Koseks Oldržihs

Slepkava smaržojas ar Chanel

Oldržihs Koseks

Slepkava smaržojas ar Chanel

1

šis notikums Evai Renčovai no paša sākuma likās savādi nereāls un pretdabisks, pat absurds. Un, protams, satriecošs. Slepkavība bija izdarīta bez jebkāda pieņemama motīva — tā vismaz viņai ilgi šķita, patiesībā līdz pašām izmeklēšanas beigām. Tāda bija šī nozieguma pirmā īpatnība. Turklāt neizdevās uziet ne visniecīgākās pēdas, kas vestu pie vainīgā. Nedz nozieguma vietā, nedz arī vēlāk — izmeklēšanas gaitā.

Slepkavība bija izdarīta uz kāda no Zofīnas salas soliņiem — viena no tiem, kur vakaros meklē vientulību mīlētāji, lai Petržīnas un Hradčanu panorāmas pakājē pārmītu maigus vārdus. Rīta pusē visi soliņi bija tukši, tikai viens ne. Tas — un vēl daži citi — stāvēja mazā, apaļā laukumiņā pašā salas galā iepretī Nacionālajam teātrim, un uz tā sēdēja — jā, sēdēja, jo dīvainā kārtā nebija sabrucis, — nogalinātais. Viņš bija ģērbies tumšā vakara uzvalkā no labas drēbes ar neuzkrītošām, mazliet gaišākām sīkām rūtiņām, melnās kurpēs un baltā kreklā ar gaumīgu, sudraboti mirdzošu kaklasaiti, kuras mezgls virs atpogātās apkaklītes bija palaists vaļīgāk. Žaketes atlokā gluži kā mērķa ripa nepiedienīgi baltoja nedaudz apvītis neļķes zieds.

Lecošā saule meta Vltavā garas Mākslinieku nama torņa, Zofīnas restorāna un augsto koku ēnas, viegla dienvidu vējiņa saceltajā ņirbā tās gan zaudēja savus apveidus, gan atkal tos atguva. 5ajā agrajā rīta stundā pūsma strāvoja itin spirgta un valga, taču nebija šaubu, ka saule drīz to izsausēs un pārvērtīs svelmainā versmē, kas sakaitēs ielu un laukumu bruģi un namu sienas un dzīs pilsētniekus uz peldētavām, pie upēm un ezeriem. Pēcpusdienā karstums atkal būs tikpat neciešams kā vakar, aizvakar un jau veselas četrpadsmit dienas. Jo tik ilgi pie debesīm nebija parādījies neviens glābējs mākonītis, kas žēlsirdīgi dāvātu zemei lietus gāzi.

Eva Renčova atgāja nost no soliņa, ap kuru darbojās ekspertu grupa. Tie paveiks visu nepieciešamo. Parūpēsies, lai neietu zudumā neviena no varbūtējām pēdām, nofotografēs mirušo dažādos rakursos, smalki pārlūkos apkārtni un, kad būs beiguši, sīki un pamatīgi izklāstīs savus secinājumus dienesta ziņojumā. Sīki un pamatīgi sausā un bezkaislīgā faktu valodā.

Protokolu valoda Evai Renčovai nepatika, kaut gan tā bija viņas, tā teikt, dienišķā maize. Viņu kaitināja tās skarbums un vēsais lietišķums. Dzīve, ko atainoja šī valoda, atgādināja izoperētu pukstošu sirdi, kas ielikta spirta burkā par uzskates līdzekli topošajiem ārstiem. Tāpēc viņa priecājās, kad tika izsaukta tieši pie atrastā līķa, — arī tad, ja viņu uzcēla no miega pašā nakts vidū. Šādos gadījumos strādāt bija ievērojami vieglāk nekā tad, ja viņu uz nozieguma vietu neizsauca un nācās vadīties tikai pēc protokoliem. Taču ne jau tādēļ bija vieglāk, ka notikuma vietā Eva Renčova ar tā dēvēto sesto prātu vai vēl kādu tur maņu uzietu pēdas, kas citu acīm palikušas slēptas. Tā mēdza gadīties vienīgi dižajiem, slavenajiem romānu detektīviem, viņai ne. Viņai par to klusībā bija jāpasmaida. Operatīvās grupas kolēģi veidoja pieredzējušu, labi sastrādājušos kolektīvu, viņu metodes bija izkoptas un modernas, tā ka uz «brīnumainu» paviršību cerēt bija veltīgi. Vismaz deviņdesmit deviņos gadījumos no simta. Runa bija gluži par ko citu. Evai Renčovai no laika gala bija iespaids — viņa nemācēja teikt, kur tas radies, bija, un cauri — vai, pareizāk sakot, pārliecība, ka kriminālistam ir jāizjūt gaisotne, kas ieskauj slepkavības upuri, lai viņš spētu veiksmīgi darboties. Ja neizdodas saskarties ar šo gaisotni, izmeklētājam strādāt ir daudz grūtāk.

Tātad Eva Renčova atgāja tālāk nost no soliņa, pagriezās pret upi un raudzījās tai pāri uz Janāčeka krastmalu, kur saulē mirdzināja logus modernisma stilā ieturēti nami ar augstām durvju arkām, kas it kā cildināja deviņpadsmitā gadsimta beigu un šā gadusimteņa sākuma īrnieku cēlo dabu. Pār Vltavu vietumis klājās vieglas miglas svēdras, atgādinot vēja šūpotus caurspīdīgus aizkarus. Viņpus 1. Maija tilta bija redzamas ažūrās Hradčanu būves un zaļie parki, kas toņu sulīgumā sacentās ar Petržīnas apstādījumiem. Skatu tornis raidīja pāri pilsētai saulstaru zibšņus, kas atspoguļojās stiklotajās namu galerijās. Netālu kā rīta rasas apskaloti vizēja Svētā Labrenča baznīcas sīpolveidīgie kupoliņi.

«Tikpat kā nemanāms dūriens ar kaut ko ārkārtīgi asu tieši sirdī,» bija teicis doktors Vāleks, kad viņa atbrauca. Nu viņš atkal pienāca klāt un pavēstīja jaunumus, ko bija izdibinājis.

— Biedre kapteine, nāve iestājusies gandrīz acumirklīgi. Nekas neliecina par cīņu. Manuprāt, tā varētu būt adata vai īlens — vismaz spriežot pēc pirmās paviršās apskates. Vārdu sakot, kāds duramais.

Nav izslēgts arī īpašas formas duncis vai kas tamlīdzīgs, bet tas kļūs skaidrs tikai pēc sekcijas.

Eva Renčova uzmanīgi klausījās, ko viņai saka četrdesmit gadus vecais ārsts Vāleks, speciālists ar bagātu kriminālista praksi. Līķa sekcijā viņa sākotnējie pieņēmumi gandrīz vienmēr izrādījās pareizi. Tomēr Eva Renčova zināja, ka slepkavības ieroča mīkla visai bieži paliek neatminēta arī pēc obdukcijas — tik ilgi, kamēr nav atrasts pats ierocis. Šaujamieroči —tas jau ir kas cits. Tie nerada nekādas šaubas nedz par sistēmu, nedz kalibru, turpretī šādā gadījumā . . . precīza identifikācija var izrādīties pārsteidzīga un maz pamatota.

—    Kad visticamāk iestājusies nāve?

—    Šķiet, ka pirms divām, augstākais, trim stundām.

—    Tātad starp diviem un trijiem no rīta.

—    Jā, aptuveni tad.

Tobrīd pie viņiem pienāca kāds cits grupas loceklis, parādīja Evai Renčovai priekšmetu, ko turēja rokā, un sacīja:

—    Palūkojiet, biedre kapteine, ko mēs atradām blakus mirušajam.

To teikdams, sniedza viņai plānu mutautiņu vai — drīzāk — lakatiņu, kas bija viegls kā pūka. No caurspīdīga, iesārta materiāla — gatavais nieks, kādu dažas sievietes nēsā līdzi rokassomiņā, pat lāgā neapjaušot, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka tas ir tik maigs, gluds un gaisīgs. Taču atrastais nieciņš negaidīti izrādījās šaura, gandrīz metru gara šalle. Eva Renčova brīdi to rūpīgi pētīja. Šalle vai lakats— vai kas tas bija — rīta gaismā likās mēļš. Viņa paostīja un paziņoja:

—    Sanels numurs pieci.

Doktors Vāleks un poručiks, kas bija atnesis šalli, pavērās viņā mazliet pārsteigti un pat izbrīnīti. Eva Renčova pasmaidīja un teica:

—    Es pati šad tad lietoju šo smaržu — svētku reizē, tāpēc to labi pazīstu. Ko jūs tā brīnāties? Neesmu taču tikai milicis, bet arī sieviete, kaut gan jums, šķiet, tas ir piemirsies. Esmu sieviete kā visas citas, brīžiem pat kaprīzāka. Jūs neticat?

Abi smaidot un bez iebildumiem piekrita, ka viņai ir taisnība. Pazina Evu pietiekami ilgi, lai nešaubītos, ka viņa saka patiesību. Eva Renčova nepiederēja pie tā tipa sievietēm, ko varētu saukt par skaistuli šā vārda parastā nozīmē, tomēr nebija noliedzams, ka viņa ir glīta. Neviltoti dabiska un atklāta. Gaišiem, diezgan īsi apgrieztiem matiem, kas vasarā allaž bija saules pabalināti, bet ziemā drusku tumšāki, un dzidri brūnām, rāmām acīm, kuras raudzījās pasaulē mierīgi, nosvērti un vērīgi. Acis pauda nemākslotu un paliekošu dzīvesprieku. Un tikai tad, kad tām nācās skatīt cilvēku ļaunumu — turklāt biežāk nekā citiem mirstīgajiem — , acīs pavīdēja tumša skumju ēna. Par savu ārieni Eva Renčova pārlieku nerūpējās, uzmanīja to bez pārspīlējumiem kā moderna sieviete, kam ir daudz darba, bet kas tomēr grib būt izskatīga un labi kopta. Viegli apvilktas lūpas, mazliet izcelta uzacu līnija, nedaudz zilā ēnojuma uz plakstiņiem — tas arī bija viss, ko viņa atļāvās sevis izdaiļošanai. Un vēl šanels, par ko viņa nupat tik lietpratīgi bija runājusi. Taču biežāk Eva smaržoja pēc ziepēm un vannas ekstrakta, jo šie aromāti bija svaigāki un neuzbāzīgāki.

Viņa pagriezās pret poručiku un jautāja:

—    Vai jūs domājat, ka tās varētu būt pēdas?

—    Drīzāk jau ne. Spriežot pēc tā, ka lakatiņš nomests tieši blakus mirušajam, es sacītu, ka slepkava, tas ir — viņa šīs pēdas atstājusi tīšām … kā savu parakstu, — poručiks atbildēja.

—    Jūs esat drošs, ka noziedznieks ir sieviete? Kā jūs nācāt pie šādas atziņas?

—    Pilnīgi drošs, — poručiks apstiprināja.

—    Vai lakatiņš nevarētu būt atstāts vienīgi maskēšanās nolūkā?

—    Varētu būt, ja vien . . .

—    Ja vien?

—    Ja vien viss pārējais neliecinātu par pretējo. Pirms sākām strādāt ar līķi, pirms vispār tam skārāmies klāt, mēs fiksējām pēdas smiltīs ap soliņu. Izdevās atklāt, ka ar viņu kopā uz soliņa sēdējusi sieviete. To rāda augstpapēžu kurpīšu pēdas. Līdz soliņam tās iet līdzās mirušā pēdām, bet no soliņa — vienas pašas. Kaut gan nospiedumu ir daudz un vēl cits uz cita, šo faktu konstatējām nešaubīgi. Protams, mēs vēl visu pētīsim pamatīgāk pēc nospiedumu atlējumiem un fotogrāfijām, taču faktu, ka vainīgā bijusi sieviete, tas laikam nemainīs. Ir arī citi pierādījumi, kas . . .

—     Nē, paldies! — Eva Renčova pārtrauca poručiku. — Ja esat tik pārliecināts, man ar to ir diezgan. Pārējo es izlasīšu protokolā.

Pēc šiem vārdiem viņa atkal piegāja pie soliņa, atkal krietnu brīdi raudzījās uz mirušo jauno vīrieti, it kā vēlēdamās kaut ko izlasīt bālajā sejā, un tajā brīdī tas notika. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem no skata uz nonāvētu cilvēku sāka dīvaini vibrēt kuņģis. Vairākas reizes noraustījās un sažņaudzās. Vajadzēja saņemt visus spēkus un cieši sakost zobus, lai nesāktu vemt. Pirmajā mirklī Eva Renčova nespēja aptvert, kas ar viņu notiek. Kaut kas līdzīgs beidzamo reizi bija gadījies, lasot «Kriminālistikas Vēstnesī» par slepkavu no Slovākijas, kas savu upuri — pašas vīru — bija sacirtusi četros gabalos un sadedzinājusi krāsnī, bet galvu, dvielī ietītu, iemetusi vilciena tualetē. Toreiz viņa pārāk spilgti iztēlojās šīs asiņainās izdarības un kuņģis bija protestējis tāpat kā šodien. Un tas bija savādi. Kāpēc tieši šodien? Ap nogalināto vīrieti — tam varēja būt kādi divdesmit pieci, augstākais, divdesmit astoņi gadi — nebija ne miņas no asinspirts. Tieši otrādi, slepkavība bija izdarīta «tīri», varētu pat sacīt — eleganti, bez redzamas vardarbības un cietušajam, šķiet, pavisam negaidot, tomēr Evas kuņģis raustījās tāpat kā toreiz. Pamazām viņa sāka aptvert, kālab tas tā. Laikam jau tāpēc, ka slepkavību izdarījusi sieviete (pēc poručika vārdiem, par to nebija ne mazāko šaubu), un Evai Renčovai likās — tas ir noticis mirklī, kad mīlas apreibinātais jauneklis šo sievieti apskāvis un maigā tvīksmē kļāvis sev klāt. Iespējams, ka slepkavības ierocis ieurbies viņa sirdī tajā brīdī, kad viņš noziedznieci skūpstījis . . .

Pirms Eva Renčova paguva novērst acis no mirušā sejas, aiz muguras iečirkstējās celiņa grants. Iečirkstējās grants, iešņirkstējās smilts, un, kad Eva apgriezās, viņa ieraudzīja, ka šurp steidzas Antonīns Drozds un Milans Bržīza, viņas palīgi to slepkavības lietu izmeklēšanā, kas tika uzticētas viņu grupai.

Bržīza, neliela auguma blondīns ar zilām acīm, bija cilvēks, kam it nekas nespēja sabojāt mūždien labo omu. Grūtā un neatlaidīgā darbā viņš bija apliecinājis, ka ir apdāvināts izmeklētājs, un viņam pavērās daudzsološa milicijas virsnieka karjera. Drozds, rāms un apdomīgs piecdesmitgadnieks, bija vecpuisis jeb, kā viņš pats mēdza teikt, vientuļš vīrietis labākajos gados, labi saglabājies un joprojām dzīves spēka pilns. Viņš spēja strādāt tikpat kā bez miega un atpūtas vairākas diennaktis no vietas un bija apveltīts ar elektronskaitļotāja atmiņu, kurā glabājās dati par visām slepkavībām, kas pēdējos trīsdesmit gados izmeklētas Cehoslovakijā. Drozds bija nesātīgs smēķētājs, un viņam piemita vēl kāda nelabojama kaislība: aizraušanās ar virtuves darbiem — cepšanu un vārīšanu. Drozdam sagādāja baudu, ja varēja piemērotā brīdī saviem draugiem (vecpuisim neparastā kārtā šis jēdziens aptvēra arī draudzenes) un paziņām celt priekšā kādu izsmalcinātas pavārmākslas paraugu, un lielākais gandarījums bija, kad šis kulinārijas brīnums, kuram viņš allaž atdeva daļiņu savas vienkāršās, nesavtīgās sirds, visiem garšoja un tika slavēts. Bet, ja kaut kas tomēr nebija izdevies, kā gribēts, viņš nevainīgu skatienu mēdza atvainoties: «Nu, kas ir, kas ir? Silts un sātīgs paēdiens, un nekā slikta es tur klāt neesmu licis!»

—    Jūs esat nokavējušies, — Eva Renčova sacīja, kad abi vīrieši pienāca tuvāk.

—    Es nesaprotu, Eva, kā tas tev izdodas, ka tu aizvien esi notikuma vietā ceturtdaļstundu agrāk nekā mēs. Varbūt tu pateiksi man arī? — Drozds sacīja lūdzošā balsī.

—    Mazs ražošanas noslēpums, Antonīn, ko es gribētu saglabāt tikai savām vajadzībām. Pieredzes apmaiņa nenotiks. — Eva Renčova iesmējās.

Viņu pārtrauca poručiks, sniegdams noslepkavotā pasi. Eva atvēra pirmo lappusi. No sejas ar smalkiem, gandrīz meitenīgiem vaibstiem viņā raudzījās mierīgas, melanholiskas, skaistas acis.

Pagarie, tumšie mati atsukāti atpakaļ, sejas lejasdaļu sedz kuplas ūsas un bārda, kurā gluži kā dzīstoša rēta vīd lūpas.

Eva Renčova skaļi lasīja nogalinātā personālijas, Drozds un Bržīza lūkojās viņai pār plecu. Nelaiķi sauca par Mojmīru Jandu, dzimis . . . — ahā, viņas pieņēmums bijis pareizs, divdesmit septiņus gadus vecs! — dzimis Tāborā, pēc tautības čehs. Filozofijas doktors — to viņa atklāja trešajā lappusē — , izdevniecības redaktors, karaklausībai padots, neprecējies. Sešpadsmitajā lappusē norādīta darbavieta — izdevniecība «Omega», bet astoņpadsmitajā — dzīvesvietas. Pastāvīgā — Tāborā, Tirgus ielā 9, pagaidu — Prāgā-6, Dejvicē, Nacionālās atdzimšanas ielā 25.

Rosība ap mirušo pamazām apsīka, viņu jau lika uz nestuvēm un nesa uz mašīnu. Drūmajai rīta procesijai pievienojās fotogrāfs, daktiloskops, poručiks un pārējie, kas bija strādājuši nozieguma vietā, to noslēdza Eva Renčova ar Drozdu un Bržīzu. Viņi soļoja pa Zofīnu prom no apaļā laukumiņa salas galā, atgādinot bēru gājienu. Soļoja pa Zofīnu, kas, spītējot traģēdijai, dvašoja kā svaiga, zaļa oāze, pārgāja pāri betona tiltiņam, kurš meta loku pāri Vltavas vecupei, sasniedza automobiļus ietves malā un sakāpa tajos. Viņiem garām, nākdams no Nacionālā teātra puses, aizripoja viens no pirmajiem rīta tramvajiem. Tāds kā samiegojies, it kā šim galīgi netiktu kustēties. Pāri 1. Maija tiltam tuvojās nākamais un nikni zvanīja automašīnai, kas bija aizkavējusies uz sliedēm. Pasažieru saliņā pie Nacionālā teātra stāvēja vairāki cilvēki, kuru sejas pauda mēmu, taču skaidri salasāmu jautājumu: kāda velna pēc jāceļas tieši tad, kad gultā ir vispatīkamāk?

Mašīnas uzsāka gaitu un virzījās uz Mākslinieku nama pusi, tur nogriezās pa kreisi un devās uz Kārļa laukumu. Eva Renčova lika dienesta volgas šoferim Čeņekam, lai neseko tām, bet tuvākajā vietā apgriežas un laiž uz caurbrauktuvi zem Nacionālā prospekta. Pasacīja Mojmīra Jandas adresi Dejvicē, un volga rāvās uz priekšu. Pie Kārļa kūrvietas viņi izbrauca krastmalā, aši šķērsoja Sarkanarmiešu un Klāra laukumu, drīz bija uz Putekļu tilta, apmeta riņķi ap Oktobra revolūcijas laukumu, iegriezās otrajā ielā pa labi, nākamajā pa kreisi, vēlreiz pa labi, un tad jau Ceņeks bremzēja pie Nacionālās atdzimšanas ielas divdesmit piektā nama.

2

Nekad nebūtu domājusi, ka tas izrādīsies tik viegli. Tas man bija graujošs pārsteigums. Nevajadzēja nemaz daudz pūlēties, lai viņu pierunātu nakts pastaigai pa Prāgu un uz Zofīnu. Nāca kā tāds jērs. Tīši izraudzījos soliņu pašā salas galā zaļu koku un krūmu pavēnī, un tur mēs arī apsēdāmies. Viņš runāja vienā laidā, klāstīja visādus smieklīgus un nopietnus, ticamus un neticamus atgadījumus. Es viņā vairs neklausījos, un tad viņš piepeši apklusa. Vai nu bija pamanījis, ka es neatbildu, vai arī nojautis manas domas, nemāku teikt, kas īsti bija, taču iestājās dīvaini smags un nomācošs klusums. Viņš lēni pavērsa pret mani seju.

Tā bija vienīgā kustība, apkārtne šķita kā pamirusi.

Steigšus kaut kas bija jādara, lai viņš neattopas. Piekļāvos viņam klāt, lēni, bezgala lēni apslīdināju kreiso roku viņam ap kaklu, meklēju viņa lūpas un, kad biju atradusi, sāku plēsonīgi ■.kūpstīt. Sajutu mutē asins garšu, biju viņam iekodusi. Redzēju, ka mans kaisles uzbangojums viņu pārsteidzis un samulsinājis. Un tas bija īstais brīdis. Bija pienācis mirklis, kad vairs neatlika Ietika prātot. Vajadzēja tikai koncentrēties, lai viss tiktu izdarīts <itri un bez mazākā uztraukuma.

Lēmums jau bija pieņemts daudz senāk. Tagad vienīgi jāraugās, lai viņš nepagūtu apjēgt, kas ar viņu notiek.

Viņš nepaguva apjēgt.

Nomira klusi, bez skaņas.

Strauji pietrūkos kājās un, kaut arī tādas nepieciešamības nebija, kā neprātīga metos prom pa smilšaino celiņu. Drāzos (l<irām citiem tukšiem soliņiem uz tiltu, kas savienoja salu ar krastmalu. Un tajā brīdī es to izdzirdēju. Mani sagrāba šausmas. Kāds skrēja man pakaļ.

Kāds mani vajāja, es skaidri dzirdēju aiz muguras soļu dipoņu. Sirds nevaldāmi dauzījās, kāpa kaklā, es gandrīz paģību. Jau jutu svešas rokas, kā tās mani apvij, kā sakampj, šķita, vairs nespēju no tām izrauties. Plaušās dzēla tūkstošiem adatiņu, dipoņa pastiprinājās un saplūda ar manu soļu troksni, svešās rokas kļuva aizvien uzmācīgākas, man trūka elpas. Piepeši paklupu un, smagi dvašodama, paliku uz vietas. Bailēs atskatījos, lai redzētu savu vajātāju, kura sēcošā elpa triecās man mugurā. Trīcēju drausmās, ka ieraudzīšu bālo doktoru Mojmīru Jandu.

Bailēs atskatījos, un — tur neviena nebija.

Nebija neviena nedz aizmugurē, nedz arī priekšā visā plašā apkaimē.

Biju viena pati. Pārguruši un gluži bez spēka ar atvieglojumu atslējos pret tiltiņa margām.

Taču brīdi vēlāk mani pāršalca jauns šausmu vilnis. Ja nu kāds mani te pēkšņi pamana šajā laikā? Sāka jau aust, kaut kur pie Kārļa kūrvietas klaudzēja tramvaja riteņi. Instinktīvi pagriezos uz pretējo pusi, izgāju krastmalā un devos uz Mākslinieku nama pusi. Te vēl nedrīkst kāpt tramvajā, es nospriedu. To divu trīs cilvēku vidū, kas šajā agrajā stundā brauc motorvagonā, vadītājs droši vien mani ievērotu, un arī piekabē kāds varētu pievērst uzmanību. Redzētu manu satraukumu, ko tikai pamazām izdevās pārvarēt, un paturētu prātā. Un vēlāk, kad mani sāks meklēt, atcerētos.

Mieru, tikai mieru, sacīju sev. Viss būs labi — kā esi vēlējusies, kā esi iecerējusi. Panikai nav iemesla. Ej, it kā nekas nebūtu noticis. Mierīgāk, mierīgāk, bez steigas.

Tad mani atkal nobiedēja auto, kas piepeši klusi aizslīdēja garām. Spēji pacirtos nost no brauktuves, lai šoferis neredzētu manu seju, taču likās, ka viņš man nepiegriež ne mazāko vērību. Pat nepiebremzēja, kā mēdz darīt, kad ierauga meiteni un grib piedāvāt viņai pavizināties, bet joņoja kā uz ugunsgrēku. No jauna uzmācās kārdinājums laisties skriešus un nācās visiem spēkiem cīnīties ar sevi, lai neļautos tam. Vēl joprojām bija patumšs, tāds pirmsausmas nokrēslis, un, kad atskatījos, Zofīna tikpat kā nebija vairs redzama. Priekšā oranžu aci mirkšķināja Jirāseka tilta krustojuma luksofors, un es svārstījos, vai iet tālāk pa krastmalu vai arī doties pāri tiltam uz Smīhovu. Ļaužu nebija daudz ne vienā, ne otrā pusē. Tobrīd krastmalā netālu priekšā atskanēja jautra aizkavējušos dzīrotāju dziesma, un es nedomādama nogriezos pa labi.

Zem tilta dobji gāzās pa krītslīpni ūdens, skubīgi, it kā neredzamas elpas dzīta, no upes zuda palsā dūmaka. Neuzdrīkstējos atskatīties, tomēr nojautu, ka nu laikam var redzēt līdz pat Zofīnai, var saskatīt, ka tur kāds sēž uz soliņa Vltavas malā. Jā, viņš palika sēžam. Biju iedomājusies, ka mirušajam allaž jāsabrūk, jānokrīt, taču tā nenotika.

Viņš palika sēžam. Lūpās sastindzis neizdibināms smaids, žaketes pogcaurumā spulgo balta neļķe.

■> Tikai tad, kad biju jau pie Svētā Vāclava baznīcas, es sastapu pirmos pretimnācējus. Tas bija mīlētāju pārītis, abi kļāvās viens pie otra, pasaulē šobrīd bija tikai viņi divi vien, un man sametās nelabi. Nē, ne jau no vīna, ko mēs ar Jandu bijām dzēruši, — man sametās nelabi no n a i d a. No naida pret tiem diviem, naida, kas allaž bija manī vārījies un uzmutuļoja arī tagad. Acīmredzot viss bijis veltīgi, noziegums nav mani atsvabinājis no šīm tumšajām slieksmēm. Aizvien biju jutusi nelabumu no tā, ka cilvēki nebeidz būt laimīgi un iemīlējušies, ka pasaulē ir mīlestība, un es ienīdu viņus visus, visus, visus . . .

Kamēr sasniedzu tramvaja pieturu pie Eņģeļa baznīcas, biju jau mazliet atguvusies, biju jau mierīgāka, gandrīz pavisam mierīga. Vienlaikus gan sapratu, ka tas nav tas miers, uz kādu biju cerējusi. Sirdī mājoja sajūta, kas neatvairāmā, nežēlīgā patiesībā mani bija sagrābusi jau tajā mirklī, kad Zofīnā pietrūkos no soliņa. Tā bija sajūta, ka Mojmīra Jandas noslepkavošana mani ne no kā nav atbrīvojusi. Gluži pretēji —ciešanas un naids, kas mani māca visus beidzamos mēnešus, joprojām tur mani savos valgos, iegūstot aizvien baismīgākus apmērus, un tur nekas nav no līdzams, ne arī apturams. Biju gatava kliegt aiz sāpēm, ka viss ir veltīgi, veltīgi, veltīgi . . .

Domās atkal un atkal atgriezdamās pie sava nozieguma, atkal un <itkal apjautu, cik tas bija vienkārši un viegli izdarāms, un jutos mazliet vīlusies, jo biju gaidījusi pavisam ko citu. Un pēkšņi es atklāju, k.i klusībā sev vaicāju, vai arī otrreiz izdotos tikpat viegli un vai arī l.id tas man nelīdzētu. Nepaguvu šo vilinošo domu izrisināt līdz galam, kad bailes, neizsakāmas dzīvnieciskas, nevaldāmas bailes man sažņaudza iekšas un lika sastingt uz vietas. Kājas mitējās klausīt, pirmajā mirklī es gribēju mesties prom un skriet, skriet, skriet, t.iču nevarēju sevi piespiest izkustēties no vietas. Augums bija kā ledū sakalts, smadzenēs kāpa aukstas šaltis un stindzināja tās . . .

Nākot no «Tatras» autorūpnīcas puses, pieturai tuvojās divi miliči. Patruļa. Nāca lēni, vienmērīgā solī, palaikam paraugoties apkārt. Arvien tuvāk un tuvāk, jau, šķiet, jūtu sev pievērstas viņu .icis. Nebiju spējīga novērsties, šie skatieni iedarbojās uz mani I ci pat kā kobras mirklis izraudzītajam upurim. Paliku stāvam kā Kimieta drošības saliņā ar šaušalīgu sajūtu, ka mans noziegums uzrakstīts man uz pieres un viņi to lasa. Miliči pārmija dažus vārdus un devās pāri ielai uz manu pusi. Vai prātu zaudēju no bailēm, šķita, ka nākamajā brīdī viens vai otrs pienāks klāt, izņems no kabatas roku dzelžus, kliks! — tie aizcirtīsies, un mani aizvedīs. īsā mirklī es desmitreiz miru un atkal augšāmcēlos.

Miliči pagāja garām, mani pat neuzlūkojuši, un drīz viņu soļu atbalsis jau skanēja ielā, kas veda uz Smīhovas staciju.

Uzelpoju ar tādu atvieglojumu, ka divi vai trīs cilvēki, kas arī stāvēja pieturā, nesaprašanā pavērās manī. Viņu acīs izlasīju, ka tieku uzskatīta par palaistuvi, kas baidās, ka tikai miliči nepārbauda dokumentus un nesaņem ciet. Sak, būtu jel to izdarījuši!

Pēc aukstuma šaltīm man tagad pārvēlās karstuma vilnis, no visām porām izspiedās sviedri. Šķita, ka vairs nespēšu nostāvēt, kuru katru mirkli zaudēšu samaņu. Noģībšu. Nē, nē, to tikai ne! Tās būtu beigas. Man jāiztur. Jāiztur vēl vienu mazu brītiņu. Pavisam mazu brītiņu. Tramvajs jau nāk.

Piebrauca devītnieks, es kā pa miegam iekāpu un atkritu sēdeklī. Jutos jau mierīgāka. Ierāvos kaktiņā un, lai galīgi nomierinātos, aizvēru plakstiņus. Tūdaļ gan steigšus tos atvēru, jo parādījās viņa seja un maigās acis, ūsas un bārda, kurā kā dzīstoša brūce vīdēja lūpas, un . . . un . . . Atdarīju acis, cik plaši vien spēju . . .

Kad Eva Renčova piezvanīja pie ceturtā stāva dzīvokļa durvīm, ko rotāja priekšzīmīgi nospodrināta misiņa plāksnīte ar krāšņā, vijumiem bagātā rakstā iegravētu vārdu «Amālija Rozenkrancova» un zem tās piesprausta kartona vizītkarte ar norādi, ka šeit mīt arī Ph. Dr. Mojmīrs Janda, ilgi neviens nenāca atvērt. Dzīvoklī valdīja klusums tāpat kā visā mājā. Tad atskanēja lēni, šļūcoši čībās ieautu kāju soļi un apklusa viņpus durvīm. Nograbēja jūdasiņa vāks, aiz stikla parādījās acs — Evai Renčovai allaž likās, ka visas acis jūdasiņā atgādina palielinātus, nekustīgus sprāgušas zivs redzokļus, — un kāda balss noprasīja:

—   Ko jūs gribat? Ko meklējat?

Eva Renčova pavēstīja Amālijai Rozenkrancovai — nez vai tur bija kāds cits — , ka viņi ir no milicijas un labprāt vēlētos ar viņu aprunāties. Nošķindēja ķēde, durvis atvērās, un uz sliekšņa iznāca sieviete ar baltiem kā nule uzkritis sniegs matiem — sīka auguma vecenīte tādā kā izbalējušā rītasvārkā. Viņa mazliet trīcēja no dzestruma, jo bija izkāpusi no siltas gultas, taču izskatījās itin moža un kustīga ar saviem astoņdesmit vai pat vairāk gadiem. Grumbu sastīgotajā sejā pašapzinīgi slējās varens ērgļa deguns, kas vērta viņu pievilcīgu, acis raudzījās ciemiņos dzīvi un vērīgi.

—   Nāciet tālāk, — sacīja sīka mute ar krunciņām izvagotām lūpām, un sažuvusi roka norādīja uz durvīm pa kreisi. Evai Renčovai šis žests likās pavēlniecisks — tā ķeizariene dod rīkojumus saviem pavalstniekiem. Vecenīte savilka rītasvārku ciešāk ap kaklu — it kā aiz kautrības, taču visticamāk tālab, ka viņai atkal kļuva vēsi. Viņi šķērsoja tumšu un šauru priekšnamu un iegāja dzīvokļa kreisās puses istabā.

Vecenīte ar baltajiem kā nule uzkritis sniegs matiem, pārvarējusi miegainību, ko vēl izrādīja, viņus sagaidot, tapa apbrīnojami mundra— gluži kā ūdenszāle. Pirms ienācēji bija lāgā attapušies, jau veikli piebīdīja viņiem krēslus.

—   Sēdieties!

—   Paldies, pane Rozenkrancova. Es ceru, ka jūs taču esat pane Rozenkrancova? — Eva Renčova teica apsēzdamās. Drozds un Bržīza arī pieņēma namamātes piedāvājumu. Viņa pati tomēr palika stāvam un atkal—jau kuro reizi — nodrebēja aiz aukstuma. No augšas palūkojās uz apmeklētājiem — šoreiz pētoši un ziņkāri — un apstiprināja:

—   Jā, es esmu Amālija Rozenkrancova.

Telpa, kurā viņi sēdēja, bija gan virtuve, gan dzīvojamā istaba un guļamistaba, tomēr tajā valdīja izcila kārtība un tīrība. Bufetē zvīļoja skaistai zeltītas un apgleznotas stikla glāzes, kas liktu iepuk-

stāties katra senlietu krājēja sirdij. Tur bija arī degvīna pudele, taču ne.jau kāda parasta šķirne. Blakus pie sienas karājās izšūta sedziņa ar novēlējumu «Labu apetīti!», zem tās stāvēja spoži nospodrināti alvas trauki, bet tālāk — balti noberzti mieturi, maisīkļi, mentes un dēlīši gaļas, sakņu un sīpolu griešanai. Trauku mazgājamais galds bija pārklāts ar izšūtu sedziņu, tikai bez uzraksta. Ar sedziņām bija pilna visa istaba, it kā te laiks būtu apstājies divdesmitā gadsimta sākumā, kad šādi izšuvumi bija turīgo ģimeņu meitu vizītkarte preciniekiem. Sedziņas bija zem vāzes uz galda, pie kura sēdēja Eva Renčova ar Drozdu un Bržīzu, uz otra — mazāka galda, uz veclaicīgas kumodes un arī uz vienas no masīvajām gultām, kas sniedzās no loga gandrīz līdz istabas vidum. Otra gulta bija atsegta. Divi skapīši, neliels galdiņš ar televizoru — vienu no pirmajiem «Manes» aparātiem ar mazu ekrānu — un sens kā pati mūžība «Telefunken» firmas radiouztvērējs vēl papildināja Amālijas Rozen~ krancovas dzīvokļa iekārtu. Grīdu sedza vecs persiešu tepiķis, kura krāsas laika ritumā bija stipri vien pabalējušas, aizdurvē zem izlietnes bija paklāts kokosšķiedru pītenis.

—   Jums ir apakšīrnieks, doktors Janda, — Eva Renčova sacīja, un tas varēja būt gan jautājums, gan arī secinājums.

Vecenīte to saprata kā jautājumu un tāpēc atbildēja:

—   Jā, viņa istaba ir otrā pusē gaiteņa galā. Kas ar viņu noticis? V,ii kaut ko izstrādājis?

—    Nē, nē, neko, — Eva Renčova viegli pasmaidīja.

—    Tad ir jauki. Citādi man būtu bijuši lielie brīnumi. Ja man prasītu, ko par viņu varu teikt, tad tikai to labāko. Tāds laipns un kārtīgs pans, nevis kā tie mūsdienu jaunie. Tālab jau arī izturos pret viņu kā pret pašu cilvēku, — vecenīte runāja,un bija redzams — viņa gan cildināja Jandu, tomēr atviegloti uzelpoja un nomierinājās, uzzinājusi, ka apakšīrnieks nav izdarījis neko sliktu.

—    Jūs sakāt, laipns un kārtīgs? Tas ir labi, — teica Drozds. — Bet kā ar meitenēm? Vai pie viņa nāk sievietes?

Amālija Rozenkrancova sāka mirkšķināt acis, seja pauda sašutumu, un viņa cēli kā īsta dāma atbildēja:

—    To nu gan, lūgtum, pani miliči, es neciestu! Taču sakiet man pēdīgi — kāpēc esat atnākuši, kāpēc tā prašņājat par Jandu, ko jums no manis vajag, un kas ir noticis? Tāpat vien jau nu nebūsit nākuši. — Beidzamos vārdus vecenīte izsacīja nikni un ērcīgi — tik ērcīgi, ka no viņas neviens to nebūtu gaidījis.

—    Jā, protams, protams, ka pateiksim, — Eva Renčova iesāka, mirkli apklusa, kā piemērotākos vārdus meklēdama, un tad turpināja: — Kaut gan tas jūs neko neiepriecinās — ja tiešām esat uzskatījusi panu doktoru par pašu cilvēku, kā nupat apgalvojāt.

—    Tā ir taisnība, pane . . . pane . . .

—    Renčova, Eva Renčova.

—    … pane Renčova. Kuram gan viņš nepatiktu, tāds mīļš un laipns? — Amālija Rozenkrancova sacīja. Un pēkšņi aprāvās. Nu tikai viņa aptvēra, ka tā milicijas pane — tā Eva Renčova teica «ja esat uzskatījusi», nevis «ja uzskatāt». Gluži bez elpas nelabu jausmu un baiļu pilnā balsī viņa vaicāja:

—    Vai Mojmīram kas gadījies? Kāda avārija? Aizliegt, es saku, aizliegt vajadzētu! Cik cilvēku nenositas tais vella automobiļos, bet izlaiž arvien ātrākus. Es … es tajos nekāptu iekšā ne par miljonu!

—    Nē, nē, nekādas autokatastrofas, — Eva Renčova iebilda. Galvā pazibēja doma — cik tas ir savādi, ka ļaudis šādos mirkļos kā pirmo min autonelaimi. Par to viņa bija pārliecinājusies jau neskaitāmas reizes. Vēl viens pierādījums, ka divdesmitā gadsimta otrās puses cilvēkam automobilis nodarbina prātu visos dzīves gadījumos. Viņš brauc no šūpuļa līdz kapam. — Doktors Janda ir noslepkavots. Šodien agri no rīta Slovanas salā, — viņa beidzot atklāja vecenītei patiesību.

Amālija Rozenkrancova kampa pēc gaisa, nespēdama pasacīt ne vārda. Pēdīgi viņa drīzāk izstostīja nekā izteica:

—    Noslēp . . . nos . . . noslepkavots?!

No možajām, vērīgajām acīm negaidot izsprāga straumes. Likās, ka ir pacelts dzirnavu aizvars, ļaujot ūdenim brāzties uz dzinējratu. Tikai pēc brīža viņa sāka šņukstēt un elsām pa vidu jautāja:

—    Bet kāpēc . . . sakiet man . . . kāpēc viņu noslepkavojuši?

—    To diemžēl arī mēs vēl nezinām. Aptuveni pirms stundas doktoru Jandu atrada mūsu patruļa, un pirms neilga laiciņa likām viņu aizvest uz Tiesu medicīnas institūtu, tas ir, uz morgu. Tūdaļ braucām pie jums, jo domājām, ka spēsit palīdzēt. Vismaz sākumā, kamēr mums par notikušo nav nekāda priekšstata, vienīgi tas, ko guvām nozieguma vietā.

—    Ko jūs īsti no manis gribat? — Amālija Rozenkrancova izmocīja.

—    Jums vajadzētu pastāstīt par panu doktoru visu, ko zināt. Kādas bija viņa ierašas, ar ko viņš satikās, kur gāja, par ko runāja ar jums, vārdu sakot, visu, ko jūs zināt, neko nenoklusējot, — Eva Renčova teica.

—    Kas man būtu ko noklusēt? Par viņu nekas nav jānoklusē, nav vajadzības. Tas bija zelta apakšīrnieks, viens laipns un kārtīgs jauns pans ar smalku un izmeklētu uzvedību. Un dziļi izglītots arī. Dziļi, — Amālija Rozenkrancova uzsvēra pēdējo vārdu un atkal ņēmās šņukstēt: — Tas ir briesmīgi . . . briesmīgi … ko tagad sacīs viņa nabaga vecāki? Tā cerēja uz viņu!

—    Vai jūs viņus pazīstat? Dzīvo Tāborā, jā? — vaicāja Bržīza.

—    Jā, Tāborā. Sad un tad atbrauca pie viņa, kad gribēja sapirkties Prāgā, universālveikalā «Gulbis». Jūs jau zināt, tie no provinces allaž iepērkas «Gulbī». Un viņš arī braukāja uz mājām — gandrīz ik nedēļas. Vecāki abi jau pensijā. Viņš, tas ir, pana doktora tēvs, bija pastnieks, bet māte virēja kādā skolas ēdnīcā tai viņu Tāborā, — vecenīte kļuva runīga. Tad atcerējās, kas noticis ar viņas apakšīrnieku, un atsāka šņukstēt. — Tāds laipns . . . laipns jauns pans. Tā televīzija man no viņa, — Amālija Rozenkrancova rādīja uz uztvērēju, kas arī bija pārsegts ar izšūtu sedziņu, tik lielu, ka aizklājā visu ekrānu. — Uzdāvināja pērn uz ziemassvētkiem. Bija nopircis vecākiem jaunu, bet šo, viņējo, nolika man zem eglītes. Sak, ja jau es caurām dienām te mītu vienatnē, lai vismaz ir kāda izklaidēšanās … — No šīm atmiņām asaras bira vēl sirsnīgāk.

Eva Renčova nesteidzās ar nākamajiem jautājumiem, ļāva vecenītei izraudāties un tikai tad, kad tā bija cik necik nomierinājusies un noslaucījusi acis ar mazu, baltu mutautiņu, ko izņēma no rītasvārku kabatas, vaicāja tālāk:

—    Jūs sakāt, viņš bieži vien brauca uz Tāboru?

—    Jā, jā, gandrīz ik sestdienas.

—    Tas nozīmē . . . Jūs nezināt, vai viņam tur bija kāda meitene, līgava?

—    Bet kur nu! Es jau teicu, ka brauca pie vecākiem. Viņam nebija plašas pazīšanās. Mūsu panu doktoru, kā rādījās, meitenes neinteresēja. Kad es par to brīnījos un teicu, lai taču sev atrod kādu, viņš aizvien atbildēja, ka nemākot apieties ar sievietēm un vispār vienreiz jau esot apsvilinājies. Kas ar to bija domāts, viņš man nekad nepaskaidroja. Taču nesen pavēstīja, ka laikam gan vajadzēšot sameklēt kādu skuķi caur avīžu sludinājumu, bet tas jau droši vien netika sacīts nopietni, bija tikai tāds joks. Pans doktors tikai panr.-ļoja. Šitāds smuks un iznesīgs vīrietis! Man gan vairāk liekas, ka viiš nemaz necentās tā nopietnāk ar kādu saieties. Aizvien savās grāmatās ieracies, priekš pazīšanās ar meitenēm viņam jau patiesībā neatlika laika. Man arī dažreiz atnesa pa grāmatiņai, tādas par mīlniekiem, tās man tā īsti patīk lasīt. — Vecenīte bija iesilusi, varēja redzēt, ka viņai nav nekas pretī krietni izpļāpāties. Tik daudz draugu viņai nevarēja būt, lai spētu izrunāties pēc sirds patikas, bet apakšīrnieks — aizvien savās grāmatās ierāvies, kā viņa sacīja, — laikam nebija no mēles kulstītājiem. Turpretī Amālijas Rozenkrancovas možās acis un dzīvsudraba kustīgums jau no pirmā skata liecināja, ka šī sieviete pieder pie indivīdiem, ko varētu dēvēt ja ne gluži par ziņkārīgiem, tad zinātkāriem gan.

—    Mēs, mammīt, gribētu ielūkoties viņa istabā. Vai parādīsit? — Bržīza jautāja.

—    Bet labprāt, labprāt, pani miliči! Tas taču, kā saka, ir mans pienākums, — vecenīte atsaucās. Ar roku mazliet pieglaudusi izspūrušos matus, kas bija balti kā nule uzkritis sniegs, viņa piecēlās no krēsla, izgāja pa durvīm, devās pa šauro, patumšo priekšnamu un atvēra kādas durvis gaiteņa viņā galā.

—    Te, lūdzu, pani miliči!

Skatiens uz telpu, kur bija mitinājies doktors Janda, izraisīja trešos nevaldāmos asaru plūdus. Eva Renčova maigi paņēma vecenīti zem rokas un veda atpakaļ uz istabu. Atskatījusies pār plecu uz Drozdu un Bržīzu, viņa palūdza:

—    Ejiet jūs vieni, es vēl aprunāšos ar saimnieci, varbūt izdodas uzzināt ko vairāk par panu doktoru.

Neko daudz no Amālijas Rozenkrancovas viņa tomēr neizdibināja, vismaz, kā šķita, būtisku ne. Vecenīte atkārtoja riņķī un apkārt vienu un to pašu, runāja tikai par to, kāds tas bijis laipns jauns pans, ka viņa to mīļojusi un ka viņš te mitis jāu studiju gados.

Uz Evas Renčovas jautājumu, vai pie pana doktora nākuši draugi, Amālija Rozenkrancova noraidoši kratīja galvu. To gan nevarētu sacīt. Tiesa, šad tad kāds ienācis, bet ne jau ciemoties, drīzāk darba lietās vai tamlīdzīgi. Tā viņai esot licies.

—    Pans doktors bija liels vientuļnieks, taču citādi bezgala jauks cilvēks, — Amālija Rozenkrancova atkal atsāka savu, turpināja uzskaitīt labās īpašības, kas piemitušas viņas apakšīrniekam, un runāja, runāja, runāja . . .

—    Kad jūs beidzamo reizi redzējāt panu Jandu? — Eva Renčova vienubrīd pārtrauca vecenītes monologu.

Amālija Rozenkrancova apklusa, bet tikai uz mirkli.

—    Beidzamo reizi? Kad es viņu redzēju beidzamo reizi?

Viņa brītiņu domāja, taču ne jau tālab, lai atcerētos. Drīzāk viņu

bija satriekuši baismīgie vārdi «beidzamo reizi». Tad lēni sacīja:

—    Vakar pēcpusdienā. Dzirdēju, ka viņš ap diviem pārnāk mājās.

—    Tātad tikai dzirdējāt, nevis redzējāt, — Eva Renčova teica.

—    Nē, nē, redzēju arī. Pārnāca īsi pirms diviem, tūlīt pēc radio laika signāla, un bija kādu pusstundu.

—    Vai jūs iegājāt viņa istabā? — Eva Renčova jautāja.

—    Nē jel! To nu es nedarītu, ka jauktos viņa privātajā dzīvē!

—    Tad jau jūs viņu nevarējāt redzēt.

—    Varēju gan. Redzēju, kā viņš pusstundu vēlāk iet atkal projām. Tobrīd nejauši gadījos priekšnamā, un tur mēs satikāmies.

Evai Renčovai bija jāpasmaida par nejaušību, kas piemeklējusi zinātkāro dzīvokļa saimnieci. Tad viņa teica:

—    Kāpēc viņš nāca mājās uz šo pusstundiņu, to jūs laikam nezināt, vai ne?

—    Zinu gan. Viņš atnāca pārģērbties.

—    Pārģērbties? — Evas Renčovas jautājums bija neizpratnes pilns, tāpēc vecenīte papildināja:

—    Viņš atnāca pēc vakara uzvalka.

—    Vai tas nebija mazliet dīvaini? Viņš bieži tā nāca pārģērbties? — Eva Renčova vaicāja.

Amālija Rozenkrancova mirkli domāja, tad atbildēja:

—    Taisnību sakot, tas nudien bija dīvaini. Nu tikai es to apjaušu. Citkārt viņš tā nedarīja. Parasti, kad vakarā bija kāda apspriede vai <irī vajadzēja pavadīt ārzemniekus, viņš vilka goda drēbes jau no rīta.

—    Varbūt šoreiz bija piemirsies?

—    Tas ir iespējams. Viņš jau bija tāds drusku — nu, patiesībā itin krietni — izklaidīgs.

—    Vai viņš jums gadījumā neteica, kas vakarā par apspriedi?

—    Nē, to nu viņš man nekad nesacīja, taču man šķiet, ka vakar viņam bija kādas savas darīšanas.

—    Kāpēc jums tā liekas?

—    Ziniet, īstenībā es pat nemāku teikt. Tāpat vien ienāca prātā, kad antrejā ieraudzīju, cik viņam labi viss piestāv.

Eva Renčova klusībā nosmaidīja par Amālijas Rozenkrancovas loģiku, tāpat kā pirms brīža par apbrīnojamo nejaušību, kas bija likusi saimniecei sastapt gaitenī apakšīrnieku. Nebija šaubu, ka -.Tkajā vecenītē mātes maigums sadzīvo ar vecuma ziņkāri, kam pārdzīvojumu trūkums dara nozīmīgu katru nieku.

—    Un kā viņš izturējās? Vai jūs neievērojāt kaut ko neparastu? Nervozitāti, uztraukumu, bailes? — Eva Renčova uzdeva nākamo jautājumu.

—    Kā izturējās? Pilnīgi normāli, kā vienmēr. Nē, nē, neko neparastu es viņa uzvedībā nemanīju.

17

Drozds un Bržīza tikmēr ļoti rūpīgi un prasmīgi pārlūkoja noslepkavotā istabu. Tā bija iekārtota pieticīgi un atturīgi, taču atbilstoši izdevniecības redaktora vajadzībām. Pie divām sienām līdz pat griestiem sniedzās vienkārši grāmatām piekrauti plaukti, pa labi no durvīm stāvēja tahta, mazs galdiņš un kanārijputniņa būris, bet pa kreisi vienā pusē logam, nišā, rakstāmgalds, otrā — vecmodīga sofa ar augstu atzveltni un veselu kaudzi Amālijas Rozenkrancovas darinātu spilventiņu. Tai blakus skapītis ar dažādiem ceļojumu suvenīriem. Tie bija sakarināti arī pie sienām un aizņēma katru brīvu vietu un kaktu. Pēc suvenīriem varēja spriest, ka doktors Janda apbraukājis vai visu Eiropu, un bija pārsteidzoši, kā gan viņš to paguvis samērā īsā laikā kopš augstskolas beigšanas — trijos vai četros gados. Suvenīri bija no Spānijas un Portugāles, Itālijas un Fran< ijas, Anglijas un Padomju Savienības, Bulgārijas, Rumānijas, Tur-

l — O. Kosekt

cijas un pat Ēģiptes, kā arī gandrīz no visas Skandināvijas. Mantiņas bija dažādas, cita pikanta, cita bezgaumīga, kā jau tas mēdz būt, un kopā veidoja savdabīgu Eiropas karti.

Istabā bija ne tikai jaušami, bet arī redzami panes Amālijas gādīgo roku pieskārieni: viņa te uzturēja savam vecumam gluži neticamu tīrību un bija pārplūdinājusi arī šo telpu ar izšūtām segām un sedziņām. Vāzēs bija mākslīgās puķes, pie sienas brīvajās vietās karājās ierāmētas bildes no senajiem Joseta Kaetana Tila izdotajiem žurnāla «Kvety» numuriem. Visur valdīja kārtība, vienīgi uz galda, kur stāvēja rakstāmmašīna, bija izsvaidīti iespiedlokšņu «krekliņi», atsevišķu lappušu novilkumi un brošētas vai iesietas grāmatas. Zem tām rēgojās cigarešu galu pilns pelnutrauks, bet uz galda malas balansēja — kā gan tā nebija nokritusi? — pustukša sarkanvīna, šķiet, «Egri Bikaveri» pudele. Blakus tai stāvēja garkāje vīna glāze, kuras dibenā vīdēja iekaitusi sarkana kārtiņa. Nevarēja būt divu domu, ka tikai galds spēja pretoties Amālijas Rozenkrancovas kārtības mīlestībai, ka tas bija vienīgais neapstrīdamais doktora Jandas īpašums un dzīvokļa saimniecei stingri aizliegts kaut ko uz tā aizskart.

Pārlūkošana neturpinājās ilgi, jo nebija jau daudz, ko pārlūkot. Abi vīri izskatīja rakstāmgaldu un neatrada nekādu korespondenci, tikai apakšējā atvilktnē vēstuļu paciņu no vecākiem. Citur bija dažādu izrakstu kaudzes, nez kādu manuskriptu kopijas — droši vien recenzijas — un jauna, neprecēta vīrieša sadzīves priekšmeti: «Braun sixant» elektriskais bārdas skuveklis, fotoaparāts «Exakt» bez filmas, pildspalva un daudzkrāsu lodīšzīmuļi. Tie jau bija redaktora darbarīki. Skapī, kas aizdurvē kautrīgi bija sašķiebies pa labi, karājās četri uzvalki — visi tukšām kabatām, un turpat glabājās arī vajadzīgais daudzums veļas.

Kopā ņemot, nekā. It nekā. Ne miņas no kā tāda, kas kaut netieši liecinātu par doktora Jandas sakariem. Ar ko viņš šonakt sastapies Zofīnā vai arī gājis uz turieni.

—    Pans doktors dzīvojis gandrīz kā Diogens tai savā mucā. Tikai pats nepieciešamākais, izņemot, protams, grāmatu kalnus, — Bržīza neapmierināts burkšķēja.

—    Nevis gandrīz, bet kā īsts vientuļnieks, — Drozds piebilda un turpināja: — Es saprotu, ja sieviete nogalina donžuānu — aiz greizsirdības vai dusmām, ka tas viņu pametis un izvēlējies sev citu, — taču man nav saprotams, kur tik kaislīgu draudzeni sev varēja atrast šāda tipa cilvēks. Vismaz spriežot pēc tā, ko mēs par viņu zinām no dzīvokļa saimnieces. Šimbrīžam zinām . . .

—   Tu gribi ar to teikt, ka slepkavo vienīgi donžuānus? Pēc principa «kā tu man, tā es tev»? — Bržīza jautāja.

—    Pilnīgi pareizi, — skanēja atbilde.

—    Kā tad tā? Tu taču dzirdēji, ko teica saimniece.

—    Lūk, tā — Amālija Rozenkrancova nesaka taisnību. Ja es maldos, tad esmu gatavs uz līdzenas vietas apēst savu platmali!

—    Nu, paskatīsimies, kā tev labi garšos! — Bržīza iesmējās.

—    Nebaidies, puis, līdz platmales ēšanai nenonāks! — Drozds atcirta, nesatricināmi pārliecināts par sava pieņēmuma pareizību.

-Kaut arī saimniece izturējusies pret panu doktoru kā pret pašu cilvēku, ir skaidrs, ka visu viņš tai nav stāstījis — un vismazāk jau lavas nejaušās mīlas dēkas. Ja tiešām bija tādas noslēgtas dabas, kā viņa apgalvo, — Drozds iekarsis runāja.

—    Tātad tu nešaubīgi turies pie hipotēzes, ka noziedzniece bijusi sieviete? — Bržīza vaicāja.

—    Jā.

—    Un nepieļauj pat domu, ka slepkavību izdarījis vīrietis?

—    Nē, nepieļauju.

—    Tev, protams, ir taisnība. Neatkarīgi no tā, ko teica poručiks Silhans no operatīvās grupas, bet viņš nerunātu tāpat vien no zila gaisa, ja pēdas nebūtu pietiekami pārliecinošas. Tātad neatkarīgi no tā man arī nav saprotams, kāpēc Jandam būtu jāpastaigājas pa 2ofīnu ar vīrieti, turklāt ar tādu vīrieti, kam ir iemesls viņu noslepkavot. Pie tam vēl jāsēž ar viņu uz soliņa.

—    Re, re! Tikai tad, kad viņam uz tā soliņa blakus nosēdina sievieti, viss iegūst īsto jēgu. Tā jau tas mēdz būt, ka nomaļus kaktus ar soliņiem vīrieši lielākoties meklē kopā ar sievietēm,— smējās Drozds.

—    Tas jau ir kapitāls pierādījums, ko nespētu apgāzt pat visloģiskākā loģika, — Bržīza ironizēja un arī iesmējās. — Kaut kādam izejas pieņēmumam ir jābūt, un kāpēc gan neuzskatīt, ka Zofīnā kopā ar Jandu sēdējusi sieviete?

—     Redzi nu, — Drozds pabeidza sarunu un sāka izskatīt nākamo naktsgaldiņa atvilktni. Kanārijputniņš čivinādams lēkāja pa būri. Brīžiem uzspurdza uz laktiņas, grozīja galvu uz vienu un otru pusi un skatījās uz ienācējiem ar katru aci atsevišķi, it kā vēlēdamies jo pamatīgi tos appētīt un iegaumēt. Tad nopurinājās un savās putna smadzenītēs nosprieda: nē, šos divus viņš nepazīst, nekad tos nav te redzējis. Un tomēr, kaut arī viņus nepazina, kaut arī tie bija svešinieki, novīteroja jautru trilli, gribēdams pievērst sev uzmanību. Sak, paskatieties tak uz mani arī un beidziet reiz savu krāmēšanos!

Taču svešinieki, kanārijputniņam par dziļiem sirdēstiem, neveltīja tam nekādu uzmanību, tikai rūpīgi pārlūkoja istabu.

Atradumu nebija daudz, un tie paši maz ko izsacīja.

Kādā no atvilktnēm viņi uzgāja nesen gatavotus doktora Jandas fotoattēlus. To bija četri, un tas nozīmēja, ka divi aizdāvināti prom. Bildes nebija domātas pasei, darba apliecībai vai šofera tiesībām, bet gan lielas — pastkartes formāta. Ja cilvēks grib tās kādam dāvināt, viņš pasūta sešas, citādi pietiek ar trim.

Viņi paņēma fotogrāfijas līdzi.

Mugurpusē uz tām bija kāda pazīstama Nacionālā prospekta ateljē spiedogs.

Kad abi izmeklētāji pavēstīja pārlūkošanas iznākumu Evai Renčovai, kas joprojām kavējās pie vecās Rozenkrancovas, viņa paraustīja plecus, kā vēlēdamās teikt: «Ko lai dara, puiši!» Un atkal viņai radās sajūta, ka notikums ar doktoru Mojmīru Jandu ir dīvaini absurds un nereāls, šī doma, kas bija iesēdusies prātā jau 2ofīnā tajā brīdī, kad viņa skatījās uz Mojmīru Jandu — cik rāmi un gandrīz vai smaidu sejā tas sēž uz soliņa, kur mēdza apmesties mīlētāji, nevis slepkavas, — nemitējās viņu vajāt. Nedeva mieru arī tad, kad viņa bija atvadījusies no panes Rozenkrancovas, nosteigusies lejā pa kāpnēm namā, kas jau sāka mosties, kopā ar Drozdu un Bržīzu iesēdusies dienesta volgā un pavēlējusi šoferim Čeņekam:

— Uz darbul

4

Jūtas cilvēka sirdī ar laiku notrulinās un izšvirkst kā ogļskābes burbulīši no vaļējas šampanieša pudeles. Izšvirkst, ja tās nestiprina jauni iespaidi. Arī triecieni un brūces, ko sagādā dzīve, pārsāp un sadzīst, un arī naids pierimst. Tikai es negribēju to pieļaut. Es nespēju. Gribēju dzīvot atriebībai, tāpēc izgudroju rotaļu, kas atkal un atkal uzplēš sāpošo rētu, uztur mūžam dzīvu manu naidu. Tā nebija komēdija — tas bija mentalitātes treniņš, naida jogisms.

Sāku to piekopt, kad bija pāri pirmais satricinājums pēc šķiršanās ar Boreku.

Biju ieslīgusi visdziļākajā vientulības dzelmē.

Un tad es sāku domās pārskatīt savas dzīves momentuzņēmui mus.

Mierā un klusumā, parasti novakarē — ne īsti pusnomodā, ne arī pusmiegā — es pagriezu galvā kādu slēdzīti, kas tur bija ierīkots, un gara acu priekšā gluži kā uz ekrāna parādījās filma. Tai piemita tā īpašība, ka es biju gan galvenā varone, gan arī vienīgā skatītāja.

Filma reizēm trūka, daži kadri bija neasi un izplūduši, citi atkal pavīdēja tikai īsu mirkli. Taču visi, šķiet, lieliski atbilda režisora iecerei. Tajos bija daudz satraucoša, kas lika sažņaugties vientuļās varones sirdij — viņa vienīgā visā pilnībā pārzināja scenāriju — un nostiprināja pārliecību, jau kā skatītājai, ka šī filma ir traģēdija, ka citādu beigu, citāda atrisinājuma tai nav un nevar būt.

Vēl tagad atminos vienu no pirmajiem kadriem.

Tajā redzama maza meitenīte no bērnunama.

Es biju paklausīga, pat iebiedēta, tomēr laiku pa laikam piepeši jutu nepārvaramu dziņu izdarīt kaut ko ļaunu un izdarīju arī. Tāpat vien ņēmu un uzlēju uz sola tinti, izgāzu uz galda zupu, ar nevainīgu smaidu sejā iespēru klases biedrenei, pagrūdu puišeļus, lai iegāžas bērnunama dārzā ierīkotajā baseinā, un vēl smējos, kad šie tur ķepurojās kā tādi ūdensgari. Nekad nespēju pretoties šai vēlmei izstrādāt kaut ko tādu vai pat vēl nelabāku.

Nesaprotu, kāpēc es tā rīkojos, zinu tikai to, ka tas nebija aiz naida. Iespējams, es to darīju tāpēc, lai izjustu saldkairo, gluži vai fizisko baudu, kad mani rāja un sodīja audzinātājas, ko mēs saucām par tantēm, šīs baudas dēļ, kas allaž pāršalca visu augumu, tīkamo trīsu un siltuma dēļ, kas aizplūda līdz pašiem pirkstu galiņiem, es laikam arī ālējos.

Es nekad neraudāju, kad tantes niknojās un lasīja morāli. Citas meitenes gan brēca, bet mani uzskatīja par bezjūtīgu. Nezinu, varbūt tā patiešām bija bezjūtība, kas lika darīt ļaunu tikai šīs saldtīksmās jušanas un trīsu dēļ.

Taču dažreiz es manīju, ka daru citiem pāri vēl aiz kāda iemesla, ko veltīgi pūlējos izprast ar savu bērna prātiņu. Tas bija kaut kas neskaidrs un vārdos neizsakāms, manī dziļi jo dziļi mājojošs.

Es nekad neraudāju. Nevienu pašu reizīti.

Notika, raug, kas. Mēs nedrīkstējām ņemt rotaļistabas mantas līdzi uz guļamistabu. Varējām ar tām spēlēties tikai uz vietas. Taču es jutos tik vientuļa, kad laidos miegā savā gultiņā, un mani māca neganta, nepārvarama vēlēšanās, kaut blakus būtu Pīlīte. Tā es saucu lelli, ar kuru man vislabāk patika rotaļāties. Un ne tikai Pīlīte. Es gribēju vairāk. Gribēju kaut ko savu, kaut ko tikai sev, ko man neviens neuzdrošinātos atņemt un ar ko es varētu spēlēties savā nodabā. Vienalga, lai mantiņa būtu sveša, tomēr kaut brīdi, kaut īsu, mazu brītiņu tikai mana.

Prātoju, kā gan izdarīt, lai dabūtu sev kādu spēļlietiņu, taču ilgi nespēju neko izdomāt. Un tad lēni un pamazām brieda plāns, kā iegūt Pīlīti. Jau tas vien mani uzbudināja.

Kādu reizi, kad mēs spēlējāmies rotaļistabā, es noliku Pīlīti uz galda pie durvīm tā, lai garāmejot būtu viegli aizsniedzama. Palūdzos ārā — teicu, ka man gribas čurāt, — nemanāmi pakampu Pīlīti, paslēpu zem kleitiņas un izgāju pa durvīm.

Pavēros apkārt — gaitenī neviena nebija.

Palūkojos arī uz kāpnēm — tur tāpat tukšs. Tikai no virtuves atlidoja klusinātas sarunas un katlu šķinda, jo tantes gatavoja pusdienas.

Uzskrēju trešajā stāvā un iesteidzos mūsu guļamistabā. Sirds dauzījās kā negudra, es smagi vilku elpu un stingu bailēs, kaut tikai mani neieraudzītu un nepieķertu. Piegāju pie gultiņas, pacēlu matraci, paliku Pīlīti apakšā un veicīgi pārklāju. Šimbrīžam drošāk paslēpt nebija iespējams, jo es nedrīkstēju ilgi uzkavēties istabā. Kuru katru brīdi varēja kāds ienākt, piemēram, apkopēja, un tad būtu slikti. Guļamistabā bija atļauts uzturēties tikai īsu brīdi pēcpusdienā un naktī — lai gulētu. Man trīcēja rokas, kārtojot gultu, lai nekas nebūtu redzams, es visa trīcēju, tomēr biju laimīga. Varbūt tā patiesi bija laime, ko es izjutu pirmo reizi mūžā. Pīlīte piederēja vienīgi man! Tagad tikai neuzkrītoši atgriezties rotaļistabā, un viss būs kārtībā.

Biju laimīga gan šo, gan vēl daudzas nākamās dienas. Vakarā, kad likāmies gulēt, es gaidīju, līdz pārējās meitenes aizmieg, un tad spēlējos ar Pīlīti. Nedrīkstēju tikai aizmigt, auklējot savu leļļuku, citādi no rīta man tūlīt to atņemtu. Kad acis sāka jau vērties ciet, es noguldīju Pīlīti spraugā, ko biju ierīkojusi starp matračiem, un aizmigu tik saldi kā vēl nekad. Pamostoties pirmā doma, protams, piederēja manai un vienīgi manai Pīlītei. Klusībā gavilēju: «Te viņa ir un tikai man vienai! Viņa ir mana, mana!»

Taču ar to šis lieliskais piedzīvojums vēl nebeidzās.

Pamazām sanesu Pīlītei trauciņus un vēl vienu kleitiņu, un arī krelles, tādas sarkanas, baltas, zaļas un dzeltenas, kas priecīgi grabēja mazā kārbiņā.

Pēc tam atnesu viņai gultiņu.

Pīlītei bija grūti gulēt starp matračiem, tāpēc man vienkārši vajadzēja atnest tai gultiņu. Gribēju viņu tur likt pa nakti.

Un tad viņas to atklāja — tās tantes.

Un sāka lasīt morāli. Viņas vienmēr lasīja morāli. Svaidījās ar vārdiem «zādzība», «tikai sev», «egoiste». Man nebija īsti skaidrs, ko tas vārds «egoiste» nozīmē, taču likās, ka tas ir kaut kas briesmīgs— kā septiņgalvu pūķis vai vecis, kas maisā aiznes ļaunos un nepaklausīgos bērnus. Toties, kas ir zādzība, es zināju pat pārāk labi, tāpēc, dzirdot, ka man met sejā šo vārdu, rīkle aizžņaudzās un es nespēju izkliegt, ka viņas ir pret mani netaisnas. Ka tā nav zādzība, ka man šīs mantiņas bija nepieciešamas, ka man vajadzēja Pīlīti allaž pie sevis un tikai sev, lai spēlētos ar viņu, aijātu, šūpotu un iemidzinātu, bezgala mīlētu un sildītu gultiņu, kad lellītei ir auksti.

Mani sagrāba aizvien lielāks niknums un šausmas, ka esmu zaudējusi Pīlīti, ka nu viņu man atņems, un gribējās drausmīgi kliegt. Taču kliedziens laikam bija pārāk drausmīgs, jo iestrēga kaut kur dziļi manī, es nespēju to izkliegt, tāpēc nevaldāmās dusmās nokritu pie zemes, spēru uz visām pusēm, skrāpēju un griezu zobus.

— Paskat tik, šī mums vēl pretosies! Kas vēl nebūs! — viena tante teica, un otra piemetināja: — Paturi viņu zem krāna, lai atvēsinās!

Viņas uzklupa man, aiznesa uz mazgāšanās telpu, iebāza galvu izlietnē un palaida ūdeni — aukstu ūdeni.

Nemitējos trakot, spert un skrāpēt, taču drīz man sāka trūkt elpas, mute bija riebīga, ledaina ūdens pilna, es spēju tikai sēkt un lāgā vairs neapjēdzu notiekošo. Un tad es patiešām zaudēju samaņu. Kaut kur it kā iekritu, un viss apkārtējais izgaisa.

Pamodos pēcpusdienā savā gultiņā ar truli sāpīgu sajūtu, ka man kaut kas atņemts, tikai pirmajā brīdī neapjēdzu, kas. Tad atcerējos, tvēru matraču starpā, un mani satrieca izmisums. Slēptuve bija tukša. Pīlīte bija prom, gultiņa bija prom, viss bija prom.

Sāku raudāt un raudādama atkal aizmigu.

Kad pamodos otrreiz, pie manis sēdēja tante Emma. Tāda jauna, skaista, mīlīga un sārta, kādu es vienmēr biju iedomājusies savu māmiņu. Ilgi sēdēja pie manis — un nākamajā dienā atkal, un vēl, un vēl, jo es esot slima. Man šķita, ka blakus sēž mana īstā māmiņa. Tante Emma stāstīja pasakas, šad tad arī noglāstīja mani, un reizēm viņai bija tādas dīvainas acis, it kā tētis viņu mājās būtu sabāris vai kāds nodarījis pāri un viņa ilgi raudājusi.

Es biju slima. Un tajā laikā atgadījās vēl kāds notikums.

Guļamistabā man blakus gulēja Kamila. Mēs bieži rotaļājāmies un bijām labas draudzenes. Kamila bija par gadu vecāka, viņai bija jau desmit. Kādu vakaru viņa neatnāca uz savu gultiņu. Tante Emma sacīja — Kamilu esot paņēmis kāds tētis un kāda māmiņa un viņa nekad vairs neatgriezīšoties. Sacīja un atkal palūkojās uz mani ar tādu skatienu, it kā būtu raudājusi par to, ka tētis viņu sabāris vai arī kāds viņai nodarījis pāri.

Kopš tā laika es, gulēt iedama, aizvien iztēlojos, kā tas būtu, ja arī pēc manis atnāktu kāds tētis un māmiņa. Patiesību sakot, man pietiktu ar māmiņu vien, tas būtu pat vairāk, nekā es uzdrošinājos cerēt. Es to māmiņu bezgala mīlētu, un viņa būtu skaista, maiga un sārta kā tante Emma. Stāstītu man pasakas, es glāstītu viņas matus, bet tētis skatītos uz mums un smaidītu, ka viņam ir tik jauka māmiņa un vēl meitiņa arī.

Ilgi, ļoti ilgi es tā aizmiegot sapņoju.

Nekas no tā nepiepildījās.

Neviens no maniem sapņiem.

Nekas.

Tagad, to visu atkal pārdzīvodama un atmiņu ekrānā zibošu redzēdama, es saprotu, ka arī vēlāk dzīve man sniegusi vienīgi vilšanos. Un es veltīgi meklēju cēloni, veltīgi cenšos izdibināt, kāpēc tas ir tā.

Triecieni allaž nāca pēkšņi un nežēlīgi — kā tas bija ar Janu, kā tas bija ar Boreku. Kā tas bija ik reizes. Bet tas jau ir cits stāsts, citi kadri šajā drudžainajā filmā, kas tik bieži mēdza trūkt . . .

Es nešaubīgi zināju, ka:

jau no bērnības esmu spiesta sīvi cīnīties par katru nieku, un lielākoties šis cīniņš bijis bezcerīgs. Tas, pēc kā visalkaināk tiecos, allaž ir palicis tas neaizsniedzamākais.

Kā Pīlīte.

Tāpēc es arī mācījos būt savtīga. Jā, es esmu egoiste. Tantēm bija taisnība. Tagad, kad es pilnībā izprotu šī vārda jēgu, man jāatzīstas, ka viņas nav maldījušās.

Es esmu egoiste, jo šodien un aizvien gribu kaut ko tikai sev, kaut ko tādu, kas man nebūtu jādala ar citiem, un vēlos to tūlīt, uz vietas. Man nav laika gaidīt, jo — vai es varu zināt, kas notiks rīt?

5

Evas Renčovas kabinets atradās pārvaldes galvenās ēkas trešajā stāvā, tam bija trīsdesmit septītais numurs. Ieejot uzreiz varēja manīt, ka te strādā sieviete, un ne tikai tālab vien, ka visur valdīja rūpīgi uzturēta kārtība. Uz rakstāmgalda stūrī pie loga stāvēja tālrunis un priekšzīmīgi sakrauta aktu kaudzīte, dokumentu atvilktnes bija aizslēgtas, grāmatskapī vīdēja akurāti sarindoti biezie «Likumkrājumu un rīkojumu» un «Kriminālistikas Vēstneša» sējumi, rakstāmmašīnu uz mazā galdiņa sedza mākslīgās ādas pārklājs. Cauri padzeltējušajiem aizkariem lauzās iekšā priekšpusdienas saule, tās stari, nesot dzīvinošu gaismu dekoratīvajiem augiem uz palodzes un kaktusiem uz puķu podestiņa aiz rakstāmgalda, sniedzās līdz pat apspriežu galdiņam, ap kuru bija nolikti daži nelieli krēsli. Starp tiem stāvēja apjomīgs kubls ar kuplu gumijkoku, kura lapas un zari, aizsedzot daļu sienas, gandrīz skāra griestus.

Par sievietes klātieni šajā kabinetā, ko dēvēja arī par dārzkabinetu, liecināja vēl kas cits. Kaktā pie skapja karājās spogulis metālkaluma ietvarā, savā ziņā mākslas darbs, un zem tā bija plauktiņš ar ķemmēm, tūbiņām, krēma trauciņiem un sīklietu šķirstiņu. Dienesta telpās šādas lietas nemēdz būt, to vieta ir buduārā. Skapja durvīs bija vēl viens spogulis cilvēka augumā, un tas radīja iespaidu, ka ienācējs nokļuvis drēbnieku darbnīcā.

Tāds bija kapteines Evas Renčovas kabinets. Zaļumu un vieglas ziepju smaržas pilns.

Gaiss te bija tīrs. Lai kaktusi varētu elpot, Drozds ar visām savām cigaretēm nesen bija reizi par visām reizēm izraidīts uz izmeklētājiem paredzēto blakus telpu, ko dēvēja arī par «celli» vai «alu». Drozds dalīja šo istabu ar Bržīzu, un gaiss tur itin bieži bija tāds, ka varēja cirvi pakarināt. To panāca cigaretes «Marica» bez filtra, kuras arī Eva Renčova un Bržīza, sekojot Drozda priekšzīmei, pa jokam sauca par luksa Marikām.

Bržīza jau dažu labu reizi bija ieteicis Drozdam pāriet uz filtra cigaretēm, lai taupītu savu un, protams, arī klātesošo veselību un padarītu «alas» gaisu ciešamāku. Lietot kādu vieglāku marku, piemēram, «Spartu» vai BT, taču viņa vārdi neguva atbalsi. Ja jau bojāt veselību, Drozds mēdza iebilst, tad vismaz par lētu, nevis dārgu naudu, ņemot vērā tos daudzumus, kas dienā tiek izpīpēti. Un vispār — liecies mierā ar saviem filtriem! Mēs jau tā dzīvojam surogātu pasaulē, tāpēc jācenšas, cik vien var, turēties pie dabiskā un nemazināt baudu un patikšanu ar visādiem nevajadzīgiem ierobežojumiem.

Patlaban abi sēdēja «cellē», runāja tikai pašu nepieciešamāko un vārīja kafiju turku gaumē. Tad piesardzīgi malkoja karsto dziru, un Drozds svētlaimīgi aizkūpināja savu «Maricu». Viņi gaidīja, kad Eva Renčova atgriezīsies no šefa. Pie Jandas dzīvokļa saimnieces Amālijas Rozenkrancovas jau bija būts, tagad vajadzēja doties uz izdevniecību, kur nogalinātais strādājis. Eva Renčova negribēja braukt tūlīt, jo bija vēl agrs un viņa zināja, ka redakcijās, izdevniecībās un tamlīdzīgās iestādēs darba diena sākas vēlāk nekā citur. Pirms deviņiem tur kāds nez vai būs sastopams.

Pulkstenis rādīja bez dažām minūtēm pusdeviņi, bet Eva Renčova vēl aizvien kavējās pie šefa. «Celle» pamazām slīga omulīgā dūmakā.

Kad Eva Renčova pirms desmitiem pavēra durvis, lai aicinātu Drozdu un Bržīzu savā kabinetā, viņai gandrīz aizcirtās elpa, jo pretī gāzās blīvs zils mākonis.

—    Dievs kungs, tā tava pīpēšana ir briesmīga, Antonīn, — viņa nopūtās. Drozds saspaidīja pusizsmēķēto cigareti, vainīgi pasmaidīja, uzklausīja rīkojumu, lai nākot pie viņas, un sekoja Bržīzam uz blakus istabu. Viņi apsēdās pie apspriežu galdiņa. Eva Renčova iedeva vīriešiem trīs protokolus par šīrīta notikumu un sacīja:

—    Kad būsit tos izlasījuši, brauksim uz «Omegu».

Pati viņa paņēma moderni veidotu laistāmo kanniņu, uz kuru allaž, kad to lietoja, mēdza pukoties, jo kanniņai bija glītas, pat mākslinieciskas formas, taču darbs ar to bija gan žonglēšanas treniņš, gan arī nervu pārbaude. Piepildīja kanniņu no izlietnes krāna zem plauktiņa, neaizmirsdama pie izdevības iemest acis spogulī un pārlaist roku pār matiem, kā to dara katra sieviete spoguļa priekšā — pat tad, ja viņas frizūra ir nevainojama, — un lēni, piesardzīgi sāka apstaigāt savu zaļo valstību. Uz lūpām viņai rotājās jautrs smaids, tomēr tas nebija veltīts kaktusiem. Skatiens spogulī nevilšus bija atgādinājis pirms dažām dienām lasīto rakstu par vīriešiem spoguļa priekšā. Tā autors kādā žurnālā apgalvoja: esot izpētīts, ka ikviens normāls vīrietis spogulējoties trīs reizes biežāk nekā sieviete. Tā, raug!

Eva Renčova atvēra logu, aplaistīja sukulentus, kas auga ārpusē garenā koka kastē, un kabinetā pilnā spēkā ielauzās lielpilsētas decibeli — automobiļu signāli, bremžu čīkstoņa, motoru murdoņa, dūkšana un rēkšana. Tuvojās priekšpusdienas sastrēgumstunda.

Drozds un Bržīza tikmēr lasīja.

Pirmajā protokolā bija teikts:

«Piektdien . . . gada . . . augustā pulksten 3.40 es, veikdams dienesta apgaitu, iegriezos Slovanas salā, sauktā arī par Zofīnu, kur manu uzmanību piesaistīja sēdoša vīrieša stāvs uz soliņa mazā, apaļā laukumiņā salas galā. Piegāju pie viņa un gribēju pārbaudīt dokumentus, jo man likās savādi, ka viņš uzturas te šajā laikā, taču tuvākā apskatē atklāju, ka vīrietis ir miris. Atsaucu šurp vahmistru Karelu Kovāržu, kurš kopā ar mani piedalījās dienesta apgaitā un tobrīd atradās salas pretējā pusē. Kad viņš ieradās, pavēlēju viņam palikt pie mirušā, bet pats pieteicu atgadījumu Prāgas 1. milicijas nodaļā. Tā kā es nesaskatīju svešiniekā nekādas redzamas vardarbības pazīmes, tad nospriedu, ka viņš miris pēkšņā nāvē bez citu personu iejaukšanās, un neziņoju Slepkavību izmeklēšanas nodaļai. Kad ieradās poručiks Jindržihs Bržezans ar patruļmašīnu, mēs ar vahmistru Karelu Kovāržu turpinājām apgaitu Nacionālā teātra virzienā.»

Protokolam bija divi paraksti: virsvahmistrs Josefs Koreckis un vahmistrs Karels Kovāržs.

No otra protokola Drozds un Bržīza uzzināja, ka:

«Piektdien . . . gada . . . augustā pulksten 3.52 virsvahmistrs Josefs Koreckis, kas kopā ar vahmistru Karelu Kovāržu veica dienesta apgaitu, izsauca, mani uz Slovanas salu, kur, pēc viņa vārdiem, atrasts nepazīstama vīrieša līķis. Ieradies tur, es secināju, ka virsvahmistra Korecka pieņēmums par miršanu dabiskā nāvē neatbilst patiesībai. Kaut arī apkārt nebija redzamas cīņas pēdas, dabisks nāves gadījums man šķita visai neticams. Pieredze mudināja būt piesardzīgam, izdarot slēdzienu, tāpēc es ziņoju Slepkavību izmeklēšanas nodaļai un liku izsaukt ekspertu grupu. Mana versija par varmācīgu nāvi vēlāk apstiprinājās. Turpmākais man nav zināms, jo es aizbraucu, tiklīdz bija klāt operatīvā grupa.» Paraksts: poručiks Jindržihs Bržezans.

Trešajā protokolā bija apkopoti ekspertu atzinumi un pievienoti noslepkavotā fotouzņēmumi. Sī dokumenta saturs, kas ietvēra Mojmīra Jandas aprakstu, izmeklētājiem pa lielākai daļai jau bija pazīstams, arī beidzamais doktora Vāleka parakstītais slēdziens, kas vēstīja:

«Pēc pirmās apskates varu konstatēt, ka uz mirušā ķermeņa nav atrastas nekādas redzamas varmācības pēdas, izņemot neuzkrītošu maza diametra dūrienu ar asu priekšmetu tieši sirdī. Nāvējošais ierocis, kas precizējams tikai sekcijā, manuprāt, varētu būt resna adata vai īlens, kaut gan šimbrīžam nav izslēgts arī cita veida ierocis. No pirmā skatiena pievērš uzmanību tas, ka ierocis lietots, ļoti pamatīgi pārzinot cilvēka anatomiju, šajā gadījumā — krūšukurvja un sirds apvidus uzbūvi, kaut gan var pieņemt, ka noziedznieka roku vadījusi arī nejaušība.»

