzot jūs vakar Svētā Stefana līdzenumā, es sapratu, ka jūs esat Dieva sūtīta zīme. Jūs parādījāties tieši tad, kad man jau visas atbildes bija rokās, kā jau to biju jums zvērējis. Vai atceraties? Vai tas nav brīnums? Es pārliecināju mūsu vadoni atvest jūs līdzi, lai es varētu nolīdzināt savu parādu.

- Nekāda parāda nav.

- Ir, tēvs. Dievs ir licis mūsu ceļiem krustoties kāda iemesla dēļ, ko zina tikai Viņš pats. Varbūt tas nav tāpēc, lai es palīdzētu atrisināt jūsu mīklu, bet gan tāpēc, lai mēs kopā stātos pretī mūsu kopīgajam ienaidniekam.

Šis apgalvojums mani samulsināja.

- Ko tu teici?

- Vai atceraties noslēpumu, kuru man uzticējāt todien, kad palaidāt mani brīvībā?

Es pamāju. Oculos ejus dinumera nebija pārstājis nodarbināt manu prātu. Un es jau gandrīz biju aizmirsis, ka šo noslēpumu zināja arī Forsēta.

- Atvadījies no jums, es paslēpos Leonardo darbnīcā. Es zināju, ka viņa nams ir vienīgā vieta Milānā, kas dos man patvērumu. Ta arī notika. Un, pats par sevi saprotams, es runāju ar maestro. Es viņam pastāstīju par tikšanos ar jums un par jūsu neizmērojamo laipnību un lūdzu viņa palīdzību. Es vēlējos ne tikai paslēpties no Hakarandas dusmām, bet arī pateikties jums par to, ko esat manā labā darījis, atpestīdams mani no viņa cietuma.

- Taču tu vairs nebiji maestro māceklis, vai ne?

- Nē. Kaut arī patiesībā es vienmēr palikšu viņa māceklis. Leonardo pret saviem skolniekiem izturas kā pret saviem bērniem. Lai gan daži no mums tā arī nekļuva par gleznotājiem, viņš allaž bijis mums labvēlīgs. Galu galā - viņa mācība aptver daudz vairāk nekā pliku mākslinieka amatu.

- Es saprotu. Tatad tu devies patverties zem meistara Leonardo sargājošā spārna. Un ko viņš tev teica?

- Es iedevu viņam jūsu mīklu. Teicu, ka tā slēpj kāda cilvēka, kuru jūs meklējat, vārdu, un maestro man to atrisināja.

Man tas viss šķita visai ironiski. Leonardo bija atšifrējis tā cilvēka vārdu, kurš bija rakstījis uz Betāniju, lai viņu iznīcinātu? Ziņkāres pilns es centos pārvarēt reiboni un saņēmu Mario rokas, lai uzdotu savu jautājumu:

- Saki man, Mario, vai viņam tas izdevās?

- Protams, tēvs. Un es varu pilnībā apliecināt, ka mīkla ietver tieši šo vārdu, ko atklāja maestro.

Tad Mario uz grīdas starp mūsu kājām nolika priesterienes kārti.

- Meistars ļoti izbrīnījās, kad es uzdevu jautājumu par jūsu noslēpumu, - viņš turpināja. - Patiesībā viņš teica, ka to ļoti labi pazīstot. To viņam pirms kāda laika esot atnesis kāds Santa Maria delle Grazie klostera mūks, un viņš jau toreiz to esot atrisinājis.

- Brālis Alesandro!

Pēkšņi man cauri smadzenēm izšāvās kāda atmiņa. Es atcerējos Oculos ejus dinumera, uzrakstītu uz kārts, kas atradās blakus bibliotekāra līķim. Pēkšņi viss ieguva jēgu: Pareģim bija jānogalina brālis Alesandro, jo viņš zināja, ka bibliotekārs bija viņu atmaskojis, un pēc tam viņam bija jāizgudro plāns, kā celt neslavu Leonardo. Nogalināt tumsoni ticīgo viņam droši vien bija viegli, taču tas nebija tik viegli izdarāms ar galma iecienīto mākslinieku. Tāpēc viņš izdomāja apsūdzēt Leonardo ķecerībā. Un tāpēc viņš rakstīja vēstules uz Betāniju.

Lai arī mana iztēle jau grasījās pārplīst, Mario turpināja:

- Jā, tēvs. Brālis Alesandro. Es ļoti labi atceros maestro vārdus: abi noslēpumi - gan kārts, gan rakstītās rindiņas - ir ļoti cieši saistīti. Jūsu dzejolis bija nesaprotams bez priesterienes kārts, un bez tās nebija iespējams atrast vārdu, ko meklējat. Tie ir kā vienas monētas cipars un ģerbonis.

Es lūdzu Mario paskaidrot to sīkāk. Tad jauneklis paņēma latīņu tekstu, kas bija uzrakstīts uz tās pašas lapiņas, ko biju viņam iedevis Milānā, un novietoja to blakus Viskonti-Sforcu spēļu kārtij. Tad viņš vēlreiz nolasīja man priekšā nolādētās septiņas rindiņas:

Oculos ejus dinumera, sed noli voltum adspicere.

In latere nominis mei notām rinvenies.

Contemplari et contemplata aliis trādere.

Veritas

- Patiesībā tā ir vienkārša triju līmeņu mīkla, - viņš teica. - Pirmais līmenis norāda uz kārti, kas palīdzēs atrisināt šo noslēpumu. “Saskaiti acis, bet neskaties sejā.” Tam ir ļoti vienkārša nozīme. Ja jūs uzmanīgi ieskatīsieties, redzēsiet, ka šajā kārtī atrodama tikai viena acs, kas nav atrodama šīs sievietes sejā.

- Acs? Kur?

Mario likās uzjautrināts.

- Ta atrodas jostā, tēvs. Vai jūs neredzat? Tā ir mezgla acs, caur kuru izvērta virve, kas apsieta ap sievietes vidukli. Runa ir par jūsu meklētā cilvēka izcili lietotu metaforu. Taču tas nav viss, - viņš turpināja, - vērīgāk ielūkojoties, mēs nezinām, kurā pusē jāmeklē vārda

skaitlis. “Mana vārda skaitli atradīsi viņam pie sāniem” atstāj lielu nezināmo. Es jums to pateikšu - jums jāskatās pa labi no sievietes.

- Kā jūs varat būt tik drošs?

- Maestro atrada atbildi, uzlūkojot kādu stenogrāfisku detaļu.

- Stenogrāfisku detaļu?

- Grieķi, tēvs, bija lieli meistari slepenas informācijas paslēpšanā savos rakstos vai mākslas darbos, kas atradās visai pasaulei acu priekšā. Grieķu valodā steganos nozīmē “slepenraksts”, un šeit tas ir skaidri redzams. Uz to norāda kļūda: vārdā rinvenies trūkst “r”. Kāds, kurš ir tik akurāts kā šīs mīklas sūtītājs, nevarēja nepamanīt šo sīkumu, tāpēc es ļoti uzmanīgi pārlasīju šīs rindas un atklāju, ka bez “r” iezīmēti vēl pieci citi burti, šoreiz ar punktu. Tos viegli var nepamanīt, tomēr tie tur ir: ejus, dinumera, sed, adspicere y tradere. Man šķiet savādi, ka neviens tos nav pamanījis jau agrāk.

Es neticīgi noliecos pār Pareģa parakstu, lai varētu saskatīt, ko Mario man rāda, un tik tiešām ieraudzīju, ka pie burtiem “e”, “d”, “s”, “a” un “t” atradās it kā nevietā pielikts punktiņš.

- Vai tagad jūs redzat? - Mario vaicāja. No šiem burtiem kopā ar trūkstošo burtu “r” var izveidot vārdu “destra” - labā puse. Ta ir noslēpuma trūkstošā daļa.

Tas bija apbrīnojami. Leonardo bija izdarījis to, ko nevienam no mums agrāk nebija ienācis prātā darīt. Viņš meklēja sakarību starp priesterienes kārti un Romas vēstuļu mīklu. Nezinu, vai tā bija intuīcija vai ģeniāla vīzija, taču es sajutu, ka esmu ļoti tuvu atrisinājumam, un man reiba galva.

- Viss pārējais ir ļoti vienkārši, tēvs. Saskaņā ar Ars Memoriae mācību jebkurā kompozīcijā skaitļus norāda rokas. Kā jūs redzat, šajā kārtī atrodamas divas rokas, kas rāda dažādu pirkstu skaitu. Ja

jūsu meklētais cilvēks mums ir pavēstījis, ka jāskatās uz labo roku, tātad viņa vārda skaitlis ir pieci.

- Ars Memoriae? Vai tu arī pārzini šo mācību?

- Tas ir viens no Leonardo iemīļotākajiem priekšmetiem.

- Tad jau iznāk, ka tagad ir jāmeklē mūks, kura vārdā ir pieci burti, vai ne?

- Tas nav nepieciešams, - Mario atbildēja tik lepni kā nekad agrāk. - Meistars Leonardo vārdu jau atšifrēja. Jūsu meklēto vīru sauc Benedetto*. Tas ir vienīgais vārds Santa Maria delle Grazie klosterī, kura skaitlis ir pieci.

Benedetto?! Acīmredzot šis atklājums manāmi mainīja manu sejas izteiksmi, jo Mario manī vērās ļoti izbrīnīts. Benedetto? Vīrs ar vienu aci, gluži kā priesterienes jostā?

Šī ironija mani apstulbināja.

Kā gan es nebiju spējis to pamanīt agrāk? Kā es nebiju pamanījis to, ka vienacim kā priora uzticības personai bija pieejami visi klostera noslēpumi un ka viņš vienīgais bija pietiekami varmācīgs, lai uzbruktu Leonardo? Vai šis atklājums nesaderēja kā cimds ar roku ar Pareģa veidolu, kuru es biju iztēlojies kā toskānieša atstumtu mācekli? Un vai tad viņa seja apustuļa Toma tēlā Cenacolo nebija neapgāžams pierādījums viņa agrākajām saistībām ar maestro organizāciju?

Es apskāvu Mario, īsti nezinādams, kam ķerties klāt pirmajam: brāļa Alesandro slepkavam vai šim no ceļa noklīdušo kristiešu balstam.

* ŠI vārda skaitlis iegūstams, saskaitot katra latiņu alfabēta burta, kas veido konkrēto vārdu, skaitlisko vērtību. Jāņem vēra, ka latīņu alfabētā nav tādu burtu kā J, U, W un Z, tādējādi burtu un skaitļu atbilstības tabula ir šāda:

Saskaņā ar šo tabulu vārda Benedetto summa ir 86, tad saskaita abus šī skaitļa ciparus 8 + 6, iegūstot 14, un tad 1 + 4 = 5. Turklāt, lai apliecinātu, ka tieši šis ir pareizais skaitlis, priesterienes kārtī atrodams vēl viens skaitlis 14 (tātad otrs piecnieks). Tas redzamas 14 cilpās, kas veido četrus mezglus priesterienes jostā. Tas ir netipisks skaitlis, jo parasti šādā attēlā būtu redzamas 13 cilpas - tieši tik, cik reižu saskaņā ar tradīciju Kristus tika ievainots pie krusta. (Aut. piez.)

Brālis Benedetto vēlreiz klepodams noliecās pār naktspodu un izspļāva vēl vienu asiņainu murskuli.

/Viņš izskatījās slikti. Pat ļoti slikti.

Kopš tā laika, kad bija pavadījis sešas stundas guļot Svētā Stefana līdzenuma spelgonī basām kājām un bez samaņas, vienacis tā arī nebija atsācis normāli elpot. Viņš klepoja. Viņam ar katru elpas vilcienu kļuva grūtāk pakustēties.

Tas bija priors, kas pavēlēja viņu nosūtīt uz slimnīcu. Tur viņu apguldīja un nošķīra no citiem slimniekiem. Viņam izrakstīja aromātiskos tvaikus un ikdienas sangriju un dedzīgi lūdzās par viņa atlabšanu. Taču Benedetto gulēja slikti. Temperatūra kāpa ļoti strauji, un visi jau sāka bažīties par viņa dzīvību.