Ekspertu grupas protokolā vēl bija minēts, ka ap soliņu, uz kura sēdējis nogalinātais, nav uzietas nekādas cīniņa pazīmes. Pa vidu citām, galvenokārt to cilvēku pēdām, kuri bija atraduši līķi un piedalījušies nozieguma vietas fiksēšanā, labi varēja saskatīt arī smalku, taču ne nagliņpapēžu kurpju nospiedumus. Eksperti bija izgatavojuši to atlējumu. Sis pierādījums ievadīja veselu grupu citu, kuri liecināja, ka slepkavības vaininiece ir sieviete. Minēto hipotēzi vēl pastiprināja fakts, ka uz upura krekla apkakles un arī uz lūpām bija atklāti traipi, kuru veids un sastāvs nepārprotami atbilda krāsotu lūpu nospiedumiem. Mojmīra Jandas mutes kaktiņā doktors Vāleks bija atradis arī sakaltušu asins pilienu, kas visticamāk izsūcies no pārkostas lūpas, bet kodums savukārt radies — to apstiprināja brūcītes vieta un forma — kaislīga, nesavaldīga skūpsta brīdī. Netieša norāde uz sievieti ir arī dīvainā šalle, kas smaržo pēc dārgā franču parfīma «Chanel» numurs pieci. Šalles nozīme šajā slepkavībā — ja tai vispār ir kāda nozīme — pagaidām nav noskaidrota . . . Pēc fotografēšanas un citiem nepieciešamajiem pasākumiem līķis, kuru personības apliecības dati ļauj identificēt kā Ph. Dr. Mojmīru Jandu, aizvests uz Tiesu medicīnas institūtu sekcijai, kas precīzi uzrādīs nāves brīdi un cēloni . . .

Pirms Drozds un Bržīza lika protokolus atpakaļ aktu vākos, uz kuriem bija noslepkavotā uzvārds, Bržīza vēl izrisināja dokumentiem pievienoto diezgan pagaro šalli. Smarža vairs nebija tik uzbāzīga, tomēr diezgan manāmi kairināja nāsis kā viņam, tā arī Drozdam.

—    Tad varam braukt? — Eva Renčova jautāja, beigusi laistīt kaktusus un redzēdama, ka Drozds un Bržīza ar interesi pēta lietisko pierādījumu.

—   Tieši tā, biedre kapteine! — Bržīza, kam no ilgās sēdēšanas bija notirpušas kājas, iesmiedamies pietrūkās stāvus.

—    Ko te ērmojies! — Eva Renčova izlikās, ka ir dusmīga. Teiktais tomēr bija domāts nopietni. Viņi jau sen neatsaucās ar visādiem «Klausos!», «Tieši tā!» un tamlīdzīgiem oficiāliem teicieniem, kas neuniformētam vērotājam izraisīja vienīgi smīnu. Bija atteikušies no tiem, jo vairāki veiksmīgi kopējiem spēkiem atklāti noziegumi viņus saliedēja tādā kā nelielā ģimenē. Pie tās piederēja arī Evas Renčovas laulātais draugs, kaut gan to redzēja diezgan reti. Pans Renčo lielāko daļu gada pavadīja ārzemju komandējumos.

—    Klau … — Bržīzam gluži automātiski paspruka nākamais reglamentrunas štamps, taču palika nepabeigts. Vainīgais aprāvās un sāka dārdoši smiet, kā no visas trijotnes to prata vienīgi viņš. Jauneklīgi, vareni un bez kautrēšanās.

Izdevniecība «Omega» nebija sevišķi tālu no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas, tāpēc viņi gāja kājām. Pa ceļam bija konditoreja, kur Bržīza apskaužamā pastāvībā allaž iegriezās «kaut ko ierubināt», kā viņš pats mēdza sacīt. Taču apmeklējumus nerosināja vienīgi tas, ka šis konditorejas veikals bija izslavēts bagātīgās saldumu izvēles dēļ. Bržīza te nāca arī kāda cita iemesla dēļ. Viņam patika viena no pārdevējām, glīta melnmate ar nedaudz ieslīpām, mandeļveidīgām acīm, mīlīgu smaidu un koķeti uzrautu snīpīti virs maigajām lūpām. Drozds viņu reiz bija nosaucis par Krēmrullīti, un tika sacīts arī «smukā konditore», kad abi pārējie kolēģi gribēja pavilkt Bržīzu uz zoba. Arī tagad, ejot garām skatlogam, kas bija pilns ar gaisīgi dekorētām tortēm, Drozds izjuta kārdinājumu nocitēt kādu dziļdomīģu teicienu par kautrīgiem mīlētājiem, kā viņš aizvien to darīja, taču atcerējās Mojmīru Jandu — notikums vēl bija gluži svaigs — , pārvarēja sevi, nesacīja neko un klusēja. Klusēja arī pārējie divi līdz pat tam brīdim, kad viņi pa iespaidīgu portālu iegāja izdevniecības ēkā un apstājās pie caurlaides lodziņa.

No sarga viņi uzzināja, ka biedrs galvenais redaktors neesot vēl atnācis un, iespējams, šodien vispār neatnākšot, taču viņi varot griezties pie vietnieka Ludvīka Koubas vai arī tieši pie direktora. Eva Renčova atbildēja, ka pagaidām pietikšot ar galvenā redaktora vietnieku, un sargs viņus raidīja uz ceturto stāvu, uz sekretariātu. Tur jau gaidīšot, jo viņš tūlīt telefoniski pieteikšot.

Ludvīks Kouba cildināja Jandu. Viņš bijis ārkārtīgi erudīts un talantīgs, izcils speciālists. Patiesi izcils, kurš savu darbu darījis ar iedvesmu. Jandas nozare bijusi angļu un amerikāņu literatūra, taču viņš nevainojami pārzinājis arī romāņu literatūras, aktīvi pārvaldījis vairākas valodas un bieži braucis uz ārzemēm, lai vestu sarunas ar izdevējiem. Kouba uzbūra tāda cilvēka tēlu, kam piemitusi tikai viena vienīga kaislība — viņa darbs. Jandas noslepkavošana Koubu bezgala pārsteidza, viņš ilgi nespēja attapties, uzzinājis no Evas Renčovas apmeklējuma iemeslu. Varēja redzēt, ka šī vēsts viņu galīgi satriekusi. Kouba bija Jandas tiešais priekšnieks, turklāt, kā viņš paskaidroja, abiem bijušas arī kopīgas ārpusdarba intereses. Ļoti tuvas, Kouba uzsvēra, kaut gan viņu savstarpējās attiecības par draudzību saukt nevarēja.

—    Sievietes? — viņš atkārtoja Evas Renčovas jautājumu. — Kā jau es teicu, tik tuvi mēs nebijām, lai viņš man stāstītu šādas intīmas lietas. Neesmu ne par vienu dzirdējis, un, spriežot pēc tā, ko runā izdevniecībā, es nesaprotu . . .

—    Tūdaļ sapratīsit, kad teikšu — ir gandrīz simtprocentīgi drošs, ka slepkava bijusi sieviete, — Eva Renčova sacīja.

Ludvīks Kouba likās kā no mākoņiem nokritis un brīdi nespēja izdabūt ne vārda, šķita, viņš spriegi domā, bet tad pakratīja galvu un teica:

—    Tagad es saprotu, tomēr . . . Vai zināt, viņš, Mojmīrs, bija diezgan liels vienpatis. Ne tādā nozīmē, kā par viņu te redakcijā tenko, tikai manis paša skatījumā. Vienpatis, biklas dabas cilvēks un, varētu teikt, savā ziņā pat īgns. Vismaz man tā likās. Zinu, ka dažas mūsu meitenes cerējušas uz viņu un vēl aizvien cer, tikai … — Kouba aptvēra, ka nu tas jau pieder pagātnei, mirkli klusēja, kaut ko apsvērdams, un pabeidza: — Jūs pati zināt, kā tas ir, piedošanu, ar sievietēm. Taču galu galā kas tur ko brīnīties? Janda bija izskatīgs, inteliģents jauneklis, turklāt neprecējies. Vai kādai izdevies Mojmīru savaldzināt un cik stipri, to es nemāku teikt, bet atstāstīt tās no pirksta izzīstās mīlas dēkas, kādas te piedēvē mums visiem, es negribu, lai neradītu pret kādu nepamatotas aizdomas, šīs lietas jums labāk spēs izskaidrot Mojmīra kolēģes, ar kurām viņš strādāja vienā istabā, Regina Tolarova un Nadja Dvoržākova. Tūlīt likšu, lai atnāk. — Un galvenā redaktora vietnieks jau sniedzās pēc klausules.

—    Nē, nē, nav vajadzīgs, mēs paši viņas sameklēsim, — Eva Renčova noraidīja palīdzību, bet Drozds uzdeva nākamo jautājumu:

—    Vai jums nešķiet, ka Jandas noraidošo attieksmi pret sievietēm varēja izraisīt kādi blakus apstākļi? — To sacīdams, viņš uzmeta Bržīzam skatienu, kurā bija jaušama viegla ironija. Tas nepamirkšķināja ne acu, tikai nodomāja, ka nebūtu par ļaunu noskatīties, kā viņa kolēģis gabalu pa gabaliņam notiesā savu platmali.

—    Blakus apstākļi? Ko jūs ar to gribat teikt? — galvenā redaktora vietnieks Kouba nesaprašanā atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

—    Nu redzat, varbūt viņš . . .

—    Ahā, tagad ir skaidrs … — Kouba beidzot saprata. — Nē, nē, nekādā ziņā. Man liekas, ka es viņu pazinu pietiekami labi, lai varētu to apgalvot. To viņš nespētu noslēpt. Tādas noslieces cilvēkiem, kurus jūs domājat, tas redzams jau no pirmā acu uzmetiena. Nē, jūs maldāties. Nezinu, kā lai to labāk pasaka, tomēr es pacentīšos. Pēc manām domām, Mojmīrs piederēja pie tā tipa intelektuāļiem, kuri veido savu pasauli it kā atrauti no dzīves. Viss, ko viņi pārdzīvo — jūtu saviļņojums, prieks vai sāpes,—tiek pārdzīvots grāmatu lappusēs. Tas, protams, neizslēdz arī īstus, reālus pārdzīvojumus, tomēr šā tipa cilvēkiem tie ir blāvāki. Dzīves skola un tās augstākā mēraukla viņiem ir literatūra, un reizēm tā šķiet patiesāka nekā apkārtējā realitāte — ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt.

Eva Renčova un Drozds saprata. Bržīza arī.

Viņi nopratināja vēl kādus desmit cilvēkus, Jandas tuvākos līdzstrādniekus un līdzstrādnieces, taču visi runāja aptuveni to pašu, ko galvenā redaktora vietnieks, un ievilka tikai dažus sīkus vaibstus doktora cilvēciskās būtības portretā. Janda, pēc viņu vārdiem, bijis jauks biedrs (Eva Renčova nevilšus atcerējās slavas dziesmas, ko savam apakšīrniekam bija dziedājusi Amālija Rozenkrancova) un neparasti godīgs, atklāts cilvēks, kurš nekad nav spējis otram nodarīt pāri. Bijis pašaizliedzīgs un nesavtīgs, dzīvojis vienīgi savām grāmatām un saviem autoriem — to sacīja arī Kouba — , bet īgņa bijis tikai no skata. Tātad galvenā redaktora vietnieks šajā ziņā maldījās. Janda pratis priecāties, mācējis būt jautrs un sabiedrisks, ar patiku iebaudījis labu vīnu, svinību reizēs redakcijā izturējies brīvi un nepiespiesti, stāstījis anekdotes kā jebkurš cits un pat vēl raitāk un atjautīgāk, jo viņam piemitusi spēja izteikt savas domas skaidri un saistoši, skaisti dziedājis un nekad nav izjaucis nevienu izdarību —pat tad ne, ja izjokotais bijis viņš pats.

Vienīgā persona, kuru neizdevās nopratināt, bija Regina Tolarova. Viņas kolēģe Dvoržākova zināja sacīt, ka Tolarovai esot apspriede Kultūras ministrijā un viņa būšot darbā tikai rīt.

Eva Renčova klausījās un grozīja galvu. Salīdzinot pratināšanā iegūtās ziņas, viņai aizvien — un neparasti spilgti, pat uzmācīgi — acu priekšā atausa Zofīnā redzētā aina. Kā Mojmīrs Janda tur rāmi sēž uz soliņa ar vieglu smaidu sejā, pirms viņu pārsteigusi pēkšņa un — visticamāk — negaidīta nāve.

Viņa grozīja galvu un domāja, uz kādiem nežēlīgiem absurda uzplaiksnījumiem gan spējīga dzīve. Pēc šanela numurs pieci smaržojoša absurda uzplaiksnījumiem . . .

Šķita, ka izdevniecībā «Omega» neizdosies neko vairāk izdibināt un viņi tur neatradīs nekādas pēdas, kas norādītu turpmāko izmeklēšanas virzienu.

Tā nebija taisnība.

«Omega» tomēr sacīja savu vārdu Mojmīra Jandas nāves lietā.

Evu Renčovu tur vēl gaidīja diezgan lieli pārsteigumi.

6

Pagriezu slēdzīti, jau laizdamās miegā. Atkal iekvēlojās ekrāns.

Kadri, kas uz tā mijās, bija fiksēti ilgi pirms laika skaitīšanas sākuma, pirms pirmā gada pirmās dienas, kā es to dēvēju un rēķināju kopš savas divdesmitās jubilejas. Man tad bija tikai četrpadsmit, tomēr es jau jutos liela un pieaugusi. Gan tāpēc, ka dabisku fizioloģisko norišu ceļā biju kļuvusi par sievieti, gan arī tāpēc, ka dažās pēdējās nedēļās biju ievērojusi, ka man strauji briest krūtis. Jutu tajās spiedienu, kas lika trīsēt visam augumam, un, kad dažbrīd biju istabā viena, nometu blūzīti un kombinēju, apsēdos pie spoguļa un tīksminājos par baltajiem, samtainajiem, apaļajiem pauguriņiem, no kuriem šāvās ārā sarkanīgas pumpiņas, draudot kuru katru mirkli pārsprāgt. Reizēm krūtis arī noglaudīju un prātoju, kā tas būs, kad tās glāstīs vīrieša roka, nekautra un alkatīga. Tad, sakaunējusies par savām domām un par to, kā te izdaros spoguļa priekšā, žigli atkal saģērbos, lai slēptu savu kailumu no visas pasaules.

Biju lasījusi grieķu — vai varbūt romiešu? — leģendās un teiksmās, ka skaists un iznesīgs jauneklis, ko daba apveltījusi ar visām labajām īpašībām, — neatminos vairs, kā viņu sauca, — iemīlējies pats sevī, savā dailē, kad reiz, pār dzidru avotiņu noliecies, ieraudzījis savu attēlu gludajā ūdens virsmā. Bet tā jau ir tikai teiksma. Taču kurš gan sev nepatīk? Varbūt vienīgi pašnāvnieki. Meiteņu priekšā lepojos ar savu vingro augumu, kāda nebija nevienai citai visā internātā — vismaz tām ne, kuras es pazinu un varēju vērot dušas telpās. Es zināju, ka viņas mani apskauž, un man likās, ka tā ir briesmīga netaisnība. Viņām taču bija viss — tētis, mamma, tuvinieki, bija kāds, kas viņas mīl, turpretī man kā niecīga atlīdzība, kā sāpju nauda bija dāvāts tikai šis skaistais stāvs. Daudz kas man bija laupīts, vienīgi tas ne, jo mans augums bija dabas meistardarbs. Pienāks diena, kad to iemīlēs kāds vīrietis un es vairs nebūšu viena. Man būs cilvēks, kuram es neprātīgi patikšu un kurš neprātīgi patiks man.

Ka esmu skaista — skuķi to sacīja ar skaudību, tomēr sacīja — , es pārliecinājos arī tad, kad gāju uz baseinu. Mēdzu iet uz Zilo kūrvietu vai uz Podolu. Cik reižu es vai svilu kaunā, kā puikas uz mani blenza, un dažkārt pat apraudājos par viņu stulbībām. «Tai nu gan ir!» — «Kā tev liekas, Džo? Vismaz pirmā lieluma!» — «Prīmā miesiņa, ko . . .» Beigas es nesaklausīju, taču itin skaidri spēju iedomāties. Nosarkusi līdz ausīm, ar joni lēcu ūdenī un straujiem vēzieniem peldēju prom, lai viņus nedzirdētu. Vismaz nedzirdētu. Zēni bija sastājušies gar baseina malu, es izmisumā rādīju tiem mēli, bet viņi tikai smējās un sauca: «Vai, cik smukiņa, pincīt, parādi vēl vienreiz!» — «Nu, ja tev viss ir tik glīšs …» — «Jaunkundz, sakiet, kur un kad, un metīsim kauliņus kopā!» — «Kā tevi sauc, kaķīt?» — «Ar tevi sanāktu baigi feini, blozgiņ!»

Atri peldēju pāri uz pretējo pusi, lai būtu no viņiem tālāk, taču tas neko nelīdzēja. Viņi skrēja apkārt baseinam un pat nedomāja beigt muldēt un uzkasīties. Kliedza «Cau!» un «Ahoi!», sēdās uz baseina malas, bet es peldēju pa vidu un biju spiesta palikt ūdenī tik ilgi, līdz kļuvu gluži zila no aukstuma un bez spēka no nemitīgās kustības. Daži lēca baseinā, nira zem manis un mēģināja grābstīties.

Reiz no šādas pārsalšanas man sakāpa temperatūra. Sākās klepus, es degu kā ugunī, un vajadzēja palikt gultā.

Ak, slimība!

Tas bija gandrīz pats burvīgākais un kolosālākais, kas internātā varēja atgadīties. Fakts! Tikai slimība nedrīkstēja būt pārāk smaga.

Jā, tas bija burvīgi. Nekādas celšanās sešos uz rīta rosmi, ēdienu pienes pie gultas, un nav jāstāv rindā pie lodziņa. Cauru dienu vari laiskoties pa gultu — citkārt pa dienu gulēt nebija ļauts, to aizliedza internāta noteikumi — , vari tīksmināties siltumā zem segas viena un netraucēta un tomēr būt rūpju un uzmanības centrā.

Neviena no meitenēm, kam ir mamma un tētis, nespēs saprast, ka tādiem kā es visvairāk pietrūkst apziņas, ka kāds ar mīlestību rūpējas un baiļojas par viņiem. Visa cita man ir bijis diezgan: allaž esmu bijusi paēdusi, man bijis ko vilkt mugurā — kaut arī tikai bērnunama drēbes — un bijis arī jumts virs galvas. Taču es mīļu prātu ar lielāko prieku būtu no tā visa atteikusies. Staigātu skrandās, ciestu badu un slāpes, gulētu uz kailas grīdas, ja vien līdzās būtu tuvs cilvēks, ja vien man piederētu kaut drusciņa tā, kas bija citām meitenēm.

Tādas bija manas domas, taču pamazām nācu pie pārliecības, ka viss nav tik vienkārši un dzīvē nemēdz tā notikt, kā es iztēlojos savos naivajos sapņos. Sī atziņa iekrita manī kā akmentiņš dziļā atvarā — kā akmentiņš, kas iemests neremdināmajās alkās. Sākumā tas bija tikai viens sīks olītis, bet vēlāk šo oļu, kas saviļņoja rāmo ūdens spoguli, radās aizvien vairāk. Tie krita biežāk un biežāk, un katrs notrīsot atbalsojās manī.

Šķiet, pats pirmais olītis bija Jana. Pareizāk sakot, viņas māte.

Jau divus gadus Jana bija mana vismīļākā draudzene.

Melnmatainā, cekulainā skuķene bija kā uzmedota uz visādām delverībām, lai tikai būtu jautri, un čaļiem pievērsa tikpat maz uzmanības kā es. Abas rādījām viņiem zobus un arī kāvāmies, kad tie izrunājās vai gribēja ķerstīties pie krūtīm un vēl šur tur. Krita pļaukas, un to nebija maz. Taču lielai daļai meiteņu patika, ja puikas palaida rokas, un dažas pat to sacīja atklāti.

Toreiz mēs gājām astotajā klasē, un es bieži ciemojos pie Janas

mājās. Viņas tētis strādāja zinātniskās pētniecības institūtā, no Janas skaidrošanas es tā arī nesapratu, kādā īsti, tam bija sakars ar kibernētiku vai kaut ko tikpat neizprotamu, bet mamma bija dzelzceļu pārvaldes grāmatvede. Visi trīs izturējās pret mani mīļi, taču tas bija tāds, ziniet, mīļums drusku aiz līdzjūtības un drusku aiz pilsoņa pienākuma. Tīri fiziski manīju, ka zemapziņā viņiem sīc uzmācīga doma: nabaga skuķis, nedrīkst izrādīt, ka mums viņas žēl, jāizturas pret viņu sirsnīgāk. Nav ko pārmest, viņi nudien bija sirsnīgi, tāpēc arī labprāt ciemojos pie Janas. Jutos pie viņas tik labi kā nekur citur, visā savā mūžā tik labi nekur nejutos.

Pats brīnišķīgākais bija, kad Janas vecāki aizbrauca uz vasarnīcu Ratajā pie Sāzavas upes. Tā bija grezna un komfortabla vasarnīca, arī es dažas reizes tiku paņemta līdzi uz turieni. Taču biežāk viņi brauca vieni paši, mēs ar Janu palikām Prāgā, un dzīvoklis bija mūsu rīcībā. Mēdzām atrunāties, ka briesmīgi daudz jāmācās, ka līdz pirmdienai nepagūsim to visu iekalt, ka mēs taču gribam pēc nepilnās vidusskolas iet tālāk un tāpēc nedrīkstam dabūt sliktas atzīmes.

«Ja jau viņām jāmācās, lai stāv mājās, mammiņ,» šādās reizēs teica Janas tētis, kas vairāk bija mūsu nekā mammas pusē. «Abas jau pietiekami lielas, lai paliktu vienatnē. Laupīt jau šās neviens Nenolaupīs.»

«Tieši tāpēc man nepatīk te viņas atstāt, ka ir jau pietiekami lielas,» Janas mamma iebilda.

«Bet, mamm, kas tev uzreiz nāk prātā!» Jana dusmojās.

«Nāk vai nenāk, tu labāk stāvi klusu! Man arī kādreiz bija četrpadsmit!» mamma uzbrēca un piemetināja, vērsdamās pie Janas tēta: «Man rādās, ka es palikšu mājās, brauc tu viens pats.»

«Bet, mammiņ . . .» Ar to arī viss allaž beidzās. Vecāki tvēra savas mantas, un pēc brīža jau bija dzirdams, kā viņu oktāvija aizrūcina gar stūri.

Janas mamma mūs vairākas reizes tomēr pārbaudīja, un tikai pēc tam, kad bija pārliecinājusies, ka vienmēr viss ir kārtībā, nekas nepiedienīgs mājās nenotiek, brīvās četrdesmit astoņas stundas palika vienīgi mums. Nāca smiekli, cik neveikli viņa rīkoja šīs kontroles. Parasti uzradās sestdienas vakarā, tā ap deviņiem, pavēstīja, ka esot kaut ko aizmirsusi — iegansts aizvien bija idiotisks, — un gāja prom, gluži vai atvainodamās, ka nemaz neesot gribējusi mums traucēt mācīšanos. Viņa tikai . . .

33

Mēs gan neko cītīgi nemācījāmies, un astotajā klasē tas arī nebija vajadzīgs. Tajās divās diennaktīs, kas bija vienīgi mūsu, mēs fantazējām un iztēlojāmies nākotni, kā to prot tikai pusaugu skuķenes. Klausījāmies magnetofonu vai arī iedomājāmies, ka mūsos nupat iemīlējies vienreizēji šiks čalītis. Tam, protams, vajadzēja būt vismaz Frenkam Sinatram vai Karelam Gotam, un mēs spēlējām, kā

— O. Koseks

ar viņu sarunājamies, ko pārdzīvojam un tādā garā. Jana laikam nav atradusi savu īsto aicinājumu. Viņai vajadzēja kļūt par aktrisi. Kā viņa mācēja notēlot šīs ainas, vai tas būtu ar Karelu Gotu vai Sinatru! Un tēloja baigā nopietnībā. Tikai beigās gan neizturējām un, kad gandrīz, gandrīz jau dusējām sava elka saldajās skavās, sākām spurgt un smējāmies, kā bez prāta palikušas. Vāļājāmies pa tahtu un pa grīdu, metām viena otrai ar spilveniem un nerimāmies tikmēr, līdz aptrūka elpas.

Tas bija neatkārtojams gads.

Patiesībā ne tikai gads. Burvība turpinājās vēl tad, kad es jau dzīvoju internātā.

Un tad tas notika.

Atvarā iekrita pirmais akmentiņš.

Kad reiz pievakarē aizgāju pie viņiem — bija dubļains un lietains rudens — un mēs priekšnamā abas ar Janu ģērbām nost samirkušos mēteļus, nevilšus izdzirdējām Janas mammas sarunu ar tēti.

«To varēja nozagt vienīgi tas meitēns!» bija dzirdama sašutusi sievietes balss.

«Es tevi lūdzu, atceries, kad tā tev beidzamo reizi bija uz rokas,» atbildēja īgns vīrieša bass.

«Tu man te nestāsti! Tā iet, kad ģimenē ieved tādas . . . tādas . . . neviens nezina, kas ir viņas vecāki un vai tie . . .» Sieviete nepaguva pateikt, ko viņa domā par maniem vecākiem, jo Jana, kas sākumā stāvēja kā ar verdošu ūdeni aplieta, strauji metās pie dzīvojamās istabas durvīm, nikni tās attrieca vaļā, gandrīz izgāzdama no eņģēm, un sāka nesavaldīgi kliegt: «Mamma, mamm, tu nedrīksti .. . tev nav tiesību … jūs nedrīkstat!» Kliedza, balsij aizraujoties, pusšņukstot un raudot. Pa vaļējām durvīm redeēju, ka Jana metas virsū mātei, sit ar dūrēm un kliedz, kliedz, līdz spēj vairs tikai pasēkt . . . Notiekošais mani drausmīgi pārsteidza. Stāvēju kā pārakmeņojusies, brīdi nespēju ne pakustēties. Bet, kolīdz attapos, tā pakampu no pakarināmā vienā rokā mēteli un cepurīti, otrā — somu un metos laukā. Pa galvu pa kaklu izskrēju no dzīvokļa un nodrāžos divus stāvus lejā pa kāpnēm. Kad jau biju pie ārdurvīm, gaitenī, daudzkārt atkārtojoties un atbalsojoties, atskanēja izmisīgi saucieni .. . kāpņu telpā dunēja mans vārds, un tad bija dzirdama arī soļu dipoņa. Tā bija Jana, kas steidzās man pakaļ. Taču es tikai skrēju vēl ātrāk, gluži kā apmāta. Gribēju būt prom, prom no viņiem visiem. Skaidri gan nezināju, kas ir noticis un par ko bijusi runa, tomēr sapratu, ka atgadījies kas nelabojams.

Internātā iekritu gultā, kaut arī tas bija aizliegts, un brēcu kā mazs bērns. Meitenes taujāja, kas man kaišot, galvenokārt jau aiz ziņkāres, taču es viņām neko neteicu. Nerunāju un tikai raudāju. Man šķita, ka ir atkal tāpat kā toreiz, kad trešajā klasē bērniem sāka

zust vispirms mantas, bet tad arī nauda. Un, tā kā es biju no bērnunama — tā bija sava veida kauna zīme —, visi turēja par zagli mani, arī pane skolotāja.

Es toreiz briesmīgi pārdzīvoju un visvairāk skolotājas dēļ, jo bezgala viņu mīlēju, bet izrādījās, ka viņa pret mani tik ļauna. Slepus raudāju un tad, lai nokratītu netaisnīgās aizdomas, pasacīju, ka arī man nozagtas desmit kronas. Tā nebija patiesība, tik liela nauda man nekad nebija piederējusi, un melojot sirds lēkāja gluži vai kaklā kā tāds pārbiedēts putnēns. Klase, arī pane skolotāja lūkojās uz mani aizdomīgi un neticīgi, un bērni ņēmās klaigāt, ka no rīta man nekādas naudas neesot bijis, es to visu esot tikai izdomājusi. Skaļāk par citiem kliedza Honza Nekudu, tas riebīgais resnītis un mammas luteklītis. Tā viņu ik dienas gaidīja pie skolas uzcirtusies un safrizējusies, brīnums vēl, ka nenesa šo klēpī uz mājām. Dažreiz viņam atbrauca pretī arī tētis ar auto. Skolotāja raudzījās manī ilgi un kaut kā dīvaini, un es neizturēju šo skatienu, nodūru acis, apraudājos un šņukstēdama atzinos, ka tās desmit kronas patiesi esmu izdomājusi, lai mani neuzskatītu par zagleni, kas ņem pārējiem bērniem naudu. Es nevienam neko nezogu, dusmīgi izgrūdu. Un kāpēc visi domā tieši uz mani, nevis uz kādu citu, kāpēc es . . . kāpēc es . . . Aiz niknuma aizcirtās balss, un es vairs nespēju parunāt. Tobrīd manī mutuļoja tāds naids, ka būtu varējusi skrāpēt, kost un spert visiem, kas apkārt, taču es tikabrēcu vēl sāpīgāk un nebiju nomierināma.

Pēdīgi atklājās, ka naudu zadzis kāds puika, kuru neviens neturēja aizdomās. Neatceros vairs, kā viņu sauca, un tam arī nav nekādas nozīmes. Puiku noķēra rakņājamies skolotājas atvilktnē, un viņš visā atzinās.

Jana todien mani nepanāca.

Nekad mani nepanāca.

Viņa man visu paskaidroja skolā nākamajā dienā, kad mums bija brīva stunda.

Mātei pazudusi zelta rokassprādze, ģimenes relikvija, dārgs, filigrāns amatnieka meistardarbs, un viņai bijušas aizdomas, ka to esmu nozagusi es. Pats par sevi saprotams. Kas gan cits to būtu varējis paņemt, ja ne tas sazin kur un sazin kā augušais bērnunama skuķis, meitene bez vecākiem. Jana atvainojās un lūdza, lai es visu aizmirstot, gan atkal būšot kā senāk. Viņa runāja un runāja šādā garā, taču es jutu, ka manī ir pārtrūkusi kāda smalka stīga un nav iespējams nedz to salabot, nedz arī aizstāt ar jaunu. Manuprāt, katrā cilvēkā ir vairākas šādas stīgas — smalkas un jūtīgas. Tik trauslas, ka necieš, ja tās skar rupji un brutāli pirksti.

3'

Nedēļu vēlāk Jana uzstāja, lai es aizejot pie viņiem, jo dārgā rokassprādze bija atradusies. Mani tas vairs neinteresēja. Sprādzei

35

bijis slikts slēdzis, Jana teica, viegli taisījies vaļā, un tā slīdējusi nost no rokas. Esot aizkritusi aiz tualetes galdiņa, un tagad mamma visādā ziņā gribot ar mani runāt. Es ilgi pretojos, ilgi negribēju iet, taču beidzot gāju arī, lai neaizvainotu Janu. Klusībā gan domāju, vai tiešām tā rokassprādze ir tik dārga, dārgāka par jūtām, kuras tai bija izdevies sagraut. . .

Sī ciemošanās bija mokoša. Mokoša un bezmērķīga.

Mēs sēdējām dzīvojamā istabā pie svinīgi klāta galda — vismaz man tas tāds šķita. Janas mamma bija nervoza, nezināja, kur likt rokas — tās viņai mazliet trīcēja — un kurp vērst acis, kas bija šaudīgas un lūkojās man garām kaut kur tukšumā. Nezināja, ko teikt un ko darīt, kā visu lietu nokārtot, turklāt sevi pārāk nepazemojot. Es nojautu, ka šo dīvaino izrādi, kurā nevienam nepatika spēlēt, ir sagatavojusi Jana, un man kļuva vēl smagāk. Janas pašas un arī viņas mātes dēļ, kas centās kaut ko runāt — es nedzirdēju, ko, jo neklausījos, man tas bija vienalga. Bija kauns par Janas māti, un es kārtējo reizi pārliecinājos, ka pieaugušie savas ērtības labad daudz ko šausmīgi primitivizē. Iedomājas, ka uz brūci, ko viņi cirtuši otram, pietiek tikai uzpūst — un tā tūdaļ sadzīs. Atri un bez sekām — kā naža griezums vai adatas dūriens.

Ar Janu mēs tikāmies arī turpmāk, bet tā vairs nebija draudzība. Lai kā abas pūlējāmies aizmirst, zelta rokassprādze mūs šķīra, un tur nekas nebija līdzams.

Nekad vairs negāju pie viņiem. Vienīgi tajā reizē, kad biju Janai ļoti vajadzīga, bet tas ir cits stāsts.

7

—    Tad sāciet! — Eva Renčova aicināja abus izmeklētājus Drozdu un Bržīzu, kad bija apsēdusies diezgan neērtajā krēslā pie rakstāmgalda savā kabinetā. Tomēr vīri klusēja, jo nudien nezināja, ko lai ierosina un ko lai pasāk, kādā virzienā lai meklē, kur lai atrod pēdas, kas viestu kaut niecīgāko gaismu tajā necaurredzamajā tumsā, kurā bija tīta doktora Mojmīra Jandas slepkavība.

Kabinetā iestājās klusums. Drozds, kā aizvien, kad bija satraukts, burzīja pirkstos cigareti, birdinādams no tās tabaku. Pēc kāda laika bija sakrājusies vesela kaudzīte, un tad viņš uztina vienu vai divas tā dēvētās kazaskājas, kas garšojot sevišķi labi. Tā vismaz Drozds apgalvoja. Bržīza ar labās rokas īkšķi spaidīja zeltnesi, vidējo un rādītājpirkstu, bet Eva Renčova domīgi lūkojās uz saviem augiem. «Steigšus jāpārstāda smalkstiebru agave,» viņa klusībā nosprieda.

Skumīgo noskaņu ar humoru pirmais mēģināja izkliedēt Drozds:

—     Es nezinu, cik procentu no Prāgas iedzīvotājiem ir sievietes, taču pieņemsim, ka piecdesmit. Iznāk apmēram pusmiljons sieviešu kārtas personu. Atskaitot nost bērnus, meitenes līdz divdesmit gadiem un sievietes, kas vecākas par divdesmit pieci, mums paliek četrdesmit vai piecdesmit tūkstošu potenciālu noziedznieču. Atlasot tikai tās, kam varēja būt randiņš ar panu Jandu un kas lieto šanelu numurs pieci, šis daudzums ievērojami sarūk, jo minētais parfīms ir diezgan rets, tomēr tas mums maz ko dod. Tas ir vienīgi minējums. Man ir pamatotas aizdomas, ka tā būtu adatas meklēšana siena kaudzē.

—    Turklāt tu neņem vērā varbūtību, ka viņa nemaz nav no Prāgas, bet ir atbraukusi no Tāboras. Vai arī vēl nez no kurienes. Tātad rēķini klāt arī zināmu procentu Tāboras iedzīvotāju, — Bržīza papildināja šo matemātisko atkāpi. — Secinājums tāds, ka statistika neko nelīdzēs. Pareizāk sakot, tā mums ir lieka.

Eva Renčova uztvēra Bržīzas domu par Jandas dzimto pilsētu un sacīja:

—    Man arī tas ienāca prātā. Tikai būtu pārāk vienkārši, ja mēs Tāborā uzietu Jandas draudzeni, kura tieši šonakt bijusi Prāgā. Vai jums tā nešķiet? Tik vienkārši nemēdz būt, taču pārbaudīt vajag. Jau tāpēc vien, ka tādā mazā pilsētiņā ir vieglāk uzzināt par cilvēku kaut ko būtisku. Ļaudis cits citu tur pazīst, viens otram gandrīz vai kumosus skaita, baumas un vēstis izplatās zibens ātrumā, tā ka tur varētu uzķert kādu pavedienu. Iegriezīsimies arī pie viņa vecākiem. Kādam jau šī briesmīgā ziņa ir jāaiznes.

Eva Renčova piecēlās un sāka nemierīgi staigāt pa kabinetu. Citkārt viņa kaut nevilšus iemeta acis spogulī virs tualetes plauktiņa, taču šoreiz bija to pavisam piemirsusi.

—    Vai tev ir kāda teorija? — Drozds jautāja.

—    Teorija? Bet, atvaino, kur lai tā rastos? Mums taču tikpat kā nekas nav zināms. Ir tikai viens nogalināts vīrietis, mēs aptuveni zinām, kā viņš nogalināts, un zinām vai arī varam pieņemt, spriežot pēc konkrētajiem apstākļiem, ka viņu nogalinājusi sieviete . . . Kaut gan tas, ko esam izdibinājuši par doktora Jandas dzīvi, liek par to šaubīties. Un kas vēl? Ko mēs vēl zinām? — Eva Renčova atjautāja. — No šīm drumstalām nekādu teoriju neuzbursi, bet, ja nu tomēr, tā būtu tikai plika fantazēšana. šimbrīžam vienīgā teorija ir darbs, sīks un rūpīgs skudras darbs. Adatas meklēšana siena kaudzē, kā biedrs te izsacījās.

—    Vai drīkst? — Bržīza vaicāja.

—    Runā! — Eva Renčova atbildēja. — Bet kāpēc tu tā prasi?

Viņi nebija raduši savstarpēji lūgt atļauju, kad gribēja ko teikt

vai arī izsacīt savu ieskatu, taču šobrīd Bržīza bija tik dziļi iegrimis domās, ka pat neapjauta, ka ir Evas Renčovas kabinetā, nevis kādā apspriedē, kur pieņemts prasīt vārdu.

—    Iesākumā es turētos pie apsvēruma — ja vien Tāborā neuzzinām ko citu — , ka doktors Janda neko sevišķi vai pat vispār nav interesējies par sievietēm un viņam nav bijis nekādu pazīšanos. Kā nekā darba hipotēze, lai arī neļauj īpaši izvērsties un neizskaidro nozieguma motīvus. Taču iesim tālāk. Ja pieņem šādu varbūtību, tad jānonāk pie atziņas, ka Janda saticies ar noziedznieci gluži nejauši. Bet kur cilvēki satiekas nejauši? Visur kur, tikai tad gan nemēdz divos vai trijos no rīta sēdēt Zofīnā uz soliņa un jūsmot par Vltavu.

—    Pēc tavām domām, naktslokālā, — Eva Renčova sacīja.

—    Droši vien. Taču tur iet lielākoties tikai zināma tipa sievietes. Janda tādu arī sastapis un . . .

—    Labi, un tālāk? Pamēģini visu iztēloties. Tu nejauši iepazīsties ar sievieti — pats taču sacīji, ka tā esot bijis, — viņa tevi uzaicina nakts pastaigā pa Prāgu un noslepkavo.

—    Kāpēc? Neredzu motīvu, — Drozds iebilda.

—    Viņi varēja būt jau pazīstami un varēja satikties arī citur, — Eva Renčova teica, —teātrī, kino, vēl kaut kur un tad doties pastaigā, līdz ataust rīts.

—    Tā tas varēja notikt, kaut gan neliekas īsti ticami, — Bržīza iekrita starpā. — Ja cilvēks iet uz teātri vai kino, viņam ir kabatā biļetes, bet pie Jandas mēs tās neatradām. Un, ja pieļauj, ka tā bijusi nejauša tikšanās, tad meitene pirmajā reizē nez vai paliks ar kādu visu nakti . . .

—    Ak tu izvirtuli! — Drozds ierēcās.

—    Turklāt, ja tam Jandam sievietes bijušas diezgan vienaldzīgas, kā rāda mūsu izmeklēšanas dati, tad es nesaprotu, kā viņš spējis palikt ar kādu tik ilgi kopā, pie tam pirmo reizi . . . man vismaz tā šķiet, ja turos pie savas hipotēzes, — Bržīza aizstāvējās.

—    Labi, es zinu, kur tu velc! Tu pastāvi uz to, ka šo divu cilvēku tikšanās nav loģiski pamatojama, nav likumsakarīga, bet no tā izriet, ka slepkavību … — Eva Renčova izprotoši turpināja un — piepeši aprāvās.

—     … izdarījis maniaks un tai ir gadījuma raksturs, — Bržīza pabeidza.

Trijotnei bija skaidrs, ka šis slēdziens varēja izrādīties arī pareizs — kamēr nerodas kāds cits. «Piemēram, valūtas un bonu dāma jau nu neietu mēnesnīcā apbrīnot Vltavu, uz galvošanu ne, bet tūdaļ aicinātu Jandu uz savu dzīvokli,» Eva Renčova prātoja, taču skaļi sacīja:

—    Ar kaut ko mums ir jāsāk. Tev laikam taisnība, Milan, šimbrīžam tas ir vienīgais ceļš. Uzskatīsim, ka tava hipotēze ir pareiza. Kādi būs ierosinājumi?

—    Sūtīt visus, kas vien ir brīvi, lai šovakar apstaigā Vltavas labā krasta naktslokālus un bārus. Likt pavairot Jandas fotogrāfiju, ko atradām viņa dzīvoklī, katram no mūsu ļaudīm pa bildei rokā, un tad jau redzēs. Turklāt es gribētu, lai Jandas attēlu iedod arī televīzijā Jirsākam, ko parādīt raidījumā «Federālā kriminālpārvalde meklē». Lūgsim sabiedrību, lai palīdz mums izdibināt, kur doktors Janda uzturējies pēc pulksten četriem pēcpusdienā. Ap to laiku viņš aizgāja no darba, un mēs vairs neko par viņu nezinām. īsi sakot, tad jau manīs.

—    Tā liekas vienīgā iespēja, kā atveidot pēdējās viņa mūža stundas un uzķert kādas nebūt pēdas. — Eva Renčova piekrītoši pamāja ar galvu. — Tagad mums vēl paliek Tāborā, bet rīt no jauna būs jāiegriežas «Omegā» un jāizdara sīkāka nopratināšana. Vispār mums jāiet uz turieni šā vai tā, lai satiktu redaktori Reginu Tolarovu.

To pasacījusi, Eva Renčova piegāja pie galda, pacēla klausuli un uzgrieza iekšējo sakaru numuru. — Atsūtiet man kādu, kas pārzina Stare Mestas un Nove Mestas naktslokālus. Un lai viņš paņem līdzi Prāgas plānu. — Labi, tad tūlīt, kad būs atpakaļ. — Desmit minūtes? — Jā. — Viņa nolika klausuli, taču tūdaļ atkal pacēla un uzgrieza citu numuru. — Vai tur ir Prouza? — Palūdziet viņu pie aparāta. — Emil, starp tām mantām, ko mēs tev atvedām no Jandas, ir arī četri viņa attēli pastkartes formātā. Sameklē tos. — Jā, es pagaidīšu. — Pagāja kāds brīdis, līdz Prouza atkal pienāca pie tālruņa. Kabinetā visi tikmēr klusēja. — Tev tie ir? — Eva Renčova jautāja. — Vai tu zini, kur tie ir taisīti? — Pilnīgi pareizi, Nacionālajā prospektā. — Ko? — Nē, nē. Tikai aizsūti cilvēku, lai iedod mums negatīvu. Viņi tajos ateljē kādu laiku tos uzglabā, ja klientam ienāk prātā atkārtot pasūtījumu. — Ja ne, tad lieciet pavairot no pozitīva. — Kā, lūdzu? — Tādā gadījumā negatīvu vajag oficiāli konfiscēt. — Jā, jā. Un mūsu laboratorijā no tā izgatavos kopijas. — Nē, to es vēl nezinu, par to es tev piezvanīšu pēc pusstundas vai vēlāk. — Un klausule atkal nogūlās uz dakšiņas.

—    Tas nu būtu kārtībā, — Eva Renčova nosacīja.

Un patiesi — nebija aizritējušas ne desmit minūtes, kad viņi visi trīs kopā ar poručiku Mašeku, Prāgas nakts izpriecu vietu ekspertu, pētīja iekšpilsētas plānu, uz kura ar sarkanu aplīti bija atzīmēti visi naktslokāli, ar zilu — restorāni un ēdnīcas, bet ar zaļu — iestādījumi, kur spēlēja deju mūziku.

—    Nekad nebūtu domājis, ka lokālu ir tik daudz, — Eva Renčova brīnījās.

—    Pie tam tie skandalozākie jau sen ir slēgti. Kādreiz to bija kā sēņu pēc lietus, — poručiks paskaidroja.

—    Bet tagad es tev sacīšu, kas mums vajadzīgs. Sadali visu rajonu pa iecirkņiem un parēķini, cik cilvēku vajadzētu, lai to šonakt pagūtu apstaigāt, — Eva Renčova teica Mašekam.

—    Ja jau mēs rīkojam šādu operāciju, vai tu negribētu to paplašināt līdz Mala Stranai un Smīhovai? — Drozds jautāja.

—    Manuprāt, tas ir lieki, — Eva Renčova iebilda. —Ja tie divi būtu pavadījuši vakaru kaut kur viņpus Vltavas, tad drīzāk ietu uz Petržīnu, vai ne?

Drozds piekrita. Viņam tas nebija ienācis prātā, taču doma bija pareiza.

—    Vai tiksi galā līdz deviņiem vakarā? — Eva Renčova atkal vērsās pie Mašeka. — Pagūsi saorganizēt cilvēkus un mašīnas, un visu pārējo, kas nepieciešams? Nospraust maršrutus, neko neizlaižot un neaizmirstot?

—    Ja tas ir tik steidzami un šefs piekritīs, tad jā, — Mašeks atbildēja.

—    Labi, rīkojies. Ar šefu es saskaņošu.

Kad poručiks Mašeks bija prom, Eva Renčova teica:

—    Es tagad drāzīšu pie vecā apstiprināt operāciju, bet jūs tikmēr ejiet uz ēdnīcu paēst. Tur es jūs sameklēšu, un mēs brauksim uz Tāboru.

Pārvaldes ēdnīca bija gandrīz tukša — pusdienlaiks kā nekā sen jau garām — un Bržīza ar Drozdu sen jau ieturējušies, kad Eva Renčova atkal pievienojās viņiem. Steigšus iekodusi, viņa izraidīja abus izmeklētājus pagalmā, kur jau stāvēja dienesta volga ar šoferi Čeņeku pie stūres, un uzbrauca ar liftu trešajā stāvā. Ieskrēja savā kabinetā, pie kaltā spoguļa, kas bija gandrīz vai īsts mākslas darbs, sasukāja matus un viegli uzkrāsoja lūpas, izņēma no skapja vasaras mēteli —ja iznāk aizkavēties līdz vakaram, var noderēt—, uzmeta uz rokas un traucās pie Drozda un Bržīzas.

Bija pēcpusdiena, satiksme Prāgas ielās pierimusi, un viņi samērā drīz izkļuva uz autostrādes. Visi klusēja, savās domās iegrimuši. Nemaz nepamanīja, ka ir garām Mirošovice, viņi nogriezušies no autostrādes un tuvojas Benešovai. Ceņeks spieda laukā no volgas visu, ko spēja, mašīna lidot lidoja pa šoseju augusta dienas svelmē. Logi bija līdz galam vaļā, tomēr braucējiem sviedri lija aumaļām. Abās pusēs ceļam bija redzami kombaini, kas gluži kā milzu briežvaboles grauzās iekšā labībā. Pļauja ritēja pilnā sparā.

Eva Renčova domāja par to, ka nevienā citā gadījumā viņai nav bijis tik maz pēdu nozieguma atklāšanai, — patiesību sakot, viņai to nebija nemaz. Gadījumā ar līķi pazemes pārejā izmeklēšana virzījās uz priekšu kā pa trepīti, kāpienu pēc kāpiena, gadījumā ar līķi hotelī «Splendid» mudžēt mudžēja no cilvēkiem, kurus varēja turēt aizdomās, bet gadījumā ar mirušo sievieti Montāžās pludmalē uzreiz radās vismaz trīs varbūtēji slepkavas. Šoreiz nav ne jausmas, kur meklēt, ko pētīt. Evai Renčovai bija tāda sajūta, ka viņai piedāvāts spēlēt šaha partiju ar aizvērtām acīm. Durta brūce, meitenes lakatiņš, šanels numurs pieci — un nekā vairāk. Tas nozīmēja, ka izmeklēšanas gaitā nāksies pārbaudīt visdažādākos lielpilsētas naktslokālus, parkus, nostūrus un citas aizdomīgas vietas, aptaujāt tūkstošiem cilvēku, pratināt, pratināt un pratināt, cerot, ka reiz tomēr kāds iepīsies viņu tīklā. Taču nez kāpēc likās, ka tas neko nedos. Ja būtu notikusi slepkavība laupīšanas nolūkā, viss būtu citādi, tad viņa zinātu, ko iesākt. Bet doktora Jandas kabatas portfelī atrada diezgan paprāvu summu, un nebija pamata spriest, ka naudas bijis vairāk. Izdevniecību redaktori nemēdz nēsāt sev līdzi pa vakariem tūkstošus.

Tās nebija diez cik priecīgas domas, un Drozds ar Bržīzu acīmredzot atradās līdzīgā noskaņā, to rādīja viņu drūmās, noslēgtās sejas un klusēšana. Neviens no trijotnes nepievērsa uzmanību nedz apkārtējām ainavām, nedz gurdinošajam karstumam. Sevišķi sapīcis likās Drozds, it kā taisītos raidīt pērkonus un zibeņus pār visu pasauli, taču pirmām kārtām pār Zofīnu.

Viņi šķērsoja Votici, pēc tam Sudomeržici, un nepagāja ilgs laiks, kad volga apstājās Tāboras laukumā pie milicijas. Bržīza ieskrēja uzzināt, kā tikt uz Tirgus ielu, kur dzīvoja doktora Jandas vecāki, Eva Renčova un Drozds tikmēr palika mašīnā. Eva Renčova atkal aplūkoja nogalinātā fotogrāfiju pasē, gluži kā vēlēdamās kaut ko izlasīt viņa sejā, bet tie bija veltīgi un naivi centieni. Drozds savukārt prātoja, kas tā būtu par baudu, ja varētu aizšaut vēl dažus kilometrus tālāk uz Plāni pie Lužnices upes, nomest drēbes un pie aizsprosta ienirt vēsajā ūdenī.

8

Sī epizode manā filmā šķietami neiederējās, likās no kādas citas lentes ņemta. Bet tas tikai tā likās, arī šie kadri bija jānodemonstrē manu gara acu priekšā.

Pēc notikuma ar dzimtas dārglietu mēs ar Janu pamazām atsvešinājāmies. Man nebija ne spēka, ne arī vēlēšanās iet pie viņiem, kaut gan reizēm ar vieglu žēlumu labprāt atcerējos šajā ģimenē pavadītos brīžus. Skolā gan mēs joprojām sēdējām vienā solā.

Kopš kāda laika vēroju, ka Jana top aizvien nerunīgāka. Bieži iegrima domās un nemanīja, kas notiek ap viņu. Kad Janu izsauca, viņa likās kā no mēness nokritusi vai arī tikko kā no Antarktīdas atgriezusies. Neaptvēra, kur atrodas, ko no viņas grib. Kļuva ne vien noslēgta, bet arī viegli uzbudināma, sāka lūkoties uz apkārtni ar ļaunumu acīs, taču tajās jautās arī bailes.

Man bija skaidrs, ka viņiem mājās, ģimenē, neiet labi.

Reiz starpbrīdī Jana apraudājās un šņukstēdama atzinās, ka viņa vairs skolā nespējot izturēt, viņai esot bail un vajagot ārā svaigā gaisā. Es atprasījos klases audzinātājai arī Janas vārdā, un mēs aizgājām no stundām. Man vienā laidā jaucās pa galvu, kas īsti noticis, un vienu brīdi es pat domāju, vai tikai viņa nav . . . vai tikai viņai nebūs bērns.

Gājām pa Kārļa laukumu, tad augšup pa Miežu vai Rudzu ielu — es nezinu, laikam tā arī nekad neiegaumēšu, kura ir Miežu un kura Rudzu, — pāri Tila laukumam un līdz Svētās Ludmilas baznīcai. Tur apsēdāmies parkā uz soliņa. Sajā pēcpusdienas stundā te bija redzami tikai daži veci ļaudis, kuri gozējās tīksmi sildošajos saules staros, viena otra māmiņa, kas izvedusi ratiņos mazuli, kamēr pienāk laiks gatavot vīram vakariņas, kad tas atgriežas no darba, dažs garāmgājējs, kuram nekur nav jāsteidzas un kurš piemeties uz brīdi atdusēt, vai arī cilvēks, kam noteiktā laikā kaut kur ir jābūt, bet vēl palicis brīvs brītiņš.

Un tad uz tā soliņa Jana beidzot izkratīja man sirdi.

«Man tev tas vienreiz ir jāpasaka, man tas kādam ir jāpasaka, citādi tas mani nosmacēs,» viņa sacīja. «Manējie šķiras.»

Janas balss bija izmisusi, dobja un neizteiksmīga, acis pieskrējušas pilnas asaru. Es neko neteicu. Nezināju, kas šādā brīdī būtu piemērotāks: brīnīties, žēlot vai mierināt. Tāpēc paņēmu viņu zem rokas, piespiedos tuvāk un labāk klusēju. Jana pēkšņi un neapvaldīti piekļāvās pie manis. Viņa meklēja atbalstu. Kādu, pie kā patverties. Zināju, ka es tā nevaru būt. Varu viņai palīdzēt, izrādīt līdzjūtību, būt mīļa, bet — tikai šobrīd. Paliekoši ne.

Tas nav cilvēka spēkos.

Bargajos, nežēlīgajos dzīves mirkļos cilvēks allaž ir viens. Līdzcietība, žēlsirdība vai palīdzīga roka gan remdina sāpes, taču tās katram ir jāizcieš pašam. Bailēs un neziņas tumsā. Neviens cits nav spējīgs ielūkoties, nav spējīgs visā pilnībā izprast, kas notiek sirdī, kad tajā kaut kas pārtrūcis vai izdedzis, un neviens arī nav spējīgs attaisnot izmisumā spertu soli.

Kaut arī mums apkārt ir tik daudz ļaužu, tuvinieku, draugu un paziņu, sāpēs mēs paliekam bezcerīgi v i'e n i un baismīgi brīvi jebkādai rīcībai.

Meklēju vārdus, lai sacītais neizklausītos pēc tukšas ziņkāres, tomēr nācās vien pajautāt:

«Vai tētis?»

«Nē, viņš ne, mamma.»

Ar to mans padoms bija galā, es atkal nezināju, ko runāt. Ak dievs, cik grūti ir censties kādu mierināt, ja zini, ka šā vai tā tu nespēj līdzēt!

«Nākamtrešdien būs tiesas sēde. Tu nevari iedomāties, cik viņi piepeši ir ļauni viens pret otru! Tie ir pavisam citi cilvēki. Tētis vēl ne tik, toties mamma. Pārmet viņam visu, kas vien nāk prātā. Žēlojas, kāpēc esot pie tā izgājusi, jo nu viņai sabojāti paši skaistākie mūža gadi. Māte viņu vienmēr esot brīdinājusi, lai neprecas ar šo cilvēku, un vajadzējis tai klausīt … Es nezinu, kas ar viņu notiek.»

«Un tētis?»

«Ilgi valdās, bet tad eksplodē un arī ņemas pārmest. Tas ir tik riebīgi! Ka viņa šo krāpusi ar visādiem salašņām un viņš to pacietis tikai bērna — tas ir, manis — dēļ, taču, ja jau viņa tā tīkojot pēc piedzīvojumiem, viņš to neturot. Tikai es gan palikšot pie viņa, tādai palaistuvei viņš mani neatstāšot . . . Pārmaiņas pēc abi sāk runāt par mani un apķengājas vēl nejaukāk, es vairs nevaru izturēt, bēgu ārā un staigāju pa ielām līdz vēlai naktij, līdz laiks gulēt. Tad klusi ielavos iekšā savā istabā, lai mani nedzirdētu, bet, galvenais, lai man nevajadzētu klausīties viņos.»

«Es zinu, ka tas ir briesmīgi, Janīt,» sāku viņu mierināt. Neko citu nespēju izgudrot. «Ja es prastu un zinātu tev palīdzēt, tad, tici man, es . . . tomēr tu vari paļauties uz mani.»

«Es to vienkārši neizturēšu!» Jana negaidot iekliedzās. «Nepalikšu mājās, aizbēgšu!» Tas skanēja tik apņēmīgi, ka es noticēju šiem draudiem.

«To tu nedrīksti,» es iebildu, «tā nav izeja. Ko tu ar to iegūsi?»

«Vajag, vajag, lai viņus iesēdina cietumā, ja ar mani kaut kas notiek!» Jana nesakarīgi izmeta, un viņas acīs bija ļaunums — ļaunums un bailes.

«Beidz muļķoties! Kas ar tevi var notikt?»

«Kā lai es to zinu? Piemēram . . .» viņa aprāvās, nepabeigusi teikumu. Klusībā, šķiet, kaut ko pārlika un tikai pēc laiciņa piemetināja: «Vispār kaut kas. Vai tu vari paredzēt uz priekšu?»

To es, protams, nevarēju. Toties skaidri sapratu, ka nedrīkstu Janu te atstāt vienu, man viņa jāpavada uz mājām. Likās — ja viņa neaizbēgs šodien, kad tas vien galvā un viņa ir uzbudināta, rīt droši to vairs neizdarīs.

Es maldījos.

Klāstīju Janai, lai viņa mēģina uz brīdi iejusties manā ādā. Es visu mūžu esmu bijusi pasaulē viena un tomēr nekrītu izmisumā, bet viņai taču paliks vismaz tētis. To sacīdama, es apzinājos, ka šie vārdi ir tikai viltus mierinājums. Pavisam kas cits ir augt bez tēva un mātes, no mazotnes zināt, ka viņu nav, nekā dzīvot kopā ar tiem un pēkšņi tos zaudēt. Pirmām kārtām jau mammu. Zaudēt māti tajā vecumā, kad viņa bērnam visvairāk nepieciešama, — tas ir smags trieciens un meitenei it sevišķi.

Tanī pēcpusdienā mēs ilgi staigājām, daudz ko pārrunājām, un pēdīgi man šķita, ka Jana ir nomierinājusies. Kad biju aizvedusi viņu uz mājām, uzkavējos vēl mirkli aiz durvīm un klausījos. Dzirdēju, ka māte rājas, kāpēc viņa tik vēlu klaiņojot apkārt. Jana atcirta, ka tā neesot viņas darīšana, un teica vēl kaut ko, taču es vairs nesaklausīju. Acīmredzot abas bija iegājušas istabā.

Nākamajās divās dienās rādījās, ka viss būs kārtībā. Jana bija mazliet atguvusies. Likās, krīze sasniegusi kulmināciju un ir jau pāri. Tikai vēlāk es atskārtu, ka Jana tad pieņēma galīgo lēmumu.

Trešajā dienā viņas vieta solā palika tukša.

Sākumā pūlējos sev iestāstīt, ka Jana, jādomā, būs saslimusi no sasprindzinājuma, kādā viņai beidzamajā laikā jādzīvo. Īstenībā gan es tam lāgā neticēju, vienīgi lūkoju mazināt savu satraukumu. Visu pēcpusdienu nevarēju rast sev mieru, biju nepacietīga, sēdēju kā uz adatām. Tikko nozvanīja stundu beigas, žigli apģērbos, atdevu skuķiem somu, lai aiznes uz internātu, ielēcu tramvajā un braucu pie Janas.

Piezvanīju pie dzīvokļa durvīm, taču neviens nevēra vaļā. Mani sagrāba nelaba jausma, vai tikai Jana nav kaut ko sev izdarījusi. Zināju, ka gāzes viņu mājās nav, tomēr . . . visādas tabletes un pulverīši . . .

Satraukta nokāpu lejā, izgāju ārā un sāku staigāt šurpu turpu pa ielu no viena gala līdz otram. Aizvien pametu acis uz namdurvīm, vai neieraudzīšu Janu. Darīju to itin bieži, taču nebiju pārliecināta, vai viņa nemanīta tomēr nav iegājusi mājā, tāpēc ik brīdi atkal skrēju augšā, atkal zvanīju un klausījos.

Iekšā valdīja klusums . . .

Pulkstenis jau bija tuvu četriem un es tuvojos ielas stūrim, kad gandrīz iedrāžos krūtīs Janas tētim. Izsaucos:

«Kur Jana? Viņa šodien nebija skolā.»

«Kur lai viņa būtu? Droši vien mājās.»

«Nē, mājās arī nav.»

Viņš kļuva nervozs, paņēma mani zem rokas un veda sev līdzi. Patiesību sakot, balstījās uz mani un es vedu viņu. Apsēdāmies pie tā paša galda, kur bijām sēdējuši tajā mokošajā reizē, kad noskaidrojās dzimtas dārglietas — filigrāns darbs! — šķietamā zādzība, un es atkārtoju viņam visu, ko Jana bija sacījusi. Ka aizbēgs no mājām un tā tālāk.

Viņš sēdēja, rokas klēpī salicis. Nekustīgs un nomākts, apdzisušām acīm. Man likās, ka viņš īsā mirklī ir novājējis, sakrities un novecojis. Klausījās manī kā pa sapņiem, nebūdams spējīgs nedz kustēties, nedz arī ko pasākt. Tikai klausījās un skatījās. Šķita, viņš nupat aizmigs, tāpēc es iekliedzos, lai viņu pamodinātu:

«Pie velna, dariet taču kaut ko! Jana draudēja, ka . . .»

Un sāku raudāt no dusmām par šādu nespēju rīkoties. Manas asaras, kā rādās, izrāva viņu no dīvainās letarģijas un uzšķīla dzīvības dzirkstelTti. Viņš piegāja pie sekretāra, atslēdza atvilktni, izņēma baltu papīra lapiņu, uzrakstīja: «Jana aizbēgusi. Eju uz miliciju,» — nolika to uz galda — tur tā gulēja kā miris taurenītis — un pamāja ar roku, lai sekoju. Priekšnamā, ne vārda neteikdams, uzvilka rudens mēteli, un mēs gājām uz milicijas nodaļu. Kad bijām visu izstāstījuši un atkal iznācām uz ielas, es gribēju atvadīties un nozust, taču viņš mani aizturēja un sacīja:

«Aizmirsti to, kas bijis … tu taču zini . . .»

Tālāk es neklausījos. Manī uzvirmoja pret viņu negantas dusmas. Kāda nozīme šobrīd ir man? Lielajiem piemīt apbrīnojama spēja visu apgriezt ar kājām gaisā un izšķirošajos mirkļos darīt tieši pretējo tam, kas nepieciešams.

Turpmākajās dienās gāju uz skolu, trīsēdama gaidās. Kad Jana atgriezīsies? Kad atradīsies? Un ik rītus, apsēzdamās tukšajā solā, es nopūtos: «Atkal nekā. Vēl nav atraduši.»

Patiesībā viņu tā arī neatrada.

Viņa atgriezās pati. Pēc kādām desmit dienām.

Vecāki piezvanīja, lai atnākot pie viņas ciemos.

Ieraugot Janu, man aizžņaudzās rīkle un iekšas sažņaudza spazma. Likās, es kaistu kā ugunī, bet nākamajā mirklī pār mani gāžas ledaina duša. Viņa sēdēja uz tahtas un raudzījās tādām acīm, it kā mani nemaz neredzētu. Pēdīgi tomēr uzsmaidīja pa visu seju, taču tik rūgti, ka man iedzēla sirdī. Jana visa bija viens rūgtuma kamols un … un … kā izdegusi. Stāstīju viņai par skolu un mūsu meitenēm, par internātu. Jana apātiski klausījās — bet varbūt arī ne? — un bija dīvaini tāla un nepieejama. Tie bija satriecoši brīži man un katrā ziņā arī viņai. Es domāju, ka tūlīt sajukšu prātā, tomēr izturēju. Un tikai tad, kad jau biju izgājusi uz ielas, tūdaļ aiz durvīm apstājos, piespiedos pie nama sienas un izplūdu asarās. Garām gāja cilvēki, citi nelikās par mani ne zinis, citi skatījās kā uz ķertu, bet citi laikam nodomāja, ka esmu apdzērusies, ja balstu mūri, jo es nudien tikko turējos kājās.

Skolā Jana vairs neatgriezās. Viņas vieta man blakus palikauz visiem laikiem tukša.

Kādu gada ceturksni vēlāk saņēmu vēstuli no Janas tēva. Janai klājoties labi, viņa ejot citā skolā, es taču to saprotot, vai ne? Un arī ģimene pēc šī traģiskā pārbaudījuma neesot iziruši, Janas bēgšana viņiem ar sievu atgādinājusi pienākumu pret meitu. To viņi tagad pildot priekšzīmīgi, lai palīdzētu Janai aizmirst, ko tā viņu dēļ bijusi spiesta pārdzīvot tajās desmit melnajās dienās. Viņi saprotot, ka tas bijis kaut kas drausmīgs, lai arī neesot izdevies uzzināt, kur meita klīdusi, ko darījusi. Tēvs pateicās, ka es … un tā tālāk, un tā tālāk. Tomēr visiem būšot labāk, ja es ar savu klātieni neatgādināšot Janai bijušo. Punkts.

Pasakiet man — kas tā ir par pasauli, kā tie cilvēki Tsti dzīvo, ja tādām Janām jāsper šādi izmisuma soļi?!

Tieši tādēļ es domāju, ka šī epizode tomēr iederas manā filmā . . .

\

9

Tirgus iela neatbilda savam nosaukumam — neveda vis uz tirgu, bet gāja tam līdztekus. Tā kā iela nebija tālu no nodaļas, viņi atstāja Ceņeku ar volgu laukumā un devās turp kājām. Ap namu, kur dzīvoja doktora Jandas vecāki, vēdīja viduslaiku elpa. Iela nebija iela, bet ieliņa, kur senatnē nespētu apgriezties pat kariete, nemaz jau nerunājot par mūsdienu auto, — šaura ieliņa, kur vienas puses iedzīvotāji gandrīz varēja sadoties rokās ar tiem, kas mita pretējā pusē. Mājas bija ar mūra galerijām un smagiem kontrforsiem, kas gūlās uz ietves, radot iespaidu, ka nams ir daudz platāks nekā īstenībā. Tveicē logi visur bija līdz galam vaļā, apkārt valdīja klusums, it kā pilsēta būtu izmirusi.

Pie nama parādes durvīm, pareizāk sakot, palieliem koka vārtiem ar velvi, kā liekas, nebija zvans, bet gan senlaicīgs klauvēklis. Eva Renčova jau grasījās tvert to — tas atgādināja lauvas galvu ar riņķi nāsīs — un pēc viduslaiku parašas piedauzīt, bet tobrīd pa kreisi pie mājas sienas pamanīja vizītkarti ar uzrakstu «Bedržihs Janda», zem tās vēl citas un blakus arī elektriskā zvana pogas. Viņa piespieda fo, kas bija līdzās Jandas uzvārdam.

Durvis atvēra gadus sešdesmit piecus vecs vīrs. Iesirmie, tumšie mati sedza vairs tikai pašu galvas virsu, ausis bija pārāk atkaru, radot mazliet komisku iespaidu. Citādi viņa ārienē nekā uzjautrinoša nebija, gluži pretēji — viņš atstāja nopietna un saprātīga cilvēka iespaidu. Melnās acis lūkojās ciemiņos ar atturīgu ziņkāri, kas pārvērtās pārsteigumā, kad Eva Renčova pateica, ka viņi ir no milicijas un vēlētos ar viņu runāt.

— Lūdzu, nāciet tālāk! — doktora Jandas tēvs aicināja, uzveda viņus otrajā stāvā un atvēra durvis uz istabu, kuru mājinieki droši vien dēvēja par godistabu un kurā parasti neviens neuzturējās. Tā domāta viesiem — taču ne vienmēr un ne visiem —, un tur notiek ģimenes svinības, kad jāatzīmē dzimšanas diena vai vārda diena, sudrabkāzas vai ziemsvētki. Vidū stāvēja liels, smags, ovāls galds, tik smags un pamatīgs, kādus tagad vairs netaisa, ap to seši polsterēti krēsli ar apaļiem sēdekļiem un ovālām liektām atzveltnēm. Uz galda bija sniegbalts tamborēts galdauts, bet vidū augsta tukša vāze. Kā jebkura vāze bez ziediem, tā šķita pavisam nederīga. Pie kreisās sienas bija robusts rakstāmskapis, kura durtiņas un citas koka daļas rotāja mākslinieciski griezumi, tajā mirgoja daudz glāžu un glāzīšu, muciņām līdzīgu kafijas tasīšu servīze un vairākas pudeles. Istabā krita saules stari, visa telpa — arī rakstāmskapis—spīdēja un laistījās rūpīgi uzkopta, ievaskota un uzspodrināta. Rakstāmskapim blakus stāvēja kumode — skaista veco laiku kumode, pārklāta ar tādu pašu tamborētu segu kā galds. Logi gala sienā izskatījās gluži kā zīmētam pasaku namiņam piederoši. Tie bija šauri, ar vecmodīgiem krokotiem aizkariem, ko saturēja zilas lentītes. Līdz galam vaļā atvērti, logi likās vēl mazāki nekā īstenībā. Pa labi bija plats dīvāns, kura puķainā pārvilkuma baroka raksts likās krietni vien apbružāts, virs tā zeltītā rāmī liela, ovāla glezna — Mānesa «Josefīnes» kopija — un blakus stāvlampa ar apaļu audekla abažūru, stikla piekariņiem un šķindeklīšiem. Abās pusēs durvīm un logiem stāvēja pusotra metra augsti koka puķgaldiņi nošķeltas piramīdas formā un uz katra no tiem — asinssarkana begonija lielā podā. Sienā pa labi bija durvis, šķiet, uz virtuvi, kas acīmredzot bija Jandu ģimenēs pastāvīgā uzturēšanās vieta.

—   Apsēdieties, — Bedržihs Janda sacīja, kad bija viņus ievedis istabā. — Varbūt drīkstu piedāvāt ko dzeramu? «Budvar» alu vai aukstu limonādi? Šitādā svelmē der.

—   Nē, paldies, pan Janda. Esiet tik laipns, paaiciniet arī sievu, ja viņa ir mājās,—teica Eva Renčova.

—    Lūdzu, tūlīt.

Janda piegāja pie durvīm pa labi, pavēra tās un uzsauca:

—    Anežka, nāc šurp!

Kad Janda atkal pagriezās ar seju pret istabu, Eva Renčova ievēroja viņa lūpas zem biezajām ūsām, un viņai sažņaudzās sirds: tas pats mutes veidojums, ko viņa bija redzējusi šorīt, kad Zofīnā lūkojās uz noslepkavoto puisi.

Eva Renčova nezināja, kā lai cilvēkiem pavēsta, ka tiem vairs .>ev dēla. Viņi taču bija cerējuši uz to kā visi vecāki — tie bija Amālijas Rozenkrancovas vārdi. Eva Renčova nezināja, ko teikt un kā iesākt, jo vairāk tāpēc, ka Janda izturējās tik mierīgi un dabiski, bez mazākajām aizdomām, ka viņam varētu atnest arī sliktu ziņu.

No blakus telpas ienāca pane Jandova: stalta sieviete vienkāršā vasaras kleitā, ar gludi pieglaustiem kastaņkrāsas matiem, brūnām acīm, pasmailu degunu un enerģisku, mazliet uz priekšu izbīdītu zodu.

—   Nāc šurp, Anežka, šī pane un šie pani ir . . . — Nu tikai Bedržiham Jandam sāka likties dīvaini, kas tiem trim būtu pie viņa meklējams. No Tāboras milicijas tie nav, tos viņš pazīst, turklāt veseli trīs . . . Tikai tagad viņš šajā apmeklējumā sāka jaust kaut ko ļaunu vēstījošu, pirmāk tas nebija ienācis prātā.

—    Ir . . . ir . . . — viņš nedroši turpināja un tad izgrūda: — Kas te īsti darās? Ko jūs gribat no mums?

—    Man šķiet, būtu labāk, ja jūs, pane Jandova, un arī jūs, pan, apsēstos, — Eva Renčova mierinošā balsī iesāka un, kad abi bija apsēdušies pie galda, teica: — Jūsu dēls . . .

—    Kas ir ar Mojmīru? — pane Jandova sabijās. — Vai viņam kas noticis?

—    Redzat, — Eva Renčova vēl aizvien nespēja dabūt pār lūpām šos vārdus, — mēs šorīt atradām jūsu dēlu . . . mirušu.

Pēdīgi tas nu bija pasacīts, un viņa, it kā pati šīs ziņas skarta, saduga un ar bailēm gaidīja, kā Jandas to uzņems.

Pans Janda vairākkārt norija siekalas un tvēra pēc gaisa, lūpas sāka trīcēt, viņš gribēja kaut ko sacīt, taču nespēja. Rīkli bija aizžņaudzis kāds smacējošs spēks, acīs pamazām iezagās šausmas. Likās, ka viņš Evas Renčovas teiktajam lāgā netic, jo lūkojās uz viņu kā uz rēgu.

Jandova novaidējās: — Jēzus Kristus … — un smagi atkrita krēslā. Acis aizmigloja asaras, no kakla izlauzās šņuksti, tomēr viņa spēja vēl pajautāt: — Kas . . . kas ir ar viņu? — Nākamajā mirklī viņa izplūda sirdi plosošās raudās — kā jau māte, kas ievainota pašā vārīgākajā vietā.

—    Viņš ir noslepkavots, — Eva Renčova neskanīgi atbildēja.

Abi vecāki nesaprašanā raudzījās uz viņu. Jandam beidzot izdevās izmocīt dažus vārdus, un viņš aizsmakušā balsī dobji atkārtoja:

—    Noslepkavots? Kas to izdarījis? Un kāpēc?

—    To mēs nezinām, jo izmeklēšana tikko sākusies, — Eva Renčova paskaidroja.

Drozds un Bržīza vēroja šo ainu klusuciešot, aizturētu elpu, un katrs teikums viņiem šķita kā pātagas cirtiens, kas krīt uz šiem diviem vecajiem cilvēkiem.

—    Bet, lūdzu, kur … — Jandova izdabūja caur asarām.

—    Slovanā. Ziniet, tā ir tā sala Vltavā iepretī Nacionālajam teātrim. To vietu sauc arī par Zofīnu.

—    Un kad viņš tur … — Janda uzdeva nākamo jautājumu.

—    To mēs arī nezinām, — Eva Renčova sacīja, un bija stipri nepatīkami, ka aizvien tikai jāatbild «nezinām». Viņa jutās šo cilvēku priekšā tāda kā vainīga, kaut arī šī sajūta bija gluži nepamatota. Viņa taču nav vainīga, ka šim pārim kāds nogalinājis dēlu, arī par to ne, ka izmeklētāji šimbrīžam taustās kā pa miglu un viņiem nav ne mazākās jausmas, kur meklēt vainīgo.

—    Zinām vienīgi to, ka viņš sēdējis uz soliņa ar kādu sievieti un tā viņu, pēc visa spriežot, arī noslepkavojusi.

—    Bet Mojmīrs … lai viņš ietu ar kādu no tiem gaisīgajiem skuķiem, nē, tam es neticu! — pane Jandova izsaucās.

—    Man liekas, šoreiz nav darīšana ar tiem, kā jūs teicāt, gaisīgajiem skuķiem, — ierunājās Drozds, un Jandas nu tikai laikam pamanīja, ka bez šīs sievietes, kas viņiem atnesusi bēdu vēsti, istabā ir arī divi vīrieši.

—    Vai jūsu dēlam bija kāda draudzene, kāda nopietna pazīšanās? — Eva Renčova vaicāja. — Piemēram, te, Tāborā?

—    Nē, viņš bija ļoti kautrīgs un nedrošs ar sievietēm. Milena pat smējās, teica, ka viņš nekad neapprecēšoties, — pane Jandova atbildēja.

—    Milena? Kas ir šī Milena? — Eva Renčova jautāja un klusībā nodomāja: «Pēdīgi taču parādās kāda sieviete!» Nākamajā brīdī viņai nācās vilties, jo pane Jandova teica:

—    Ak, piedodiet, Milena ir mūsu meita, trīs gadus vecāka par Mojmīru. Jau precējusies, un viņai ir divi bērni.

Eva Renčova juta tādu kā nelielu atvieglojumu. Tātad Jandām vēl ir meita un pat mazbērni, tas viņiem nelaimē būs krietns atspaids. Pirmāk viņai bija šķitis, ka noslepkavotais ir Jandu vienīgais bērns.

—    Tātad jums nav ne jausmas, kur vajadzētu meklēt sievieti, ar ko jūsu dēls saticies? — Drozds vaicāja.

—    Ziniet, viņš . . . viņš mums būtu teicis, ja tā nopietni saietos ar kādu sievieti. Viņš mums vienmēr visu teica, — Jandova kā šaubīdamās atbildēja.

—    Mēs domājam, ka viņam varēja būt kāda pazīšanās te, Tāborā, kāda meitene varēja braukt pie viņa uz Prāgu, — Drozds vēl nepadevās.

—    Nē, nē, — pane Jandova kategoriski noliedza. — Mojmīram nebija meitenes ne te, ne arī Prāgā. Tiesa, papiņ?

—    Pilnīgi droši. Tad mēs būtu zinājuši, — Janda piekrita. Viņš sēdēja visu šo laiku kā sastindzis un nebilda ne vārda.

Eva Renčova un abi izmeklētāji jutās stipri vīlušies, ka Jandas spēj pateikttik maz, un, pats par sevi saprotams, negribēja tā viegli padoties. Kaut kur taču vajadzēja būt pavedienam, kas viņus ved pie sievietes — slepkavas. Vajadzēja būt!

—    Pane Jandova, cik bieži jūsu dēls brauca uz mājām? — uzprasīja Bržīza, vēlēdamies, kaut atbilde nesaskanētu ar Amālijas Rozenkrancovas teikto. Tā varētu pavērt ceļu uz kaut ko. Taču Bržīzas vēlēšanās nepiepildījās.

49

—    Gandrīz ik sestdienu. Vienīgi tad ne, ja bija daudz darba vai arī viņš uzturējās ārzemēs. Parasti mēdza atbraukt priekšpusdienā ar ātrvilcienu, kas atiet desmitos un divdesmit septiņās minūtēs, ja tas jums ko līdz.

4 — O. Koseks

—    To mēs vēl nezinām, līdz vai nelīdz, taču saprotiet, ka cenšamies ievākt cik vien var sīkākas ziņas par Mojmīra dzīvi. Un tur jūs varat būt tie vislabākie palīgi, — Eva Renčova teica.

—    Darīsim, ko spēsim, — atsaucās Janda un piemetināja: — Es vēl aizvien nespēju tam noticēt.

Eva Renčova apzināti netaujāja tālāk, bet ieturēja pauzi, atstādama Jandam brīdi, kad pārvarēt šaubas. Tikai pēc tam viņa jautāja:

—    Vai viņš dzīvoja šajā istabā, kad bija mājās?

—    Nē, nē, — pane Jandova kratīja galvu, — viņam ir sava istabiņa mansardā. Te, otrajā stāvā, mums ir tikai trīs istabas, bet apakšā dzīvo Doleželi, — viņa klāstīja Evai Renčovai par īrniekiem, it kā tas būtu nez cik svarīgi.

—    Vai mēs drīkstētu pārlūkot viņa istabiņu? — Eva Renčova lūdza.

—    Protams. Papiņ, parādi paniem un panei Mojeka istabul — Jandova aicināja vīru.

Janda piecēlās un smagnēji gāja apkārt galdam. Eva Renčova pamāja Drozdam un Bržīzam, lai seko, — viņa pati gribēja palikt ar pani Jandovu, — un, vērodama, kā Janda vienā kreklā, kas dienas karstumā bija piesvīdis cauri slapjš un lipa pie miesas, iet uz durvīm, saprata, cik grūtas ir viņa ciešanas. Sis vairs nebija tas vīrietis, kas viņus sagaidīja un kopā ar viņiem aši un viegli kāpa augšā pa kāpnēm. Tagad Jandas soļi likās savādi nedroši un lēni.

Kad viņš un abi izmeklētāji pazuda aiz durvīm, Eva Renčova no jauna pievērsās namamātei un sacīja:

—    Pane Jandova, jums nāksies atbraukt uz Prāgu, lai identificētu dēlu — tas ir nepieciešams—un saņemtu apbedīšanas dokumentus.

—    Mēs vedīsim viņu uz Tāboru, drīkst taču, vai ne? — To sacīdama, Jandova atkal sāka šņukstēt, tvēra pie sirds, un Eva Renčova nobijās, ka tikai viņa nenoģībst. Taču Jandova, pēdējās gribasspēka paliekas sakopojusi, pārvarēja izmisumu un nomāca raudas, kas par varītēm lauzās uz āru. Tikai vēl vairāk sakņupa krēslā un sarāvās vēl mazāka.

—    To visu jūs Prāgā nokārtosit, — Eva Renčova teica.

Pēc klusuma brīža Jandova ieelsodamās vaicāja:

—    Bet kā viņš, to jūs nepateicāt … kā viņš ir noslepkavots?

—    Mēs atradām durtu brūci sirdī. Slepkavības ieroci uzrādīs tikai sekcija.

—    Sekcija? Jūs viņu … — Jandova aprāvās pusvārdā, un viņas acis satumsa. Likās, tajās uzbangoja pirmītējās šausmas un kaut kas līdzīgs pretīgumam.

—     Tas ir neizbēgami, pane Jandova, taču jūs nudien neņemiet

to pie sirds, — Eva Renčova atbildēja, arī apklusa un tikai pēc laiciņa runāja tālāk:

—    Gribu jums lūgt vēl ko, lai arī zinu, ka tas jūs sāpinās. Pastāstiet par dēlu! Varbūt tas, kā viņš dzīvojis, par ko domājis un sapņojis, par ko ar jums runājis, uzvedina mani uz kādām pēdām.

To pasacījusi, Eva Renčova piecēlās, apgāja apkārt galdam, piemetās blakus Anežkai Jandovai, cieši saņēma viņas rokas, kas gluži kā bez dzīvības dusēja uz sniegbaltā galdauta, ielūkojās sievietei acīs, kad tā pagriezās pret viņu, un pusbalsī maigi sacīja:

—    Tā ir, mammīt, tā ir. Es zinu, kā tas sāp, bet tāda jau ir dzīve. Tā bieži ir pret mums nežēlīga un pat pārlieku. Taču saņemieties, jums vēl paliek nfeita.

Jandova juta šīs svešinieces līdzjūtību, nespēja savaldīties un sāka neapturami raudāt.

Eva Renčova atlaida viņas rokas un noglāstīja grumbainās delnu virspuses. Noglāstīja klusēdama. Atkal klusēja un gaidīja, kad sieviete kaut nedaudz nomierināsies.

Sieviete patiešām drīz nomierinājās un vājā balsī ierunājās par dēlu. Tās bija pēcnāves atmiņas par mirušo, dīvains nekrologs, kas šajā godistabā ar zemajiem griestiem guva spokainu skanējumu, kaut gan aiz loga versmoja koša vasaras diena ar spilgtām, skaidrām debesīm, kur neredzēja ne mākonīša.

—    Mojeks jau no mazotnes bija kārtīgs bērns. Tāds mīlīgs un tīrīgs, kad spēlējās, necieta uz savām drēbītēm nevienu traipu. Tikko gadījās drusku sasmulēties, tūlīt skrēja uz mājām, rādīja netīro vietu un gandrīz vai raudādams sauca: «Pēēēēē!» Tāds viņš palika visu mūžu, arī dvēselē. Gluži vai slimīgi tīrīgs un gaužām bikls, drīzāk meitene nekā zēns, to es saku par raksturu. Nekad nekāvās, nekad nenāca mājās ar uzplēstiem bikšu ceļgaliem. Citi bērni viņu diez ko necieta, jo viņš nemācēja tā īsti atraisīties un ļauties rotaļai, jau no bērnības staigāja, kā sevī iegrimis. Mēs pat bijām nobažījušies par šo domīgumu. Pilnīgs pretstats Milenai. Tā atkal bija puišelis brunčos. Mūždien nobrāztiem ceļiem, asiņainu degunu, saplēstu blūzīti, nosmērētiem brunčiem—tā kāvās ar puišeļiem. Mojeks jau no mazām dienām lūkojās uz pasauli pieauguša cilvēka acīm, mani tas reizēm pat biedēja. Bija nerunīgs, dienām ilgi neteica ne vārda. Likās, allaž par kaut ko sapņo, mēs viņam jautājām, taču neko prātīgu neizdibinājām. Vedām arī pie ārsta, bet tas sacīja, ka pubertātes laikā viss pāriešot. . .