Pēdējā janvāra dienā, pilnīgi izmocīts, visīdzīgākais no Santa Maria klostera brāļiem lūdza, lai viņam sniedz pēdējo svaidījumu. Visu pēcpusdienu viņš bija pavadījis murgos, murminādams nesaprotamas frāzes dīvainās valodās un rādamies uz saviem brāļiem, pavēlot tiem pielaist uguni ēdamzālei, ja vien viņi vēloties glābt viņa dvēseli.

Brālis Nikolā Sesati, prāvests, kas bija klosterī kalpojis jau piecdesmit gadus, sens Benedetto draugs, iesvaidīja viņu ar svētajām eļļām. Pirms tam viņš bija gatavs uzklausīt grēksūdzi, taču vienacis no tās atteicās. Viņš negribēja ne ar pušplēstu vārdu pieminēt to, kas bija noticis Svētā Stefana līdzenumā. Visi Nikolā mēģinājumi bija neveiksmīgi. Ne viņš, ne priors nespēja izvilkt no vienača ne vārdu par manu atrašanās vietu un vēl mazāk par vīriem, kuri mums uzbruka.

Es zinu, ka tās bija apmulsuma pilnas dienas. Lai cik tas liktos dīvaini, arī brālis Horhe viņiem neko daudz nepalīdzēja. Nabadziņš tik tikko atcerējās tos dīvainos mūkus melnos tērpos, kuri gadījās mums ceļā. Viņš bija tuvredzīgs, un arī vecums viņam nepalīdzēja. Tāpēc, kad viņš stāstīja, ka vienāds bija nospiedis uz ceļiem vienu no mūkiem, viņu noturēja par jukušu. Horhi ievietoja tajā pašā slimnīcas spārnā, kur Benedetto. Viņam bija apsaldējumi uz rokām un pamatīga saaukstēšanās, no kuras brīnumainā kārtā viņš atlaba diezgan ātri. Kas attiecas uz manu trešo brāli, Mauro, viņš jau vairākas dienas pēc notikušā klusēja. Viņa jaunība diezgan labi bija pacietusi aukstumu, taču kopš atgriešanās klosterī neviens viņu nebija redzējis izejam no celles. Tie, kas viņu bija apciemojuši, šausminājās par viņa nekurienē vērsto skatienu. Brālis tik tikko ēda un nespēja ilgstoši noturēt uzmanību, kad kāds ar viņu runāja. Viņš bija zaudējis prātu.

Tas bija brālis Horhe, kas brīdināja prioru par brāļa Benedetto stāvokļa pasliktināšanos. Tas notika otrdienā, 31. janvārī. Horhe atrada Bandello ēdamzālē kopā ar Leonardo pārskatot pēdējās svarīgākās izmaiņas Cenacolo.

Pēc donnas Beatričes apbedīšanas un manas pazušanas toskānie-tis bija ķēries pie darba ar nepieredzētu ātrumu. Pēkšņi likās, ka viņš steidzas pabeigt savu darbu. Tieši todien viņš bija tikko beidzis gleznot Svētā Jāņa jauneklīgo seju un lepni rādīja to prioram, kas portretu uzlūkoja ar neuzticību.

Apustulis bija ļoti skaists. Viņam bija gari, gaiši mati, kas krita pāri pleciem. Viņa skatiens bija rāms, acis - apēnotas un galva -mazliet noliekta pa labi, kā apliecinot savu padevību. Viņa seja izstaroja gaismu. Pārdabisks un maģisks mirdzums aicināja iedziļināties darbā un mistiskajā pasaulē.

- Man teica, ka jūs kā šīs sejas modeli esat gleznojis kādu meiteni.

Priora pārmetums bija pirmais, ko, ienākot ēdamzālē, sadzirdēja Horhe. No savas atrašanās vietas viņš nemanīja, ka maestro smaida.

- Baumas lido vēja spārniem, - viņš ironiski noteica.

- Un aizlido daudz tālāk nekā jūsu koka putni.

- Labi, prior. Es to nenoliegšu. Taču, pirms jūs uz mani sadusmojaties, jums jāzina, ka esmu izmantojis meiteni, lai piešķirtu Kristus iemīļotā mācekļa sejai dažas īpašas iezīmes.

/

Tajā mirklī Horhe tūliņ pat atpazina maestro skarbo humoru.

- Tas ir acīmredzams.

-Jānis bija ļoti maigs, tēvs Bandello, - viņš turpināja. - Jūs zināt, ka viņš bija visjaunākais no Kristus mācekļiem, un Jēzus to mīlēja kā brāli, pat vairāk - kā dēlu. Un tāpat jūs zināt, ka es nespēju atrast starp jūsu klostera brāļiem nevienu, kas mani tā iedvesmotu ar savu nevainību, kā rakstīts evaņģēlijos. Kāda gan tam nozīme, ja esmu izmantojis kādas jaunavas portretu, lai attēlotu apustuli Jāni? Vai varat man pateikt, kas, jūsuprāt, tajā ir slikts, redzot šo rezultātu?

- Un kas ir šī jaunava, ja drīkst zināt?

- Protams, es jums to pateikšu, - Leonardo pieklājīgi palocīja galvu sava patrona priekšā. - Taču es šaubos, ka jūs viņu pazīstat. Viņu sauc Elēna Krivelli, un viņa nāk no aristokrātiskas lombar-diešu ģimenes. Pirms dažām dienām viņa apciemoja manu darbnīcu kopā ar maestro Luīni. Ieraugot viņu, es uzreiz sapratu, ka viņu pie manis sūtījis Dievs, lai palīdzētu pabeigt Cenacolo.

Priors viņu iesānis vēroja.

- Ak, ja jūs viņu būtu redzējis! - viņš turpināja. - Viņas skaistums ir ļoti valdzinošs, tīrs un perfekts Svētā Jāņa sejai. Viņa man dāvāja šo svēto auru, kas šobrīd ieskauj mūsu Jāni.

- Bet Lieldienu ainā pie galda nebija nevienas jaunavas, maestro.

- Kurš gan par to var būt drošs, tēvs? Turklāt no Elēnas es esmu aizņēmies tikai rokas, skatienu, lūpu izteiksmi un vaigus. Visnevainīgākās pazīmes.

- Godājamais tēvs...

Brāļa Horhes, kurš nepacietīgi gaidīja kādu nelielu pārtraukumu sarunā, iejaukšanās neļāva Bandello atbildēt. Pēc steidzīgas noslīgša-nas ceļos mūks pienāca pie priora un iečukstēja viņam ausī sliktās ziņas par vienača veselību.

- Jums jānāk man līdzi, - viņš čukstēja. - Ārsti saka, ka viņš vairs ilgi neizvilks.

- Kas tā ir par kaiti?

- Viņš tik tikko spēj elpot, un viņa āda brīžiem zaudē krāsu.

Leonardo ar interesi aplūkoja Horhes pārsietās rokas un secināja, ka arī viņš bijis starp brāļiem, kuriem pirms pāris dienām uzbruka ārpus Milānas mūriem.

- Ja jūs interesē manas domas, - Leonardo pārliecināti teica, - es domāju, ka jūsu brālim ir tuberkuloze. Ta ir neārstējama, nāvējoša slimība.

- Ko jūs teicāt?

- Simptomi, kurus jūs minējāt, ir tuberkulozes simptomi. Ja jums nekas nav pretī, es varu piedāvāt savas zināšanas medicīnā, lai atvieglotu viņa ciešanas. Es pietiekami labi pazīstu cilvēka ķermeni, lai piedāvātu efektīvu ārstēšanu.

- Jūs? - brīnījās Bandello. - Es domāju, ka jūs ienīdāt...

- Nē taču, prior. Kā gan es varētu vēlēt ko ļaunu kādam, kam esmu parādā. Atcerieties, ka brālis Benedetto pozēja man kā apustulis Toms Cenacolo. Vai gan es varētu ienīst Elēnu, kura mani iedvesmoja uzgleznot Jāni? Vai bibliotekāru, kura seja ir Jūdam? Nē. Esmu jūsu brālim parādā par pozēšanu vienam no svarīgākajiem Cenacolo apustuļiem.

Priors ar galvas mājienu pateicās par Leonardo laipnību, nemanīdams ironiju, kas slēpās aiz šiem vārdiem. Bija skaidrs, ka Svētais Toms iemiesoja it visas brāļa Benedetto īpašības jaunībā. Toskānietis pat bija pūlējies uzgleznot viņu profilā, lai nomaskētu viņa smago fizisko trūkumu. Taču ne mazāk bija skaidrs tas, ka jau kādu laiku Benedetto un maestro nebija labas attiecības.

Ar Bandello svētību Leonardo savāca otas, aizvēra trauciņus ar pēdējām sajauktajām krāsām un vieglā solī devās uz blakus esošo slimnīcu. Ceļā viņš sastapa brāli Nikolā, kurš jau nesa sainītī trauku ar svēto ūdeni, krūku ar svētītajām eļļām un sudraba izkopi.

Viņi atrada brāli Benedetto apguldītu lielā gultā otrajā stāvā, vienu pašu kādā no plašajām, nesavienotajām telpām. Istabā vēl bija saliekamā gultiņa, pārklāta ar milzīgu lina audeklu, kas karājās no griestiem. Pienākot pie durvīm, maestro lūdza, lai brāļi viņu pagaida dārzā. Viņš paskaidroja, ka pirmā dziedniecības fāze jāveic divatā ar slimnieku un ka kopā ar viņu telpā ar nāvējošajiem tuberkulozes baciļiem varēja atrasties tikai daži cilvēki.

Kad Leonardo palika viens pie vienača gultas, viņš atrotīja audumu, kas viņus šķīra, un vēroja veco īgņu. Kāpēc gan vēl neesmu izgudrojis mašīnu, kas mani atbrīvotu no ienaidniekiem? -Leonardo domāja. Ar drebošu sirdi milzis da Vinči sapurināja vie-naci, lai to pamodinātu.

-Jūs?

Brālis Benedetto pārsteigumā sastinga.

- Ko, pie velna, jūs šeit darāt?

Leonardo ar interesi vēroja mirstošo. Viņš izskatījās sliktāk, nekā maestro bija domājis. Zilās ēnas vaigu galos neliecināja ne par ko labu.

- Man teica, brāli, ka jums kalnos uzbrukts. Man patiešām ļoti žēl.

- Netēlojiet farizeju, meser Leonardo! - Benedetto klepoja un atkal izspļāva krēpas. - Jūs zināt tikpat labi kā es, kas notika patiesībā.

- Ja jūs tā domājat...

- Tie bija jūsu Konkoreco brāļi, vai ne? Šie bastardi, kas noliedz Dievu un atsakās no Cilvēka Dēla dievišķās dabas... Vācieties prom! Ļaujiet man mierīgi nomirt!

- Es atnācu, lai runātu par jūsu slimību, Benedetto. Es domāju, ka jūs pārsteidzaties. Kā vienmēr. Šie cilvēki, par kuriem jūs runājat, nebūt nenoliedz Dievu. Viņi ir īsteni kristieši, kas pielūdz Pestītāju tieši tāpat, kā to darīja pirmie apustuļi.

- Pietiek! Es negribu to dzirdēt! Nerunājiet ar mani par to! Ejiet prom!

Vienacis no dusmām bija piesarcis.

- Ja jūs brīdi apdomātos, tēvs, tad saprastu, ka, piedodot un atstājot jūs dzīvu, šie bastardi ir izrādījuši neizmērojamu žēlsirdību. Zinādami, ka jūs esat aukstasinīgi nogalinājis vairākus viņu brāļus.

Vienā acumirklī mūka dusmas pārvērtās izbailēs.

- Kā jūs uzdrīkstaties, Leonardo?

- Tāpēc, ka es zinu, par ko jūs esat kļuvis. Zinu, ka jūs esat darījis visu iespējamo, lai dabūtu mani prom no šejienes un paturētu slepenībā šo cilvēku ticību. Vispirms jūs nogalinājāt brāli Alesandro. Pēc tam jūs pāršķēlāt brāļa Džūlio sirdi un mulsinājāt ar saviem stāstiem brāļus, kuri jau atradās uz šķīstības ceļa.

- Drīzāk uz ķecerības ceļa, - Benedetto piebilda, un viņa vienīgā atvērtā acs spīdēja kā mēness.

- Jūs sūtījāt uz Romu apokaliptiskas anonīmas vēstules, kurās parakstījāties kā Augur dixit tikai tādēļ, lai izprovocētu slepenu izmeklēšanu, kas vērstos pret mani, bet jūs neskartu itin nemaz. Vai nav tiesa?

- Esiet nolādēts, Leonardo! - mūka krūtis no jauna sažņaudza pirmsnāves gārdzieni. - Esiet mūžam nolādēts!

Gleznotājs bezkaislīgi noraisīja no jostas nekad neiztrūkstošo baltā auduma sainīti un nolika to uz gultas. Tas likās pilnāks nekā parasti. Maestro to ceremoniāli atsēja un izņēma no tā nelielu, zili emaljētu grāmatiņu, un ļāva tai nokrist cisās.

- Vai atceraties šo? - viņš viltīgi smaidīja. - Lai arī jūs mani nolādat, tēvs, esmu nācis dāvāt jums piedošanu un pestīšanu. Mēs visi esam Dievam piederošas dvēseles, un ikvienam jātiek pestītam.

Vienača acs zīlīte satraukumā iepletās, redzot šo sējumu divu plaukstu attālumā.

- Tas ir tas, ko jūs meklējāt, vai ne?

- “Interr... rogatio Johan... nis” - Benedetto izburtoja uz grāmatas muguriņas. - Ta ir Jāņa derība! Atbilžu grāmata, ko Tas Kungs iedeva savam iemīļotajam māceklim slepenā vakarēdiena laikā debesu valstībā.

- Slepenais vakarēdiens, tieši tā. Tieši tā grāmata, ar kuru es esmu nolēmis atvērt acis pasaulei.

Benedetto izstiepa vienu no savām izstīdzējušajām rokām, lai pieskartos grāmatas vākam.

- Ja jūs to darīsiet, tas būs kristietības gals, - viņš teica un dziļi ievilka elpu. - Šī grāmata ir nolādēta. Nevienam šajā pasaulē to nevajadzētu lasīt... Turklāt, lai tiktu pie Debesu Tēva, nevienam tā nav vajadzīga. Sadedziniet to!

- Un tomēr bija laiks, kad jūs gribējāt ar to saistīties!

- Bija tāds laiks, jā, - vienacis rūca, - taču es laikus pamanīju augstprātības grēku, kas no tā būtu cēlies. Tāpēc es pametu jūsu pasākumu. Tāpēc es atteicos strādāt jūsu labā. Jūs piedziedājāt man pilnas ausis ar visādām muļķībām tāpat kā brāļiem Alesandro un Giberto, taču es laicīgi atklāju jūsu rīcības plānu, - viņš dzisa agonijā, - un es no jums atteicos.

Vienacis nobālis pacēla roku pie krūtīm un gārdzošā balsī turpināja:

- Es zinu, ko jūs gribat panākt, Leonardo. Jūs ieradāties katoliskajā Milānā dīvainu ideju pilns... Jūsu draugi - Botičelli, Rafaēls, Fičīno - jums bija piepūtuši pilnas ausis ar nejēdzīgām idejām par Dievu. Un tagad jūs gribat dot pasaulei formulu, kā sarunāties ar Dievu bez starpniekiem, bez Baznīcas starpniecības.

- Ta, kā to darīja Jānis.

- Ja tauta ticētu šai grāmatai, ja zinātu, ka Jānis runājis ar To Kungu Debesu Valstībā un pēc tam atgriezies uz Zemes, lai to uzrakstītu, viņiem nebūtu vajadzīgi Pētera garīdznieki.

- Redzu, ka jūs esat visu sapratis.

- Es arī saprotu, kādēļ Maurs jūs visu šo laiku atbalstīja. Tas ir tāpēc, - viņš klepoja, - ka, novājinot Romu, viņš kļūtu stiprāks. Jūs gribat aizvietot kristīgo ticību ar savu gleznu. Jūs esat velns, Lucifera izdzimums!

Maestro smaidīja. Šis mirstošais brālis tik tikko nojauta viņa plāna sarežģītību: Leonardo jau vairākus mēnešus atļāva māksliniekiem no Francijas un Itālijas aplūkot Cenacolo, lai to nokopētu. Pārsteigti par viņa tehniku un neredzēto figūru izvietojumu, tādi meistari kā Andrea Solārio, Džampjetrīno, Bonsinjori, Buganca un neskaitāmi citi bija nokopējuši viņa zīmējumu un jau sākuši izplatīt to pa Eiropu. Turklāt strīdīgā a secco tehnika, kas nebija ilgstoša, pārvērta viņa darba kopēšanu par kaut ko ārkārtēju. Cenacolo brīnums varēja izgaist pēc pēkšņas meistara vēlmes, un tikai nepārtraukti, viltīgi un plānoti centieni to attēlot un izplatīt it visur varēja izglābt viņa patieso uzdevumu. Viņa noslēpums uzreiz būtu sasniedzis to, ko nebija spējis neviens cits mākslas darbs.

Leonardo neatbildēja. Kāpēc gan lai viņš to darītu?

Viņa rokas joprojām oda pēc apmetuma un šķīdinātāja, kurā viņš nesen kā bija iemērcis otas, ar kurām pabeidza gleznot Jāņa seju - tā cilvēka, kas bija sarakstījis evaņģēliju, kurš šobrīd atvērtā veidā gulēja uz vienača gultas. Tas pats teksts, kuru Milānas hercogi Viskonti-Sforcas bija attēlojuši rokās priesterienei kāršu kavā un kurš parādās lūgšanās Svētajai Ziedu Marijai tieši pie Florences katedrāles ieejas. Ta bija ķecerīga grāmata, ar kuru Leonardo gribēja nest gaismu pasaulē.

Neizdvesdams ne vārda, Leonardo paņēma grāmatu un atvēra to pirmajā lappusē. Viņš lūdza, lai Benedetto labi atceras ēdamzālē uzgleznoto ainu un viņš varētu saprotami atklāt savu plānu. Pēc tam viņš miegaini nolika sējumu sev zem zoda un lasīja:

Es, Jānis, kas esmu jūsu brālis un kam pieder daļa rūpju par nokļūšanu Debesu Valstībā, atdusoties pie Mūsu Kunga Jēzus Kristus krūtīm, viņam teicu: “Kungs, kurš ir tas, kas Tevi nodos?” Un viņš man atbildēja: “Tas, kurš reize ar mani mērc roku bļodā.” Tad viņa ielavījās Sātans, un viņš jau tad meklēja veidu, kā mani nonāvēt.

Benedetto satrūkās:

- Tieši to jūs esat attēlojis Cenacolo... Ak Dievs!

Leonardo pamāja.

- Nolādētā odze! - klepoja Benedetto.

- Neraizējieties, tēvs. Mans darbs ir kas daudz vairāk nekā tikai aina no šī evaņģēlija. Jānis Jēzum uzdeva deviņus jautājumus. Divi no tiem bija par Sātanu, trīs - par gara un matērijas radīšanu, vēl trīs - par Jāņa kristīšanu un pēdējais - par zīmēm, kas vēstīs par Kristus atgriešanos. Tie bija jautājumi par gaismu un tumsu, par labo un ļauno, par pretpoliem, kas darbojas kā pasaules virzītājspēks.

- Un tajā visā ir apslēpta burvestība. Es to zinu.

- Jūs to zināt?

Maestro seja pārsteigumā iemirdzējās. Pat uz nāves sliekšņa šī sirmgalvja prāts joprojām bija gaišs.

- Jā... - viņš elsoja, - mut-nem-a-los-noc... Arī Romā to zina. Es viņiem to nodevu. Drīz vien, Leonardo, viņi saņems jūs ciet un iznīcinās to, ko jūs ar tādu pacietību esat cēlis. Tajā dienā, maestro, es nomiršu laimīgs.

Pēc divpadsmit dienām Milānā, 1497. gada 22. februārī

Mut-nem-a-los-noc...

So dīvaino frāzi es pirmoreiz izdzirdēju Svētā Pētera Krēsla dienā. Bija pagājušas jau gandrīz divas nedēļas kopš tā laika, kad brālis Benedetto vēl vienas šausmīgas klepus lēkmes laikā bija atdevis dvēseli Dievam Santa Maria delle Grazie klostera slimnīcā. Dievs sodīja viņu par augstprātību. Pareģim nepietika laika, lai dotos uz Romu un izgāztu savas dusmas uz maestro Leonardo, un iznīcinātu viņa plānu. Viņa stāvoklis strauji pasliktinājās. Ārsti, kas rūpējās par viņu dienu un nakti, padevās mirklī, kad sirmgalvim pazuda balss un viņa ķermenis pārklājās ar pūtītēm.

Benedetto nomira pelnu trešdienā, krēslas stundā, vientulībā, drudzī un apsēsti murminot manu vārdu, izmisīgi mēģinot pārliecināt par savu taisnību un liekot nostāties pret toskānieti. Viņam par nelaimi, vēl pagāja daudz laika, iekams es atgriezos no ieslodzījuma šķīsto vīru kopienā.

Tagad man liekas, ka Mario Forsēta nogaidīja īsto brīdi, lai nogādātu mani atpakaļ uz Milānu. Nevienu brīdi to nedēļu laikā, ko es pavadīju Konkoreco, Mario neteica man ne vārda par vienača slimību, lai nenoskaņotu mani pret viņu un lai es neziņotu Svētajai inkvizīcijai par viņa grēkiem, par piektā baušļa pārkāpšanu, ne arī mēģināja mani iekvēlināt naidā pret vienaci. Viņa rīcība mani izbrīnīja. Viņa zināšanas slepenrakstā bija palīdzējušas atmaskot tēvu Benedetto un viņa sarežģīto parakstu, taču viņa dīvainā morāle neļāva atriebties par ticības brāļu slepkavību. Cik dīvaina gan bija šī ticība!

Es jau sāku domāt, ka man nāksies uz visiem laikiem palikt Konkoreco. Es sapratu, ka pārliekā cieņa pret dzīvību neļāva viņiem mani nogalināt, bet es nenojautu, ka visi šajā ciematā zināja, ka mana atbrīvošana var apdraudēt viņu dzīvību.

Šī jautājuma apspriešana turpinājās vairākas dienas. Es izmantoju laiku, lai atrastos starp viņiem un iemācītos viņu paražas. Mani pārsteidza tas, ka viņi nekad negāja lūgties uz baznīcu. Ta vietā viņi lūdzās kādā alā vai atklātā laukā. Es pārliecinājos par daudzu līdzšinējo pieņēmumu patiesību. Piemēram, par to, ka viņi noliedz krustu un noraidoši izturas pret relikvijām, uzskatot tās par netīrām atmiņām par fizisko ķermeni, kas pieder Sātanam, lai arī kādreiz bijušas par patvērumu cienījamu svēto dvēselēm. Taču es arī atklāju daudz ko jaunu, kas mani patiešām pārsteidza, kā, piemēram, viņu prieks par nāvi. Ar katru aizejošo dienu viņi priecājās, ka tā viņus tuvinājusi mirklim, kad viņi varēs nomest savas miesas un tuvoties mirdzošajam Dieva garam. Viņi, kas sevi dēvēja par īstenajiem kristiešiem, skatījās uz mani ar nožēlu un pielika milzu pūles, lai iesaistītu mani savos rituālos.

Kādudien Mario atnāca uz celli un mani pamodināja. Viņš bija satraukts, lūdza, lai es steigšus apģērbjos, un pavadīja mani lejup pa kalnu nogāzi līdz ceļam, kas veda uz Verčelli. Es biju apstulbis. Šķīstais jaunietis bija pieņēmis lēmumu, kas kompromitēja visu viņa kopienu: viņš bija nolēmis atlaist brīvībā inkvizitoru, kurš bija iepazinis kataru kopienu, piedalījies viņu lūgšanās un līdz sīkumiem pazina pēdējo kristietības šķīsto vīru vājās vietas. Neskatoties uz to, viņš riskēja un atbrīvoja mani. Kāpēc? Kāpēc tieši todien un tādā steigā?