Anežka Jandova apklusa, iegrima domās un tikai pēc laba brīža turpināja:

4'

—    Un tā arī notika. Mojeks it kā pamodās no smaga miega, kļuva atklāts, stāstīja par skolu, draugiem, grāmatām — pirmām kārtām jau par tām, jo viņš bija kaislīgs lasītājs. Kad sāka iet vidusskolā,

5t

grāmatas viņam aizstāja draugus. Atceros vēl, skolotājs Hubāčeks teica — tas esot pārsteidzoši, ko Mojeks savā vecumā jau paguvis izlasīt. Uz bibliotēku un atpakaļ — tas bija viņa parastais ceļš. Gāja uz turieni divreiz nedēļā, aizvien pārnesa veselu kaudzi grāmatu un, tikko bija mājās no skolas, tā pie tām klāt. Mums ar vīru nācās krietni vien saņemties, lai dotu bērniem, ko bijām iecerējuši, — lai tie abi, Milena un Mojeks, varētu izstudēt. Vīrs pa dienu nostaigājies un nopūlējies — jūs jau zināt, kāds ir pastnieka darbs, — es arī nomocījusies ap tām savām plītīm, vakarā abi noguruši, un Mojeks tad palīdzēja gatavot vakariņas. Milena — tā vienmēr raudzīja kaut kur nozust, lai tikai nebūtu jāpalīdz. Un pēc vakariņām, kad beidzot bija miers, viņš mums stāstīja, ko lasījis, taču man šķiet, ka daudz ko arī piedomāja klāt, redzēdams, ka mums tīk klausīties. Stāstīja un kvēloja no aizrautības. Dažreiz tā nosēdējām līdz vēlai naktij. Tad viņš aizgāja studēt uz Prāgu, Milena apprecējās, un mēs palikām vieni. Taču Mojeks kārtīgi reizi nedēļā brauca ciemos, bet Milena — tā dzīvo tepat mūsu mājā. Tikai Mojmīram vairs nebija tik daudz laika priekš mums, augstskolā taču daudz jāmācās. Toties, kad viņš beidza studijas un aizgāja strādāt uz redakciju, viss atkal iegrozījās pa vecam, vakaros atkal sēdējām visi kopā — protams, tikai pa sestdienām — un viņš stāstīja . . .

Anežka Jandova no jauna apklusa, acis pieplūda asarām. Viņa piepeši atskārta, ka sestdienu vakarēšana beigusies, nekad vairs tai neredzēt dēlu sēžam vidū starp viņu un vīru. Nē, negribējās pat domāt, ko visu mainījis viens nežēlīgs likteņa trieciens!

—    Tad jau viņam patiesi neatlika laika meitenēm, — Eva Renčova sacīja.

—    Nu nē, tā jau nu gluži nebija, savu reizi aizgāja arī uz dejām, kaut gan tās viņu sevišķi nevilināja, un tikās ar studiju biedriem. Viņi mēdza pulcēties viesnīcas «Jordana» kafejnīcā.

—    Taču nopietnākas mīlestības nebija.

—    Bija gan, bija. Augstskolas gados. Viena tāda studente, abi iepazinās deju vakarā. Mojeks daudz par viņu domāja. Viņai jau skolā diez kā neveicās, vēlāk kādu laiku gan studēja Prāgā un dzīvoja kopmītnē, bet tad atnāca atpakaļ uz Tāboru un laikam pabeidza neklātienē. Vispār bija tāda drusku aušīga, viena pielūdzēja dēļ negribēja kaitināt pārējos.

—    Vai nevarētu būt. . .

—    Nē jel, es zinu, ko. jūs domājat! Viņa tūlīt pēc beigšanas apprecējās un pārcēlās kopā ar vīru kaut kur uz ziemeļiem, uz Ūsti, Dečīnu vai Litomeržici, es skaidri nezinu, bet kaut kur uz to pusi.

—    Vai jūs nepieļaujat iespēju, ka jūsu dēls uzturējis ar viņu sakarus arī vēlāk? — Eva Renčova jautāja.

—     Es nezinu, taču šķiet, ka ne. Manuprāt, tas sen jau bija beidzies. Tas, ka Mojeks vēl aizvien viņu atcerējās, — tas gan ir iespējams. Ziniet, viņš bija tāds briesmīgi pastāvīgs. Ja kaut ko ieņēma galvā, tad arī panāca savu, kaut gars būtu jāizlaiž.

—    Vai jūs varētu pateikt, kā sauca to studenta gadu mīlestību? — Eva Renčova vaicāja.

—    Droši vien, tikai jūs velti tērēsiet laiku, ja domājat, ka viņa . . .

—    Pane Jandova, nekad nav zināms, kas dzīvē var notikt, tāpēc . . .

—    Taisnība, taisnība. Viņu sauc par Dostālovu, Helenu Dostālovu, un viņas vīrs ir inženieris, kaut kāds ķīmiķis vai tamlīdzīgi.

Priekšnamā aiz durvīm atskanēja soļi, bija dzirdamas balsis, un Jandas pavadībā istabā ienāca Drozds un Bržīza. Eva Renčova pētoši uz viņiem paraudzījās, taču abi tikai paraustīja plecus, tas nozīmēja, ka nekas būtisks nav atklāts, nekas tāds, ko viņi par jauno Jandu jau nezinātu. Tātad brauciens uz Tāboru nebija devis nekādus vai gandrīz nekādus rezultātus.

Jandas stāvēja abi blakus — divi cilvēki, ko skārusi tuvinieka nāve, jo sāpīgāka tāpēc, ka viņi bija nelaiķa vecāki un viņiem nu būs jāraugās uz sava bērna kapu, tās būtnes kapu, kurai tie bija devuši dzīvību. Stāvēja abi blakus — divi cilvēki, kas bija sastapušies ar kaut ko viņu spēkiem nepārmaināmu un viņiem neaptveramu, — un atgādināja nekustīgu skulptūru pāri.

Eva Renčova izņēma no rokassomiņas piezīmju bloknotu, izplēsa lapu, uzrakstīja savu darba adresi, sniedza Jandam un teica:

—     Tur jūs mani Prāgā atradīsit. Es esmu pārvaldē no pulksten astoņiem. Būtu labi, ja jūs atbrauktu jau rīt. Ja nu esmu izgājusi, caurlaidē jums pateiks, cikos es atgriezīšos. Bet tagad uz redzēšanos — un, ja atceraties vēl kaut ko, kas jums šķiet svarīgs, tad dariet to man zināmu.

Kad viņi izgāja no nama un devās uz laukuma pusi, debesis pēkšņi aizvilka smagi, svina pelēki mākoņi, saule nozuda, sametās tumšs, it kā būtu novakare, kaut kur netālu dobji nodunēja, un pamali pāršķēla vasaras negaisa zibeņi. Trijotne bija jau pie milicijas nodaļas, kad uz bruģa sāka pakšķēt apaļas lietus lāses, kas, atsitoties pret zemi, atsperīgi lēkāja kā tādi vardulēni. Atbrāzās spēja vēja pūsma, dzīdama pa priekšu putekļus, kas četrpadsmit svelmīgajās dienās visur bija nosēdušies kā smalki pelni. Laistāmās mašīnas, diendienā izbraucot cīņā ar tiem, noskaloja putekļus tikai uz brīdi, jo izslāpusī, nepiesātināmā saule jau nākamajā mirklī izdzēra valgmi līdz pēdējai lāsītei.

—    Un atkal nekā, — mazāk jautādama, vairāk secinādama, teica Eva Renčova, kad viņi sēdēja Tāboras milicijas priekšnieka kabinetā un baudīja namatēva piedāvāto alu.

—    Ne tik, cik melns aiz naga, no kā varētu sākt, — teica Drozds, un Bržīza piebilda:

—    Vienīgi tur bija piektā Jandas fotogrāfija — no tām, kur viņš nesen uzņēmies. Četras mēs atradām viņa dzīvoklī Prāgā, un es labprāt gribētu zināt, kur ir sestā. Ja mēs to noskaidrotu, varbūt tiktu labu gabalu uz priekšu.

—    Tev tā šķiet? — Eva Renčova kļuva domīga. — Tev šķiet, ka tā ir pie slepkavas? Vai zini, tā tas varētu būt. Tāpat vien jau cilvēks parasti nefotografējas. Visbiežāk to dara, lai attēlu dāvinātu — vai arī kādai lietišķai vajadzībai. Tikai tad nepasūta atklātnes lieluma bildes, tās ir citam nolūkam — lai dotu vecākiem vai paziņām, bet lielākoties jau meitenei, ar kuru draudzējas vai arī taisās draudzēties. Un dabū pretī viņējo. Taču mēs nevienu meitenes attēlu pie viņa neatradām.

—    Es nevienam necenšos uzspiest savu ieskatu, — Bržīza teica, — tikai skaļi prātoju par visādām iespējamām un neiespējamām lietām. Ja nu pēdīgi rodas kāds pieturas punkts . . .

—    Galu galā tev var izrādīties taisnība, — Eva Renčova palocīja galvu. — Tomēr katram gadījumam pārbaudīsim arī pani Dostālovu.

—    Dostālovu? Kas tā tāda? — Drozds brīnījās, un arī Bržīza lūkojās uz Evu diezgan nesaprotoši.

—    Pane Helena Dostālova ir Jandas studenta gadu mīlestība. To man pasacīja viņa māte.

—    Kāpēc tad mēs nebraucam pie viņas? — Bržīza atkal bija nesaprašanā.

—    Tāpēc, ka viņa nedzīvo Tāborā. Pēc augstskolas beigšanas apprecējusies ar kādu inženieri Dostālu, un abi pārcēlušies kaut kur uz ziemeļiem, uz Ūsti, Litomeržici vai Dečīnu. To var noskaidrot vietējā nacionālajā komitejā.

—    Vai tu domā, ka viņa varētu būt tā sieviete? — Drozds jautāja.

—    Patiesībā es nezinu, ko lai domāju. Pane Jandova gandrīz pilnīgi noliedz šādu varbūtību. Taču arī es, kā nupat teica Milans, prātoju par visu iespējamo un neiespējamo . . .

—    Tātad? — Drozds iekrita vidū.

—    Tātad, — Eva Renčova uztvēra, — biedrs kapteinis varētu piezvanīt uz nacionālo komiteju un uzzināt, uz kurieni Dostālovu laulātais pāris pirms deviņiem vai desmit gadiem pārcēlies.

—    Tiks izdarīts, biedre Renčova, — atsaucās Tāboras milicijas priekšnieks, pacēla klausuli, uzgrieza numuru un palūdza darbinieci, kas viņam atbildēja, lai sameklē vajadzīgās ziņas.

Kamēr viņi gaidīja, negaiss bija pārskrējis un saule atkal cepināja kā neprātīga. Kāpjot dienesta volgā, laukums likās tikpat izkarsis un pēc lietus slāpstošs kā beidzamajās dienās cilvēki.

Ap septiņiem vakarā viņi sēdēja Evas Renčovas kabinetā un bija tikpat gudri kā no rīta, kad Zofīnā tika atrasts Ph. Dr. Mojmīra Jandas līķis. Augas dienas darbs nebija ne par soli viņus tuvinājis mīklainās slepkavības atrisinājumam.

Viņi sēdēja un gaidīja, kad pulkstenis sitīs astoņi, jo tad sākās apspriede par nakts operāciju. Bija cerība, ka tā dos kādus jaunus datus, kuru pagaidām bija nožēlojami maz.

10

Vienmēr esmu visu tikai zaudējusi.

Janu un pirmo tanti — tā mēs bērnunamā, vēl mazi būdami, saucām audzinātājas — un Irēnu.

Irēna bija mūsu internāta audzinātāja, nu vienreizēji prīmā. Mēs, meitenes, viņu dievinājām. Viņai bija kādi divdesmit divi gadi, un viņa mūs lieliski saprata. Nebija sausiņš, visu uzņēma ar humoru, bija taisnīga. Un tas mums, jaunajiem, patīk visvairāk. Patīk taisnīgums. Mēs spējam pieaugušajiem piedot, kad tie mūs uzbāzīgi pamāca, spējam piedot, kad tie uz mums dusmojas, arī to, ka daudzreiz mūs nesaprot, jo tas ir dabiski, viņi ir cita paaudze, mēs — cita. Taču netaisnība un krāpšana netiek piedota it nekad!

Man Irēna bija paraugs, gribēju reiz būt tāda kā viņa. Irēna runāja ar mums kā līdzīga ar līdzīgu, mēs paši ievērojām distanci, lai sargātu viņas autoritāti. Nekad neatļāvāmies pret viņu to, ko pret citiem, — varbūt tāpēc, ka viņa bija mūsu vecākā draudzene. Runāja mūsu valodu, domāja mūsu domas, juta mūsu sāpes un prata dot padomu, kad gāja grūti ar mācībām, atzīmēm, arī mīlestībā un visā dzīvē.

Tikai viņa ilgi pie mums nepalika, un vainīga bija mūsu pieķeršanās. Irēna jau pirmajā dienā, kad atnāca strādāt, ieguva sīvu ienaidnieci — vecu, allaž saskābušu audzinātāju, kura mūs nesaprata un kurai mēs darījām to ļaunāko, ko vien varējām, tā ka viņa itin bieži nezināja, kā lai tiek ar mums galā. Un šī riebīgā sieva nelikās mierā, kamēr nebija izēdusi Irēnu no internāta.

Sākumā tikai džinkstēja ausīs direktoram, žēlojās, ka Irēnai, sak, neesot mūsu vidū cieņas, mēs izdaroties ar viņu, kā vien gribam, un viņai tad jāstrebjot, ko tā jaunā ievārījusi. Tas bija netaisnīgi un zemiski, jo patiesībā bija gluži otrādi.

Kad mēs to uzzinājām, mēs gribējām dumpoties un atmaskot to melīgo veceni, taču Irēna mūs atrunāja. Atlaist viņu nevarēja, un viss būtu beidzies labi, pēc mūsu prāta, jo Hoščene — tā mēs bijām iesaukušas to audzinātāju, to vecmeitu Hoskovu, — nespēja savus vārdus nekādi pierādīt. Lai gan cilvēka ļaunums ir bezgalīgs, šajā gadījumā tas viņai nelīdzētu, ja nebijis tā notikuma ar Irēnas puisi. Viņi draudzējās, un zēns brauca pie viņas kaut kur no tālienes, liekas, pat no Moravas. Un reiz palika pie Irēnas internātā pa nakti, — vēlāk viņa teica, ka neesot dabūjis vietu viesnīcā, — bet tā nedrīkstēja, internāta noteikumos tas bija stingri aizliegts. Hoščene to uzoda, uzpūta par nez kādu jaunatnes samaitāšanu, un direktoram neatlika nekas cits kā Irēnu steigšus atlaist no darba.

Kāpēc to dēvē par jaunatnes samaitāšanu, es laikam nekad to nespēšu saprast. It kā mēs, skuķenes, būtu galīgi dumjas un mums nebūtu ne jausmas, ko zēni dara ar meitenēm, kad guļ ar tām!

Mēs ienīdām Hoščeni. Kvēli un nežēlīgi. Kad Irēna atnāca atvadīties, brēcām visas vienā balsī un atkal gribējām sākt pasīvu pretošanos, bet viņa atkal mūs atrunāja. Tomēr labprāt viņa negāja no mums projām, gāja ar sāpošu sirdi.

Tā es vēlreiz zaudēju to, kas man bija mīļš . . .

Irēna savā ziņā bija par iemeslu arī kādam citam manam pārdzīvojumam. Tajās dienās es pirmo reizi mūžā dzēru. Alkoholu, protams. Pirmo un arī pēdējo reizi biju piedzērusies.

Viss sākās tā, kā jau tas mēdz sākties. Gluži nevainīgi.

Oliņa Vrbova, kam tēvs bija liels vīrs kādā tur ministrijā, šad tad nedēļas nogalē, kad vecāki aizbrauca no pilsētas, bet viņai izdevās palikt mājās, rīkoja «dzimtajā pajumtē», kā viņa mēdza sacīt, jautru saiešanu. Katrs, kas gribēja piedalīties, deva savu tiesu, par savākto naudu pirka dzeramo, kaut kas atradās krājumā arī Oliņas tētim, un vakarā visi noenkurojās viņu villā Bubenečā. Villa bija plaša un ērta, ar komfortu, kādu turīgi ļaudis tajos gados varēja atļauties. Priekšzīmīgi koptajā dārzā bija pat baseins, kur vasarā ielaida ūdeni.

Tātad visi noenkurojās tur. Parasti mēdza sanākt kādas piecpadsmit, divdesmit meitenes un zēni. Agrāk nekad nebiju tur bijusi. Lai Oliņa īpaši aicinātu mani, internāta iemītnieci, karti nekad neturējās nauda, bija grūti cerēt, bet, lai mani ņemtu aiz žēlsirdības, bez dalības maksas, ar to nebiju mierā es. Tam es biju par lepnu. Taču toreiz, kad padzina Irēnu un lielākā daļa meiteņu piektdienā aizbrauca uz mājām, es jutos drausmīgi pamesta un, lai nebūtu vienai jānīkst internātā, sagrabināju visu savu naudiņu un teicu Oliņai, ka es arī labprāt piedalītos tai rautā.

Viņa bija mazliet — bet varbūt arī diezgan pamatīgi? — pārsteigta, taču, tā kā es kārtīgi maksāju savu daļu, atraidīt mani nevarēja.

Ballīte sākās ap septiņiem vakarā. Pagaidām iekārtojāmies otrā stāva trijās istabās. Oliņai bija magnetofons — protams, no bonu veikala — un vesela kaudze lenšu ar grāvējiem; mēs palaidām tos, brīžiem dejojām, pastarpām iedzērām — liekas, tas bija gruzīnu konjaks — un dejojām atkal. Tie, kuri bija pa pāriem, spaidījās uz tahtām un dīvāniem vai tāpat uz garspalvas paklājiem, kas nekārtībā bija izsvaidīti pa grīdu.

Drīz es manīju, ka alkohols sakāpj galvā un kājas kļūst smagas, jo nebiju radusi dzert. Apkārtne sāka līgoties, bija jāver ciet acis, jo istaba griezās ap mani riņķī. Es apsēdos, un tas nedaudz līdzēja.

Man piesitās kāds puisis, viņu sauca par Frediju, un viņš studēja ekonomiku. Nebija nekas pretī, ka viņš man stāsta visādus niekus, tikai es nez kāpēc visu laiku zvaigāju kā ķerta. Kādu brīdi mēs sarunājāmies, neatceros vairs, par ko, un tad viņš aicināja, lai ejam pakratīties. Teicu, ka laikam no tā nekas nesanāks, es esmu follā, galīgi pilnā, labāk jau pasēdēsim tepat. Taču viņš nemaz neklausījās un, pirms sākām dejot, vēl piespieda saskandināt ar viņu. Sī glāzīte un šī deja mani galīgi piebeidza. Visa apkaime zvāļojās bezsvara stāvoklī, toties zemes pievilkšanas spēks darbojās tik vareni kā nekad. Nācās pārtraukt dejošanu un iet apsēsties. Patiesību sakot, es nevis apsēdos, bet nozvēlos guļus.

Atkritu uz dīvāna un aizvēru acis, bet tad bija vēl sliktāk. Ne tikai visa pasaule griezās kopā ar mani ārprātīgā karuselī, ko nebija iespējams apstādināt, — es manīju, ka man kļūst arī stipri nelabi.

Un vēl es manīju, ka Fredijs pēkšņi apguļas man blakus un sāk grābstīties. Bāza roku starp kājām — aizvien augstāk un augstāk, es jutu sejā viņa dīvaini sēcošo elpu, kas smakoja pēc alkohola. Kā viņš uzpūta man dvašu, tā sametās vēl sliktāk ap dūšu, bet roka brauca arvien tikai uz augšu. Tāpēc es sakodu zobus, visiem spēkiem aizturēju elpu, uzrāvos sēdus, atgrūdu viņa rokas un, kaut arī redzēju Fredija galvu dubultojamies, turklāt vēl izplūdušu, atvēzējos un šāvu viņam pļauku, pati nezinu, pa kurieni. Tas bija neaptverami, kā es varēju trāpīt, taču noblīkšķēja pamatīgi. Vienā acumirklī biju gandrīz skaidrā un gāzu vēl un vēl. Fredijs, galīgi apjucis, sargāja seju ar elkoņiem un nemaz nepretojās, tik pārsteigts viņš bija, vienīgi kāpās atpakaļ un stostījās:

«Ko ālējies … ko ālējies?»

Es vālēju tālāk, kamēr mūsu starpā iespraucās Oliņa:

«Bet bērniņi, bērniņi! Jūs taču man te nekausities!»

«Tā dāma ir traka!» Fredijs bļāva.

Oliņai krietni piepalīdzot, mūs pēdīgi izšķīra. Viņa nosēdināja mani uz dīvāna, pati piemetās blakus un vaicāja:

«Kas te notiek? Ko viņš tev izdarīja?»

«Grābstījās gar mani,» es atbildēju dusmu pilna, bet FredTjs blenza uz mani kā auns uz jauniem vārtiem.

Oliņa ņēmās zviegt.

«Grābs . . . grābs . . . grābstījās? Un tas bija viss, ko viņš ar tevi darīja?»

Viņa smējās tik aizrautīgi, ka visi sāka skatīties uz mums, smējās tā, ka asaras bira.

«Grābstījies gar viņu . . . meitenes . . . čaļi . . . Fredijs esot gar šo grābstījies!»

Oliņa spurdza un ķiķināja, viņai piebiedrojās arī pārējie, kas bija sanākuši ap mums un domāja, ka te notiek pārākie humori.

Viens no puišiem piepeši uzsauca:

«Vai tikai tu, blozgiņ, vēl neesi nevainīga, ka tā rausties?»

Man pat nevajadzēja atbildēt. Pietika ar to, ka nosarku, un viņiem viss bija skaidrs. Likās, viņi pēta mani kā tādu eksotisku zvēriņu zooloģiskajā dārzā. Atkal ņēmās rēkt, bet tas, kas bija vaicājis, kliedza pa visu istabu:

«Fredij, tā dāma vēl nav dabūjusi, viņa ir nevainīga!!! Jēzus Kristus, vai tas maz ir iespējams? Viņas vecumā un ar viņas figūru! Izvirtulība, kad es jums teikšu, gatavā Sodoma un Gomora!»

«Kas te ved tādas čirkas?» atskanēja kāda cita balss.

«Tu negribētu pirmoreiz nomēģināt ar mani, kaķīt?» platu muti smīnēja izstīdzējis rudmatis.

«Aiziet, Džimmij, tai smukulītei ir laiks sākt!» auroja cits nešķīstenis ar ūdeņainām acīm un rahītiskām kājām.

«Kas ir, puikas, kurš viņai to iemācīs?» vispārējo murdoņu pārkliedza zellis ar degunu, kas bija līdzīgs saspiestam gurķim. Bet nākamais, sarkans pa visu ģīmi, grīļodamies man paklanījās, gandrīz pakrita, novēza ar roku kā musketieris, platmali noņemot, un teica:

«L e s s o n o n e, m i I a d y, pieņemiet manus džentlmeniskos pakalpojumus!»

Un vēl kāds cits nometās ceļos pie dīvāna, labo roku piespieda pie sirds, kreiso paslēja gaisā kā pagājušā gadsimta traģiķis un sauca:

«O, manas sirds āķīt, jel nāc man līdzi!»

Vairs nespēju izturēt, pielēcu stāvus, triecos pret loku, kas mani ieskāva, pārrāvu to un skrēju prom, tālāk no viņiem. Seja svila, es visa trīcēju. Nodrāžos lejā pa kāpnēm uz priekštelpu, aizelsusies pieklupu pie drēbju pakarināmā, pagrābu mēteli — uztraukumā nespēju to uzreiz atrast — , un man bija tikai viena vēlēšanās: drīzāk ārā, projām, tālāk no šejienes! Augšā skanēja rēkšana, it kā tur dejotu indiāņu kara dejas, uz kāpnēm klaudzēja kurpju papēdīši — Oliņa skrēja man pakaļ — , taču es nelikos par to zinis, saraudzīju rokturi, spēji atrāvu durvis un jau atrados laukā, svaigā gaisā.

Gaiss tonakt patiešām bija svaigs, tomēr man pēc visa tā, ko biju piedzīvojusi tur iekšā, tas likās pat taustāmi tīrs un balts. Skrēju pa dārzu, un man bija sajūta, ka es šajā gaisā peldu un šķīstos. Šķērsoju vārtiņus, laidos pa ielu uz leju un, galīgi aizkususi, apstājos tikai tās galā. Palūkojos apkārt. Villa, no kuras biju aizbēgusi, zibināja gaišus logus, tur skanēja attāluma klusināta mūzika. Izprieca laikam bija sākusies ar jaunu sparu.

Stāvēju kalnā virs Prāgas, kas bija viena vienīga gaismas jūra, vēros mirgojošu zvaigžņu piebārstītajā, palsajā naktī un pamazām nomierinājos.

Galva bija tik skaidra kā vēl nekad.

Atcerējos Janu, atcerējos, kā mēs sapņojām par dzīvi un solījāmies viena otrai, ka mīlestība mums būs kas cēls un bezgalīgs, tikai viena un vienīgā, tikai vienam un vienīgajam veltīta.

Oliņa un citas meitenes kopš tās reizes mani, protams, nemitīgi apcēla. Viņām tas bija gods un lepnums — klaji parādīt, ka ir jau atbrīvojušās no «fizioloģiskā sīkuma», kā mūsu klasē to dēvēja. Negribēju urbties citu meiteņu dvēselē, bāzt savu degunu svešās darīšanās, taču man šķita, ka daža laba tikai lielījās un darīja to tāpēc, lai pārējās viņu neapsmietu.

Tas notika tolaik, kad man nebija nevienas īstas draudzenes, tikai skolas biedrenes. Jana jau gāja citā skolā, bet Inu es vēl nepazinu, tāpēc nebija kam izsūdzēt bēdas. Kaut man būtu mamma, — es ilgojos dažreiz naktī, kad nespēju aizmigt un nemierīgi svaidījos pa gultu, — viņa mani saprastu, viņai es visu varētu izstāstīt!

Jo mums, no bērnunama nākušajiem, tā visvairāk pietrūkst.

Just līdzās tuvu cilvēku un nebūt vienam.

Nebūt vienam.

11

— Noziedzniece gūst ar katru stundu arvien lielākas priekšrocības, — Eva Renčova iesāka, kad astoņos vakarā mazajā sēžu zālē bija sapulcējušies visi, kas piedalījās nakts operācijā. Tur bija apmēram trīsdesmit pieredzējušu kriminālistu. Daži uniformā —tie sēdēs patruļmašīnās, pārējie civildrānās — tiem vajadzēja veikt meklēšanu. Viņi sēdēja ap apspriežu galdu, katram priekšā doktora Jandas fotogrāfija un pilsētas plāna fragments ar iezīmētiem nakts izpriecu lokāliem Prāgas vidū. Meklējumu rajons sniedzās no Centrālās stacijas pa Bruģu ielu, Jindržiha ielu, pāri Vāciava laukumam līdz krastmalai uz vienu pusi un pa Hibernas ielu, cauri Pulvera vārtiem un tālāk pa Revolūcijas ielu atkal līdz Vltavas labajam krastam — uz otru.

Poručiks Mašeks savu darbu bija veicis nevainojami. Plāna fragmenti bija izzīmēti rūpīgi un precīzi, iecirkņi sadalīti tā, kā tos detektīviem pienācās izstaigāt. Ar bultiņām bija norādīts optimālais maršruts, lai netiktu izlaists vai aizmirsts neviens lokāls un operāciju varētu beigt visīsākajā laikā.

—    Mums katrā ziņā jāuzķer viņas pēdas, — Eva Renčova turpināja, — un tur var palīdzēt vienīgi upura fotoattēls. Jāiztaujā viesmīļi, ēdiena pasniedzējas, tualešu sieviņas, muzikanti, vārdu sakot, visi, kam vien pagājušonakt bijusi kāda iespēja sastapt vai redzēt Jandu. Mums jāizdibina, kur viņš bijis un ko darījis no astoņiem vakarā līdz rītam, ja vien tas izdosies. Teorētiski' varētu pieņemt, ka vispirms viņš bijis teātrī vai kino, taču tur būs grūti ko noskaidrot, sevišķi jau kinoteātros, kur ir tikai īsi pārtraukumi starp seansiem un liela drūzma. Biļešu kontrolieres un vietu ierādītājas tikpat kā nepagūst nevienu ievērot un iegaumēt, vēl jo vairāk tādēļ, ka Jandas āriene neatšķiras no vidusmēra mūsdienu jaunieša izskata. Paši zināt, cik tagad ir daudz jaunu ūsaiņu.

—    Tātad svarīgākais ir laiks no kādiem, sacīsim, desmitiem, ja es jūs pareizi sapratu? — ierunājās viens no kriminālistiem.

—    Jā, — Eva Renčova apstiprināja.

—    Un mums uz šo laiku arī jāorientējas? — gribēja zināt vēl kāds.

Eva Renčova apliecināja, ka jā, un teica:

—    Jūsu galvenais uzdevums ir iegūt iespējami pilnīgu tās sievietes vārdisko portretu, kura vakar vakarā bijusi kopā ar Jandu. Ja mūsu hipotēze ir pareiza, tad pētāmajā rajonā kādam šis pāris būtu jāatceras, bet, ja mums šonakt nepaveicas, rīt nāksies apstaigāt citus lokālus daudz plašākā apkaimē. Operācija sākas tieši divdesmit divos nulle nulle, un tai jābeidzas pulksten vienos pēc pusnakts. Ja uzejat kaut visnenozīmīgākās pēdas, tūdaļ zvaniet man.

Pēc tam poručiks Mašeks piegāja pie sienas, kur karājās liels pilsētas plāns — tas pats, kura fragmenti bija izdalīti kriminālistiem, — un, rādīdams uz tā, sāka skaidrot nakts operācijas tehniskās detaļas. Tas neaizņēma pārāk daudz laika. Beigās viņš pavēstīja, cik ir pulkstenis, un visi pārbaudīja arī savējos. Evai Renčovai tas šķita mazliet pārspīlēti, taču poručiks bija pazīstams ar to, ka visiem pasākumiem, ko viņš rīkoja, mēdza piešķirt militāru raksturu, it kā gatavotu uzbrukumu līdz zobiem apbruņotam ienaidniekam.

Kad viņš apklusa, Eva Renčova vēlreiz ņēma vārdu un atgādināja:

—    Lūdzu, tikai neiedomājieties pārbaudīt visādus šaubīgus tipus, kaut arī jums nagi niezētu! Lai gan mēs uzskatām, ka noziedzniece nepieder pie sabiedrības padibenēm vai vieglas uzvedības nevietēm, apzvērēt to nevaram, tāpēc nedrīkst priekšlaikus darīt uzmanīgu šo vidi. Vai ir kādi jautājumi?

Jautājumu nebija.

—    Tādā gadījumā beigsim, un — labu veiksmi! — Eva Renčova pielika punktu apspriedei.

Dalībnieki izklīda, un Eva Renčova ar Drozdu un Bržīzu devās uz kabinetu. Kad viņi bija apsēdušies, Eva Renčova teica:

—    Vispirms vajadzētu saplānot darbu rītdienai. Es atkal iešu uz «Omegu», un tu, Antonīn, nāksi man līdzi. Nopratināsim redaktori Tolarovu un rūpīgāk paraudzīsimies, vai nevar uzzināt par Jandu ko vairāk. Bet tev, Milan, — tev ir priekšā ceļš uz Litomeržici pie panes Helenas Dostālovas. Vienai dienai ar to būtu diezgan, ja tikai operācija nedos rezultātus, kas norāda citu virzienu. Bet tagad es dzertu turku kafijiņu. Ko tu par to saki, Antonīn?

Drozds tūdaļ piekrita un, tā kā viņš šajā nozarē bija trijotnes kopīgā darba gados kļuvis par īstu lietpratēju, nozuda «cellē». Pēc brīža no turienes atskanēja verdoša ūdens burbuļošana, tējkarošu un porcelāna tasīšu šķinda. Kad Drozds atkal parādījās kabineta durvīs, viņam rokās bija paplāte ar trim kūpošām tasītēm. Gaisā nosmaržoja stipras kafijas aromāts.

Viņi dzēra kafiju klusējot.

Izbaudīja to.

Pulksteņa šautriņa neapturami tuvojās desmitiem, un bija saprotams, ka visi trīs kļuva aizvien nemierīgāki.

«Vai operācija izdosies?» Eva Renčova klusībā sev vaicāja. «Vai uzzināsim ko būtisku, vai arī turpmāk maldīsimies neziņā un mums nebūs kur atsperties? Un vai mūsu pieņēmums vispār ir pareizs? Ja nu viss ir gluži citādāk, nekā mums šķiet? Neiespējami tas nav, taču, spriežot pēc konkrētajiem apstākļiem, tomēr liekas diezgan neticami. Tie divi noteikti ir bijuši kādā naktslokālā, par to liecina arī neļķe doktora Jandas pogcaurumā. Jo kur naktī var nopirkt puķes? Tikai naktslokālos. Tur tās iznēsā večas, kas sapērkas ziedus par divām trim kronām gabalā puķu veikalos un vēlāk iztirgo par piecām sešām kronām un pat dārgāk. Spekulē uz to, ka iemīlējies vīrietis grib visādā ziņā apliecināt, ka ir kavalieris, un buķetīte kļūst par viņa jūtu paudēju. Kaut kas tamlīdzīgs laikam noticis arī ar Jandu. Sēdējis kopā ar meiteni, pienākusi puķu sieva, viņš nopircis dažas neļķes, un dāma vienu no tām iespraudusi sava pielūdzēja žaketes atlokā. Varbūt pārdevēju izdodas atrast un viņa spēj aprakstīt sievieti, ar kuru noslepkavotais bijis kopā. Varbūt jā, bet varbūt arī ne, jo tāda tirgotāja naktī apstaigā vairākus lokālus, un prasīt, lai viņa atceras visus pārus, kam tā pārdevusi puķes … — nē, tas nav reāli, kaut gan ļaunākajā gadījumā būs jāiet arī šis ceļš. Bet tās ir tikai un vienīgi hipotēzes, tikai minējumi. Vai tie ir pareizi, to šī nakts diez vai parādīs.

Kas zina, mīklas atminējums varbūt slēpjas pavisam kur citur.» Sajā vietā Eva Renčova aprāva domu pavedienu un sarāja sevi: «Tu sāc par daudz fantazēt, un tas ne vienmēr ir prātīgi. Stāvi uz zemes, turies pie tā, kas ir noskaidrots, un vispārinājumus atstāj uz vēlāku laiku! Paliek taču «Omega», kur vēl pamatīgi jāparakņājas, paliek vēl vārga cerība, ka pane Helena . . . nē, nē, tā atkal ir fantazēšana. Diezgan!»

Kamēr Eva Renčova tā prātoja pie kafijas tasītes un Drozds ar Bržīzu, arī kafiju dzerot, rāmi un nerunīgi gaidīja turpmākos notikumus, poručika Mašeka atzīmētajos naktslokālos parādījās neuzkrītoši vīri, aprunājās ar garderobistēm, kur tādas bija, ar šveicariem, viesmīļiem un ēdiena pasniedzējām, pasēdēja pie bāru letēm un pavēroja nakts dzīvi, iegriezās arī tualetē, visur rādīja doktora Jandas fotogrāfiju un taujāja, vai attēlā redzamais vīrietis pagājušo nakti nav redzēts šajā lokālā. Tad tikpat nemanāmi, kā bija parādījušies, atkal nozuda un turpināja apgaitu pa vairāk vai mazāk pazīstamām izpriecu vietām, greznākiem vai vienkāršākiem bāriem un restorāniem, neaizmirstot ielūkoties arī Stare Mestas pagrabiņos.

Gaidīšana nav tas patīkamākais kriminālista darbā. Tā prasa neizmērojamu pacietību. Evai Renčovai, tāpat kā daudziem viņas kolēģiem, nepatika gaidīt. Viņa jutās apmierināta, kad notikums dzina notikumu un katru brīdi nācās desmitiem reižu lemt, ko darīt, kas patlaban ir būtiskāks un kas mazāk svarīgs, — vārdu sakot, kad viņa bija nerimtīgā kustībā, bez mitas domāja un kombinēja, kaut kur steidzās un kaut ko meklēja. Taču tagad vienīgā iespēja bija gaidīt, cits nekas neatlika. Viss bija izplānots, sagatavots un šajās stundās īstenojās, bet viņai lemta gaidīšana. Notikumu gaita kļūs straujāka tad, kad būs uztaustītas noziedznieces pēdas, taču, ļoti iespējams, tūdaļ sekos arī spējš atslābums. Un vai šīs pēdas vispār tiks uztaustītas?

Jā, un krietni ātrāk, nekā Eva Renčova bija cerējusi. Taču, ja kāds to uzskatītu par labu zīmi, viņš būtu vīlies. Ap pusdivpadsmitiem vakarā no «Tatru» bāra Vāclava laukumā piezvanīja viens no kriminālistiem un paziņoja, ka, spriežot pēc vienprātīgām viesmīļa, ēdiena pasniedzējas un šveicara liecībām, doktors Janda iepriekšējo nakti pavadījis tur. Eva Renčova pateicās un lūdza, lai viņš aiziet pie tuvākās patruļmašīnas, kas stāv Jungmana laukumā. Lai paziņo, ka meklēšana tiek pārtraukta. Proti, pirms operācijas viņi bija vienojušies, ka patruļmašīnas, kas uztur savā starpā sakarus pa īsviļņu rācijām, brīdinās pasākuma dalībniekus par neparedzētiem apstākļiem, ja tādi radīsies, un, bez šaubām, arī par operācijas beigām. Mašīnās bija saraksti, kādus lokālus kurš pārbauda, un varēja precīzi aplēst, kur viņi šobrīd atrodas. Operācijas dalībnieku sasaukšana kopā ilga tikai nepilnu ceturtdaļstundu.

Vēsts pienāca ap pusdivpadsmitiem, pulksten divdesmit trijos un trīsdesmit trīs minūtēs. Pēc brītiņa Eva Renčova, Drozds un Bržīza jfiu sēdēja dienesta volgā, kas kopš desmitiem stāvēja gatavībā pie galvenās ieejas, un pulkstenis vēl nerādīja trīs ceturkšņus uz pusnakti, kad visi trīs gāja iekšā «Tatru» bārā.

Viņi apstājās pie šveicara un lūdza, lai tas saka visu, ko zina par vfrieti, kura fotogrāfija atkal tika parādīta.

—    Ko es zin? Neko daudz. Tik tā blāvi atceras, ka izgājšnakt viņš te bij. Te jau cilvēks tik paiet garā, te jau nav laiks viņu vērtēt un pētīt. Te pagūst tik uzmest ac, vai nav kāds no branž, kas var sataisīt trac, un neko vairāk. Patiesīb sakot, es te stāv tik tālab vie, lai neiet iekšā, kad viss i pilis, bet tā tas i gandrīz ik vakar.

—    Taču šo panu jūs atminaties?

—    Jā, tā miglain, bet tomēr.

—    Ko nozīmē «miglaini»?

—    Nu, tas nozīmē, ka es atceras, kā viņš te pagāj garā. Pēc ģīmja, taču, lai es pasak par viņ ko vairāk, to es nemāk.

—    Un viņa pavadone? To jūs arī atceraties? — Eva Renčova taujāja.

—    Te nu es nevar līdzēt. Ja man vajg sekot, ar kadu fif te katers nāk, ta man i jānojūk prātā. Te tak ik nedēls apgrozās simtiem lauž, ja tas jums ko izsak.

—    Bet dažus jūs tomēr esat iegaumējis? — vaicāja Drozds.

—    Jā, tas štimm. Tos smukākos taurenīš. Tās dāms, kas te nāk pastāvīg salaist ar ārzemniek un tā.

—    Vai šis pans bija ar kādu no viņām? — Drozds turpināja.

—    Ja to ņem šitā, ta es var līdzēt. Viņš ne ar vien no tām nebij. Par to es var galvot, to es būt pamanījis. Tak lejā i virsobers, tas varbūt zin kaut ko vairāk.

Eva Renčova patencināja šveicaram, apgalvoja, ka viņš esot daudz palīdzējis, kas gan īsti neatbilda patiesībai, un brīdi vēlāk kopā ar Drozdu un Bržīzu sēdēja direktora kabinetā.

Direktors jau bija paguvis uzzināt no personāla, kas par lietu, un tūdaļ atsauca šurp viesmīli. Tas, tāpat kā pirmīt, kad viņu iztaujāja kriminālists, kam bija kritusi Vāclava laukuma apkārtne, atcerējās, ka vakar apkalpojis fotogrāfijā redzamo svešo vīrieti.

—    Vai esat pilnīgi drošs, ka tas ir viens un tas pats cilvēks? — Eva Renčova vaicāja, rādīdama doktora Jandas attēlu.

—    Pilnīgi. Viņš sēdēja labajā pusē galerijā, — viesmīlis atbildēja.

—    Jūs varētu pateikt, kā viņš uzvedās? Vai nemanījāt viņa rīcībā kaut ko neparastu, kas ikdienā pie viesiem nav vērojams? — Eva Renčova uzdeva nākamo jautājumu.

Viesnrrlis neizpratnē mirkli raudzījās viņā, tad teica:

—    Ahā, nu es saprotu, kā jūs to domājat, tikai nāksies jūs apbēdināt. Nekā neparasta. Normāls viesis, tādu te ir bariem.

—    Un viņa pavadone?

—    Ko jūs ar to gribat teikt? Arī nekā neparasta.

—    Tā es to nedomāju. Mani interesē, vai jūs spētu viņu aprakstīt. Cik gara, kāds augums, kādi mati, acis un apģērbs. Vai nepiemīt kaut kas tāds, kas pievērš uzmanību un pēc kā mēs spētu viņu atrast, — Eva Renčova sacīja.

—    Tas būs diezgan grūti, — viesmīlis domīgi atbildēja. — Man ir stipri daudz galdiņu, tā ka nav laika iegaumēt katru sievišķi, kas te nāk kopā ar kavalieri. Un tad, kad laika vairāk, kad iet programma, — tad atkal galerijā ir patumšs un sejas tikpat kā nav saredzamas.

—    Taču doktoru Jandu jūs atceraties, — Eva Renčova teica.

—    Tas tur uz bildes — tas ir doktors Janda? — viesmīlis vaicāja.

—    Jā, bija, — Eva Renčova atsacīja.

—    Kā tā — bija? — viesmīlis nesaprata.

—    Tāpēc, ka pēc aiziešanas no jūsu lokāla tika noslepkavots.

—    Sasodīts! Es atkal spriedu, ka tas ir kāds blēdis, ko jūs meklējat.

—    Tātad jūs viņu atceraties?

—    Viņu katrā ziņā.

—    Bet viņa draudzeni? Iespējams, ka tieši viņa ir tā, kas nogalinājusi doktoru, tāpēc jūsu apraksts mums ārkārtīgi palīdzētu.

—    Tas nudien ir grūti. Būtu viņa izcēlusies ar kaut ko neparastu, kā jūs teicāt, tad es varbūt atcerētos, bet tagad . . .

—    Atcerieties, lūdzu, mēģiniet atcerēties! Ja nu kaut kas ir aizķēries prātā! — Eva Renčova vēl nezaudēja cerības.

Viesmīlis iegrima domās, kādu laiku stāvēja sarauktu pieri un klusēja. Triju kriminālistu skatieni bija kā piekalti viņa lūpām. Visi gaidīja, kas no tām atskanēs, un tikai ar pūlēm valdīja satraukumu. Nupat, nupat varēja būt klāt mirklis, pēc kura tik nepacietīgi ilgojas katrs kriminālists, mirklis, kurš nosaka turpmāko meklēšanas virzienu. Varēja būt klāt sākuma brīdis — reizēm tik tikko jaušams, reizēm žilbinoši spilgts, kurā sākas pakāpeniska aizvien jaunu un jaunu apstākļu atklāšana, kas gala iznākumā iezīmē ceļu pie noziedznieka.

Ja viņi arī tagad cerēja uz šādu mirkli, tad maldīgi.

—    Nē, nekas nesanāk, — viesmīlis teica. — Nespēju atcerēties, kā izskatījās tā pana doktora pavadone. Acīmredzot tāpat kā visas. Nekā sevišķa. Pat ja jums būtu viņas fotogrāfija kā tam noslepkavotajam, arī tad es viņu nez vai pazītu un nevarētu par visiem simt procentiem apgalvot, ka tā ir tieši tā, kas bijusi kopā ar

panu doktoru. Varēja sēdēt arī pie kāda cita galdiņa ar kādu citu, mierīgi tā varēja būt!

Sarunā iejaucās direktors, sacīdams:

—    Pacentieties viņu saprast. Patiešām ir grūti raksturot kādu, ja arī tas cilvēks te bijis tikai vakar. Personāls gan ir diezgan vērīgs, tomēr atcerēties katru, kas atnāk šurp, — nē, tas nav iespējams. Kur nu vēl aprakstīt! Tad jau vajag galvu kā lielo kantorgrāmatu. Ja jūs gribētu, lai jums apraksta visus vakardienas viesus . . .

—    Ja nu Evina spētu … — no jauna ierunājās viesmīlis.

—    Evina? — pārjautāja Drozds, redzēdams, ka Eva Renčova vīlusies klusē un klausās direktorā tikai pa ausu galam.

—    Jā, ēdiena pasniedzēja, kura apkalpo mūsu stūri. Varbūt viņa ir ievērojusi doktora Jandas pavadoni. Sievietes jau šajā ziņā ir daudz acīgākas, sevišķi ja runa par citām sievietēm. Protams, ja vien negadās dāma, ko es arī kā vīrietis . . .

Drozds viņu pārtrauca un aizsūtīja pēc ēdiena pasniedzējas.

Evina ienāca direktora kabinetā, un visi trīs pievērsās viņai kā pēdējam cerības stariņam. Un atkal nekā. Jau kuro reizi doktora Jandas slepkavības lietā. Tomēr viņi palika bārā vēl veselu stundu un aprunājās ar visiem darbiniekiem, vai kāds nejauši nav paturējis prātā Jandas pavadoni. Pūles bija veltīgas, un pusdivos viņi, dziļi vīlušies, devās projām. Nebija izdevies īsti noskaidrot arī laiku, kad Janda ar savu draudzeni aizgājis no šejienes. Viņiem zināja pateikt tikai to, ka abi esot atnākuši ap desmitiem. Vienīgais nožēlojamais operācijas rezultāts bija tas, ka viesmīlis un ēdiena pasniedzēja pēdīgi vienojās — meitene visticamāk bijusi blondīne. Eva Renčova par to tomēr šaubījās. Varēja gadīties, ka ieskats par blondajiem matiem bija pašu kriminālistu nevilšus iedvests . . .

Pirms promiešanas Eva Renčova atminējās, ko bija prātojusi par puķu pārdevējām, un jautāja direktoram:

—    Vai jūs varat noskaidrot, kas te vakar tirgojis puķes?

—    Tas nav jāskaidro, to es tāpat zinu.

—    Kas tā bija? — Eva Renčova nepacietīgi izsaucās.

—    Mūsu darbiniece apkopēja pane Sohorova.

—    Bet es domāju, ka tā ir kaktu tirdzniecība, ko milicija augstsirdīgi pacieš.

—    Senāk tā arī bija, taču mēs to aizliedzām. Nelaižam iekšā nevienu svešu no āra, puķes iepērkam paši, un pane Sohorova, tās pārdodama, mazliet piepelnās, — direktors atbildēja.

—    Lieliski! Tad mēs varam ar viņu parunāt?

—    Jā, viņa tūlīt atnāks. Likšu pasaukt.

65

Gaidot Drozds nervozi burzīja kabatā savas luksa «Marikas». Viņam bija par grūtu tik ilgi iztikt bez smēķēšanas. Bržīza savukārt laida acis pār kabinetu, it kā vēlēdamies iegravēt atmiņā katru sīku-

5 — O. Koseks

mu, bet Eva Renčova nemierīgi staigāja šurpu turpu. Tajā brīdī, kad pane Sohorova vēra durvis, viņa apstājās, Drozdam jau bija sakrājusies kabatā tabaka divām vai trim kazaskājām, bet Bržīza raidīja uz ienākošo sievieti spraigu un cerību pilnu skatienu. Viņai bija mugurā viegls putekļu mētelis— droši vien jau gājusi prom, un direktora rīkojums viņu panācis beidzamajā mirklī.

Direktors stādīja viņu priekšā, un Eva Renčova uzdeva jautājumu, vai viņa neatceroties, kam vakar pārdevusi uz balkona neļķes. Un grasījās jau rādīt Jandas fotogrāfiju, lai atsvaidzinātu panes Sohorovas atmiņu.

Taču pane Sohorova nepaguva izsacīt ne vārda, direktors pasteidzās pirmais:

—    Pardon, biedrene! Neļķes mēs te nepārdodam. Vakar arī nebija. Pagājušai naktij es pasūtīju rozes, un, ja atmiņa mani neviļ, pane Sohorova tās arī tirgoja. Vai man ir taisnība? — To teikdams, direktors pagriezās pret apkopēju. Tā centīgi palocīja galvu un atbildēja:

—    Jā, es jau kādas četrpadsmit dienas tirgoju tikai rozes vien!

Eva Renčova brīdi neziņā klusēja, tad mēģināja jautāt vēlreiz,

taču arī pane Sohorova neatcerējās tā vīrieša galdabiedreni, kura attēlu viņai rādīja. Zināja tikai droši teikt, ka puķes no viņas tas neesot pircis. Lokālā sēdējis, jā gan, bet tas arī bija viss.

Trijotne izgāja rakumiem izvagotajā Vāclava laukumā.

Bija karsta augusta nakts.

Viņi iekāpa mašīnā. Nevienam nebija vēlēšanās runāt.

Izmeklēšana joprojām palika sastinguma punktā.

12

Dzīvojām visas kopā vienā internāta istabiņā — es, Ina, Mila un Milada — un bijām kļuvušas nešķiramas. Kur viena, tur citas, ko viena, to pārējās, gluži kā mesjē Dimā trīs musketieri, kas patiesībā arī bija četri.

Nebija nekā tāda, ko mēs cita no citas slēptu vai glabātu. Zinājām cita par citu visu vai tikpat kā visu, dalījāmies nākotnes nolūkos, ilgās un vēlmēs, ko glabājām visdziļākajos sirds un domu kaktiņos. Vismaz es toreiz — es, kā allaž biju radusi, atklājos visa, līdz pēdējam.

Kopš vien sevi atminos, vienmēr esmu jutusi degošu nepieciešamību pēc kāda, kam varētu teikt par sevi visu un kas mani saprastu. Kas mācētu priecāties arī tad, kad īstenībā pienāktos raudāt, bet vajadzības brīdī spētu klusēt. Reizēm vēl uzplaiksnīja

atmiņas par Janu. Tāpēc ka toreiz bija tik brīnišķīgi. Mēs taču bijām kā māsas vai kā dvīņi, jā gan, kā dvīņi un pat vēl vairāk — mēs bijām viena miesa un viena dvēsele, līdz uzpeldēja tas filigrānais zeltkaļa darinājums, senā dzimtas dārglieta.

Vēl ilgi pēc tam jutos šausmīgi pamesta, atstumta un dzīves pievilta. Taču no satricinājuma, ko pārdzīvoju pēc šķiršanās, guvu arī jaunu un nākotnei visai svarīgu pieredzi. No tā laika es vairs nebiju tik uzticīga. Vairāk ierāvos sevī. Un nebiju arī tik naiva kā līdz šim. Biju saņēmusi skarbu dzīves mācību, tomēr . . . tomēr laiks to aizvilka ar aizmirstības smiltīm.

Kad tagad domāju par tām dienām, man šķiet, ka biju pārāk alkatīga, lai iegūtu kādu tuvu cilvēku. Tas arī bija par cēloni manām sāpēm un skumjām. Es nepratu gaidīt un vēsu prātu izsvērt to, ko savā naivumā biju ieņēmusi galvā. Gribēju to tūlīt, uz vietas, bez ierunām un uz visiem laikiem. Un, ja man tas neizdevās, kļuvu aiz dusmām vai traka, varēju spert un skrāpēt kā meža zvērs.

No trim savām istabas biedrenēm pirmo es iemīļoju Inu, dedzīgu melnmati ar vēl melnākām, allaž it kā ieplestām acīm, izaicinoši izbīdītu zodu un smieklīgu, pieplacinātu degunu. Viņa bija nesavaldīga, mežonīga, izlaidusies, un tas mani, drīzāk nomāktu un kautrīgu pēc dabas, visvairāk pievilka. Inas ietekmē man izdevās pārvarēt neuzticību, ko jutu saskarē ar citiem cilvēkiem, viņas sabiedrībā es biju jautra, manā dzīvē ienāca kas jauns — neapēnots prieks par eksistenci, jau par to vien, ka esmu šajā pasaulē. Un man tas bija daudz.

Visur gājām kopā ar Inu, tad mums piebiedrojās Milada, bet vēlāk — arī Mila. Kopā gatavojām stundas, skatījāmies kino un teātru izrādes. Kad uz izrādi veda visu internātu, mēs — skaidra lieta — sēdējām četras vienā rindiņā, lai varētu tūdaļ, uz vietas dalīties iespaidos. Kopā braucām arī peldēties uz Podolu un svētdienu pievakarēs klaiņojām pa Prāgu. Sīs pastaigas toreiz bija manas dzīves saturs. Atklājām sev pašu nomaļāko Stare Mestas un Mala Stranas veco ieliņu, namu, nostūru, piļu un baznīcu valdzinājumu un jutām, ka aizvien spēcīgāk mūs piesaista senajai karaļu pilsētai kaut kas nezināms un vārdos neizsakāms. Biju par Prāgu daudz mācījusies un lasījusi jau astoņgadīgajā skolā, bet tagad interesējos par pilsētu gluži kā apsēsta. Mana aizrautība pielipa arī citām meitenēm, tās tāpat sāka pētīt Prāgas vēsturi, un es, lai viņas vēl vairāk uzkurinātu, ņēmos studēt daždažādas rokasgrāmatas. Gribēju zināt par visiem vairāk un labāk, būt kādā jomā neaizstājama. Sasniedzu tādu līmeni, ka spēju kaut vai tūlīt vadīt ekskursijas pa vecpilsētu.

5*

Jutos gandarīta, ka manas zināšanas tiek atzītas. Tā bija pirmā atzīšana manā mūžā.

67

Tajā rudenī, kad dzima mūsu draudzība, mēs sākām iet uz dejām. Un arī tur es baudīju atzinību. Dejas māka man atklājās kā savāda burvība, kļuva par manu otro dabu. Paņēma savā varā, es ļāvos tai, nespēdama pretoties, un nelaidu garām nevienu izdevību dejot arī citur, ne tikai ballēs vien.

Kāds noslēpums man tajā laikā tomēr bija — noslēpums, ko glabāju no visiem un neuzdrīkstējos atklāt pat Inai. Bieži sapņoju par to, ka es kļūšu par dejotāju, par primabalerīnu, un desmitiem, varbūt pat simtiem reižu iztēlē un domās pārdzīvoju savu pirmo uzstāšanos.

Es stāvu aiz kulisēm, nervi saspringti līdz beidzamajam. Zālē dziest gaisma, publika apklust, priekškars slīd augšup. Neizsakāmās bailēs drudžaini riju siekalas, kājas šķiet ieaugušas grīdā. Nevaru tās pakustināt, tās ir kā no akmens vai arī akmeņu pilnas, tik smagas man liekas . . . Zālē skan uvertīra, skumja un ilgu pilna, kuru katru brīdi jāiziet uz skatuves, bet es stāvu kā sasalusi, svina pielietām kājām un augumu, ar šausmām apzinādamās, ka mani gaida neglābjama izgāšanās un kauns. Ka visi pašuzupurēšanās gadi, mēneši, nedēļas un dienas, kad mocīju savu augumu, lai tas būtu padevīgs un klausītu katram niecīgākajam domas impulsam, lai es valdītu pār katru savu muskuli, — ka visi šie gadi vienā mirklī izrādīsies veltīgi un zaudēti. Mani pamazām pārmāc drūms izmisums, liekas, es grimstu bezdibenī.

Bet tad es izdzirdu soļus, horeogrāfs ir atnācis mani uzmudināt pirms premjeras. Viegls spiediens uz dilba, saprotošs smaids, īss «Laimīgu izgāšanos!», un piepeši esmu brīva no stinguma un bailēm, kas sakalušas manas rokas un kājas, visu manu stāvu. Es izdejoju uz skatuves . . .

Ļaujos tīrajām, burvīgajām pasaku baleta «Skaistule un nezvērs» skaņām. Dejoju liktenīgas bailes no mīlas, dvēseli un miesu saldējošas bailes no nezvēra, kam pieder mana mīlestība. Viņš apkampj mani pinkainām asnagu ķetnām, un es pamirstu šajās skavās, jau uzlūkojot vien viņa seju ar atieztajiem ilkņiem — atbaidošu un pretīgu, biezas vilnas klātu seju ar dzīvnieka nāsīm.

To visu es izdejoju, un tajā visā bija kāda apslēpta jēga. Es nespēju to atminēt, taču tā tur bija. Neapšaubāmi bija. Kaut vai tāpēc, ka savos sapņos nekad netiku līdz otrajam cēlienam, nekad nedejoju sievietes lieglaimi, lai paustu, cik daudz maiguma ir vienā trauslā cilvēciskā būtnē. Nekad, ne reizes es nenodejoju otro cēlienu — uzvarošo un mūžīgo mīlu. Vienmēr bija tā: kolīdz vajadzēja sākties otrajam cēlienam, sapnis beidzās. Varbūt tāpēc, ka es nezināju, kā izsacīt dejā mīlas visvarenību. Tādu, kas ceļā uz piepildījumu prot pārvarēt jebkurus šķēršļus un gāzt kalnus.

Bet, kaut arī šai sapņu izrādei trūka otras — pašas svarīgākās daļas, tomēr tajā bija brīdis, kad publika mani apbēra ar ziediem, es laimīga stāvēju viņpus priekškara un pateikdamās noliecu galvu.

Laimīga . . .

Priekšstats par laimi man allaž ir saistījies ar cerību rast kādu cilvēku, kam es varētu piederēt un kas piederētu man. Pat sapnī par primabalerīnu, kad dejoju aizvien tikai «Skaistuli un nezvēru» un aizvien tikai pirmo — traģisko, baiļu un drausmu piesātināto pirmo cēlienu, es jutu, ka tur kaut kā pietrūkst, ka nezvēram būtu jāpārvēršas par princi. Un tas būtu manu visapslēptāko sapņu un ilgu princis, cilvēks man līdzās.

Tomēr sapņu princis bija vēl tālu. Bija rudens, ne par kādu primabalerīnu es nepārvērtos, mēs gājām uz ballēm, un zēni, kas tik labprāt dejoja ar mani, ka nedabūju ne lāgā apsēsties, nepavisam neatgādināja prinčus. Viņi bija mīļi neveikli un lielākoties apjukuši, nezināja, ko lai runā, bet, ja arī zināja, tad nespēja, jo visa uzmanība bija jāveltī nepaklausīgajām kājām. Pret mums, meitenēm, viņi izturējās kā pret trauslām greznumlietām, jutās kā lāči porcelāna veikalā, paši to apzinājās, un dažs centās savu mulsu maskēt ar uzspēlēti bravūrīgu izrunāšanos pa ceļam, kad nāca mūs pavadīt.

Skolas gads aizritēja kā ūdens upē, un mūs gaidīja šķiršanās. Visas trīs draudzenes aizbrauca uz mājām, bet es paliku viena un pamesta, kā tas bija noticis jau tik daudz reižu. Tomēr šoreiz tikai uz neilgu laiku.

Aptuveni pēc nedēļas pienāca vēstule no Milas. Viņas tētis bija lauku divgadīgās skolas direktors netālu no Berounas, gleznainā ciematiņā, ko sauca par Zeleznu. Laukumu tur ieskāva senatnīgas mājas, uzkalnā stāvēja mūžveca baznīciņa ar lubu jumtu un balti kaļķotām mūra sienām. Biju bijusi Zeleznā divas vai trīs reizes kopā ar Milu pa svētdienām, un man pie viņiem ļoti patika. Skola arī atradās paugura virsotnē, likās tāda auksta akmens ēka, tomēr iekšā bija silti un mājīgi, un pa klašu logiem pavērās tāls skats uz mežaino apvidu.

Mila rakstīja, ka es varot braukt turp. Viņa esot iedomājusies, kādas ciešanas mani gaida uz nokaitušā Prāgas bruģa, zem biezā smoga mākoņa, un aprunājusies ar vecākiem. Varot dzīvot pie viņiem, cik ilgi vien gribot, kaut vai līdz brīvdienu beigām.

Es aizbraucu pie Milas.

Tas bija apburošs brīvlaiks. Augām dienām vāļājāmies peldvietā kilometrus piecus no ciemata, klīdām pa mežiem, vakaros sēdējām laukumā uz soliņa kopā ar vietējiem jauniešiem, dziedājām un priecājāmies par dzīvi.

Tikai viens mani sāpināja. Pārāk tuvu redzēju laimīgu ģimeni. Redzēju, kā Milas vecāki mīl viens otru, cik maigi un uzmanīgi ir savās attieksmēs un cik mīļa tiem ir meita. Kaut gan viņi bija sirsnīgi arī pret mani, tomēr es kļuvu arvien skumīgāka. Salīdzināju, domāju par to, ko dzīve man laupījusi un palikusi parādā, un itin bieži biju tuvu raudām.

Viņi pat nenojauta, kas risinās manā sirdī, un, kad braucu projām, vēlīgi aicināja, lai apciemojot tos atkal.

Divas reizes, bet varbūt arī vairāk patiešām pie viņiem aizbraucu, taču nomāktību pārvarēt nespēju un pēdīgi vairs neuzdrošinājos izmantot viņu viesmīlību. So cilvēku laime mani smacēja kā tumšs netaisnības kalns.

Rudenī atkal atsākās pastaigas, kino un teātra apmeklējumi, un es kļuvu par mūsu četratiņa — tā mēs jokojot dēvējām savu draudzīgo pulciņu — nekronētu karalieni. Nepaguvām pat īsti apjaust nevaldāmo laika ritumu, kad jau bija atauļojis jaunais gads, un mēs atkal gājām uz dejām, uz pēcpusdienas sarīkojumiem, arī uz diskotēkām. Ap mums sāka grozīties puiši, un viens no tiem — Venda Hvojeks — galvenokārt ap mani. Dejoja ar mani, allaž bija blakus, pavadot uz internātu, un nemanāmi mūsu starpā veidojās kaut kas tāds, ko vēl nekad nebiju izjutusi. Tomēr abi bijām pārlieku bikli, nespējām atvieglot draugam pirmo soli, bet varbūt arī nepratām, es nezinu. Tās bija dīvainas attiecības, kuru raksturu grūti nosacīt. Labprāt turējāmies kopā, labprāt izklaidējāmies kopā, arī rokās šad tad sadevāmies — ne tikai dejojot vien —, taču neko vairāk neuzdrošinājāmies. Varbūt tā bija mīlestība savā dzidrākajā veidolā, varbūt arī ne, vienīgi patika, taču tajā nebija it nekā miesīga. Tas bija dvēseles stāvoklis, izjūta, noskaņa. Bet, pirms mēs abi paguvām šo stāvokli izprast, Venda kļuva par mūsu — meiteņu četrotnes sairuma cēloni.

Vispār man šķiet, ka meitenes spēj palikt draudzenes tikai līdz tam brīdim, kamēr neiejaucas puisis, par kuru viena sāk domāt slepus no citām.

Tajā rudenī manīju, ka ar Inu notiek kāda pārvērtība. Viņas izturēšanās pret mani kļuva riebīga, un es ievēroju, ka viņa kur vien varēdama kūda pret mani arī pārējās meitenes. Allaž, kad es kaut ko ierosināju, Ina bija pretī. Nesapratu, kāda muša viņai iekodusi, līdz atskārtu, ka viņa ir greizsirdīga. Vendas dēļ. Man nāca smiekli, taču vienlaikus arī es iecirtos un tīri sievišķīgā atriebības kārē atmaksāju ar to pašu.

Drīz mūsu draudzība izvērtās «bruņotā konfliktā». Un Ina cīnījās ar ieročiem, kādus es negribēju vai arī nemācēju lietot. Grozījās Vendas priekšā, taisīja mīlīgas actiņas, pavedinoši gorīja dupsīti, kļāvās viņam klāt puscaurspīdīgā svīterītī vai neilona blūzē, kas vairāk rādīja nekā slēpa, un dūdoja kā ūbelīte.

Smuka ūbelīte, ko tu neteiksi! Tītarmātīte! Pretīga tītarene, nevis ūbelīte!

Es nezinu, kur tiem zēniem ir acis, ka viņi vienmēr uzķeras uz šitādiem skuķu trikiem!

Uzķērās arī Venda.

Viņa draudzība ar Inu gan neturpinājās ilgi, taču pietiekamu laiku, lai sagrautu mūsu pulciņu. Turklāt Milada pārcēlās dzīvot uz citurieni, bet Milai bija radušās citas intereses. Cetrotne izjuka.

Mācību gada beigās Venda atkal sāka tīties man apkārt, stāstīja, ka domājot par mani, un taujāja, ko es sakot par kopīgām brīvdienām Lužnicē, jo es viņam vēl vienmēr . . . Nespēju klausīties šādas runas un aizbēgu no viņa.

Tā bija pēdējā mūsu tikšanās.

Es atkal biju par vienu ilūziju nabagāka.

Iespējams, ka vēl vairāk nekā Vendas man trūka izcilā stāvokļa mūsu bariņā. Tas gan sastāvēja tikai no četrām jaunām, nepieredzējušām, drusku nenosvērtām skuķenēm, taču es tur biju atzīta autoritāte.

šā vai tā, atkal biju kaut ko zaudējusi.

Man atkal bija kaut kas atņemts.

Filma tikmēr pārtinusies daudzus desmitus metru uz priekšu. Līdz patiesai traģēdijai vēl tālu, taču manī pilienu pa pilienam jau krājas inde, kam vārds ir naids.

13

Sākumā Bržīza gribēja braukt uz Litomeržici tūlīt priekšpusdienā, cerēdams, ka vakarpusē atliks brīvs brītiņš, lai ieskrietu pie savas smukās konditores Zuzanas. Beidzamajā laikā viņš jau vairākkārt bija cieši apņēmies, ka vienreiz taču uzaicinās meiteni uz satikšanos, lai redzētu, kāda būs atbilde, taču allaž gadījās kāds traucēklis. Piemēram, Zuzana aizgāja atvaļinājumā, bet, kad atgriezās, glīti iedegusi bronzas brūnumā, Bržīzam bija dūša papēžos. Viņš centās sev iegalvot, ka Zuzana jau nu nebūs atpūtusies pie jūras viena pati, bez drauga, un visi pūliņi tātad ir veltīgi.

Viņa plāniem pārvilka svītru Jandas, kas ieradās Prāgā ar rīta ātrvilcienu. Abi šķita gluži bezpalīdzīgi, tāpēc Eva Renčova lika Bržīzam, lai palīdz viņiem visu nokārtot. Rīta cēliens tika veltīts Jandām, un viņš nokļuva Litomeržicē tikai pēcpusdienā.

Bija pustrīs, kad Bržīza moderni iekārtotajā Dostālovu viesistabā tika apsēdināts zemā krēsliņā pie iegarena galda ar stikla virsu, uz kura slaidā vāzē stāvēja četras mazliet apvītušas baltas neļķes, tūdaļ pievēršot viņa uzmanību. Iepretī uz tahtas sēdēja Helena Dostālova. Tā bija nobriedusi, gadus divdesmit sešus veca smuidra un izskatīga sieviete. Viņa tikai pirms brīža bija pārnākusi no darba, pārģērbusies vieglā, gaisīgā mājas bikškostīmiņā un iekāpusi debešķīgās klikatiņās. Pa nedaudz apvītušo balto neļķu starpu Bržīza redzēja viņas glīto seju ar lielām acīm, stāviem uzacu lokiem un nelielu muti — pareizi veidotu seju ar maigu deguntiņu. Pane Dostālova bija apveltīta ar pievilcīgām formām, ko varēja nojaust zem vaļīgā kostīma, taču uzkrītošākais bija kaparrudo matu vilnis, kas plūda pār pleciem. Mati bija tik kupli, ka seja tajos vai pazuda. Tikai tad, kad Helena Dostālova pameta ar galvu un atsvieda sānis nepakļāvīgās cirtas, tā atsedzās visā savā liegajā dailē.

Nudien, viņa bija ne tikai izskatīga, bet pat skaista sieviete.

Helena Dostālova viesmīlīgi piedāvāja Bržīzam atdzesētu limonādi, ko atnesa no blakus telpas, laikam no virtuves, kā arī cigareti, kuru viņš noraidīja, un gaidīja, ko tad ciemiņš vaicās. Gaidīja pusguļus uz tahtas, lielās, brūnās acis mazliet piemiegusi, un tikai mirklīga lūpu noraustīšanās nepārprotami liecināja, ka viņa ir satraukta. Gaidīja nekustēdamās, reizi pa reizei nokratot cigareti slīpēta kristāla pelnutraukā, kas stāvēja viņai priekšā uz galda.

Bržīzam likās, ka pane Dostālova, viņu ieraudzījusi, izturas diezgan kokaini un tikai mēģina tēlot nepiespiestību. Viņš tomēr to izskaidroja tā, ka diez vai kādam ir patīkami, ja viņam pēkšņi kā sniegs uz galvas uzkrīt milicija. Un vispār nemaz jau tā nebija, ka namamāte būtu īpaši uzbudināta.

—    Vai jūs nenojaušat, kāpēc es esmu šeit? — Bržīza jautāja, kad bija atspirdzinājies ar limonādi. Istabā valdīja ellišķīgs karstums, kaut arī plašie logi bija līdz galam vaļā.

Helena Dostālova izrādīja, ka ir pārsteigta, tomēr šis pārsteigums Bržīzam šķita diezgan uzspēlēts. Viņa atbildēja ar jautājumu:

—    Vai man vajadzētu nojaust?

—    Var būt, ka jā, es nezinu. Ja vien esat lasījusi laikrakstus un vakar vakarā skatījusies televīziju … — Bržīza apklusa un gaidīja, kāda būs reakcija.

Viņš vērīgi lūkojās pretīsēdētājā.

Kriminālmeklēšanas daļā nostrādātie gadi Bržīzam bija mācījuši, ka mazāk ir jāklausās pratināmā vārdos, bet vairāk jāseko, kas atspoguļojas sejā. Itin bieži no tās var noprast labāk nekā no balss, kad cilvēks melo vai kaut ko slēpj, saka vienu, taču domā citu.

Helenas sejā neizdevās izlasīt tikpat kā neko.

Nekādas sevišķās izjūtas tajā neatspoguļojās.

—   Nesaprotu, kāds man sakars ar laikrakstiem un televīziju, — Dostālova mierīgi sacīja.

Mierīgi un lietišķi.

—    Iespējams, ka nekāds, un iespējams arī, ka lielāks, nekā jūs domājat, — Bržīza teica.

—    Vai jūs varētu runāt ne tik mīklaini? Tad es varbūt saprastu, bet tagad … — Helena Dostālova atkal rāmi piezīmēja.

—    Labi, lai būtu ne tik mīklaini. Jaunības gados — vēl Tāborā— jūs studiju laikos draudzējāties ar Mojmīru Jandu. Tā ir taisnība?

—    Jā, Mojmīrs Janda bija mans draugs. To sauc par studentu mīlestību, vai ne? — Beidzamie vārdi izskanēja mazliet ironiski, un nebija skaidrs, vai ironija veltīta Bržīzam vai arī liecina, ka šī sieviete ir vīlusies dzīvē un nekam vairs netic.

—    Kad jūs apprecējāties un pārcēlāties ar vīru šurp uz Litomeržici, jums nekad nav gadījies sastapt Jandu? Kaut vai nejauši?

—    Nedz nejauši, nedz arī citādi. Ko jūs īsti atļaujaties? — Helena bija sašutusi.

Bržīza atzina, ka sarunas ievads, ņemot vērā panes Dostālovas dabu, iznācis neveikls, taču vienlaikus arī manīja, ka sievietes sašutums ir vēl mākslotāks nekā pirms brīža pārsteigums. Viņā brieda aizvien lielāka pārliecība, ka Helena Dostālova uzzinājusi par slepkavību vakar no televīzijas vai arī šodien no avīzēm. Tāpēc viņš mitējās runāt aplinkus un izmēģināja, kā iedarbosies pēkšņuma moments, kad Helena izdzirdēs no viņa mutes vēsti, kas tai patiesībā sen vairs nav nekāds jaunums.

—    Jūsu zināšanai — doktors Janda ir noslepkavots, un mēs meklējam visus, kas var kaut ko par viņu pateikt. Tādēļ es arī atbraucu pie jums, viņa bijušās draudzenes. Varbūt jūs zināt ko tādu, kas varētu palīdzēt izmeklēšanai?

—    Noslepkavots? — sieviete lietišķi pārvaicāja. — Un jūs laikam uzskatāt, ka . . .

—    Mēs neko neuzskatām. Es jau nupat paskaidroju, kāpēc esmu atbraucis. Tomēr šķiet, ka veltīgi, ja jūs vairs neuzturat ar Jandu pat biedriskas attiecības … — Bržīza teica.

—    Jums taisnība. Veltīgi. Nevaru jums neko līdzēt.

—    Redzu, redzu, — Bržīza sacīja un kādu mirkli domāja. Kā tas var būt, ka viņa nejautā, kad un kur Janda noslepkavots? Kā tas var būt, ka viņa izliekas, it kā nezinātu par slepkavību, taču necenšas neko izdibināt sīkāk? Izrādīt ziņkāri — tas būtu tik dabiski. Pat tad, ja nogalināto nepazīst personiski, viņai būtu jāizturas citādi un pirmām kārtām jājautā!

Helena Dostālova nejautāja. Sēdēja ar cigareti pirkstos, sasprindzināti raudzījās uz Bržīzu un gaidīja, vai viņš mēģinās no tās izvilkt vēl kaut ko vai arī pēdīgi celsies un ies. Raudzījās tik saspringti, it kā gribētu viņam ko iedvest — visticamāk, lai patiešām ceļas un iet. Tomēr acīs vīdēja arī piesardzība.

—    Ko lai dara! Jūs laikam patiesi nespēsit palīdzēt izmeklēšanai, — Bržīza sacīja.

—    Laikam ne, — Helena apstiprināja. — Jums būs vēl kādi jautājumi, pan . .

—    Bržīza.

—     … pan Bržīza? — Acīs atkal bija piesardzība un arī kas suģestējošs? Bržīza nesekmīgi pūlējās atšifrēt šī skatiena dziļāko būtību un uzdeva vēl vienu jautājumu:

—    Ja mums tikai tā — kārtības labad vajadzētu jūsu alibi par iepriekšējo vakaru un nakti, vīrs droši vien to apliecinātu?

Helena Dostālova šajā mirklī saprata, ka viņas hipnozei nav panākumu. Novērsa acis no Bržīzas, skatiens aizklīda kaut kur pagaldē, uņ viņa tikko dzirdami atbildēja:

—    Nē, vīrs to neapliecinātu. Es nebiju mājās.

—    Nebijāt mājās? Visu nakti? — tagad arī Bržīza pārmaiņas pēc tēloja izbrīnu.

—    Jā, es visu nakti nebiju mājās.

—    Vai drīkstu zināt, kur tad jūs bijāt?

Helena Dostālova domāja pilnā sparā, acīmredzot meklēja atbildi, kas viņai būtu visizdevīgākā. Tad teica:

—    Es biju pie draudzenes.

—    Tātad alibi apliecinās jūsu draudzene! — Bržīza mundri pasacīja priekšā.

—    Jā, apliecinās.

—    Tagad tikai pasakiet viņas uzvārdu, iedodiet adresi, un mēs pārbaudīsim, ja atļausit.

Šķita, ka Helena Dostālova smagi un grūti kaut ko lemj. Pēdīgi viņa lēnām sacīja:

—    Tā ir Kveta Kučerova un dzīvo Slavatovas ielā 5, Prāgā.

—    Kā tā? To nakti, kad tika nogalināts doktors Janda, jūs esat pavadījusi Prāgā? — Bržīzam gandrīz aizrāvās elpa. Tas viņam bija otrs un vēl pamatīgāks pārsteigums nekā pirms brīža, kad Helena Dostālova atzinās, ka neesot bijusi visu nakti mājās.

—    Jā. Jums kaut kas iebilstams? — Helenai nu bija spuras gaisā.

—    Ko jūs, vai tad es drīkstu! — Bržīza teica. — Tomēr es labprāt gribētu zināt, kad jūs aizbraucāt uz Prāgu un kādā nolūkā.

—    Izbraucu ap desmitiem rītā.

—    Ar vilcienu?

—    Nē, ar mašīnu. Mums ar vīru pieder fiats astoņsimt piecdesmit.

—    Cikos jūs bijāt Prāgā?

—    Ap pusdienlaiku.

—    Un kopš tā brīža draudzene var apliecināt jūsu alibi?

—    Nē, nē, pie viņas es ierados tikai vakara, apmēram pusastoņos.

—    Bet visa pēcpusdiena? Ko jūs darījāt pēcpusdienā?

—    Vai pret mani ir kādas aizdomas, ja esmu spiesta to stāstīt?

—    Nē, aizdomu pret jums nav, — Bržīza atbildēja, domās piemetinādams: «Pagaidām nav,» — un turpināja:

—    Ja nevēlaties, varat arī neteikt, taču jums pašai būs labāk, ja pateiksit. Citādi nāksies jūs izsaukt uz Prāgu, uz oficiālu nopratināšanu. Šimbrīžam varat to uzskatīt par draudzīgu sarunu.

—    Jauka draudzīga saruna, kad jāatskaitās par katru soli! — Helena Dostālova aizsvilās.

—    Jums taisnība, es laikam kļūmīgi izteicos. Bet, lai nu būtu kā būdams, vismaz šobrīd tā nav pratināšana protokolam, — Bržīza precizēja savus vārdus. — Apsveriet abas šīs iespējas. Man ir laika diezgan.

—    Man nekas nav jāapsver.

—    Tātad, ko jūs darījāt visu pēcpusdienu un vakaru?

—    Ak dievs, ko gan sieviete Prāgā mēdz darīt? Pirmais gājiens bija uz «Gulbi», tad uz citiem veikaliem. Staigāju un iepirkos, pa starpām paēdu, pēcpusdienā pasēdēju pie kafijas tasītes kādā kafejnīcā un vakarā braucu pie Kvetas.

—    Vai jūsu draudzene pane Kveta ir precēta?

—    Jā, es pavadīju pie viņiem vakaru, tur arī pārnakšņoju un no rīta atgriezos mājās.

—    Cikos?

—    Ap deviņiem.

—    Ja nemaldos, jūs strādājat, tāpēc man nav saprotams, kā var rīkot šādas ekskursijas.

—    Jums taisnība, es strādāju. Taču, ja jums neko neizsaka tas, ka esmu grāmatvede, tad mīļu prātu varu paskaidrot.

Bržīza uztvēra smalko dzēlību, ar kādu Helena Dostālova to teica, tādēļ palūdza tādā pašā tonī:

—    Ar prieku uzklausu pamācības. Tad pamāciet mani arī šoreiz!

—    Bilanci taisot, mēneša beigās iznāk strādāt virsstundas, dažreiz pat divas trīs naktis pēc kārtas. Par to es varu ņemt brīvdienas. Tātad maniem braucieniem uz Prāgu nav nekā kopīga ar darba kavēšanu. Vai skaidrs?

—    Pilnīgi. Tikai, ja nemaldos, jūs sacījāt «braucieni». Tas jāsaprot tā, ka jūs braucat uz Prāgu bieži vai pat regulāri?

—    Jā, jūs nemaldāties. Es braucu regulāri, lielākoties divreiz mēnesī, — Helena Dostālova atzinās un, tiklīdz bija to pateikusi, tūdaļ arī aptvēra, ka tas ir vēl viens fakts, kas viņu ierindo Mojmīra slepkavībā aizdomās turēto personu lokā. Ja šis vīrs, kurš viņu te pratināja, šis Bržīza[1] —diezgan nepiemērots uzvārds kriminālistam— ticēja, ka viņa nav ar Jandu tikusies, tad šajā brīdī pārstāja ticēt. Un viņas spēkos nav pierādīt pretējo. Viņa nokļūst vistiešāk aizdomās turēto vidū vai arī bīstami tuvu tiem. Helena intensīvi prātoja, kā lai nokrata aizdomas, taču veltīgi. Ceļa uz glābiņu nebija.

Bržīza juta sievietes nedrošību vai — drīzāk — lasīja to viņas sejā. Helena Dostālova gluži pareizi sprieda, ka izmeklētājam rodas arvien dziļākas šaubas par to, ko viņš dzird. Tagad jau viņš bija nemaldīgi pārliecināts, ka šī pane kaut ko slēpj un tā droši vien nav pēdējā reize, kad viņi tiekas doktora Jandas slepkavības lietā. Kā garāmejot Bržīza vēl pajautāja:

—    Bet vīrs — vai vīrs nebrauc kopā ar jums uz Prāgu?

—    Sad un tad, taču ļoti reti. Viņš ir pārāk aizņemts ar savu amatu un sabiedriskajiem pienākumiem, tādiem darbdienas izbraukumiem viņam neatliek laika.

Helena Dostālova bija kļuvusi vēl nervozāka. Tas izpaudās viegla, taču skaidri samanāma nemiera veidā. Piepeši sāka trīcēt pirksti, nokratot pelnus smagajā kristāla traukā un aizdedzinot jaunu cigareti. Kopš tā brīža, kad izmeklētājs apsēdās viņai pretī, Helena smēķēja bez mitas.

Atpakaļceļā uz Prāgu Bržīza domās atkārtoja visu, ko bija uzzinājis, un aizvien vairāk viņā nostiprinājās pārliecība, ka Helenai Dostālovai nav tīra sirdsapziņa, viņa kaut ko slēpj, un beigu beigās — viņa taču pagaidām ir vienīgā sieviešu kārtas pārstāve, kam bijuši sakari ar Jandu. Tas nekas, ka sen, kā viņa pati apgalvo. Kas to lai zina . . . Kas zina, vai viņa nebraukāja tik bieži uz Prāgu tāpēc, lai tiktos ar Jandu? Pasaulē viss kas ir iespējams, arī ragu likšana vīram. Ko citu gan viņa tā pūlētos noklusēt?