Drīz vien es to uzzināju.

Tuvojoties ceļam, kas mani aizvestu uz hercoga teritorijām, Mario pirmo un pēdējo reizi mainīja toni. Viņš bija ģērbies tīri baltā kamzolī līdz ceļiem, un viņa kuplie mati bija pārsieti ar auklu. Likās, ka viņš mani ved uz kādu pēdējo savādo rituālu.

- Tēvs Leire, - viņš nopietni teica, - jūs esat iepazinis Kristus īstenos sekotājus. Jūs savām acīm esat redzējis, ka mēs nelietojam ieročus un nedarām pāri dzīvajai dabai. Tieši šī iemesla dēļ un tāpēc, ka pirmie Jēzus sekotāji nekad nebūtu atbalstījuši to, ka atņemam jums brīvību, mēs nevaram jūs ilgāk aizturēt. Jūs piederat pie citādas pasaules nekā šī. Jūs piederat pie pasaules, kurā valda dzelzs un zelts un kur cilvēki dzīvo, pagriezuši Dievam muguru.

Es gribēju iebilst, taču Mario man to neļāva. Viņš uz mani skatījās ar tādām skumjām, it kā atvadītos no drauga.

- Sākot no šī brīža, - viņš turpināja, - mūsu liktenis ir jūsu rokās. Jūsu krustneši to spēj formulēt vislabāk: Deus lo volt! - tāda ir Dieva griba. Vai nu jūs mums piedodat un pats pievienojaties mūsu rindām, pārvēršoties par parfait - šķīsto vīru, vai arī jūs ziņojat par mums un sūtāt mūs drošā nāvē, nogalinot arī mūsu bērnus. Taču, atrodoties brīvībā, jūs būsiet tas, kuram būs jāizvēlas viens vai otrs ceļš. Mēs, par nelaimi, jau esam apraduši ar to, ka mūs vajā. Tāds ir mūsu liktenis.

- Tu mani atbrīvo?

- Patiesībā, tēvs, jūs nekad neesat bijis gūsteknis.

Es skatījos uz viņu, nezinādams, ko atbildēt.

- Es jums lūdzu tikai vienu: pirms nododat mūs Svētās inkvizīcijas rokās, padomājiet par vienu - arī Jēzu vajāja Taisnā Tiesa.

Mario metās man klāt un cieši piespieda sev klāt. Tad, vērodams vājo gaismu, kas vēstīja par saullēkta tuvošanos, viņš pasniedza sainīti ar maizi un dažiem augļiem un atstāja mani vienu Milānas ceļa malā.

- Dodieties uz ēdamzāli, - viņš teica, iekams nozuda mežā, - uz jūsu ēdamzāli. Pa šo laiku, kamēr jūs nebijāt klosterī, ir daudz kas noticis. Pārdomājiet to visu un izvēlieties savu ceļu. Es ceru, ka kādu dienu mēs varēsim atkal skatīties viens otram acīs kā vienīgās ticības brāļi.

Es soļoju četras stundas, iekams pie horizonta ieraudzīju Milānas nocietinājumu siluetus. Kas tas bija par dīvainu pārbaudījumu, ko man bija uzlikusi Dievišķā Griba? Vai Mario ļāva man atgriezties hercoga galmā, lai iznīcinātu viņa ienaidnieku, brāli Benedetto, vai arī kāda cita, man nezināma, iemesla dēļ?

Pietuvojoties sardzes postenim, es pamanīju, cik ļoti uzturēšanās Konkoreco bija mani mainījusi. Pie ieejas hercoga sargs mani pat nesveicināja. Viņa acīs es vairs nebiju tas cienījamais dominikānis, kas gandrīz pirms mēneša bija pazudis Svētā Stefana mežos. Es nevarēju viņam to pārmest. Pilsētā domāja, ka šis vīrs ir miris slepenā uzbrukumā. Neviens mani negaidīja. Es izskatījos nošņurcis un netīrs, man mugurā bija zemnieka apģērbs. Man bija melnas kurpes un raupja aitādas cepure, kurā es izskatījos pēc aitu gana. Manu seju klāja bieza un melna bārda. Pat mana tonzūra bija aizaugusi, tādējādi pilnībā paslēpjot manu piederību pie klerikāļiem.

Es izgāju cauri sardzes postenim, ne uz vienu neskatīdamies, un virzījos tālāk pa ieliņām, kurām vajadzēja aizvest uz Santa Maria klosteri. Lai gan nebija ne saulains, ne arī sestdiena, gaisā jautās svētku atmosfēra. Klostera apkārtne bija izrotāta ar karodziņiem, ziedu pušķiem un auduma lentēm. Uz ielām bija daudz cilvēku, kas jautri sarunājās. Šķita, ka tikko pa šo ceļu no kādām svarīgām svinībām nācis hercogs.

Tieši tad es no kādas sievietes lūpām uzzināju visas šīs jezgas iemeslu: Leonardo bija pabeidzis Cenacolo, un Viņa Ekselence Lu-doviko Maurs bija steidzies to apskatīt, lai apbrīnotu gleznojumu visā tā krāšņumā.

- Cenacolo?

Sieviete izbrīnīta palūkojās uz mani.

- Kurā pasaulē tad jūs dzīvojat? - viņa smējās. - Visa pilsēta dosies to aplūkot. Visi! Runā, ka tas esot brīnums. Glezna esot gandrīz kā īsta. Mūki veselu mēnesi turēs klosteri atvērtu, lai visi varētu to apbrīnot.

Mani pārņēma savāda jutoņa. Toskānietis bija pabeidzis darbu, pie kā strādāja vairāk nekā trīs gadus, taču vai viņš tajā bija attēlojis šausmīgo simbolu kopumu, kuru Pareģis par varītēm centās novērst? Un priors? Vai arī viņš bija pakļāvies šīs gleznas burvestībai? Vai man nevajadzēja viņu nekavējoties brīdināt, kas patiesībā bija viņa personīgais sekretārs? Kā gan man ierasties pie viņa? Ko es viņam teikšu par saviem sagūstītājiem?

Uzkāpjot augšup par Madžentas bulvāri un ieraugot milzīgu rindu, kas vijās apkārt klosterim, es sastingu. Hercoga galms bija izveidojis milzīgu platformu, uz kuras lieliskais Milānas hercogs, ģērbies melnā samta uzsvārcī un platmalē ar zelta lenti, sarunājās ar vairākiem ievērojamiem pilsētniekiem. Viņu vidū saskatīju matemātiķi Luku Pačoli ar garlaikotu sejas izteiksmi. Kāds teica, ka viņš tikai pirms dažām dienām bija iesniedzis Mauram savu grāmatu

De divina proportione, kurā atklāja Radīšanas matemātiskos noslēpumus. Redzēju ari Antonio Billi, galma hronistu, kurš likās pārņemts ar to skaistumu, ko tikko bija skatījušas viņa acis.

Nedaudz nostāk pamanīju ari maestro Leonardo, kurš kaut ko stāstīja nelielam apbrīnotāju pulciņam. Visi bija eleganti ģērbušies, taču likās mazliet satraukti. Visi skatījās pa labi un pa kreisi, it kā gaidītu kāda ierašanos vai zinātu, ka kaut kas šajā ceremonijā nenotiek tā, kā paredzēts.

Es biju tik apstulbis, klausoties sievietē, kas stāstīja man par notiekošo, ka nepamanīju kādu, kas bija pašķīris cilvēku jūru un nāca tieši uz manu pusi.

- Lai slavētas debesis! - viņš izsaucās, kad bija uzkāpis līdz vietai, kur stāvēju es, un uzsitis man uz pleca. - Visi jau domāja, ka jūs esat miris, tēvs Leire!

Sis labi veidotais vīrs violetā beretē ar zoss spalvu, zobenu pie sāniem un kalnu zābakiem bija Oliveiro Hakaranda. Viņa dīvainais akcents atšķīrās no lombardiešu izloksnes, kas skanēja visapkārt.

- Es nekad neaizmirstu sejas. Un noteikti ne jūsējo!

- Don Oliveiro...

Spānis nopētīja mani no galvas līdz kājām, tā arī nesaprazdams, kāpēc es nebiju ģērbies melnbaltajā dominikāņu tērpā. Viņaprāt, es biju ieradies klostera laukumā, lai arī apskatītu Leonardo darbu. Viņa vērtslietu tirgotāja statuss garantēja ārpuskārtas piekļuvi gleznai un lika atrasties pilsētas lielākā sabiedriskā notikuma centrā kopš donnas Beatričes bērēm.

- Tēvs, - viņš stostījās, - vai jūs man pastāstīsiet, kas ar jums notika? Jūs izskatāties slikti. Kāpēc jūs esat šādi ģērbies?

Es mēģināju izdomāt kādu ticamu atrunu, kas nenodotu manu dīvaino situāciju. Es nevarēju viņam teikt, ka divas nedēļas biju dzīvojis zem tā cilvēka jumta, kas reiz bija viņa ieslodzītais. Viņš to noteikti uzskatītu par nodevību, un Dievs vien zina, kā spānis šo atklājumu uztvertu.

- Vai atceraties manu aizraušanos ar latīņu valodas mīklu risināšanu?

Hakaranda pamāja.

- Pēc ordeņa vecākā gribas es ierados Milānā, lai atrisinātu vienu no tām. Taču, lai to paveiktu, man bija uz kādu laiku jāpazūd. Tagad es slepeni atgriežos, lai turpinātu savu izmeklēšanu. Tāpēc es jūs lūdzu ievērot slepenību.

- Ak, šie mūki! Vienmēr tie jūsu noslēpumi! - viņš smaidīja.

- Tatad jūs izlikāties, ka izkūpat gaisā, lai turpinātu izmeklēt noziegumus, kas notikuši Svētā Franciska baznīcā, vai ne?

- Kas jums liek tā domāt? - es pārsteigts vaicāju.

- Jūsu izskats, protams. Es jau kādreiz jums teicu, ka ir ļoti maz lietu šajā pilsētā, par kurām es neko nezinātu. Sis jūsu apģērbs man atgādina tos nelaimīgos, kurus atrada mirušus pie franciskāņu Maesta.

- Bet...

- Nekādus “bet”! - viņš aizsvilās. - Es apbrīnoju jūsu metodi, tēvs. Man nekad nebūtu ienācis prātā pārģērbties par upuri, lai uzzinātu, kurš ir slepkava.

Es apklusu.

Es tik daudz reižu biju iztēlojies: ja mēs kādreiz vēl sastapsimies, mūsu saruna nebūs no patīkamajām, tādēļ es biju pārsteigts par Hakarandas interesi par mani. Galu galā - es biju neiecietīgs pret viņa nodarbošanos, biju atbrīvojis viņa gūstekni un nebiju pievērsis pietiekamu uzmanību viņa centieniem apvainot Leonardo da Vinči brāļa Alesandro slepkavībā. Acīmredzot donam Oliveiro bija daudz svarīgākas lietas, par ko domāt. Antikvārs likās uztraucies. Viņš gandrīz nepieminēja Forsētas bēgšanu un centās atvainoties, jo uzskatīja to par manas stratēģijas daļu, kas kalpoja brāļa Alesandro un Svētā Franciska svētceļnieku slepkavību izmeklēšanā. Šķita, ka mans parfait izskats bija pievērsis viņa uzmanību vairāk nekā viss pārējais.

- Vai jūs jau sen esat atgriezies Milānā? - es mēģināju mainīt sarunas tematu.

- Apmēram pirms desmit dienām. Un patiesībā es jūs kopš tā brīža meklēju. Man teica, ka jūs esat miris kādā uzbrukumā...

- Man prieks, ka tā nav noticis.

- Man arī, tēvs.

- Sakiet, kādēļ jūs mani meklējāt!