Bržīzas aizdomas krietni vien pieņemtos spēkā, ja viņš zinātu, kas pēc viņa aiziešanas norisinājās dzīvoklī. Izmeklētājs vēl nebija lāgā izgājis no lifta pirmajā stāvā, kad Helena Dostālova jau nepacietīgi tvēra tālruņa klausuli un pieteica steidzamu sarunu ar Prāgu. Gaidīdama nervozi staigāja pa dzīvokli, un tas bija diezgan ekvilibristisks numurs, ja ņem vērā noieto attālumu starp mēbelēm, kas viņai ik uz soļa jaucās pa kājām. Viņa aizdedzināja nākamo cigareti un smēķēja kāri, alkatīgi.

Spalgais telefona zvans nošķindēja istabā kā trauksmes signāls. Helena pieklupa pie aparāta, gandrīz apgāzdama vāzi ar četrām mazliet apvītušajām neļķēm, pakampa klausuli un sauca: «Kveta? Tā esi tu, Kveta?» Viņa strauji elpoja. Atsaucās rāma balss: «Hallo, ar ko es runāju?» — «Te Helena Dostālova no Litomeržices.» — «Es tevi uzreiz nepazinu. Kas ir? Kas noticis? Kāpēc tu tā kliedz?» — «Piedod, bet es esmu drusku nervoza un uztraukta.» — «Ej, ej, atkal tavs vīrs un tava Prāga?» — «Nē, nekāds vīrs, daudz ļaunāk.» — «Attopies taču un saki, ka var saprast, kāpēc tu zvani!» — «Tu jau zini, kāpēc. Kā parasti. Vakar vakarā es biju pie jums — tā no pusastoņiem— un pie jums arī pārgulēju.» — «Skaidrs. Tu domā, ka vīrs atkal nāks pie manis pārbaudīt, kaut gan pagaidām viss bijis kārtībā?» — «Nē, Petrs tev neko neprasīs, viņš jau ir atradināts. Šoreiz daudz sliktāk. Es esmu nejēdzīgā stāvoklī. Tev prasīs . . . tev prasīs .. . policija.» Iestājās ilgs klusums, un tad nāca jautājums: «Nerunā muļķības! Policija? Kas te īsti notiek? Tu esi kaut ko izstrādājusi?» — «Nē, Kveta, es neko neesmu izstrādājusi, man tikai vajag alibi priekš policijas. Tu man to dosi?» — «Vai zini, es tev teikšu, tas ir kā ar mietu pa galvu! Tu taču saproti, ka ar policiju nav joki.» — «Kveta, tikai šo vienu reizi, tad es … » — «Zinu jau, tagad tu man solīsies, ka nemūžam vairs, taču nepaies ne mēnesis vai pat mazāk, kad atkal atcerēsies mani.» — «Nē, nē, dieva vārds, šoreiz tā ir pēdējā reize! Es tev zvēru!» — «Tu to nopietni? Ka pēdējā reize?» — «Pavisam nopietni. Es tev nevaru stāstīt, bet viss ir cauri. Tā nav telefona saruna. Nu, Kveta!» — «Pieņemsim, ka jā. Kas par lietu?» — «Ir viens tāds iemesls, ko nevar klāstīt pa telefonu. Policija grib pārbaudīt manu alibi par beidzamo reizi, kad biju Prāgā. Galvenais par nakti, bet es — atkal zināmu iemeslu dēļ — nedrīkstu teikt patiesību. Tu saproti?» — «Hmm . . .» Tas bija vienīgais, kas atskanēja par atbildi. «Tad sarunāts, Kveta?» — «Labi, var būt, ka izdodas.» — «Un pielauz savu vīru arī!» — «Tev laimējies, viņš nebūs jāpielauž. Bija komandējumā un tikai šodien pārbrauca.» — «Prīmā.» — «Prīmā gan, tikai iegaumē — ja te ir kāda blēdība vai arī tā lieta smird, tad …» — «Nē, nebaidies.» — «Nu, pielūko!» — «Tad mēs esam vienojušās, jā?» — «Ko lai ar tevi iesāk? Bet tikai pēdējo reizi …» — «Pēdējo, nudien pēdējo, viss atrisinājies pats no sevis. Tad čau!» — «Cau!»

Helena Dostālova nolika klausuli tik vārīgi, it kā bītos, ka ar vienu neuzmanīgu kustību var to sadauzīt, un dziļi atelpoja. Dziļi atelpoja, noslīga uz tahtas un palika nekustīgi guļam. Pat cigareti neaizsmēķēja. Neredzošām acīm vērās griestos un nepakustēdamās nogulēja līdz tam brīdim, kad no darba nāca mājās vīrs.

Helenas Dostālovas saruna ar pani Kvetu būtu Bržīzu ieinteresējusi visādā ziņā. Laikus uzzinājis tās saturu, viņš aiztaupītu sev darbu, pārbaudot Helenas alibi. Būtiskākais no runātā viņam tomēr negāja secen. Bržīzam jau šovakar pat iznāca doties pie Kvetas Kučerovas, jo notikumi guva citu pavērsienu un sāka — tā vismaz šķita — pamazām virzīties uz priekšu. Taču šimbrīžam viņš sēdēja dienesta volgā blakus Čeņekam un, jo tuvāk nāca Prāga, jo biežāk lūkojās pulkstenī, kura rādītāji nepielūdzami tuvojās sešiem. Vai paspēs tikt, kamēr konditoreja Nacionālajā prospektā vēl ir vaļā? Vajadzētu ieskriet, jo viņš kopš brokastīm nebija ne kripatiņu ņēmis mutē un gribēja ēst. Ja ietu uz restorānu, tas aizņemtu pārāk daudz laika. Kā allaž, Bržīza arī tagad atrada virkni iemeslu, kāpēc būtu jāiegriežas konditorejā. To īsto — Zuzanu — viņš ierastā kārtā likās piemirsis.

Bržīzas attiecības ar šo meiteni bija stipri sarežģītas.

Viņš nebūt nebija tik bikls pielūdzējs, kā jokojot mēdza uzsvērt Drozds un Eva Renčova, kad vilka viņu uz zoba par biežajiem konditorejas apciemojumiem. Bržīza tikai juta savādu nedrošību. Līdz šim viņš nebija iedrīkstējies aicināt Zuzanu uz satikšanos, tomēr bija skaidrs, ka abi viens otru ir ievērojuši un viņu starpā pastāv kāda slepena saskaņa, kas tikai gaida piemērotu brīdi, lai izpaustos arī uz āru.

Aizvien pašā pēdīgajā mirklī, kad viņš gandrīz, gandrīz jau bija sadūšojies, radās kāds šķērslis un izjauca viņa nolūkus. Kaut vai bronzas brūnumā nosauļotā āda, kā tas bija beidzamo reizi.

Ceņeks apturēja mašīnu netālu no konditorejas dažas minūtes pirms slēgšanas. Bržīza pārjoza pāri ielai, kaut arī luksoforā dega sarkanā gaisma, iemetās pa durvīm — tās vēl bija vaļā — un ieraudzīja, ka Zuzana un otra pārdevēja Lida liek ledusskapī pēdējos nepārdoto preču krājumus. Viņu pamanot, neviena neuzbrēca: «Taisām ciet!» — kā tas neapšaubāmi būtu noticis šajās darba beigu minūtēs ar jebkuru citu pircēju. Zuzana bez vārda runas viņu apkalpoja. Bržīza paņēma kafiju, veselu kalnu putukrējuma un trīs kūkas, kas bija katra vismaz pusķieģeļa lielumā. Izvēlējās galdiņu vistuvāk letei un vēroja Zuzanas iedegušās rokas, kā tās izveicīgi darbojās ap kafijas automātu un krāva uz šķīvīša putukrējumu un kūkas.

Bržīza domāja, ko lai viņai saka. Viņam nebija diez cik liela pieredze ar meitenēm, nebija prasmes ievadīt pazīšanos, toties bija pilnīgi skaidrs, ka, nesperot vienreiz nākamo soli, viņš patiešām var kļūt smieklīgs. Ciemošanās konditorejā bija pārāk bieža, turpinājās jau pārāk ilgi, un arī viņa izturēšanās bija pārāk nepārprotama, lai radītu šaubas par jūtām, ko viņš lolo pret Zuzanu.

Viņa atnesa pasūtītās kūkas, putukrējumu un kafiju un apsēdās pie Bržīzas galdiņa. Lida ziņkāri vēroja abus, stāvēdama aiz letes. Zuzana raidīja Bržīzam mīļu, mudinošu smaidu, kādu sieviete prot uzburt, ja grib atrast ziemsvētku rītā zem eglītes vismaz kažoku. Acis viņai mirdzēja, dzeltenie lāsumiņi uz zīlītēm laistījās kā no tīra zelta. Bržīza steigšus nodūra galvu un izlikās, ka visa viņa uzmanība pievērsta kūkām. Drīz tomēr pacēla acis, sastapa pretīsēdētājas silto smaidu un taktiski iesāka ar to, kas sievietēm sagādā visvairāk prieka, — ar apbrīnu:

—   Jūs esat brīnišķīgi iedegusi, un tas jums ļoti piestāv. Kur jūs ieguvāt šādu brūnumu? Pie Melnās jūras?

—    Kur? — viņa skanīgi iesmējās. — Ne pie kādas Melnās jūras, tepat pie mums, pie Māhas ezera. Atvaļinājuma laikā biju pie vecāsmātes Doksā.

—    Taču iedegums patiesi tāds pats kā Picundā, — Bržīza vēl lieki piebilda un, ātrumā nespēdams apķert, ko lai runā tālāk, sacīja:

—    Mani sauc par Milānu, bet jūs?

—    Kāpēc jūs prasāt, ja jau pats zināt? Vai tad miliči būtu tik slikti informēti? — Šķelmīgās uguntiņas Zuzanas acīs dega aizvien spožāk, apstarojot viņas seju.

Zuzana iesmējās, un tie bija smiekli, kam arī Bržīza nespēja pretoties. Viņi sēdēja abi pretī, skatījās viens uz otru un smējās, nākamajā mirklī lāgā vairs nezinot, par ko īsti. Galvenais, ka Šie veselīgie smiekli aizskaloja pēdējos kavēkļus, kas vēl bija palikuši starp viņiem.

Arī Lida nevilšus pasmaidīja, jo smiekli bija gaužām aizraujoši. Stāvot aiz letes un raugoties uz abiem sēdētājiem, viņai pavisam bija piemirsies, ka ir arī jāstrādā.

Bet uz marmora gaida tikmēr mazā tasītē dzisa Bržīzas melnā kafija . . .

—    Atvainojiet, Zuzana, — viņš pirmo reizi uzrunāja meiteni vārdā, un tas izklausījās jauki un patīkami.— Iznāca diezgan neveikli, vai ne?

—    Es pat teiktu, ka galīgi.

Smiekli bija izskanējuši, taču gaišums sejās palicis.

—    Kā lai es labojos?

—    To jums vajadzētu zināt pašam, — Zuzana mirkli svārstījās un piebilda: — Milan.

—    Bet ja nu es nezinu?

—    Tad būs drusku jāpiepūlē savas smadzeņu šūniņas. — Zuzana iesmējās.

—    Es pacentīšos.

—    Centieties, taču veicīgi, mēs gribam taisīt ciet. Skat, Lida jau vairs nevar sagaidīt, — un Zuzana rādīja uz savu biedreni, kas nepacietīgi rosījās aiz letes. Ja Lidas sejas izteiksmi pārtulkotu artikulētās skaņās, tās veidotu aicinājumu turpināt sarunu citā reizē un citā vietā, jo bija skaidri redzams, ka tā draud izvērsties bezgalībā.

—    Varbūt šī cenšanās varētu notikt kaut kur dejās?

—    Ja es pareizi saprotu, tad jūs, šķiet, aicināt mani uz satikšanos milicijas apsardzībā?

—    Tieši tā, — Bržīza apstiprināja, lietodams Drozda iemīļoto teicienu.—Jūs esat sapratusi lieliski.

—     Nu, bruņots pavadonis man vēl nav bijis, — Zuzana pajokoja, bet tūlīt atskārta, ka joks ir diezgan nepiedienīgs. Tomēr nekas vairs nebija glābjams. Bržīza sastomījās — Zuzanas teiktais viņam manāmi nepatika —, mirkli nezināja, ko tālāk, un tad sacīja, lūdzoši raudzīdamies uz meiteni:

—    Varbūt mēs varētu kopā kaut kur izbraukt?

—    Es jau varētu, sestdienās strādājam tikai rīta pusē, taču jūs? Vai jūs varat norunāt satikšanos tik tālu uz priekšu? Kad vēl tik daudz dienu starpā? Cik nācies dzirdēt, jūsu profesijā nekad neesot zināms, kurā brīdī var izsaukt uz darbu.

—     Savā ziņā jums taisnība, bet gan jau es šoreiz kaut kā izkārtošu.

—    Šoreiz?

—    Šoreiz un citreiz arī. Priekš jums man vienmēr būs laiks, tas ir droši.

—    Vai tikai jūs nesolāt pārāk daudz?

—    Nē. Tātad jūs būtu ar mieru sestdien?

—    Ja jau jūs mani tā pierunājat … — Zuzana piekrita.

—     Labi, tad sestdien pulksten septiņos vakarā pie Nacionālā teātra. Ko jūs par to sakāt?

—    Es piekrītu.

—    Norunāts!

Lidas nepacietība sāka izpausties skaļāk. Viņas pirksti bungoja uz letes staccato, kas pamazām pārgāja f o r t i s s i m o.

Un notika tā, ka Bržīza pirmo reizi, kopš nāca uz šo konditoreju, atstāja kafiju un kūkas gandrīz neskartas, kaut arī vēderā viņam spēlēja džezs. Viņš piecēlās, no jauna sasmaidījās ar Zuzanu, kā atvainodamies izmeta uz letes pusi: — Piedodiet, — un atvadījās ar klusu: — Uz redzēšanos, Zuzana.

—    Uz redzēšanos, — viņa atbildēja, tāpat kā pirms brīža mazliet pašaubījās un piemetināja: — Milan.

Ar šiem «Zuzana» un «Milan» arī beidzās Bržīzas gājieni uz Nacionālā prospekta konditoreju un mūžīgā saldumu ēšana, kā arī mājieni par biklajiem mīlētājiem, ko viņam veltīja Drozds un šad tad joka pēc arī Eva Renčova. Turklāt Drozds mitējās daudzināt, ka Bržīza piekopj neveselīgu dzīves veidu, jo pārmērīgs cukura patēriņš manāmi ietekmējot viņa figūru, un pārstāja saukt Zuzanu par Krēmrullīti. Bržīzam gan viņa palika smukā konditore, kā meiteni senāk, pirmo reizi redzēdams, bija iedēvējis Drozds.

Kad durvis Bržīzam aiz muguras bija aizvērušās, Zuzana un Lida nokopa galdiņu, pie kura viņš bija sēdējis, aizslēdza veikalu un izgāja uz ielas.

Konditorejas priekšā atvadoties, Lida sacīja:

— Es nezinu, bet man ir tāda muļķīga nojauta, ka tev ar viņu nebūs viegli. Cau!

Zuzana atsauca jautru: — Sveika! — pacirta galvu kā draiskulīgs kumelēns un klusībā piebilda: «Viņam ar mani arī ne.»

14

Bezmiega vakaru filma joprojām plosīja manu sirdi.

Uz ekrāna parādījās Boreks.

Kā mēs īsti iepazināmies?

Mazliet romantiski un mazliet sentimentāli, mazliet nejauši un mazliet arī ne, mazliet paredzēti un mazliet nevilšus — no visa pa druskai.

Mēs bijām pazīstami jau agrāk, bet tikai pavirši — no redzēšanās mūsu ēdnīcā. Turpat vien apgrozījāmies, tomēr viens otru neievērojām. Vismaz es viņu tolaik ne.

Reiz mums ar meitenēm pusdienošana nedaudz ieilga. Dzima plāns — burvīgs, kolosāls plāns iet uz ziedu balli Reprā. Dzima un piedzima, un piektdien ap pusdeviņiem vakarā «Reprezentācijas nama visās zālēs» —tā stāvēja rakstīts plakātos — iepeldēja nevis trīs, bet veselas piecas grācijas. Un, tā kā mēs iepeldējām ziedu ballē, mūsu vakartērpi bija attiecīgi izrotāti. Es sākumā gribēju piespraust kādu neikdienišķu, cēlu ziedu, taču pēdīgi izvēlējos pieticīgu vijolīšu pušķīti.

Man traki patīk dejot. Jau no mazotnes. Kā stāstīja bērnunama tantes, es, vēl pavisam maza būdama, kā padzirdējusi mūziku, tā tūdaļ ņēmusies lēkāt. Pusaudzes gados, kad tik vien no manis bija kā garās rokas un kājas, dejot kautrējos, taču, sākot iet uz ballēm, dejošana kļuva par manu otro dabu. Deja man ir tāda pati stihija kā uguns, vētra vai jūra. Visdrīzāk jau kā jūra. Mūžīgas nerimtības un nemiera pilna, mūžīgā kustībā esoša. Jutu sevī liesmas un brāzmas, un viļņu bangošanu. Dejojot šīs izjūtas pastiprinājās. Ugunsmēles plandīja augstāk, gandrīz vai aprijot mani, vētra dunēja dobji kā zvans, saceļot manas esības dzīlēs tumšu kaislību vālus, kas lauzās uz āru. Bezsirdīgu kaislību vālus. Tādos brīžos baidījos pati no sevis, jo manīju sevī kādu nesavaldāmu un neizprotamu spēku. Trīsēju šausmās un — arī saldas, nepazītas, vēl tikai gaidāmas baudas priekšnojautās.

81

No tā brīža, kad iepazinos ar Boreku, arī mīlestība man kļuva par postošu, aukainu, neiegrožojamu stihiju, kas neapstājas nekādu šķēršļu priekšā un visu pārvērš pelnos. Ja kas mēģina to kavēt, bez žēlastības tiek iznīcināts.

6 — O. Koseks

Vai iznīcināšanas tieksme manī būtu mitusi jau tad? Bet varbūt no laika gala?

Vai arī tā kādu noslēpumainu sakarību dēļ iedegās manī tikai pēc šķiršanās ar Boreku?

Es dejoju līdz ģībšanai, gāju no rokas rokā. Manām skuķenēm arī balle varen patika. Starpbrīžos tāpat vien, lai nebūtu jāstāv klusu, mēs nevainīgi koķetējām un tad atkal metāmies bītritmu virmā. Džaivs un šeiks, tvists, tango, foksis un valsis, īsi sakot, es — vismaz es virmoju.

Es virmoju, un tad kādā pārtraukumā viņš pēkšņi nostājās manā priekšā. Palocījās un teica balsī, kurā vibrēja viegla nedrošība:

«Vai drīkstu lūgt princesi Vijolīti uz nākamo deju?»

Kopš šī mirkļa es viņam biju Vijolīte. Aizmirsu pat atbildēt, tikai lūkojos piekrītošu skatienu. Uzvalks viņam piestāvēja. Viņš bija smokingā un žilbinoši baltā kreklā, ko rotāja melns tauriņš, — man likās, ka tas plivina spārnus, — no piedurknēm spraucās laukā aproču maliņas ar spožām manšetpogām. Viņam bija glītas, allaž it kā smaidošas, melnas acis ar garām skropstām, pāri tām puslokā divas biezas uzacu svītras, kas tiecās savienoties virs nelielā, gluži vai meitenīgā deguna. Lūpas bija skaisti izzīmētas, seja gludi skūta, tomēr uz vaigiem zilgmoja ataugošās bārdas apveids. Viņš bija izskatīgs vīrietis, gan ne atlēts, taču ar stāvu, kas apliecināja interesi par sportu. Kad viņš smaidīja, labajā pusē paspīdēja zelta zobs — īstais esot izsists hokejā, tā viņš man vēlāk sacīja —, bet melnajās acīs lēkāja mirdzošas dzirkstis.

Nesaprotu, kā tas ir iespējams, taču mēs jau no pirmā mirkļa zinājām, ka saderam kopā un esam staigājuši pa šo pasauli vienīgi tālab, lai neizbēgami reiz sastaptos. Un mēs arī sastapāmies — patiesību sakot, viņš sastapa mani, jo bija nācis uz šejieni manis dēļ. Esot dzirdējis, ka mēs pusdienlaikā kaļam plānus, un nospriedis, ka viņš arī nāks uz šo balli.

Un tad sākās pati burvīgākā nakts visā manā līdzšinējā dzīvē.

Es iemīlējos spēji un neprātīgi, acumirklī un uz mūžu. Apjautu, ka tas ir viņš, par ko biju sapņojusi, kad abas ar Janu fantazējām par nākotni.

Ka tas ir viņš, mans un es neatdošu viņu nevienai citai.

Deja beidzās, un mēs gājām uz kafejnīcu.

Es sūcu pa salmiņu augļu sulu, bet viņš sēdēja iepretī un kaut ko stāstīja — mani varētu nosist, es nezinu, ko, tāpēc ka lidinājos pa mākoņiem un neklausījos viņa vārdos, nemanīju nekā no apkārtnes, vienīgi viņa klātieni. Cilvēki bija tikai garāmslīdošas ēnas, pelēcīgas, izplūdušas, spokainas ēnas, es viena dzīvoju pilnvērtīgu, visiem jutekļiem izbaudāmu dzīvi.

Tad mēs atkal dejojām, vēl un vēlreiz.

Klausījos viņa balsi, tikai balsi, vārdi joprojām neskāra manu apziņu. Un tā bija patīkama, mazliet aizsmakusi, tomēr glāsmaina

balss.

Viņa roka noglaudīja manu muguru, un man izskrēja pa visu augumu tāda kā elektrība, viņš piekļāva savu seju pie manējās, un mana seja iekvēlojās kā ugunī.

«Jūs nemaz neklausāties manī,» piepeši izdzirdēju viņu sakām.

«Atvainojiet, es . . . es . . . aizdomājos,» steigšus sameloju. Vai tad es vispār biju spējīga domāt un klausīties, ja lidinājos pa gaisiem? Nevarēju taču viņam teikt, ka tas ir pārāk jauki un es esmu kā sapnī!

«Un ko jūs domājāt?» viņš gribēja zināt.

«Ko? īsti vairs neatceros. Katrā gadījumā neko nopietnu. Patiesi neatceros,» es vairījos, tomēr viņš bija no manas mulsas nopratis, ka tā nav taisnība. Nelika man mieru, uzstāja:

«Tas nekur neder, ja cilvēks nezina, ko viņš domā!»

«Man der,» es iebildu.

Viņš iesmējās, es arī, un katrs domājām savu.

Piespiedāmies ciešāk viens pie otra un dejojām, kamēr sirds lēca vai pa muti laukā.

Kad gājām mājās, agrajā janvāra rītā sniga maigs, pūkains sniedziņš un noklāja ielas, laukumus un krastmalas. Dienā no tā paliks tikai pretīga brūna putra, taču šobrīd sniegs vēl bija balts un svinīgs.

Atteicos braukt ar taksi, jo alku, lai šī nakts ilgi vēl nebeigtos. Aiz tā paša iemesla arī gāju uz Zižkovu ar visneiedomājamāko līkumu un, ja tas būtu iespējams, labprāt ietu apkārt visai zemeslodei. Dotos uz rietumiem un atgrieztos no austrumiem.

Klīdām pa ielām, pat lāgā nezinot, kurp ejam, patiesībā grozījāmies tikai uz riņķi vien, jo, kad pilsēta sestdienas rītā sāka mosties, negribīgi verot piena bodīšu aizlaidņus, — citi veikali lūkojās aklām, aizdarītām skatlogu acīm, — mēs atklājām, ka stāvam pie Slāvu nama iepretī Repram. Bija pārstājis snigt, pār mūsu galvām klājās debesu velve ar miljoniem dzirkstošu zvaigžņu. Sajā naktī to patiešām bija miljoniem, tās spulgoja tikai mums un nelikās zinis ne par neona reklāmām, ne arī ielu laternām. Stāvējām pie Slāvu nama, atkal no jauna ilgodamies, kaut nakts vēl nebeigtos, kaut tā nebeigtos nekad. Tad devāmies soli solī pa Hibernas ielu uz Bulharu — zvanīdams garām pabrauca jau dažs tramvajs —, izgājām zem viadukta, soļojām pa Husītu ielu un Koņeva prospektu —tikai tālāk un tālāk.

6'

Nejūtām salu, kas knieba vaigos, neredzējām pilsētu, kura modās no miega, tikai lūkojāmies viens otram acīs, čukstējām mīļus

vārdiņus, apstajamies, apskavāmies un skūpstījāmies. Dzīva skulpturāla grupa, kas brīžiem sastinga īstā akmens nekustībā.

Kad pēdīgi biju pārnākusi mājās, noģērbusies un apgūlusies, nekādi nespēju aizmigt un nemaz to nevēlējos, jo ar visu sirdi biju vēl pie viņa, bet miegs — tā bija jauna nakts, kurā šī skaistā, vienīgā, diženā un dzīvā mirtu un līdz ar to zustu arī viņš.

15

Kad Eva Renčova bija beigusi sarunu ar Jandām un aizsūtījusi tiem līdzi Bržīzu, lai palīdz nokārtot formalitātes par dēla mirstīgo atlieku vešanu uz Tāboru, viņa pavērsās pret Drozdu un teica:

—    Beidzamais laiks mums iet uz «Omegu».

—    Tā ir, — Drozds īsi apliecināja.

—    Man šķiet, tev vajadzētu atkal iegriezties pie visiem, ar ko Jandam bijusi kāda saskare, aprunāties ar viņiem, iztaujāt, tomēr pirmām kārtām meklēt viņam tuvu sievieti. Es ņemšu savā ziņā abas redaktores, ar kurām viņš strādājis vienā istabā. — To runādama, viņa piegāja pie spoguļa, sasukāja matus, pārlaiSa ar pomādi pār lūpām, vēl pārvilka ar mēles galiņu un nākamajā mirklī jau bija izstūmusi Drozdu aiz durvīm.

Pa ceļam Drozds sacīja, ka gribētu vispirms pakavēties kādu brīdi pie sarga, lai noskaidrotu, cikos Janda devies uz mājām pārģērbties, kad atgriezies un kad aizgājis no darba. Gan jau šīs ziņas kaut kur noderēs. Vispār Drozdam bija plaša pieredze sarunās ar dežurantiem, sargiem un kurjeriem. Vai tie ir vīrieši vai sievietes, ar laiku šie cilvēki uzkrāj pa drusciņai vien novērojumus par uzņēmuma ļaudīm, viņu ierašām, aizraušanos un trūkumiem. Amats viņus tīri vai vedina to darīt un ne tikai vedina — pat spiež. Tādas iestādes, kāda bija izdevniecība «Omega», caurlaidē nemēdz būt pārāk dzīva un nepārskatāma kustība, sargam ir ko darīt tikai darba sākumā un beigās. Visu pārējo laiku viņš spiests garlaikoties, tāpēc arī izmantot katru piemērotu gadījumu, lai savu apnicību kliedētu. Ir gluži dabiski, ka viņš cenšas aizkavēt cilvēkus — ja vien tie ļaujas —, lai ar tiem papļāpātu, un uzzina daudz ko interesantu. Tā ka labs sargs nav vis nekāda nieka persona. Labs sargs ir lietas kursā par visiem vietējiem notikumiem vairāk nekā direktors. Tieši to Drozds gribēja izmantot. Turklāt viņš cerēja arī uz cilvēkam piemītošo tieksmi paspīdēt ārkārtējā situācijā, spēlēt nozīmīgu lomu kāda nozieguma atklāšanā, lai vēlāk varētu dižoties, ka viņš gandrīz vai bijis tas, kas noķēris pie rokas slepkavu. Bet, ja arī nav noķēris, tad vismaz izšķirīgi sekmējis tā atklāšanu un aizturēšanu.

Vakar izdevniecība «Omega» Evai Renčovai likās miera oāze trokšņainās un steidzīgās Prāgas vidū, kultūras templis, kur pienākas staigāt uz pirkstgaliem, turpretī šodien tā atgādināja bišu stropu pirms spietošanas. Nebija šaubu, ka uzbudinājumu izraisījusi doktora Jandas mīklainā noslepkavošana. Kad Eva Renčova un Drozds parādījās caurlaidē, sargs tūdaļ viņus pazina, steidzās klāt un vaicāja, ko viņi vēloties.

Eva Renčova teica, ka iešot uz redakciju, bet Drozds kopā ar sargu iegāja tā būdiņā.

Eva lēni kāpa augšā, galva bija domu pilna, un viņa tīri vai sarāvās, kad to uzrunāja gadus divdesmit piecus veca sieviete, kas stādījās priekšā kā redaktore Dagmara Hruba un lūdza, lai ienākot viņas kabinetā, jo viņai esot kas svarīgs sakāms.

Redaktores Hrubas teiktais bija pirmais pārsteigums, kas todien gaidīja Evu Renčovu.

Viņas iegāja kabinetā. Hruba piedāvāja Renčovai krēslu, pati apsēdās pie sava rakstāmgalda un grozāmsēdeklī pavērsās pret apmeklētāju. Brīdi viņu vēroja, tad teica:

—    Vakar, kad jūs izdarījāt pratināšanu, es te nebiju, tāpēc domāju, ka mani vajadzētu nopratināt šodien.

Eva Renčova iesākumā nesaprata, kādēļ šī sieviete vēlas, lai tiktu noklaušināta doktora Jandas slepkavības lietā, taču turpmākajā sarunā tas pamazām atklājās un beigās kļuva pavisam skaidrs.

—    Labprāt atbildēšu uz jebkuru jautājumu, kam sakars ar Mojmīru, — Hruba teica.

—    Tātad jūs bijāt viņam tik tuva, ka spējat atbildēt uz j e b k uru jautājumu? — Eva Renčova jautāja.

—    Nē, nē, kur nu! — Dagmara Hruba diezgan neveikti tēloja izbīli. — Tā es to nemaz nedomāju.

Eva Renčova pasmaidīja un sāka uzdot jautājumus, lai apmierinātu redaktores vēlmi tikt nopratinātai. Un dzirdēja — tikai citiem vārdiem izsacītu — to pašu, ko viņai jau bija teikuši pārējie darbinieki. Vienīgā atšķirība bija tā, ka šī sieviete visu pasniedza ievērojami afektētāk, it kā lekciju lasīdama. Bet tad Eva Renčova piepeši kļuva modra. Viņa saprata, ka Dagmara Hruba tuvojas galvenajam, ko grib pavēstīt.

—    Protams, — Dagmara Hruba apstiprināja kādu Evas Renčovas jautājumu un turpināja:

—    Protams, Mojmīrs nepiegrieza sievietēm pārāk lielu vērību, toties viņas tam gan, un dažām bija pat zināmi panākumi. Tā vismaz man šķiet, spriežot pēc tā, ko bija izdevība redzēt.

—    Vai jūs gadījumā nevarētu pateikt, kuras bija tās veiksminieces? — Eva Renčova to vaicāja šķietami mierīgi un lietišķi, taču īstenībā vai dega aiz nepacietības. Pēdīgi reiz parādīsies kādas pēdas!

—    Es nezinu, vai tik delikātā lietā man pienāktos … — Hruba klīrējās, beigās ieturēdama dramatisku pauzi.

«Ak tu pretīgais radījums!» Eva Renčova nodomāja. «Tēlo te, ka tev būtu kādi morāles principi, bet patiesībā nevari vien nociesties, lai drīzāk visu izkladzinātu.»

Skaļi viņa tomēr sacīja:

—    Kāpēc lai nepienāktos? Mums taču ir jāizpēta upura dzīve un personība, cik vien var, sīki un pamatīgi, tātad . . .

—    Tas jums nav jāatgādina, es pati zinu, kādi ir mani pienākumi! Un galu galā kas tur ļauns, ja es jums nosaucu to sieviešu vārdus, kurām bijuši ar Jandu intīmāki sakari? Nopratināšanā nedrīkst neko noklusēt. Tā taču ir, vai ne?

—    Skaidrs, ka tas nav nekas ļauns, un skaidrs arī, ka nedrīkst neko noklusēt. It sevišķi, ja esat pārliecināta, ka tas varētu palīdzēt turpmākajā izmeklēšanā.

Dagmaras Hrubas acis uzvaroši iemirdzējās, jo viņas rīcība tika atzīta par pareizu. Viņa sacīja:

—    Tā ir Vaškova, mūsu medpunkta medicīnas māsa, komercdirektora sekretāre Tučkova un redaktore Tolarova.

Sos uzvārdus viņa izrunāja gandrīz ar riebumu. Un tad Evai Renčovai nokrita gluži kā zvīņas no acīm. Nē, tas nebija riebums, tas bija naids. Hruba arī bija viena no tām, kas pievērsusi uzmanību Jandam, taču nesekmīgi, un nu tīkoja atriebties sāncensēm, kurām, viņasprāt, paveicies vairāk. Varēja gluži vai fiziski just, ka tas ir naids, kas spētu gūt jebkuru izpausmi . . . bet tad jau . . .

Eva Renčova pūlējās sakārtot domas, tādēļ lēni — un pavisam lieki — jautāja:

—    Tās ir visas?

—    Vai jums vēl nepietiek? — Hruba atjautāja un pagriezās ar visu sēdekli pret galdu. Vai nu centās slēpt acis, kas pārāk izteiksmīgi pauda viņas jūtas, vai arī gribēja likt Evai Renčovai saprast, ka viņai vairs nekā sakāma nav, saruna beigusies un laiks strādāt. Tomēr Eva Renčova izlikās šo mājienu nemanām un, tā kā bija jau paguvusi prātā izanalizēt visas kopsakarības, vaicāja:

—    Vienīgi kārtības labad. Ko jūs darījāt pagājušo nakti?

Sēdeklis strauji pasviedās atpakaļ.

Dagmara Hruba brīdi klusēja, cieši pētīdama Evas Renčovas seju. Tad viņa greizi pasmaidīja un teica:

—    Ak tā, jūs tā domājat? Tad es jums likšu vilties. Līdz pat rītam biju ar divām kolēģēm no Francijas un diviem darbabiedriem redaktoriem «Barbarā».

Eva Renčova drošības labad pierakstīja to cilvēku uzvārdus, uz kuriem Hruba atsaucās, tad piecēlās, pateicās un izgāja no kabineta.

Viņa jutās diezgan savādi, jo saprata, ka Hruba runājusi, ne jau vislabāko nodomu vadīta.

Eva Renčova nokāpa lejā pie sarga, paaicināja Drozdu ārā, īsumā iepazīstināja arto, ko bija uzzinājusi, un lūdza, lai viņš noskaidro — ja vien izdodas —, kādās domās par minētajām sievietēm ir viņa viszinīgais informācijas avots no sargbūdas, kā arī lai pārbauda Hrubas alibi. Pēc tam viņa devās uz kabinetu, ko doktors Janda līdz savai nāvei bija dalījis ar divām kolēģēm.

Redaktore Nadja Dvoržākova, ko Eva Renčova pazina jau kopš vakardienas, nebija viena, un Eva jau nosprieda, ka meitene, ar kuru redaktorei bija dzīva domu apmaiņa, ir Regina Tolarova. Tūlīt gan atklājās, ka viņa maldās. Meitene atņēma sveicienu, izmeta: — Nu, tad es ieskriešu pie tevis, Nadīt, vēlāk, kad būsi aprunājusies ar biedreni, — un nākamajā mirklī pazuda no istabas.

—    Apsēdieties! — Dvoržākova aicināja Evu Renčovu. Redaktore bija neizskatīga gadus četrdesmit veca sieviete, kas atstāja mazliet pelēcīgu iespaidu. Tas tomēr drīz izgaisa, sākot ar viņu sarunu, Eva Renčova bija par to pārliecinājusies jau vakardienas pratināšanā. Pelēcību kliedēja neparasti melodiskā balss un izkoptā čehu valoda, kādā redaktore runāja. Un arī acis. Tās bija dziļas un mirdzošas, raudzījās pasaulē gudru un pieredzējušu skatienu.

—    Paldies, — Eva Renčova sacīja, apsēdās piedāvātajā krēslā, palūkojās apkārt un jautāja:

—    Vai Tolarovas jaunkundze vēl nav darbā?

—    Nē, vēl nav atnākusi, taču kuru katru brīdi mēs viņu gaidām, — Nadja Dvoržākova atbildēja.

—    Vai es netraucēšu, ja pagaidīšu kopā ar jums? — Eva Renčova vaicāja, sirsnīgi smaidīdama.

—    Nebūt ne. Tieši otrādi, es būšu priecīga, — Dvoržākova to teica tādā tonī, ka cilvēks, pat skaidri apjauzdams, ka viņa domā gluži pretējo, tomēr ņemtu šos vārdus par pilnu, tik laipni tie skanēja. — Pat ļoti, — Dvoržākova turpināja, —tāpēc ka varēšu uzzināt no pirmavota, vai esat jau guvuši kādus panākumus un tikuši uz pēdām slepkavai. Protams, ja vien jūs to drīkstat teikt. Mēs visi esam satraukti, kas gan spējis izdarīt kaut ko tik briesmīgu tādam jaukam un kārtīgam cilvēkam, kāds bija Mojmīrs. Pirmajā brīdī negribējās pat ticēt.

Eva Renčova pasmaidīja un sacīja:

—    Jums taisnība, šimbrīžam es nedrīkstu neko teikt, toties labprāt uzzinātu vēl ko no jums. Esmu atklājusi, ka doktoram Jandam vienlaikus pievērsušas uzmanību trīs sievietes. Redaktore Tolarova, jūsu medmāsiņa Vaškova un komercdirektora sekretāre Tučkova. Kā jums šķiet, vai kāds no šiem sakariem būtu pastāvējis vēl līdz šai dienai?

—    Redzat, man negribētos kādam nodarīt pāri, jo, lai atbildētu uz šo jautājumu, es būtu spiesta fantazēt. Ja arī kāds no šiem sakariem vēl pastāvējis, tad man tas nav zināms.

—    Tomēr noliegt šādu iespēju jūs nevarat?

—    Ko gan cilvēks var savā dzīvē uzskatīt par neiespējamu? Praktiski neko, tikpat kā neko. Šajā pasaulē var notikt viss, arī lietas, kas pirmajā acu uzmetienā šķiet galīgi neticamas un absurdas. Vai tad mūsu kolēģa doktora Jandas slepkavība to nepierāda? Šī iemesla dēļ … — Dvoržākova aprāva teikumu un kļuva domīga.

—    Šī iemesla dēļ nav neiespējams arī tas, ko es jums jautāju, — Eva Renčova pabeidza viņas vietā.

—    Tā es to netiku domājusi, kaut gan — varētu sacīt arī šādi. Protams, ar zināmām iebildēm, pēc pazīstamā teiciena, ka izņēmums apstiprina likumu.

—    Vai tiešām ne zīmes no kā tāda, kas apliecinātu manas ziņas? — Eva Renčova neatlaidās.

—    Ja par šādu zīmi uzskata to, ka mūsu istabā reizēm iegriezās gan Tučkova, gan Vaškova — Vaškova beidzamajā laikā, liekas, biežāk — un sarunājās ar Mojmīru, tad jums ir taisnība. Vai tas liecina, ka šīm sievietēm bija — bet varbūt arī nebija? — sakari ar Jandu, par to es neuzdrošinos spriest. Un vispār tas vēl ir jautājums, vai maz kādi sakari šā vārda īstajā nozīmē jebkad ir pastāvējuši. Pazīstot Mojmīru, es drīzāk sacītu, ka ne, ja nu vienīgi ar Reginu. Attiecībā uz viņu es neņemos neko noliegt, kaut gan, no otras puses, kā jau es pirmīt sacīju, vaf būt visādi … jā.

Evai Renčovai likās, ka viņas sāk riņķot pa noslēgtu apli. Un tajā nav saskatāmas nedz šīs sarunas beigas, nedz arī — vismaz pagaidām — notikuma atrisinājums.

lešķindējās tālruņa zvans. Dvoržākova pacēla klausuli, stādījās priekšā, teica kādam: — Diemžēl viņas vēl nav. Vai kaut ko pasacīt? — un pēc ilgākas pauzes, kad bija klausījusies, piebilda: — Labi. četros parastajā vietā Pērļu ielā. Pasacīšu.

Viņa nolika klausuli un gribēja atkal pievērsties Evai Renčovai. Tajā brīdī kabineta durvis atvērās un ienāca Regina Tolarova.

Eva Renčova viņu nez kāpēc tūliņ pazina. Varbūt no pašapziņas, ar kādu tā, uzsaukusi ierasto: — Sveika!—traucās pie sava rakstāmgalda. Pusceļā apstājās, jo bija pamanījusi svešinieci, uz mirkli pagriezās pret to un papildināja koleģiālo sveicienu ar pieklājīgi bezpersonisku: — Labdien! — Eva Renčova sarāvās — protams, ne jau tāpēc, ka viņu sveicināja. Sarāvās cita iemesla dēļ, jo tajā brīdī, kad Tolarova devās pāri istabai uz savu darbavietu, telpā uzvēdīja īpatnēja smarža. Tas bija šanels numurs pieci.

Tolarova bija blondīne, tiesa, balināta, bet visai neuzkrītoši. Ne vecāka par divdesmit četriem gadiem, pavedinošo augumu ar slaidajām kājām vēl izcēla vieglais, drīzāk pludmalei piemērotais vasaras tērps. Viņa bija īsā vestītē, kas vairāk atsedza nekā aizklāja, tik niecīga tā bija, un vidū starp to un minisvārciņu nebija nekā, tikai kaila, brūni nosauļota miesa. Tolarovas seja nepiederēja pie izteiksmīgajām, un Evai Renčovai iešāvās prātā — ja Regina bijusi tā sieviete, kas sēdējusi kopā ar Jandu «Tatru» bārā, tad nav brīnums, ka viesmīlis un ēdiena pasniedzēja nav viņu iegaumējuši. Tolarova gan bija skaista, tomēr nepacēlās pāri vidusmēram. Kriminālistikas pieredze liecina, ka tieši šis ir tas tips, ko visgrūtāk raksturot, jo pazīmes var attiecināt uz simtiem un pat tūkstošiem sieviešu.

—    Sveika! — Dvoržākova atsaucās. — Nupat zvanīja Zelenijs, ka četros nolikšot tavu saremontēto auto parastajā vietā Pērļu ielā. — Tad viņa pavērsās pret Evu Renčovu un sacīja:

—    Atvainojiet, taču vēlāk es to droši vien būtu aizmirsusi pateikt. Beidzamajā laikā man tāda caura atmiņa. Tas laikam no pārstrādāšanās.

Eva Renčova saprotoši pasmaidīja, un Dvoržākova vēlreiz griezās pie Tolarovas.

—    5ī biedrene ir milicijas kapteine Eva Renčova. Viņa izmeklē Mojmīra slepkavību un gaida tevi. Vēlas ar tevi runāt, jo vakar tu nebiji.

Tolarova, kas jau bija puslīdz noliekusies pār savu rakstāmgaldu, tagad lēni, nedabiski lēni pavērsās pret Evu Renčovu un ziņkārīgi viņu uzlūkoja. Sieviešu acis satikās. Vienas smaidīgas, otras tikko jaušami nedrošas.

Nadja Dvoržākova izgāja, atstādama viņas vienatnē.

—    Vai dzersit kafiju? — Regina Tolarova jautāja.

—    Nē, paldies.

—    Taču neiebildīsit, ja es uzvārīšu sev?

—    Bet, lūdzu, neliecieties traucēta!

Kamēr Tolarova ieslēdza elektrisko vārāmtrauku, izņēma no atvilktnes tasīti, cukuru, kafijas paciņu un iemērīja no tās ar tējkaroti parasto daudzumu, lai viss būtu sagatavots, kad ūdens sāks vārīties, Evai Renčovai bija izdevība pavērot redaktori tuvāk. Viņa centās iejusties Jandas ādā un bija pārliecināta: ja šī sieviete uzbruka ar visiem saviem dabas dotumiem — un izdevība uzbrukt viņai taču bija katru dienu, katru minūti —, pans doktors nez vai spēja pretoties viņas valdzinājumam. Tikai jautājums, vai viens un otrs steidzās dižoties ar gūto uzvaru sabiedrības priekšā. Spriežot pēc tā, kas bija izdibināts par Jandu, viņš diez vai centās uzsvērt atklātībai šīs attiecības, bet Reginas jaunkundze, kas zina, varbūt darīja godu savam vārdam un viņai pietika ar to, ka tā iekaroja un valdīja pār vīrieti.

—    Jums, bez šaubām, jau ir zināms šis skumjais notikums, — Eva Renčova iesāka.

—    Jā, es uzzināju par to vakar pa televizoru.

Ja arī Tolarovas un doktora Jandas starpā bija pastāvējuši intīmi sakari, viņa prata lieliski savaldīties. Redaktores uzvedībā nebija jaušama ne miņa no satraukuma. Eva Renčova tomēr neskaidri juta, ka šāda izturēšanās nav īsti dabiska. Bija taču nogalināts cilvēks, ar kuru Tolarova diendienā sastapusies, kopā strādājusi un acīmredzot viņu arī mīlējusi, bet tas tiek uzņemts ar dziļu — vienalga, tēlotu vai patiesu — vienaldzību, it kā tas šo sievieti nenieka neinteresētu. Nē, šāda attieksme Evai Renčovai it nemaz nepatika.

—    Lai atrastu slepkavu, mēs runājam ar visiem, kam bijusi tuvāka saskare ar doktoru Jandu. Varbūt tas mūs uzved uz pēdām un paātrina izmeklēšanu.

—    Es saprotu, — Tolarova kā skaldīt noskaldīja. — Un no manis jūs gribat uzzināt . . .

—    No jums mēs gribam uzzināt visu, kas attiecas uz noslepkavoto, visu, ko jūs no savas pieredzes varat par viņu teikt. Par viņa ierašām, draugiem, paziņām un, pats par sevi saprotams, arī par draudzenēm.

Tolarova pasniedzās pēc vārāmtrauka, kur jau burbuļoja ūdens, un sagatavoja sev kafiju.

Nākamajā pusstundā Eva Renčova dzirdēja vienīgi to, ko viņa jau zināja, un ne kripatiņu vairāk. Regina Tolarova uzzīmēja Jandas veidolu gandrīz identisku tam, ko bija radījuši agrāk iztaujātie. Eva Renčova ļāva viņai izteikties un nepārtrauca, kā citkārt mēdza to darīt, lai pane redaktore justos ne kā milicijas pratināšanā, bet nepiespiestā sarunā, domātu un runātu atraisītāk. Tikai tad, kad kļuva skaidrs, ka Regina Tolarova savas zināšanas par kolēģi izsmēlusi, — šķita gan dīvaini, kāpēc viņa vairās kaut ar pušplēstu vārdiņu pieminēt intīmākas dabas attiecības, kas viņu vienojušas ar Jandu, — Eva Renčova iejaucās monologā un sāka vaicāt.

—    Bet jūsu personiskā attieksme pret noslepkavoto? Vai tā bija koleģiāla, biedriska vai arī tuvāka rakstura? — Tāds bija pirmais jautājums.

Regina Tolarova vērīgi uzlūkoja vaicātāju. Acīmredzot pūlējās izsvērt, cik daudz izstāstījušas pārējās darbinieces — ka tās šo to pateikušas, par to viņa nešaubījās — un cik daudz pienāktos atzīties pašai. Atbilde nāca ar kavēšanos un bija izvairīga. Liekas, Tolarovai bija nepatīkami, ka savas attiecības ar Jandu tā jāizklāsta un jāprecizē.

—    Savā laikā veidojās kaut kas līdzīgs tuvākiem sakariem. Mēs ar viņu staigājām, kā mēdz sacīt, jā, staigājām, taču tas sen jau ir beidzies.

—    Vai jūs varētu paskaidrot, kā jāiztulko vārdi «savā laikā»?

—    Pirms kāda gada.

—    Tas par to kopā staigāšanu jāsaprot tā, ka jūsu attiecības bija tīri platoniskas?

—    Nē, protams, ne. Taču, kā jau es teicu, viss ir cauri.

—    Vai drīkstu zināt, kurš ierosināja turpmāk vairs nesatikties?

Sis jautājums Reginai Tolarovai acīm redzami nepatika. Laikam

tāpēc, ka viņa, kā jebkura cita sieviete, nelabprāt atzinās zaudējumā. Redaktore kļuva nervoza. Aizdedzināja cigareti, taču vispirms, mazliet no līdzsvara izsista, vērsās pie Evas Renčovas:

—    Vai atļausit?

Eva Renčova pasmaidīja.

—    Bet lūdzu! Smēķējiet, kas man tur! Jūs taču esat savā kabinetā.

—    Tiesa, tiesa, — Tolarova izklaidīgi izmeta un, dažas reizes ievilkusi dūmus, palēnām sāka runāt:

—    Tas ir diezgan sarežģīti — atbildēt tieši un izsmeļoši. Iesākumā mums — tas ir, man un Mojmīram — likās, ka mūs vieno kopējas literārās, mākslinieciskās un, kā šķita, arī personiskās intereses. Redziet, cilvēki, kas ilgāku laiku strādā kopā, ļoti satuvinās, un, ja tie ir vīrietis un sieviete, tad pienāk brīdis, kad viņu attiecības, tā teikt, zināmā mērā intimizējas. Tā notika arī ar mums. Pēc kāda laika atklājām, ka ir visai jauki paildzināt mirkļus, kad varam vienatnē sarunāties un uzticēt viens otram savas domas. Pirmāk tas skāra, kā mums likās, tikai darba jautājumus, vēlāk jau mēs runājām par visu ko.

Regina Tolarova apklusa un kļuva domīga, acīs pavīdēja gaistošs smaids, it kā viņa būtu atcerējusies kaut ko bezgala patīkamu. Taču tas ilga tikai īsu brītiņu. Kad viņa turpināja, skatiens atkal bija skarbs.

—    Tomēr galu galā viss iznāca pavisam citādāk. Tuvāk iepazīstoties — arī personiski, izrādījās, ka esam rakstura ziņā gluži nesaderīgi cilvēki. Tas izpaudās aizvien biežākās domstarpībās, un viena no tām arī izrādījās pēdējā.

—    Tā nav atbilde uz to, ko es jums jautāju.

—    Man šķiet, ka ir gan. Es jau teicu, ka nav iespējams tieši un nepārprotami pasacīt, kurš bija šķiršanās vaininieks.

—    Labi, pieņemsim, ka notika vienošanās un jūs abi atzināt, ka attiecības saglabāt nav iespējams. Un tomēr vienam vajadzēja būt tam, kurš šķiršanos vēlas vairāk. Arī uz to jūs nespējat atbildēt?

—    Ja to skata šādā pavērsienā, tad varētu sacīt, ka šķiršanos vairāk vēlējās Mojmīrs.

—    Kāpēc?

—    Kāpēc? Kā lai jums to paskaidro? Es teiktu, sava rakstura dēļ. Viņš bija pārāk sevī noslēgts, un jebkurš lēmums, ko vajadzēja pieņemt ārpus savas iedabas, īpašībām un, iespējams, arī audzināšanas, viesa sajukumu ierastajā kārtībā, pie kuras viņš bija pieradis un no kuras viņam bija grūti atteikties. Lai šādu sajukumu nepieļautu, viņš vienkārši necentās risināt dažus jautājumus un gaidīja, kad tos viņa vietā atrisinās laiks vai kāds cits.

—    Ja es pareizi sapratu, tad arī jūsu savstarpējās attiecības vai, skaidrāk izsakoties, jūs pati viesāt viņa dzīvē sajukumu un bijāt svešķermenis viņa dzīvē?

—    Jā, jūs esat sapratusi pareizi. Kādā mūsu attiecību brīdī es viņam jau biju — vai arī kļuvu — svešķermenis.

—    Turpinot domu līdz galam, tas nozīmē, ka viņš sāka ilgoties pēc šķiršanās, pats tomēr nespēja to panākt un gaidīja, kad ierosme nāks no jums. Man ir taisnība?

—    Taisnība. Tieši tā arī bija.

—    Vai jūsu šķiršanās atsaucās arī uz darbu? Es gribu teikt. . .

—    Es zinu, ko jūs gribat teikt. Nē, tikai neiedomājieties, ka norisinājās kāda atraidītas mīlas drāma. Nekā tamlīdzīga, mēs arī turpmāk palikām labi draugi un kolēģi. Sacījām sev, ka mums nav paveicies kopā, un tas bija viss.

Tam nu Eva Renčova negribēja ticēt, kaut arī Regina Tolarova runāja ļoti pārliecinoši. Kad divi cilvēki šķiras, sirdī vienmēr paliek pārmetumu mieles. Šķiršanās nav pikniks, uzbudinājumā, dusmās vai niknumā izsprūk vārdi, kas ievaino, un, tā kā atpakaļ tos paņemt nevar, tie vēl ilgi sāp U n sūrst. Šķiršanās ir kā iekaisusi brūce, kas slikti dzīst, un, ja tie divi, kuri aizgājuši katrs uz savu pusi, arī turpmāk spiesti strādāt vienā telpā, ik dienas satikties, ik dienas atcerēties to, kas reiz bijis un nu ir zudis, tad brūce rētojas lēni, ak, cik lēni. Turklāt vajag tikai vienam iegūt pārliecību, ka attiecības pārtrūkušas ne jau viņa dēļ, ka netaisns bijis tas otrais, lai sāktu to ienīst. Eva Renčova zināja no savas pieredzes jo daudzus gadījumus, kad kvēla mīlestība pārtapusi tikpat kvēlā vai pat vēl svelošākā naidā un beigusies ar traģēdiju.

Un ja nu kas līdzīgs noticis arī ar Reginu Tolarovu?

Vai viņa ir no tiem kaislīgajiem indivīdiem, kas zaudē jebkuru savaldību, kolīdz šķiet, ka tiek ierobežotas viņu dabiskās tiesības? Ka viņiem ņem nost to, kas, viņuprāt, tiem pieder?

No pirmā skatījuma spriežot, Tolarova nepieder pie šāda tipa cilvēkiem. Tieši otrādi, no viņas strāvo intelektuāla nosvērtība. Dzīves sarežģījumus viņa acīmredzot risina ar prātu, un prāta apsvērumi ņem virsroku pār jūtu mudinājumu. Tā vismaz šķiet. Pieredze tomēr brīdina, ka arī cilvēki ar gaužām lietišķu attieksmi pret dzīvi reizēm ļaujas neticami varenām un postošām kaislībām un intelekts nespēj šādos brīžos viņus atturēt.

Skaidrs bija tikai tas, ka Eva Renčova zina par Reginu Tolarovu pārāk maz, lai vērstu pret viņu kādas konkrētas aizdomas un apgalvotu, ka viņa aiz greizsirdības vai kāda cita iemesla nogalinājusi doktoru Jandu. Un diemžēl zina arī pārāk maz, lai viņu no šīm aizdomām atbrīvotu. Kaut vai tāpēc, ka Tolarova šīmbrīžam ir vienīgā — cik zināms — sieviete, kam bijusi kāda loma Jandas dzīvē, bez tam . . . bez tam kabinetā līdz ar viņu ieplūda arī maigā, neuzmācīgā šanela numurs pieci smarža . . .

Eva Renčova apdomīgi ievirzīja sarunu citās sliedēs un teica:

—    Vienīgi kārtības labad. Ja jums slepkavības dienai vajadzētu alibi, kā ar to būtu?

Tolarova atkal kļuva nervoza, tikai nu jau daudz manāmāk, pat nobālēja un teica aizsmakušā balsī, kurā jautās gan bailes, ka uz viņu varētu krist aizdomas, gan arī dusmas, ka šī milicijas kapteine atļaujas par daudz:

—    Diemžēl būtu stipri bēdīgi, vismaz no jūsu viedokļa. Aizgāju pēc četriem, Mojmīrs tad jau bija projām, liekas, viņš steidzās. Braucu taisnā ceļā uz mājām un todien vairs nekur negāju. Līdz vēlai naktij strādāju. No tipogrāfijas bija atnākuši novilkumi, turklāt es beidzu izskatīt vienu tulkojumu, kas galvenajam redaktoram likās ļoti steidzams.

—    Tātad nav neviena, kas spētu apliecināt jūsu. alibi? — Eva Renčova secināja.

—    Nē, nav.

—    Varbūt kāds no īrniekiem? — Eva Renčova centās palīdzēt. — Jūs dzīvojat Zižkovā, un tajos namos ar sētas puses galeriju cits citu taču . . .

—    Nē, es nedzīvoju šādā mājā, bet paneļu jaunbūvē, vienistabas dzīvoklī.

—    Ak tā, — Eva Renčova saprotoši noteica un turpināja: — Bet vakar jums bija apspriede Kultūras ministrijā, kā mums te sacīja. Tā laikam ļoti ieilga, ka jūs vairs neatnācāt uz darbu.

—    Redziet … kā lai to pasaka … es … tā apspriede Kultūras ministrijā nemaz nenotika. Es strādāju mājās.

—    Kad jūs uzzinājāt, ka apspriede ir atcelta? Jau slepkavības dienā vai tikai vakar?

—    Jau slepkavības dienā.

—    Tātad vakar jums vajadzēja būt darbā, vai ne?

—    Gan vajadzēja būt, gan nevajadzēja. Mūsu darba laiks ir diezgan nenoteikts, jo lielākā daļa rediģēšanas šā vai tā jāveic mājās. Te tajā steigā un kņadā nekad nav miera, tāpēc nopietnāks un svarīgāks darbs — un tādi ir gandrīz visi — jāņem uz mājām, kur var koncentrēties. Te par to nav ko domāt.

—    Jūs gribat teikt, ka jums bija darbs, kas prasa visu uzmanību, tādēļ arī palikāt mājās?

—    Jā. Tā tas bija.

—    Un jums nevienam tas nav jāpiesaka?

—    Principā nē. Ja nu vienīgi formāli nodaļas vecākajam redaktoram, ja izdodas viņu sadzīt. Parasti mēs atstājam zīmīti viņa sekretārei.

—    Jūs tomēr nekādu zīmīti neatstājāt. Visi domāja, ka esat ministrijā, un tā arī, kā jau es teicu, mūs informēja.

—    Jums taisnība, es neatstāju zīmīti.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka to dienu es tā kā tā būtu pavadījusi ministrijā. Tas pats vien iznāk.

Eva Renčova lūkojās uz Reginu Tolarovu diezgan lielā nesaprašanā. Sāda kārtība viņai nepatika. Būs vēl jāpārbauda, vai izdevniecībās tā mēdz darīt. Regina laikam bija sapratusi viņas neatlaidīgo skatienu citādi, jo sabozusies izmeta:

—    Vai mani tur aizdomās, ja es tieku tā pratināta?

—    Nekādā ziņā. Es jau sarunas sākumā sacīju, ka esat viena no tām nedaudzajām sievietēm, kas bijušas doktoram Jandam tuvas, tādēļ arī cenšos no jums izdabūt pēc iespējas vairāk. Tā ir kriminālistikas prakse.

—    Bet es taču jau uzreiz teicu, ka manas attiecības ar Mojmīru ir tāla pagātne! Vai ar to nepietiek?

—    Pietiek jau, pietiek, tikai neapgalvojiet, ka tā ir tāla pagātne. Gads nemaz nav tik ilgs laiks.

Regina Tolarova neatbildēja, un Eva Renčova atvadījās savā sirsnīgajā manierē, ar ko viņa ieguva pat to cilvēku simpātijas, kurus tai nācās pratināt.

16

Komercdirektora sekretāre Vera Tučkova bija cekulaina būtne, kuras gaiši zilo acu skatiens likās mazliet patukšs. Viņa sasveicinājās ar Evu Renčovu sekretārēm ierastajā vēsi oficiālajā veidā un, uzzinājusi, ka apmeklētāja ieradusies nevis pie priekšnieka, bet gan pie viņas un ka tā ir milicijas kapteine, nemaz nešķitās uztraukta.

—    Vai mēs varētu aprunāties kādā vietā, kur mūs neviens netraucētu? — Eva Renčova jautāja.

—    Protams, mazajā sēžu zālē, taču nav vajadzības iet uz turieni. Biedram vietniekam ir apspriede, tā tik drīz nebeigsies, un tur piedalās visi tie, kas varētu mūs traucēt, — Tučkova plati atieza zobus, acīmredzot uzskatīdama to par smaidu.

—    Bet paliek taču tālruņi, — Eva Renčova atgādināja.

Cekulainais radījums atkal atieza zobus, pacēla klausuli, uzgrieza numuru un teica kādam centrālē:

—    Nedodiet man nevienu sarunu! Es un biedrs vietnieks esam aizņemti. Kad atbrīvosimies, tad pateikšu. — Jā. — Paldies!

Evai Renčovai klusībā bija jāpasmaida, cik šis meitēns apņēmīgs un cik bezgala nopietni māk patverties šefa aizvēnī.

—    Tā, tas nu būtu nokārtots, — Tučkova sacīja, nolikdama klausuli. — Tagad mēs esam šajās viesmīlīgajās telpās pasargātas no jebkādas iejaukšanās. Varat sākt. Jūs droši vien esat nākusi Mojmīra dēj.

—    Jā, to laikam nav grūti uzminēt.

—    Es runāšu tālāk, ja drīkst?

Eva Renčova pieņēma spēli, ko viņai piedāvāja cekulainā jaunkundze, pasmaidīja un piekrita:

—    Ja vēlaties.

—    Lunkanas mēles jums pavēstījušas, ka esmu tikusies ar Mojmīru ne tikai kā kolēģe vien, un jūs nu gribat pārbaudīt, vai neesmu viņa slepkava. Kā jūsu aprindās īsti saka? Rādās, nevis slepkava, bet slepkavniece?

Tučkovas monologs mazliet izsita Evu Renčovu no līdzsvara, taču vienlaikus viņa saprata, ka ar šiem nedaudzajiem teikumiem, ko meitene nupat pasacījusi, pilnīgi pietiek, lai to tūdaļ un bez kādām šaubām izsvītrotu no aizdomās turēto saraksta, ja tāds pastāvētu. Jo viņa nudien nav slepkavas — tas ir, slepkavnieces tips. Tas, ka Eva Renčova nevilšus lietoja vārdu, kas bija nācis no Tučkovas mutes, tikai apliecināja, kāda aizraujoša neviltotība piemīt jauniņajai sekretārei. Gribot negribot nācās vēlreiz pasmaidīt, un, tā kā Eva Renčova nevēlējās jaukt nepiespiestas sarunas gaisotni, ko bija radījusi Tučkova, viņa atbildēja līdzīgā tonī:

—    Mūsu aprindās tādās reizēs saka — trāpīt naglai uz galvas, bet tas jau ir plašākā nozīmē. Toties, kas attiecas uz to slepkavu vai slepkavnieci, kāpēc jūs nevarētu tā būt?

—    Nav iemesla, tas ir viens. Pēc diviem trim randiņiem — turklāt kad vēl! — parasti neslepkavo.

—    Tas gan. Un jūs tik vien tikāties?

—    Vairāk nebija iespējams, un tas ir otrs.

—    Kā lai to saprot?

—    Paraugieties uz mani, un viss būs skaidrs. Lūdzu! — Tučkova piecēlās, dažas reizes apgriezās riņķī, lai parādītu sevi no visām pusēm, un atkal apsēdās, sacīdama:

—    Vai gan es spētu sargāt ģimenes pavardu tik nopietnam, mērķtiecīgam, izglītotam un cēlu ideālu pilnam jauneklim, kāds bija Mojmīrs?

Eva Renčova bija spiesta atzīt, ka nez vai, tomēr, negribēdama meiteni aizskart, viņa brīdi domāja, ko lai saka.

—    Teicief vien, nekautrējieties! Es neapvainošos. Tāda nu es esmu, un tur nekas nav līdzams. Gēni vai hromosomas, vai kā to visu zinātniski sauc. Cilvēcīgā valodā sakot—kas prātā, tas uz mēles, īsta savu vecāku meita. Mans paps . . .

Eva Renčova satrūkās. Bīdamās, ka saruna izvērtīsies lekcijā par Tučku dzimtas ģenētiku, viņa tālāk neļāva runāt.

—    Man šķiet, jūsu secinājumiem var pilnīgi piekrist.

Tučkovai tikmēr ģenētika jau bija aizmirsusies. Viņas domas vijās

neizdibināmiem līkločiem, un meitene tīri vai iespiedzās:

—    Ak Jēzus, to jūs briesmīgi smuki pateicāt! Gandrīz kā mūsu klasiķi, ko mēs te izdodam!

Un turpināja:

—    Ja gribat zināt visos sīkumos, tad pirmais randiņš—tas bija . . .

Eva Renčova noliedzoši pagrozīja galvu un drošības labad vēl piebilda:

—    Negribu zināt, tas man nav vajadzīgs. Tomēr, lai izpildītu savu pienākumu par visiem simt procentiem, es labprāt vēl pajautātu, ko jūs darījāt slepkavības naktī. Kāds jums ir alibi?

—    Drošs kā bankā. No septiņiem līdz pusdesmitiem treniņš, baskets Vršovices «Startā». Tad barā uz mājām, muldot un dauzoties kā aizvien. Pusvienpadsmitos brāziens no papa, ka es šo uzmodinājusi un izjaukusi pirmo nomidzi, — tā ir vislielākā grēkošana pret viņa ierašām, — un no kādiem, teiksim, vienpadsmitiem trīsdesmit salds miegs līdz trīs ceturkšņi uz septiņiem, kad sāka ārdīties modinātājs. Varat pārbaudīt šovakar «Startā», mums ir draudzības mačs . . .

Eva Renčova pārtrauca Veru Tučkovu trešo un beidzamo reizi, steigšus piecēlās, atvadījās un atviegloti uzelpoja, kad, būdama jau gaitenī, izdzirdēja caur aizvērtajām durvīm, kā komercdirektora sekretāre taurē klausulē:

—    Tā, mēs atkal esam runājami. Jā, jā, un čau!

Pavisam citādi risinājās saruna ar māsiņu Kristinu Vaškovu. Līdz pieņemšanas stundām palika vēl daudz laika, ārsts nebija atnācis, un viss medpunkts bija viņu rīcībā. Vaškova — maiga, no izskata nedroša un sapņaina būtne ar melnām, dziļām acīm un īsi apgrieztiem melniem matiem — ieveda Evu Renčovu savā darbistabiņā blakus medpunktam. Tā bija iekārtota atturīgi, gandrīz kā slimnīcā. Balts skapis, balts galds un trīs vai četras baltas grozāmās taburetes ar spožu metāla sēdekli. Atzveltnes krēsls bija tikai viens, tas stāvēja pie galda, turpretī taburetes bija izvietotas kādā noslēpumainā secībā, kuras jēgu nezinātājs nespēja izprast. Viena no tām bija nolikta kušetes galvgalī. Kristina Vaškova savā baltajā virsvalkā šajā vidē drīzāk atgādināja laumiņu vai spurdzošu taurenīti nekā medmāsu.

Lūk, šī jau daudz ticamāk bija tā tipa sieviete, kas piederētos sevī noslēgtajam — tā viņu raksturoja redaktore Tolarova — doktoram Jandam! Vairāk nekā visas tās dāmas, ar kurām jau esmu runājusi, Eva Renčova nodomāja. Un apjauta, ka ar šo jaunkundzi būs jāapietas smalki, lēni un pamazām, ja grib no viņas ko derīgu uzzināt.

Izvēlēties pareizu pieeju pratināmajam — tā ir kriminālista mākas pārbaude, un šo māku nereti iegūst tikai ilgā praksē. Nebūt nav vienkārši dažos acumirkļos, redzot cilvēku pirmo reizi mūžā, uzminēt, kas tam aiz ādas, kāds viņam raksturs, kā ar viņu runāt. Gadās, ka nošauj greizi, un tad visi pūliņi ir veltīgi, izmeklētājs netiek ne no vietas, saruna slīd pa virspusi, un jāmeklē nākamā izdevība, lai rastu ar pratināmo iekšēju saskaņu. Taču izdevības var arī nebūt. . .

Tā prātodama, Eva Renčova centās saskatīt sakarību starp faktiem, kas viņiem jau bija zināmi, un Kristinu Vaškovu. Un mazliet arī fantazēja, jo pat vismodernākās zinātniskās metodes kriminālista darbā nekad neaizstās iztēli un spēju izvirzīt pieņēmumus. Bez cilvēka smadzenēm — un sirds — iztikt nevar un sevišķi jau tāpēc, lai nepieļautu tiesas kļūdu tajās, reizēs, kad visi tiešie un netiešie pierādījumi ieslēdz apsūdzēto dzelžainas loģikas lokā un vienīgi kriminālista prāts spēj atklāt to sīko un šķietami nenozīmīgo kļūdu, kas iezagusies teorētiski nevainojamajā apsūdzības konstrukcijā.

Evas Renčovas pirmā doma bija, ka šādi eņģelīši palaikam izstrādā daudz ko tādu, ko neviens no viņiem nebūtu gaidījis. Glīts ģīmītis vēl nav nevainības vai dzidras morāles apliecinājums, dažreiz ir gluži pretēji. Taču turpmākos apsvērumus jau diktēja vēsa realitāte: viņa ir medmāsa, tātad cilvēks ar skaidru un precīzu ieskatu par anatomiju, bet dakteris Vāleks to minēja kā zināmu slepkavības tehnisko priekšnoteikumu. Tiesa, vienīgi kā priekšnoteikumu. Cik daudz cilvēku ir noslepkavojuši otru ar dūrienu sirdī, nenieka nezinot no anatomijas! Pret šādu apstākli jāizturas ļoti piesardzīgi, jo tas pieder pie tiem netiešajiem pierādījumiem, kas var aizvest kriminālistu maldu ceļos. Pats svarīgākais tomēr bija tas, ka Vaškova ir viena no trim sievietēm, par kurām zināms, ka viņas satikušās ar Jandu. Un vēl Eva Renčova mēģināja palūkoties no šāda viedokļa — vai Kristinas seja «Tatru» viesmīlim un ēdienu pasniedzējai katrā ziņā būtu palikusi atmiņā? Nācās atzīt, ka šo medmāsu, tāpat kā redaktori Tolarovu, varēja arī neiegaumēt. Kaut gan sejiņa bija skaista un piemīlīga, tajā vīdēja banalitātes ēna, kas šīs glītās ārienes īpašnieci pierindoja pie tām vidusmēra sievietēm, kuras vīrieši diez ko neievēro. Varbūt vienīgi tad, ja ir iespēja tās papētīt tuvāk un darīt to ilgāku laiku. Vaškova nesmaržoja arī pēc šanela numurs pieci, taču grūti bija spriest, ar ko viņa vakaros nomāc

raksturīgo dvaku, kas iesūcas katrā, kurš pastāvīgi uzturas poliklīnikā vai slimnīcā.

Kad Eva Renčova sāka uzdot jautājumus, Kristinas Vaškovas skatiens bija rāms un mierīgs, bet pamazām tas it kā aizmiglojās, un nebija viegli pasacīt, kāpēc. Tās varēja būt skumjas par tuva cilvēka nāvi, un tā varēja būt arī pašaizsardzība, lai acīs neizlasa pārāk daudz.

—    Jūs droši vien nojaušat, kāpēc esmu pie jums atnākusi, — Eva Renčova teica.

—    Jā gan, tikai es nezinu, kā lai jums palīdzu.

—    Jūs varētu pazīt, piemēram, kādu sievieti, ar kuru doktors Janda beidzamajā laikā saticies, — es domāju, ārpus izdevniecības. Un jūs, Mojmīra bijusī paziņa, varētu pasacīt ko būtisku arī par viņa ierašām, kaut ko tādu, kas mums noderētu par pieturas punktu.

• — Diemžēl es nezinu, ko lai jums saku.

—    Vispirms, manuprāt, to, cik ilga bija jūsu pazīšanās ar noslepkavoto, kad un kāpēc tā izbeidzās, kāds bija tās raksturs un cik tā bija dziļa.

Kristina Vaškova smagi nopūtās, cieši uzlūkoja Evu P.enčovu ar savām eņģeļa actiņām, īsu mirkli vēl svārstījās un tad sāka stāstīt. Viņi satikušies ar Jandu pavisam maz, kādus trīs mēnešus, tad pazīšanās pārtrūkusi. Nevienu citu sievieti, ar kuru viņš būtu saticies, viņa nepazīst. Viņiem ar Mojmīru nav bijušas intīmas attiecības, ne uz to pusi — Kristina to īpaši uzsvēra—, abi tikai vakaros kopā apmeklējuši kino vai teātri, reizēm iegriezušies kādā vīna pagrabiņā vai kaut kur padejot, un tas bijis viss. Varētu sacīt — tā drīzāk bijusi draudzība, jo Mojmīrs Janda nekad nav licis pat manīt, ka vēlas, lai viņu attiecības kļūtu tuvākas.

—    Bet jūs? — Eva Renčova jautāja.

Kristina Vaškova neatbildēja. Eva Renčova, viņu vērodama, secināja, ka medmāsa tikai izskatās pēc trauslas meitenītes, patiesībā viņa ir gandrīz nobriedusi sieviete. Pirmīt Eva nebija to pamanījusi. Varbūt tāpēc, ka Vaškova izskatījās krietni jaunāka par saviem gadiem, kaut gan viņai bija tikpat, cik Jandam. Vairāk par divdesmit vai divdesmit vienu viņai neviens nedotu.

—    Vai jūsu klusēšana nozīmē, ka attiecībās ar Jandu aktīvākā puse bijāt jūs? — Eva Renčova taujāja tālāk.

—    Varētu sacīt arī tā, — Kristina Vaškova atbildēja. — Mojmīrs bija visai kautrīgs. Lielākoties tā biju es, kas sarunāja tikšanos un lēma, ko mēs darīsim. Turklāt es rūpējos, lai neviens — tas ir, te izdevniecībā — neuzzinātu, ka mēs satiekamies.

—    Tas jums tomēr īsti nav izdevies, — Eva Renčova konstatēja.

—    īsti ne, taču diezgan ilgi viss bija klusu.

—    Kāpēc jūs tik neizprotami slēpāt savas attiecības? Ka satiekas divi cilvēki un vēl abi jauni, neprecēti, tur taču nav nekā piedauzīga vai negodīga.

—    Protams, ka nav, un es arī lāgā nesaprotu, kādēļ tā notika. Iespējams, tādēļ, ka Mojmīrs no paša sākuma klusībā pieņēma šādu izturēšanās veidu, bet varbūt arī tādēļ, ka es negribēju nokļūt vispārējas uzmanības centrā, — jūs jau zināt, kā tas mēdz būt. Vismaz līdz tam laikam, kamēr mūsu sakari iegūst kādu konkrētāku formu.

—    Pēc jūsu vārdiem, jūs izšķīrāties pirms vasaras atvaļinājumiem. Kurš deva ierosmi šķirties?

—    Viņš, Mojmīrs, — Kristina Vaškova teica. — Kādu dienu pasacīja, ka esot ilgi domājis par mūsu attiecībām un nācis pie atziņas, ka viņš ar savu raksturu man nederot un būšot labāk, ja mēs šķiršoties, pirms tuvība kļuvusi tik cieša, ka šķiršanās varētu abus pārāk sāpināt.

Pamazām Eva Renčova izdibināja arī citus sīkumus par šo šķiršanos, kas nebija nekas ārkārtējs. Tāpat kā šie divi, izšķiras simtiem, pat tūkstošiem jaunu cilvēku, kad atklāj, ka nav piemēroti viens otram. Taču kādā mirklī viņa sajuta, ka Kristinai tas ļoti sāpējis, daudz vairāk nekā Jandam un, kā rādās, sāp vēl joprojām. Pēc tā, kā ietrīsējās Kristinas balss, Eva saprata, ka viņa mīlējusi Mojmīru līdz pēdējam brīdim, arī pēc šķiršanām. Līdz pat šim laikam. Ja viņš nebūtu miris, tā atkal censtos viņam tuvināties un, vienalga, kā, atjaunot izjukušo pazīšanos.

Kopumā viss tomēr liecināja, ka arī pa šo ceļu Eva Renčova nenonāks līdz Žofīnā notikušās mīklainās slepkavības atminējumam. Vēl tikai kārtības labad — kā visiem citiem pratināmajiem — viņa pajautāja, ko Vaškova darījusi nozieguma naktī, un te nu sarunas gaitā notika pavērsiens par simt astoņdesmit grādiem. Kristina, pat' atkārtoti vaicāta, nevēlējās teikt, kur bijusi un kā pavadījusi šo laiku.

—    Jūs nevarat to sacīt? Saprotiet, ka man ir jāpārbauda, ko esat darījusi kritiskajās stundās.

—    Nē, nevaru. Svarīgu personisku iemeslu dēļ nevaru, — Vaškova palika pie sava.

—    Sādā gadījumā jūs nonākat, maigi izsakoties, neapskaužamā situācijā.

—    Es zinu, taču tur nekas nav līdzams, — Kristina Vaškova rezignēti atbildēja. — Tikai, ja jūs domājat, ka šīs slepkavības vaininiece esmu es, tad jūs maldāties.

—    To, starp citu, ar lielu dedzību apgalvo arī īstie noziedznieki un apgalvo tik ilgi, kamēr ar pierādījumiem neapgāžam viņu vārdus. Runājot par jums: tikmēr, kamēr nebūsim droši, ka neesat

varējusi izdarīt slepkavību, — un šādu drošību dotu jūsu alibi, — jūs sagādāsit mums lieku darbu, jo būs jāpārbauda arī šis variants un jāuzskata jūs par aizdomās turamu. Vismaz potenciāli vainīgu.

Evas Renčovas vārdi Kristinu Vaškovu ne mazākā mērā neizbiedēja, viņa palika mierīga. Tā izturas pilnīgi bezvainīgi cilvēki vai arī tie, kas prot lieliski savaldīties. Grūti bija izlemt, pie kuras grupas pieder Kristina. Eva Renčova gan vēl uzdeva jautājumus, centās pārliecināt medmāsu, ka viņas pašas interesēs ir atbildēt, tomēr katrs mēģinājums uzzināt kaut ko vairāk un pirmām kārtām to, ko viņa darījusi tajā liktenīgajā naktī, beidzās ar neveiksmi. Eva bija zaudējusi, taču, lai kā, atstājot medpunktu, viņai bija pietiekami daudz vielas pārdomām.

Viņa lēnām kāpa lejā no ceturtā stāva uz trešo, un piepeši prātā atausa sakarība starp diviem apstākļiem, kuri, iespējams, nebija viens ar otru saistīti, tomēr liecināja par varbūtēju saikni. Bet, ja šāda varbūtība bija kaut simtdaļu procenta liela, to vajadzēja pārbaudīt. Tas pieder pie kriminālista darba pamatprincipiem. Vai Kristina Vaškova nebija sacījusi, ka randiņus ar Jandu sarunāja viņa un viņa arī lēma — pēc pašas vārdiem, vismaz lielākajā daļā gadījumu —, ko abi darīs? Un vai Janda slepkavības dienas pēcpusdienā nebija pēkšņi nezināma iemesla dēļ gājis pārģērbties vakara uzvalkā? Kā būtu, ja ieietu pie redaktores Dvoržākovas un vēlreiz visu pārbaudītu?

Dvoržākova šķitās stipri pārsteigta, kad Eva Renčova atkal parādījās viņas kabinetā. Tikpat izbrīnījusies bija arī Regina Tolarova, taču smaids milicijas kapteines sejā abas tūdaļ nomierināja.

—    Vai drīkstētu uz mirkli jūs lūgt, biedre redaktore? — Eva Renčova vērsās pie Dvoržākovas. — Ja vien es netraucēju. Tādā gadījumā atvainojos.

—    Nē, nē, nemaz ne! Es nupat taisījos iet pusdienās, tā ka jūs mani necik netraucējat.

Viņas izgāja gaitenī un apsēdās pie galdiņa, kas stāvēja nišā un bija domāts acīmredzot tiem, kuri nāk pie kāda darbinieka un ir spiesti gaidīt. Ap galdiņu stāvēja vairāki krēsli, uz tā bija reklāmas materiāli, šāgada izdevumu plāns, informatīvās lapiņas par jaunajām grāmatām un sērijām, svaigi laikraksti un no biežas šķirstīšanas apbružāts nedēļas žurnāls, liekas, «Kvety».

—    Es gribētu vēlvienreiz papētīt to savādo traģēdijas pēcpusdienas faktu, proti, ka doktors Janda brauca uz mājām ģērbt vakara uzvalku, — Eva Renčova teica Dvoržākovai.

—    Lūdzu, jautājiet, es nezinu, kas jūs interesē.

—   Mani interesē vispirms tas, vai šāda rīcība nelikās dīvaina. Es domāju, vai viņš arī citreiz gāja uz mājām šādā nolūkā.

—    Nē, vismaz bieži ne, ja es jūs pareizi sapratu. Kaut kas tāds notika, cik man zināms, divas vai trīs reizes un, ja es labi atceros, tad aiz nepieciešamības, jo galvenā redaktora sekretāre bija piemirsusi iepriekšējā dienā paziņot, ka viņam būs jāpavada vakariņās izdevniecības ārzemju viesi.

—    Bet tajā pēcpusdienā? Tajā pēcpusdienā viņam neko tamlīdzīgu nepaziņoja, vai ne?

—    Nē. Man šķiet, tās bija personiskas darīšanas.

—    Atcerieties, lūdzu, kā tas notika! Vai tomēr nevarēja būt kāds izsaukums? Varbūt pie viņa atnāca vai arī piezvanīja pa telefonu? Es, protams, nezinu, tikai mēģinu minēt, kā tas varēja būt.

Nadja Dvoržākova iegrima domās, ilgāku laiku prātoja un pēdīgi sacīja:

—    Nudien nemāku atbildēt. Taču izslēgt šādu iespēju nevar, ja nu tikai zvanīšanu pa tālruni.

—    To jūs droši vien atcerētos, tāpēc ka būtu dzirdējusi sarunu, vai ne?

—    īsti pārliecināta neesmu. Var gadīties, ka tobrīd nebiju kabinetā, bez tam, jūs taču saprotat — ja cilvēks negrib, lai citi uzzina, ar ko viņš runā pa tālruni, viņš vienmēr var atrast aplinku formulējumus.

—    2ēl, — Eva Renčova vīlusies sacīja. Viņa tomēr bija cerējusi no otrreizējā Dvoržākovas apmeklējuma vairāk. Tad viņa izdarīja pēdējo mēģinājumu atsvaidzināt redaktores atmiņu un vaicāja:

—    Vai jūs spētu attēlot, kā tas viss bija, es domāju, Jandas promiešanas brīdī un īsi pirms tam?

'— Tas patiešām ir grūti. Tad es tam nepievērsu nekādu uzmanību, jo nebija ne jausmas, ka tas būs tik svarīgi. Tomēr man liekas, ka nekā sevišķa nebija — nedz tajā brīdī, nedz arī pirms tam. Es pat neatceros, cik bija pulkstenis. Nevarēju taču uzminēt, ka man to prasīs, tāpēc nepaskatījos, kad Mojmīrs piecēlās un, izmetis: «Aizskriešu uz mājām, bet vēl atgriezīšos,» — aizgāja. Atceros tik to, ka atgriezās, kā solījis, vēl darba laikā un bija vakara uzvalkā. Tas ir viss.

Eva Renčova mirkli apsvēra, vai nederētu Dvoržākova? uzmanību novirzīt uz Vaškovu un uz varbūtību, ka māsiņa ir tā, kas ierosinājusi pārģērbšanos, taču noraidīja šo ideju. Uzvedināt Dvoržākovu uz šādu atbildi — to viņa nedrīkstēja. Tāpēc tikai sirsnīgi uzsmaidīja, atvadījās un domīga atstāja izdevniecību «Omega».

Uz savu kabinetu viņa gāja kājām.

No Nacionālā prospekta tas nemaz nebija tālu.

17

Uz pārvaldes ēdnīcu Eva Renčova aizskrēja tikai ap diviem un nevis paēda, bet steigā sameta ēdienu vēderā, klusībā gan pukodamās, ka no šī netikuma jāatbrīvojas un jau ar rītdienu jāatrod laiks ieturēties mierīgi un bez steigas. Tā viņa bija apņēmusies ne reizi vien, nekad tas nebija izdevies, taču rīt . . . viņa nopūtās, apzinādamās, ka atkal būs zaudētājos. Viss paliks kā agrāk, nekas nemainīsies. Nē, rīt viņa tomēr neatkāpsies, piespiedīs arī Drozdu un Bržīzu, lai atmet savu paradumu. Piedraudēs ne tikai ar kuņģa neirozi, bet pat ar čūlu un būs nepielūdzama. Un panāks savu. Viņai taču bija izdevies atradināt abus, lai nerunā par darbu ēšanas reizē, tikai ko tas līdzēja, ja viņi nekad neatlicināja tai pietiekami laika . . .

Kabinetā Eva bija viena, no «celles» neskanēja trokšņi, kas liecinātu, ka izmeklētāji ir «pie dienesta pienākumu pildīšanas», un tas bija neparasti. Tā mēdza būt ļoti reti. Parasti abi strādāja kopīgi, pratināšanas rīkoja kopā, pēc tam lauzīja galvu, kaldināja teorijas, strīdējās, un savstarpējā novērojumu, uzskatu un domu apmaiņā dzima gala rezultāts, ko vēlāk visi trijatā pārbaudīja. Pēc tam jau varēja strādāt katrs atsevišķi.

Eva Renčova ārkārtīgi reti palika savā kabinetā viena kā bārenīte, taču šodien tā bija noticis.

Tomēr ne uz ilgu laiku.

Viņa tikko bija paguvusi patīksmināties par savu zaļo valstību un kārtējo reizi sev atgādināt, ka smalkstiebru agave jāpārstāda, kad uz galda iešķindējās tālrunis un no caurlaides viņai pavēstīja, ka atnākusi apmeklētāja— kāda Libuša Kalivodova. Vai panei Renčovai esot laiks to pieņemt, un vai viņa atnākšot pretī, ja ne, viņi došot pavadoni. Eva Renčova lika, lai šo sievieti atved pie viņas.

Libuša Kalivodova paskaidroja, ka strādājot par oficianti kafejnīcā «Slāvija» Nacionālajā prospektā, un uz Evas Renčovas jautājumu, kāpēc viņa nākusi šurp, atbildēja — tā televīzijas raidījuma dēļ, kad aicināti pieteikties visi, kam vien kas zināms par noslepkavoto doktoru Jandu.

—    Un ko jūs zināt par viņu? — jautāja Eva Renčova.

—   Es zinu, kur viņš bija no puspieciem līdz septiņiem slepkavības dienā un ar ko, — Libuša Kalivodova teica.

—    Nu? — Eva Renčova mudināja.

—    Viņš todien tā ap puspieciem atnāca pie mums uz kafejnīcu, apsēdās pie divvietīgā galdiņa, un brīdi vēlāk pie viņa apsēdās kāda sieviete.

—    Jūs esat pārliecināta, ka tas bija viņš?

—    Pilnīgi.

—     Bet jūsu kafejnīcā taču apgrozās daudz ļaužu. Vai jūs tā spējat atcerēties visus?

—    To nevarētu sacīt, tikai šis bija mazliet neparasts gadījums. Kā ieraudzīju viņa fotoattēlu televīzijā, tā uzreiz atcerējos.

—    Neparasts gadījums? Kādā ziņā?

—    Gan tās sievietes, gan arī to neļķu dēļ.

—    Kādu neļķu?

—    Bija piecas baltas neļķes.

—    Pie-cas bal-tas neļ-ķes? — Evai Renčovai uz mirkli aizcirtās elpa.

—    Jā. Lai jūs labāk saprastu, tas doktors Janda uz brīdi izgāja no kafejnīcas, sieviete palika viena, un, kad viņš atgriezās, tad atnesa neļķes. Es tāpēc to atceros, ka viņš palūdza vāzīti, bet tas bieži vis negadās. Tāpēc tas pāris arī palicis prātā visā tai lielajā burzmā.

—    Bet sieviete? Jūs spētu viņu raksturot?

—    Ja jūs domājat to savu policijas aprakstu, tad būs grūti.

Eva Renčova atkal sajuta vilšanos, taču jau nākamie oficiantes

Kalivodovas vārdi to pārvērta priekā. Beidzot taču izmeklēšanā būs pavērsiens! Beidzot vairs nevajadzēs iztikt vienīgi ar minējumiem, bet radīsies drošs pieturas punkts!

—    Zinu tikai to, ka viņai bija gari, viļņaini, rudi mati līdz pleciem, gandrīz tikpat gari kā Miluskai Vobornīkovai, tai dziedātājai, un vēl lielas acis. Smuka dāmiņa.

—    Slaida vai apaļīga, maza vai liela, un kā bija ģērbusies?

—    Man šķiet, ka vidēja auguma, varbūt drusku lielāka. Pēc sevis es teiktu, kādi simt sešdesmit pieci centimetri, viss savā vietā un bez vainas. Taču galvenais tie mati. Jā, un apģērbs? Bēša krāsas vasaras kleita no tīra zīda, bez piedurknēm, tikai ar pleciņiem.

—    Kā tie abi izturējās? Kā draugi, laulāts pāris vai mīlētāji? — Eva Renčova jautāja.

—    To es neņemos īsti pasacīt. Ja spriež pēc tām neļķēm, tad drīzāk kā mīlētāji, kaut gan viens otram klāt nespiedās un tā . . .

Neko sīkāk oficiantei vairs neizdevās atcerēties. Eva Renčova sastādīja protokolu, deva parakstīt, pateicās par informāciju un, kad atkal bija palikusi viena, mēģināja ierindot jau zināmajos faktos šo jauno personu, par kuru nebija ne jausmas, kas tā varētu būt. Vārdisko portretu pat aptuveni nevarēja attiecināt ne uz vienu sievieti no Jandas paziņu loka. Vismaz uz Evai Renčovai zināmajām ne. Galvā iešāvās doma — panam doktoram, kurš uzskatīts gandrīz par sieviešu ienaidnieku, tas ir dižs sasniegums. Uzrodas jau ceturtā, kas viņam pievērsusi uzmanību!

Tā, nu mēs vismaz zinām, kur doktors Janda pavadījis pēcpusdienu līdz septiņiem vakarā. Zinām arī to, ka «Tatru» bārā viņš ieradies pēc divdesmit vieniem. Taču, ka tur neievērotu tik uzkrītošu sievieti, par to nevarēja būt ne runas. Ja pat Kalivodova apgalvo, ka tā bijusi smuka dāmiņa, tad bāra viesmīlis šādu eksemplāru pamanītu jo drīzāk. Tātad var secināt, ka rudmate visticamāk nav tā sieviete, kas bijusi kopā ar Jandu naktī, un viņa nevar būt noziedzniece. Ja nu tikai, ja nu tikai . . . nē, tam Eva Renčova negribēja ticēt, ka Janda bijis iejaukts kādā greizsirdības vai atraidītas mīlas, kā nupat pēcpusdienā formulēja Regina Tolarova, traģēdijā. Tomēr pagaidām nevar atmest arī tādu varbūtību. Pēkšņi ienāca prātā — ar ko ir izskaidrojams, ka šī sieviete pēc televīzijas aicinājuma nav pieteikusies pie viņiem? Diezgan interesanti, vajadzēs ņemt to vērā .. .

Un vēl kas nu būtu skaidrs. Par neļķēm. Tagad vairs nav noslēpums, kur radies zieds noslepkavotā žaketes atlokā. Viņš pats to nopircis. Kaut gan — vai tas patiesi ir tik nešaubīgi skaidrs? Vai nevar būt vēl kāds variants? Tiktāl Eva Renčova bija tikusi savās pārdomās, kad viņu no tām iztraucēja.

Pie durvīm pieklaudzināja.

Pēc aicinājuma: — Ienāciet! — uz sliekšņa parādījās kapteinis Srāmeks, kura kabinets arī bija šajā gaitenī.

—    Man tev ir šis tas sakāms, ja vien neesi aizņemta,—viņš pavēstīja, tikko bija ienācis iekšā. Tad uz Evas mājienu apsēdās pie apspriežu galdiņa, kur piemetās arī viņa, izņēma no mapes dažas papīra lapas un piebīdīja tuvāk Renčovai.

—    Pirmkārt, te ir liecība, ko sniegusi puķu pārdevēja no Nacionālā prospekta veikala. Viņa sacīja, ka televīzijas raidījumā pazinusi doktoru Jandu, tas bijis tas pans, kurš savas slepkavības dienā īsi pirms sešiem pircis pie viņas piecas neļķes. Baltas. Viņa to labi atceroties, jo tas bijis pēdējais klients. Viņa jau stāvējusi pie durvīm un gribējusi slēgt ciet, un tikai Jandas lūdzoši salikto roku dēļ nav aiztaisījusi veikalu viņam deguna galā. Pārdevēja vēl atminējās, ka Janda teicis — ja viņš nedabūtu neļķes, tad viss vakars pagalam. Kas ar to bijis domāts, viņa nezinot, iespējams, ka pans doktors tikai jokojis. Es to visu pierakstīju, jo neviena no jums nebija.

Eva Renčova paskatījās uz papīriem, ko kapteinis Srāmeks bija pastūmis uz viņas pusi, un teica:

—    Te ir arī citi protokoli.

—    Jā, piesacījās vēl trīs cilvēki, kas iepriekšējā vakarā redzējuši Jandu. Viens viņu ievērojis pie metro stacijas Vāciava laukumā, bet divi pārējie atceras no «Tatru» bāra. Par viņa draudzeni neko būtisku nemācēja teikt, neviens nespēja dot tās aprakstu. Katram gadījumam es tomēr visu ieprotokolēju.

—    Paldies! Kādreiz tukšā krogā izmaksāšu.

—    Nav par ko. Cik tālu jūs esat tikuši?

—    Ja runājam godīgi, tad turpat vien esam, kur sākumā. Nu gan sāk iezīmēties dažas iespējas un virzieni, bet diezgan miglaini. Un tas ir viss.

—    Tad labu veiksmi! — kapteinis Srāmeks novēlēja un aizgāja.

Atlikušo pēcpusdienas daļu Eva Renčova pavadīja, iegrimusi

domās, tomēr neko jaunu izdomāt nespēja. Atkal un atkal viņai bija jālauza galva, kāpēc nav pieteikusies sieviete, ar kuru Janda bijis kafejnīcā «Slāvija». Sis jautājums nedeva mieru. No neauglīgajiem prātojumiem, kas neveda pie secinājuma, viņu atsvabināja Drozds un Bržīza. Abi ieradās gandrīz vienlaikus.

«Antonīnam būs iepaticies izdevniecībā,» Eva Renčova nodomāja ar smaidu uz lūpām. «Jā, jā, skaistu un inteliģentu sieviešu jau tur netrūkst!»

Drozds, neko nevaicādams, tūlīt nozuda «cellē», un pēc brīža no turienes atlidoja trokšņi, kas liecināja, ka top kafija turku gaumē. Kā parasti — visiem trim.

Viņi apsēdās pie apspriežu galdiņa, un iestājās klusums. Neviens nesacīja ne vārda, katrs baudīja savu kafiju. Tā bija laba. Drozds to vārīja nenoliedzami meistarīgi. Sādu pasēdēšanu pie kūpošas tasītes viņam pašam gan bojāja tas, ka nevarēja ļauties savam otram netikumam un cēli pūst griestos luksa «Mariku» dūmu mākoņus, taču pamazām viņš sāka pierast pie šī ierobežojuma.

Neviens tātad nesacīja ne vārda. Katrs baudīja savu kafiju, taču klusībā domās kārtoja sakāmo gaidāmajai apspriedei. Sādu miera brīdi viņi dēvēja par morālo sagatavošanos. Tikai šoreiz tā bija īsāka nekā citkārt. Iemesls bija vai nu Evas Renčovas izklaidība, vai arī nepacietība, ar kādu viņ^ gaidīja abu izmeklētāju ziņojumus. Nepacietība bija jo lielāka tāpēc, ka pašai vēl nebija izdevies uziet kādas patiesi karstas pēdas. Eva Renčova cerēja, ka Drozdam vai Bržīzam būs laimējies vairāk.

—    Sāksim, vai? Ko jūs sakāt? — viņa vaicāja.

Abi nesacīja neko, tikai piekrītoši palocīja galvu. Drozda acīs pazibēja vienīgi neliels izbrīns, ka Eva šodien ir tik steidzīga. Tas nebija viņas dabā.

—    Kas runās pirmais? Tu, Antonīn?

—    Lai būtu. Centīšos nestiept garumā, jo negribu jūs kavēt, un neiedziļināšos sīkumos, ja vien bez tiem varēs iztikt. Kā jau tu zini, es aprunājos ar sargu, turklāt labi pamatīgi, un izrādījās, ka bija vērts. Nācās gan noklausīties visādus nenozīmīgus pikantumus un vietējās sensācijiņas, kam nav nekā kopīga ar noziegumu, toties radās priekšstats par Tolarovu, Vaškovu un Tučkovu. Pēc tam es tur maisījos vēl visu pēcpusdienu un runāju ar veselu baru ļaužu, taču tie nepateica nekā tāda, ko mēs jau nezinātu.

—    Par sargu. Ko tas tev sacīja?

—    Vispirms jau to, ka Tolarova, viņaprāt, esot neganta un traka uz vīriešiem. Pēc šķiršanās ar Jandu veselu nedēļu staigājusi kā fūrija, taču drīz atradusi sev citu, sargs viņu pazīst, jo tas reizēm gaidot Tolarovu hallē pie caurlaides. Slēpts ienaids pret Jandu, ka tas viņu pametis, šķiet, grauzis redaktori vēl labu laiku. Pavisam nesen šī pat salēkusies ar panu doktoru. Savā kabinetā. Reiz nācies strādāt virsstundas, sargs nejauši gājis garām pa gaiteni un, protams, tikpat nejauši dzirdējis, ka viņa kliedz: «Ar to tu neaizbildinies! Tad es vēl ne ar vienu citu negāju! Un tagad es tevi ienīstu!» Vairāk neko viņš neesot saklausījis, tāpēc ka Janda tikai burkšķējis zem deguna, bet viņš neesot gribējis špijonēt. Kas viņam galu galā par daļu, ka tie divi savā starpā ecējas? Neko sevišķu no tā visa izsecināt nevar, situācija diezgan miglaina, taču viens gan mani pārsteidza. Vai tu zini, ka Tolarovas jaunkundze kādreiz studējusi medicīnu? Aizgājusi pēc otrā kursa.

—    Patiesi? Tas nudien ir interesanti!

—    Gluži manas domas. To es atklāju viņas personiskajā lietā, leskrēju kadru daļā, paņēmu Jandas dokumentus, un tad man iekrita prātā iemest aci arī Tolarovas un — skaidra būšana — Vaškovas un Tučkovas papīros. Tikai tur nekā saistoša nebija.

—    Un tas ir viss? — Eva Renčova jautāja.

—    Nē. Vēl par tām divām, ar ko Janda it kā arī salaidis. Tučkova — tā esot gaisā pasista, ja arī Jandam ar viņu kaut kas bijis, tad katrā ziņā nekas nopietns, citādi viņš būtu traks cilvēks. Viņš pats — tas ir, sargs — gan šauboties, vai tur maz pastāvējušas kādas attiecības. Nu, bet Vaškova, pēc viņa vārdiem, esot tāda «svētā dotē, nezin tik, kam». Vēl viņš to nosauca par sporaugu. Vaškova pat tagad esot — vai arī līdz pēdējam laikam bijusi — briesmīgi iemīlējusies Jandā un smagi pārdzīvojusi šķiršanos. To, ka viņi izšķīrušies, sargs zināja teikt pavisam droši.

Evai Renčovai klusībā bija jāsmejas par savdabīgajiem raksturojumiem, kas nākuši no izdevniecības «Omega» sarga mutes, taču nevarēja noliegt, ka tie ir trāpīgi un precīzi — vismaz spriežot pēc tā, kāds iespaids bija radies viņai pašai īsā saskarē ar šīm sievietēm.

Pēc Drozda runāja Bržīza, ziņodams, ko izdevies noskaidrot Litomeržicē, un beigās vārdu ņēma Eva Renčova:

—    Pirmais kopsavilkums šimbrīžam ir diezgan neiepriecinošs. Mēs balstāmies tikai un vienīgi uz minējumiem un hipotēzēm. Pārliecības nav nekādas. Skaitot klāt Helenu Dostālovu, mēs redzam — kaut arī lielākā daļa iztaujāto apgalvo pretējo—, ka ap doktoru Jandu dažādā laikā apgrozījušās veselas sešas sievietes. Pilnīgi nešaubīgi varam no aizdomīgo saraksta izsvītrot—kā tas sargs teica? — Eva Renčova iesmējās, atcerēdamās «gaisā pasisto», tas ir, komercdirektora sekretāri Evu Tučkovu. — Aprunājieties ar Tučkovu, un jūs piecu minūšu laikā būsit spiesti atzīt, ka man ir taisnība, turklāt viņas pazīšanās ar Jandu acīmredzot bijusi gaužām īsa. Bez tam viņai, kā rādās, ir drošs alibi. Protams, to mēs vēl pārbaudīsim.

Nākamā ir Kristina Vaškova. Sargam taisnība, ka viņa mīlējusi Jandu līdz pat beigām un domājusi par viņu arī pēc šķiršanās. Tāpēc, zinot viņas raksturu —cik nu man to izdevās papētīt mūsu neilgajā sarunā, — varētu pieļaut kādu izmisuma soli no viņas puses. Es to iztēlojos tā, ka pirms tam ir bijis mēģinājums atjaunot savstarpējās attiecības. Runa ir par gājienu uz «Tatru» bāru. Par labu šādai varbūtībai liecina gan Vaškovas atzīšanās, ka viņa bijusi noteicošā persona sakaros ar Jandu, ierosmes devēja, gan arī fakts, ka Janda, pavisam negaidot, agrā pēcpusdienā steidzies pārģērbties vakara uzvalkā. Vaškova varēja uzaicināt Mojmīru, kā to mēdz darīt, uz vēl vienu — pēdējo tikšanos un iet ar viņu uz «Tatriem». Uzzinājusi, ka Janda nav noskaņots attiecības turpināt, aizveda viņu uz Zofīnu un . . . noslepkavoja. Aizdomas pastiprina fakts, ka viņa negrib sacīt, ko darījusi slepkavības naktī. Nespēju izdabūt no viņas par to ne vārda, kaut gan nopūlējos ilgāk nekā pusstundu. Taču Vaškovas versija neizskaidro visu, kam sakars ar neļķi. Pie tās mēs vēl atgriezīsimies.

Tagad Helena Dostālova. Ka viņa tieši tajā naktī bijusi Prāgā, tā ir apbrīnojama sagadīšanās, lai neteiktu vairāk. Varētu pieņemt, ka viņa kaut kādā veidā pēc ilgiem laikiem atkal sastapusi Jandu un abi atjaunojuši pazīšanos, kas izjukusi pēc Dostālovas laulībām. Tam par labu runā fakts, ka Janda, kā mēs zinām, krietnu laiku nav spējis aizmirst savu studenta gadu mīlestību. Kāds varētu būt slepkavības motīvs, to man ir grūti iedomāties, jo jāatzīstas — lai arī pati esmu sieviete—, ka izprast sievietes dabu reizēm ir bezgala sarežģīti. Manuprāt, sievietes bieži pašas nezina, ko grib. Bet tā jau ir fantazēšana. Motīvs varēja būt atriebība. Piemēram, Dostālova atklāj, ka atsāktās pazīšanās laikā Janda satiekas vēl ar kādu citu — uz to norāda neilgie romāni ar Tučkovu un Vaškovu. Taču tad būtu jāpieņem, ka Dostālova joprojām ir tāda kā jaunībā. Gaisīga, kā mums viņu raksturoja.

—    Citiem vārdiem, tipisks sirds paplašināšanās gadījums, — Drozds pārtrauca Evu Renčovu. — Novērojams pie liela skaita sieviešu kārtas personu.

Eva Renčova iesmējās.

—    Runā vien, ja tev no tā paliek labāk!

—    Uzskati, ka tā ir piezīme pēc lietas būtības, — Drozds teica.

—    Labi. Uzskatīšu. Taču man jāturpina. Minētā hipotēze ir par daudz aiz matiem pievilkta. Ejam tālāk. Ceturtā sieviete ir Jandas darbabiedrene un viņa bijusī mīļākā Regina Tolarova. Jāpiebilst, ka šis ir vienīgais gadījums, kad mīlestība guvusi fizisku izpausmi. Bet arī Tolarovai motīvs nav viegli atrodams. Pat pieļaujot, ka vārdi par ienīšanu nav izmesti mirkļa uzbudinājumā, man tomēr šķiet, ka tik inteliģenta sieviete nerisinās savas problēmas slepkavojot. Tiesa, viņa pretstatā Tučkovai nevar uzrādīt alibi nozieguma naktij, turklāt otrajā dienā nav ieradusies arī darbā, jo zinājusi, ka apspriede, kurā viņai jāpiedalās, ir atcelta. To varētu iztulkot tā, ka izdarītais noziegums viņu pārāk satriecis un diena pagājusi, lai daudzmaz attaptos un saņemtos. Un vēl — viņa ir vienīgā no mums zināmajām sievietēm, kura lieto šanelu numurs pieci. Nav izslēgts, ka izmeklēšanas laikā un tiekoties ar mums viņa — ja ir pietiekami viltīga — pārstāj ar to smaržoties, tomēr, no otras puses, nedrīkst aizmirst, ka šāda ierašu maiņa var izraisīt nevēlamus kolēģu jautājumus. Jo ir taču bieži gadījies, ka tieši kāda sīka novirze no ierastā izturēšanās veida izmeklēšanai kļuvusi par nozieguma atslēgu un nodevusi vainīgo. Jāpatur prātā arī Antonīna izdibinātais fakts, ka Tolarova studējusi medicīnu. Ja atceramies daktera Vāleka ieskatu, tam ir savs svars.

Un tad ir kāda piektā persona, kuru jūs pagaidām nepazīstat, bet par kuru nešaubīgi zināms, ka tā pavadījusi ar Jandu pēcpusdienu no puspieciem līdz septiņiem. Šobrīd vēl nav noskaidrots, vai viņš palicis kopā ar šo personu visu vakaru, taču pret šādu variantu liecina tas, ka runa ir par sievieti, kuras izskatu «Tatru» bāra viesmīlis un ēdiena pasniedzēja katrā ziņā būtu iegaumējuši. Spriediet paši, — Eva Renčova pabīdīja tuvāk Drozdam un Bržīzam kafejnīcas «Slāvija» oficiantes Libušas Kalivodovas izteikumus. — Turklāt Kalivodova izskaidro, kā radusies baltā neļķe Jandas žaketes pogcaurumā. Un ārkārtīgi aizdomīgi, ka attiecīgā persona nav pieteikusies pēc televīzijas aicinājuma, kaut gan to vakar pārraidīja vismaz trīs reizes. Es šaubos, vai viņa to nebūtu redzējusi vai dzirdējusi.

Bržīza lasīja Libušas Kalivodovas parakstīto protokolu un tapa aizvien nemierīgāks. Acu priekšā atausa Litomeržicē redzētā aina: galds ar četrām vīstošām neļķēm — te gan bija minētas piecas — un viņpus tā kaparkrāsas matu vilnis, kas gandrīz aizsedz Helenas Dostālovas seju. Beidzis lasīt, viņš vairs nespēja nosēdēt uz vietas, pietrūkās kājās un platiem soļiem mēroja kabinetu no viena gala līdz otram.

—    Nav nekādas piecas sievietes, bet tikai četras, tikai četras, — viņš iesāka.

Eva Renčova izbrīnījusies paskatījās uz viņu, mazliet uzrāva uzacis, it kā klusībā kaut ko skaitīdama, un teica:

—    Ko tu saki? Četras? Kāpēc tikai četras? Viņas taču ir piecas un vēl. . .

—   Nav piecas, jo tā sieviete, kas sēdējusi ar Jandu «Slāvijā», ir Helena Dostālova. Tas ir viņas apraksts.

Eva Renčova un Drozds šķita pārsteigti.

—    Arī par neļķēm ir taisnība. Vienu mēs atradām Jandas žaketes atlokā, bet četras stāv uz galda vāzē Dostālovu dzīvoklī. Un jau pamazām vīst.

—    Tas nozīmē, ka mums ir pamats spriest par Dostālovas sakariem ar Jandu, — Eva Renčova sacīja.

—    Ne tikai par to vien, — Bržīza piebilda. — Ņem vērā, ka Dostālova ne ar pušplēstu vārdu man nepieminēja šo randiņu «Slāvijā». Kāpēc? — Un šajā mirklī Bržīza atcerējās sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi, braucot prom no Litomeržices. Viņam tad bija licies, ka ar Helenu Dostālovu itin drīz nāksies tikties no jauna, un nu tas apstiprinājās. Vai tā būtu intuīcija? Iespējams. Taču visticamāk tā bija pieredze, kas zemapziņā signalizēja, ka šī sieviete kaut ko slēpj.

—    Mums tātad vajadzēs ar viņu aprunāties nopietnāk. Ko jūs par to sakāt? — Eva Renčova vērsās ar jautājumu pie abiem izmeklētājiem.

Tie piekrītoši pamāja ar galvu.

Bržīza vēl piemetināja:

—    Aprunāties ar viņu un pārbaudīt viņas alibi.

—    Bez šaubām,—Eva Renčova teica, brīdi domāja un turpināja:

—    Mani mulsina vienīgi tas, vai tiešām «Tatru» bāra ļaudis nebūtu mācējuši raksturot tik acīs krītošu sievieti, kāda, šķiet, ir Helena Dostālova.

5ī piezīme nedaudz atvēsināja Bržīzas degsmi.

—    Tev taisnība. Bet, lai nu būtu kā būdams, ar šo pani Dostālovu tomēr ir dīvaini, — viņš sacīja.

—    Tam es piekrītu. Toties nepiekrītu, ka būtu atklātas jau visas sievietes, kam bijusi kāda saskare ar Jandu. Gribu pievērst uzmanību vēl vienai, — Eva Renčova teica.

Drozds un Bržīza nesaprašanā lūkojās uz viņu. Neviena cita Jandam tuva sieviete taču nebija zināma. Vai Eva kaut ko slēptu no viņiem? Nē, tas nebija viņas dabā. Drozds tāpēc pasmaidīja un sacīja:

—    Tu mums, Eviņ, no doktora Jandas, kas izdaudzināts gandrīz vai par sieviešu nīdēju, vēl iztaisīsi īstu Kazanovu. Vai tik tu mazliet nepārspīlē? Varbūt tu esi skaitļu mistikas piekritēja?

—    Ne viens, ne otrs. Izskatīgam un izglītotam jaunam vīrietim nav īpaši jānopūlas, lai iegūtu meiteņu labvēlību. Sievietes pašas viņu lenc, vajā un cenšas notvert savos tīklos.

—    Tas gan, to es nenoliedzu. Sajā nozarē viņas ir absolūtās čempiones! — Drozds sāka smieties. — Taču es vēlētos zināt par šo piekto sievieti kaut ko vairāk.

—    Diemžēl arī es nezinu par viņu galīgi neko, — Eva Renčova pasludināja.

Izteiksme, kas nu parādījās Drozda un Bržīzas sejā, visprecīzāk būtu apzīmējama — diezgan stulba.

Evu Renčovu vīriešu apjukums patiesi uzjautrināja, un viņa smiedamās teica:

—    Nezinu par šo sievieti galīgi neko, jo viņu nepazīstu tāpat kā jūs. Padomājiet paši! Ja noziedzniece neizrādīsies neviena no šīm četrām, par kurām es runāju, — un šādu iespējamību nevar noraidīt, — tātad tā būs kāda cita, kāda sveša, par kuru mums šimbrīžam nav nekādu ziņu.

Drozds un Bržīza beidzot saprata. Un bija spiesti atzīt, ka Eva Renčova tiem devusi mazu kriminālista domāšanas paraugu. Viņai bija taisnība — jāierēķina arī šāda varbūtība. Ja to neņem vērā, izmeklēšana var aiziet neīstā virzienā un galu galā nomaldīties. Visiem trim bija skaidrs, ka tā būtu vēl viena, turklāt smaga komplikācija, kas ne tikai sarežģītu darbu, bet, galvenais, atstātu arī maz cerību uz veiksmi. Jo vairāk tāpēc, ka viņiem nav nekādu konkrētu pēdu un viņi strādā — diemžēl! — vienīgi balstoties uz pieļāvumiem un netiešiem pierādījumiem.

—    Tas laikam būtu viss. Kādi ir jūsu ierosinājumi? — Eva Renčova jautāja.

—    Es redzu tikai vienu iespēju, — Drozds sacīja, — un ceru, ka jūs man piekritīsit. Mums jārīkojas pēc atlases principa, vismaz pagaidām. Secīgi jāatsijā nost tie aizdomās turētie, par kuriem tiks nemaldīgi noskaidrots, ka viņi nav varējuši izdarīt šo noziegumu. Pirmā, kas izkritīs no spēles pēc alibi pārbaudīšanas, šķiet, būs Tučkova, un tad iesim tālāk.

—    Pašreizējā situācijā un zinot, kā veicas izmeklēšana, mums nekas cits neatliek. Tev ir taisnība, — Eva Renčova pieņēma Drozda priekšlikumu.

—    Un rīt pat aicināsim šurp pani Dostālovu,—teica Bržīza.

—    Arī pareizi, — Eva Renčova piekrita. — Vai tu pagūsi?

—    Pagūšu. Vēl šovakar pārbaudīšu viņas alibi un tūdaļ lūgšu pa teletaipu Litomeržices miliciju, lai atsūta viņu pie mums, teiksim, vienpadsmitos no rīta.

Tā arī notika. Vēlu vakarā Dostālovu ģimeni Litomeržicē apciemoja milicijas darbinieks un nodeva panei Helenai rīkojumu nākamajā dienā ierasties Prāgā pie kapteines Evas Renčovas. Pēc miliča aiziešanas mājās radās zināms saspīlējums, jo Helenas laulātais draugs gribēja zināt, ko tas īsti nozīmē. Taču viņa otrā puse arī tagad nezaudēja pašsavaldību, ko bija izrādījusi jau pēcpusdienā, zibenīgi nodrošinādama sev alibi slepkavības naktij, un paskaidroja, ka aizvakar, būdama Prāgā, redzējusi avāriju Palmu ielas krustojumā un tagad laikam vajadzīga viņas liecība. Vīram gan likās savādi, kāpēc izsaukums nāk tik steidzīgi un milicija sūta pie viņiem savu darbinieku pat naktī, taču Helena, likdama lietā visu sievietes viltību, tomēr prata viņu nomierināt. Tajā brīdī inženierim Dostālam pat prātā neienāca, ka pane kapteine Eva Renčova nav no autoinspekcijas, kaut gan nesen viņš bija lasījis par viņu reportāžu žurnālā «Kvety». Tas bija toreiz, kad Renčova atklāja slepkavību Vāclava laukuma pazemes pārejā.

Un tikpat vēlu vakarā Bržīza devās pārbaudīt Helenas Dostālovas alibi pie viņas draudzenes Kvetas Kučerovas. Arī šeit kriminālista vizīte gandrīz pašā pusnaktī izraisīja satraukumu . . .

18

Kad Helena Dostālova, apsēdusies uz krēsla Evas Renčovas kabinetā, nedroši raudzījās apkārt ar savām lielajām acīm, Bržīza pārdzīvoja tādu kā nelielu šoku, taču savaldījās un neizradīja, ka ir pārsteigts. Viņa priekšā bija pavisam cita Helena Dostālova nekā tā, kuru viņš pratināja Litomeržicē. Pareizāk sakot, gluži cita ne, tomēr arī ne tā — iepriekšējā. Viņā lūkojās pazīstamā seja ar pareizi veidotiem uzacu lokiem, nelielām lūpām un maigu deguntiņu, vieglais, vasarīgi gaisīgais tērps neradīja nekādas šaubas par daiļajām miesas formām, ko tas sedza, taču trūka kaut kā ļoti būtiska — kaparkrāsā mirdzošo matu viļņu, kas garās cirtās plūda līdz pat pleciem.

Helenai Dostālovai bija īsi apgriezti salmu dzelteni mati. Vienkāršā, nemākslotā frizūra gan izcēla seju ar liegajiem vaibstiem, tomēr tagad — bez parūkas — viņa ne tuvu nebija vairs tā sieviete, kas pirmajā tikšanās reizē apžilbināja Bržīzu.

Raugoties uz Helenu, Bržīzam iešāvās prātā, ka notikusī pārmaiņa varētu izskaidrot, kāpēc viņu tik labi iegaumējusi kafejnīcas «Slāvija» oficiante, turpretī nespēja — kaut aptuveni — raks*>:rot neviens no «Tatru» ļaudīm. Protams, ja tā ir bijusi viņa, kas o?rā sēdējusi kopā ar Jandu. Dostālova izskatījās diezgan ikdienišķi un patiesi varēja pēcpusdienā parādīties rudmatainas skaistules veidolā — ja uzcirtās —, bet vakarā pārvērsties par neuzkrītošu blondīni. Ar vienu priekšnoteikumu: ja viņa vēlējās palikt neievērota.

Tikmēr Eva Renčova jau uzdeva Helenai Dostālovai pirmos jautājumus.

— Pane Dostālova, man šķiet, jūs zināt, kāpēc esat izsaukta uz šejieni, — viņa iesāka, cieši vērodama pratināmo. Arī Dostālovas skatiens mitējās šaudīties apkārt, acis raudzījās kā izbiedētam, lamatās iekritušam zvēriņam, kas velti meklē glābiņu. Taču raudzījās nevis uz Evu Renčovu, bet gan uz papīriem, kas bija viņai priekšā uz galda. Vai nu Dostālova neuzdrošinājās skatīties Evai Renčovai sejā, vai arī cerēja, ka izdosies izlasīt papīros kaut ko svarīgu, kas viņai palīdzēs uzvarēt gaidāmo divcīņu. Helena nesteidzās ar atbildi — laikam prātoja, ko vislabāk būtu teikt, taču nespēja neko izdomāt, Eva Renčova ierunājās no jauna:

—    Vai jūs dzirdējāt, ko es jums vaicāju, pane Dostālova?

Tikai tagad uzrunātā it kā uztrūkās no miega un atsaucās:

—    Jā, jā, es dzirdēju, tikai nezinu, ko lai saku!

—    Taisnību, — Eva Renčova pateica priekšā. — Sakiet man taisnību. Es negribu apgalvot, ka jūs vakar būtu biedram Bržīzam runājusi nepatiesību, taču jūs kaut ko esat atstājusi nepasacītu. Esat noklusējusi ļoti būtisku faktu, kas skar jūsu attiecības ar doktoru Mojmīru Jandu.

—    Nesaprotu, ko jūs ar to domājat, nudien nesaprotu. Man ar Jandu nav nekā kopīga. — Helena Dostālova pacēla acis. — Nekā kopīga, — viņa vēlreiz uzsvēra beidzamos vārdus.

Eva Renčova nenovērsa no viņas pētošu skatienu, vēlēdamās uztvert katru sīkāko izturēšanās niansi. Arī Drozds un Bržīza rūpīgi vēroja, kā reaģē šī sieviete, kura tik apņēmīgi noliedza savus sakarus ar noslepkavoto, kaut gan viņi labi zināja, ka tā nerunā patiesību.

Pēc nākamā Evas Renčovas jautājuma pratināmās sejā pavīdēja apjukums, jo viņa nesaprata, kāds tam sakars ar lietu, kurā tā izsaukta uz Prāgu:

—    Vai jums ir parūka ar gariem, rudiem kā varš un viļņainiem matiem?

—    Jā, taču es nesaprotu . . .

—    Tūlīt sapratīsit. Vēl tikai atbildiet, vai todien, kad tika noslepkavots doktors Janda, jūs atbraucāt uz Prāgu šajā parūkā, — Eva Renčova teica.

—    Jā, šajā, — skanēja atbilde.

—    Mums ir zināms, ka jūs pēcpusdienā no puspieciem līdz septiņiem esat sēdējusi kafejnīcā «Slāvija». Jūs, protams, apstiprināsit arī šo faktu, vai ne?

—    Pareizi, es tur sēdēju, tāpēc ka man nebija nekā cita, ko darīt. Gribēju iebaudīt kafiju un . . .

—    Ar to mums pietiek. Tikai vai jūs nepateiktu, ar ko jūs tur sēdējāt?

Helena Dostālova jau kādu brīdi nojauta, ka viņas tikšanās kafejnīcā «Slāvija» vairs nav noslēpums, šie trīs, kas te sēž, zina par viņu pietiekami daudz, tāpēc liegties ir veltīgi. Un tomēr, kaut arī tas viņai bija pilnīgi skaidrs, viņa centās attālināt mirkli, kad vajadzēs sacīt taisnību. Centās to attālināt, jo spraigi domāja, kas nāks pēc tam un kā tad izturēties. Taču Eva Renčova pārtrauca šīs pārdomas, tāpēc ka Helena Dostālova, gluži kā pirmīt, atkal kavējās atbildēt:

—    Ja' negribat teikt pati, tad pateiksim mēs. Jūs tur sēdējāt ar doktoru Mojmīru Jandu, kurš tajā naktī dīvainos apstākļos tika no

galināts. Mums ir kafejnīcas oficiantes liecība, un mēs zinām pat to, ka pirms sešiem Janda izgājis un atnesis jums neļķu pušķi. Ja prasīsit konkrētākus pierādījumus, mēs sarīkosim jums tikšanos ar liecinieci, taču es ceru, ka būsit saprātīga, beidzot sacīsit mums visu, ko zināt, un mitēsities apgalvot, ka jums nav ar Jandu nekā kopīga. Galu galā izmeklētājs Bržīza redzēja jūsu Litomeržices dzīvoklī arī tās četras apvītušās neļķes.

—    Jums taisnība, nav nozīmes liegties, ka es tajā pēcpusdienā satikos ar Mojmīru un mēs sēdējām «Slāvijā». Nezinu, kāpēc es to nepateicu panam Bržīzam, taču mēģiniet mani saprast! Laikam jau aiz bailēm, ka jūs varētu šo tikšanos saistīt ar vēlākajiem notikumiem, bet man nav ar tiem nekāda sakara. Es pati biju drausmīgi pārsteigta, — Dostālova sacīja.

—    Vai jums nešķiet, ka esat panākusi gluži pretējo? Slēpdama savu tikšanos — vai tikšanās — ar Jandu, jūs esat radījusi pret sevi daudz dziļākas un tiešākas aizdomas. Kas mums var liegt domāt, ka esat pavadījusi ar Jandu vakaru un nakti un pēc tam viņu noslepkavojusi, ja jūs tik savādi uzvedaties un runājat?

—    Nē, tā jūs nedrīkstat vis domāt, tad jums ir vajadzīgi pierādījumi! — Helena Dostālova iesaucās.

—    Kāpēc gan mēs nedrīkstētu? — Eva Renčova jautāja.

—    Nē, nē, nē … tā nav taisnība . . . tāpēc! — Dostālova atkal izsaucās, pēc tam pagriezās pret Bržīzu un turpināja:

—    Jūs taču zināt, ka es to nakti pārgulēju pie draudzenes, es pat jums iedevu viņas adresi. Kādēļ neesat to pārbaudījis?

Bržīza neatbildēja ne «jā», ne «nē», un Helenas Dostālovas skatiens no jauna sāka šaudīties pa kabinetu, acis pievērsās te vienam, te otram, te trešam no klātesošajiem.

—    Cik bieži jūs tikāties ar Jandu? — Drozds pēkšņi uzprasīja, lai novērstu Dostālovas uzmanību no viņas alibi problēmas.

—    Ko jūs ar to domājat — cik bieži? — Dostālova atjautāja un piebilda: — Es vispār ar viņu nesatikos. Sī reize, varētu teikt, bija pavisam nejauša. Vienīgā pa ilgiem gadiem.

—    Un jūs gribat, lai mēs tam ticētu? Pagaidām jūs neesat pasacījusi nekā tāda, ko mēs paši jau nebūtu noskaidrojuši, bet tagad mēģināt iestāstīt, ka apbrīnojamas nejaušības dēļ esat satikusi Jandu tieši viņa slepkavības dienā, — Drozds turpināja.

—    Tā tas patiešām bija, — Dostālova izmisīgi aizstāvējās.

—    Vai jūs varat to pierādīt?

—    Pierādīt? Nezinu, kā lai es jums to pierādu.

—    Redziet nu, — Drozds secināja.

Tajā brīdī notika kaut kas negaidīts. No Helenas Dostālovas lielajām, brūnajām acīm izsprāga asaras, no kakla izlauzās šņuksti, un pratināšana bija vējā. Elsām pa starpu skanēja vārdi:

—    Kāpēc lai . . . kāpēc lai es . . . to darītu … es ne . . .

Bržīzam bija ar šo sievieti lielāka pieredze nekā Drozdam un

Evai Renčovai, tāpēc viņš pēkšņajai izmisuma lēkmei neticēja. Patiesībā viņš neticēja vairs nekam, ko runā Dostālova, un bija pārliecināts, ka viņa jau no paša sākuma, tikko te atnākusi, spēlē teātri. Bržīza pat nebrīnītos, ja viņa apgalvotu, ka nekādu Mojmīru Jandu nepazīst un savu mūžu nav pazinusi.

Helena Dostālova pa to laiku bija attaisījusi somiņu, un, kamēr viņa meklēja mutautiņu, Bržīza sajuta smalka parfīma dvesmu. No savas trūcīgās pieredzes šajā nozarē, kura pamatojās vienīgi uz Evas Renčovas pamācībām, viņš tomēr nosprieda, ka šanels numurs pieci tas nav. Ja Bržīza būtu pavaicājis priekšniecei, viņš uzzinātu, ka tā ir lotosa smarža. Jo cītīgāk Dostālova ar plāno batista lakatiņu slaucīja asaras, iztriepdama krāsojumu, jo smarža kļuva asāka. Pēdīgi viņa sēdēja ar melnām švīkām uz vaigiem, salipušiem matiem un asaru pilnām acīm, rokas nervozi plosīja — vai vismaz centās plosīt— kabatas drāniņu. Bržīzam jau sāka mesties viņas žēl, viņš nekādi nespēja izvairīties no šīs sajūtas, redzot raudošu sievieti, bet tad Dostālova piepeši it kā pārvērtās. Pajautājusi: — Es nu gan laikam izskatos, ko? — viņa izķēra no somiņas spogulīti, iemeta tajā acis un sāka savest kārtībā seju. Acīmredzot nosprieda, ka ar asaraino izrādi ir savu panākusi un laiks to beigt.

Ne tikai Bržīza, bet arī Drozds un Eva Renčova vērās viņā ar dalītām jūtām. Visi trīs bija daudz ko pieredzējuši, tomēr panes Dostālovas spējās pārmaiņas arī viņiem likās mazliet neparastas. Bržīza klusībā tūdaļ pierindoja Helenu pie tā tipa sievietēm, par kurām viņš mēdza apgalvot — tās pat uz ešafota spējīgas palūgt bendes meistaram lūpu zīmuli un, pirms bāž galviņu cilpā, vēl uzkrāšoties, lai būtu glītāks paskats.

Tātad viņi vērās panē Dostālovā ar dalītām jūtām. Pirmā attapās Eva Renčova un atkal uzdeva jautājumu. Viņas balss nu bija manāmi skarbāka:

—    Jūs sakāt — kāpēc? Piemēram, aiz greizsirdības, aiz naida vai vienkārši aiz dusmām. Dažreiz cilvēku noslepkavo galīgi nenozīmīga iemesla dēļ, turpretī jums . . .

Helena Dostālova mitējās kopties, roka sarāvās un noslīga kā aizlauzts putna spārns. Viņa izmeta:

—    Kas man? Es jau jums teicu, ka satiku viņu nejauši.

—    Labprāt gribētu dzirdēt, kā jūs šādu neticamu, pat apbrīnojamu nejaušību pratīsit izskaidrot, — sacīja Bržīza.

—    Izskaidrošu, izskaidrošu!—Dostālova pagriezās pret viņu un sāka runāt: — Kad es jums vakar Litomeržicē teicu, ka pēcpusdienā staigāju iepirkdamās, es runāju taisnību. Taču šoreiz biju atbraukusi uz Prāgu kaut kādā uzbudinātā garastāvoklī. Piepeši jutos ļaužu pūlī tik pamesta, man bija brīva visa pēcpusdiena, es nezināju, ko lai iesāk, un tad atcerējos, ka . . . nē, to jūs nesapratīsit. Nezinu, kā lai to izskaidro, iespējams, ka tas nemaz nav izskaidrojams, taču pēkšņi izjutu nepieciešamību tikties ar viņu, piezvanīt viņam. Zināju, ka Janda strādā izdevniecībā «Omega», — es to zinu kopš tās reizes, kad viņš pērn grāmatu mēnesī runāja «Mikrofona» raidījumā, — un gribēju ierosināt kaut kur aiziet, pasēdēt un atminēties senos studentu gadus. Nudien nesaprotu, kas man bija uznācis, varbūt bēdīgi ap sirdi, varbūt pasaules skumjas vai vēlēšanās atsaukt atpakaļ kaut ko no jaunības, es nezinu. Tomēr fakts, ka es viņam piezvanīju uz darbu . . .

—    Cikos jūs zvanījāt? — Eva Renčova viņu pārtrauca un saspringti gaidīja. Ja Dostālova minēs laiku, kad Janda bijis pārģērbties, vairs nevarēs ticēt nevienam viņas vārdam.

Taču atbilde bija pareiza un viesa nākamajos jautājumos zināmu nedrošību. Dostālova paziņoja, ka zvanījusi ap trijiem, varbūt arī pusčetros, to viņa tā precīzi neatceroties. Eva Renčova bija cerējusi, ka Dostālovas telefoniskā saruna ar Jandu izskaidros, kāpēc viņš gājis pārģērbties. Diemžēl nedeva.

—    Turpiniet! Kas bija tālāk? — viņa aicināja.

—    Kas bija tālāk? Es pateicu, kas zvana, sacīju, ka esmu Prāgā un ka mēs varētu kaut kur pasēdēt un atcerēties Tāboru.

—    Un ko viņš? — ievaicājās Drozds.

—    Piekrita. Sākumā gan drusku brīnījās, ka es viņam zvanu, taču man likās, ka viņš priecājās. Drīz bijām norunājuši, ka tiksimies puspiecos kafejnīcā «Slāvija». Es atnācu kādu mirkli vēlāk, un viņš jau tur sēdēja.

—    Kāpēc jūs man to visu nepateicāt vakar? — jautāja Bržīza.

Helena Dostālova nodūra acis, it kā likdama noprast, ka viņai

kauns. īstenībā viņai tikai bija nepatīkami, ka ir tā iepinusies, taču vai tad šiem te varēja teikt taisnību . . .

—    Nevēlējos, ka mani jauc šajā lietā. Vīra dēļ. Lai arī mūsu kopdzīve nav diez cik izdevusies, tomēr man pret viņu ir zināmi pienākumi, ņemot vērā vīra sabiedrisko stāvokli un amatu. Nevarēju pieļaut, ka mans vārds tiek daudzināts sakarā ar kaut kādu slepkavību, jo vairāk tāpēc, ka vīrs zināja par Mojmīru un bija ar viņu pazīstams.

—    Ko jūs gribat teikt ar vārdiem «zināja par Mojmīru»? Vai to, ka viņš zināja par jūsu attiecībām beidzamajā laikā? — Bržīza vaicāja.

—    Nē jel, es domāju Tāboras laikus. Jūs taču pazīstat vīriešus, kādi viņi ir, tiem tūlīt liekas dievs zina kas.

—    Bet jūsu vīrs, vai viņam nebija pamats, lai . . .

Dostālova nejāva Bržīzam izrunāt līdz galam un sāka enerģiski noliegt tādu varbūtību. Pārlieku enerģiski. Turklāt kvēle un steiga, ar kādu viņa to darīja, modināja Bržīzam aizdomas, ka šī sieviete atkal nerunā taisnību un patiesībā ir gluži pretēji. Kaut ko tamlīdzīgu viņš bija noskārtis jau Litomeržicē.

—    Tomēr atgriezīsimies pie «Slāvijas», — sarunā iejaucās Eva Renčova.—Jūs sēdējāt, pļāpājāt, kavējāties atmiņās. Lūdzu, tā ir jūsu darīšanai Tikai pasakiet vēl, ko nozīmēja tās neļķes un kā tur ar tām bija.

—    Pavisam vienkārši. Mums bija labi — man jau nu noteikti, un rādās, ka viņam arī, — abi atcerējāmies bezrūpīgos studiju laikus, un es vairs nejutos viena un pamesta. Tobrīd Janda piecēlās, teica, lai es uz brīdi viņu atvainojot, un nozuda. Kad atgriezās, viņam rokā bija neļķu pušķis. Sacīja, ka esot ziedus pircis Nacionālā prospekta veikalā un vēloties, lai tie man atgādina mūsu satikšanos.

—    Vai jūs norunājāt tikties vēl?

—    Nē, nenorunājām. Abi divi jutām, ka atgriezties pie tā, kas bijis pirms vairākiem gadiem, mums neizdosies. Bijām jau pārāk atsvešinājušies viens no otra.

—    Cik neļķes Janda jums uzdāvināja? — vaicāja Bržīza.

—    Piecas.

—    Taču mājās vāzē jums ir tikai četras. Vai varat paskaidrot, kāpēc?

—    Jā. Bija tā — sākumā viņš patiesi atnesa piecas un pasniedza man, bet, kad jau gājām prom, vienu paņēma atpakaļ.

—    Kāpēc? Kā viņš to pamatoja?

—    Teica, ka tā būšot vajadzīga vakarā.

Eva Renčova jau labu laiku klusēja un ļāva, lai jautā Bržīza. Viņa lauzīja galvu, kas gan no tā, ko Dostālova viņiem ceļ priekšā, ir patiesība, un pamazām nāca pie atziņas, ka tagad šī sieviete runā diezgan pārliecinoši un viņas vārdi skan pat stipri ticami. Sāda nostalģiska atgriešanās pie bijušā ir ļoti iespējama, vienīgi dīvaini, ka tā iegadījušies tik kritiskā laika sprīdī. Vai tā būtu likteņa rotaļa vai arī tikai noziedznieces atruna? Vēl paliek viņas alibi, šis jautājums pagaidām ^īši netiek skarts. Tad radās cita doma. Ja Dostālova būtu slepkava, vai viņa neizmestu šīs neļķes, kas ir sava veida netiešais pierādījums? Nē, nebija vajadzības mest tās ārā. Tas nebija nepieciešami. Ja Dostālova ir vainīgā, tad necerēja, ka satikšanās ar Jandu tiks atklāta. Tieši otrādi, bija pārliecināta, ka mēs neuzzināsim par viņu attiecībām — vismaz tik drīz ne, un nedomāja, ka ieradīsimies pie viņas jau nākamajā dienā pēc slepkavības. Un neuzzinātu arī, vienīgais labums, ka iesākumā ap Jandu bija gaužām maz sieviešu un nācās tverties pie katra sīkuma gluži kā slīcējam pie salmiņa.

—    Bet nu pāriesim pie paša svarīgākā. Ko jūs darījāt, kad izšķīrāties ar Jandu? Vai viņš jums gadījumā neteica, kādi ir viņa nodomi par vakaru? — To vaicāja Eva Renčova.

—    Es . . . es . . . — Dostālova izstostīja, un bija redzams, ka viņa atbild ar manāmu nepatiku. — Vakar jau es to vienreiz teicu un arī tagad atkārtoju, ka gāju pārgulēt pie draudzenes! — viņa nešaubīgi izmeta un pavērsās pret Bržīzu, it kā apstiprinājumu gaidīdama.

—    Pie panes Kvetas Kučerovas? — apjautājās Bržīza.

—    Jā. Es jau vakar iedevu viņas adresi, lai jūs varētu visu pārbaudīt.

—    To es arī izdarīju, — Bržīza teica.

—    Tālab jau es to adresi devu, — Helena Dostālova atbildēja, un viņas balsī nebija ne miņas no nedrošības. Tikai acis atkal kļuva modras. Vai te negatavojas kādas lamatas? Nē, tas nevarētu būt! Kveta ir kārtīgs skuķis, nepametīs viņu nelaimē. Sajā ziņā Helena Dostālova tomēr dziļi maldījās un pārliecinājās par to jau nākamajā mirklī, kad Bržīza, acīm ieurbies viņā, klusi teica:

—    Tikai ir viens mazs āķītis. Pane Kučerova jūsu alibi neapstiprināja. Tonakt jūs neesat nakšņojusi pie viņas un vispār neesat tur pat rādījusies. Viņa arī pastāstīja, ka alibi esat pasūtījusi telefoniski tajā pašā dienā, kad es biju pie jums Litomeržicē, tas ir, vakar.

Bržīzam bija jāapvalda smaids, iedomājoties, ko gan sacītu Helena Dostālova, ja zinātu, ar kādu smalku paņēmienu viņš izvilcis šo atzīšanos no panes Kvetas. Turklāt tajā brīdī, kad jau bija sācis ticēt, ka viņa saka patiesību, un gatavojies iet projām.

Helena Dostālova sastinga, izdzirdējusi šos vārdus, kas vēstīja vēl smagāku sakāvi. Viņa sastinga, lielās acis izbrīnā iepletās vēl platākas, un klusībā viņa lādēja Kvetu. Labāk vajadzēja piezvanīt Alenai, tā vis šitā neiegāztu! Viņa klusībā niknojās un arī spriegi domāja, ko nu lai iesāk. Kā lai reaģē uz šo ziņu? Vai atkal laist vaļā asaras? Nē, tas nelīdzētu. Helena izvēlējās vienīgo, viņasprāt, iespējamo ceļu — ka jāaizsargājas uzbrūkot.

Viņa dusmīgi noprasīja:

—    Vai es tieku turēta aizdomās, ja tā rakņājas manā privātajā dzīvē?

—    Šimbrīžam ne. Taču, ja jūs nedosit izsmeļošas atbildes uz visiem jautājumiem, jums būs jārēķinās ar to, ka jūsu brauciens uz Prāgu un tikšanās ar doktoru Jandu šā vai tā tiks saistīti ar viņa mīklaino noslepkavošanu, — Eva Renčova teica.

—    Cik reižu lai jums atkārto, ka man nav ar viņu nekā kopīga! Vienīgi tā nejaušā satikšanās, bet tai nav nekāda sakara ar slepkavību!— Helena Dostālova grūda ārā aizvien niknāk.

—    Tad pierādiet to! Mēs neko vairāk arī neprasām, — sacīja Drozds.

—    Un pierādīšu arī, pierādīšu! — Dostālova eksplodēja.

—     Beidzot viens saprātīgs vārds, — Drozds paslavēja. — Tātad — kur jūs bijāt tonakt un ar ko?

—    Tā nav jūsu darīšana. Man nav te jums jārīko nekāda grēksūdze!

—    Kā tad jūs pierādīsit, ka neesat bijusi kopā ar Jandu arī naktī? — vaicāja Eva Renčova.

—    Es zinu, ka viņam vakarā bija randiņš.

—    Ar ko? — Bržīzas jautājums nāca pēkšņi kā šāviens.

—    To es nezinu. Tā ir jūsu darīšana! Noskaidrojiet to un lieciet mani mierā ar savu muļķīgo prašņāšanu un aizdomām!

Eva Renčova nespēja vien nobrīnīties, kāda pārvērtība atkal notikusi ar šo sievieti. Pirmīt viņai acis bija pilnas baiļu kā kaktā iedzītam dzīvnieciņam, bet nu piepeši tajās vīdēja drūma apņēmība, draudīga satracinātas lauvenes gatavība sargāt savu midzeni no svešinieku uzmācības. Helenas Dostālovas sniegums nedarītu kaunu pat profesionālai aktrisei.

Drozdu panes Dostālovas izdarības atstāja vienaldzīgu. Viņš tikai pajautāja:

—    Kā jūs zināt, ka viņam bija tikšanās?

—     Viņš tā starp citu ieminējās par to kafejnīcā, — Helena Dostālova atbildēja.

—    Hmmm . . . pirmoreiz tiekoties pēc tik ilgiem gadiem, tūlīt klāstīja šādas intīmas lietas?

—    Jā, jā, klāstīja gan! Teica … kā viņš tur īsti teica . . . Ahā, es atcerējos! Teica, ka tā esot sieviete eksperiments.

Tas nu ir par daudz, Eva Renčova nopūtās. Helena Dostālova ir ne tikai lieliska aktrise, kā viņa to pirms brīža bija nodemonstrējusi, bet apveltīta arī ar apskaužamu fantāziju, kas darītu godu kuram katram literātam, tikai romānos sastopamu situāciju radītājam. Nu viņa ir izdomājusi Jandam kaut kādu randiņu ar sievieti eksperimentu. Ko tas īsti nozīmē? Kur viņa rāvusi šādu ideju? Kās zina, varbūt viņu varētu apskaust arī tādu romānu autori, kas dzīves īstenību un sižeta spraigumu aizstāj ar lētiem trikiem . . . Dostālovas izdoma ir apbrīnas vērta. Ko viņa grib ar to panākt? Kāpēc stāsta tādus pekstiņus? Taču tad viņa saistīja Dostālovas vārdus ar vienu trūkstošo fotogrāfiju, ko Janda patiesi būtu varējis uzdāvināt kādai meitenei, ar kuru gatavojies satikties un kuru dēvējis par eksperimenta sievieti. Turklāt vēl tā pārģērbšanās. Vai Janda būtu aizmirsis par tikšanos vakarā? Nu, drusku izklaidīgs viņš bijis, to sacīja arī viņa dzīvokļa saimniece. Nē, nē, drīzāk, šķiet, ir nākusi kāda pēkšņa ierosme. Bet ja nu Dostālova melo, norādīdama laiku, kad runājusi ar Jandu pa telefonu, melo kāda iemesla dēļ, kuru negrib atklāt? Ja nu viņa ir runājusi agrāk, abi vienojušies tikties ne tikai pēcpusdienā, bet arī vakarā un Janda tieši tāpēc devies pēc vakara uzvalka? Un ja nu viņš sācis dēvēt par eksperimenta sievieti Helenu Dostālovu? Tā tas varētu būt. Janda uzskatījis attiecību atjaunošanu ar viņu par eksperimentu. Eva Renčova juta, ka doktora Jandas slepkavības lietā rodas aizvien lielāks juceklis.

—    Sieviete eksperiments? — viņa lēni un ziņkārīgi pārjautāja. — Ko gan tas nozīmētu? Varbūt jūs zināt, ko viņš ar to domāja?

—    Nē, es nezinu.

—    Viņš neko tuvāk nepaskaidroja?

—    Nē, tikai likās uzjautrināts un tāds noslēpumains.

Tobrīd starpā iejaucās Bržīza un uzrunāja Dostālovu:

—    Redziet, cienījamā pane, mēs esam gatavi atzīt, ka doktors Janda nudien jums kaut ko tādu ir teicis. Mēs pat esam gatavi ticēt, ka tā ir tīrā patiesība, lai arī izklausās vairāk pēc niekiem un jūsu izdomas. Bet — tikai ar vienu priekšnoteikumu: jūs sīki izklāstīsit, ko darījāt kopš tā brīža, kad, pēc jūsu vārdiem, šķīrāties no doktora Jandas.

—    Kāds tam sakars ar slepkavību? Es jums saku, viņam vakarā bija randiņš ar citu, nevis ar mani.

—    Ar eksperimentālo sievieti vai kā jūs tur teicāt, ko? — Bržīza ironiski piezīmēja un turpināja: — Lai nu tas paliek. Es prasu vēlreiz: ko jūs darījāt vakarā? Mēs klausāmies.

Viņš apklusa. Skatījās uz Dostālovu un gaidīja, kad tā pēdīgi sacīs kādu vārdu, lai novērstu no sevis aizdomas. Protams, ja vien teiktais būs pārbaudīšanas vērts.

Taču Helena Dostālova neizrādīja ne mazāko-gatavību kaut ko skaidrot (jau kuro reizi!), un viņas skatiens joprojām pauda drūmu apņēmību sargāt savus noslēpumus, lai tas maksātu ko maksādams. Sēdēja sabozusies un saspringta, likās, acis tūlīt šķils zibeņus, un, kad viņa beidzot ierunājās, tad ne jau tālab, lai sacītu, ko darījusi tajā naktī, bet gan lai atkal uzbruktu:

—    Jums nav tiesību … — viņa iesāka, taču Bržīza neļāva izrunāt līdz galam. Viņam bija apnikusi šī izlocīšanās.

—    Jūs sakāt, nav tiesību? Ir tiesības, ir! Mēs izmeklējam slepkavību, ja vēl neesat to apjēguši, un jūs piederat pie personām, kas redzētas pirms slepkavības kopā ar noslepkavoto. Pret jums vēršas smagas aizdomas. Vai jūs to vienreiz gribēsit saprast?

—    Bet es atkal jums saku, jūs varat mani turēt aizdomās vai ne, es neko tādu neesmu izdarījusi un Mojmīru neesmu noslepkavojusi! Un galu galā, ja arī gribat pataisīt mani par noziedznieci, tad jums tas vēl ir jāpierāda! Ja nemaldos, tad mūsu likumdošanā pastāv tāds jēdziens kā nevainības prezumpcija, — Helena Dostālova teica.

Eva Renčova un abi izmeklētāji pabrīnījās, kur panei Dostālovai tāda likumu zināšana. Bržīza sacīja:

—    Tur jums taisnība. Taču mūsu aizdomas ir visai pamatotas. Padomājiet pati — līdz šim jūs labprātīgi neesat teikusi ne vārda patiesības un apstiprinājusi tikai to, ko mēs esam jau pierādījuši. Un mēs atklāsim arī to, ko jūs no mums slēpjat, par to jūs varat nešaubīties!

—    Vēlu veiksmi! Tikai, ja es, jūsuprāt, esmu noziedzniece, tad nesaprotu, kāpēc man vajadzētu atvieglot jums darbu.

No šī Helenas Dostālovas izlēciena Bržīzam gluži vai aizcirtās elpa. Pēkšņie un negaidītie pavērsieni pratināmās uzvedībā bija pārsteidzoši un liecināja, ka viņa ir ārkārtīgi ekspansīvs tips, kas jūtu uzbudinājumā spējīgs uz visu. Bržīzam tātad aizcirtās elpa, un, pirms viņš paguva attapties, Dostālova turpināja:

—    Lieciet mani mierā! Man jau tā jūsu dēļ ir nepatikšanas ar vīru.

—    Mūsu dēļ? — Eva Renčova jautāja. — To taču jūs nedomājat nopietni! Būtu jūs uzticējusies mums, būtu vakar patiesīgi atbildējusi uz biedra Bržīzas jautājumiem, nenoklusējot savu tikšanos ar doktoru Jandu, šodien jums nenāktos sēdēt te. Kā jums šķiet?

Helena Dostālova neatbildēja, tikai lūkojās uz Evu Renčovu ar riebuma pilnu skatienu.

—    Šodien jums nenāktos sēdēt te,—Eva Renčova atkārtoja, — un jūs nesagādātu mums lieku darbu. Bet, tā kā mēs, vienalga, nekur tālu netiksim, tad, šķiet, šodien varētu arī beigt. Tā man vismaz liekas.

—    Kā tas būtu jāsaprot — šodien? Ka jūs gribat mani vēl vazāt šurp un pratināt, kaut arī man nekas vairs nav sakāms? — Helena Dostālova iebrēcās kā dzelta.

—    Ko mēs gribam vai negribam, tā ir mūsu darīšana. Esiet tik laipna un dodiet mums savu fotogrāfiju, ja kāda ir līdzi. Ja nav, būsim spiesti jūs lūgt pie mūsu fotogrāfa.

Helena Dostālova palika ar vaļēju muti. To nu viņa nekādi nebija gaidījusi. Viņu fotografēs kā tādu noziedznieci! Vai nebūtu labāk padoties un teikt taisnību? Nē, to viņa nedarīs! Zobus sakodusi, viņa attaisīja somiņu, brīdi tajā rakājās un tad sacīja:

—     Diemžēl neesmu paņēmusi līdzi nevienu bildīti. ' Eva Renčova pagriezās pret Drozdu un teica:

—    Lūdzu, aizved pani Dostālovu nofotografēties un tad atlaid!

Helena Dostālova sakoda zobus vēl ciešāk, spītīgi paslēja galvu

un, kad Drozds uzaicināja: — Nāciet, lūdzu! — lēnām piecēlās, it kā šaubīdamās, runāt vai ne. Tad viņa krasi pacirtās un devās uz durvīm, bet, pirms bija tās sasniegusi, aiz muguras atskanēja Evas Renčovas balss:

—    Vienu mirklīti!

Dostālova apstājās, lēni pagriezās un raudzījās uz Evu Renčovu, kas sacīja:

—    Ja jūs cerat, ka šādi spēsit izbēgt no nepatikšanām, tad ļoti viļaties. Jel saprotiet, ka tagad mēs būsim spiesti iejaukties jūsu personiskajā dzīvē daudz dziļāk un būsim spiesti nopratināt arī jūsu laulāto draugu.

Helena Dostālova tikai pamāja ar galvu un izspieda caur zobiem:

■— Kā jums tīk!

Tad, brīdi šaubījusies, noprasīja:

—    Vai tas ir viss?

Kad Eva Renčova atbildēja — jā, Dostālova pagriezās uz durvīm, kuras Drozds turēja atvērtas, un izgāja cēli kā aizskarta nevainība.

—    Ko tu par to saki? — Eva Renčova jautāja Bržīzam, kad viņi bija palikuši vieni.

—    Man tas viss, ko Dostālova mums teica, liekas diezgan neticami un viņa pati — stipri aizdomīga, — Bržīza atbildēja.

—    Tu domā? Te nu es tev īsti nepiekrītu. Es nesacītu, ka viņas teiktais ir neticams, jo notikt var viss kaut kas. Drīzāk jau es sacītu — tas izklausās savādi. Pasaule ir brīnumu pilna . . . Man par šo mūsu aktrisi, kas apveltīta ar bagātu, es pat teiktu, radošu fantāziju, palika iespaids, ka tā ir tikai izlutināta kundzīte, kas kādu sev svarīgu apsvērumu dēļ negrib uzrādīt cilvēku, ar kuru viņa te Prāgā satiekas. Tas, protams, ir tikai mans ieskats. Lai varētu viņu izslēgt no aizdomās turamo loka, mums jāsameklē neapgāžami pierādījumi. Šimbrīžam viņa tomēr jāuzskata par aizdomīgu. Tāpēc arī liku izgatavot viņas fotoattēlus, un tu pamēģināsi izdibināt, ko viņa no mums slēpj. Vispirms iegriezīsies «Tatru» bārā un noskaidrosi, vai Dostālovu nepazīst pēc fotogrāfijas kā doktora Jandas pavadoni tajā naktī, kad izdarīta slepkavība. Tad vēlreiz aizbrauksi uz Litomeržici, bet viss turpmākais atkarīgs no tavas atjautas. Esmu pārliecināta, ka ar šo darbu tu drīz tiksi galā. Un tad — vai nu pane Dostālova būs mūsu tīklos, vai arī mēs varēsim viņu, kā jau es teicu, atbrīvot no jebkādām aizdomām. Mēs ar Drozdu savukārt pastrādāsim ar pārējām aizdomīgajām personām. Ķeries klāt jau rīt pat.

Bržīza acumirklī saprata, ka tikšanās ar Zuzanu ir apdraudēta, un nemierīgi sāka trīties uz krēsla, nezinādams, kā lai izgrozās no šīs situācijas. Eva Renčova manīja viņa satraukumu un jautāja:

—    Kas ir? Tev kaut kas iebilstams vai papildināms?

—    Nē, nē, — Bržīza protestēja, — tikai . . . tikai … — Un viņš samulsis apklusa.

—    Tikai? Kas tikai? — Eva Renčova gribēja zināt.

—    Es tikai labprāt vēlētos sestdienas vakaru brīvu, ja tev nav nekas pretī.

Eva Renčova pārsteigta skatījās uz vinu:

—    Ko? Kas?

—    Randiņš, — Bržīza izdvesa.

—    Ja pasteigsies, varbūt pagūsi visu apdarīt līdz tam randiņam, — Eva Renčova pajokoja, bet tad, it kā nu tikai būtu apjēguši, ko Bržīza sacījis, piecēlās un vēl pārsteigtāka pārvaicāja:

—    Pagaidi, tu teici r a n d i n š?

—    Jā.

—    Un, lūgtum, ar ko tad?

—    Ar Zuzanu. — Bržīza tīšuprāt sacīja to lēni, ar uzsvaru.

—    Ar Zuzanu? Nē! …

Un Eva Renčova atkrita krēslā.

Viņas izbrīns bija bezgalīgs.-

19

Nākamajās dienās Eva Renčova, Drozds un Bržīza cītīgi darbojās ar aizdomās turētajiem, un šie pūliņi ļāva, kā jau bija cerēts, izsvītrot no iespējamo noziedznieku skaita izdevniecības «Omega» komercdirektora sekretāri Tučkovu. Viņas alibi bija nesagraujams. To apstiprināja meitenes, ar kurām viņa kopā spēlēja basketbolu Vršovices «Starta» komandā, un arī vecāki, kas audzināja savu bērnu diezgan stingri un uzraudzīja, kad tas nāk mājās. Darbdienās Tučkova drīkstēja aizkavēties līdz pusvienpadsmitiem, sestdienās bija atļauts pagarināt vakaru līdz pusdivpadsmitiem. Viņas tēvs, bijušais karavīrs, turēja meitu gandrīz vai kazarmu režīmā.

Pārējās trīs aizdomīgās sievietes izsvītrot tomēr nevarēja. Viņu fotoattēli, ko Drozds nolika priekšā «Tatru» viesmīlim un ēdiena pasniedzējai, neatstāja uz tiem nekādu iespaidu. Varēja redzēt, ka viņi šīs personas nepazīst, taču beigās abi atzinās, ka nevarot nedz pilnīgi droši noliegt, nedz arī apstiprināt, vai kāda no tām sēdējusi kopā ar doktoru Jandu. Gluži vienkārši viņi nespēja atcerēties Mojmīra draudzeni arī pēc attēla.

Taču fotogrāfijas nebija pats svarīgākais. Rūpīga izpēte parādīja, ka visas trīs — kaut arī nebūtu bijušas ar Jandu tovakar bārā — tomēr varēja būt slepkavības vaininieces. Trūka vienīgi paša galvenā — jebkura, kaut niecīgākā viņu vainas pierādījuma.

Pēc desmit dienu smaga, piņķerīga darba izmeklēšana sāka buksēt uz vietas, un šķita, ka noziegumu vajadzēs pierindot pie tiem nedaudzajiem, kas pēdējos gados palikuši neatklāti.

Tās bija desmit mokošas dienas. Nenāca gaismā nekas tāds, kas viņiem nebūtu zināms jau pašā sākumā, kad Zofīnā atrada Jandas līķi. Sur tur atskanēja čuksti par ideāli izdarītu noziegumu, bet Evas Renčovas šefs jau divas trīs dienas bija pasācis izmest ironiskas viņai adresētas piezīmes. Eva Renčova un Drozds staigāja sapīkuši, par katru sīkumu gatavi saiet matos. Aizkaitinātības gaisotne pēdīgi ietekmēja arī Bržīzu, kas allaž bija izcēlies ar to, ka nekas nespēja sabojāt viņa nemainīgi labo omu. Un tas jau kaut ko nozīmēja. Bržīza bija paguvis aiziet uz pirmo satikšanos ar smuko konditori Zuzanu; citkārt šis fakts izpelnītos itin plašus un zobgalīgus Drozda komentārus, taču šādā situācijā nevienam nebija patikas jokot. Drozda kabata tūka no tabakas, jo viņš burzot postīja aizvien vairāk savu luksa «Mariku». Kad reiz kabata tiks iztukšota, būs veselu dienu ko tīt kazaskājas.

Visi trīs bija īgni un tikko valdījās, lai nesalamātos.

Un lauzīja galvu, ko iesākt, kur meklēt.

Bet tad sprāga kārtējā bumba.

Šoreiz Petržīnā.

Atkal agrā rīta stundā.

Un tieši tāpat kā Zofīnā.

Karels Zelenijs, nākamais trakojošās sievietes (tā viņi pēc otrās slepkavības aizsāka savā starpā dēvēt noziedznieci) upuris bija divdesmit piecus gadus vecs automehāniķis no nelielas darbnīcas ar garāžu un mazgātavu Kališnicas ielā Zižkovā. Viņu uzgāja sabrukušu uz soliņa Petržīnā, pusceļā uz Nebozīku. Kā izteicās Kamila Vlčkova un viņas draugs Jans Kubāts, kas bija atraduši nelaiķi un paziņojuši milicijai, pirmajā mirklī viņi esot domājuši, ka uz soliņa ir dzērājs, kas izguļ reibumu. Sākumā pagājuši tam garām un mierīgi devušies tālāk, taču Vlčkovai licies, ka nav kaut kas kārtībā, — viņa nemācēja skaidri pateikt, kas īsti, — abi atgriezušies un gribējuši vīrieti pamodināt. Kad Kubāts tam pieskāries, sēdētājs ļengani noslīdējis no soliņa zemē. Vlčkova gandrīz dabūjusi šoku, jo nav bijis šaubu, ka svešais ir miris. Viņi neko nav aizskāruši un, tā kā neviena cilvēka tuvumā nav bijis, abi noskrējuši lejā pie Ojezda, kur ir telefona būda, lai piezvanītu milicijai. Kad atbraukusi mašīna, Kubāts gājis līdzi parādīt baismīgā atraduma vietu. Vlčkovas un Kubāta parakstītajā protokolā bija sacīts, ka viņi nezinot, ar ko vīrietis sēdējis, kad abi pēc pusnakts gājuši kalnā, un nezinot arī, vai maz uz soliņa kāds bijis, kad viņi gājuši tai vietai garām. Acīmredzot bija pārāk aizņemti viens ar otru un nenieka nemanīja no apkārtnes.

Pārlūkojot nozieguma vietu, tika secināts, ka slepkavība izdarīta tieši tādā veidā kā gadījumā ar doktoru Mojmīru Jandu — ar tādu pašu ieroci un dūrienu precīzi sirdī. Tāda bija ārsta Vāleka atziņa. Tāpēc radās pieņēmums, ka noziedznieks ir identisks ar pirmās slepkavības vaininieku un ka tā ir sieviete. Par to liecināja arī fakts, ka blakus soliņam bija nomests viegls caurspīdīga auduma lakatiņš, ko varēja izrisināt par garu šalli un kas spēcīgi smaržoja pēc šanela numurs pieci. Gluži tāpat kā 2ofīnas slepkavības reizē.

Un, tāpat kā toreiz, arī tagad upurim žaketes atlokā bija balta, mazliet jau apvītuši neļķe.

Kad Eva Renčova, kas bija uzcelta no miega, lai tūdaļ varētu ierasties nozieguma vietā, kopā ar Drozdu un Bržīzu gāja pa rīta spirgtuma pilnajām ielām un pāri 1. Maija tiltam uz savu kabinetu, viņa visu ceļu nomākti klusēja. Acu priekšā nemitīgi rēgojās noslepkavotā vīrieša tēls — viņa augstā piere, virs kuras gluži kā krēpes kuploja gaišdzelteni, gari mati, kas, aizsedzot ausis, sniedzās gandrīz līdz pleciem, zilās, tādas kā ziņkāras un mazliet nekautras acis, nedaudz ironiskā vīpsnā, kas tikko manāmu krunciņu vēdeklī bija sastingusi acu un lielo, apaļo lūpu kaktiņos, gludi skūtie vaigi un ovālais, enerģiskais zods ar smieklīgu bedrīti vidū.

Eva Renčova nespēja atbrīvoties no šīs vīzijas. Tā izgaisa tikai tad, kad viņa jau sēdēja pie sava rakstāmgalda.

Sēdēja klusuciešot, sevī iegrimusi, un viņai bija nelabi.

Sēdēja nekustēdamās, taču pamazām krūtīs brieda vētra. Sī aukstasinīgā slepkavniece ir jānoķer, jānoķer, cik drīz vien iespējams! Tas ir jāizdara, jo vilcināties ir bīstami. Ko tad, ja tā, daudzmaz attapusies, atrod sev nākamo upuri? Nē, tas nedrīkst notikt. Nedrīkst!

—    Uzliec kafiju, Antonīn! — viņa sacīja pēc kāda laika. — Man vajag vienu īsti melnu dziru, lai no tā visa atžirgtu.

—    Man taisni tāpat, — Bržīza piebalsoja.

—    Tā dāma sāk slepkavot gluži sistemātiski, — Eva Renčova to teica drīzāk sev nekā Drozdam un Bržīzam.

Drozds nozuda «cellē». Brīdi vēlāk no turienes atskanēja ūdens burbuļošana, pāri pārlijušo pilienu čūksti, kafijkannas dibenam pieskaroties kvēlojošajai plītiņai, tasīšu šķindas, kad Drozds tās lika uz šķīvīšiem, dzidri karotīšu piesitieni un cukurgraudu ašie klaudzieni, tiem birstot traukā.

Eva Renčova un Bržīza klausījās šajās skaņās, nesakot ne vārda.

Tikai tad, kad viņiem priekšā jau bija pilnas tasītes, — Bržīza un Drozds apsēdās pie galda, kur stāvēja rakstāmmašīna, pieliekot katrā pusē pa krēslam, lai būtu tuvāk Evai Renčovai, — tikai tad viņi sāka spriest un plānot, kas darāms tālāk.

—    Sistemātiski un ar profesionāļa prasmi, — Drozds turpināja Evas Renčovas domu, kas bija izteikta, kafiju gaidot.

—    Tev taisnība, — viņa piekrita, — abos slepkavības gadījumos saskatāmas profesionālisma iezīmes. Dūriens tieši sirdī. No anatomijas viedokļa absolūti līdzīgs iepriekšējam. Sāda precizitāte ir pārsteidzoša. Tā varētu norādīt uz ārsti, medicīnas studenti vai medmāsu, kaut arī tas būtu drausmīgi, ja cilvēks, kas zvērējis cīnīties pret nāvi, pats sēj to ap sevi.

—    Taču patlaban šāds secinājums mums neko nedod. Vai varbūt tu gribi pa visām Prāgas — un, kas zina, arī ārpus Prāgas — slimnīcām un sanatorijām meklēt dakteres un māsiņas, kas lieto šanelu numurs pieci? — vaicāja Bržīza.

—    Ja nepaliks citas izejas, būs jāmēģina arī tas, — Eva Renčova domīgi apstiprināja, — kaut gan šādā ceļā mēs noziedznieci nez vai atklāsim. Bet, lai kā, man tomēr ir tāda nojausma, ka otrā slepkavība mums palīdzēs tikt solīti uz priekšu. Tas taču nav iespējams, ka ļaundare būtu atradusi par nākamo upuri tāda paša tipa cilvēku, kāds bija Janda! Ir jāpastāv kādai saiknei, kādam sakaram starp viņu un nogalinātajiem. Neticu, ka viņa ar abiem iepazinusies gluži nejauši un tikai uz vienu nakti.

—    Tomēr būtu jāatzīst arī šāda iespēja. Mūsdienu jauniešiem tādas lietas iet ātri. Nekādu šķiru ierobežojumu, zināma sabiedriskās atbildības pazemināšanās, kas nāk līdzi ar sociālismu, tā ka gadījuma tikšanās … — iebilda Drozds.

—    Neticu! — Eva Renčova kategoriski pastāvēja pie sava. — Janda neiepazinās ar savu slepkavu nejauši. Tu aizmirsti, ka bārā viņi ieradās kopā! Zāles pārzinis to apliecina pavisam nešaubīgi.

—    Tas vēl neizslēdz varbūtību — un nebūt arī nenozīmē — , ka viņi nevarētu nejauši sastapties kaut kur citur un tad kopīgi . . .

—    Tiesa, iespējams tas ir, bet tomēr es tam neticu, — Eva Renčova teica. — Par Jandu es sacītu, ka viņš bijis pazīstams ar savu pavadoni jau agrāk. Ja uz brīdi pieņemam, ka Helena Dostālova runā taisnību, tad viņš zinājis par tikšanos jau iepriekš. Vienīgi jautājums — kādā veidā?

Uz galda prasīgi iešķindējās tālrunis.

Eva Renčova pielika klausuli pie auss un piepeši kļuva modra. Sejā atspoguļojās pārsteigums. Drozds un Bržīza raudzījās uz viņu nepacietīgās gaidās. Bija skaidrs, ka zvana kāds no pārvaldes. Kas zina, varbūt no laboratorijas. Vai noziedzniece būtu atstājusi savu «parakstu»?

Eva Renčova pateicās un beidza sarunu, pareizāk sakot, otras — nezināmās personas monologu un noslēpumaini pasmaidīja.

—    Tas nu gan ir! Tu, cilvēks, tam nemūžam neticētu!

Viņa izņēma no aktu vākiem visas sieviešu fotogrāfijas, kas bija izmeklētāju rīcībā, arī Helenas Dostālovas attēlus.

Drozds un Bržīza tikai nolūkojās.

—    Visu paskaidrošu pa ceļam, — Eva Renčova sacīja un piezvanīja garāžas pārzinim, lai tūdaļ sagatavo mašīnu. Kamēr Bržīza novāca kafijas tasītes, Eva pielēca pie sava metālā kaltā spoguļa virs izlietnes, mazliet atsvaidzināja lūpu krāsojumu, ieskatījās ciešāk, vai ir labi izdevies, un pārlaida ar suku pār matiem. Brīdi vēlāk visi trīs jau steidzās pa kāpnēm lejā uz pirmo stāvu, no turienes ārā pagalmā un iesēdās volgā.

Šoferis Ceņeks uzstartēja motoru un jautājoši pavērās Evā Renčovā. Viņa skaļi un ar uzsvaru — tā, lai Drozds un Bržīza labi dzirdētu, sacīja čeņekam:

—    Brauksim uz Nusli. Tu jau tur esi bijis kopā ar mums. Balinātāju ielā 9.

Volga rāvās uz priekšu, abi izmeklētāji atkrita aizmugures sēdeklī. Viņu acīs bija izbrīns. Drozds un Bržīza zināja, ka tajā namā dzīvo Silvestrs Kropāčeks, iluzionists komiķis, kā viņu mēdza dēvēt. Pamazām abi sāka apjaust, kāds šim vīram varētu būt sakars ar trakojošās sievietes lietu.