- Patiesībā man nepieciešama jūsu palīdzību, - viņš žēli nopūtās.

- Atcerieties, ko es jums teicu par maestro Leonardo todien, kad mēs iepazināmies?

- Par Leonardo?

Es pametu skatienu atpakaļ - tajā virzienā, kur pēdējoreiz biju redzējis toskānieti. Man nepatiktu, ja viņš dzirdētu nepatiesu apsūdzību slepkavībā, ko Hakaranda grasījās izteikt. Tad es pamāju.

- Labi. Jūs jau zināt, ka es biju Romā, un tur kāda pāvesta uzticības persona man atklāja pēdējo noslēpumu, ko maestro da Vinči ir iestrādājis Cenacolo.

- Pēdējo noslēpumu?

Spānis, redzot manas aizdomas, sarauca tumsnējo pieri.

- To pašu, ko aiznesa kapā jūsu bibliotekārs, tēvs Leire. “Zilās grāmatas”, ko man pasūtīja donna Beatriče d’Este un ko es tā arī nenodevu viņas rokās, noslēpumu. Vai atceraties?

- Jā-

- Pašlaik šis noslēpums ir manās rokās. Un tas ir vēl viens no toskānieša nolādētajiem trikiem. Ta kā esat noslēpumu risināšanas speciālists un jūsu stāvokļa dēļ jūs neviens neturēs aizdomās kā līdzzinātāju, es domāju, ka jūs man to varētu palīdzēt atrisināt.

Oliveiro teiktajā jautās dusmas. Vēl arvien viņa balss nodeva vēlmi atriebties par drauga Alesandro nāvi. Lai arī viņš kļūdījās savā mērķī, mani intriģēja, kāds tieši ir atklājums, ko viņš saņēmis no savas uzticības personas. Es nevarēju iedomāties, ka arī Betānijā šis noslēpums ir zināms un arī viņi jau vairākas dienas mēģināja paveikt neiespējamo, lai atrastu mani, un to atrisināt.

- Vai jūs man parādīsiet šo noslēpumu?

- Tikai pie Cenacolo, tēvs.

46

CIK dīvaina sajūta.

Ģērbies paltrakos, ko man bija iedevis Mario Forseta pirms atgriešanās Milānā, es šķērsoju Santa Maria baznīcas slieksni tā, ka nesastapu nevienu no brāļiem un netiku atpazīts. Vīraka smarža man raisīja šaubas. Es jutos tā, it kā būtu pirmoreiz ienācis baznīcā. Sī ziedu motīvu pārpilnība, sarkanzilie rombi un ģeometriskie zīmējumi, kas rotāja griestus, man šķita dievnamam nepiemērota greznība. Nekad agrāk es tiem nebiju pievērsis uzmanību, bet tagad pēkšņi tie man traucēja.

Oliveiro nepamanīja manu netīksmi un pagriezās no manis uz apsīdas pusi, likdams pēc tam man pagriezties pa kreisi, apsteidzot milzīgu ticīgo rindu, kas lūdzās un dziedāja, cerot, ka tiem tiks atļauts ieiet ēdamzālē.

Brālis Alesandro de Treviljo, ar kuru klosterī pavadītajā laikā es nebiju ticies vairāk kā pāris reižu, sasveicinājās ar spāni un apmierināts aplūkoja monētu, ko tas ielika viņa rokā. Viņš man uzmeta augstprātīgu skatienu, bet neatpazina. Ta arī labāk. Ēdamzāle, ko es atcerējos aukstu un nekustīgu, šobrīd burtiski mutuļoja. Tajā joprojām nebija mēbeļu, taču brāļi to bija uzkopuši, izvēdinājuši un kārtīgi izmazgājuši. Nebija ne miņas no krāsu smakas, un nesen pabeigtais sienas gleznojums mirdzēja visā savā krāšņumā.

- Slepenais vakarēdiens... - es nomurmināju.

Oliveiro mani nedzirdēja. Viņš stūma mani uz zāles vidu, un, tiklīdz pūlī bija atbrīvojies kāds laukumiņš, viņš kaut ko pateica pa pusei spāniski, pa pusei lombardiešu izloksnē, ko es īsti nesapratu.

- Šīs vietas noslēpumam ir kāda saistība ar senajiem ēģiptiešiem. Mācekļi ir sakārtoti pa trim kā Nīlas dievu triādes. Redzat? Taču patiesais noslēpums ir tāds, ka katra attēlotā persona nozīmē kādu burtu.

- Burtu? - manā atmiņā atausa senās lekcijas par Ars Memoriae. - Kādus burtus?

- Tikai viens no viņiem ir skaidri redzams, tēvs. Ieskatieties uzmanīgi lielajā “A” burtā, ko veido Mūsu Kunga tēls. la ir pirmā zīme. Citas paslēptas divpadsmit apustuļu apzīmējumos, ko apkopojis brālis Jākobs de Voragine, un tās veido dīvainu himnu seno ēģiptieši valodā. Es ceru, ka jūs to spēsiet atšifrēt.

- Himnu?

Oliveiro, apmierināts par manu pārsteigumu, pamāja.

- Tieši tā. Savelkot kopā burtus, ko Leonardo piešķīris katram māceklim, kurus man parādīja Romā, veidojas teikums: Mut-nem-a-los-noc.

Mut.

Nem.

A.

Los.

Noc.

Es citu pēc citas atkārtoju zilbes, mēģinādams tās iegaumēt.

- Un jūs sakāt, ka tas ir ēģiptiešu teksts?

- Vai tad tā nav? “Mut” ir kāda šīs civilizācijas dieviete, Amona, slepenā lielā faraonu dieva laulātā draudzene. Droši vien Leonardo par to dzirdējis no Marsīlio Fičīno. Vai neatceraties, ka maestro darbnīcā glabājās viņa grāmatas?

Kā gan es to varēju aizmirst. Fičīno, Platons, brālis Alesandro, vienacis - tepat jau viņi bija! Tieši acu priekšā! Skatīdamies cits uz citu, it kā vienojoties sargāt savu noslēpumu no tiem, kas nav cienīgi to atklāt. Viņi visi bija attēloti kā īstenie Kristus mācekļi. Bonhommes. Šķīstie.

- Un ja nu šis teikums nemaz nav ēģiptiešu valodā?

Manas šaubas spāni nokaitināja. Viņš pieliecās man pie auss un, cenzdamies ziņkārīgo pūlī un lūgšanu murdoņā runāt pēc iespējas skaidrāk, pielika visas pūles, lai pastāstītu, ko viņš bija uzzinājis par šiem vīriem, kuru burtus bija atšifrējis Annio de Viterbo. Citu pēc cita es nopētīju visus mācekļus. Tie likās kā dzīvi. Bartolomejs,

atbalstījis rokas uz galda, kā sargkareivis vēroja notiekošo. Jēkabs Alfeja dēls mēģināja nomierināt satrakoto Pēteri. Andrejs, pārsteigts par to, ka starp viņiem slēpjas nodevējs, rādīja plaukstas kā nevainības zīmi. Un Jūda. Jānis. Toms, kas norāda uz debesīm. Kristus brālis, Jēkabs ar sakrustotām rokām, kas vēsta par drīzajām Kristus mokām. Filips. Matejs. Jūda Tadejs, kas pagriezis Kristum muguru. Un Sīmanis ar atplestām rokām, it kā aicinādams vēlreiz aplūkot visu ainu no sava galda stūra.

Aplūkot visu vēlreiz.

Jēziņ!

Tas bija kā zibens uzliesmojums naktī.

Šķita, ka pēkšņi viens no gaismas stariem, kas krita pār mācekļiem Vasarsvētku dienā, būtu pavērsts pret mani.

Svētais Dievs! Šeit nebija nekāda noslēpuma. Leonardo Cenacolo nebija iešifrējis neko. Pilnīgi neko.

Mani pēkšņi pārņēma neparasts saviļņojums, kādu tikai pāris reižu biju sajutis, strādājot Betānijā.

- Vai atceraties, ko jūs kādudien man teicāt par Leonardo īpašo rakstīšanas veidu?

Oliveiro skatījās uz mani, nesaprazdams, kā mans jautājums varētu būt saistīs ar viņa atklājumu.

-Jūs runājat par viņa apsēstību rakstīt spoguļrakstā? Tas ir viens no viņa savādajiem paradumiem. Viņa mācekļiem nepieciešams spogulis, lai izlasītu, ko skolotājs viņiem raksta. Ta viņš raksta pilnīgi visu - piezīmes, izgudrojumus, receptes, personīgās vēstules, pat iepirkumu sarakstus! Viņš ir vājprātīgs.

- Varbūt.

Oliveiro neattapība lika man pasmaidīt. Ne viņš, ne Annio de Viterbo nebija neko pamanījuši, lai arī bija atradušies tik tuvu atbildei.

- Sakiet man, Oliveiro, no kuras puses jūs sākat lasīt šo ēģiptiešu litāniju?

- No kreisās. “M” ir Bartolomejs, “U” - Jēkabs Alfeja dēls,

Piepeši viņš apklusa.

Viņš pagrieza galvu pa labi, cik tālu vien varēja, un ieraudzīja Sīmani, kurš atplestām rokām it kā aicināja doties gleznā iekšā. Turpat arī bija galdauta mezgls, tas norādīja, no kuras galda puses bija jāsāk “lasīt”.

- Dievs debesīs! Tas taču jālasa otrādi!

- Ko jūs salasāt, Oliveiro?

Spānis, neticēdams savām acīm un joprojām neko nesaprazdams, pirmo reizi izrunāja īsto Cenacolo noslēpumu. Viņam pietika tikai izrunāt pa zilbēm šo noslēpumaino Mut-nem-a-los-noc, ko maestro da Vinči bija gleznojis trīs gadus:

Con-sol-a-men-tum.

Post Scriptum: tēva Leires pēdējā piezīme

šī atklāsme mainīja manu dzīvi.

Tas nebija kaut kas pēkšņs, tās drīzāk bija lēnas un ne--ņoy;eršamas pārmaiņas, līdzīgas tām, ko var novērot mežā, kad tuvojas pavasaris. Sākumā es neko nepamanīju, bet, kad es gribēju tam pretoties, jau bija par vēlu. Es domāju, ka manas klusās sarunas Konkoreco un apmulsums, kurā es pavadīju savas pirmās dienas Milānā, bija radījuši brīnumu.

Es pagaidīju, kamēr Santa Maria delle Grazie klosterī pagāja atvērto durvju dienas, lai vēlreiz atgrieztos pie Cenacolo un nostātos zem Kristus rokām. Es karsti vēlējos saņemt šī dzīvā, pulsējošā mākslas darba, kura tapšanu es biju klusībā vērojis, svētību. Es joprojām īsti nezinu, kāpēc to darīju. Es nezinu arī to, kāpēc es nedevos pie priora un neizstāstīju viņam, kur biju pazudis un ko biju atklājis savā patvērumā. Taču, kā jau teicu, manī kaut kas bija mainījies. Kaut kas, kas uz visiem laikiem apraka veco Augustīnu Leiri, sprediķotāju un pāvesta valstu Galvenā Sekretariāta brāli, Svētās inkvizīcijas ierēdni un teologu.

Apgaismība? Dievišķais aicinājums? Vai varbūt vājprāts? Ir ļoti iespējams, ka es tā arī nomiršu Džebel al-Tarifā, neuzzinājis, kādu vārdu šai darbībai piedēvēt.

Tas vairs nav svarīgi.