—    Tas taču nav iespējams, — Bržīza grozīja galvu.

—    Es arī negribēju sākumā ticēt, — Eva Renčova piebalsoja, — kad man nupat pateica, ka pie noslepkavotā esot atrasta Kropāčeka vizītkarte ar zeltītu apmali.

Prāgas ielās kustība nu tikai sākās, tāpēc viņi itin raiti aizripoja līdz Vāclava laukumam, tad pāri Tila laukumam uz Nusli un drīz apstājās klusā ieliņā pie sešstāvu īres nama. Sur tur jau parādījās pirmie gājēji, steidzoties uz tramvaja pieturu, noklaudzēja augšupskrejot piena veikala štora, noklinkstēja, cita pret citu atsitoties, piena kannas, ko pārdevēja vilka iekšā telpā, iezvanījās pudeles, taisnās rindās stāvot kastēs kā tādi rīta armijas kareivji, kuri nemainīgā ritumā ik dienas ziedo sevi ļaužu brokastīm. Pa ielu aizslīdēja auto, asi nobremzēja — kāda samiegojusies sieviete tikko nepadrāzās zem riteņiem — un, riepām iekaucoties, atkal uzņēma gaitu.

Vecais īres nams stāvēja tikpat nemīlīgs kā toreiz, kad Eva Renčova ar Drozdu un Bržīzu te bija pirmo reizi. Līdz šai dienai neviens tā arī nebija aizkrāsojis uzrakstu «Svešim brauk aizliekc» uz platajiem caurbrauktuves vārtiem, tieši otrādi — vēl ar krītu pielabojis vietas, kur lietus centies to noskalot.

Viņi tomēr negāja pa caurbrauktuvi. Bija vēl otra — mazāka ieeja, pa kuru trijotne nokļuva piesmakušā kāpņu telpā, kas jau no paša rīta dvakoja pēc svilušiem taukiem, skābiem kāpostiem un ziepjūdens. Acīmredzot-ire aromāti bija iezīdušies sienās tik pamatīgi, ka tos nekas vairs nedabūs ārā. Svaigi smaržoja vienīgi kafija, ko vārīja pirms iešanas uz darbu. Viņi uzkāpa piecus pilnus stāvus un vēl pusstāvu līdz bēniņiem, kur pie kādām durvīm bija piesprausta vizītkarte «Silvestrs Kropāčeks». Spalgajai zvana balsij nācās skanēt vairākas reizes, līdz iekšā nočīkstēja gulta, atplīkšķēja čībās ieautu kāju soļi un noskrapstēja atslēga. Durvis pavērās, un šaurajā spraugā, ko atstāja vaļā drošības ķēde, pavīdēja Kropāčeka sīkā seja ar dziļi iegrimušajām, piemiegtajām acīm.

Nākdams pie durvīm, viņš purpināja zem deguna, un tas nebija nekas glaimojošs. Taču, ieraudzījis, kas traucē tik agrā stundā — vismaz viņam agrā, jo Kropāčeks bija radis atgriezties mājās tikai rītausmā, — viņš, lai arī no miega uzcelts, priecīgi iesaucās:

—    Nu nē, tas tikai ir pārsteigums!

Žigli aizcirtis durvis, Kropāčeks noņēma ķēdi un tad plaši atvēra tās apmeklētājiem.

—    Pane Renčova, kur jūs te rādāties? Laipni lūdzu tālāk, laipni visi tālāk!

Viņi iegāja istabā, un pirmajā mirklī Evai Renčovai likās, ka te kopš iepriekšējā apciemojuma reizes nekas nav mainījies.

Stūrī pie loga, tāpat kā senāk, stāvēja metāla gulta ar to pašu svītraino nenosakāmas krāsas pēli, uz galda, ko klāja nosmulēta vaskadrāna, kā allaž, bija glāzes, kafijtasītes, karotītes, tējas kārba, cukura paciņa un kastrolītis ar mērces paliekām un pusizmirkušu knedlīku, visam pa vidu avīzes un grāmata «1000 triku». Savu vietu pie durvīm bija saglabājusi arī gāzes plīts, viscaur apkrauta ar katliņiem un pannām, ieapaļīgā krāsns un bufete pie pretējās sienas.

Silvestrs Kropāčeks norāva no tahtas blakus skapim dažus kreklus un zeķes un aicināja atnācējus, lai apsēžas. Viņš pats plati nostājās istabas vidū — mazs, tukls vīrelis ar tievām kājelēm, kas gluži kā divi skali sniedzās laukā no apvazātā rītasvārka, zem kura bija garš, plandošs naktskrekls. Mati izspūruši, kā jau no gultas ceļoties, Kropāčeks nebija paguvis tos pieglaust. Uz mazās kā magones pogaļa galviņas gatavais ērkulis, bet zem tā — pazema piere un iedubušas, vērīgas acis.

Evai Renčovai atkal bija jāpasmaida tāpat kā pirmoreiz, kad viņai nācās tikties ar Kropāčeku, izmeklējot slepkavību pazemes pārejā. Viņš tai likās tikpat komisks un ar savu burvju mākslinieka arodu kosmisko lidojumu laikmetā — arī anahronisks. Nemaz nebija pārvērties, joprojām tāds pats. Tāpat samirkšķināja acis un laida vaļā:

—    Drīzāk būtu cerējis nāvi sagaidīt nekā no paša rīta tik dārgus ciemiņus! Nebūtu nemaz licies gulēt, bet drusku piekopies.

Kropāčeks kā atvainodamies palūkojās apkārt, sabāza rokas rītasvārku kabatās un turpināja:

—    Taču tas nekas; kad atnāksit nākamreiz, te jau būs viss jauns. Izdevās sadzīt diezgan lētu istabas iekārtu — no vienas atraitnes, kas pāriet no lielāka dzīvokļa uz mazāku. Sitos vecos krāmus metīšu laukā un skaldīšu malkā. Karlovivaros sataupīju tādu mazumiņu, uz rudeni atkal dabūju angažementu «Splendida» hotelī, kur es strādāju jau pērn, tā ka varēs sākt uz mūža galu bišķiņ iekārtoties.

Kropāčeka vārdu plūdi tik drīz laikam nebeigtos, ja Eva Renčova neiekristu starpā. Taču ķerties tūlīt pie lietas, neliekoties zinis par viņateik.o, būtu nepiedienīgi. Varēja redzēt, ar kādu prieku Kropāčeks to visu stāsta. Kaut arī viņš šķita komisks un nebija no izskatīgajiem vīriešiem, tuklajā augumiņā tomēr mājoja maiga dvēsele. Par to Eva Renčova bija pārliecināta, un reizēm viņai pat likās, ka tā ir liela bērna un vienlaikus arī mākslinieka dvēsele.

—    Glītas mēbeles katrā ziņā greznos jūsu istabu, pan Kropāček, — viņa teica un atzinīgi piebilda: — Es skatos, jums te ir jauns linolejs un tapetes, vai ne?

Kropāčeks nopriecājās, ka viņa to ievērojusi.

—    Vai nav skaistas, ko? Es speciāli izvēlējos šo rakstu. Tas ir baroka stilā. Gribēju kaut ko tādu, kas atgādinātu senus pils kambarus. Un līmēju pats. Vai zināt, tas ir tīrais nieks! Iet, ka nemetas, tikai kārtīgi jāpastrādā. Ar ķērienu. — To sakot, viņš kautrīgi pasmaidīja, it kā saprazdams, ka ar savu augumiņu ne par kādu īpašo ķērienu runāt nevar, jo vārdu «ķēriens» visi nez kāpēc saista ar dūšīgām miesām.

—    Ir skaistas un dara telpu gaišāku, — Eva Renčova vēl piemetināja, bet tad, nevēlēdamās ilgāk kavēt laiku, jautāja:

—    Pan Kropāček, vai jūs varētu mums pateikt, kur esat pavadījis šo nakti?

—    Bet, mīļo dieviņ, biedre kapteine, kāpēc ne? Jūsu dēļ es esmu gatavs uz visu!

Piepeši Silvestrs Kropāčeks aprāvās, jo saprata, ka šie trīs nav nākuši mazā gaismiņā tikai tāpat vien. Viņš ziņkārīgi uzprasīja:

—    Kas lēcies? Jūs te redzēdams, es jau sāku domāt, vai tikai atkal kāds nav noslepkavots.

—    Visu smuki pēc kārtas. Kur jūs pavadījāt šo nakti?

—    Kā parasti, gandrīz kā parasti — «Satīrā». Tas jaunais direktors, kas nācis pēc Rakvica, ir viens kārtīgs puika. Rakvics, tas būtu . . .

Kropāčeks taisījās uz garu runāšanu, taču Eva Renčova viņu pārtrauca tāpat kā pirms brīža:

—    Un jūs atkal dāļājāt savas vizītkartes?

—    Bet, lūgtum, es tās nedāļāju! Jūs taču zināt, ka es tās, viesiem nemanot, iebāžu viņiem kabatā.

—    Zinu, un jau Karlovivaros brīdināju, ka vienreiz jums tā sanāks lielas nepatikšanas. Taču šoreiz nav ko pārmest, jo jūs būsit mums vismaz palīdzējis.

To runādama, Eva Renčova izņēma no rokassomiņas pasi ar nogalinātā vīrieša attēlu un pacēla to pie acīm Kropāčekam, kas stāvēja viņai blakus, tievās rokas platajās piedurknēs uz krūtīm sakrustojis.

—    Vai jūs šonakt piespēlējāt savu vizītkarti arī šim vīrietim?

Silvestrs Kropāčeks paņēma pasi labajā rokā, — Eva Renčova

ievēroja, ka viņam ir pianista pirksti, slaidi, smalki un kustīgi, gluži kā dzīvas radības, — nedaudz tuvredzīgi to nopētīja un jautāja:

—    Bet vai viņš patiesi ir . . .

—    Jā, viņš ir miris, — Eva Renčova apstiprināja. — Tātad — vai devāt viņam vizītkarti?

—    Devu, protams, ka devu, — Silvestrs Kropāčeks domīgi atbildēja.

—    Vai jūs pazīstat šo vīrieti? — pavaicāja Drozds.

Kropāčeks mazliet pagriezās, paskatījās uz Drozdu un teica:

—    Mīļo dieviņ, kā nu ne, kā nu ne! Tas tak ir pans Zelenijs, dikti izveicīgs cilvēks. Visi viņu slavē, kam ar viņu bijušas darīšanas, «Satīra» direktors arī. Mīļo dieviņ, tātad viņš, pans Zelenijs . . . Bet kā tas viņam noticis? Un kur?

—    Viņš ir noslepkavots, — pavēstīja Bržīza. — Petržīnā.

—    Noslepkavots? Kā . . . ko tas . . . vai patiesi?

—    Patiesi, — Eva Renčova apliecināja. — Taču mēs nezinām, kas to izdarījis, un jūs varētu palīdzēt to noskaidrot.

—    Es … kā lai es to spētu? Bet, lūdzu, lūdzu, jūsu labā esmu gatavs uz visu, uz visu, ja vien tas ko dod!

—    Vai jūs labi pazināt panu Zeleniju? — vaicāja Drozds.

—    Kāda runa! Vismaz savus divus gadus. Viņš, tas pans Zelenijs, ir automehāniķis, remontē mašīnu panei Modržanskai, nu, tai, kam nosita to viņas panu Knopu, sākumā gan patiesībā laboja mašīnu tam un tad vēl «Satīra» zāles pārzinim un direktoram, un vispār viņš ir dikti izveicīgs. Strādā vienā Zižkovas darbnīcā . . .

Silvestrs Kropāčeks aprāvās un gausi piebilda:

—    Pareizāk, strādāja Kališnicas ielā. Tur ir tāda maza darbnīciņa. Ar garāžu un mašīnu mazgātuvi.

—    Vai jūs nezināt, no cikiem līdz cikiem pans Zelenijs tonakt bija «Satīrā» un ar ko? — Drozds uzdeva nākamo jautājumu.

—    No cikiem līdz cikiem? Paga. Vienu momentiņu. Pareizi būs. Rādās, ka atnāca ap desmitiem. Pirms muzikanti taisīja pirmo pauzi, viņa vēl tur nebija, bet pauze ir bez kādām piecpadsmit desmitos. Es ēdu kopā ar viņiem vakariņas — tur virtuvē ir īpašs galds personālam —, un, kad atgriezos zālē, viņš jau sēdēja savā nišā. Tur viņš sēž vienmēr, kad atnāk. Jau iepriekš pasūta.

—    Sēž vienmēr? Tas nozīmē, ka viņš ir biežs viesis? — Drozds turpināja taujāt.

—    Varētu teikt arī tā, tikai kā jūs to domājat — «biežs viesis». Pans Zelenijs nāk reizi, divas reizes mēnesī, tāpēc jau drīzāk varētu sacīt, ka viņš ir pastāvīgs, nevis biežs viesis. Atnāk, izdzer kādu pudelīti, un tas ir viss.

129

—    Nāk viens vai kompānijā?

9 — O. Koseks

—    Dažreiz viens pats, dažreiz ar kompāniju — ja jūs domājat tādu plašāku sabiedrību. Ziniet, viņš, tas pans Zelenijs, ir drusku donžuāns, vienmēr atved līdzi kādu irbīti. Tam blondīnam ir traka laime uz sievietēm, laikam jau iekšā kāds īpašs magnēts, kas tās pievelk.

—    Pan Kropāček, tas būtu jāsaprot, ka viņš ikreiz ierodas ar citu? — jautāja Eva Renčova.

—    Tā, tā! Vai gandrīz tā. Ar dažu mēdz atnākt arī pa vairāki lāgi, taču, cik es atminos, viņš tās dāmas nomainījis ja ne pilnu duci, tad arī neko daudz mazāk, — Silvestrs Kropāčeks klāstīja.

—    Šonakt arī viņš bija ar meiteni?

—    Kāda runa! Sēdēja kādas divas stundas, dzēra sarkanvīnu, tas man arī vislabāk garšo, vairo asinsķermenīšus, ja lieto ar mēru — tā pa simtiņam vai diviem. Jā, dzēra sarkanvīnu, brīžiem uzdancoja un pirms pusnakts nozuda. To es skaidri atceros, tāpēc ka pēc pusnakts direktors man teica — viņš gribot aprunāties ar Zeleniju par auto, kaut kā īsti nevelk, taču meistars jau bija prom.

—    Tā meitene bija blonda, vai ne? — Eva Renčova vēlējās zināt.

—    Blonda? Es tā vis nesacītu. Bija ruda, jā, ruda gan, bet tādā gaišsarkanā Ticiāna rudumā, — Silvestrs Kropāčeks iebilda. — Ar blondīni viņš tur bija iepriekšējo reizi — pirms kāda mēneša, ja ne senāk.

—    Tātad tā nebija blondīne?

—    Nē. Un jūs domājat, ka viņa laikam . . .

—    Nevis laikam, bet visticamāk — patiešām. Vai jūs varētu mums viņu aprakstīt — to ticiānrudo dāmu? — Eva Renčova jautāja.

—    Matu krāsu, jā, to jau es pateicu, bet tā jau šodien neko nenozīmē. Viņas — tās mūsdienu jaunās meitenes maina parūkas gluži kā vešiņu, pie katra tērpa citu. Jūs neticēsit, kā tās viņu pārvērš! Tu, cilvēks, redzi tādu skuķeni vai ik dienas un tepat savā mājā, redzi no bērna kājas, bet viendien šī parādās parūkā, un tu viņu gandrīz nepazīsti!

—    Tur jums ir taisnība, pan Kropāček, taču mēs labāk gribētu dzirdēt to aprakstu. Ko jūs par to sakāt? — bija Evas Renčovas nākamie vārdi.

—    Ak, piedodiet! Mazdrusciņ aizrunājos, ko? Bet tā jau man gadās, jūs tak mani pazīstat. Tātad apraksts. Nezinu, kā lai jums to pasaka. Necik sīki es viņu nepētīju, turklāt, ja «Satīrā» apsēžas nišā un vēl pie dibensienas, cilvēks tai pustumsā tik tikko saredzams. Tagad es sāku domāt — nu kā tad, man taču likās, ka tā meiča visu laiku cenšas turēties ēnā. It kā slēptos no kāda vai no kaut kā. Un dejojot, kad laukumiņu apspīd starmeši, es viņu netiku manījis.

Tas ir, es nevarēju viņu manīt. Es . . . — Silvestrs Kropāčeks apmulsa un nodūra acis, kā meklēdams kaut ko uz grīdas, — jūsu zināšanai, pane Renčova, — es arī tur biju ar draudzeni, tikai mēs nedejojām.

Eva Renčova sevī nosmaidīja par kautrību, ar kādu Silvestrs Kropāčeks atzinās, ka nav bijis «Satīrā» viens, bet gan sievietes sabiedrībā. Taču, zinādama, ka tuvākajā brīdī no Kropāčeka var sagaidīt kā allaž kārtējos vārdu plūdus, viņa steigšus jautāja:

—    Vai pans Zelenijs tur bija bijis ar to meiteni jau agrāk?

—    Man šķiet, ka ne. Es vismaz viņu «Satīrā» neatceros redzējis.

—    Kā viņi izturējās viens pret otru?

—    Kā izturējās? — Silvestrs Kropāčeks atkal kļuva domīgs. — Normāli.

—    Ko jūs saucat par normālu izturēšanos?

—    Nu, to . . . to . . . kad jaunie tā drusku spiežas viens otram klāt un drusku atkal ne.

—    Vai jūs pazītu to meiteni, ja viņu ieraudzītu, pan Kropāček? — Eva Renčova vaicāja.

—   Ja nu vienīgi nav uzlikusi citu parūku, kas šo pārvērš līdz nepazīšanai. Tad, es domāju, es viņu pazītu, ja atkal satiktu.

—    Bet fotogrāfijā?

—    Fotogrāfijā laikam būs grūti.

—    Paskatieties, — Eva Renčova sacīja un nolika Silvestram Kropāčekam priekšā uz galda Helenas Dostālovas, Reginas Tolarovas un Kristinas Vaškovas attēlus. — Kura no viņām tā bija?

Silvestrs Kropāčeks piemiedza acis, kā mēdz darīt cilvēki, kam lasīšanai vajadzīgas brilles, un rūpīgi aplūkoja attēlu pēc attēla. Lika nost vienu, ņēma rokā citu un grozīja galvu. Jumta istabiņā valdīja kapa klusums.

Eva Renčova, Drozds un Brž«a neuzdrošinājās pat elpot.

Viņiem šķita, ka laiks ir apstājies.

Tas turpinājās bezgala ilgi—viņiem tā vismaz likās. Pēdīgi Silvestrs Kropāčeks pacēla acis no fotogrāfijām un ar vainīgu skatienu, it kā būtu izdarījis kādu pārkāpumu, pavēstīja:

—    Nezinu, nudien nezinu, kura tā varētu būt. Es jau teicu, ka nišā ir tumšs, bet, kad viņa iznāca uz parketa, man nebija laika skatīties. Mēģinu pēc bildēm iztēloties, kādas šīs dāmas liktos gaišrudā parūkā. Visdrīzāk varētu būt viena no šīm. — Silvestrs Kropāčeks rādīja uz Helenas Dostālovas un Reginas Tolarovas attēliem. — Un tikpat labi — es gan neko neapgalvoju — arī šī trešā, ja vien nebūtu melnmate.

Bija redzams, ka Silvestrs Kropāčeks nav pārliecināts. Viss viņa izskats liecināja, cik viņš ir nelaimīgs, ka nespēj palīdzēt Evai Renčovai.

Viņa sacīja:

—    Ar to arī beigsim, pan Kropāček. Vairāk neko jūs acīmredzot mums nepateiksit, un nav jau arī ko vaicāt. Tikai vēl viena lieta. Ja gadījumā tā sieviete parādās «Satīrā» vai arī jūs viņu kaut kur sastopat, tūdaļ zvaniet man, — viņa palūdza. — Un centieties viņai sekot, neizlaižot no acīm.

—    Jūs esat droši, ka viņa . . . ka tā . . . ir slepkava? — Silvestrs Kropāčeks iepleta acis un nodrebēja pie visām miesām. Taču ne jau aiz bailēm, bet gan no aukstuma, jo bija ilgi stāvējis rīta dzestrumā neapģērbts, vienās čībās, un gultas siltums jau paguvis izvējot.

—    Droši mēs neesam, un tomēr, pēc visa spriežot, viņa ir tā, kam uz sirdsapziņas pana Zelenija dzīvība, — Eva Renčova atbildēja.

—    Tad jau viņa ir apbruņota? — Silvestrs Kropāčeks painteresējās.

—    Nē, nē! Ne tādā veidā, kā jūs to domājat. Nekādu revolveru vai tamlīdzīgu rīku, — Eva Renčova iesmējās. Viņai bija aizdomas, ka Kropāčeks uzdevis šo jautājumu tikai tālab, lai pārliecinātos, vai nedraudēs kādas briesmas, ja viņš nejauši šo sievieti sastaps un, kā bija lūgts, sāks izsekot. Iesmējās un piecēlās no tahtas, kas spalgi noņerkstēja, izsēdētajām atsperēm uzšaujoties sākuma stāvoklī. Slējās kājās arī Drozds un Bržīza, un viņi atvadījās.

Šķiroties Silvestrs Kropāčeks žēlīgi izmeta, ka pavisam aizmirsis uzvārīt kafiju. Lai mirkli vēl uzkavējoties, uz gāzes tūlīt būšot gatava, viņam ir laba kafija — no Kolumbijas. Un lai jel atvainojot par šādu neviesmīlību. Eva Renčova viņu nomierināja, pateicās: — Ar prieku, pan Kropāček, tikai citreiz! — un bīdīja abus izmeklētājus laukā, jo nevēlējās kļūt par Kropāčeka kārtējā daiļrunības izvirduma upuri.

—    Tā arī netikām necik gudrāki, — teica Drozds, kad viņi sēdēja mašīnā. — Neko neuzzinājām. Vienīgi to, ka noziedzniecei ir rudi mati vai ruda parūka. Tās tikai ir pēdas, kad es jums sacīšu! Vēl brīnišķīgākas nekā šanels numurs pieci.

—    Gala iznākumā — apaļa nulle, — Bržīza savilka kopā Silvestra Kropāčeka apmeklējuma rezultātus.

—    Diemžēl jums taisnība, — Eva Renčova nopūzdamās apstiprināja. Tad visi trīs apklusa.

20

Tajā reizē es pārvilkos no Zofīnas kā sasists kaķis, neizģērbusies nokritu uz dīvāna un acumirklī aizmigu . . . aizmigu kā beigta. Pasaule pārstāja eksistēt, viss pārstāja eksistēt.

Zvanīja dienasvidu, kad es gausi sāku mosties. Atgriezos no neticamām tālēm, neapjēdzu, kur īsti esmu, un tikai pēc brīža manu acu priekšā pamazām iznira pazīstamie priekšmeti: skapis, glezna pie sienas, stāvlampa, puķu galdiņš, paklājs. Es biju mājās, es biju savās mājās. Pavēros uz loga pusi un ilgi skatījos, nesaprazdama, kāpēc tur nav režģu. Nē, nebija. Patiešām nebija.

Es esmu brīva.

Brīvībā.

Mani nav noķēruši.

Pirmais jaunais baiļu vilnis noplaka.

Zināju, ka būšu jo lielākā drošībā, jo lielāks laika sprīdis paies. Nekad, nekad netiks atklāts, kas bijusi tā sieviete, kura noslepkavojusi— jā, noslepkavojusi, es klusībā atkārtoju šo vārdu vēlreiz — rīta agrumā doktoru Mojmīru Jandu. Nekad. ,

Kaut arī bailes izzuda, piecēlusies jutos vārga un salauzta. Novilku drēbes, salaidu vannā ūdeni un iegrimu «Avel» putu kalnos. Tīksmi gozējos siltumā un šļakstinājos, ne par ko nedomādama. Atbrīvojos no šīs nakts dubļiem un netīrumiem, un man likās, ka reizē ar tiem aizskalojas arī mans noziegums. Tomēr sirds dziļumos atkal jutu, ka tas man nav līdzējis, ir bijis veltīgs. Aizgainīju šo baismīgo domu un asi, rupji beržos ar peldu dvieli, līdz biju viscaur sarkana. Gribēju būt tīra, tīra, vismaz miesīgi tīra. Pēc tam ilgi stāvēju kaila pie spoguļa un pētīju, vai uz auguma nav palikušas kādas netīrumu pēdas. Nē. Biju balta un šķīsta. Sagludinātā veļa, ko uzģērbu, patīkami vēsināja, bet ārā kā no ēzes dvesa augusta svelme. Iegāju virtuves stūrītī, aizdedzināju gāzi, uzliku vārīties tēju, izņēmu no ledusskapja dažas šķiņķa šķēlītes un divas olas un uzcepu.

Nesteidzīgi ēdu, piedzēru klāt tēju, prātoju, ko sadarīt visu pēcpusdienu un nakti, un man bija labi, ka esmu to spējusi un atriebusies vismaz vienam, atsvabinājusies kaut no daļiņas sava naida — nežēlīga, biedējoša, noturīga naida, kas aptvēra visus vīriešus. Man bija labi, taču piepeši atkal sagrāba tā pati veltīguma sajūta, kas pirmīt vannā. Likās, no mākoņiem izšāvies zibens tik tikko ir paguvis izdedzināt zemes laukumiņu, kad padebešos jau briest jauna un, kas zina, daudz postošāka izlādēšanās.

Nevarēju teikt, ka man vēl būtu bail, tomēr es uzdrošinājos iziet laukā tikai vakarā. Izgāju, lai pārbaudītu, vai spēšu droši lūkoties sejā cilvēkiem un, ieraugot milici, atkal nekritīšu panikā tāpat kā šorīt tramvaju pieturā iepretī Eņģeļa baznīcai. Gāju lejup pa Koņeva prospektu, apstādamās pie skatlogiem—te veikali ir tikai paretam —, pētīju kurpes, audumus, kosmētiku un dažādas mājturības preces, klaiņāju tāpat vien aiz gara laika, taču rūpīgi uzmanīju sevi, vēroju it kā no malas, lai zinātu, kāda būs mana uzvedība rīt, parīt un tālākā nākotnē. Pa visu vakaru tikai vienu reizi neganti pārbijos, sastingu un kļuvu balta kā krīts. Pie «Vītkovas» viesnīcas pārdeva «Vakara Prāgu», un avīžnieks klaigāja: «Mīklaina slepkavība Slovanas salā! Līķis Vltavas malā! Greizsirdība vai atraidīta mīlestība?»

Ko klaigās tagad par Karelu Zeleniju?

Kad es to izdzirdēju, man sāka ļimt kājas. Vajadzēja briesmīgi saņemties, lai spertu kaut solīti uz priekšu. Tas arī izdevās, pēdīgi es pat piegāju un nopirku avīzi, kaut gan pa muguru skrēja saltas tirpas.

«Slepkavība Slovanas salā!» Atkal atskanēja pārdevēja saucieni. «Izmeklēšana uzticēta kapteinei Evai Renčovai! Kas nogalinājis redaktoru?» Iešāvās galvā traka doma — kas notiktu, ja pēkšņi iekliegtos: «Es! Tā biju es, kas nogalināja doktoru Jandu!» Apkārt saskrietu cilvēki, izsauktu miliciju, iespējams, ka mani sistu, bet es tikai smietos un smietos — naidpilniem, griezīgiem smiekliem, kas nepazīst žēlastības. Taču gāju vien rāmi tālāk, it kā dzirdētais mani nemaz neskartu vai, pareizāk, skartu tāpat kā jebkuru no tiem, kas ir nopircis laikrakstu un rītin aprij ziņu par slepkavību. Soļoju pa Zelivska ielu uz Bāzeles laukumu un, ieraudzījusi «Babetku», nespēju atturēties, iegriezos tur. «Babetka» modināja atmiņas par Boreku, tātad tas bija pat savs stils, ka es izvēlējos tieši šo kafejnīcu.

Apsēdos uz augstā ķebļa pie bāra letes, pasūtīju sulu un atvēru avīzi.

Es lasīju par savu noziegumu.

Rūpīgi izlasīju visu, ko rakstīja «Vakara Prāgas» reportieris, sūcu sulu un aizvien vairāk pārliecinājos, ka mani nekad nenoķers, kaut arī lietu izmeklē tā slavenā Eva Renčova. Viņa nemūžam neuzies sakaru starp mani un doktoru Jandu, lai būtu, cik viltīga būdama. Un tāpat neuzies arī sakaru starp mani un Karelu Zeleniju. Neuzies. Nevar uziet.

Bet tad kafejnīcas gaisotne sāka kļūt nomācoša. Es atskatījos, ieraudzīju divvietīgo galdiņu, pie kura mēs tik bieži mēdzām sēdēt, sarāvos, atcirtos atpakaļ, steigšus samaksāju un izskrēju ārā.

Vakarā pārnākusi mājās, atvēru galda atvilktni, izņēmu fotogrāfiju, kas rādīja vīrieti ar ūsām un bārdu, kurā gluži kā svaiga rēta sārtoja lūpas, aizbāzu aiz tualetes galdiņa spoguļapmales, sameklēju lielu spraudīti ar sarkanu micīti un iedūru attēlā. Ilgi raudzījos, līdz sāka likties, ka tā nav vis spraudītes galviņa, bet gan granātsarkans asinspiliens, viens vienīgais, kas izritējis no Mojmīra krūtīm.

Sī fotogrāfija lūkojās uz mani diendienā, un nu tcei piebiedrojusies nākamā.

Uztaisīju vakariņas no konserviem un sāku staigāt pa savu istabiņu. Nezināju, ko lai sadaru, staigāju šurpu turpu, radinājos pie jaunajām izjūtām, paņēmu avīzi un vēlreiz to pārlasīju, atkal bezmērķīgi staigāju, galvā bija dīvains tukšums, vienu brīdi uzmācās kārdinājums apģērbties un iet laukā starp ļaudīm, iejukt viņos, lai nebūtu ar savām domām tik viena, taču pēdīgi atmetos uz tahtas un, uz muguras gulēdama, truli vēros griestos. Arā joprojām bija gaišs, un es ilgojos, kaut jel nāktu nakts un visu aizklātu. Laikam biju kādu laiciņu iemigusi, jo, kad uzrāvos no murgainas snaudas un paskatījos pa logu, uz ielas jau dega pirmās spuldzes un norietējušās saules stari, atspīdot no tālēm, izgaismoja vairs tikai šauru debess maliņu. Es piecēlos un automātiski ieslēdzu televizoru.

Patlaban beidzās luga un sākās reklāma.

Tika iesacīta pasēdēšana divatā omulīgajos Stare Mestas krodziņos. Pasēdēšana divatā … cik tas bija sen, kad arī mēs abi klīdām pa naksnīgo Prāgu, iegriežoties šādos mājīgos stūrīšos! Šķita jau tik sen, ka radās šaubas, vai tas maz noticis īstenībā. Ja nu sirmā senatnē, manas mīlas pirmajā gadā, kā es to dēvēju. Tomēr krodziņa «Paradīze» skati mani sarūgtināja, taisījos jau izslēgt zilo miera traucētāju, kad negaidot atskanēja patruļmašīnas sirēna un sekoja iestarpinājums «Federālā kriminālpārvalde meklē».

Sirēnas kaucieni urbās smadzenēs, un es notrīcēju šausmās, kad uz ekrāna parādījās Mojmīra seja — tā bija tā pati fotogrāfija, kas inteliģentajām doktora Jandas acīm raudzījās manī no spoguļapmales. Diktors teica: «šodien jau otro reizi vēršamies pie jums sakarā ar filozofijas doktora Mojmīra Jandas mīklaino slepkavību. Jūs redzat viņu šajā attēlā. Pans Janda šorīt agri nogalināts Slovanas salā. Milicija aicina pieteikties visus, kas varētu sniegt kādas ziņas par to, kur nogalinātais uzturējies un ar ko ticies vakar no pulksten sešpadsmitiem līdz aptuveni diviem naktī. Ar katru, pat visnenozīmīgāko informāciju griezties vai nu tuvākajā . . .» Nespēju vairs izturēt, metos pie televizora un izslēdzu.

Interesanti, vai šovakar uz ekrāna parādīsies Karela Zelenija attēls?

No redzētā aizžņaudzās elpa, es nokritu uz tahtas un paliku guļam klusi kā pelīte. Biju baiļu pārņemta, neuzdrīkstējos ne pakustēties, nervi trīcēja kā stīgas, katrs troksnītis lika tiem vibrēt.

Pēkšņi man likās, ka aiz durvīm kāds stāv, jau sniedzas pie zvana. Sarāvos kamolā un gaidīju trinkšķi gluži kā pātagas cirtienu. Kāds piezvanīs, es būšu spiesta atvērt, jau nāk pēc manis . . . Taču zvans palika mēms, tikai kaut kur augšstāvā nobūkšķēja lifta durvis.

Es dziļi atelpoju.

Kā es toreiz biju uzbudināta! Katrs nieks lika sarauties, es drebēju no pārbīļa. Turpretī šodien . . .

Dziļi atelpoju un gandrīz iesmējos. Stulbums, atjēdzies jel, tas ir stulbums! Tev taču neko nevar pierādīt, nomierinies! Tevi nav iespējams atrast! Kaut arī nemitīgi to atkārtoju, vienalga, nemiera pilna atkal un atkal trūkos kājās un šaudījos pa istabiņu šurpu turpu, šurpu turpu. Nē, ne jau aiz sirdsapziņas pārmetumiem, to nebija. Tos nomāca mans svelošais naids pret vīriešiem, tiem nepalika vietas.

Nezinu, cik ilgi tā joņoju šurpu turpu, šurpu turpu un vēl, un vēlvienreiz,—toties šodien esmu pilnīgi mierīga, — zinu tikai to, ka bija jau krietni vēls, kad beidzot aizmigu.

Nākamajās dienās jutu, ka mans ienaids, kas aptvēra bez izņēmuma visus vīriešus, tomēr nav remdēts. Dvēseles atmiņā bija palicis tikai īss atvieglojuma brīdis tūlīt pēc slepkavības. Centos, pūlējos to pārdzīvot no jauna, taču man neizdevās. Atvieglojums neatgriezās. Manī bija kāds šķērslis, kas liedza tam atkārtoties. Un tad es piepeši atskārtu, ka nekas nav atrisināts, ka ne no kā neesmu atsvabinājusies, ka manī joprojām mīt šis baismīgais, nepiekāpīgais, neprātīgais naids, kas ir bezgalīgs un nebeidzams … nu vēl nebeidzamāks, jo brīžiem sāk uzmākties doma, ka savu noziegumu dēļ esmu nonākusi vēl dziļākā vientulībā nekā pēc tam, kad mani pameta Boreks. Un šīs izmisīgās jaunas, daudz ļaunākas vientulības mokas dzina mani aizvien uz priekšu. Mēģināju sev iestāstīt, ka nākamreiz . . . kad redzēšu mirstam no savas rokas nākamo upuri . . . tad, cerams, novelšu no saviem pleciem šo neizsakāmo slogu, visas pasaules smagumu, kas gulstas uz mani . . . taču mirkli vēlāk jau par to šaubījos … un šodien atklāju, ka viss ir veltīgi… tikai pēc pirmās reizes es tam neticēju un, cīnīdamās ar sevi, izsvērdama visus par un pret, atkal pieņēmu lēmumu.

Kādu vakaru, kad biju apgūlusies, no jauna pasniedzos atvilktnē, izcēlu nākamo fotogrāfiju — tāpat vien, bez izvēles, kas pirmā gadīsies pa ķērienam, — un uzlūkoju to.

Manī raudzījās zilacis blondīns ar gariem matiem, kas sniedzās gandrīz līdz pleciem, ar augstu pieri, mazliet pieplacinātu degunu, lielām, gaļīgām lūpām (tā it kā esot kaislīguma pazīme), ovālu, izbīdītu zodu un ironisku smaidu.

Raudzījās manī ar mīļu nekautrību.

Raudzījās uz mani, puskailu, gultā gulošu . . .

Un raugās uz mani no spoguļapmales ar sarkanu asins granātiņu uz krūtīm.

Viņš nomira klusi un, es ceru . . . bez sāpēm.

Jā, bez sāpēm.

21

Kališnicas iela patiesībā ir tikai ieliņa, turklāt aklā ieliņa, tāds dieva aizmirsts nostūris. Tā ved līdztekus Koņeva prospektam un ir bruģēta ar apaļām «zirgu galvām». Dienesta volga sāka kratīties pa tām tajā stundā, kad augusta saule bez žēlastības jau karsēja Prāgas akmeņus. Bija vēl agra priekšpusdiena, taču likās, ka visa apkaime jau kopš neatminamiem laikiem alkst pēc ūdens lāses. Gan cilvēki, gan zāle, gan tie nedaudzie koki un krūmi, kas auga Vītkovas nogāzē, gan arī nami, kuru sienas jau sāka izstarot versmi. Iela gāja tieši gar dzelzceļu, mazliet augstāk par uzbērumu, mājas bija tikai kreisajā pusē. Pa labi slējās Vītkovas kalns.

Autoserviss, garāža, degvielas tanks un mazgātava aizņēma ēku bloku ielas pašā viņā galā. Līdzenajā platībā, kas bija radusies, norokot piekalni, stāvēja kāds ducis automobiļu. Daļa gaidīja remontu, taču lielākā tiesa — tikai mazgāšanu. Tajā brīdī, kad Eva Renčova un Drozds kāpa ārā no volgas, kāds vīrs iesēdās vienā no mašīnām un lēni brauca uz šaurām durvīm, virs kurām bija uzraksts «Garāža». Braukdams viņš kaut ko sauca pa vaļējo logu pavecākam vīram, kas betonētā laukumiņā pa kreisi no vārtiem mazgāja ar šļūteni kravas tatru. Darīja to laiski, kustības atgādināja palēninātās filmas kadrus. Odens virmā virs viņa galvas reizēm uzmeta loku varavīksne, gaisā bija jūtams atsvaidzinošs valgums, kaut nedaudz spirdzinot cepoņā trīsuļojošo gaisu. Sis dzestrumiņš bija patīkams.

Vīri skaļi saklaigājās. Tas — vieglajā mašīnā zobojās par tatras mazgātāja gausumu, bet apceltais bez kādas kautrēšanās cirta pretī, aizvien atkārtodams, lai otrs iet, tā teikt, uz vienu vietu, dara savu darāmo un liek viņu mierā.

Servisa priekšnieks, vēl pajauns, taču diezgan pilnīgs, melnmatains vīrietis ar platu seju, veda Evu Renčovu, Drozdu un Bržīzu uz mazu kantorīti blakus plašākai telpai, kas īstenībā bija veikals, jo plauktos stāvēja divdesmitlitrīgas kannas — acīmredzot ar eļļu — un citas automobilistiem nepieciešamas lietas, bet ielas pusē nelielā vitrīnā bija kaudzēm sakrautas dažādas braucējiem vajadzīgas, tikai sīkākas mantas: autoaptieciņas, velkamās troses, brīdinājuma trīsstūri un pārnēsājamās lampas, dažāda lieluma spuldzes, spoguļi un kartona kārbiņas ar uzrakstu «Pal», kurās bija autosveces. Līdzās šīm praktiskajām lietām varēja redzēt arī nieciņus, no kuriem maz labuma, bet kuri toties ir modē, — logu tīrītāju spārniņus, izpūtējcauruļu uzbāžņus un tamlīdzīgus krikumus.

Kantoris bija pašaura telpa ar diviem kancelejas galdiem, kas apkrauti ar visvisādiem papīriem — kvītīm, preču čekiem, rēķiniem un pasūtījumiem. Turpat mētājās sīkākas autodetaļas, dažādas atsperītes, skrūvītes un paplāksnes, stāvēja tālrunis un rakstāmmašīna.

Acīs krita arī mūžvecs ugunsdrošais skapis stūrī pa kreisi no durvīm, īsts tehnikas vectētiņš, laikam «VVertheim» ražojums, taisīts ne vēlāk kā gadsimta sākumā, un sienas, kas aplīmētas ar krāsainiem visādu marku automašīnu attēliem — no pašām vecākajām prāgām un daimleriem līdz jaunākajiem aerodinamiskākajiem šoseju nezvēriem. Virs priekšnieka galda karājās vairāku autorūpnīcu vimpeļi.

Telpā valdīja gandrīz neciešama sutoņa, jo tai nebija logu, tikai vitrīna ielas pusē. Kabinetu vēdināja vienīgi durvis uz blakus esošo veikalu, bet tur karstums bija pavisam neizturams.

Kad Eva Renčova uzrādīja savu dienesta apliecību, priekšnieks pirmajā mirklī nodomāja, ka ieradusies saimnieciskā kontrole, mazliet tā kā saminstinājās un prātā aši pārlika, vai viss ir kārtībā. Un tikai tad, kad Eva Renčova jautāja, vai te strādājis tāds Karels Zelenijs, priekšnieks aptvēra, ka runa būs gluži par ko citu. Padzirdējis vārdu «Zelenijs», viņš tūdaļ uzņēma augstus toņus:

—    Kāpēc jūs prasāt, vai ir strādājis? Viņš joprojām te strādā, tikai laikam ilgi vairs ne. Atkal nav darbā, šomēnes jau trešo reizi. Tiklīdz parādīsies, tā izmetīšu ārā pa durvīm. Lai ņem uz sava kakla kāds cits, man ir diezgan! Saprotiet, biedri, tā taču nevar! Man te ir divi automehāniķi, kad nu pavisam daudz darba, tad trīs, un, ja viens neatnāk, nav ar ko aizstāt. Tad pašam jāstājas uz strīpas darbnīcā, bet mans darbs stāv!

—    Grūti būs viņu sodīt, biedri priekšniek, — Eva Renčova teica.

Priekšnieks aprāvās un lūkojās vaicājošu skatienu. Tad viņam

pamazām atausa, ka ar Zeleniju kaut kas ir noticis, un viņš centās uzminēt — vai nu zellis aizturēts, vai arī kaut kur iejaucies ar to savu dampi. Vienmēr nesās kā traks. Cik reižu viņam netika teikts, lai pievaldās, šoseja nav nekāda Zaksenringas vai Lemanas trase!

—    Jo pans Zelenijs ir miris, —Eva Renčova papildināja informāciju.

Tad es esmu uzminējis, priekšnieks nodomāja. Dullais! Kā tika pie stūres, tā palika dulls! Taču skaļi viņš vaicāja:

—    Miris? Avārija, vai? — Un piemetināja: — Es gaidīju, ka vienreiz tā būs.

—    Nē, nē, autokatastrofa ne, — Eva Renčova noliedzoši kratīja galvu.

—    Bet kas tad?

—    Slepkavība.

—    Ko? Slepkavība? — Priekšnieks izrunāja šos vārdus diezgan neticīgā tonī un lūkojās uz Evu Renčovu vēl lielākā nesaprašanā nekā pirmīt.

—    Pan priekšniek, — pēkšņi atskanēja no durvju puses. Tur stāvēja pazema auguma vīrs netīrā kombinezonā un acīmredzot gribēja priekšniekam kaut ko teikt. Visi pavērās viņā.

Priekšnieks tomēr neļāva runāt tālāk un uzbrēca:

—    Sasodīts, nelien te un liec mūs mierā! Vai neredzi, ka man svarīga apspriede?

Vīrs paraustīja plecus, it kā vēlēdamies teikt: «Manis pēc,» — un, atmuguriski kāpjoties, nozuda.

—    Kā lai to saprot — slepkavība? — priekšnieks atkal vērsās pie Evas Renčovas.

—    Tā, kā es to sacīju. Karels Zelenijs šorīt agri atrasts nogalināts uz soliņa Petržīnā. Esmu ieradusies šeit, lai jūs man pastāstītu visu, ko par viņu zināt. Kas tas bija par cilvēku, kādas viņam bija aizraušanās, ar ko viņš sagājās. Varbūt jums gadījumā ir zināms, ar ko viņš tikās vakar vakarā? — Eva Renčova nobeidza jautājumu.

Varēja redzēt, ka priekšnieks nespēj attapties no dzirdētā un klausās tikai ar pusausi. Pamazām viņš tomēr sāka apjaust, ka ar viņu kāds runā, pēdīgi atvainojās, ka esot palaidis garām, ko biedrene teikusi, un lūdza, vai viņa nebūtu tik laipna un neatkārtotu vēlreiz. Kad Eva Renčova to izdarīja, viņš sacīja:

—     Kas tas bija par cilvēku? Var raksturot pavisam viegli. Ķeneris uz mašīnām — citādi es šo sen jau būtu izmetis laukā — un trakais pie stūres. Sancēt — to viņš mācēja, taču pēc dabas bija slīmests. Kad viņam uznāca, tad negāja pie darba, un viss. Vēlāk gan atstrādāja, bet kas no tā par labumu? Es jau jums teicu, kā tas man griež, kad viens vīrs nav pie vietas. Nu, un vēl ķerts uz sieviešiem. Tie šim lipa klāt kā mušas pie mušpapīra. Nāca pat te uz šanci, zvanīja, nu galīgi nedeva mieru. Cik reižu netiku lauzījis galvu, kas tā ir par štelli. Nekāds skaistulis nebija, ka varētu šīs apžilbināt, ej tu sazini, kas viņam tāds piemita, ka dāmas šā dēļ bija gatavas lēkt vai uz ecēšām. To te par viņu zina visi. Kad es jums saku, varat pārliecināties paši darbnīcā vai mazgātavā! Vīri apliecinās.

Ja priekšnieku pirms brīža bija pārsteidzis tas, ko viņam teica Eva Renčova, tad nu pārmaiņas pēc pārsteigta bija viņa pati. Izbrīnu radīja abu trakojošās sievietes upuru rakstura salīdzinājums. Doktors Mojmīrs Janda attieksmēs ar maigo dzimumu bija stipri atturīgs un nedrošs kā vīrietis, sevī vērsts intelektuālis, turpretī Karels Zelenijs— cilvēks, ap kuru sievietes, kā rādās, riņķojušas dučiem, dzīves un meiteņu jaukumu baudītājs. Sim apstāklim viņas uzmanību bija pievērsis jau Silvestrs Kropāčeks, kas labi pazina nelaiķi — «Satīra» viesi, un tagad to apstiprināja arī Zelenija priekšnieks. Un tad Eva Renčova piepeši atcerējās, kur viņa jau reiz dzirdējusi Zelenija vārdu. No paša pirmā brīža, kad viņa uzzināja par slepkavību, šis vārds zemapziņā šķita pazīstams, tikai neizdevās atšifrēt, kādā sakarā. Taču nu atmiņa it kā noskaidrojās, un viss pamazām nostājās savā vietā —tā vismaz viņai šķita. Nu kā tad, tā bija tikai nejauša piezīme, tāpēc arī aizķērās pašā prāta stūrītī un negribēja nākt ārā. Bet nu viņa ir pavisam droša! Zeleniju pieminēja redaktore Nadja Dvoržākova tajā brīdī, kad ieradās darbā Regina Tolarova. Zelenijam vajadzēja aizbraukt izremontēto Reginas auto uz Pērļu Ielu. Ja tās nav pēdas, tad man šajā lietā galīgi neiet no rokas, Eva Renčova klusībā sev teica un novirzīja sarunu uz servisa un mazgātavas darbu.

—    Un ka ar haltūrām, tās jūs arī te paciešat, biedri priekšniek? — viņa jautāja.

—    Haltūras? Nekādas halturēšanas, to mēs nepieļaujam. Viss notiek kārtīgi pēc pasūtījumiem, varat pārbaudīt. Parādiet man jebkuru mašīnu, kas tur ārā gaida, un es jums parādīšu īpašnieka parakstītu pasūtījumu, ja vēlaties. Tādas lietas ne, tās pie mums nenotiek! — Varēja redzēt, ka priekšnieks nudien ir aizskarts.

—    Es to biju domājusi tā, vai pans Zelenijs būtu varējis te darbnīcā saremontēt mašīnu privāti, piemēram, ārpus darba laika, — Eva Renčova paskaidroja. Viņa pat netaisījās apšaubīt priekšnieka vārdus, jautājumam bija cits nolūks.

—    To varētu, — priekšnieks piekrita. — Protams, ka puikas te ķīlē arī savus vāģus, ja ievajagas, tikai detaļas gan jāpērk pašiem autoveikalā. Taču Zelenijam tas nebija vajadzīgs.

—    Kā tā? Viņam, pēc amata automehāniķim, taču bija sava mašīna, vai ne? — Eva Renčova jautāja.

—    Jā, jā, mašīna bija, — priekšnieks apstiprināja,—tikai viņš to remontēja mājās. Viņš dzīvo Celtniecības ielā un īrē pirmajā stāvā tādu tumšu un garu ūķi kā desa, agrāk tur bijis veikals, ir pat aizlaižamā štora. Ierīkojis tur darbnīciņu, lai varētu krāmēties gar motoriem. Bez tā viņš nemaz nespēja iztikt.

—    Ja būtu gribējis piehalturēt, tad šāda iespēja viņam bija?

—    Tas gan, bija, bija.

Drozds un Bržīza nespēja aptvert, kas Evai Renčovai padomā. Likās dīvaini, ka viņa taujā par šādām lietām. Vai gan mūsu valstī atradīsies automehāniķis, kas savu reizi nepiehalturētu — ja ne citādi, tad vismaz draugiem un paziņām? Tiesa, viņi nezināja, ka Zelenijs bijis arī Tolarovas jaunkundzes «galma mehāniķis» un, iespējams, ne tikai tas vien.

Viņiem viss kļuva skaidrs nākamajā mirklī, kad Eva Renčova uzdeva tiešu jautājumu:

—    Man šķiet, jūs labi atceraties savus klientus un tos pastāvīgos jau nu noteikti. Vai jūs nevarētu pateikt, bet, ja ne, tad noskaidrot, vai to vidū ir arī Regina Tolarovas jaunkundze?

Kā Eva Renčova to var zināt, lauzīja galvu Drozds un Bržīza. Vai viņa runātu tikai uz labu laimi?

—    Jūs domājat to «Omegas» redaktori? — vaicāja priekšnieks.

—    To pašu, — Eva Renčova apliecināja.

—    Tā pie mums mazgā auto, un mēs viņai mainām arī eļļu. Vakar arī bija atdzinusi savu feliciju. Tūlīt paskatīšu, ko mēs ar viņu darījām … — Priekšnieks taisījās celties no krēsla, bet tad atslīga atpakaļ. — Sasodīts, klausieties, Zelenijs taču vakar aizbrauca ar to auto! Viņš tai vienmēr to aizgādāja uz mājām, lai jaunkundzei nav jākratās ar tramvaju šurp uz Zižkovu.

—    Vai šāds pakalpojums pie jums ir parasta lieta? — Eva Renčova vaicāja.

—    Kur nu, ne! To tikai Zelenijs, tas aizbrauca mašīnas savām dūjiņām.

—    Vai man būtu jāsaprot tā, ka Tolarova piederēja pie tām sievietēm, kas, jūsu vārdiem runājot, lipa klāt Zelenijam?

—    Šaubu nav! Ne pirmā un ne pēdējā, kā man liekas. Viņš un Tolarova — tie bija veci paziņas.

—    Un sešpadsmitajā — vai tad arī Tolarovai remontēts auto? — Eva Renčova jautāja.

—    Es neatminu, bet var paskatīties grāmatā, ja jums vajadzīgs. Tikai tas tik ātri neies.

—    Esiet tik laipns, — Eva Renčova palūdza. Priekšnieks izgāja no kabineta, un, tikko viņš bija ārā, Bržīza izdvesa:

—    Tu man pasaki — kā tu to uzķēri? Ja tas viss ir tikai uz zila gaisa, tad es noņemu cepuri tavu kombinēšanas spēju un intuīcijas priekšā. Bez tās nu tu nebūtu tikusi cauri!

Eva Renčova pasmaidīja un teica:

—    Ko nu, viss ir gaužām vienkārši.

—    Tas ir brīnums, kaut arī es brīnumiem neticu! — Bržīza nelokāmi turējās pie sava.

Par atbildi atkal bija smaids un vārdi:

—    Nekādu brīnumu te nav. Lai nu kas, bet tikai ne tie.

Un Eva Renčova paskaidroja, ka noslepkavotā vārds jau no paša rīta tai licies dzirdēts, līdz viņa atskārtusi tā saistību ar Reginu Tolarovu.

—    Kā redzi, nekā pārdabiska, — viņa pabeidza.

Priekšnieks vēl aizvien nenāca atpakaļ, un viņiem metās jo tālāk,

jo karstāk, sviedri lija aumaļām.

—    Nekā! — nodārdināja priekšnieks, paskaļš un lietišķs vīrs būdams. — Sešpadsmitajā viņas vāģis te nav bijis — ne darbnīcā, ne arī mazgātavā.

—    Tātad Zelenijs to remontējis mājās piehalturējot vai arī apliecinājis uzmanību Tolarovas jaunkundzei, — Eva Renčova teica.

—    Tas var būt, viņš tos sievišķus tā bišķiņ uz to ķēra. Saprotat pati — sieviete un automobilis. Katra zina tikai spiest uz federi un braukt, braukt, kamēr autiņam gars laukā. Mašīnu kopt — tas viņām nenāk ne prātā, ja nu ar retu izņēmumu. Un to viņas arī nemaz nemāk, pat ja . . .

Evai Renčovai nebija patikas klausīties lekciju par sievietēm un automobilismu, tāpēc viņa pārtrauca:

—    Saprotu, saprotu! Šimbrīžam par šo tēmu būtu diezgan, tagad mēs labprāt aprunātos ar tiem, kas strādājuši kopā ar Zeleniju.

—    Labi, es piezvanīšu uz darbnīcu Blažekam, lai atnāk, — priekšnieks ierosināja.

—    Nevajag, mēs aiziesim paši. Iznāks maza pastaiga svaigā gaisā, te jau jums ir gatavā sauna.

—    Un pēcpusdienā ir vēl briesmīgāk. Tad vispār nav ciešams, — priekšnieks žēlojās un uzaicināja: — Nāciet, es jūs aizvedīšu.

Viņi devās cauri veikalam. Aiz tā bija nākamā telpa, kur trīs vīri eļļainos, spīdošos kombinezonos — viens gumijas zābakos un ar lielu gumijas skoteli priekšā — uztraukti sarunājās, jo priekšnieks, šķiet, jau bija paspējis pavēstīt, kas noticis ar viņu darbabiedru. Visi četri izgāja ārā un soļoja gar ēku bloku ar augstiem vārtiem ielas galā. Vārtos bija durtiņas, un pa tām viņi nonāca darbnīciņā, kur bija vietas divām, lielākais, trim mašīnām.

No pana Blažeka un vēl kāda mehāniķa viņi izdzirdēja mats matā to pašu, ko jau zināja par lielo sieviešmīli Karelu Zeleniju, tikai krietni sīkāk un pamatīgāk, jo viņš bija radis dižoties kolēģiem ar savām erotiskajām dēkām, spilgti un diezgan naturāli attēlojot gūtās uzvaras. Kad trijotne devās prom, Evai Renčovai bija piezīmēti vismaz desmit sieviešu uzvārdi un dažs pat ar adresi — ja tās bija agrākās servisa klientes. Vēlāk Zelenijs bija pārņēmis šīs dāmas savā individuālā vispusīgā aprūpē.

Karels Zelenijs mita vienistabas dzīvoklī apbirzuša nama jumta stāvā. Māju greznoja uzraksts «Uzmanību! Birst apmetums!» —jo tā piederēja pie tām, kuras vairs neremontē, tāpēc ka paredzēts nojaukt, lai dotu vietu jaunajai, modernajai Zižkovas priekšpilsētai, kas pacelsies veco, savu laiku nokalpojušo graustu vietā. Nams patiesi bija sačākstējis, taču, kad Eva Renčova, Drozds un Bržīza, uzmocījušies pa šaurām, tumšām kāpnēm pašā pajumtē, iegāja dzīvoklī, kam derēja atslēga no saišķa, kurš bija atrasts pie nogalinātā, viņi jutās patiesi pārsteigti* Nudien grūti bija iedomāties, ka šādā nepievilcīgā ēkā varētu būt tik omulīgs, elegants un pat grezns dzīvoklītis.

Mazo priekšnamiņu, kas īstenībā bija virtuvīte ar elektrisko plīti, izlietni, ledusskapi un miniatūru, acīmredzot pēc pasūtījuma taisītu bufeti, no istabas šķīra moderniem ģeometriskiem rakstiem klāts aizkars, apliecinādams tās personas māksliniecisko gaumi, kura to izvēlējusies. Vai tas bijis Zelenijs vai arī kāda no viņa mīļākajām, par to viegli varēja pārliecināties, atbīdot aizkaru un ejot tālāk. Viss istabas iekārtojums liecināja, ka tās iemītnieks ir izsmalcināta stila cienītājs, un nevajadzēja būt sevišķi atjautīgam, lai uzminētu, ka šis cilvēks neizjūt naudas trūkumu.

Telpa viscaur bija apšūta ar skaistu, augstvērtīgu koku, kas pulēts un kodināts rādīja savu dabisko šķiedru. Vienlaidu panelis nedarīja istabu smagnēju un šauru, tieši otrādi, šķiet, izgaismoja to, un tas laikam bija savdabīgi klāto un spodrināto griestu nopelns. Varbūt gaismas un plašuma efektu vairoja arī gaišās mēbeles. Neregulāri izvietoti modīgi skapīši, kas bija pieskrūvēti pie metāla balstiem, kuri savienoja grīdu ar griestiem, mijās ar brīviem laukumiem, ko aizpildīja visādi greznumnieciņi. Gan retroautomobilīšu modeļi, gan arī sīki, taču gaumīgi un dārgi senatnes priekšmeti. Kādā palielākā nišā stāvēja jauki izgaismota kailas sievietes skulptūra. Gaisma plūda istabā pa sienas platuma logu, tāpēc telpa drīzāk atgādināja gleznotāja ateljē nekā dzīvokli. Saliekamais dīvāns pie kreisās sienas, galds labajā stūrī pie loga, divi ērti, ar mākslīgu ādu pārvilkti klubkrēsli un televizors uz kājiņām — tas viss atgādināja vecpuiša mitekli, kur itin bieži tomēr mēdz ielūkoties arī sievietes. Vienā no pakarskapīšiem bija iebūvēta radiola, blakus plauktiņos stāvēja plašu kaudzes. Pārmeklējot dzīvokli, atklājās, ka ar platēm ir pilni arī divi skapīši.

Uz zaļā grīdceliņa šur tur bija mazi, pūkaini paklājiņi, arī dīvāna un klubkrēslu pārklāji darināti no šāda materiāla. Medus dzeltenā krāsā — tie veidoja ar gaišajām mēbelēm saskanīgu kopumu, viešot telpā sievišķīgu noskaņu.

Taču Eva Renčova, Drozds un Bržīza nebija nākuši šurp, lai apbrīnotu Karela Zelenija izkopto gaumi, tāpēc kopīgiem spēkiem ķērās pie pamatīgas kratīšanas. Sadrūmuši virzījās uz priekšu soli pa solim gluži kā kaujas ierindā, pārlūkoja atvilktnes, skapīšus un plauktiņus, un, jo tuvāk nāca istabas tālākajam galam, jo viņu garastāvokļa barometrs kritās. Tas, ko viņi meklēja, te acīmredzot nebija atrodams. Tāpat kā pie Jandas, arī šeit viņi neuzgāja ne miņas no kaut kā tāda, ko varētu uzskatīt par pēdām, kādu norādi, kam sekot, lai atklātu divu aukstasinīgo, satriecošo slepkavību vaininieci.

Viņi cerēja kaut ko atrast, bet palika tukšā.

Pārlūkojot dzīvoklīti, viņi uzgāja daudzas meiteņu fotogrāfijas un to vidū arī Reginas Tolarovas attēlu, vairākas vēstules, taču diemžēl visas vecas, divas krājgrāmatiņas uz Zelenija vārda un dažus žurnālus, galvenokārt «Svēt motoru», — vispār pašas ikdienišķākās lietas. Arī drēbju skapī nebija nekā interesanta. Vienā no aizstiklotajiem skapīšiem rindā stāvēja grāmatas, lielākoties speciālā literatūra par automobiļiem, taču bija arī viens otrs detektīvromāns un daži darbi par mīlas tēmu: «Kāmasūtra jeb mācība par baudu», Ovīdija, kā arī Fromma «Māksla mīlēt», Navarras karalienes «Heptamerons», «Dekamerons», apbružāts sējumiņš «Kā iegūt sieviešu labvēlību», Plzāka «Mīlas taktika un stratēģija», Stendāla «Sarkanais un melnais» un «Lisjens Levēns», Linklētera «Zuans Amerikā» un tamlīdzīgi šedevri. Arī Mornisa «Kailais pērtiķis». Nelielā bibliotēka lieliski raksturoja tās īpašnieku. Zelenijs bija bijis ne tikai dižs mīlnieks, viņš šo cilvēka darbības jomu studējis gluži vai zinātniski. Otrajā rindā atradās jau šaubīgāka un jutekliskāka satura grāmatas, bet kādā atvilktnē viņi uzdūrās plašai sieviešu aktu kolekcijai. Fotogrāfijas bija no tām, ko par mākslinieciskām dēvēt varēja visai nosacīti.

Viņi pārlūkoja visus stūrus un noguruši, nosvīduši atslīga klubkrēslos vai uz dīvāna.

Dzīvsudraba stabiņš termometrā atkal bija uzrāpies augstu virs trīsdesmit grādu iedaļas . . .

Drozds izgāja virtuvītē, ielaida glāzēs ūdeni, un visi trīs kāri, alkatīgi padzērās. Tveice jumtistabiņā bija gluži neciešama, un koka apšuvums to vēl vairoja.

Vienīgais guvums bija piezīmju kalendārs ar tālruņu numuriem un adresēm, no kurām dažas viņi bija uzzinājuši jau servisā. Neuzradās nekas tāds, kas ļautu spriest, ar kuru no šīm sievietēm Karels Zelenijs ticies beidzamajā laikā, nemaz jau nerunājot par to, kas bijusi viņa pavadone vakar «Satīrā».

Arī kratīšana Zelenija darbnīcā nedeva nekā jauna (un viņi nemaz necerēja uz kaut ko sevišķu), tikai tā bija patīkamāka nekā darbošanās pa bēniņu istabu. Tur vismaz valdīja vēsums.

—   Tātad? — Eva Renčova uzdeva jautājumu. Izmeta to gluži kā āķi ar ēsmu, tiklīdz bija apsēdusies blakus Ceņekam, ko nācās modināt. Nelikdamies zinis par karstumu, šoferis omulīgi šņāca pie stūres.

—    Atliek tikai pēdējā iespēja, — ēsmu pirmais pakampa Bržīza. — Mums jāatmasko Regina Tolarova, jo viņa vienīgā no tām, kuras mēs turam aizdomās, ir pazinusi abus noslepkavotos un, kā rādās, bijusi ar viņiem intīmās attiecībās. Abi ņēmuši vienādu galu, tātad var secināt, ka — visticamāk — no viņas rokas.

—    Pierādījumi? — Eva Renčova vaicāja.

—    Būs jāmeklē.

Evai Renčovai problēma tomēr nelikās tik vienkārša, kā to izprata Bržīza. Ir jau taisnība, viņa prātoja, ka Regina Tolarova ir saistošais posms starp doktoru Jandu un automehāniķi Zeleniju, un taisnība arī tas, ka viņai nav alibi pirmās slepkavības naktij, — kā būs ar otro, to vēl redzēs. Tolarovai par ļaunu runā viņas uzvedība pratināšanā, nav ignorējams arī fakts, ka viņa divus gadus studējusi medicīnu (kāda iekšēja balss Evai Renčovai aizvien sacīja, ka slepkavības nudien izdarījusi profesionāle, kā to apgalvoja dakteris Vāleks), un tomēr neatbildēts palika pats būtiskākais jautājums: vai Tolarova ir trakojošās sievietes tips? Eva Renčova reiz jau bija atbildējusi noliedzoši un arī tagad negribēja ticēt šādai varbūtībai. Te slēpjas kaut kas cits. Kas īsti — lūk, to viņa šimbrīžam nespēj pasacīt! Tikko spēs, tā noslēpums atrisināsies pavisam viegli. Taču viņa saprata arī to, ka saikne «Janda—Tolarova—Zelenijs» vērš pret Tolarovu smagas aizdomas, kas izklīdīs tikai tad, kad atklāsies cita ķēdīte: Janda—nepazīstamā sieviete—Zelenijs. Bet kāds tad būtu sakars starp Jandu un Zeleniju? Vai viņi bija paziņas? Janda droši vien zināja par Zeleniju, vismaz vārda pēc, kad viņš zvanīja Tolarovai, bet Zelenijs? Maz ticams. Zelenijs acīmredzot nepazina Jandu, bet, ja arī, tad vienīgi vārda pēc, kad viņš atsaucās Tolarovas vietā pa telefonu. Sādi viņš varēja pazīt arī Dvoržākovu, jo arī tā reizēm pacēla klausuli, kad Tolarovas nebija klāt. Vai tiešām ieskatā, ko tik enerģiski aizstāv Bržīza, būtu sava daļa patiesības? To jau redzēs, Eva Renčova klusībā nosprieda un teica:

—    Pieņemsim, ka tev ir taisnība. Ko tu tādā gadījumā iesaki?

—    Pirmām kārtām jāmeklē pierādījumi. Pēc manas teorijas, slepkava ir maniaks, un tad nekāds motīvs nav saskatāms. Tas atklājas, tikai pratinot noziedznieku, — Bržīza atbildēja.

—    Un kur tu gribi atrast šos pierādījumus?

—    Pie Tolarovas.

—    Labi. Taču mums ir vesela kaudze citu darbu. Jāizsvītro no saraksta Vaškova un Dostālova, jāpārbauda adreses, ko atradām Zelenija piezīmju grāmatiņā, un jāpapēta sievietes, kuras tur dzīvo. Ja nu slepkava ir kāda no viņām?

—    Vai nebūtu vienkāršāk, ja vispirms koncentrētu uzmanību uz Tolarovu? — Bržīza jautāja.

145

—    Es tā neteiktu. Mums jāizmanto visas iespējas. Un neaizmirsti, ka arī šefam jāliek priekšā kāds ierosinājums. Jo vairāk, jo labāk, tu taču viņu pazīsti. Viņam patīk, kad darbiņš nestāv uz vietas, kad ir kustība. Šefs mēdz teikt, ka arī no paša niecīgākā aizmetnīša reizēm var sākties pavediens, ja pat ne īstas pēdas. Es gandrīz vai dzirdu, kā viņš saka: «Jums te skraida apkārt sievišķis, vienā mierā slepkavo cilvēkus citu pēc cita, bet jūs neesat spējīgi pa desmit dienām atrast

10 —O. Koseks

ne mazāko aizķeres punktu, no kā sākt, tikai mierināt mani ar solījumiem, minējumiem un fantāzijām!» Nekāda jaukā saruna man ar viņu nebūs, tam nu jūs varat ticēt. . .

Iejaucās starpā Drozds, jautādams:

—    Kas tev tagad ir padomā?

Eva Renčova atbildēja:

—    Kas ir padomā? Vispirms jātiek galā ar Vaškovu. Tu ņemsi to savā ziņā un noskaidrosi, ko viņa šonakt darījusi. Pa teletaipu izsauksim Litomeržices miliciju un palūgsim, lai izdibina to arī par pani Dostālovu. Tas būs tavs pienākums. — Eva Renčova pagriezās pret Bržīzu. — Es pieprasīšu mūsu grupai papildspēkus, lai visdrīzākajā laikā, sacīsim, divdesmit četrās stundās nopratinātu visas Zelenija paziņas. Arī jums nāks palīgā daži cilvēki, bet es pati braukšu aprunāties ar Reginu Tolarovu. Ja viņas izteikumi būs šaubīgi, ņemšu viņu tūdaļ līdzi uz šejieni. Vai ir skaidrs?

Drozds un Bržīza klusējot palocīja galvu.

22

Varbūt man vajadzēja skaitīt laiku no tās dienas, kad mēs iepazināmies ar Boreku . . . Taču nē, mūsu mīlas pirmais gads sākās tikai tad, kad man palika divdesmit—šie brīnišķīgie mīlestības un cerību pārpilnie divdesmit. Tas bija desmitajā aprīlī. Todien es pirmo reizi mūžā saņēmu dāvanu — īstu dāvanu, nevis no sabiedriskajiem fondiem, kā tas notika bērnunamā vai internātā. Kad visi skuķi bija aizbraukuši uz mājām, godājamajai vadībai sametās žēl vientuļās skolnieces (arī tāpēc, lai varētu internātu slēgt ciet un nebūtu jārūpējas par vienu pašu cilvēku), pane direktore uzaicināja mani uz ziemsvētku vakariņām un pēdējā mirklī sadzina kādu nieku, lai es nejustos kā tāda atstumtā kopus līksmē par dāvanām, kas rūpīgi saliktas zem degošas eglītes. Patiesībā jau bija aizkustinoši tie mūsu diriķenes pūliņi, — direktore bija resna, iesirma dāma, kas nēsāja brilles biezos kaula ietvaros un atgādināja neveiksmīgu pūces un apoga krustojumu, — un es vispārējās pacilātības gaisotnē arī neliedzu viņai tās prieciņu, pajūsmodama par lakatu, kas steigā izrauts kaut kur no skapjapakšas, jo nebija necik valkāts un varēja diezgan ticami tikt uzdots par jaunu, vai silona zeķēm, kuras patiesībā bija pirktas viņas meitai, bet, kad ziemsvētku svinētāju •.k.iilu necļaidot papildināja arī mana necilā persona, steigšus tika p.ii,iili«'\nl.is ( ilrtin. Ar skubu tika rakstīta un bāzta zem lentītes !••""•» k.ti!il<\ kur u/rīmēts zaļš egles zariņš un svecīte, — jauna k(itlil» ni nirtMii, n«ivi\ (lnnklores meitas Hedvikas vārdu…

Viņi jau nebija tāpēc vainīgi, viņiem, tiem cilvēkiem, laikam — bet varbūt patiesi? — bija vislabākie nolūki, taču man tā palika vienīgi labdarība, ko es biju atēdusies līdz kaklam. Iespējams, viņiem šķita, ka es nepaužu pietiekami vētraini savu aizgrābtību (to es gluži vienkārši nepratu darīt), iespējams, ka likos viņiem nepateicīga, taču tur es neko nevarēju līdzēt. Toties viņi nespēja saprast mani. Mēs bijām kā dažādu planētu būtnes, viņi no vienas, es no citas — miljoniem gaismas gadu tālas un, lai kā centos, allaž sabojāju viņiem garastāvokli. Biju kā tāds svešķermenis, kas vieš draudus viņu nokārtotajā sadzīvē, kura balstās uz galvenajiem ģimenes pīlāriem — tēti un mammu. Man no laika gala bija trūcis kā viena, tā otra.

Acis pieskrēja pilnas asaru, kad attaisīju mazo kārbiņu, kuru Boreks, vēlēdams laimes manā divdesmitajā dzimšanas dienā, pasniedza kopā ar rožu pušķīti, tādiem pusplaukušiem ziediņiem, kas atgādina lielas asins lāses uz sniegbalta fona. Mēs sēdējām pašā tālākajā kaktā kādā kafejnīciņā, kuru mēdzām dēvēt par «trimdinieku stūrīti», jo tā atradās viesnīcas «Embassy» sētas spārnā. Bija priekšpusdiena, un telpa bija tukša — starp citu, arī pārējā laikā te neiegriezās necik daudz apmeklētāju. Tiem labāk patika sevi izrādīt ielas spārnā, lai viņpus augstajiem stikla logiem slīdošais pūlis tos ievērotu, bet viņi paši varētu blenzt uz garāmgājējiem. Tā kā te pastāvīgu viesmīļu nebija, brīdi pa brīdim ieskrēja metrdotels paraudzīties, vai nav parādījies jauns viesis — tas gan gadījās visai reti —, un nedzirdami atkal nozuda lielajā zālē. Vēlāk viss mainījās, kafejnīciņu pārbūvēja un modernizēja.

Mēs sēdējām «trimdinieku stūrītī», un es, kā jau tas mēdz būt ar meitenēm, birdināju asaras uz piekariņa ar čehu granātiem, tikpat kā tos neredzēdama. Akmentiņi izplūda acu priekšā, bija tikai mirdzoši, neskaidri, sarkani plankumi, kas vienīgi tad, kad asaras jau straumēm ritēja pa vaigiem, pamazām ieguva apveidus un saruka līdz sīkiem graudiņiem.

10'

Nespēju parunāt, jo biju pirmo reizi mūžā saņēmusi dāvanu, kuru kāds cilvēks izvēlējies tieši man. Vienīgi piekļāvos Borekam, sameklēju viņa lūpas un sāku nesavaldīgi skūpstīt. Viņš centās atvirzīties, mierināja mani, teica, pēc kā tas izskatoties. 5ajā ziņā Boreks bija īsts savas ģimenes loceklis, cienīja ārišķības, un mans vētrainais mīlestības, atdeves un arī pateicības apliecinājums sabiedriskā vietā viņam bija mazliet nepatīkams. Toties man apkārtne bija vienaldzīga. Kaut arī uz mums lūkotos visa pasaule, man vajadzēja viņu skūpstīt, vajadzēja pierādīt, kā es viņu mīlu — bezgalīgi un izmisīgi un ne jau tikai šo dažu sārto akmentiņu dēļ. Borekam izdevās izgrozīties no manām skavām, viņš viegli atstūma mani nost, sakārtoja acenes, kas jau taisījās krist nost, un, atkārtodams: «Ir

147

jau labi, ir labi,» — glāstīja man roku. Tā glāsta, kad grib nomierināt mazu bērnu, kas meklē patvērumu savās sāpēs, bailēs un cerībās. *

Tajā mirklī es šausmās aptvēru, ka arī viņš, tāpat kā tie pārējie, — ka arī viņš, pats tuvākais no visiem cilvēkiem, nespēj mani saprast. Tas būtu pa spēkam vienīgi tam, kas pats izaudzis bez tēva un bez mātes bērnunamos un internātos.

Un, šķiet, tā bija arī pirmā reize, kopš mēs satikāmies, kad es apjautu, ka, lai tur vai kā, lai arī Boreks mani pilnībā nekad nesaprastu, viņš ir nepieciešams man turpmākajai dzīvei. Jo bez viņa es nedzīvotu, bet tikai eksistētu un lēni dzistu, jo, viņam aizejot, manī kaut kas sadegtu un nekad vairs nebūtu glābjams. Negribējās par to ne domāt. Negribējās izdomāt šo domu līdz galam, tāpēc ar gribas piepūli to aizgainīju. Domāju vienīgi par to, ka man ir divdesmit, brīnišķīgie mīlestības un cerību pārpilnie divdesmit, līdzās ir Boreks, ir tepat blakus un būs kopā ar mani visos mana mūža priekos un bēdās.

No tās dienas es sāku savu laika skaitīšanu. Tā bija mana pirmā gada pirmā diena. Pirmā diena un pirmais vakars. Sešos mums abiem bija jābūt darbā, man ķirurģiskajā, viņam sirds un asinsvadu slimību nodaļā.

Nakts bija mierīga — kā jau nedēļas vidū, Roku vai kāju lūzumi nekādu lielo darbu neprasa, tie ir ideāli slimnieki, kas rāmi guļ līdz pat rītam. Sadalīju medikamentus, apbraukāju ar ratiņiem palātas, izdarīju injekcijas, pārbaudīju trīs pilināmos aparātus. Jara, mana šīsnakts nomoda biedrene, arī ilgi nekavējās savā pusē, un tā ap kādiem deviņiem mēs jau bijām puslīdz brīvas. Es piezvanīju Borekam.

«Sveiks, kā tev tur iet?»

«Baigi jāraujas, nupat ievests viens infarkts.»

«Tad es piegriezīšu vēlāk. Pagaidām uz redzi un bučiņa,» es nošmaukstināju tikpat pacilātā garastāvoklī kā pirmīt.

«Čau,» Boreks atsaucās. Tad atskanēja klikšķis un tālrunis kļuva mēms. Liku nost klausuli lēnītēm, gandrīz vai glāstoši, jo šķita, ka tā vēl glabā viņa balsi. Man svila vaigi, un visas domas bija tikai pie viņa dāvanas.

«Vai tu drusku nešauj pār strīpu?» Jara uzprasīja, vārīdama kafiju. «Tev arī?»

«Mazu un vāju, ja tu būtu tik laipna,» es palūdzu.

«Tu neesi dzirdējusi, ko es tev jautāju,» Jara teica, iebēra manā tasītē vienu tējkarotīti kafijas un iemeta trīs cukurgraudus. Viņa zināja manu gaumi. Netikās atbildēt, tomēr kaut ko vajadzēja sacīt. Es neskatījos uz Jaru, taču jutu, ka viņa cieši mani vēro.

«Tu to nespēj saprast,» es atbildēju un tūlīt biju gatava šaut sev pa muti. Apjēdzu, ka tā runāt nepieklājas, kaut arī biju domājusi pavisam citādāk, nekā tas izskanēja vārdos.

Jara uzlēja kafijai verdošu ūdeni, izslēdza spirāli un diezgan asi pagrūda man tasīti, pat nepiemetinājusi ierasto, ka šitā jau neesot nekāda kafija, bet gatavā susla, jo īstai kafijai, pēc Jaras domām, bija jābūt svelmainai kā augusta naktij, saldai kā mīļākā lūpām un, galvenais, melnai kā tēva slepkavas dvēselei. To viņa allaž mēdza teikt ar uzspēlētām dusmām, taču šoreiz saniknojās no tiesas:

«Nu, protams, es to nespēju saprast! Kā tad! Jūs abi esat pirmie uz pasaules, kas pārdzīvo tādas jūtas! Tāda mīlestība kā jūsējā uz zemes vēl nav bijusi, vai ne?»

Mazliet bija kauns, ka esmu kaut ko tādu izmetusi, taču nevarēju sevi pielauzt, lai mēģinātu paskaidrot, ka man tas nudien ir kaut kas ārkārtējs. Man, kurai no mazotnes nav bijis neviena tuva cilvēka, man, kura augusi bez mātes glāsta jeb, kā saka, bez mātes sukām un tēva siksnas, ko es vēl justu uz sava dibena un kas būtu sava veida pierādījums, ka ir kāds, kurš man vēlē labu un, lai ko es izstrādātu, tomēr mani mīl. Es kaunējos, jo zināju, ka Jara, kam bija trīsdesmit gadu, dzīvo laimīgā un saskanīgā laulībā. Pazinu viņas vīry un pazinu arī abus bērnus, astoņus gadus veco Janu un sešgadīgo Jarušku. Dažreiz, kad Jarai bija dienas maiņa, visi trīs nāca pretī sagaidīt, un šad tad es arī iegriezos pie viņiem — pasēdēt, parotaļāties ar bērniem.

«Piedod, Jariņ, tas nemaz nebija tā domāts,» es nočukstēju.

«Labi jau ir, es tikai gribēju teikt, lai tu esi drusku prātīgāka.» Jara tūdaļ atplauka. Viņa nekad nemācēja ilgi dusmoties.

Būt drusku prātīgākai! Viņai viegli runāt, šai nosvērtajai būtnei pašā krāšņākajā sievietes vecumā. Vai tas maz ir iespējams, ja tik neprātīgi mīl? Taču vajadzēja vismaz patēlot, ka viņas no sirds doto padomu atzīstu par pareizu — būtībā jau atzinu arī, — un es sacīju: «Pacentīšos, Jariņ,» — skaidri zinādama, ka šie centieni būs gluži veltīgi. Es lidinājos kā pa mākoņiem, dzīvoju aizgūtnēm, un visi pārējie cilvēki, izņemot Boreku, man bija tikai garāmslīdošas ēnas.

«Dzīvē neko nevajag pārspīlēt, meitenīt. Nedz mīlestību, nedz arī naidu. Tiklīdz tas otrs jūtas drošs, ka tu piederi viņam uz dzīvību un nāvi, tā sāk kļūt pārāk pašpaļāvīgs un attiecīgi arī izturas. Vīrietis allaž jātur mazliet nedrošībā, sak, neesi jau vienīgais, ja tikai es gribētu, tad . . . Vai saprati? Vīrietis ir jātur nedrošībā, lai kā tu viņu mīlētu. Citādi var briesmīgi sāpīgi iegrābties,» Jara mani mācīja.

Jara jau vēlēja man labu, kā vēlēja labu visi tie cilvēki bērnunamos un internātos, viņa pat bija man daudz tuvāka nekā tie, taču toreiz es to uzskatīju par morāles lasīšanu. Tā, manuprāt, varēja runāt tikai viena nopietna sieva un māte, kas jau paguvusi aizmirst kaut ko ļoti svarīgu, apmierināta laulātā draudzene, kam reibuma gadi jau aiz muguras, kas tikusi zem aubes un kam tagad rūp vienīgi klusa ikdienas dzīve bez uztraukumiem un novirzēm no ierastās kārtības.

«Mazliet nedrošības viņiem nāk tikai par svētību,» Jara domīgi atkārtoja un malkoja kafiju. Arī es mazām mutītēm dzēru savējo. Sēdējām viena otrai pretī pie pagara galda mūsu istabā. Redzēju, ka Jara pēkšņi it kā aiziet sevī, tāpēc atstāju viņas beidzamos vārdus bez atbildes, un tie izskanēja tukšam gaisam. Ienāca prātā, ka diez vai pasaulē atrastos kāds, kas spētu palīdzēt cilvēkam, kad tas cieš nevis miesīgi, bet dvēselē, piemēram, no pārmērīgas mīlestības, kā bija sacījusi Jara. Kādā veidolā šis glābējs parādītos, kā izpaustos viņa palīdzība?

No astotās palātas zvanīja, vajadzēja celties un iet apraudzīt slimnieku, kas gulēja pie loga. Viņš bija viss vienos pārsējos un atgādināja baltu mūmiju — tā lielākoties izskatās tie, kas pārcietuši smagu avāriju. Slimnieks bija izslāpis un ar savām apsaitētajām rokām nespēja pats padzerties. Iedevu viņam tēju. Viņš pateicās ar skatienu, jo runāt vēl bija grūti, nedrīkstēja piepūlēt balssaites. Uzsmaidīju viņam, nodzēsu gaismu un gāju prom. Pa baltām flīzītēm izlikto kluso, krēslaino gaiteni atgriezos mūsu istabā, izcīnīdama ar sevi īstu cīņu, lai tūlīt neceltu klausuli un nezvanītu Borekam. Nācās atturēties arī Jaras dēļ. Ko viņa par mani domātu? Pirms brīža nolasīja man sprediķi kā pans mācītājs no kanceles, bet es …

Ap desmitiem abas likāmies atpūsties. Trešdiena nudien ir ideāla diena, nevis tā kā sestdiena vai svētdiena — taisnību sakot, piektdiena arī — , kad ātrās palīdzības mašīnas nāk cita pēc citas un mēs visu nakti esam vienā skriešanā. Likāmies atpūsties, es domāju par Boreku un viņa dāvanu — atkal un atkal. īsu mirkli radās pat nepārvarama vēlēšanās parādīt piekariņu Jarai, bet tad sacīju sev, ka tas ir mans, vienīgi mans un tā būtu svētuma zaimošana — rādīt to svešam, turklāt tieši šodien. Domāju par Boreku, domāju par viņa dāvanu un fantazēju par nākotni.

Mazu brītiņu biju arī iesnaudusies — tikai tā, caurmiegā — un nosapņoju kaut ko briesmīgu, nezinu, ko, taču laikam jau šaušalīgu, tāpēc ka bailēs iekliedzos un pietrūkos stāvus, trīcēdama pie visām miesām. Tad atcerējos — es biju sapņojusi, ka man kāds tuvojas, l>H/iom viņa seja atgādināja Boreku, brīžiem kādu no bērnunama, novdiiijrt pazīt, viņš vērās manī nežēlīgu skatienu, tas taču bija Bo'••l , • . \li«<|>n pretī rokas, bet viņš apstājās, baltajam ārsta virsvalkam «|i |il«.«iom plīvojot, un tad tas atkal nebija Boreks, bet mūsu šefs no veselības aizsardzības nodaļas. Pēdīgi arī tas nozuda un palika tikai kāds svešinieks, un man bija tāda sajūta, ka viņš plosa manas iekšas, rauj ārā sirdi, ak dievs, tas tomēr bija Boreks, baltais virsvalks nošļākts ar asinīm, viņš turēja rokās manu sirdi, un no tās krita zemē sīki granātiņi. Es iekliedzos un pamodos. Uzmodināju arī Jaru, tāpēc ka biju drausmīgi pārbijusies. Viņa pielēca stāvus, aplaida skatienu apkārt un jautāja:

«Kas ir? Kas te notiek? Vai tu biji tā, kas kliedza?»

«Es.»

«Paklau, ko tu muļķojies?»

«Man rādījās briesmīgs sapnis.»

«Tu no tās savas mīlestības vēl kļūsi traka.»

Pēdējos vārdus Jara pateica tā, ka jutu vēlēšanos klupt viņai virsū un nožņaugt.

Tobrīd iešķindējās tālrunis.

Drāzos pie aparāta un pacēlu klausuli.

Runāja Boreks . . .

23

Evai Renčovai nepavisam netikās iet pie pulkveža uz sarunu. Skaidri zinādama, kāda būs šī runāšana, viņa apzināti centās novilcināt mirkli, kad nāksies stāties pulkveža priekšā. Lēnām nokāpa lejā paēst pusdienas — tīši nebrauca ar liftu, iešana tomēr bija kādu brītiņu ilgāka —, lēnām ēda, taču ēšana nevar būt bezgalīga, sevišķi ar tām porcijām, ko pasniedz darbavietu ēdnīcās. Tāpēc viņa itin drīz jau stāvēja savā kabinetā pie spoguļa un, lūpas uzmetusi, vilka pa tām ar pomādi. Saknieba lūpas, pastiepa uz priekšu un, pārliecinājusies, ka uzkrāsots labi, pārlaida dažas reizes ar suku pār matiem. Vēl varētu kādu laiciņu padarboties ar kaktusiem, viņa nodomāja, bet tad spītīgi izslēja galvu un stingrā solī izgāja gaitenī.

Saruna turpinājās ilgi. Kad pulkvedis Hora bija izlādējies, viņš nomierinājās un pats atzinās, ka Evai Renčovai uzticētā divu jauno vīriešu slepkavības lieta ir ārkārtīgi sarežģīta. Akceptēja visus pasākumus, kurus viņa bija ierosinājusi, papildināja ar dažām sīkām piezīmēm un novēlēja labu veiksmi nākamajās divdesmit četrās stundās, kam, viņaprāt, vajadzēja būt izšķirošām, lai izmeklēšanā pēdīgi notiktu pavērsiens.

Tādas bija arī Evas Renčovas cerības, tomēr viņi abi maldījās.

Tūlīt pēc apspriedes ar šefu jeb veco, kā mēdza dēvēt pārvaldes priekšnieku pulkvedi Horu, Eva Renčova sāka plaša mēroga akciju, lai nopratinātu sievietes, kuru telefona numuri un adreses bija Karela Zelenija piezīmju grāmatiņā. Viņa izskaidroja pasākuma dalībniekiem, kas tiem jāmeklē, kas jāvaicā un kas jāizdibina pirmām kārtām. Palūkojusies pulkstenī, secināja, ka Reginu Tolarovu darbā vairs nesastaps, un atlika tikšanos uz vakaru. Iegriezīsies pie viņas dzīvoklī. Ja nu tur nejauši kaut kas atklājas!

Eva Renčova piezvanīja pie Tolarovas durvīm pēc septiņiem. Iepriekš gan būtu vajadzējis savu nākšanu pieteikt pa tālruni, viņa domāja. Ja nu Tolarovas nav mājās? Bažas tomēr bija veltīgas. Durvis spēji atvērās, tajās stāvēja Regina Tolarova šortos un vestītē, īstā pludmales kostīmā, kas šajās tveicīgajās dienās bija vienīgais ciešamais mājas tērps. Lielās acis ziņkārē iepletās vēl platākas, Evu Renčovu ieraugot, un viņa izgrūda:

—    Tā esat jūs?

—    Un jūs tas pārsteidz? — Eva Renčova atjautāja.

—    Taisnību sakot, mazliet. Es jūs gaidīju jau pirmīt, — Regina Tolarova atzinās. — Taču nāciet vien tālāk, nestāviet durvīs, ja jau esat klāt!

To sacīdama, viņa pakāpās malā, ļaujot Evai Renčovai ienākt priekšnamā, kas bija mazs kā kabatiņa. Norādīja uz durvīm pa kreisi, aizslēdza ārdurvis un sekoja viešņai. Apsēdināja to milzīgā Voltēra krēslā, kas likās aizņemam vai pusi istabas, kur visa pārējā iekārta bija plaša patēriņa mēbeles. Evai Renčovai šī telpa tūdaļ atgādināja kādu citu, kur viņa bija ielūkojusies, aizejot no Amālijas Rozenkrancovas dzīvokļa, — doktora Mojmīra Jandas mitekli. Līdzības iespaidu radīja gan siena, kas bija no augšas līdz apakšai aizsegta ar grāmatām, gan arī tas, ka uz rakstāmgalda pie loga omulīgā nekārtībā viņa pamanīja vairākas sleju un iespiedlokšņu kaudzītes. Turpat mētājās dažas brošētas vai iesietas grāmatas, bet tam visam pa vidu stāvēja rakstāmmašīna un tālrunis.

Regina Tolarova, attapusies no pirmā pārsteiguma, kļuva viesmīlīga namamāte. Viņa nozuda aiz aizkara, kas nodalīja ēdamstūri un virtuvīti, un brīdi vēlāk nolika priekšā Evai Renčovai glāzi sulas, kurā peldēja ledus gabaliņi.

—    Mazs atspirdzinājums šādā karstumā nenāks par ļaunu. Drīz būs gatava kafija, — viņa teica.

—    Paldies, tas nu gan nebija vajadzīgs, — Eva Renčova atbildēja. Viņa jau bija paguvusi pārlaist istabai ašu, visu redzošu skatienu un iegaumēt to visos sīkumos. Sī prasme ātri orientēties un paturēt prātā pirmo iespaidu laikam bija neapjausta, dabas dota īpašība. Jau vairākas reizes tā bija viņai palīdzējusi atmezglot visai sarežģītus noziegumus. Nebija šaubu, ka te dzīvo intelektuāle, un nebija šaubu arī par to, ka iemītniece ir sieviete ar visiem vājā dzimuma tikumiem un netikumiem. Par intelektuālismu liecināja ne vien grāmatas, bet arī elegantā nevīžība, ar kādu bija izvietotas lietas. Un, ka te mīt sieviete — tikumiska vai ne, tas bija grūti nosakāms —, uz to norādīja maigs dārgā franču šanela numurs pieci aromāts. Sis parfīms bija ciešā sakarā ar noslēpumainajām slepkavībām, taču Eva.Renčova šimbrīžam varēja tikai minēt, kāda loma tam bijusi abos noziegumos. Ka istabas saimniece ir sieviete, par to varēja spriest arī no pārlieku daudzajām vāzītēm un sīkajiem, filigrānajiem greznumpriekšmetiem.

Regina Tolarova apsēdās pretī Evai Renčovai, aizsmēķēja cigareti pie gāzes šķiltavas ar augstu liesmu, pievērsa ciešu skatienu savai apmeklētājai un teica:

—    Tātad, lūdzu, ko jūs vēlaties? Es jau visu zinu, lasīju «Vakara Prāgu» un esmu galīgi satriekta.

Pēc toņa, kādā tas sacīts, tu, cilvēks, pat gribēdams neticēsi, ka viņa runā patiesību, taču pieņemsim, ka tomēr, Eva Renčova nodomāja. Vai tad tu cerēji, ka viņa uzreiz kritīs ģībonī? Vienlaikus prātā iešāvās doma, ka laikam atkal nav uztrāpīta īstā vaininiece. Jo, cik viņa pazīst cilvēkus, Tolarova nespētu tā izlikties.

—    Ko vēlos? — viņa pārjautāja, it kā ar sevi runādama, un pēc īsas pauzītes turpināja: — Vēlos zināt, kādas bija jūsu attiecības ar noslepkavoto Zeleniju, kur jūs viņu beidzamo reizi redzējāt un kā pavadījāt šo nakti.

Reginai Tolarovai, šķiet, jau bija uz mēles ironiska iebilde pret šādu privātās dzīves anatomizēšanu, tomēr viņa palika klusu, un tikai skatiens pauda ja ne dusmas, tad vismaz īgnumu, ka nākas atbildēt. Taču tas bija tikai mirklīgs acu zibsnis, kas nodzisa tikpat ātri, kā iededzies.

—    Karels kopa manu automobili. Pati es no tā neko nesaprotu, tāpēc paļāvos uz viņu. Rūpējās par manu feliciju gluži kā par savu mantu.

—    Redziet, jaunkundz, jums noteikti ir skaidrs, ka šāda veida attiecības mani neinteresē, — Eva Renčova viņu pārtrauca. Laipošana kā ap karstas putras bļodu sāka apnikt. Viņa nebija nākusi izklaidēties. Priekšā vēl lērums darbu, nav laika te trīt mēli un spēlēt paslēpes ar šo sievieti. Ja Tolarovai tā patīk čalot, lai sauc šurp kādu no saviem mīļākajiem.

Regina Tolarova nomanīja Evas Renčovas balsī saltuma pieskaņu tāpat kā todien izdevniecībā. Taču toreiz viņai šāds tonis lika spuroties pretī, turpretī tagad notika gluži otrādi. Viņa saprata, ka tīši pārbaudīt milicijas kapteines pacietību nedrīkst, tāpēc klāja ārā:

—    To es tikai tā — ievadam, jo mašīnas dēļ mēs patiesībā arī iepazināmies. Nu, bet vēlāk Karels sāka tīkot pēc kā vairāk, ne tikai draudzīgām attiecībām vien. Dažas reizes bijām uz dejām, viņš uzaicināja mani uz mājām, gribēja, lai braucam kopā uz vasarnīcu, kas viņam pieder uz pusēm ar draugu, taču tas mani nevilināja. Karels nebija mans tips. Viss beidzās ar to, ka mēs nudien kļuvām labi draugi. Es jau teicu, ka viņš aprūpēja manu feliciju. Kad bija vajadzība, paņēma mašīnu no Pērļu ielas, kur es to turēju, un nākamajā dienā atkal atbrauca atpakaļ. Viņam bija rezerves atslēgas. Atgādāja mašīnu, un, ja abiem bija brīvs brīdis, mēr sēdāmies iekšā un braucām kaut kur iedzert kafiju vai ārpus Prāgas mazliet izklaidēties. Ziniet, viņš bija tāds savdabis. Ļoti inteliģents un atjautīgs, tā prata smīdināt, ka es reizēm pat nemanīju, kā laiks skrej.

—    Un vakar? Vakar jūs arī nemanījāt? — Eva Renčova to nevaicāja uz labu laimi, bet tāpēc, ka zināja — arī vakar Zelenijs bija atgādājis Tolarovai automobili pēc eļļas maiņas. Vaicāja, pat nenojauzdama, ka trāpījusi desmitniekā.

—   Gandrīz uz to pusi. Mēs aizbraucām uz «Kluba» moteli Prūhonicē. Aiztikām tur ap četriem, un laiks tā joņoja, ka es tīri vai pārbijos, kad atklāju, ka ir jau pāri septiņiem. Biju apsolījusies iet ciemos pie Dvoržākoviem, un Nadja vēl piekodināja, lai tikai nenokavējoties. Karels arī satrūkās, viņam bija randiņš. Tūlīt drāzām atpakaļ, es vēl paguvu aizsviest viņu līdz mājām un beidzamajā mirklī tikt arī uz tām viesībām.

—    Tātad šoreiz jums ir neapgāžams alibi? — Eva Renčova jautāja.

—    Un pavisam drošs, — Regina Tolarova apstiprināja.

Kaut gan Evas Renčovas pieņēmums, ka Regina Tolarova ir slepkavības vaininiece, sabruka — alibi, protams, tiks vēl pamatīgi pārbaudīts —, viņa tomēr daudz neskuma. Drīzāk jau otrādi. Viņa nespēja iedomāties Tolarovu trakojošās sievietes lomā — lai arī redaktore lietoja šanelu numurs pieci, tai trūka alibi pirmā nozieguma naktij un četri medicīnas studiju semestri deva pietiekamu prasmi slepkavības paveikšanai. Eva Renčova atvadījās no cerībām, ka šodien izmeklēšanu varēs noslēgt. Tas nebija diez cik patīkami, taču nācās atzīt, ka šādu varbūtību jau varēja gaidīt.

—   Pamēģiniet atcerēties, — viņa turpināja, — vai Zelenijs jums nesacīja, ar ko viņam ir tas randiņš? Varbūt jūs gadījumā pazīstat sievieti, ar kuru viņš taisījās tikties? Viņš neminēja tās uzvārdu vai vismaz vārdu?

Evas Renčovas skatiens bija kā piekalts pie Reginas Tolarovas lupām. Likās, viņa pūlas no tām nolasīt to, ko visa grupa nesekmīgi "mii jmi vairāk nekā desmit dienas, — uzvārdu, vienu vienīgu uzvAhIo vni |m) tikai vārdu. Iesākumam.

Tolarova noliedzoši pagrozīja galvu.

—    Nē, uzvārdu viņš neminēja un vārdu arī ne, taču pateica kaut ko tādu, kas mani krietni sasmīdināja. Viņam esot randiņš ar jaunkundzi no sludinājuma. Vai zināt, Karels no tiesas bija asprātis, turklāt, kā man šķita, kā vīrietis mazliet arī pietēloja un dižojās. Bija varen lepns uz savu piekrišanu pie sievietēm. Savus piedzīvojumus ar dāmām, par kuriem labprāt mēdza stāstīt, lielā mērā . . . nē, es negribētu teikt, ka izdomāja, taču piepušķoja gan. Tā vismaz man likās. Jūs droši vien zināt šo vīrieša tipu, kas pūlas radīt iespaidu, ka ir simtprocentīgs sava dzimuma pārstāvis.

Ja Evas Renčovas acu priekšā te vasaras svelmes piestrāvotajā istabā būtu nošķīlies zibens, tas viņu pārsteigtu mazāk nekā Tolarovas ieminēšanās par jaunkundzi no sludinājuma. Vai tiešām tā būtu saikne, ko viņi tik neveiksmīgi mēģina uziet? Kā toreiz sacīja Amālija Rozenkrancova? Janda jokojis, ka laikam nākšoties meklēt meiteni pēc sludinājuma. Vai tā arī būtu noticis? Un ko viņš teica Helenai Dostālovai? Ka viņam esot randiņš ar sievieti eksperimentu. Vai tas nav viens un tas pats, tikai citiem vārdiem izsacīts? Un tagad Karels Zelenijs arī teicis, ka viņam esot tikšanās ar jaunkundzi no sludinājuma!

Atpakaļ. Atpakaļ! Visu no gala! Tas taču nav iespējams, ka tagad, ja pieņēmums ir pareizs, viņi neatrastu nedz pie Jandas, nedz arī Zelenija kādu vēstuli vai ko citu, kam sakars ar sludinājumu. Piemēram, avīžu izgriezumu. Pazīšanās piedāvājuma teksta varētu arī nebūt, ja Janda un Zelenijs sludinājumu nav devuši paši, bet tikai uz kādu atsaukušies. Tiktāl viss bija pareizi. Taču tā persona gan viņiem ir kaut kādā veidā atbildējusi, aicinot uz tikšanos. Kur ir viņas vēstules?

Kamēr Eva Renčova tā prātoja, Regina Tolarova bija piecēlusies un atnesusi no virtuvītes divas kārdinoši smaržojošas kafijas tases. Dzerdama savējo, viņa aizsmēķēja jaunu cigareti un vaicāja:

—    Cik cukurgraudiņu?

—    Divus, — Eva Renčova automātiski atbildēja, tad attapās, iesmējās un teica:

-— Atvainojiet, biju mazliet aizdomājusies. Paldies!

Viņas sēdēja, dzēra kafiju un pamazām sāka runāt par ikdienišķām lietām. Par karstumu, kas, tā vien rādās, izkaltēs visu planētu, par grāmatām — Eva Renčova cītīgi ik ceturtdienas apmeklēja tuvāko grāmatnīcu Nacionālajā prospektā —, par to, ko pie mums izdod un ko, pēc Tolarovas domām, vajadzētu izdot, līdz piepeši tālumā paklusi norībēja. Spiedīgais, smacīgais gaiss, kas plūda istabā pa atvērto logu, vēstīja negaisu. Beidzot taču atspirdzinošu negaisu.

Atvadoties Eva Renčova durvīs teica Reginai Tolarovai:

— Manuprāt, jūs man esat jūtami palīdzējusi. Vismaz norādījusi turpmākās meklēšanas virzienu.

Regina Tolarova palika stāvam ar pavērtu muti. Beidzamie Evas Renčovas vārdi viņai nebija saprotami.

Ārā patiešām metās vēsāks, ielu akmeņi vairs nedvesa svelmi, un Eva Renčova nosprieda, ka ies uz pārvaldi kājām. Ceņeku viņa bija atlaidusi, tiklīdz atbrauca pie Tolarovas, tāpēc enerģiski devās uz priekšu.

Nemanot satumsa. Ielās nebija necik dzīva satiksme, tikai retumis aizslīdēja pa mašīnai. Arī gājēju bija pamaz.

Eva Renčova šķērsoja krustojumu pie «Vītkovas» hoteļa, pat nenojauzdama, ka reiz būtu varējusi te sastapt personu, ko tik izmisīgi meklē, gāja pa Koņeva prospektu un Husītu ielu uz viaduktu un tālāk gar Centrālo staciju uz Pulvera vārtiem, kur nogriezās nevis uz Pržīkopu, bet gan Celetnas ielā. Tur mirgoja spuldžu vainagi, kas, tāpat kā Stare Mestas laukumā un Dzelzs ielā, piešķīra šai pilsētas daļai netveramu sapņa un pasakas burvību.

Visu ceļu Eva Renčova domāja, kombinēja, iebilda pati sev, izvērsdama ideju par jaunkundzi no sludinājuma un izsvērdama faktus — to bija tik nožēlojami maz! — kā tie saskan ar viņas teoriju. Viņa bija laimīga, ka izdodas, ka jaunā, pagaidām tikai nojaušamā persona viegli iekļaujas shēmā. Satrauca vienīgi tas, ka joprojām nav atrasts šo nežēlīgo slepkavību motīvs. Pēdīgi tomēr Eva Renčova pievienojās Bržīzas uzskatam, ko tas bija izteicis jau pašā sākumā: ka noziedzniece ir maniaks. Arī tas apbrīnojamā kārtā iederējās viņas teorijā.

Kad viņa bija sasniegusi Stare Mestas rātsnamu, virs Tīnas baznīcas nošķīda ugunis, tūlīt sekoja pērkona grāviens, un, vēja brāzmu triekts, sāka gāzt lietus. Nāca no gaisa negantām strūklām, šļakstēja uz bruģa, un izslāpušie akmeņi alkatīgi to uzņēma. Arī Evai Renčovai spējā gāzma sagādāja prieku. Viņa nebēga, neslēpās un acumirklī bija cauri slapja līdz ādai.

Savā kabinetā tikušai, nācās pārģērbties. Drēbes varēja gluži vai izgriezt, ne vīlīte nebija sausa.

Viņa pārģērbās— skapī katram gadījumam allaž glabājās kāds virsdrēbju gabals un veļas kārta — , steidzās pie galda, kur bija sakrājusies raportu kaudzīte, un iedziļinājās tajos.

Teletaipa ziņojums no Litomeržices apliecināja Helenas Dostālovas alibi. Tātad tā ir tikai iedomīga dāmiņa, Eva Renčova klusībā nosmaidīja. Starp citu, arī Bržīza bija secinājis to pašu, kad otrreiz aizbrauca uz Litomeržici, lai papētītu, kādā vidē apgrozās pane Helena. Bržīzam bija izdevies izdibināt visu vajadzīgo, negriežoties pie Helenas vīra, tā ka Dostālovu ģimenes turpmākais liktenis palika pašas laulātās draudzenes ziņā un lemšanā.

Bržīza un Drozds bija centušies. Uz galda jau gulēja viņu pirmās telefonogrammas. Viena no tām apstiprināja Vaškovas alibi, taču pārējās — tīrais ūdentiņš. Evai Renčovai radās vēlēšanās pārtraukt Zelenija mīļāko un paziņu pratināšanas akciju, bet tad viņa sev atgādināja seno kriminālista likumu, ka jāpārbauda ir viss, kas vien kaut niecīgākajā mērā uzskatāms par pēdām. Tāpēc viņa ļāva operācijai iet savu gaitu, bet pati domāja par jauno virzienu, kas likās visdaudzsološākais. Sludinājums. Tikai kā lai te ķeras klāt? Eva Renčova atcerējās Drozdu, kurš bija domājis, ka meklēt sievieti, kas lieto šanelu numurs pieci, ir tikpat kā meklēt adatu siena kaudzē, un viņai šķita, ka tā arī būs jārīkojas, ja viņi, pamatojoties uz jauno teoriju, grib notvert noziedznieci. Jauno? šajā nolādētajā lietā šī teorija bija pirmā un vienīgā.

Negaiss aizrībēja tālāk. Eva Renčova piegāja pie loga, atvēra to un palika stāvam, ļaudamās vēsajai gaisa strāvai, kas plūda kabinetā un tagad, pēc vētras, smaržoja pēc ozona.

Viņa ļāvās vēsajai gaisa strāvai, un šķita, ka viņa tajā peldas, ka tā šalc pār viņu kā ūdens. Piepeši viņai kļuva labi.

Evai Renčovai bija labi, jo nu viņa bija droša, ka beidzot taču ir atradies pavediens, kam sekojot varēs atritināt arī kamolu.

Nebijis dzelkšņu, viņa labprāt noglāstītu savus mīļos kaktusus.

24

Ja man jāsaka tīra patiesība, tad es īsti nemaz neatminos, kā tas notika. Taču kādu rītu pamodusies — logos jau lūkojās ziņkārīgā saule — es izdzirdēju, ka blakus kāds elpo. Pirmajā mirklī neapjēdzu, kas tas tāds ir, bet tad apžilbināja atskārsme, ka blakus taču guļ Boreks. Pagriezos pret viņu un vēroju. Viņš dusēja rāmi, seja bija saules apspīdēta, uz vaigiem un zoda spraucās laukā asi bārdas rugāji — tā auga tik ātri, ka viņam bija jāskujas divreiz dienā. Ar kreiso roku viņš bija apskāvis manu kaklu, un es gulēju klusi kā pelīte, lai tikai viņu neuzmodinātu un varētu pēc iespējas ilgāk raudzīties šajā mīļajā, mīļajā sejā. Neuzdrīkstējos to pat nopaijāt, jo negribēju traucēt viņa miegu un sapņus, kuros viņš neapšaubāmi redzēja mani — par to es biju pārliecināta. Centos paildzināt brīnišķo brīdi, kad es jau biju nomodā, bet viņš pat neapjauta, kas ap viņu notiek. Bet tad es tomēr nenocietos.

Piekļāvos viņam ar visu augumu, jo vēlējos, lai nepaliktu nevienas vietiņas, kurai viņš nepieskartos, tikai tas nebija iespējams. Lai cik dziļa ir visaptverošā mīla, vienmēr paliek kāda vietiņa, kam glāsts ir liegts. Piekļāvos viņam, un mani atkal pārņēma burvīgā atdošanās sajūta.

Atkal, tāpat kā naktī, es kļuvu par stihiju, par uguni, negaisu un jūru, biju visu pāršalcošs, nemierīgs un trauksmains vilnis. Uguns, negaiss un paisums.

Viņš pamodās, pievilka mani sev klāt un ar spēku apkampa.

Es vēros baudai. Uguns dega augstām liesmām, svilinot visu manu būtni, manas esības dzīlēs brieda vētra, draudot nākamajā mirklī pārņemt izplatījumu, mans paisums sitās pret viņa vēlmes un kaisles krastiem.

Viļņi gāzās man pāri, es stenēju, to neatlaidīgā spara mākta, manī ielija bezgala bauda, ko nebiju vēl nekad pazinusi, taču sen jau nojautusi. Un to man dāvāja viņš — uz mūžu mans Boreks.

Mani izbadējušies jutekļi, veselus divdesmit gadus gaidījuši mīlestības un glāsta, beidzot guva apmierinājumu, beidzot bija to sagaidījuši.

Visu citu, kas todien notika, atceros tikai kā skurbā pusnemaņā. Zinu, ka mēs mīlējām viens otru, sevi nežēlojot. Aizvien mums nebija tā otra gana. Zuda laika izjūta, apkārtne vairs neeksistēja, bija vienīgi telpa, kas ieskāva mūsu augumus. Nebija nekā, nekā, vienīgi mēs divi. Visa pasaule šķita iegāzusies kaut kādā bezdibenī, palikusi tikai mīlas stihija, baudas stihija, nemitīgs viļņojums vēl un vēlreiz, vēl un vēlreiz … *

Tajā dienā aizsākās laiks, kad es biju neizsakāmi laimīga. Lai ko dzīve man laupījusi — un tā bija laupījusi daudz —, tagad tā uzreiz visu atlīdzināja.

Ritēja nākamās dienas, nākamās nedēļas un mēneši.

Tikko radās izdevība, mēs bijām kopā. Mūs šķīra vienīgi mūsu pienākumi, īsie dežūru brīži starp pusnakti un rītu. Vakaros gājām uz Petržīnu, bieži aizklīdām uz Stromovku vai sēdējām Zofīnā. Kā drudzī nodzīvojām visu pavasari un vasaru. Dažā nedēļas nogalē izbraucām arī ar viņa fiatiņu, taču parasti nekur tālu. Pats tālākais, šķiet, bija uz Tāboru, uz viesnīcu, no kurienes svētdien atgriezāmies taisnā ceļā uz darbu.

Tad pienāca rudens, un mēs meklējām pajumti gleznainajos Stare Mestas un Mala Stranas krodziņos, taču nekad nepietika pacietības ilgi sēdēt kādā no tiem. Joprojām bijām izsalkuši mīlestības un steidzāmies tikt mūsu drošajā patvērumā— manā istabiņā, lai kaut drusciņ gūtu sātu. Vismaz šai vienai dienai, šai vienai naktij.

Pagajn /iema, atkal bija klāt pavasaris, taču togad tāds savāds. I lotains un dubļains, drēgns un salts. Un tad es manīju, ka mūsu atImi ili.i-. |>,undljies kas jauns. Nezinu, kad tas bija sācies, liekas, kml kul /mnirt, vmbut tajā reizē, kad mēs atkal dejojām ziedu balli» Iii» lujA «jmlu pft< tam, kad pirmo reizi klīdām pa naksnīgo Prāgu, pat lāgā nezinot, kurp ejam. Iespējams, ka tā vien riņķojām uz vietas, taču tas nebija svarīgi, jo abi alkām, kaut nakts nekad nebeigtos. Toreiz sniga — to es atceros gluži skaidri — lielām pārslām un bez mitas. Balts, mīksts un smaržīgs sniedziņš.

Mēs atkal dejojām ziedu ballē, tikai, kad šoreiz izgājām ārā uz ielas, no sniega nebija ne miņas. Laukā sagaidīja pretīgs vējš un lietus, kas cirtās sejā. Pie debesīm neredzēja vizuļojam zvaigznes, kas bija mums spulgojušas pirms gada. Prāga bija dubļaina, pelēka un netīra.

Aukstumā notrīcēdama, piespiedos ciešāk Borekam. Un tad es to sajutu pirmo reizi. Nē, viņš neparāvās nost, viņš piekļāva mani sev klāt, taču skāviens pēkšņi bija tāds šaubīgs, it kā viņš domās būtu kur citur. Tas ilga tikai mirkli, vienu sekundes daļu, kad es to manīju, taču man likās, ka sirdi sažņaudz ledaina roka. Tūdaļ gan atkusu viņa skūpstā. Tūdaļ sev pārmetu, ka turu Boreku aizdomās par rīcību, uz kādu viņš nav spējīgs, tomēr šis vakars man sagādāja vēl vienu pārsteigumu.

Biju pārliecināta, ka viņš nāks pie manis, jo Boreks taču zināja, ka šī ir mūsu iepazīšanās diena.

«Nedusmojies, taču šodien es pie tevis neiešu,» viņš sacīja, neuzdrošinādamies skatīties man acīs. «Esmu ļoti noguris, un rīt man ir kaudzēm darba.»

Es neko neatbildēju.

Klusēju un mazliet atvirzījos no viņa.

«Tā, tā, kas tad nu?» viņš noprasīja, kaut gan šādu jautājumu uzdot drīzāk būtu pienācies man. «Klausies, es tevi iesēdināšu taksī. Kaut gan nē, braukšu kopā ar tevi un tad tālāk uz mājām. Saproti jel mani!»

«Tā gaidīju, ka tu . . .» es nočukstēju, bet viņš mani pārtrauca:

«Lūdzu, neesi tik briesmīgi sentimentāla! Kāda atšķirība, šodien vai rīt? Tu man patīc kā aizvien.»

Ievēroju, ka viņš pirmo reizi saka «tu man patīc», nevis «es tevi mīlu».

Aizbraucām līdz mājai, kur es dzīvoju, un mēs atvadījāmies. Ilgi stāvēju lietainajā naktī, vēl ilgi pēc tam, kad, sarkanās ugunis zibinādams, bija nozudis automobilis, kas aizveda Boreku. Lāses sitās man acīs, iespējams, ka tobrīd es raudāju, nemāku vairs teikt. Bet, lai kā, man šķita, ka kopā ar sarkanajām taksometra stopugunīm aiz lietus aizsega nozūd arī daļa manas laimes.

Tā nakts bija pati garākā manā mūžā.

Taču pagāja tikai dažas dienas—un drūmās domas izgaisa. Boreks likās tāds pats kā senāk, mīļš un maigs.

Vairākas nedēļas ticēju, ka nekas nav mainījies, bet tad manīju, ka viņš arvien biežāk kļūst domīgs, nav vairs tik spontāns savās jūtu izpausmēs un sāk žēloties par ģimeni, par māsu un māti. Tās mūžīgi viņu mācot, tām allaž viņa rīcībā kaut kas nepatīkot, viņš tagad nevarot atļauties tām teikt par mani un mūsu vēlēšanos rudenī apprecēties. Māte esot nepielūdzama; ja notiktu tā, ka dēla izraudzītā viņai nav pa prātam, viņa liegtu tam mantojumu, bet viņš esot atkarīgs no mātes. Bez savas ierastās mājas vides viņš nespētu dzīvot. Viņam pašam nekas nepiederot, nedz viņš varētu nopirkt kooperatīvo dzīvokli — par palikšanu villā neesot ko domāt—, nedz arī iegādāties kādas mēbeles.

Sāda runāšana likās dīvaina, un man brīžiem šķita, ka viņš tikai izvairās, lai nevajadzētu mani stādīt priekšā savai mātei.

Pūlējos Borekam iestāstīt, ka viņa šaubas ir gluži nepamatotas, ka iesākumam pietiks arī ar manu istabiņu, jo tik daudziem jaunajiem pāriem nav pat ne tik, taču viņš nebija pārliecināms. Viņš nevarot atļauties aiziet no mājām, taču mēģināšot ietekmēt māti, līdz pienāks īstais brīdis. Viņš ievedīšot mani ģimenē tad, kad viss būs skaidrs.

Kad viss būs skaidrs!

Toreiz man nebija ne jausmas, ko nozīmē šie vārdi «kad viss būs skaidrs».

Toties arvien skaudrāk apzinājos, ka Boreks ir vāja rakstura cilvēks, kas nav spējīgs pretoties stiprākajam, un pār mums klājas ēna. Viņa mātes ēna, un māte, pēc Boreka vārdiem, ir nepieejama un barga Valdniece. Jutu, ka no viņas atkarīga mūsu turpmākā dzīve un pirmām kārtām jau mans liktenis. Savas bailes neslēpu arī no Boreka.

Viņš pasmējās, izmeta, ka velns nemaz neesot tik melns, kā to mālē, un apgalvoja, ka viss būšot labi. Tad skūpstīja mani un mīlēja kvēli un kaislīgi, tik kvēli un kaislīgi, it kā tā būtu pēdējā reize. Baudas skurbumā aizmirsām pasauli, mums pazuda laiks un izgaisa telpa. Taču attiecības pamazām zaudēja agrāko tiešumu, nepiespiestību un bezrūpību.

Arī nākamajās dienās Boreks prata izkliedēt manu drūmo noskaņu.

Taču viņa mātes ēna klājās pār mums aizvien smagāk . . .

Es ilgi nenojautu, kas īsti notiek, es pat nenojautu, ka vispār kaut kas notiek, — es, lētticīgā, glupā, naivā skuķene, kurai vajadzēja būt pateicīgai par katru dzīves glāstu, ko tā man veltī. Tomēr es, lai ari pamazām, modos no sapņa, kas bija aizmiglojis manu prātu. Ne/inu, vai kādreiz esat to izjutuši — šo dvēseles nemieru, kas sagrabj cilvēku pašos skaistākajos dzīves mirkļos. Tas nāk negaidīti, un (<> novar ne nomākt, ne arī pret to cīnīties. Tas ir jūsos un grauž «Aplgt un noi/gaisināms.

Pirmo reizi šis nemiers mani pārņēma, kad biju kādu vakaru veltīgi izgaidījusies Boreku. Tā nekad vēl nebija gadījies. Viņš ne tikai neatnāca — viņš nedeva arī ziņu, nepiezvanīja, it kā es nebūtu pat atvainošanās vērta. Gulēju uz tahtas un pēc ilga laika jutos atkal drausmīgi vientuļa. Apkārtne šķita pelēka. Varbūt tas tikai tāpēc, ka istabā jau iezagusies krēsla, es sevi mierināju, varbūt tikai tāpēc . . . Gribējās ticēt, ka tā tas patiešām ir. Un, ja cilvēks vēlas kaut kam ticēt, viņš arī tic. Ticēju vēl jo nešaubīgāk, kad bezgalīgo klusumu, kas mani ieskāva, ap desmitiem vakarā pāršķēla tālruņa zvans un klausulē atskanēja viņa balss.

«Vai tā esi tu? Te Boreks.»

Izdvesu: «Jā,» — un sāku starot, taču nākamajā mirklī viņš atvēsināja manu jūsmu.

«Ir jau vēls, un man bija svarīgas darīšanas. Šovakar es nebūšu.»

Bija tikai desmit. Senāk tas viņu netraucēja, tad nebija par vēlu. Jutos pārsteigta par šiem vārdiem, tāpēc neatbildēju.

«Kāpēc tu nerunā? Saki taču kaut ko! Saki! Kas ir, ko muļķojies?» Pēkšņi viņa balss bija neiecietīga un ļauna. «Es vienkārši nevaru aiziet, un tas ir viss. Ko tu uzreiz taisi traģēdiju?»

To nu viņam nevajadzēja teikt. Es taču tikai klusēju un neko nepārmetu, kaut gan iekšējais nemiers šajā brīdī modās ar jaunu spēku. Boreks acīmredzot juta nepieciešamību taisnoties, bet ne jau manā priekšā. Bija skaidrs, ka viņš cenšas attaisnoties pirmkārt pats savās acīs. Šī atziņa nāca kā viesuļa brāzma. Tik vien es spēju kā klusi atbildēt:

«Labi, tad uz redzēšanos rīt. Un arlabunakti!»

Ja viņš gribēja vēl ko sacīt, tad nepaguva, jo es noliku klausuli.

Un gaidīju, kas būs tālāk.

Notika tā, kā biju cerējusi.

Brītiņu vēlāk tālrunis iešķindējās atkal, un šī skaņa man bija jaukāka par debesu zvaniem . . .

Pēc tam viss kādu laiku bija tāpat kā agrāk. Sirdī gan izlūdzos Borekam piedošanu par neticību, tomēr savas šaubas viņam atklāt neuzdrīkstējos. Dvēselē bija palicis rūgts nosēdums, kas aizvien biežāk aizšķērsoja mums ceļu vienam pie otra.

Tāpat kā viņa mātes ēna.

Kā šī platā, melnā ēna.

Toties nekad es nespēšu Borekam piedot, cik gļēvi un nežēlīgi viņš izkārtoja turpmāko.

Filma, ko vakaros mēdzu skatīt gara acīm, nepielūdzami tuvojās beigām, un tās kadri rosināja manī aizvien spēcīgākas atriebības alkas.

Nākamās dienas rītā Drozds un Bržīza, kā parasti, ieauļoja Evas Renčovas kabinetā un jutās stipri vien pārsteigti, ka viņu priekšniece, šķiet, aizgulējušies. Jutās ne vien stipri pārsteigti, bet klusībā izbaudīja arī tādu sīku, nejauku prieciņu, ka nu vienreiz spēs atmaksāt dzēlības, ar kurām Eva Renčova tos apveltīja, kad tiem gadījās nokavēt darbu, bet jo sevišķi tad, kad viņa, kādu neizdibināmu spēku vadīta, ieradās nozieguma vietā brīdi agrāk par abiem izmeklētājiem.

Taču gandarījums viņiem bija lemts tikai dažas minūtes. Piecas pāri astoņiem uz Evas Renčovas rakstāmgalda iezvanījās telefons, un, kad Drozds pacēla klausuli, tajā atskanēja maiga, medaina balss:

—    Vai esat abi jau atnākuši?

Kad Eva sāk runāt šādā saldā balstiņā, tas allaž nozīmē, ka vai nu mēs esam kaut ko nopūdelējuši, vai arī mums tiek gatavots pamatīgs pārsteigums, Drozds nodomāja.

—    Skaidrs! As-to-ņos nul-le nul-le, — viņš noskaldīja zilbēs ar nepārprotamu nolūku Evu paērcināt. Tikai no tā nekas neiznāca.

Eva Renčova vispirms pasmējās, bet tad teica:

—    Divdesmit minūšu laikā es būšu pie jums, mīlīši.

—    No kurienes tu zvani?

—    No autoservisa Ka-liš-ni-cas ie-lā, — pēdējos divus vārdus Eva Renčova tīši pastiepa garumā, un pretstatā Drozdam viņas nolūks pakaitināt izdevās par visiem simt procentiem.

—    Sasodīts, no kurienes?

—    Vai zini, es šorīt piecēlos un jutu nepārvaramu tieksmi aprunāties ar panu Blažeku par autiņiem, lukturiem, vārstuļiem, motoriem un arī par kādu panu Zeleniju. Cerams, ka šis uzvārds — kaut attāli — tev kaut ko atgādina. Es teikšu, tāds motors ir viens neticami sarežģīts verķis! Laikam savu mūžu nekā no tā nesapratīšu. Kā tev liekas, Tonīček?

Jēzus Kristus! Ateists Drozds domās pārmeta krustu. Eva nosauca mani par Tonīčeku, tātad gaidāma baigā rammāšana! Tā viņa mani uzrunā vienīgi tad, kad ir pēc sirds patikas izgulējusies un gatavo mums kaudzēm darba. Bet ko nozīmē tā pļāpāšana par mašīn.im un motoriem? Atkal nes mani cauri! Drozds no dusmām vai čūkstēja.

Ka man liukas? Ka tev jau no agra rīta par daudz lieli apgrieliam Sk«li<>t, ka vakaram arī pietiek!

Nnliflulint, nobaidies, par to nebūs laika pat domāt. Man jumt vltlom ir lAvanit darbu.

Irt, In nu In\ ii, l)m/ik klusībā novaidējās, taču klausulē teica:

—    Ja nemaldos, tad mums atkal paredzama Bērtuļdiena.

Par Bērtuļdienām tika dēvētas tās, kad Eva Renčova vai mutuļoja no enerģijas un krāva viņiem virsū veselus kalnus darāmā.

—    Tieši tā, — Eva atbildēja ar Drozda iemīļoto teicienu un jautri piemetināja: — Čau!

Drozds nepaguva pasveicināt pretī, kad klausule līnijas viņā galā jau noklakstēja uz dakšiņas. Viņš nolika arī savējo, izskatīdamies dziļi domīgs. Nolika klausuli tā, it kā tā būtu no vistrauslākā Ķīnas porcelāna, pagriezās pret Bržīzu un vienīgi noteica:

—    Milan, cilvēk! Bērtuļdiena!

—    Kas te notiek? Vēl viena slepkavība?

—    Jēzus Marija, nē, tā tikai mums vēl trūktu! Diezgan, ka Eva mūs nosauca par mīlīšiem, mani vēl par Tonīčeku un bija burvīgi draiska. Es skrēju izraut kādas trīs luksa «Marikas», citādi ar visām iekšām jūtu, ka šodien palikšu bez dūma. Pēc divdesmit minūtēm būšu atpakaļ.

Un Drozds nozuda «cellē», lai līdz tam laikam, kad ieradīsies Eva Renčova, pamēģinātu izkūpināt sevi caur un cauri.

Tikmēr Eva Renčova jau kāpa mašīnā un teica Ceņekam: «Uz pārvaldi!»

Servisā pavadītā stunda bija devusi tieši to, pēc kā viņa turp brauca: apstiprinājumu viņas teorijai, kā arī lielisku pieturas punktu, kas ļaus meklēt adatu nevis siena kaudzē, bet tikai vienā mazā gubiņā.

Kad viņa no rīta bija iegājusi darbnīcā, mehāniķis Blažeks un tā palīgs noņēmās ar mazā reno riteņu savirzāmības regulēšanu un disku balansēšanu. Ieraugot Evu Renčovu, abi bija pārsteigti. Viņa tos nomierināja, ka ilgi neaizkavēšot. Lai neliekas traucēties un strādā vien tālāk, viņa tikmēr uzdos jautājumus.

Drīz viņa uzzināja to pašu, ko vakar no Reginas Tolarovas. Arī Zelenija darbabiedri uzskatīja, ka viņa nostāsti par saviem mīlestības piedzīvojumiem ir mazliet pārspīlēti. Ka tie būtu galīgi nepatiesi un izdomāti, tā nebija, tomēr šad un tad bija izdevies pieķert Karelu melos. Vispār jau klausīties bija patīkami, to viņi nevar noliegt, un, ka Zelenijam bijis daudz meiteņu un viņš tās bieži mainījis, tā arī ir patiesība.

—    Laikam jau muļķība .vien būs bijusi, — teica Blažeks, kad Eva Renčova jautāja, vai Karels beidzamajā laikā viņiem nav ieminējies par kādu sludinājumu, —tāpēc arī vakar nekā par to nesacīju.

—    Jums tā šķiet?

—    Jā. Kā jau es teicu, brīžiem likās, ka viņš mums drusku glauž ausī. Un ar to sludinājumu laikam gribēja pataisīt pavisam par naiviķiem. Priekš kam viņam sludinājumi? Droši vien tas bija tikai joks.

—    Vai neatceraties, ko viņš jums īsti sacīja un kad tas bija?

—    Katrā ziņā ne pārāk sen, tā pirms kādām trim nedēļām vai mēneša. Nu, un teica, ka šim esot radusies pazīšanās pēc sludinājuma. Klimata maiņai, kā viņš izsacījās, citādākai jušanai.

Ceturtdaļstundu vēlāk Evai Renčovai pēdīgi izdevās noskaidrot, ka sludinājums bijis sestdienas «Vakara Prāgā», tikai nav zināms, kuras sestdienas un vai sludinājumu devis pats Zelenijs vai arī vienīgi atbildējis. Taču to varēja pārbaudīt redakcijā. Jau tas vien, ko viņai paveicās izdibināt, šobrīd bija zelta vērts.

Mozaīkas akmentiņi sāka veidot harmonisku rakstu. Trakojošās sievietes lieta gan palēnām, tomēr aizvien vairāk zaudēja savu mīklainību.

Čeņeks patlaban asi nobremzēja Putekļu tilta krustojumā, jo pēdējā mirklī bija iedegusies sarkanā gaisma. Eva Renčova pagriezās pret viņu un, tā kā nupat bija iedomājusies, ka varētu taču pa ceļam sadabūt vajadzīgos laikrakstus un iztaujāt redakcijas darbiniekus, vaicāja:

—    No šejienes tu laikam netiksi pār Mūsteku? Metro būves dēļ tur viss ir izrakņāts.

—    Būs jāmēģina kaut kā pārlaipot.

Kad Eva Renčova gāja iekšā savā kabinetā, Bržīza patlaban grozījās gar kaktusiem. (Arī tu, Milan? — viņa nosmaidīja sevī.) Drozds pabāza galvu no «celles» — bija dzirdējis viņu nākam — un jautāja:

—    Kafijiņu vajag?

—    Tu rauj man vārdus no mutes laukā! — Eva Renčova iesmējās.— Tikai taisi ciet! Kaut gan tās tavas luksa «Marikas» spēj nobendēt cilvēku pat cauri durvīm.

Viņa nometa uz rakstāmgalda kādus pārdesmit «Vakara Prāgas» eksemplārus.

Piecpadsmit minūtes vēlāk visi trīs sēdēja pie apspriežu galdiņa, un Eva Renčova klāstīja savu teoriju:

—    Kaut gan panei Rozenkrancovai un arī man tas sākumā šķita joks, doktors Mojmīrs Janda patiesi bija atsaucies uz kādu sludinājumu. Viņš pats — vai atceraties, ko teica Helena Dostālova? — dēvēja šo jaunkundzi par «sievieti eksperimentu» un diemžēl samaksāja par savu eksperimentēšanu ar dzīvību. Uz šīm pēdām mani uzvedināja Regina Tolarova. Kad viņi ar Zeleniju pēcpusdienā sēdējuši Prūhonices motelī, tas pavēstījis, ka viņam esot nolikta satikšanās ar meiteni no sludinājuma. Un pēdīgi šodien Kališnicas ielas autoservisā es uzzināju, kur šis sludinājums jāmeklē, — «Vakara Prāgā», turklāt sestdienas numurā. īstas drošības par sestdienu tomēr nav, tāpēc nāksies izskatīt arī citas dienas. Es zinu, jums tas liekas dīvaini, ka divi tik atšķirīga rakstura vīrieši izmanto sludinājumu, lai iepazītos ar meiteni. Man tas sākumā arī tā likās, taču dzīvei, kā redzams, nevar pavēlēt, ar to nevar izrīkoties, kā mums iepatīkas, veidot pēc sava ģīmja un līdzības. Dzīve iet savu ceļu un itin bieži rada situācijas, kas liktos neticamas, pat ja tās atainotu vistalantīgākais dēku romānu rakstnieks.

—    Bet mēs taču neatradām nedz pie Jandas, nedz arī pie Zelenija ne mazāko norādi par pazīšanās sludinājumu, nekādas vēstules, nekā, — iebilda Drozds.

—    Tieši tāpat spriedu arī es un baidījos, ka manā teorijā ir robs, taču drīz atradu izskaidrojumu. Ja sludinājumu būtu devuši Janda vai Zelenijs, mēs, saprotams, uzietu arī atbildes. Taču virzāmies tālāk. Ka sieviete, kas atsaucas uz sludinājumu tikai tālab, lai jauno paziņu noslepkavotu, vēstulē uzdod savu īsto vārdu un īstajā vārdā arī norunā tikšanos — tas taču ir gluži neticami! Abi vīrieši, kā Janda, tā Zelenijs, ir tikai nejauši atsaukušies uz vienu un to pašu sludinājumu, un no tā arī viss sācies. Grūti spriest, kas tajā ieinteresējis divus tik dažāda tipa cilvēkus, taču tā ir noticis. Es jau sacīju, ka liktenis bieži met visneiespējamākos līkločus, un šoreiz tie izrādījušies traģiski.

—    Tas būtu jāsaprot tā, ka . . . — Bržīza izbrīnā iesāka, tomēr nepabeidza savu domu, jo tā šķita pārāk fantastiska.

—    Tas būtu jāsaprot tā, ka Jandas un Zelenija nāvei ir gadījuma raksturs un tikpat labi šāds liktenis varēja piemeklēt jebkurus citus divus jaunus vīriešus, kas arī būtu atsaukušies uz šo sludinājumu. Es pat bīstos, vai tikai to vidū, kuri atbildējuši, jau nav nolūkots nākamais trakojošās sievietes upuris. Šī slepkavība mums jāaizkavē!

—    Saskaņā ar tavu teoriju nekāda cita saikne starp Jandu un Zeleniju tātad nav pastāvējusi un arī nepastāv? — Bržīza vaicāja.

Eva Renčova klusēdama palocīja galvu.

—    Taču arī tādā gadījumā viņiem vajadzēja … — Drozdam atkal bija iebilde.

—    Nevajadzēja vis, — Eva Renčova viņu pārtrauca un pasmaidīja. — Es zinu, ko tu gribi teikt, Antonīn. Ka Janda un Zelenijs, atsaucoties uz sludinājumu, saņem rakstisku atbildi, kā jau tas parasti mēdz būt. Tikai viņi to nav saņēmuši, jo viņu mājās mēs nekādas vēstules no sludinājuma meitenes neuzgājām. Tomēr abi devās uz satikšanos un dabūja galu. Lūk, te jau tas suns ir aprakts! Es noskaidroju, ka visiem, kas sniedz sludinājumus avīzē, ir jāuzdod adrese un jāuzrāda pase. Noziedzniece tātad zina, ka viņu var šādā ceļā atmaskot. Kā rīkoties, lai tas nenotiktu? Aizsegties ar svešu vārdu un svešu adresi un iesūtīt sludinājumu pa pastu? Nē, tas neder. Uz kurieni tad lai nāktu atbildes? Izmantot kādas draudzenes vārdu un pakalpojumus? Arī neder, jo, tikko mēs atklātu, kas ir šī draudzene, tā tūdaļ atklātu arī pašu noziedznieci. Pēc pieprasījuma? Atkal nekā, pastā tāpat jānosauc uzvārds un jāparāda pase, kaut arī vēstules nāktu ar devīzi. Gatavais rēbuss, ko?

Drozds un Bržīza saskanīgi pamāja ar galvu.

—   Taču mūsu noziedzniece ir atjautīga un ar izdomu. Viņa ir tāda laikmeta bērns, kad lielum lielā daļa cilvēku savas darīšanas kārto telefoniski. Tālrunis dod iespēju ātri un droši — ja vien līnijas nav pārslogotas — sazināties ar jebkuru cilvēku. Protams, ar noteikumu, ka tam, ar kuru vēlas kontaktēties, arī ir telefons. Ja nav sava personiskā, noder arī dienesta aparāts. Darbā jau nu noteikti telefons būs. Turklāt šim sakaru veidam piemīt vēl kāda liela priekšrocība, kas mūsu noziedzniecei ir ārkārtīgi izdevīga, — tas ir anonīms! Tu pacel klausuli un uzgriez numuru, tev kāds atsaucas, un šis otrs nezina, ar ko viņam tas gods runāt, kamēr tu nestādies priekšā. Viņam nav ne mazākās iespējas to noskaidrot, pat tad ne, ja no tā būtu atkarīga viņa dzīvība.

—    Tātad tu domā, ka viss risinājies telefoniski? — jautāja Drozds. — Sava tiesa taisnības tur varētu būt, kaut arī . . .

—    Tur ir ne tikai sava tiesa taisnības — šis pieņēmums izskaidro visu, kas vien būtu izskaidrojams, arī to, kur radies baltais neļķes zieds. Nu tikai man pamazām ataust, ko tas nozīmē! Taču jums es to neteikšu, tas jau būtu par daudz. Papūlieties jūs arī drusciņ padomāt! Piepalīdzēšu vienīgi tā, ka atkārtošu vārdu anonīms. Jūs redzat, ka manā shēmā iederas arī tāds šķietams sīkums kā tas, ka Janda iet savas nāves dienā pārģērbties vakara uzvalkā, kaut gan tas nav viņa dabā un vakarā viņu negaida nekādi saviesīgi pienākumi. Acīmredzot iet pārģērbties tāpēc, ka sludinājuma svešiniece ir piezvanījusi un norunājusi ar viņu satikšanos, bet viņam vairs netīk pēc darba iet uz mājām. Un izrādās, ka tas pat ir ļoti izdevīgi, jo drīz pēc atgriešanās viņam zvana Helena Dostālova. Vakaram viņš jau ir saposies, tagad var vienā mierā pasēdēt kafejnīcā ar Helenu un nosist laiku līdz randiņam. Jūs piekrītat?

Drozds un Bržīza atkal saskanīgi palocīja galvu, un viņu acīs bija jūsma par nesagraujamo loģisko secību, kādā Eva Renčova nonākusi pie atrisinājuma. Teorija bija nevainojama, vēl tikai jāatrod sludinājums, kas ir visa sākums un gals. Un, pamatojoties uz sludinājumu, jāsameklē pierādījumi. Bet ja nu neatrodas ne viens, ne otrs?

—    Kāds nenoskaidrots jautājums tomēr paliek. Motīvs. Sajā ziņā es pilnīgi piekrītu Milanam, ka noziedzniece visticamāk ir garīgi slima persona, maniaks.

—    Un ko tu tagad gribi no mums? — vaicāja Bržīza.

—    Vai vēl ir palikušas nepārbaudītas adreses no tām, kas bija Karela Zelenija piezīmju grāmatiņā? — Eva Renčova jautāja.

Drozdam bija četras, Bržīzam — divas.

—    Dodiet tās cilvēkiem, kas mums iedalīti palīgos, bet paši tūdaļ ķersimies pie sludinājuma meklēšanas! — Eva Renčova teica.

Drozds un Bržīza izdarīja, kā bija likts, un ziņkāres pilni, vai teorija apstiprināsies, sēdās pie saviem galdiem. Tvēra rokā «Vakara Prāgas» sludinājumu lappuses un lodīšzīmuļus un, vadoties pēc Evas Renčovas norādēm, ņēmās svītrot lieko.

Vispirms viņi nosvītroja sludinājumus, ko bija devuši vīrieši. Tādu bija nepilna puse. Tad sieviešu sludinājumus, kuru devējas vecākas par divdesmit pieciem gadiem. Tādu bija nedaudz mazāk. Pēc tam sludinājumus, kuru autori bija divas meitenes vai zēni, reizēm arī trīs draugi vai draudzenes, kas meklēja atbilstošu pretējā dzimuma kompāniju; sludinājumus, ko iesniegušas sievietes līdz divdesmit pieciem gadiem, bet kam ir bērni; sludinājumus, par kuriem bija skaidrs, ka devējs nav no Prāgas; un pēdīgi sludinājumus, kas piedāvāja «tālāku partnera izvēles kvalitātes uzlabošanu ar elektronu skaitļojamās mašīnas starpniecību». Tikuši galā ar šo darbu, viņi konstatēja, ka paliek aptuveni pieci procenti sludinājumu, kas atbilst viņu mērķim. Sestdienas numuros tādu bija pa trīs, augstākais, četri, darbdienās palaikam tikai viens vai pat neviens.

Sludinājumus lasot, Eva Renčova izjuta skumjas, kas vērtās aizvien dziļākas. Mēs esam ļāvušies bīstamam mānam, ka sociālismā cilvēks nebūs viens un atstāts, viņa domāja, lasīdama rindiņas, no kurām vēdīja pamestība. Vīlušās sievietes un vīlušies vīrieši meklēja būtni, kas tiem pasacītu mīļu vārdu un aizpildītu viņu vientulību. Ar sludinājumu palīdzību ievadīt pazīšanos centās arī bikli jauni cilvēki, jo tiem šķita, ka satikties un nodibināt tuvākas attiecības, kas agrāk nebija izdevies, vieglāk būs pēc dažām vēstulēm, kurās viņi atklās sevi tam otram. Gados vecākie, atraitņi un atraitnes savukārt meklēja dzīves jēgu — būt divatā.

Šādas domas nodarbināja arī Drozdu. Taču viņš ne tikai lasīja, bet arī salīdzināja. Cik atšķirīgi bija sludinājumi pirms divdesmit gadiem! Tas vienojošais, ko cilvēki toreiz piedāvāja, bija daba, sports, literatūra — un, protams, arī mīlestība, draudzība, savstarpēja saprašanās. Tikai retumis pavīdēja pa piedāvājumam, kur tuvības un sirds siltuma meklētājs dižojās ar vasarnīcu, toties tagad! Ik rindiņā gan tiek solītas vai prasītas tādas cēlas jūtas kā mīla, maigums, uzticība, taču krietni augušas arī materiālās pretenzijas. Piecdesmit gadus vecs ierēdnis, kā parasti — nedzērājs un nesmēķētājs, kā parasti — dzīvē vīlies, meklē sievieti, taču tai jābūt ne vien tumšmatei — lai jau, par gaumi nestrīdas! — bet arī ar savu dzīvokli un, «vēlams, vasarnīcu un automobili»! Par to tiek piedāvāta izpratne, jūtas un nezin kas vēl. Vai arī: četrdesmit astoņus gadus veca atraitne meklē vīru, kam pieder privātmājiņa vai dzīvoklis un a u t o! Vēlas ar viņu sarakstīties, iespējama turpmāka kopdzīve. Sī pārcelšoties pie šā un uz savu māju tikai braukšot — skaidrs, ka ar viņa auto! — vai arī to pārdošot. Paskat tik! Un vēl: patiesa un godīga divdesmit piecus gadus veca jaunava, pēc vispārējā ieskata, glīta un piemīlīga, meklē laulāto draugu kopīgam dzīves ceļam. Bet — uzmanību! Atbildēt var tikai vīrietis, kas dodas dienesta komandējumā uz ārzemēm. Par dzīvi ārzemēs viņam tiek solīta mīlestība, maigums un draudzība. Turklāt jaunava ir pamatīgi sagatavojusies: viņa ne tikai ir skaista, bet pārvalda arī angļu, franču, vācu un krievu valodu. Vēl cita, piecdesmit septiņus gadus veca, meklē vīrieti, kurš zina, kas ir likteņa nenovīdība, kā arī ģimenes jūtas. Vēlas ar viņu «dzīvot mīlestībai» — tikai ar vienu sīku, nu gluži nenozīmīgu noteikumu: viņai vislabāk patiktu, ja vīrs būtu iekārtu uzstādītājs ārzemēs. Sak, lai montē vien tur tajās ārzemēs, viņa tikmēr mājās tērēs šā valūtu un bonas! Pats vienkāršākais laikam būtu taupīt naudu un papīru un rakstīt sludinājumā skaidri un gaiši: ja tev ir dzīvoklis, vasarnīca, auto un sabiedriskais stāvoklis šeit vai ārzemēs, es esmu tava—tavs. Visu lieko nost!

Rodas iespaids, Drozds prātoja, ka pēc šādas lasāmvielas baudīšanas es spētu uzrakstīt satīrisku humoresku vai vismaz socioloģiski psiholoģisku apceri. Viņš atkal iegrima domās un tūdaļ uzdūrās sludinājumam, kur sieviete vidējos gados, ieradusies Prāgā «pētniecības nolūkā», meklē kompanjonu un pavadoni klejojumiem «pa ievērības cienīgām vēsturiskām vietām». Katram savs jājamzirdziņš, Drozds sprieda, tikai kāpēc norādīts, ka pavadonim jābūt «bez ģimenes saistībām»? . . .

Strādāšana veicās, pēc stundas viņiem bija palikuši no sestdienas numuriem kādi piecpadsmit, bet no pārējiem — nedaudz mazāk sludinājumu, kas atbilda Evas Renčovas atlases principam. Viņi tos glīti apvilka ar sarkanu zīmuli un ņēmās izskatīt visi kopā. Lasīja, apsvēra, prātoja, līdz bija palikuši tikai trīs, kas atbilda visām prasībām. Tad vēl atmeta nost: «221175 meklē kārtīgu gara auguma puisi. Klejojumi dabā, literatūra, mūzika. Atraksti un pasaki tālruņa numuru. Devīze: «Vai atsauksies man?»» Atmeta tāpēc, ka ne Janda, no ari Zalonijs nebija slaida auguma vīrieši.

PAdAjio divi sludinājumi bija šādi:

«Di vdnsmltpie< (jadīga, neliela, smuidra meklē mīļu un intelii'innlu ļirtilimn, ko interesē viss skaistais. Vēlams telefona numurs. l>«vl/<> «līkni no Pragas — 8011.»»

«22/165, vīlusies blondīne meklē sev draugu parastām un neparastām dienām. Sniegšu jūtas un izpratni tam, kas prot mīlēt un kam ir cēlas intereses. Nepieciešama fotogrāfija un tālruņa numurs. Dev.: «Meitene no Prāgas — 9123.»»

Eva Renčova tos abus izgrieza, uzlīmēja uz papīra lapas un atzīmēja publicēšanas dienu. Viņas teorijas pirmā daļa bija spīdoši apstiprinājusies. Ja tikpat labi veiksies arī turpmāk, šie divi izgriezumi kļūs par kriminālistikas muzeja eksponātu. Drozds gan sākumā neticēja, ka iepazīšanās pēc sludinājuma varētu notikt arī telefoniski, taču izrādījās, ka reizēm gadās arī tā. Tas viņu pārliecināja. Viņš noraudzījās, kā Eva Renčova līmē izgriezumus, un, kad viņa bija beigusi, jautāja:

—    Kādi ir tavi turpmākie plāni?

—    Vispirms izdibināsim to sieviešu adresi, kuras devušas šos sludinājumus, un tūlīt liksim viņas novērot. Mēs nedrīkstam pieļaut vēl vienu slepkavību, un novērošana ir nepieciešams piesardzības pasākums. Cilvēkiem, kas viņām sekos, dosim rīkojumu tūdaļ ziņot mums, tiklīdz kāda no tām satiekas ar vīrieti un dodas ar viņu pastaigā pa nomaļām vietām vai uz kādu naktslokālu. Tad mēs brauksim turp. Ja gadījumā pārītis iziet no lokāla, pirms esam paguvuši ierasties, lai viņus, ilgi nedomājot, aiztur. Tas gan savā ziņā izjauktu mūsu aprēķinus, jo zūd iespēja gūt tiešus pierādījumus un noziedzniece tiek brīdināta, tomēr citas izejas nav. Lai tur vai kā, bet mums nav tiesību pieļaut, ka trakojošā sieviete nogalina vēl kādu!

—    Labi, tikai kā tu taisies dabūt šos pierādījumus? Tā dāma, bez šaubām, ir tik viltīga, ka savu upuru vēstules iznīcina. Tu sarīkosi viņas dzīvoklī kratīšanu—ja vien prokurors atļaus, tāpēc ka ar aizdomām, ko rada šis sludinājums, ir par maz, — atradīsi vairāku vīriešu vēstules, kas ir gluži loģiski, bet viņa pat nedomās liegties, ka ir devusi sludinājumu un saņēmusi arī atbildes. Tikai nekāds doktors Janda vai automehāniķis Zelenijs viņai nav rakstījis. Un tutū!

Bržīza nejaucās sarunā, vienīgi ar galvas mājienu apliecināja, ka piekrīt Drozda argumentiem.

—    To es pati arī saprotu. Pierādījumus sameklēt nebūs viegli. Tas ir, tiešos pierādījumus. Netiešo varētu būt, cik uziet: šanels numurs pieci, anatomijas pārzināšana, kas izpaudusies arī otrajā slepkavībā, jo tā izdarīta uz mata līdzīgi pirmajai, alibi trūkums attiecīgajām dienām un vakariem, iespējama pozitīva konfrontācija ar «Tatru» bāra zāles pārzini un ēdiena pasniedzēju, kā arī ar panu Kropāčeku un «Satīra» personālu . . . Taču mums par katru cenu vajadzīgi tiešie!

—    Kā tu gribi tos iegūt? To tu vēl neesi mums teikusi. Tev jau ir kaut kas padomā? — Bržīza jautāja.

Eva Renčova uzmeta viņam savādu skatienu, it kā atvainodamās vai kaunēdamās. Likās, viņa pat lūkojās ilgāk, nekā tas pieklājās, — lai tikai nevajadzētu sacīt, par ko bija prātojusi no paša rīta, bet ko aizvien vēl neiedrošinājās izrunāt skaļi. Iecere bija pārāk bīstama, un viņa šaubījās, vai viņai maz ir tiesības prasīt, lai kāds to īsteno, vai ir tiesības rīkoties ar cita dzīvību kā ar savējo. Jā gan, kā ar savējo. Ja viņa spētu operāciju sākt un beigt pati, viņa nešaubītos ne mirkli, jo trakojošā sieviete ir jāpadara nekaitīga, lai tas maksā ko maksādams. Taču sūtīt citu? Tā bija smaga atbildība, un Eva Renčova, kā jau daudz reižu agrāk,juta uz pleciem gulstamies slogu, zem kura viņa gluži vai ļima. Vēl smagāku to darīja skumjas, ka cilvēks tomēr pārkāpj galējo robežu un laupa otram dzīvību, it bieži nožēlojamu tieksmju mudināts — dažu grašu, nieka aizvainojuma vai cita tikpat sīka iemesla dēļ. 5o noziegumu gadījumā, kuri viņai jau no paša sākuma bija likušies dīvaini nereāli un pretdabiski, gandrīz vai absurdi un neapšaubāmi satriecoši, skumjas vēl padziļināja tas, ka bija jāsūta briesmās tuvākais līdzstrādnieks, jo tikai tā varēja iegūt tiešus pierādījumus. Vai iecere īstenosies, tas būs atkarīgs no viņa vērības un koncentrēšanās spējām. Dzīvot vai mirt — to lems sekundes daļas.

Eva Renčova iekšēji sarāvās un pat necentās sev slēpt, ka aiz bailēm. Aiz bailēm par Bržīzu. Vai viņš spēs? Protams, ja viņš nejutīsies drošs, jebkurā brīdī varēs priekšlikumu noraidīt.

Klusums, šķiet, bija piesātinājis pat kabineta sienas. Tas likās salts kā ziemas nakts, bezgalīgs kā Visums un smags kā pati pasaule. Sevišķi jau Evai Renčovai.

Drozds un Bržīza gaidīja. Un klusēja.

—    Es nemitīgi domāju par to kopš tā mirkļa", kad sāku veidot savu teoriju, — Eva Renčova atbildēja pēc garas pauzes un atbildēja kā svārstīdamās, jo kāda neapjausta dvēseles pretestība vēl aizvien neļāva runāt atklāti. Un tikai vilcinoties, pamazām un pamazām viņa sāka klāstīt savu plānu:

—    Vienīgais tiešais pierādījums, ko mēs varam iegūt … ir atkarīgs no tevis, Milan.

—    No manis? — Bržīza brīnījās. — Tu runā kā pītija.

Bet lad Evai Renčovai izdevās nokratīt visas šaubas — ja Bržīza nogrib, viņš var ierosinājumu arī nepieņemt. Viņas balss, vēl nedroša un i/vairīga, drīz atguva stingrību, un, kad viņa beidza, tajā '.iii', nnlilļn n«i miņas no nenoteiktības.

—     • U, nu i<-vr. Iii .ilbildēsi uz abiem sludinājumiem, ilgo ka-

……….. i i' ••!■ nu Im .m di to, k.i lov tikai nupat šī avīze nākusi rokās, —

-'Imi , ………… •>•■ «iii l/<lomrnim,—un izteiksi vēlēšanos satikties.

I i,l ,n,|i-..i in.tļ.i. ļ,u, lnlolon.1 un iļ.iidisi, lidz kāda no šīm sievietēm HIihii* H« ' ~

—    Bet ja nu neatsaucas? — pavaicāja Drozds.

—    Tad mūsu padoms ir galā un jāmeklē cits ceļš. Es tomēr ticu, ka atsauksies. Liela nozīme būs tam, ka atbilde nāk tik vēlu, bez tam mēs pacentīsimies uzrakstīt vēstuli tā, lai aizkustina sirdi,—Eva Renčova te'ica.

Nu tikai Bržīza visā pilnībā aptvēra, kas te īsti tiek gatavots, un juta it kā ledainu roku pārslīdam pār muguru. Uzmetās zosāda. Māneklis. To taču sauc par mānekli. Viņam būs jātēlo māneklis. Māneklis trakojošās sievietes pievilināšanai!

26

Es sēdēju pie milzīga apaļa galda Boreka mātes plašās viesistabas vidū. Viņa tēvs pirms dažiem gadiem bija miris. Galda virsa atgādināja okeānu, kura vienā krastā biju es, mātes pamests meitēns, bērnunamā uzaudzināta skuķene bez vecākiem, sīka un nenozīmīga pati savās acīs, tāds sabiedrības atkritums, kas te nemaz neiederas. So jutoņu vēl pastiprināja tas, ka okeāna otrā krastā sēdēja cēla un nepieejama dāma, Boreka māte. Vairs ne ēna, par kādu biju to līdz šim uzskatījusi, bet dzīva būtne ar miesu un asinīm.

Jau tad, kad viņa, balstīdamās uz spieķa, kam galā bija sudraba bumba, gara un kaulaina, ar bargām nenosakāmas krāsas acīm un stindzinoši saltā, nicinošā grimasē savilktiem vaibstiem, ģērbusies tumšā, līdz kaklam aizpogātā kleitā, dīvaini nereāla un tomēr gluži taustāma nāca lejā pa kāpnēm, — jau tad es manīju, ka no viņas dveš pavēlnieces stingrība, apņēmība un nepiekāpība, ar kādu tā valda pār apkārtējiem — meitu, dēlu un acīmredzot arī vīru, kamēr tas vēl bija dzīvs.

Kaut arī Boreka māte balstījās uz spieķa, viņas izturēšanās un stāja pauda neuzvaramu spēku, kas allaž izlauzīs ceļu cauri jebkādiem šķēršļiem.

Sēžot viņa likās vēl lielāka nekā uz kāpnēm. Varbūt tāpēc, ka spoguļgludi pulētajā galda virsā parādījās atspulgs, kas viņu it kā dubultoja. Spieķis tika piesliets pie krēsla, un saules stari, kas plūda istabā pa platajām stikla durvīm man aiz muguras, apgaismoja turekli, liekot tam vizuļot kā dārgakmenim.

No bargā skatiena es sarāvos maza mazītiņa un biju gatava ielīst vai zemē. Nodūru acis un neuzdrošinājos tās pacelt, pirms viņa nebija sākusi runāt.

«Boreks man teica,» viņa iesāka, un balss bija tikpat skarba kā skatiens un ledaina kā viņas acis, «ka uzturot ar jums pazīšanos.

Mans pienākums ir tūlīt paziņot, ka es šādu rīcību neatbalstu. Centos viņu atturēt no šī sakara un piekritu jūs uzņemt zem sava jumta tikai tālab, lai galīgi atrisinātu jūsu attiecības. Patiesībā viņš bija tas, kas mani pierunāja uzaicināt jūs šurp, jo pats ir pārāk gļēvs, lai pasacītu jums taisnību.» Un viņa uzlūkoja dēlu manāmā nicinājumā.

«Mammīt,» Boreks izdvesa. Viņš sēdēja blakus mātei, un es veltīgi gaidīju, ka viņš sniegs man palīdzīgu roku. Tikai vēlāk sapratu, ka viņš nav gribējis to darīt.

«Nepārtrauc mani!» viņa asi noskaldīja. «Tagad runāju es. Tev paliks laika diezgan, lai pēc tam jaunkundzei . . . jaunkundzei . . .»

«Martina,» es nopīkstēju.

Viņa atkal raidīja uz mani bargu skatienu un teica:

«Vai tad tas ir arī meitenes vārds?»

Tas tika pasacīts tā, it kā pat mans vārds viņai būtu pretīgs.

«Es domāju, ka tas ir tikai vīriešu vārds. Un uzskatu, ka visās kārtīgās ģimenēs tā tas ir bijis un ir arī vēl tagad. Meiteni nedrīkst saukt par Martinu, to man neviens neiestāstīs!»

Man pārskrēja karstas tirpas pa visu augumu.

«Taču atgriezīsimies pie mūsu temata. Gribu pievērst jūsu uzmanību, jaunkundz, — es nekad nepieļaušu, ka mans dēls jūs precētu. Nekad!»

Bija tāda sajūta, it kā mani šaustītu ar pletni. Kopš šā brīža katrs viņas vārds dzēlās man prātā un miesā kā mazs, taču ass duncis, un vienlaikus sirdī brieda drausmīgs sarūgtinājums. Sis gļēvulis, šis kāju pamesls! Tāpēc mani te ataicinājis, lai es to visu noklausītos, ka pašam nebija drosmes pateikt tieši un atklāti! Bet.es, naivā zoss, cerēju, ka viņš ved mani iepazīstināt ar savu ģimeni!

Nu man bija skaidrs. Nu es pēdīgi apjautu, kāpēc viņš beidzamajā laikā izturējās aizvien dīvaināk, kāpēc aizvien biežāk atvainojās, ka neesot priekš manis vaļas, un kāpēc dažbrīd, kad viņš mani skūpstīja, es jutu uzvēdam dzestrumu. Arī gultā viņš bija citādāks nekā mūsu mīlas pirmajā gadā, likās tāds kā izklaidīgs. Turklāt pagājušo mēnesi mēs arī tik daudz vairs nemīlējāmies. Nu jā, tagad es saprotu, kāpēc viņš tā mainīja dežūras, ka abi vairs neiegadījāmies vienā maiņā. Toreiz viņš apgalvoja, ka neesot tās mainījis, viņam tā likts. Sādi viņš gribēja ierobežot laiku, kad mums ir iespējams tikties. Kad viņš bija brīvs, es biju darbā, un otrādi . . .

Atcerējos tūkstošveidīgo, sīki urdošo, durstošo nemieru, ko izraisīja viņa pārvērtības attieksmē pret mani. Tās bija gandrīz nemanāmas un sākās tajā naktī, kad nācām mājās no ziedu balles — mūsu jubilejas balles. Tūkstošveidīgais, sīki urdošais nemiers par tūkstoš sīkām, tikko jaušamām pārvērtībām Boreka dabā nu bija mani atvedis viņa mātes priekšā, nostādījis pretī saltai un neaizkustināmai, skarbai un nepieejamai sievietei, kas acīmredzot vienojusies ar dēlu, ka viņa būs tā, kas pasludinās likteņa spriedumu šai skuķei, jo pašam nav dūšas to izdarīt.

Gļēvulis bez kripatiņas drosmes!

Vienā mirklī mani sagrāba neizsakāma vientulība, gluži kā astoņkājis saviem taustekļiem iesniegdamās sirdī.

Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, nekur un nevienas.

Nākamie vecenes vārdi jau atlidoja līdz manām ausīm kā nenozīmīgas skaņas, kas tuvojas un attālinās, es drīzāk tos nojautu nekā dzirdēju. Tomēr tie bija nežēlīgi un cirta kā pātaga.

«Doktora Bergera ģimenē mezalianse nekad nav ciesta. Mēs esam ģimene ar nevainojamu reputāciju, bet jūsu laulības ar Boreku būtu mezalianse.»

Ko tā bāba žvangst, kas tas ir par vārdu, ko viņa te zelē? Vai viņa maz jēdz, ko runā, varbūt palikusi traka?

«Boreks drīkst precēt tikai ārsti — tikai ārsti,» kā no tālienes skanēja, «citādi es viņu izslēgšu no mantojuma un viņš nedabūs neko, neko, it neko!»

Redzēju viņas lūpās nesaudzīgu smīnu, iesirmie mati apbrīnojami atgādināja pelējumu, un pēkšņi man šķita, ka tie nav mati, bet čūsku murskuļi, glumu, šņācošu rāpuļu kamols.

«Tikai neiedomājieties dabūt manu piekrišanu laulībām tālab vien, ka esat viņu pavedinājusi. Stāvoklī jūs neesat,» gaisā atkal lidinājās skaņas, ko tikai ar pūlēm spēju salikt vārdos, «tā ka Borekam nav pret jums nekādu pienākumu. Taču, ja jūs uzskatāt, ka jums pienākas sāpju nauda par . . . hm . . . par . . . pavešanu, apsolot precēt, es esmu ar mieru to samaksāt. Nosauciet kādu saprātīgu summu an …»

Tālāko es vairs nedzirdēju. Asinis galvā smagiem sitieniem dimdināja «nosauciet summu, nosauciet summu, summu, summu . . .», bet tad pēkšņi jutu, ka manī dzimst kas savāds. Iesākumā nesapratu, kas īsti, un tikai pēc brīža atskārtu, ka tie ir smiekli. Atskārtu, kad tie laužas uz āru. Es sāku smieties — vispirms klusi, nedzirdami, bet drīz jau nevaldāmi, spalgi un neganti, kā prātu zaudējusi. Smējos par šo stīvo izrakteni man pretī.

Viņa raudzījās manī pārsteigta, ar nesaprašanu. Droši vien uzskatīja šādu smiešanos par sliktas audzināšanas pazīmi, nepiedienību un rupjību. «Nu, protams,» es domāju, «no meitenes, kura pat nezina, kas ir viņas tēvs, un kuru pametusi māte, — no tādas meitenes jau neko citu nevar gaidīt!»

Tad es piecēlos, un redzes māns, kas mani bija vajājis no tā brīža, kad ienācu villā, piepeši izgaisa. Šī sieviete vairs nelikās tik liela un dižena. Mani smiekli triecas pret viņu; un viņa it ka ruka mazumā. Stulba, trula, pārkaļķojusies vecene!

Vēlreiz iesmējos viņai taisni acīs — mežonīgi un nekautrēdamās, jo gribēju viņu satracināt un atriebties, tad pagriezos, pa biezo plīša paklāju aizskrēju līdz durvīm, vienā rāvienā atsviedu tās vaļā un drāzos prom.

Tikai pirmāk vēl no visa spēka aizcirtu šīs caurredzamās durvis.

Stikli šķindēdami izbira zemē.

Biju jau gandrīz pie vārtiņiem, kad izdzirdēju kādu skrienam pa gurkstošajām lauskām un atskanēja Boreka balss:

«Martina! Martina! Pagaidi, es tevi aizvedīšu!»

Izdrāzos uz ielas, ar naidu domādama: «Cik jūs pēkšņi esat kļuvis uzmanīgs, pan doktor! Laikam mammīte atļāva, ko?»

Nezinu, kur es gāju, neredzēju ceļu aiz asarām, kas ritēja pa vaigiem. Es raudāju, uzgrūdos pretimnācējiem un izmisusi jutu, ka manī ir pārtrūkusi tā stīga, bez kuras vairs neskan neviens instruments.

Aizbraucu mājās gluži kā salauzta, it kā būtu kritusi no stāvas, gludas virsotnes, kur nav iespējams pieķerties, pirksti slīd gar klints sienu, bet no augšas kā lavīna gāžas virsū izkustinātie bluķi, aprokot mani akmens kapā.

Turpmākajās dienās šķita, ka es dzīvoju krāsmatās.

Boreka vēstuli neatplēstu iemetu ugunī. Reiz viņš arī zvanīja, taču es, izdzirdējusi viņa balsi, noliku klausuli.

Kad pēc šī satricinājuma pirmo reizi aizgāju uz darbu, Jara tūdaļ visu saprata.

«Meitēn, tu taču izskaties kā pēc tiem septiņiem liesajiem gadiem! Kas ar tevi notiek? Vai tik tu neesi gaidībās?» Viņa sasita rokas.

«Nē jel, neesmu!» es atcirtu, jo negribēju ar viņu runāt. Aizsteidzos uz palātām palūkot, vai kādam slimniekam nav kas vajadzīgs. Kad atgriezos, Jara, ne vārda nesacīdama, apskāva manus plecus, aizveda līdz krēslam un apsēdināja. Un klusēja.

Tas bija skaisti, ka viņa klusēja.

«Katram dzīvē jānes savs krusts,» pēc ilga laika viņa saudzīgi iesāka. «Katram, Martina.»

Juzdama, ka nespēj man līdzēt, viņa neturpināja.

Jar.i mani pazina vislabāk, zināja par manu mīlestību un zināja <iri par m.m.i mūža likstām, jo biju viņai daudz ko atklājusi. Tāpēc viņa klusēja.

Biju par to pateicīga.

(n v.imIs «līdzjūtība» man vienmēr ir bijis svešs.

Toties manā leksikonā ir kāds cits vārds, kas šajās dienās pēc izšķiršanās ar Boreku atausa prātā aizvien spilgtāk, iegūstot jaunu saturu un lēni, taču neatlaidīgi un draudīgi pārņemot visu manu būtni.

šis vārds un tā izraisītās jūtas bija naids.

Tas lavījās man dvēselē klusi, tomēr neatvairāmi.

Vispirms bija nievīgs nicinājums pret Boreku, vēlāk jau bezgalīgs niknums, kas auga un aptvēra visus vīriešus, visus šos radījumus, kuri pamet sievietes un labākajā gadījumā to vien ir mācējuši kā uztaisīt bērnu — tāpat kā mans papiņš — un kuri pēc tam neliekas vairs zinis, kā lai sieviete tiek galā ar mātes nastu. Riebīgos, pretīgos, nodevīgos vīriešus,, kas piesavinājušies varu un noteikšanu pār sievietēm!

Tad niknums pārtapa naidā.

Un naids dzemdināja domu par atriebību, par atriebības radītu baudu.

Klusībā jau pārdzīvoju šo baudu simtiem un tūkstošiem reižu, un tā mani uzbudināja — gluži kā mīlestība. Drīz nāca lēmums. Gribu just šo baudu ne tikai domās vien.

Sapratu, ka arī iznīcība spēj sagādāt apmierinājumu.

Gatavojos ilgi un rūpīgi, visu apsvērdama.

Krāsmatās.

Jara nākamajās dienās apgājās ar mani kā ar slimnieci un citas meitenes, viņas pamudinātas, arī. Man tas bija vienaldzīgi, man viss bija vienalga. Kas būs rīt un parīt, pēc mēneša vai pēc gada — tas mani vairs neinteresēja. Biju pilna vienaldzības un naida. Citām jūtām sirdī nepalika vietas, citas jūtas bija mirušas, un arī augums likās kā nedzīvs, šķita, ka mani varētu cirst gabalos vai vilkt nost ādu, es neko nemanītu. Es vairs nepiederēju šai pasaulei.

Kaut gan no skata likās, ka nedēļas, kas sekoja tai komēdijai pie Bergeru villas apaļā galda, ir tukšas un bezcerīgas, taču tā vis nebija. Jutos stindzinoši viena un pamesta, tomēr manī mita nezin kā un nezin kad sēta apņemšanās. Vienīgi tā mani uzturēja pie dzīvības. Reiz tas bija tikai sīks graudiņš, taču viņi bija pratuši jau no mazotnes manī to kopt un diedzēt, un arī izaudzēt. Viņi visi. Visi tie, ar ko vien dzīvē biju saskārusies. Un tagad brieda augļi.