Skaidrs ir tas, ka kataru sakramenta atrašanās visu acu priekšā un tā pielūgšana paša dominikāņu ordeņa, kas bija inkvizīcijas aizbildnis un vienīgās īstenās ticības sargs, sirdī, apžilbināja manu dvēseli. Es atklāju, ka evaņģēliju patiesība bija atradusi ceļu caur mūsu ordeņa krēslaino dabu, noenkurojoties ēdamzālē kā spoža bāka tumšā naktī. Šī patiesība atšķīrās no tās, kurai es biju ticējis četrdesmit piecus gadus: Jēzus nekad nav teicis, ka eiharistija ir vienīgais veids, kā mēs varam tuvoties Viņam. Drīzāk pretēji. Tas, ko viņš mācīja Jānim un Marijai Magdalēnai, parādīja, kā atrast Dievu sevī bez ārišķīgas vides nepieciešamības. Viņš bija ebrejs. Viņš piedzīvoja, ka tempļa priesteri viņu padarīja par Dievu, ieslēdzot Tabernākulā. Un viņš pret to cīnījās. Pēc piecpadsmit gadsimtiem Leonardo bija tas, kurš glabāja šo atklāsmi, un viņš to uzticēja savai gleznai Cenacolo.

Iespējams, es tobrīd zaudēju prātu, es to atzīstu. Taču viss notika tieši tā, kā es to jums stāstu.

Kopš tā laika ir pagājuši jau trīsdesmit gadi, un Abduls, kurš kā allaž ir uznesis uz manu alu vakariņas, nodeva arī kādu savādu ziņu - viņa ciematā esot ieradies eremītu pulciņš. Viņi esot Svētā Antonija sekotāji un vēloties apmesties netālu no šejienes. Es izlodāju Nīlas piekrasti, cenzdamies viņus atrast, taču manas nolādētās acis nespēja saskatīt viņu apmetni. Es zinu, ka viņi varētu būt mana pēdējā cerība. Ja kāds būtu cienīgs pieņemt manu pārliecību šajā dzīves pēdējā taisnē, es atdotu viņa rokās šīs loksnes un liktu viņam saprast, cik svarīgi ir tās saglabāt piemērotā vietā līdz brīdim, kad pienāks laiks tās celt gaismā. Taču spēki mani atstāj, un es nezinu, vai būšu spējīgs nokāpt no šīs stāvās klints un aiziet līdz eremītiem.

Turklāt pat tad, ja es to izdarītu, nebūtu viegli panākt, lai viņi mani saprot.

Piemēram, Oliveiro Hakaranda tā arī nesaprata Cenacolo noslēpumu, lai arī tas viņam bija acu priekšā. Viņam neko neizteica tas, ka trīspadsmit attēlotie cilvēki ir trīspadsmit Consolamentum burti -tas ir vienīgais sakraments, ko atzīst Konkoreco šķīstie kristieši. Consolamentum ir garīgs, neredzams, dziļi personisks pārdzīvojums. Viņš nezināja, kā tas ir saistīts ar viņa iekāroto “Zilo grāmatu”, kura tā arī nekad nenonāca viņa rokās. Un, protams, viņš nekad neturēja aizdomās savu kalpu Mario Forsētu, ka tas viņu nodevis tieši šī sējuma dēļ. Grāmata, kas paaudžu paaudzēs tika izmantota kataru ceremonijās, lai kristītu jaunpienācējus Gara ticībā, Jāņa ticībā un liktu viņiem pašiem uzsākt Dieva meklējumus.

Es zinu, ka Oliveiro atgriezās Spānijā, apmetās netālu no Ta-rako drupām un turpināja savus darījumus ar pāvestu Aleksandru.

Šajā laikā Leonardo uzticēja Slepeno vakarēdienu savam māceklim Bernardīno Luīni, bet viņš savukārt to nodeva kāda Langdokas mākslinieka uzraudzībā, kurš to galu galā aizveda uz Karkasonu, kur grāmatu pārtvēra franču Svētā inkvizīcija, kas tā arī neuzzināja, kas tā īsti ir par grāmatu. Luīni, Marko d’Odžono un neviens no viņu mācekļiem nekad neuzgleznoja nevienu Vakarēdienu.

Arī Elēnas, ar kuru man neizdevās iepazīties, liktenis iegrozījās savādi. Pēc pozēšanas maestro atjautīgā jaunā grāfiene saprata, ka, iespējams, Jāņa ticība nekad neatjaunosies. Ta viņa attālinājās no darbnīcas, pārtrauca vajāt nelaimīgo Bernardīno un iestājās francis-kāņu klarisu klosterī netālu no Francijas robežas. Leonardo, kuru bija apžilbinājis jaunavas gaišais prāts, atklāja viņai lielo noslēpumu, kas bija saistīts ar viņas dzimtu: Marija Magdalēna, viņas attālā priekštece, bija redzējusi Jēzus augšāmcelšanos, gaismu ārpus kapa, ko Jāzeps no Arimatijas bija sagatavojis Viņam. Daudzus gadsimtus Baznīca nevēlējās uzklausīt viņas stāstu, taču Leonardo to uzzināja. Tajā tālajā dienā pirms piecpadsmit gadsimtiem Marija Magdalēna redzēja Jēzu dzīvu, taču ne jau viņa mirstīgajās miesās. Viņa līķis auksts un nekustīgs joprojām atdusējās kapā, kad viņa sastapās ar Jēzus “gaismas ķermeni”. Pārsteigta par redzēto, viņa nolēma nozagt galilieša mirstīgās atliekas, paslēpa tās savā namā, rūpīgi iebalzamēja un paņēma sev līdzi uz Franciju, kur sākās ebreju vajāšanas.

Tieši tas bija īstais noslēpums: Jēzus neatgriezās no mirušajiem mirstīgajā ķermenī. Viņš atgriezās kā gaisma, rādīdams mums ceļu uz mūsu pašu pārvēršanos, kad būs pienācis īstais laiks.

Es zināju, ka Elēnu dziļi saviļņoja šī atklāsme, un viņa nodzīvoja klosterī vēl piecus gadus un kādudien pazuda no savas celles. Kopš tās dienas neviens viņu nav redzējis. Runā, ka viņa devās līdzi Leonardo trimdā uz Franciju, kur iekārtojās Fransuā I galmā par karalienes galma dāmu un dažreiz pozēja maestro. Liekas, ka toskānietis izmantoja viņas uzticību līdz pat nāvei un lūdza, lai viņa būtu tā, kuras seja un rokas attēlotas kādā nepabeigtā sievietes portretā, ko visi pazina kā Dzokondu. Patiesībā ikviens, kas to redzējis, apgalvo, ka līdzība starp apustuli Jāni Cenacolo un sievieti uz šī nelielā audekla esot vairāk nekā acīmredzama. Es, par nelaimi, nevaru par to spriest.

Vienalga, vai Elēna uzzināja vēl kādu noslēpumu par šo Jāņa un Marijas Magdalēnas ticību vai ne, viņa to aiznesa sev līdzi kapā.

Viņa nomira ar drudzi īsi pirms tam, kad es nolēmu doties šurp uz Ēģipti, lai pavadītu pēdējās dienas šajā vietā.

Man vairs tikai atlicis paskaidrot, kādēļ es devos uz Ēģipti, lai uzrakstītu šo stāstu. Tas notika tādēļ, ka es neziņoju par Konkoreco šķīsto vīru kopienu, kas bija saistīta ar maestro Leonardo. Atkal vainīgs bija šis milzis ar zilajām acīm un baltajām drānām.

Pēc Cenacolo pabeigšanas es viņu vairs nesatiku. Pēc tam kad biju sapratis gleznas patieso nozīmi, es atgriezos Romā un klauvēju pie Patiesības Nama durvīm Betānijā, kur ķēros pie sava darba tā, lai man neviens neuzdotu liekus jautājumus. Tieši tad es uzzināju, ka nākamajā gadā Leonardo aizbēdzis no Milānas, tiklīdz franču pulki šķērsoja hercoga aizsargmūrus un ieņēma pilsētu. Viņš paslēpās Mantujā, tad Venēcijā un visbeidzot Romā, kur strādāja pie Cēzara Bordžas, pāvesta Aleksandra VI dēla. Bordžam viņš bija architecto e ingenere general, un viņa pārējie talanti nemaz netika izmantoti. Arī šeit viņš nepalika ilgi, bet šajā īsajā laika sprīdī viņš sastapās ar Svētā Krēsla pārvaldnieku Annio de Viterbo.

Uz Annio šī tikšanās atstāja ļoti spilgtu iespaidu. Viņa sekretārs Giljelmo Ponte precīzi informēja Betāniju par tikšanos, kas notika 1502. gada pavasarī. Viņi runāja par mākslas virsuzdevumu, par mākslas pielietojumu atmiņu saglabāšanā un tās visvareno ietekmi uz vienkāršo cilvēku prātiem. Taču, kā ziņoja brālis Giljelmo, Annio visvairāk patikuši divi toskānieša teikumi:

- Viss, ko esmu uzzinājis par īsteno Jēzus vēsti, nav nekas salīdzinājumā ar to, kas vēl palicis neatklāts, - viņš ļoti nopietni atbildējis uz zebiekstes jautājumu. - Lai arī man šķiet, ka mākslas pirmsākumi meklējami Ēģiptē, turklāt esmu apguvis arī ģeometrijas noslēpumus, ko tulkojuši Fičīno un Pačoli, tomēr es paredzu, ka Baznīcai vēl ir daudz ko mācīties no evaņģēlijiem, kas joprojām neskarti dus Nīlas krastos.

Džovanni Annio de Viterbo nomira pēc piecām dienām. Iespējams, ka viņu noindēja Cēzars Bordža.

Pēc mēneša, uztraucies un aizdomu pilns, ka man varētu atriebties tie, kas baidījās no Jāņa ticības atnākšanas, es uz visiem laikiem pametu Betāniju, lai dotos meklēt šos evaņģēlijus.

Es zinu, ka viņi atrodas tepat netālu, taču vēl joprojām tos neesmu atradis. Taču es zvēru, ka meklēšu tos līdz savai pēdējai stundiņai.

1945. gadā kādā laukā netālu no ēģiptiešu ciemata Nag Hammadi Nīlas augštecē tika atrasti trīspadsmit pazuduši evaņģēliji ādas vākos. Tie bija rakstīti koptu valodā un vēstīja Rietumos nezināmas Jēzus mācības. Šie evaņģēliji, kas ir daudz svarīgāks atradums nekā slavenie Kumrānas Nāves jūras tīstokļi, pierāda svarīgas pirmatnējo kristiešu kustības pastāvēšanu. Viņi cerēja uz tādas Baznīcas dzimšanu, kas būtu balstīta uz tiešu saikni ar Dievu un garīgajām vērtībām. Šodien tie zināmi kā gnostiķu evaņģēliji, un ir pilnīgi skaidrs, ka to kopijas nonākušas Eiropā vēlīno viduslaiku beigās un atstājušas zināmu ietekmi uz atsevišķām intelektuāļu aprindām.

Džebel al-Tarifas ala, kur 1526. gadā nomira tēvs Leire, atradās tikai trīsdesmit metru attālumā no nišas klintī, kurā tika atrastas šīs grāmatas.

ROMĀNA VAROŅI

Šajā sarakstā sniegti galvenie romāna Slepenais vakarēdiens varoņi. Tie, aiz kuru vārdiem iekavās norādīti dzimšanas un miršanas dati, ir reālas vēsturiskas personas.

Alberti, Leons Batista, tēvs (1404-1472) bija ne tikai priesteris, bet ari gleznotājs, arhitekts, dzejnieks, antikvārs, filozofs un izgudrotājs. Slavens ari ar slepenu vēstījumu šifrēšanas mākslu, radījis pirmo kriptogrāfu pasaulē. Viņa izgudrotais Kodu disks kalpoja slepenu ziņojumu šifrēšanai.

Aleksandrs VI, pāvests (1431-1503). Šis spāņu izcelsmes pāvests bija viena no sava laika sarežģītākajām personībām. Piekļuvi Svētā Pētera krēslam viņš bija nopircis par naudu un sava izlaidīgā dzīvesveida dēļ bija iemantojis daudzus ienaidniekus. Viņam bija pieci dēli. Turklāt viņš ticēja, ka ir ēģiptiešu dieva Ozīrisa pēctecis.

Arno, brālis Giljelmo. Santa Maria delle Grazie klostera mūks, atbildīgais par ēdināšanu. Viens no “ķecerīgajiem” katariem.

Bekons, brālis Rodžers (1214-1294). Franciskāņu ordeņa mūks, izgudrotājs, teologs un filozofs. Traktāta De Secretis Artis et Na-turae Operibus (Par mākslas un dabas noslēpumainajiem darbiem) autors. Šajā traktātā autors ir atspoguļojis divpadsmit dažādus veidus, kā mākslas darbā paslēpt slepenu vēstījumu. Patiesībā Bē-kons ir sarakstījis pirmo kriptogrāfijas grāmatu Eiropā. Daudzi uzskata Bēkonu par 13. gadsimta Leonardo da Vinči.

Bandello, brālis Mateo (1484-1561). Ieva priora Vičenco Ban-dello brāļadēls.Viņš bija tikai 12 gadus vecs, kad Leonardo da Vinči gleznoja fresku Svētais vakarēdiens. Vēlāk viņš kļuva par vienu no slavenākajiem itāliešu renesanses romānistiem, savos darbos aprakstot bērnību, kas pavadīta kopā ar Leonardo.

Bandello, tēvs priors Vičenco (1435-1506). Santa Maria delle Grazie klostera priors Milānā laikā no 1495. līdz 1501. gadam. Pēc šī amata termiņa beigām un pēc virsmestra Džoakīno Toriāni nāves tēvs Bandello tika iecelts par Svētā Dominika ordeņa virsmestru.

Benedetto, brālis. Santa Maria delle Grazie klostera mūks, priora tēva Bandello biktstēvs un sekretārs. Septiņpadsmit gadu vecumā uzbrukumā Kastelnovo klosterim viņš bija zaudējis vienu aci. Pēc šī gadījuma viņš tika pārcelts uz Santa Maria delle Grazie klosteri.

Botičelli, Sandro (1444-1510). Tapat kā Leonardo, Botičelli bija Andreas Verrokjo un arī Fra Filipo Upi māceklis, viens no lielākajiem itāliešu renesanses ģēnijiem. Ar Mcdiči dzimtas gādību Botičelli studēja pagānu tēmas un izmantoja šīs zināšanas tādos šedevros kā Pavasaris un Veneras dzimšana. Kādu laiku Botičelli izmantoja mākslu kā maģijas instrumentu sava aizstāvja Mediči vārdā, taču vēlāk ķecerīgā mūka Savonarolas ietekmē gleznošanu pārtrauca.

da Benašo, māsa Veronika (1445-1497). Augustīniešu mūķene no Milānas Svētās Martas klostera, iecelta svēto kārtā. Viņas vīzijām un pareģojumiem savā laikā bija liela nozīme. Viņa ir brīdinājusi arī pāvestu Aleksandru, ka viņš savas izvirtīgās dzīves dēļ labu galu neņems. Māsas Veronikas pareģojums par pāvesta nāves dienu piepildījās - Aleksandrs VI nomira piektdienā, 1497. gada 13. janvārī.

d’Este, Beatriče (1475-1497). Milānas hercogiene, Ferrāras hercoga meita un Milānas hercoga Ludoviko Sforcas sieva. Viņas dzīves apsēstība bija pārvērst Milānu jaunajās Atēnās, atjaunojot to zelta laikmeta humānismu, par ko rakstījuši sengrieķu filozofi. Mirusi dzemdībās 1497. gada janvārī. Beatriče d’Este iemiesoja itāliešu renesanses princeses ideālu.

de Viterbo, Annio (1432-1502). Dominikāņu mūks, profesors, teologs un Austrumu valodu speciālists. Pāvests Aleksandrs VI iecēla viņu par Vatikāna mestru. Iespējams, Annio de Viterbo ticis noindēts. Sarakstījis vairākas grāmatas, tomēr uzskatāms ne tikai par vienu no pirmajiem vēstures pētniekiem, bet arī par vienu no laikmeta dižākajiem falsifikatoriem. Savu teoriju pierādīšanai viņš apzināti viltoja vairākus Senās Ēģiptes vēstures un kultūras faktus.

d’Odžono, Marko (1470-1549). Bijis viens no Leonardo da Vinči mīļākajiem mācekļiem, slavu guvis fresku glezniecībā. Pēc Svētā vakarēdiena pabeigšanas Santa Maria delle Grazie klosterī Marko d’Odžono kļuva par vienu no aktīvākajiem māksliniekiem šī darba kopiju veidošanā.

della Mirandola, Piko (1463-1494). Viens no renesanses laikmeta dedzīgākajiem Platona sekotājiem. Viņa skolotājs bija Marsīlio Fičīno, kura vadībā Piko della Mirandola apguva ebreju valodu un kabalas pamatus. Pāvests aizliedza Piko della Mirandolas grāmatas, tomēr 1493. gadā viņam piedeva grēkus.

Fičīno, Marsīlio (1433-1499). Izcils sava laikmeta intelektuālis, ārsts, mūziķis un sludinātājs. Viņš ir tulkojis Platona darbus latīņu valodā, kā arī ēģiptiešu apcerējumus par maģiju, kas zināmi kā Cor-pus Hermeticum. Marsīlio Fičīno Florencē nodibināja akadēmiju, kur aizsākās renesanses idejas.

Forsēta, Mario. Leonardo da Vinči māceklis. Tapat kā Beatriče d’Este, dzimis Ferrārā. Septiņpadsmit gadu vecumā devies uz Milānu strādāt Leonardo da Vinči darbnīcā. Taču darbošanos drīz vien pārtraucis un sācis kalpot Oliveiro Hakarandam un tirgoties ar seniem manuskriptiem. Arī Forsēta bija saskāries ar kataru ķecerību.

Giberto, brālis. Santa Maria delle Grazie ķesteris. Dzimis pie vācu impērijas robežas. Kopienā viņu bieži izsmēja ķirbju krāsas matu dēļ.

Hakaranda, Oliveiro. Antikvārs. Dzimis Valensijā Spānijā - tāpat kā pāvests Aleksandrs VI. Viņš bijis viens no pirmajiem antikvāriem, kas piegādājis antīkus mākslas darbus pontifikāta pilīm un Sforcu ģimeni.

Kozimo Vecākais (1389-1464), pazīstams arī kā Kozimo Me-diči. Florences valdnieks un slavens tirgotājs, bijis arī sava laikmeta mākslinieku un intelektuāļu patrons. 1431. gadā pēc Florences konsilija, kas mēģināja apvienot Austrumu un Rietumu kristietību, Kozimo Vecākais nodibināja Platona akadēmiju, kuras vadīšanu nekavējoties uzticēja jaunajam Marsīlio Fičīno.

Krivelli, Elēna. Lukrēcijas Krivelli meita un Karlo Krivelli, slavena itāliešu 15. gadsimta gleznotāja, mazmeita. Romānā viņa parādīta kā Marijas Magdalēnas noslēpumu glabājošo sieviešu pēctece.

Krivelli, Lukrēcija (1452-1519). Leonardo modele gleznai Nezināmas sievietes portrets {La Belle Ferronniere), kas mūsdienās atrodas Luvras muzejā Parīzē. Viena no Ludoviko Sforcas mīļākajām, kas viņam dzemdējusi vismaz vienu ārlaulības meitu.

Leonardo da Vinči (1452-1519). Cilvēks, kas iemieso renesanses laikmeta ideālu. Gleznotājs, skulptors, zinātnieks, inženieris, pavārs un mūziķis, kas atstājis vairāk nekā 30 000 lappušu piezīmes, dažas gleznas un mīklainu pabeigtu sienas gleznojumu, kas pazīstams kā Svētais vakarēdiens. Laikabiedri uzskatīja viņu par sliktu kristieti, un pāvests nekad viņu neaicināja gleznot kādā no Vatikāna ēkām. Līdz šī romāna publicēšanai tā arī nevienam nebija kļuvis īsti skaidrs, pie kādas ticības Leonardo piederēja.

Leire, tēvs Augustīns. Romas inkvizitors un svarīgs pāvesta valstu Galvenā Sekretariāta loceklis. Kriptogrāfijas un teoloģijas speciālists. Romānā viņš atstāsta veca vīra piedzīvojumus trimdā Ēģiptē, kur viņš nonācis pēc svarīgiem atklājumiem Milānā, uz kurieni 1497. gada ziemā devies izpētīt Leonardo da Vinči darbību.

Lorenco Lieliskais (1449-1492), pazīstams arī kā Lorenco de Mediči, Kozimo Vecākā mazdēls bijis ievērojams mākslas atbalstītājs. Viņš ir atbalstījis Platona akadēmijas vadītāju Marsīlio Fičīno un bijis arī Mikelandželo mecenāts. Lorenco Lielisko īpaši interesējuši senie manuskripti, monētas un akmens gravējumi.

Luīni, Bernardīno (1470-1532). Ievērojams Leonardo da Vinči māceklis, kura darbi apskatāmi vairākos lielākajos Eiropas mākslas muzejos. Par viņa biogrāfiju saglabājusies visai skopa informācija, tomēr šķiet, ka visu savu dzīvi Luīni pavadījis Lombardijā.

Pinturikjo (1454-1513), īstajā vārdā Bernardīno di Beto, izglītību ieguvis Marsīlio Fičīno Platona akadēmijā. 1493. gadā pēc pāvesta Aleksandra VI pavēles viņš tika uzaicināts uz Romu izdaiļot Bordžu apartamentus. Saskaņā ar Annio de Viterbo instrukcijām Pinturikjo gleznoja mītu par ēģiptiešu dieviem Ozīrisu, Izīdu un Apisu, tādējādi pirmoreiz attēlojot svēto vērsi, piramīdas un pagānu dievības pāvesta valsts pašā sirdī.

Platons (428-347 p.m.ē.). Rietumu filozofijas tēvs Platons bija nogrimis aizmirstībā līdz pat 15. gadsimtam, kad viņa darbus pirmoreiz latīņu valodā pārtulkoja Marsīlio Fičīno, un 1483. gadā tie

tika iespiesti Itālijā. Lai pasniegtu savu mācību, Platons nodibināja akadēmiju, kuru pēc deviņpadsmit gadsimtiem ar Mediči dzimtas palīdzību mēģināja atjaunot Marsīlio Fičīno.

Ponte, Fabio. Annio de Viterbo personīgais sekretārs un Dominikāņu ordeņa virsmestra Džoakīno Toriāni brāļadēls.

Portugāles Amadeo (1430-1482). Franciskāņu mūks ar laicīgo vārdu Zoao Mendess da Silva, Svētās Beatrises da Silvas brālis, dzimis Seūtā Spānijā, nomira, turēts aizdomās par ķecerību. Viņš ir Apocalipsis Nova (Jaunās Apokalipses) autors. Šis sacerējums iedvesmoja Leonardo gleznot slaveno Madonnu grotā. Portugāles Amadeo teksts paredzēja arī eņģelim līdzīga pāvesta atnākšanu.

Savonarola, Džirolāmo (1452-1498), Ferrārā dzimis dominikāņu mūks, bijis viens no sava laika pretrunīgākajām personībām. Viņš sludinājis askētismu pret pāvesta slīgšanu bagātībā un pat pārliecinājis tādus māksliniekus kā Botičelli savos darbos izmantot pagāniskus motīvus. Ietekmīgie ienaidnieki Savonarolu pakāra un sadedzināja, apsūdzot ķecerībā.

Sforca, brālis Mauro. Milānas hercoga brālēns nonāca Santa Maria delle Grazie klosterī pēc sava tēvoča Džana Galeaco Sforcas nāves 1494. gadā. Viņš strādāja par kapraci.

Sforca, Ludoviko (1452-1508), tumšās ādas krāsas dēļ pazīstams arī kā Ludoviko Maurs, Milānas hercogs un Leonardo da Vinči patrons, Svētā vakarēdiena pasūtītājs Santa Maria delle Grazie klosterī. Šīs gleznas pasūtījums bija daļa no Maura plāna pārvērst klosteri par Sforcu dzimtas mauzoleju.

Toriāni, virsmestrs Džoakīno (1417-1500). Lielākā Dominikāņu ordeņa autoritāte, izcila kultūras personība, poliglots un viens no pirmajiem renesanses humānistiem.

Toskanelli, Paolo (1398-1482). Itāliešu zinātnieks, kartogrāfs un ģeogrāfs, Kolumba ceļojuma uz Ameriku iniciators. Viņa pētījumi devuši lielu ieguldījumu renesanses laikmeta astronomijā. Toskanelli uzbūvējis romānā aprakstīto Florences katedrāles saules pulksteni.

Trivulcio, tēvs Alesandro. Santa Maria delle Grazie klostera bibliotekārs. Dzimis Ričo. Viņa kaislība bija senie manuskripti, no kuriem liela daļa papildinājusi arī klostera bibliotēkas kolekciju.

1

Beatriče d’Este (1475-1497), Ferrāras hercoga Erkoles d’Estes meita, viena no vēsturē un literatūrā populārākajām renesanses laikmeta princesēm. 1491. g. 15 gadu vecumā Beatriče apprecas ar Milānas hercogu Ludoviko Sforcu, sauktu par Mauru, tādējādi kļūstot par Milānas hercogieni. Autors tekstā lieto abus Beatričes d’Estes aristokrātes titulus - princese un hercogiene -, runājot par vienu un to pašu personu. (Tulk. piez.)

2

Katoļu kongregācija, brālība. (Lat. vai; tulk. piez.)

3

Burt. “Pareģis teica” (lat. vai.). Senajā Romā par auguriem sauca tos, kas pareģoja nākotni pēc putnu lidojuma. Šajā kontekstā runa ir par dominikāņu ordeņa “slependienesta” darboņu apzīmējumu, kas sarakstē lietots kā parole, apliecinot rakstītāja piederību. (Tulk. piez.)

4

Pirms Kozimo Vecākā šajos noslēpumos bija iesvaidīti gotisko katedrāļu celtnieki, kas saņēma informāciju no Austrumiem ilgi pirms tam, kad tā nonāca Florencē. Iepriekšējā romānā Tempļa durvis (izd. Martinez Roca, 2000) esmu paskaidrojis, kā notika šī seno gudrību pārmantošana. (Aut. piez.)

5

Tēvs! (Lat. vai.; tulk. piez.)

6

Saskaiti viņa acis, bet neskaties sejā. Mana varda skaitli atradīsi pie viņa sāniem. Ieraugi un pavēsti redzēto citiem. Patiesība. (Lat. vai)

7

Lai dus Dieva mierā. (Lat. vai; tulk. piez.)

8

Dominikāņu izglītības centri, kuros klostera brāļi apguva slaveno Trivium (gramatika, retorika un dialektika) un Quadrivium (aritmētika, ģeometrija, astronomija un mūzika). {Aut. piez.)

9

Mīla mani iepriecina. (.Itāliešu vai; tulk. piez.)

10

Nolādētais. (Itāliešu vai; tulk. piez.)

11

Zakarija 4: 10. [Aut. piez.)

12

Apokalipse 5:6. [Aut. piez.)

13

Cenacolo - oriģinālais Svētā vakarēdiena nosaukums itāliešu valodā, kuru bieži izmanto netulkotu, runājot par minēto Leonardo da Vinči darbu. {Aut. piez.)

14

1582. gadā, pāvesta Gregorija XIII laikā, Jūlija kalendārs piedzīvoja bargu kritiku par pieļautajām kļūdām ilgākā laika posmā un tā vietā nāca joprojām spēkā esošais gregoriāņu kalendārs. (Aut. piez.)

15

Ģematrija. Ebreju valodas numeroloģija - zinātne par vārdu skaitliskajām vērtībām. Nosaukums latīņu valodā cēlies no grieķu vārda “ģeometrija”. {Tulk. piez.)

16

Šīs Leonardo izdarības ir vēsturiski dokumentētas. Vēstulē, ko 1496. gada Lieldienu nedēļā brālis Vičenco Bandello nosūtījis Ludoviko Mauram, teikts: “Cienītais kungs! Jau pagājuši vairāk nekā divpadsmit mēneši, kopš jūs man atsūtījāt meistaru Leonardo, lai dotu viņam uzdevumu, taču visu šo laiku viņš uz mūsu sienas nav pat izdarījis atzīmes. Pa šo laiku, cienītais kungs, mūsu klostera pagrabu krājumi ir stipri patukšoti, un nu jau drīz tie būs pavisam tukši, jo meistars Leonardo uzstāj, ka jāpagaršo visi vīni, lai izvēlētos meistardarbam piemērotāko, un nekā citādi. Visu šo laiku mani brāļi cieš badu, kamēr meistara Leonardo rīcībā dienu un nakti ir nodotas visas virtuves, kurās, kā viņš apgalvo, tiek gatavoti ēdieni it kā Vakarēdiena galdam, taču viņš nekad ar saviem eksperimentiem nav apmierināts. Turklāt divreiz dienā viņš aicina savus sekotājus un kalpus pie šī galda, lai to visu notiesātu. Cienītais kungs, es jūs lūdzu, pasteidziniet meistaru Leonardo, lai viņš ķeras pie sava darba, jo viņa un viņa biedru atrašanās šeit mums draud ar pilnīgu izputēšanu.” {Aut. piez.)

17

Par pūcēm sauca mūkus, kuri naktīs negulēja, vai arī tos, kuri nespēja piecelties uz rīta lūgšanām. {Aut. piez.)

18

Majestāte, Leonardo gleznas Madonna grotā oriģinālais nosaukums. {Aut. piez.)

19

Visi tēva Leires pierakstītie mēri pārveidoti metru un centimetru sistēmā, lai atvieglotu lasīšanu. (Aut. piez.)

20

Praedicatio - slavēšana (lat. vai.); applicatio - nodošanās, tiekšanās, nodarbošanās (lat. vai.); continentia - savaldīgums, atturība (lat. vai). Šie Baznīcas principi tika iekļauti gramatikas mācībā, ko apguva viduslaiku mūki. (Tulk. piez.)

21

“Patiesi, patiesi es jums saku, viens no jums mani nodos” - Jāņa ev., 13. (Aut. piez.)

22

Darbnīca. {Itāliešu vai.; tulk. piez.)

23

Sinedrijs - sena Jeruzālemes augstākā tiesa apmēram no 2. gs. p.m.ē. līdz 1. gs. m.ē. Tas priekšgalā atradās jūdu virspriesteris. Sinedrijs nodarbojās ne tikai ar tiesāšanu, bet arī ar administratīvām un reliģiskām funkcijām. Saskaņā ar Bībeli tieši Sinedrijs nodeva Kristu Poncija Pilāta rokās, nolemjot sodīt ar nāvi. (Tulk. piez.)

24

Par mākslas un dabas noslēpumainajiem darbiem. (Lat. vai.) Patiesībā šis darbs tika nodrukāts tikai 1542. gadā, kad parīzietis Klaudio Selestīno nolēma to iespiest. Pirms tam tas bija pieejams ļoti slēgtā lokā kā manuskripts. Viena no kopijām glabājās Santa Maria delle Grazie klostera bibliotēkā. (Aut. piez.)

25

Tautas leģendas par svētajiem. (Tulk. piez.)

26

Mākslīgi izrakti kanāli Milānā, kuri Ludoviko Sforcas (Maura) laikā kalpoja preču transportēšanai. {Aut. piez.)

27

Kungs, apžēlojies! (Lat. vai; tulk. piez.)

28

Lasi, lasi, parlasi, lūdzies, strādā, un tu atradīsi. (Lat. vai.; aut. piez.)

29

Luīni runā par slaveno “Paci sazvērestību”, kurā Florences katedrālē bija plānots nogalināt Lorenco Vareno. Lorenco izdevās aizbēgt, bet viņa brālis Džu-liāno tika nodurts ar divdesmit septiņiem dunča dūrieniem. Sods par šo noziegumu bija viens no bargākajiem XV gadsimtā. {Aut. piez.)

30

Aizliegums. (Lat. vai.; tulk. piez.)

31

Kungs Jēzu Kristu! (Lat. vai.; tulk. piez.)

32

Kungs savā godībā! (Lat. vai.; tulk. piez.)

33

Šaurās sienas. (Lat. vai.; tulk. piez.)

34

Visšaurākās sienas. (Lat. vai.; tulk. piez.) Dažādi vienvietīgo ieslodzījuma kameru veidi viduslaiku un renesanses pilīs.

35

Šķīstie askēti (burt. “labie cilvēki” - lat. vai.); tā sevi sauca katari. (Tulk. piez.)

36

Ufici galerijā Florencē atrodas Platona krūšutēls, par kura autoru tiek uzskatīts grieķu skulptors Sīlanions, un, cik zināms, tas ir vienīgais mākslinieks, kas Platonu attēlojis viņa dzīves laikā pēc karaļa Mitridāta pavēles 325. gadā pirms Kristus. Iespējams, ka šajā darbā minētā skulptūra ir tieši šis krūšutēls vai arī tā kopija, kas patiešām ir ārkārtīgi līdzīga Svētajā vakarēdienā attēlotajam apustulim Sīmanim. {Aut. piez.)

37

Zināšanas; zinātne; atziņa. {Grieķu vai.; tulk. piez.)

38

Visstingrākie askēti. (Burt. “nevainojamie”; franču vai.; tulk. piez.)

39

Viens no kataru sakramentiem - attīrīšanās rituāls, ko piekopa askēti. (Tulk. piez.)

40

Zobens un īstens ticīgais, kas sadedzināja katarus, kā viņi to bija pelnījuši. (Aut. piez.)

41

...lai slavēts Jēzus Kristus! (Lat. vai.; tulk. piez.)

42

Pirmā Mozus grāmata 14: 20; Amosa grāmata 4: 4; Makabeja grāmata 3: 49. {Aut. piez.)

43

Marka ev. 14, 3-9. Līdz 19. gs. Baznīca atzina interpretāciju, kurā Mariju no Betānijas identificēja ar Mariju Magdalēnu, turklāt saistot viņu ar Martu un Lācaru augšāmcelšanās ainā, par kuru rakstīts Jāņa evaņģēlijā. (Aut. piez.)

44

Havjērs Sjerra jau daudzus gadus pēta līdzības Jēzus un Ozīrisa augšāmcelšanās fenomenā. Daļa no viņa atklājumiem tika publicēti iepriekšējā romānā Napoleona Ēģiptes noslēpums. {Aut. piez.)

45

Mūsdienās visā pasaulē ir pazīstams panettone - raudzētas mīklas kēkss. Daudzi domā, ka to minētajā laikā izgudrojis Leonardo da Vinči. (Aut. piez.)

46

Gleznotāju skolotājs, meistars. (Lat. vai.; tulk. piez.)

47

Asklēpijs. (Lat. vai.; tulk. piez.)

48

Visjaunākais un dziļākais pētījums par atbilstību starp zodiaka zīmēm un divpadsmit apustuļu figūrām ir Nikolaja Sementovska-Kurilo darbs. Viņš apgalvo, ka Cenacolo apustuļi ir sakārtoti četrās grupās pa trīs, lai attēlotu četrus dabas elementus, turklāt katram apustulim atbilst viena zodiaka zīme. Sīmanim, kurš atrodas galda galā labajā pusē, atbilst pirmā zodiaka zīme - Auns. Jūdam Tadejam atbilst Vērsis, Matejam - Dvīņi, Filipam - Vēzis. Lauva ir Jēkaba zīme, bet Jaunava -Toma. Svariem, kas atbilst Jānim, saskaņā ar Sementovski piemīt īpaša simboliska nozīme - Jānis tiek uzskatīts par līdzsvara elementu nākotnes Baznīcā. Pārējo zīmju atbilstība ir secīga: Jūda Iskariots - Skorpions, Pēteris - Strēlnieks, Andrejs -Mežāzis, Jēkabs Alfeja dēls - Ūdensvīrs un Bartolomejs - Zivis. {Aut. piez.)

49

Pēc nāves. (Lat. vai.; tulk. piez.)

Content

Sjerra Havjērs Slepenais vakarēdiens

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10'

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

26

29

Roma, pēc trim dienām

35

36

40

46

Post Scriptum: tēva Leires pēdējā piezīme

ROMĀNA VAROŅI

1