Liktenīgi augļi.

Tie, kas tuvinieku lokā — vienalga, viņu mīlēti vai nīsti — sēž savos siltajos mitekļos, visi šie kārtīgie tēvi un kārtīgās mātes — tie grozīs galvu par manu rīcību, kas būs tikai atriebības izpausme, šausmās trīcēs un svētā sašutumā lādēs nezināmo vaininieci.

Lai! Es citādāk nespēju.

Reiz mēs kādā mierīgākā brīdī sēdējām ar Jaru mūsu istabā, un viņa pateica man jaunumu par Boreku.

Viņš braucot uz Parīzi. Uz ilgāku laiku. Esot iecelts par mūsu valsts pārstāvi kādā starptautiskā organizācijā, kas pastāvot UNESCO ietvaros, un nodarbošoties ar koronāro asinsvadu slimību izpēti pasaules mērogā. So vietu viņš dabūjis ar noteikumu, ka viņam nav nekādu ģimenes saistību.

Tad tāpēc viņam vajadzēja atbrīvoties no manis! Prāts vēsi pieņēma jauno vēsti zināšanai, toties sirdī jo asāk iesmeldzās baismīgais inscenējums, ar kādu viņš no manis atkratījās. Būtu atnācis un visu izstāstījis — iecelšanas formalitātes esot kārtotas kādu pusgadu —, būtu pateicis, ka darbs, kuru tagad piedāvā, viņam ir augstāks par visu, ko dzīve spēj dot, — es gan būtu kritusi izmisumā, tomēr centusies viņu saprast. Varēja taču atrast tūkstoš un vienu attaisnojumu, varēja pūlēties mani pārliecināt, un, iespējams, viņam tas arī būtu izdevies, bet viņš . . . Nē, tas bija negodīgi un nežēlīgi!

Boreks pat nenojauta, ka ievainojis mani pašā vārīgākajā vietā.

Viņam vajadzēja aiztaupīt šo izrādi ar kaulaino mūmiju, ko sauc par viņa māti. Vismaz to viņam vajadzēja izdarīt manā labā, priekš manis, kas savu māti nekad nav pazinusi.

Jara attapās, ka laikam nav darījusi labi, to visu sacīdama, aprāvās, izgāja gaitenī un atstāja mani vienu.

Un šādi vientulības brīži mani tuvināja galīgajam lēmumam.

27

Bija puspieci vakarā, kad Eva Renčova un Drozds ar lielu troksni iebruka Bržīzu mājās. Divistabu dzīvoklī parasti valdīja klusums, jo tur mita tikai Milans ar savu māti, kas pirms desmit gadiem bija kļuvusi atraitne. Viņas vīrs, dzelzceļa strādnieks, pavisam pēkšņi un negaidīti nomira ar tolaik gadrīz nepazīstamu slimību — ļaundabīgo mazasinību. Nu dzīvoklis skanēja Drozda smieklos. Kaut arī viņa jautrība šodien likās mazliet uzspēlēta — vismaz tāds iespaids varēja rasties—, viņam izdevās iekustināt ne vien Bržīzu, bet ari viņa māti un pēdīgi pat Evu Renčovu.

Panoi Briīzovai nebija ne jausmas, ka dēla priekšnieces un darh<ihii'dni apciemojumam ir vēl kāds cits iemesls, ne tikai omulīga pa\AdAiana vinn.

Vin.» mvml.i viesus dzīvojamā istabā, kas bija iekārtota diezgan vt.. iiiniliiiAm, l < 111«". i/turīgam mēbelēm. Pa labi pie sienas stāvēja v.iiihiii |tul»l«, iii/ li un', sliktiem mirdzēja alus, vīna un liķiera glāf»« un ļjlAf ilo», un |ininm ma/Akajam līdz vislielākajām, nevaino

jami taisnās rindās kā karavīri, un arī zeltīta kafijas servīze. Zemāk — arī aizstiklotā un iekšpusē ar spoguļiem izliktā vitrīnā — bija redzamas vairākas labu dzērienu pudeles. Smalkie franču konjaki Martell un Courvoisier, viskijs Black & W h i t e, sarkanvīns R a p h a e I un baltais Dubonnet, itāliešu C i n zari o bitter un Mārtiņi, kā arī starka un Jelineka borovička. Turpat blakus spožs metāla šeikers un citi piederumi kokteiļa gatavošanai. Šodien tie palika neaizskarti, jo Drozds pārmaiņas pēc bija atnesis pudeli P e r n o d.

Līdzās bufetei bija plats polsterēts stūra dīvāns gandrīz pusistabas garumā, pie tā izvelkamais galds un klubkrēsli. Pa kreisi neliels skapis, durvis uz blakusistabu un durvis uz priekšnamu un pie tām kamīns. Taču vispievilcīgākais istabā šķita logs. Tas bija plašā alkovā ar apaļu galdiņu, nelieliem krēsliem un augstu puķu statni. Logam abās pusēs bija vaļā atvilkti pamatīgi krokoti aizkari un storas dzīvespriecīgās krāsās. Mēbeles bija patumšas, taču istaba likās gaiša, pat starojoša. Varbūt tādu to darīja alkovs un acij tīkamie aizkari, varbūt dažas baltas, spožas marmora skulptūriņas, tomēr visticamāk, ka tie divi cilvēki, kas te dzīvoja gaišu dzīvi.

—    Biedri Drozd, kad jums vienreiz apniks būt vecpuiša kārtā un sāksit raudzīt sev līgavu? — pane Bržīzova noprasīja. Viņai bija sešdesmit pieci gadi, sirmuma caurausti melni mati, taču izskats vēl itin žirgts. Staltais stāvs un tāpat arī tumsnējā seja ar melnām acīm, augstu pieri un nelielu muti liecināja par kādreizējo sievišķo skaistumu.

—    Neesmu vēl saticis īsto, — Drozds atsmēja.

—   Vai tik tas nav tāpēc, ka esat pārāk izvēlīgs? Neaizmirstiet, ka izvēlīgais itin bieži dabū to, ko nav gribējis!

—    Man tā nevar gadīties. Man aizvien iznāk, ka tās, kas mani gribētu, es negribu, bet tās, kuras gribu es, nevēlas par mani ne dzirdēt. Tas ir liktenis, — Drozds atkal nosmējās.

—   Man gan liekas, ka tu vairāk meklē ar mēli nekā ar darbiem, — Eva Renčova iedzēla.

—    Jā, jā, — pane Bržīzova palocīja galvu, —tā tas laikam būs.

—    Pioniera godavārds, jūs mani apceļat! — Drozds pretojās. — Un vispār — saviesīgas noskaņas celšanai būtu labāk, ja mainītu plati. Ja ne, nāksies teikt kā tam puisim, kam ciemos izgājis greizi: «Bij man būt to zināt, nebij būt man šurp nākt!»

—   Man taču pienākas jūs iztaujāt, ja neesat te rādījies bezmaz vai pusgadu! — pane Bržīzova neatlaidās.

Drozds blēdīgi viņai uzsmaidīja un teica:

—    Kas zina, varbūt jums drīzāk pienāktos iztaujāt Milaniņu . . .

—    Jus taču to nedomājāt nopietni? — pane Bržīzova brīnījās. — Tas jau ir ņēmis piemēru no jums un iet jūsu pēdās.

—    Tikai pacietību. Kā mēdz teikt—līdz tai dienai, līdz tai stundai!

—    Bet, lūgtum, es vairs nemaz i neceru, ka vēl sagaidīšu mazbērnus, — pane Bržīzova sacīja ar vieglām skumjām balsī. Viņa mīlēja bērnus un, kā jau katra māte, kam ir pieaudzis dēls, sirds dziļumos ilgojās, kaut tas atvestu mājās vedeklu. Bet, pats galvenais, kaut varētu auklēt mazbērnus.

—    Jūs tikai klausiet mani! — Drozds turpināja. — Ne cerēsit, ne gaidīsit, kad dēls viendien piepeši ņems un aizvedīs kādu uz dzimtsarakstu biroju. Uz soda vietu, kur mirst visi skaistākie vīrieša sapņi un cerības . . .

Nu Bržīza bija tas, kas sāka protestēt un pieprasīja mainīt plati.

Viņš ierosināja, ka derētu kaut ko iedzert, tikai tā nedrīkstot būt Drozda iemīļotā «dievu dzira» malkao. Drozds savilka drūmu ģīmi kā allaž, kad Bržīza vai Eva Renčova viņu ķircināja par ierašu rītos un nereti arī vakaros lietot šo veselīgo padzērienu, kas nebojā sirdi, kā viņš mēdza uzsvērt. Drozds savilka drūmu ģīmi — protams, tikai pa jokam — un tūdaļ arī laida vaļā smējienu.

—    Šodien malkao netiks dzerts. Šodien es esmu atnesis Evas Renčovas dižā konkurenta Megrē iemīļoto pērno!

Viņš pietrūkās no krēsla un izgāja priekšnamā, kur bija atstājis apjomīgu somu ar visu nepieciešamo īstām mājas vakariņām. Izņēma zaļu pudeli ar baltu uzrakstu P e r n o d uz sarkanās etiķetes malas, atskrūvēja vāciņu, ielēja trīs pirkstu tiesu augstglāzēs, ko pane Bržīzova tikmēr bija uzlikusi galdā, palūdza Milanam šifonu un piepildīja glāzes līdz augšai. Šķidrums kļuva dzeltenīgs un zaudēja dzidrumu.

—    Nu, tad uz klātesošo veselību! — Drozds atsāka draiskā balsī, un atkal bija manāms, ka rotaļīgais tonis ir drusku tēlots un viņš šādi cenšas kliedēt nemieru, kas arvien neatvairāmāk māca kolēģu prātus.

Līdzīgā noskaņā bija arī Eva Renčova.

Viņi iedzēra pa malkam, un neviens nezināja, kā turpināt sarunu, jo katrs bija aizņemts ar savām domām. Patiesībā jau visi trīs lauzīja galvu par vienu un to pašu. Tikai pane Bržīzova neko nenojauta. Mājasmāte būdama, viņa aizsāka tēmu, kas varēja interesēt arī ciemiņus, lai tiem nebūtu jāklusē. No jauna pievērsusies Drozdam, viņa moži vaicāja:

—    Vai drīkstam zināt, kādu pārsteigumu jūs gribat mums sagādāt?

Pirms nākšanas tika sarunāts, ka par vakariņām rūpēsies Drozds, kā jau tas dažu labu reizi pie Bržīzām bija noticis.

—    Drīkstat. Būs vairāki ēdieni. Iesākumam teļa aknas Provansas gaumē, pēc tam m u s i ž o u — viena franču un viena ķīniešu delikatese. Vēl siers, kafija un šis tas desertam. Saldumi gan nebūs manis cepti, tos Milans pircis kādā konditorejā Nacionālajā prospektā . . .

—    Tikai nepiesmēķējiet man virtuvi kā beidzamo reizi. Es vēdīju to cigarešu smaku vismaz četrpadsmit dienas, — pane Bržīzova atgādināja. Drozds sagrauzts pacēla acis pret debesīm, tad nodūra zemē, ar visu savu izskatu rādīdams, ka nožēlo grēkus. Tomēr viņa pirmais darbs virtuvē izgājušam bija sadabūt kārtējo luksa «Mariku», bet otrais — to aizdedzināt. Smēķēdams viņš izņēma no somas aknas, cūkas šķiņķi un pārējo, kas bija vajadzīgs sātīgai maltītei.

Drozds bija Bržīzu virtuvē jau savu reizi cepis un vārījis, tāpēc zināja, kur stāv trauki un rīki. Aizsējis priekšautu, viņš ķērās pie vakariņu gatavošanas.

Istabā saruna galīgi nevedās, to uzturēja vienīgi pane Bržīzova.

Eva Renčova — domās tālu prom — gan atbildēja uz jautājumiem, taču klusībā svēra un vērtēja visu, kas noticis pēdējās dienās no tā brīža, kad bija atlasīti abi sludinājumi un Bržīza uz tiem atbildējis. Tā kā bija pagājis jau diezgan ilgs laiks kopš publicēšanas, viņi vienojās ar «Vakara Prāgas» administrāciju, ka atbildes abām sievietēm nosūtīs tajā pašā dienā.

Un tad bija sākusies gaidīšana . . .

Visu priekšpusdienu Bržīza pavadīja zālē. Viņš gan bija pārvaldes čempions sporta cīņās, taču trenējās tā, ka pašam un arī partnerim sviedri lija aumaļām. Tika atveidoti visdažādākie uzbrukumi ar ieroci rokā, imitētas zibenīgi mainīgas, bīstamas situācijas, un Bržīza allaž prata reaģēt īstajā mirklī. Likās, ka nekādi pārsteigumi operācijā nav gaidāmi, taču kas gan par to varēja būt drošs? Bržīza gatavojās ne tikai fiziski, bet arī garīgi. Atslēdzās no visām rūpēm — to viņam gan nebija daudz, drīzāk jau nekādu — , lasīja, klausījās radio un sēdēja pie televizora tik ilgi, kā tas beidzamajos gados vēl nebija izdevies. Divas reizes satikās arī ar Zuzanu, un viņi kopā pavadīja divus jaukus vakarus. Pirmo nodejoja uz tvaikonīša, kas iet no Prāgas uz Štehovici un atpakaļ, un arī otrs pagāja uz Vltavas, vizinoties airu laivā.

Ik dienas no diviem līdz septiņiem Bržīza sēdēja mājās pie tālruņa un gaidīja. Šīs stundas bija gatavā mocība. Viņš vēl bija pārāk jauns, lai zinātu, ko maksā gaidīšana, un arī pārāk straujas dabas, lai tā viņu nenogurdinātu. Eva Renčova gan mierināja, ka gaidīšana.

pieder pie kriminālista mākas, taču viņas vārdi nespēja atvieglināt stundas, kas puisim bija jānosēž pie telefona. Jo vairāk tāpēc, ka dienas skrēja cita pēc citas, bet nekas nenotika. Absolūti nekas. Bržīza kļuva nervozs, un šī nervozitāte pielipa arī Evai Renčovai un Drozdam.

Eva Renčova pat sāka šaubīties, vai tikai viņas teorijai, kas šķita tik daudzsološa un bez mazākās vainas, nepiemīt viens vienīgs trūkums — proti, ka tā ir nepareiza. Vairākas reizes dienā viņa rēķināja, kad izsūtītas vēstules, kad adresātes tās saņēmušas un kad no viņām varētu gaidīt atbildi. Aprēķini neapstiprinājās, viņa kalkulēja no jauna — citā pavērsienā, taču vienmēr, protams, pamatojoties uz savu teoriju.

Tā ritēja sasprindzinājuma pilnas dienas, un vienīgais labums bija tas, ka smalkstiebru agave tika pie jauna poda, jaunas zemes un, liekas, vienā nbktī atspirga, pastiepās vismaz par centimetru garāka. Eva Renčova, laiku nosizdama, pēdīgi varēja darīt to, kas mēnešiem ilgi viņai bija bijis liegts, — staigāt pa puķu veikaliem un izraudzīties kaktusus savas zaļās valstības papildināšanai. Sevišķi viņai patika stāvēt specializētajā kaktusu pārdotavā teātra «Laterna magyka» arkā un izraudzīties trūkstošos eksemplārus kolekcijai. Itin bieži tur tika atstāts pa apaļai summiņai, lai tikai kabinetā parādītos kāds jauns viņas iemīļotais spurainis.

Laiks uzlabojās, karstuma vilnis bija pāri. Jo patīkamas bija novakares. Eva Renčova tad klaiņoja gar Svētā Krusta baznīcu un pa Stare Mestas laukumu līdz pat Mala Stranai. Nebija tādas dienas, kad viņa nepārietu pār atjaunināto Kārļa tiltu, kas lepojās jaunā dailē, aicinot uz pastaigu arvien vairāk Prāgas iedzīvotāju. Uz brīdi apstājās pie akmens skulptūrām un pie gleznotājiem, kas te mēdza izstādīt savus darbus. Tā bija īsta ainavu orģija: Hradčani, Mala Strana, Tilta tornis un Nacionālais teātris, Sovas dzirnavas un Smetanas muzejs visos iespējamos žanros un tehnikās — no ogles un oforta līdz akvarelim un eļļai. Eva Renčova stāvēja un vēroja jauniešus. Likās, te pulcējas visas Eiropas jaunā audze, un viņai, tā noskatoties, klusībā bija jāsmejas — sak, mūsu Kārļa tilts kļuvis par vissliktāk ģērbto puišu un meiteņu satikšanās vietu. Vēl viņai patika «Salvatora» vitrīnā lasīt paziņojumus, kādas garšvielas patlaban ir veikalā, un reizēm viņa arī iegāja palūkoties, kas tur dabūjams no parfīmiem. Sad tad Eva Renčova nopirka pa specijai Drozdam. Vienreiz Čīles piparus, citdien muskatriekstus vai safrānu.

Drozds vadīja laiku «cellē» un ar baudu sūca luksa «Marikas», piekvēpinādams telpu gluži zilu, kaut arī logi bija līdz galam vaļā. Viņam bij«i rmiusies jauna izklaidēšanās — lasīt precību sludinājumus. Drozds to darīja cītīgi, ne dienu neizlaizdams, un, ja kādreiz ntii/dov.1% dnl>ut visas avīzes, jutās kā apzagts. Taču Drozds nelasīja sludinājumus tikai tāpat vien, aiz gara laika. Viņš bija pārvērtis šo nodarbi par sava veida treniņu iztēles un fantāzijas izkopšanai. Aiz katra sludinājuma viņš saskatīja kādu reālu cilvēku, piešķīra tam noteiktu ārējo veidolu un centās atminēt tā rakstura īpašības, kaut arī pieturas punktu tikpat kā nebija. Drozds bija nācis pie pārliecības, ka sludinājumi ir gaužām interesanta garīgā barība un rūpīga to izpēte ļautu izdarīt ne vienu vien socioloģisku secinājumu par pārmaiņām mūsu sabiedrībā divdesmitā gadsimta trešajā ceturksnī.

To darbinieku ziņojumi, kuri gluži kā ēna sekoja abām sludinājumu devējām, bija stipri vienmuļi. Šķita, ka tās ir parastas meitenes, bez novirzēm no uzvedības normas. Ēnas pavadīja viņas uz darbu un no darba, gāja līdzi pastaigā un sēdēja tajā pašā kafejnīcā vai restorānā, neatstājot ne mirkli bez uzraudzības.

Un tad atsaucās pirmā. Kādu pēcpusdienu tā ap pieciem Bržīzas tālrunis nozvanīja savādā tonī. Tā vismaz Bržīzam izlikās. Kad viņš pacēla klausuli, atskanēja silts, melodisks alts: «Vai tur, lūdzu, būtu pans Bržīza?» — «Jā, Bržīza klausās.» — «Pans Milans Bržīza?» — «Jā. Ko jūs vēlaties?» — «Jūs gan esat atbildējis uz manu sludinājumu ar diezgan lielu nokavēšanos, vēstule pienāca tikai aizvakar, tomēr tā mani ieinteresēja, tāpēc es zvanu.» — «Kas īsti zvana? Ar ko es runāju?» — «Ar Linkovu, Jarmilu Linkovu.» — «Ļoti patīkami, Jarmilas jaunkundzi Jā, es jums rakstīju un gaidu jūsu atbildi.» — «Tieši tādēļ es arī zvanu.» Jarmila Linkova tapa arvien runīgāka, un pēc piecpadsmit minūtēm abi bija vienojušies, ka tuvākajās dienās viņa dos rakstisku atbildi, jo tāda nopietna lieta kā divu cilvēku iepazīšanās, protams, nav nokārtojama tikai telefoniski vien. Un, ja Bržīzam nav nekas pretī, viņa nākamnedēļ labprāt ar to satiktos. Kad un kur, tas būšot pateikts vēstulē.

Bržīzam bija skaidrs, ka šī nav tā īstā, kuru viņi meklē, jo taisās gan rakstīt, gan arī pasacīja savu vārdu un vēstulē acīmredzot norādīs arī adresi, lai viņš zinātu atbildēt. Taču viņam nebija tiesību atklāti sacīt Jarmilai, ka ar to brīdi, kad tā piezvanījusi un stādījusies priekšā, viņu pazīšanās ir cauri. Sis jautājums būs kopā ar Evu Renčovu jānokārto vēlāk un ļoti delikāti. Linkovas jaunkundze droši vien visu sapratīs, kad uzzinās patieso iemeslu, kāpēc Bržīza tai rakstījis, tomēr vispārliecinošākais arguments būs Zofīnas un Petržīnas slepkavību vaininiece, kas tad jau sēdēs aiz restēm.

Otra saruna notika vakar un bija gluži citādāka. Balss klausulē gan skanēja tikpat patīkami — šoreiz tas nebija alts, bet soprāns —, tomēr tajā bija kāda atšķirība. Bržīzam tā vien likās, ka šajā balsī jaušas kas netverams — bailes vai nepacietība, bet varbūt arī satraukums.

«Vai es varētu runāt ar panu Milānu BržTzu?» viņš izdzirdēja, kad bija paņēmis klausuli, šajā reizē telefons nostrinkšķēja trauksmaini un brīdinoši. «Es klausos.» — «Runā svešiniece, uz kuras sludinājumu jūs atbildējāt.» — «Ak, jā, protams! Priecājos, ka esat piezvanījusi.» — «Patiešām? Jūs taču mani nepazīstat.» — «Tas gan, bet tā jau mēdz būt, kad atsaucas uz sludinājumu. Diviem svešiem cilvēkiem tad rodas iespēja iepazīties.» — «Jums taisnība. Rodas iespēja satikties un iepazīt vienam otru.» Saruna turpinājās līdzīgā garā, vārdi lidoja prom un atpakaļ, bet meitene vēl aizvien saglabāja inkognito. Neko nesacīja par sevi. Kad Bržīza tieši pavaicāja, kā viņu sauc, viņa izvairīgi atbildēja, lai minot. Pēc dažiem mēģinājumiem Bržīza pādevās, meitene iesmējās un pavēstīja: «Tas ir pamats, lai mēs iepazītos tuvāk. Varēsit minēt atkal, ja vien tas, protams, jūs vēl interesēs. Var būt, ka, mani ieraugot, jums veiksies labāk. Vai zināt, kā mēdz sacīt? Vārds it kā piešķirot tā nesējam kādas noteiktas īpašības. Jūs to nezinājāt? Tad aprunāsimies arī par šo jautājumu.» Un klausulē vēlreiz atskanēja smiekli. — «Kā mēs varēsim aprunāties, ja es jūs nepazīstu?» — «Ļaujiet man vēl laiciņu palikt noslēpumainās svešinieces lomā. Jums tas būs piedzīvojums. Vai jums patīk piedzīvojumi? Man jā.» Bržīzam nācās apliecināt, ka viņam arī, kaut gan viņš nebija nekad pēc piedzīvojumiem tiecies — mīlas laukā jau nepavisam ne — un piedzīvojums ar trakojošo sievieti viņu vilināja vismazāk. «Vai parīt vakarā jums būs laiks?» meitene jautāja. — «Parīt? Vienu mirklīti!» Bržīza izlikās, ka apsver, un teica: «Jā. Būs.» — «Tad nopērciet baltu neļķi un pusdeviņos vakarā gaidiet mani uz Nacionālā muzeja rampas. Ja vien vēlaties mani sastapt.» Pirms Bržīza paguva atbildēt vai ko sacīt, tālrunis apklusa. Sieviete bija nolikusi klausuli.

Viņš turēja savējo rokā, apjucis skatījās uz to, pats nezinādams, kāpēc, bet tad sirdi pāršalca milzīgs prieks. No pleciem novēlās gaidu slogs, viņa uzņēmīgajai dabai atkal bija dots darbošanās impulss. Apstiprinājies, apstiprinājies, viņš klusībā gavilēja. Evai Renčovai bijusi taisnība! Viņas teorija izrādījusies pareiza, pat neļķe tajā iederas — baltā neļķe. Bržīza dažas reizes noklabināja aparāta dakšiņu, lai dabūtu signālu, uzgrieza Evas Renčovas numuru — vispirms aši palūkojies pulkstenī, vai viņa vēl būs kabinetā, — tātad uzgrieza numuru un, nepacietībā degdams, vienā elpas vilcienā visu izklāstīja.

Eva Renčova uzņēma šo ziņu ar gandarījumu, ka nav maldījusies un nepaies ilgs laiks, kad noziedzniece būs aizturēta. Taču reizē viņa arī juta, cik smaga ir atbildība, ko uzveļ uz saviem pleciem, sūtīdama Bržīzu tik bīstamā uzdevumā.

Viņai likās, ka kārtis gaidāmajai partijai jau ir izdalītas.

Bržīzam tās nedaudz sajauca Zuzana, ar ko bija sarunāts randiņš tieši tajā vakarā, kad viņam vajadzēja tikties ar sievieti no sludinājuma. Kad viņš pasacīja, ka šoreiz nevarēšot būt, Zuzana tikai noteica:

«Redzi nu, sākas. Es jau no pirmā brīža, kopš esam pazīstami, aizvien atkārtoju, ka jūs neesat sava laika saimnieki, bet tu man pūlies iestāstīt, ka tā nav taisnība. Mēs tiekamies tikai ceturto reizi, un, rau, mani vārdi jau apstiprinās.»

Zuzana gan ļāva sevi pārliecināt, ka šoreiz ir izņēmuma gadījums, taču šaubas, kas viņu grauza, nu bija kļuvušas stiprākas.

Vienu brīdi Eva Renčova, izklaidīgi atbildēdama uz panes Bržīzovas jautājumiem, piepeši manīja, ka istabā iestājies klusums, un notvēra sev pievērstu pētījošu skatienu. Viņa attapās, ielūkojās neizpratnes pilnajās panes Bržīzovas acīs, pasmaidīja un atvainojās:

—    Piedodiet, es jūs nedzirdēju! Biju drusku aizdomājusies.

—    Vai kādas rūpes darbā? — pane Bržīzova vaicāja.

—    To mums, mammīt, nekad nav trūcis.

—    Pane Renčova, tās jums uz brīdi tomēr jāpiemirst, jūs nedrīkstat strādāt arī vakarā. Vīrietim tās būtu visdrošākās izredzes uz infarktu.

—    Jums taisnība, — Eva Renčova piekrita, kaut arī pane Bržīzova nebija viņu pārliecinājusi. Tā kā tā viņa visu vakaru domās tikai par rītdienas operāciju . . .

—    Drīz būs vakariņas. Vai zināt, kas biedram Drozdam mājās stāv virs galda gluži kā ticības apliecinājums?

—    Zinu gan, tikai viņš pats pie tā arī neturas. Vismaz pārvaldes ēdnīcā ne.

Proti, Drozdam bija veclaicīgiem burtiem uz pergamenta uzvilkts un pie sienas pielikts uzraksts — citāts no Prahatices Krištjana vēstules savam draugam Husam, un Drozds apgalvoja, ka mājās viņš pēc tā vadoties. Tur bija teikts: «Aiz auses lieci jele, mīļais pan Jene, mans uzticams un labs draugs: ja gribi, lai tā ēdmaņa, ko Tu ielieto, Tevim par veselību nāktu, būs Tev pie sava galda labā prātā sēsties, savas kreņķības un dusmas, un melnas vai ļaunas domas no sevis aizraidīt un tikai labā prātā ēsti un dzerti.»

Lai kaut aptuveni ievērotu šo gudro padomu un aizraidītu «melnās domas», Eva Renčova pacēla glāzi un teica:

—    Iedzersim vēl drusciņ!

Visi nobaudīja dzērienu, kas gan likās gluži nevainīgs, it sevišķi tāpēc, ka bija atšķaidīts ar gāzēto ūdeni, taču bija jūtams ne tikai galvā, bet arī kājās.

Tobrīd gluži kā pēc pasūtījuma atvērās durvis un Drozds uzsauca:

—    Lūgšu godājamo sabiedrību sagatavot šķīvjus, nažus un dakšiņas un klāt galdu! Tiks pasniegta pirmā no daudzajām riktēml

Uzsauca un atkal nozuda virtuvē. Pane Bržīzova viņam sekoja un ar dēla palīdzību uzklāja galdu. Brīdi vēlāk viņi jau mielojās ar aknām.

—    Kas tev ir klāt tai mērcītei, Antonīn? — Eva Renčova apjautājās. Viņa nebija no cepējām un vārītājām, taču palaikam izmēģināja kādu no Drozda receptēm.

—    Šampinjoni, tomātiņi, kečups, olīvas un kapāti ķiploki, — Drozds atklāja noslēpumu.

—    Ķiploki?

—    Jā, smaržīgie ķiploki, kam Provansas franči veltījuši viscildinošākos apzīmējumus. Viņi tos dēvē par «cilvēka draugiem», kā arī par «dievišķo piedevu» un «Provansas trifeli».

Ēdējiem, protams, vajadzēja paslavēt ne tikai aknas, bet arī ķīniešu m u s i ž o u gaumē sagatavoto cūkgaļu, pie kuras Drozds pasniedza rīsu un zaļo piparu salātus ar tomātiem. Slavinājumi nāca no sirds, jo ēdieni, kā allaž, kad tos gatavoja Drozds, bija apbrīnojami.

Pēc tam viņi sēdēja pie kafijas un cepumiem, ko nu savukārt cēla vai debesīs Drozds, jo tie taču nāca no «kādas zināmas» konditorejas Nacionālajā prospektā. Sēdēja pie sarkanvīna pudeles un nepiespiesti tērzēja gandrīz līdz desmitiem, kad Eva Renčova un Drozds atvadījās no Bržīzām. Kaut arī bija pavadīts jauks vakars, abi gāja prom nomāktā jutoņā . . .

Sevišķi Eva Renčova kļuva aizvien domīgāka. Taksometrā pa ceļam uz mājām un vēl pirms aizmigšanas viņa nemitējās lauzīt galvu, vai lēmums ir pareizs un vai labāk nevajadzētu lūgt prokurora atļauju kratīšanai aizdomīgās sievietes dzīvoklī.

Beidzamajās dienās viņi trijatā bija sprieduši arī par šo variantu, likuši kopā visus par un pret, un Eva Renčova līdz pēdējam brīdim atkal bija šaubījusies, kā rīkoties. Vai tiešām Drozdam būtu taisnība, ka noziedzniece ir pietiekami inteliģenta, lai iznīcinātu jebkādas pēdas, kas varētu viņu nodot? Vai tiešām viņam taisnība, ka tad, ja dzīvoklī pierādījumus neatradīs, viņu parādīšanās būs -noziedzniecei brīdinājuma signāls? Vai tiešām tā būtu tik viltīga un tik rūpīgi visu pārdomājusi, ka izmeklētāji aizietu ar garu degunu? Kriminālistikas pieredze taču liecina, ka nav bijis slepkavības, kur vainīgais neatstātu kādas pēdas. Vienīgi mēs, Eva Renčova klusībā atkārtoja, dažreiz vēl neprotam noteikt, vai tas, ko redzam un zinām, ir vai nav pēdas, ir vai nav kas svarīgs. Jebkura cilvēka rīcībai piemīt savas kļūdas un nepilnības, un tas sakāms ne vien par tiem, kuri slepkavības izmeklē, bet arī par tiem, kas tās izdara. Varbūt viņai patiesi nāktos .. .

Eva Renčova gulēja vaļējām acīm un raudzījās nakts tumsā. Deniņos pulsēja, likās, kāds nedroši klauvē vienā laidā pie durvīm, labās rokas muskuļi vairākas reizes saspringa, saņemot no smadzeņu dzīlēm pavēli tvert klausuli, lai visu vērstu citādāk. Bet tad domas kļuva arvien gausākas, arvien miglainākas un neskaidrākas, muskuļi atslāba. Roka vairs nespētu noturēt klausules svaru, bet pirksti — pasniegties tos dažus desmitus centimetru līdz naktsgaldiņam un sastādīt numuru. Eva Renčova iemiga.

Miegs bija smags un nemierīgs, tas neatspirdzināja.

28

Man tas šķiet kā likteņa izaicinājums. Izaicinājums paveikt kaut ko tādu, no kā es pati sen jau esmu atteikusies.

Kad atnāca šī vēstule, tā radīja jaunu haosu un atkal atdzīvināja nežēlīgo naidu, bezgalīgo, neaptveramo naidu pret visiem vīriešiem, kuros man iemiesojies Boreks. Es jutu, ka mani atkal kaut kas vilina no vienas ledainas vientulības citā — vēl ledainākā. Kārdina un vilina.

Nezināju, ko lai iesāk.

Biju cerējusi, ka tas viss jau ir beidzies.

Kādu vakaru sēdēju līdz vēlai naktij pie vēstulēm un fotogrāfijām, kas bija pienākušas pēc mana sludinājuma. Pārlasīju tās vairākas reizes no vietas, it kā gribētu iemācīties no galvas, pētīju to vīriešu sejas, kuri man bija rakstījuši, un meklēju tajās . . . pati nezinu, ko es tur meklēju. Droši zinu tikai to, ka nekā tajās neatradu. Tad lēni un sistemātiski ņēmos plosīt vēstules un attēlus sīkos gabaliņos, sevī manīdama atsacīšanās tukšumu. Sirdsapziņas pārmetumi mani nemocīja, taču nebija arī dvēseles miera. Biju tikai aizmirsusi — vai centos aizmirst—, kas noticis vakar, aizvakar un vēl pirms laika skaitīšanas sākuma, pirms pirmā gada pirmās dienas. Jebkad agrāk. Atrados dīvainā stāvoklī, kad pagātnes nav, tagadne ir pilna vēstuļu un fotogrāfiju driskām un priekšā neredz nākotni.

Nezināju, kā lai dzīvo tālāk.

Divi izmisīgie atriebības darbi tomēr nebija devuši mieru. Atvieglojuma nebija un ilgotā gandarījuma arī ne.

Sarausu driskas uz gružu lāpstiņas, lai sadedzinātu.

Kad liesmas jau lodāja pa papīru, pēkšņi radās vēlēšanās raut to ārā, pasargāt no iznīcības, taču bija zudis spēks, drosme un vēlme kaut ko darīt. Tikai truli noskatījos palikušajos pelnos.

Pelni un krāsmatas. Tāpat kā manī.

Vienīgie noziegumu liecinieki nu bija tikai tie divi attēli, kas aizsprausti aiz spoguļa apmales. Abi caurdurti ar spraudīti, kam sarkana micīte. Doktora Mojmīra Jandas un Karela Zelenija fotogrāfijas. Drīz nozudīs arī tās, un nepaliks nekā, kas man viņus atgādinātu.

Nogurusi atlaidos uz tahtas un pati nezinu, kā aizmigu. Piepeši man kāds tuvojās. Viņa seja atgādināja Boreku un arī kādu no bērnunama, nezinu, ko īsti, atnācējs raudzījās manī nežēlīgām acīm, tas tomēr bija Boreks, es stiepu viņam pretī rokas, taču viņš apstājās, baltajam ārsta virsvalkam plandot, un tad tas vairs nebija viņš, bet gan mūsu veselības aizsardzības nodaļas šefs, kas man draudēja ar pirkstu. Pēdīgi arī viņš pazuda un palika tikai kāds nepazīstamais, un man bija tāda sajūta, ka šis nepazīstamais plosa manas iekšas, rauj man ārā sirdi, ak dievs, tas tomēr bija Boreks, baltais virsvalks nošļakstīts asinīm, rokā mana sirds, un no tās krīt zemē sīki granātakmentiņi. Gribēju kliegt, taču nespēju, tāpēc ka pēkšņi ieraudzīju, ka tas nav Boreks, tā esmu es, un tā sirds — tā nebija mana, bet gan Mojmīra Jandas sirds, kas trīsēja manā delnā . . . Pamodos no aukstuma un šausmām.

Visapkārt bija tumsa, tikai logā krita attālas laternas gaisma un ieplūda viegla lielpilsētas duna. Dzīve aprima un devās uz dusu tikai pēc pusnakts, rīta pusē, pirmsausmas stundās, cerību zaudējušo un pašnāvnieku laikā. Pašnāvnieku. Sis vārds ietriecās smadzenēs kā šautenes lode, tikai es nezināju, ko ar to iesākt. Es taču gribēju dzīvot! Dzīvot ar visu savu grūto slogu, dzīvot ledainā vientulībā, bet dzīvot.

Noģērbos, saklāju tahtu un likos gulēt.

Nakts pagāja smagā pusnemaņā, piecēlos vēl vairāk nogurusi, nekā biju apgūlusies.

Todien atnāca vēl viena vēstule.

Un fotogrāfija.

No kāda Milana Bržīzas.

Izņēmu fotogrāfiju un noliku kopā ar vēstuli uz tualetes galdiņa zem spoguļa. Allaž, kad sukāju matus, manī vērās tie divi un nu vēl šis trešais, kura attēls atstarojās spogulī. Bija tāds iespaids, ka redzu viņu dubulti —'arī ar kājām gaisā.

Vairākas dienas gāju gar galdiņu gluži vai uz pirkstgaliem.

Trešā fotogrāfija mani pievilka ar dīvainu spēku un vienlaikus izraisīja kādu iekšēju pretestību. Vairākas reizes jutu vēlēšanos

Bržīzas vēstuli saplēst un sadedzināt un visas trīs fotogrāfijas arī, taču vienmēr atturēja doma, ka tas nenieka nelīdzēs, jo manī atkal kaut kas brieda, liekot saspringt muskuļiem, kaut kas tūka, un smadzenes bija gatavas vai izārdīties . . .

Atkal un atkal sniedzos pie tālruņa, un allaž beidzamajā mirklī atrāvu roku, it kā klausule būtu svilinoši karsta. Izmisusi metos uz tahtas, apskāvu spilvenu un iekodos tajā ar zobiem, lai nevajadzētu kliegt aiz sāpēm. Staigāju kā apmāta, kā drudzī, nebūdama spējīga domāt ne par ko citu kā vienīgi par šo vēstuli.

Un tad kādu dienu es vairs neizturēju. So slogu un šo spriegumu.

Piegāju pie tālruņa. Klausule nebija svilinoši karsta. Tā nededzināja.

Uzgriezu numuru.

Kāds atbildēja.

«Vai es varētu runāt ar Milānu Bržīzu?» es jautāju, kaut kur apziņas dziļumos vēlēdamās, kaut viņš nebūtu mājās. Tomēr izdzirdēju patīkamu, ziņkāru, mazliet padobju balsi: «Es klausos.»

Izlemts. Viss bija izlemts.

Nolikusi klausuli, paliku stīvi sēžam. Uzreiz biju kā bez spēka, jutos galīgi salauzta. Kāpēc viņam vajadzēja būt mājās, kāpēc? Manīju tādu kā žēlumu, bet tas bija tikai īsu mirkli. Tūlīt saslējos pret šo sajūtu. Kas tevi žēloja? Kas? Pasaki! Pamazām atguvu spēkus un nomierinājos.

Nākamās divas dienas likās bezgalīgas.

Man bija rīta maiņa. Darīju savu darbu tīri automātiski. Jara mani vēroja arvien ciešāk, un pēkšņi es jutu, ka viņa zina manu noslēpumu. Uzvēlās negantas bailes, bet tad atkal pagaisa. Nē, tas nav iespējams, kā lai viņa to zinātu . . .

«Tev vienreiz ir jāattopas, Martina,» viņa pēcpusdienā sacīja, kad mēs dzērām kafiju. «Tā nevar dzīvot. Es ticu, ka tev sāp, bet kas gan galu galā dzīvē nesāp? Ja skatās no šāda viedokļa, tad katrs laimes brīdis ir jāsamaksā ar ciešanām. Tikai pret tām jācīnās! Nāks cits un dziedēs tavas brūces.»

Es neatbildēju. Nevarēju taču Jarai atklāt, ka neviena cita vairs nebūs, jo esmu aizgājusi pārāk tālu — tādās jomās, no kurienes nav atpakaļceļa. Ka manas brūces nav dziedināmas, jo tur iemetusies divu nežēlīgu atriebju gangrēna. Nevarēju sacīt, ka atgriezties nespēju un mans mūžs ir pagalam, it sevišķi tāpēc, ka sirdī atkal bija modušās atmaksas alkas. Un nevarēju teikt arī to, ka dvēselē gatavojos pēdējam šaušalīgajam darbam, kas laikam būs manas dzīves galapunkts.

Vai nu es atbrīvošos no nāvējošā, garīgi un fiziski nāvējošā naida pret vīriešiem, vai arī iegāzīšos vēl tumšākā peklē.

Jara ierosināja:

«Tu negribētu rīt atnākt pie mums? Bērniem patīk būt kopā ar tevi, varbūt tiec uz gaišākām domām. Ko tu saki?»

Man saskrēja asaras acīs.

Bērniem patīkot būt kopā ar mani. Ar mani, slepkavu!

Noraidoši pagrozīju galvu. Par vēlu. Aicinājums bija nācis pārāk vēlu. Viss jau ir izlemts.

«Kā vēlies, tikai tev nevajadzētu nīkt mājās starp četrām sienām. Drīzāk jau pameklē kādu izklaidēšanos.»

Rūgti pasmaidīju. Ja viņa zinātu, kādu izklaidēšanos es gatavoju rītvakaram. Pēkšņi radās vēlēšanās visu pateikt. Mierīgi un ciniski — par Jandu, Zeleniju un Bržīzu. Taču es vienīgi sacīju:

«Paldies, tu esi ļoti mīļa! Tomēr man nekas vairs nevar līdzēt. Nekas un neka d.»

Kaut kas manā balsī viņu nobiedēja. Vai arī viņa būtu kaut ko nojautusi? Jara apjukumā lūkojās uz mani platām acīm un tad strauji izmeta:

«Ko muļķojies? Tu taču netaisies darīt kaut ko nesaprātīgu? Dzīve, Martina, ir diža velte, tikai vienreiz dota un neatkārtojama, skaista, par spīti sāpēm, ko tā sagādā! Dota tāpēc, lai mēs to nodzīvotu visu, līdz galam. Neesam to paši sev piešķīruši, tālab nedrīkstam arī atņemt. Vai saprati?»

No šiem vārdiem man pārskrēja salti drebuļi.

Es sapratu, kas Jarai prātā, un drošu sirdi varēju viņu nomierināt. Nē, šāda nolūka man nav, jo man ir jādzīvo. Jādzīvo atriebībai.

Todien, kad vajadzēja tikties ar Milānu Bržīzu, es neizskaidrojamu iemeslu dēļ jutu dīv.ainu satraukumu un nemieru. Tāpat kā toreiz, kad biju iedomājusies, ka mani izseko. Sāda sajūta mani piepeši bija pārņēmusi Pršīkopā. Es stāvēju pie «Silona» plašā skatloga un pēkšņi manīju, ka mani kāds cieši uzlūko. Pūlējos saskatīt vitrīnā uz mani vērsto acu atspulgu, taču, ja arī tas bija, es sāku raudzīties par vēlu. Brīdi paliku uz vietas kā sasalusi, nespēdama pakustēties. Likās, manī viss pārvērties ledū. Sirdij uzgāzās drausmīgs baiļu vilnis. Pēc brītiņa savādā jutoņa tomēr pārgāja, es lēni devos no skatloga tālāk. Apstājos pie vīriešu kaklasaišu veikala, tad pie Indijas aviosabiedrības biroja — un nekā. Šķita, ka neviens man neseko. Taču Hibernas ielā pirmītējā nojausma pēkšņi atkārtojās un bija vēl spēcīgāka. Jutu svešās acis pavisam skaidri. Tās dzēlās man mugurā. Atskatījos un apstājos, taču garām plūda tikai vienaldzīgs pūlis.

Martina, Martina, es nodomāju, tie ir nervi. Kas gan tevi varētu izsekot? Neviens taču par tevi nezina. Nespēj zināt. Nepaliec nu dumja! Tev, bez šaubām, būs tikai izlicies, tāpēc mieru! Ej vien rāmi uz mājām un nebaidies!

Pie stacijas es iekāpu tramvajā.

Visu laiku tomēr neuzkrītoši vēros apkārt un darīju to, arī izkāpusi no vagona.

Trauksme bija maldīga. Man neviens nesekoja. Taču negaidītais satraukums un nemiers bija mani izbiedējuši.

Tāpat kā toreiz pēc Zofīnas.

Sēdēju pie spoguļa un uzlaikoju parūkas, kaut gan sen jau zināju, kuru likšu.

Vispirms uzmēģināju blondo. Tai bija mīksti un viegli frizējami mati. Sī parūka man patika vislabāk, jo tajā es izskatījos jaunāka. Rudajā likos jau stipri cienīgāka, un tā mani arī visvairāk pārvērta, es gandrīz vairs nepazinu pati sevi. Un tad piepeši pasniedzos pēc melnās, pēc tās, kurā mani iepazīs Milans Bržīza. Tai bija viscietākie mati, gluži kā zirga astri. Likās, ka tajā es esmu veca, veca kā pati pasaule un kā dzīve. Veca un novazāta.

Atliku parūkas vietā un vēlreiz aplūkoju visas trīs. Tās bija uzbāztas uz paliktņiem un atgādināja galvaskausus. Tukšus un nedzīvus. Uz koka bumbām, kam trūka sejas, mati izskatījās bezjēdzīgi.

Tā raugoties, prātā atkal ienāca doma, kas man nedeva miera kopš tā brīža, kad aizvakar biju nolikusi tālruņa klausuli. Vēl ir laiks atteikties. Vēl ir laiks neiet uz šo satikšanos. Ļaut Bržīzam dzīvot. Apsvēru, vai tikai tas nebūtu tas īstākais ceļš, kā atsvabināties no naida. Ļaujot viņam dzīvot. Taču jau nākamajā mirklī sapratu, ka šāda rīcība būtu gluži vai liktenīga. Bržīza mani meklēs, viņam izdosies uzzināt manu adresi un . . . es pat necentos izdomāt līdz galam. Jā, lēmums bija pieņemts jau tajā mirklī, kad et pacēlu klausuli. Atkāpšanās nav iespējama.

Kamēr nebiju viņam atbildējusi, es vēl varēju apstāties. Tagad vairs ne. Tas būtu aizdomīgi.

Pamazām sāku posties.

Bija pēdējais laiks.

Ap kaklu apliku granātu piekariņu, to pašu, ko Boreks uzdāvināja manā divdesmitajā dzimšanas dienā, mana pirmā gada pirmajā dienā, no kuras biju sākusi savu laika skaitīšanu. Uzliku galvā parūku — to melno—un sataisīju frizūru.

No tualetes galdiņa atvilktnes izņēmu šanela numurs pieci flakoniņu, lakatiņu — vieglu, smalku, gaisīgu un plānu lakatiņu, zem kura es slēpju nāves ieroci un kuru atstāju mirušajam par piemiņu, un pēdīgi arī atriebības ieroci. To visu rūpīgi saliku somiņā.

Tramvajā aizbraucu līdz Bērnu pasaulei un tālāk gāju kājām. Ielas spīdēja un laistījās, lietus noskalotas un tīri izmēztas, nebija ierastās burzmas un steigas, kad ļaudis straumēm traucas šurpu turpu uz visām pusēm. Pilsēta bija pustukša, kā tas parasti mēdz būt brīvajās dienās un arī atvaļinājuma sezonā.

Vāclava laukumā cilvēku bariņi bija jau krietni blīvāki.

Es tuvojos muzeja rampai.

Vērīgi, taču nemanāmi palūkojos augšup.

īsu mirkli atkal jutu satraukumu un nemieru, tomēr zināju, ka atkāpties nevaru.

Palūkojos uz augšu vērīgi, taču nemanāmi. Viņš jau tur stāvēja.

Kārdināja mani un vilināja, aicināja, biedēja un — lika bēgt. Sirdī bija neizsakāms jūtu juceklis, taču es to pārvarēju. Viņam rokā gluži kā balta mērķa ripa vizēja neļķe.

29

Prāga mirgoja brīnišķīgās vasaras vakara krāsās. Pēc vēlīnā pēcpusdienas lietus debesis noskaidrojās augstas un zilas, pilsēta spīdēja noskalota un tīri izmēzta, putekļi bija prom kā nebijuši. Ielās un laukumos, parkos un Vltavas krastmalās nebija ierastās burzmas un steigas, ļaužu straumes neplūda šurpu turpu uz visām pusēm. Pilsēta šķita patukša kā allaž brīvajās dienās un atvaļinājumu laikā.

Kad Bržīza nostājās uz muzeja rampas, viņam vēl bija vairākas minūtes laika. Neļķi viņš šimbrīžam paslēpa zem žaketes, neuzkrītoši pētīja apkārtni un brīdi pa brīdim uzmeta acis gaišajiem restorāna logiem Pārtikas nama trešajā stāvā, no kurienes viņu uzmanīja Eva Renčova un Drozds. Viņi bija vienojušies, ka Bržīza pierunās meiteni, lai iegriežas kopā ar to «Satīrā». Droši vien būs interesanti pavērot reakciju uz šo piedāvājumu. «Satīrs» taču ir bīstama vieta! Lai cik viņa bija pārliecināta, ka ir pilnīgā drošībā, vajadzēja tomēr ņemt vērā, ka tur viņu kāds varētu pazīt, jo nav nemaz tik sen, kad viņa sēdēja šajā bārā ar Karelu Zeleniju. Evas Renčovas un Drozda uzdevums bija nemanāmi sekot pārim un nenolaist no tā acis. Arī tad ne, kad abi dosies prom no «Satīra» vai kāda cita lokāla, ja meitene būs noraidījusi Bržīzas piedāvājumu.

Uz rampas bija tikai daži cilvēki. Atspiedušies pret smilšakmens apmali, tie raudzījās lejā uz Vāclava laukumu, kur Mūstekā būvēja metro staciju. Skats nebija diez cik pievilcīgs — laukums gandrīz līdz pusei norobežots ar žogiem, vakara klusumā dun mašīnas, kā neveikls milzis grozās celtnis ar varenu strēli, ik brīdi cauri šim haosam aizslīd tramvajs, ap būvlaukumu drūzmējas nenogurdināmu blenzēju pulciņi. Te — no augšas — likās, ka laukuma lejasdaļa ir vienās sastatnēs, kas aizklāj pat namu fasādes.

Šoferi jau ieslēdza starmešus, uzdegās pirmās neona reklāmas, cits pēc cita iegaismojās skatlogi. Pa ietvēm plūda pareta gājēju straume, izstiepjoties garās, šaurās rindās pie pārejām pāri rakumiem. Tikai no metro stacijas lejpus muzeja dažbrīd izvēlās biezāks atbraucēju pūlis.

Bržīza izņēma neļķi no azotes, turēja to rokā un gaidīja. Viņš lūkojās lejup, un ainava, kā allaž, šķita valdzinoša. Te pavērās skats uz pilsētu, kur svētā Vāclava modrā uzraudzībā bija atstājusi savas pēdas šīs zemes vēsture. Ilgi tīksmināties tomēr neiznāca. Aiz muguras atskanēja soprāns, ko viņš pazina jau no telefona sarunas:

— Labvakar!

Bržīza spēji pagriezās, lai apskatītu meiteni, ko viņi tik neatlaidīgi meklē, kam uz sirdsapziņas jau divi briesmīgi noziegumi un kas gatavojas nākamajam. Pirmā doma bija, ka viņš to iztēlojies pavisam citādāku, — Bržīza nemācētu pateikt, kādu īsti, taču katrā ziņā ne šādu. Uz ielas sastopot, viņam ne prātā nenāktu, ka tā ir trakojošā sieviete.

Viņa priekšā stāvēja pagara, slaika jauniete vieglā blūzītē, īsos svārciņos un gaišā putekļu mētelī. Kājās bija sarkanas kurpītes un smalkas tīmekļzeķes, ap kaklu ķēdīte ar čehu granātu piekariņu. Kad tajā atspīdēja vēl nespodrās, tālās ugunis, šķita, ka meitenei uz ādas izspiedušies asinspilieni. Viņas sejā nebija nekā uzkrītoša. Neliela mute ar violetsārti uzkrāsotām lūpām, lēzens zods, nedaudz koķeti uzrauts deguntiņš, zilas acis ar izdzītām uzacīm, ko aizstāja drosmīgā lokā vilkta šaura, tumša svītra, piere gandrīz pazudusi zem burvīgiem melniem matiem. Pirms Bržīza bija apjēdzis, ka meitenei galvā parūka, viņš jutās apjucis. Vai tā patiešām ir viņa? «Tatru» bārā bija bijusi blondīne, Kropāčeks apgalvoja, ka esot redzējis rudmati, bet te viņu uzrunā melnmate. Paņēma Bržīzam no rokām neļķi, nolauza daļu kāta un iesprauda ziedu viņam žaketes atlokā.

Vienā ziņā Bržīza tomēr maldījās. Meitene likās neuzkrītoša un necik skaista pēc sejas, un tikai vēlāk, aplūkojis to tuvāk, viņš atklāja, ka tai piemīt īpašība, kuras trūkst daudzām jo daudzām nesalīdzināmi izskatīgākām sievietēm: iedzimts šarms, pievilcība un pat tāds kā izaicinājums. Piemīt tas, ko visu kopā mēdz apzīmēt ar vārdu «seksapīls». Vienīgi acis atstāja nepatīkamu iespaidu. Tajās brīžiem iedegās draudīgs spīdums, kas liecināja par nežēlīgu un apņēmīgu dabu.

—    Labvakar, — Bržīza atsveicināja pretī.

Meitene pasmaidīja. Iespraudusi Bržīzam neļķi pogcaurumā, piegāja pie rampas apmales, atspiedās ar elkoņiem, pagrieza galvu, lai varētu labāk redzēt viņa seju, un teica:

—    Jūs esat nācis minēt manu vārdu. Tad sāciet!

Un iesmējās padobjiem rīkles smiekliem.

—    Bīstos, ka manas zinašanas meiteņu vārdu nozarē nebūs tik plašas, lai spētu atrast īsto.

—    Es jau jums sacīju, ka vajag minēt pēc sejas. Palūkojieties uz mani, un jums nāksies atzīt, ka es nevarētu būt ne Eva, ne arī Helena. Kā jums liekas?

Bržīza raudzījās diezgan nesaprotošu skatienu. Taču viņš domāja pavisam par ko citu. Viņš zināja, kā meiteni sauc — un ne tikai vārdā, bet arī uzvārdā. Bržīza brīnījās, kāpēc atnācēja nesmaržo pēc šanela numurs pieci, kuru viņš spētu atšķirt starp desmitiem aromātu. No meitenes vēdīja kāds viegls parfīms, šķiet, maijpuķītes vai, iespējams, lotosa. Tikai no šanela ne miņas. Bržīzam radās aizdomas, vai tikai viņi būs atraduši īsto.

—    Nu, sacīsim, Daša, — viņš izlikās, ka cenšas minēt.

Meitene uzjautrināta pavērās viņā un smiedamās novēza ar

roku:

—    Nē!

Sī kustība Bržīzam biezējošajā tumsā atgādināja kraukļa spārna mājienu, kad tas sit savu upuri, lai to galīgi nobeigtu. Pa muguru noskrēja auksti šermuļi, viņš sajuta bailes no šīs sievietes, kas prot tik nepiespiesti priecāties un smieties, bet patiesībā . . . Nē, tālāk negribējās pat domāt.

Bržīza mēģināja vēl dažas reizes, tomēr sargājās nosaukt pareizo vārdu — Martina. Kad nekas neizdevās, viņš kapitulēja. Abi stāvēja klusēdami, atspiedušies pret smilšakmens balustrādi, un lūkojās lejup. Pāri strūklakai, kuras dzestrais ūdens vēsināja gaisu, pāri Svētā Vāclava statujai neona piemirdzētajās tālēs. «Par ko viņa domā?» Bržīza klusībā sev vaicāja, un viņam atkal noskrēja auksts pār kauliem.

Viņam noskrēja auksts pār kauliem, un vienlaikus viņš apjauta, ka klusēšana nepiedodami ieilgst. Ko lai saka, kā lai sasien pārtrūkušo sarunas pavedienu? Kamēr viņš tā prātoja, no jauna atskanēja meitenes balss, gluži patīkama un melodiska, pat vēl patīkamāka un melodiskāka nekā pa tālruni, kaut gan lielākajai daļai cilvēku mēdz būt otrādi. Atskanēja paklusi:

—    Martina. Mani sauc par Martinu.

To viņa pateica kā pa sapņiem. Nepagriezās pret viņu kā pirmīt, bet runāja apkārtējam plašumam, lai vārdus aiznestu vējiņš, kas tikmēr bija sacēlies.

—    Lūk, to nu es nemūžam nebūtu uzminējis. Nekad. Sis vārds, kā rādās, nav manā repertuārā. — Bržīza pasmaidīja.

—    Kādi vārdi tad ir jūsu repertuārā? — viņa aizskarta jautāja.

—    Jūs jau dzirdējāt, kad es minēju, — Bržīza teica.

—    Jā, un daži jūsu mutē skanēja visai pievilcīgi. Vai jums ir bijis daudz sieviešu? — meitene vaicāja un krasi pavērsās pret Bržīzu. Lielās acis, kur atspoguļojās rampas laternu virknes, lūkojās ziņkāri un, varētu pat teikt, šķelmīgi.

—   Nē, ne sevišķi, — viņš atbildēja.

Viņa neticīgi pasmaidīja.

—    Es gan neesmu no tā tipa cilvēkiem, — Bržīza sacīja, pats nezinādams, kāpēc vēlas, lai meitene viņam ticētu. Jo tam taču nav ne mazākās nozīmes, ko viņa par to domā! Lai nevajadzētu runāt par sevi, viņš pacēla nomesto izaicinājuma cimdu un jautāja:

—    Bet jums vīrieši?

Viņa iesmiedamās atbildēja:

—    Es laikam arī neesmu no tā tipa.

Tad aizgriezās, atkal pievērsa skatienu lejas ainavai un klusā balsī lēni sacīja:

—    Patiesībā man ir bijis tikai viens, un ar viņu es piedzīvoju smagu vilšanos.

Tas skanēja skumji kā rekviēms, kā pēdējās ardievas.

Pēc tam abi atkal nesacīja ne vārda.

Šoreiz klusumu pārtrauca Bržīza.

—    Man šķiet, ka jums, — viņš apsvēra, vai saukt meiteni vārdā, — ka jums, Martina, nez vai būs patika stāvēt te līdz rītam. Mēs varētu iet kaut kur pasēdēt, lai pamatīgi izstāstītu viens otram par sevi. Ko jūs par to sakāt?

Kad Martina iesmējās, Bržīzam bija tāda sajūta, ka viņa atgriežas no kādām tumšām, noslēpumainām dzīlēm.

—    Jā, jā, šķiet, ka jums ir taisnība. Ko jūs piedāvājat?

—    Iet uz tādu vietu, kur var arī padejot, uz kādu omulīgu bāru. Ko jūs teiktu par «Parnasu»? — Bržīza vairījās gzreiz nosaukt «Satīru». — Par «Parnasu» vai «Barberinu»?

—    Es ļauju izvēlēties jums.

—    Taisnību sakot, «Parnass» un «Barberina» no šejienes ir patālu, tāpēc es jūs aicinu uz «Satīru». Tas ir tepat blakus, un tur var gluži jauki pasēdēt.

Bržīza lūkojās Martinai sejā un vēroja, kādu iespaidu atstās viņa priekšlikums.

Martina šaubījās.

193

Tikai īsu sekundes daļiņu, tomēr Bržīza to pamanīja. Kaut arī šaubas aizzibēja spēji kā naktsputns, viņš tās ievēroja un nepacietīgi gaidīja, ko viņa sacīs.

13 —O. Kojek

Izdzirdot vārdu «Satīrs», Martinai iedūrās sirdī. Viņa gribēja kliegt: «Nē, nē, uz «Satīru» ne!» — bet tad piepeši radās spīts. Spīts un izaicinājums liktenim, un arī izmisums, kas viņu mudināja vienaldzīgi, mierīgi un jau bez šaubīšanās atbildēt:

— Tad vediet mani, bruņiniek! Uzticu sevi jūsu aizstāvībai.

Viņi lēni kāpa lejā pa kāpnēm. Nakts vējš plivināja Martinas putekļu mēteli. Bržīzam žaketes atlokā nu jau lieki baltoja neļķe, kas līdz rītam būs nedaudz apvītuši. Zem ķekaram līdzīgās laternas Bržīza uz brīdi apstājās, lai viņu varētu labāk saskatīt no Pārtikas nama, un pietupās, it kā siedams atrisušu kurpju saiti. Martina to nemanīja, paspēra dažus soļus viena, un šajā brīdī viņai atkal atgriezās uzmācīgā doma, kas to vajāja jau visu pēcpusdienu.

Kā būtu, ja tagad laistos skriet, ja tagad aizbēgtu un atstātu šo te nesaprašanā blenžam? Vai viņa šajā mirklī vēl varēja izvairīties no gaidāmā? Cik reižu viņa pēcpusdienā un novakarē jau bija lēmusi, iet vai ne, cik reižu bija svērusies gan uz vienu, gan otru pusi — un pat vēl tagad! Kad vēl bija iespēja atmest visam ar roku. Martinu māca arvien dziļāks izmisums. Viņa it kā krita arvien dziļākā bezdibenī, slīdēja un krita, un neviens nesniedza glābēja roku, kaut gan tik daudzi nolūkojās, kā viņa slīd un krīt. . . Viņa atkal juta drausmīgo, draudīgo un bezgalīgo vientulību, kas viņu ieskāva aizvien' plašākos lokos, atkal jutās viena visā izplatījumā, saltā un ledainā Visumā bez gala un bez malas.

Martina notrīcēja šausmās.

Viņa nekad vairs nepiederēs pie sabiedrības, uz mūžu būs izstumta no ļaužu vidus. Martina nekad nebija ticējusi sirdsapziņas esamībai, taču beidzamajās dienās, murgainos sapņos aizvien biežāk pārdzīvodama savus noziegumus, piepeši ar bailēm atklāja, ka tā tomēr pastāv un ir neatvairāma. Bet jau nākamajā mirklī šī atklāsme radīja savādu baudu, ka viņa tīši posta savu dzīvi — atriebdamās un allaž pēc tam izjuzdama mirkļa atvieglojumu. Un viņa atkal — šodien jau kuro reizi? — izlēma. Viņa to nogalinās, viņai tas ir jānogalina! šī vēlme bija varenāka par saprātu, kas viņu brīdināja, varenāka par visu, ko viņa līdz šim izjutusi, varenāka par sirdsapziņas ēdām, kas viņu vajās.

Viņa to nogalinās.

Aiz sava bezgalīgā, baismīgā, visu pasauli aptverošā naida.

Aiz naida pret vienu vienīgu vīrieti, kas ir pārtapis tūkstoš veidos un šodien iemiesojies kādā smaidošā blondīnā Milānā Bržīzā. Milānā. Milaniņā . . . mīļmaniņā . . . mīļumiņā vienam vakaram un vienai naktij, pēc kuras tas vairs nepieredzēs rītu.

Bržīza panaca Martinu un sāka iet blakus, šķērsojot ielu, aiz muguras ietaurējās automobilis, kam tie bija pamaisījušies ceļā. Abi satrūkās un metās skriešus. Bržīza nevilšus saķēra Martinu pie rokas un vilka līdzi uz ietvi, kā pasargāt gribēdams. Neviens un nekas tagad vairs nedrīkst viņam to atņemt!

«Satīra» garderobiste kūkoja savā ģērbtuvē, jo šajā gadalaikā tikpat kā nebija ko darīt. Vīrieši nāca uzvalkos, sievietes tikai ar vieglu šalli pār vasaras kleitu, reta bija putekļu mētelī. Bržīza līdzēja Martinai atģērbties un sniedza mēteli garderobistei. Kamēr viņš gaidīja numuriņu, Martina pievērsās spogulim, lai mazliet sasukātos un sakoptos. Spogulis bija pie kolonnas un rādīja arī daļu ģērbtuves. Martinas roka pēkšņi sastinga, jo viņa bija pamanījusi, ka garderobiste raugās šurp uz viņu spogulī. Skatiens bija pētījošs, sieviete ilgi nenovērsa acis, it kā pūlēdamās atcerēties, vai ir jau redzējusi šo meiteni «Satīrā» un kad. Martinu sagrāba panika. Nē, tā izaicināt likteni tomēr nedrīkst! Vai tikai viņa neiet par tālu? Vai viņu nav iemidzinājis vieglums, ar kādu viss līdz šim izdevies, un drošība, kādā viņa jūtas?

Martina ar asu žestu iesvieda suku somā un spītīgi uzmeta lūpu.

Viņa apgriezās, taču garderobiste vairs neskatījās. Martina bija gribējusi tai izaicinoši iesmaidīt sejā, un nu tas neizdevās. Bet tad, kāpdama kopā ar Bržīzu lejā uz zāli, viņa to sajuta no jauna un vēl spēcīgāk. Jā, tagad garderobiste atkal noraugās uz viņu! Šī apziņa Martinu sasaldēja vai ledū šodien jau otru reizi.

Viņi apsēdās mazā, divvietīgā nišā, un atkal pagāja brīdis, līdz abi atsāka sarunu. Bržīza manīja, ka pavadone domā ko citu, nevis par to, ko viņš tai saka, jo labu laiciņu saņēma par atbildi tikai vienzilbes vārdus.

«Safīrs» bija pustukšs. Deju parkets arī.

Pie dažiem galdiņiem sēdēja pa pārim, šur tur arī pa kādam vīrietim, jo jaunkundzes, kas saldinātu viņu vientulību, vēl nebija atnākušas. Tās parādīsies vēlāk. Vienīgi stūrī pie paaugstinājuma uzdzīvoja palielāka kompānija. Reizi pa reizei no turienes atlidoja smieklu šaltis, kas šķitās neiederamies bāra noskaņā. Pianists elegantā frakā maigi uzsāka priekšspēli, sapņainu skatienu vērdamies kaut kur kaktā. Vijolnieks stāvēja, atspiedies pret klavierēm, klausījās liegajās mūzikas skaņās un neapzināti šūpojās līdzi to ritmā. Tad viegli uzsita ar lociņa galu pa uzslieto pianīna vāku, palika instrumentu zem zoda, un nākamajā mirklī spalgās vijoles un samtaino klavieru duetā atskanēja Strausa valsis. Daži pāri cēlās dejot.

Ugunis nodzisa, apgaismots palika tikai parkets.

Viesmīļi — to bija četri — pustumsā slīdēja kā nedzirdamas ēnas.

Tajā brīdī, kad Martina un Bržīza izgāja uz parketa, zālē ienāca Eva Renčova un Drozds. Un viņus pavadīja Silvestrs Kropāčeks.

Burvju mākslinieks bija ieradies «Satīrā» īsu brīdi pirms tam, kad te parādījās Bržīza un Martina. Viņš apsēdās ierastajā vietā zāles dziļumā, kā allaž, atvēlēja sev divsimt gramu sarkanvīna, kas vairojot asinsķermenīšus (to viņš mēdza klāstīt pa labi un pa kreisi), bez steigas baudīja dzeramo un vēroja apmeklētājus. Bržīzu viņš pazina no pirmā acu uzmetiena, tikko tas parādījās pie zāles ieejas. Meiteni, ar ko viņš bija atnācis, Kropāčeks nepaguva lāgā nopētīt, jo tobrīd gaisma nodzisa, prožektori apspīdēja vienīgi deju grīdu. Meitene palika puskrēslā, un Kropāčeks kādu laiku nepievērsa viņai uzmanību. Viņu saistīja jautrība un arvien vaļīgākā noskaņa pie galdiņa blakus muzikantu paaugstinājumam.

Kad Kropāčeks ceturtdaļstundu vēlāk pamatīgi aplūkoja Bržīzas draudzeni, meitene likās tāda kā pazīstama. Kur viņš to būtu redzē, jis? No pastāvīgajām «Satīra» apmeklētājām viņa nav, tas ir skaidrs. Viņš būs to sastapis citur. Tā, lauzīdams galvu, Kropāčeks vēroja, kā meitene dzīvi sarunājas ar Bržīzu, abi dzer sarkanvīnu un izturas kā cilvēki, kam vēl nav bijis laika vienam otru īsti iepazīt. Acīmredzot tikai nesen kā sagājuši kopā. Un tad pēkšņi Kropāčekam gluži kā zibens nošķīlās prātā. Jēzus Kristus, tā tak būs . . . nē . . . toreiz bija ruda . . . bet līdzība tomēr ir, kaut arī šī te ir melniem matiem . . . kaut kāda līdzība tomēr ir. Apzvērēt gan viņš neņemtos, ja nu vienīgi … ja nu varētu meiteni pavērot tuvumā. Tev rādās, Silvestr, rādās! Tu tikai mēģini to sev iestāstīt. Gribi sagādāt prieku panei Renčovai, tāpēc arī visur saskati . . . nu, protams, tad jau viņa nenāktu uz šejieni ar panu Bržīzu . . . aunagalva, ko tikai tu visu neizfunktierē . . . tomēr ir gan, ir, ir, nu tas ir skaidrs, es to pazīstu — to viņas galvas mājienu! Tā ir viņa! Tik īpatnēja kustība, tādu es vēl neesmu redzējis nevienai citai sievietei, vienīgi viņai . . . jā, nu vairs nav nekādu šaubu . . .

Kropāčeka smadzenes sāka strādāt vēsā nosvērtībā, aši, taču piesardzīgi. Kopā ar šo sievieti gan ir izmeklētājs Bržīza, bet — ja nu tā ir nejaušība un viņš nezina, ar ko sēž pie viena galdiņa? Vajag tūlīt pat sazināties ar Evu Renčovu, kā viņa beidzamajā tikšanās reizē bija likusi. Tikai tas jāizdara neuzkrītoši!

Viņš piecēlās un rāmā solī devās pa galdiņu starpu uz kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt garderobē un arī pie telefona automāta. Tik rāmā, kādu neviens nebūtu gaidījis no šī augumiņa, kam piemita ūdenszāles kustīgums. Kropāčekam bija jāvaldās, lai nemestos augšā rikšiem, viņš kāpa šķietami nevērīgs pret apkārtni, tomēr nervi bija saspringti, ka skan.

Augšā Kropāčeks, aplaidis riņķī skatienu, piegāja pie tālruņa, bet tajā brīdī, kad jau taisījās griezt numuru—viņš to zināja no galvas, — cauri telefona kabīnes stiklam ieraudzīja, ka atveras ielas durvis un tajās parādās neviens cits kā Eva Renčova un viņai nopakaļ arī Drozds.

Klausule noklakšķēja uz dakšiņas, Silvestrs Kropāčeks izsteidzās no būdas un sagaidīja nācējus. Mazās actiņas iedzirkstījās un iepletās platas jo platas, piere sarāvās krunkās, apaļīgais ķermenītis uzbudinājumā nodrebēja, mute bija kā aizsieta, un tas nu panam Kropāčekam bija kas neparasts. Viņš nespēja izdabūt ne vārda, tiktāl abu kriminālistu ierašanās viņu bija pārsteigusi.

Eva Renčova uzsmaidīja Kropāčekam un, viņam klāt iedama, nodomāja, ka iluzionists palicis tāds pats kā senāk. Vienīgā pārvērtība, kas krita acīs, bija eleganti pašūtais, gluži kā uzlietais smokings, kurš aizstāja agrāko apvalkāto fraciņu.

—    Jūs nupat gatavojāties man zvanīt, pan Kropāček, vai ne? — Eva Renčova sacīja, sniegdama roku.

Kropāčekam pavērās mute.

Vai tā kapteine Renčova amatu savienošanas kārtībā būtu arī telepāte un gaišreģe, viņš nodomāja, taču skaļi, kaut cik attapies, izgrūda:

—    Kā . . . kā jūs to zināt?

—    Mīļais pan Kropāček, es zinu vēl daudz ko vairāk. Piemēram, to, ka lejā sēž mūsu Milans Bržīza ar kādu skuķi.

Un Eva Renčova blēdīgi pasmaidīja.

—    Par to jau es gribēju … — Kropāčeks šāva laukā, bet tad aprāvās. Šķiet, kāda doma mazajam vīriņam pēkšņi bija sajaukusi visus rēķinus, jo viņš diezgan apmulsis nomurmināja:

—    Tātad tā patiesībā nemaz nav tā?

Eva Renčova joprojām rādīja šķelmīgu seju un nesacīja ne «jā», ne «nē».

No šodienas uztraukumiem un visvairāk jau no izbrīna par Evas Renčovas telepātijas spējām Kropāčekam neizdevās tā īsti atgūties pat tad, kad viņš kopā ar abiem kriminālistiem jau sēdēja pašā tumšākajā zāles nišā. Viņš sēdēja un grozīja galvu, kad viesmīlis nolika viņam priekšā sarkanvīna pudeli. Silvestrs Kropāčeks tūlīt tā drusku ielūkojās glāzē, un tikai tas, šķiet, viņam palīdzēja atgūt dvēseles līdzsvaru.

Eva Renčova jautri sacīja:

—    Pan Kropāček, nekā pārdabiska te nav! Tikai mazliet dedukcijas, mazliet veiksmes, uz ko mums, kriminālistiem, grūtā brīdī allaž jāpaļaujas, un laikam arī maza tiesa nejaušības. Šobrīd es nedrīkstu par to runāt, tas vēl ir izmeklēšanas noslēpums, taču pienāks laiks, kad jums visu varēšu izstāstīt. Tikai tad jums būs mani jāuzaicina uz kādu bāru kā toreiz uz «Splendida» hoteli Karlovivaros. Vai atminaties?

Kropāčeks atplauka, acīs iedegās līksmas liesmiņas. Kā gan lai neatceras to jauko vakaru, vienu no skaistākajiem, kāds jebkad bijis viņa mūžā! Burvju mākslas meistars uzmeta Evai Renčovai pielūdzošu un padevīgu skatienu, dziļi aizkustināts, ka viņa nav aizmirsusi tikšanos Karlovivaru kūrvietā.

—    Uzaicināšu, pane Renčova, uzaicināšu ar to vislielāko prieku! Tikai dodiet man tādu iespēju!

—    Došu, pan Kropāček, varat būt drošs. Bet tagad diezgan par to, labāk iedzersim!

Silvestrs Kropāčeks visu vakaru bija neparasti kluss, likās, viņa daiļrunības avots ir izsīcis. Viņam pat netikās kāpt uz paaugstinājuma un rādīt savus iluzionista trikus, kā tas «Satīrā» bija ierasts. Un viņš arī neieslīdināja nevienam viesim kabatā savu vizītkarti ar zeltīto maliņu, uz kuras grezniem burtiem Stāvēja rakstīts: «Silvestrs Kropāčeks, iluzionists komiķis, Balinātāju iela 8, Prāga, Nusle.»

Eva Renčova un Drozds sarunājās, taču neaizmirsa vērīgi sekot,kas notiek nišā, kur sēdēja Bržīza ar svešo meiteni.

Tie abi dejoja, neizlaizdami nevienu gabalu. Zāle jau bija gandrīz pilna, uz parketa palika arvien mazāk vietas. Bržīza dejodams brīžiem pameta acis uz Evu Renčovu, kas nepiespiesti čaloja ar Drozdu, un redzēja, ka viņiem blakus sēž arī Silvestrs Kropāčeks. Bržīza ne mirkli nezaudēja modrību, lai gan bija drošs, ka bārā viņam nav ko baidīties. Tāpat arī Evas Renčovas un Drozda klātiene nomierināja, viņš jutās labāk, kad tie bija tepat līdzās. Bržīza nebija nekāds veiklais dancotājs, dejošana nepiederēja pie viņa iecienītajiem izklaidēšanās veidiem, taču partnere, liekas, to nemanīja. Vīns pamazām sakāpa tai galvā, viņa kļuva jautra un bezrūpīga, sapņu rēgi un murgi bija izgaisuši un sirdsapziņas pārmetumi aizraidīti kaut kur aiz apziņas sliekšņa.

Martinai gandrīz sametās žēl Bržīzas. Tāds mīļš un jauks gaišmatītis. Tikai tas tev, Milan, neko nelīdzēs, šī ir tava pēdējā nakts! Tu pēdējo reizi turi savās rokās sievieti, pēdējo reizi viņu noskūpstīsi — ja vien sadūšosies, un tad . . . nē, nebaidies, tas ir tikai mirklis un it nemaz nesāp. Tev pat neatliks laika apjēgt, kas noticis, kad viss jau būs cauri. Tikai kādu sekundes daļu vēl manīsi reibinoši pievilcīgu smaržu — kā pēdējo sveicienu no manis. Vai tu zini, kas par to sacīts — par šo smaržu, kas būs tava pēdējā sajūta šajā pasaulē? Klausies: šī smarža ir liega un maiga kā glāsta vēsma, rokai gandrīz neskarot ādu, šī smarža ir mazliet saldena un mazliet rūgtena, mazliet mēļa pēc krāsas, pilna atdošanās prieka un kaisles, pavedinoša un noraidoša . . . patiesībā nevis mēļa, bet sārti violeta. Tas ir maisījums, kurā jaušamas Orienta smaržas, ko dveš dārzi un mošejas, un Jērikas rozes. Tas ir šanels numurs pieci.

Ja, tas ir šanels numurs pieci.

Tava pēdējā sajūta šajā pasaulē.

Tagad vēl dejā piekļauj mani labi cieši, Martina ir tava uz šo īso nakti, pēc kuras tev vairs nebūs rīta.

Bržīza, it kā uzminējis meitenes domas, piespieda viņu stingrāk sev klāt, turklāt viņam bija licies, ka tā sagrīļojas. Martina nudien bija sagrīļojusies, jo viņu pēkšņi aizrāva kāda kolosāla, vilinoša un drausmīga ideja. Abi bija tik tuvu viens otram, ka nesagādātu nekādas grūtības nogalināt šo Bržīzu tūdaļ pat, šajā mirklī. Viens vienīgs dūriens, un viņš noveltos uz parketa. Nē, tas nav iespējams, te ne, te viņu tūdaļ notvertu, toties, ja viņi dejotu, piemēram, Reprezentācijas namā starp simtiem pāru, kur viņa reiz bija virpuļojusi ar Boreku, tur tas izdotos, tur viņa pagūtu nozust, neviena neievērota. Tur viņu nenoķertu.

O, kas par šaušalīgi skaistu nāvi!

Nāvi valša ritmā.

Un Martina dzīvi iztēlojās, kādas izbailes pārņemtu cilvēkus zālē, ja viņai paveiktos slepkavība, valsim skanot.

Pirms pusnakts viņa izgāja uzposties. Sevī iegrimusi, kāpa augšā pa kāpnēm, un atkal nedeva miera pirmītējā uzmācīgā doma: bet ja nu viņa patiešām nozustu, pametot blondo Bržīzu vienu? Vēl ir laiks. Kā jau vairākas reizes šajā vakarā, atkal radās ilgas aizbēgt no tā, kas te notiek un kam vēl jānotiek. Pat tad, kad Martina jau devās atpakaļ uz zāli un vēlreiz pamanīja garderobistes ziņkārīgās acis, viņa vēl cīnījās ar vēlēšanos pakampt savu mēteli un skriet, skriet. Drāzties uz mājām, iegremdēt galvu spilvenos un aizmirst visu, kas viņu nomoka, aizmirst apkārtējo pasauli, aizmirst Jandu, Zeleniju un blondīnīti, kas gaida zālē. Aizmirst un izzust, izzust un izgaist. . .

Martina tomēr to nespēja.

Viņai bija jāiet līdz galam! Tualetē viņa attaisīja parfīma pudelīti un uzpilināja dažus pilienus uz lakatiņa, kas bija viegls kā pūciņa, no caurspīdīga materiāla, gatavais nieks, ko sievietes nēsā sev līdzi, pat lāgā nezinot, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka audums ir tik smalks un maigs, un gaisīgs. Uzpilināja uz tā šanelu numurs pieci un atlika lakatiņu kopā ar pudelīti atpakaļ somiņā.

Kāpēc gan tas Bržīza viņai atrakstīja, kad viņa jau bija gandrīz nolēmusi beigt un iznīcinājusi visus kārdinājumus, sadedzinot vēstules un blociņu ar telefona numuriem? Kāpēc? Martina atkal juta, ka te slēpjas kas liktenīgs, ka tā tam arī bija jābūt. Un tad, ejot lejā pa kāpnēm un tuvojoties nišai, piepeši atdzima jutoņa, kas spēji un nospiedoši bija viņai uzvēlusies pirms dažām dienām, — ka viņai kāds seko.

Martina sastinga tāpat kā toreiz un izbīlī nopētīja zāli, taču — arī tāpat kā toreiz — prata sevi pārliecināt, ka tie ir tikai nervi.

Jo kas gan spēj atrast viņas saikni ar nogalinātajiem? Sēzdamās pie gāldiņa, viņa atkal bija pavisam mierīga.

Viss ir kārtībā. Tikai mieru, Martina, mieru! Nekas neparedzēts nav noticis, viss atkarīgs vienīgi no tevis.

Viņi palika bārā vēl kādu stundu, taču dejot vairs negribējās. Abi runāja maz, vairāk klusēja. Un pēkšņi Bržīza sajuta to, ko bija gaidījis visu vakaru, bet kas kavējās. Kad Martina atvēra somiņu, lai sadabūtu mutautiņu, nišā viegli nosmaržoja pēc šanela numurs pieci. Ko tas varētu nozīmēt? — Bržīzam iešāvās prātā. No šā brīža viņš bija divtik modrs un vērīgi sekoja katrai Martinas kustībai.

Viņi izgāja uz ielas un dzestrumā notrīcēja.

Virs «Satīra» kvēloja neona uzraksts, iela bija tukša un klusa, šur tur skanēja vēlīnu gājēju soļi, pāri pilsētai pletās trīsuļojošu zvaigžņu tūkstošiem nosētas debesis. Nakts bija gaiša — dzidra augusta nakts.

Ne vārda nesacīdama, Martina paņēma Bržīzu zem rokas. Viņi devās uz Jindržiha torņa pusi pāri Vāclava laukumam, pa Vodīčeka ielu un tālāk uz Kārļa laukumu. Bržīzas jutekļi bija saspriegti līdz beidzamajam. Viņi gāja zem rokas un klusēja.

Pie Vāclava laukuma pretī gadījās pa vientuļam nakts klīdējam vai mīlētāju pārim, kas, neliekoties ne zinis par apkārtni, ik brīdi apstājās ilgam skūpstam.

Viņi tuvojās Kārļa laukumam. Garām aizdunēja divi tramvaji. Martina neuzkrītoši virzīja Bržīzas soļus. Abi «Satīrā» bija norunājuši, ka vēl pastaigās un izbaudīs, Martinas vārdiem sakot, viņu pirmās nakts burvību. Pa labi jau iezīmējās Nove Mestas rātsnama apveidi. «Ved mani uz parku,» Bržīza nodomāja, un tajā mirklī tas arī notika.

Martina apstājās un attaisīja somiņu, it kā tajā ko meklētu, šanela smarža nu uzvēdīja asi un uzbāzīgi. Stāvēdama sāniski pret Bržīzu, Martina ar kreiso roku sagrāba Bržīzas labo, bet viņas labā roka nozibēja gaisā.

Kas īsti bija noticis, to Bržīza visā pilnībā izprata tikai vēlāk. Uzbrukuma brīdī viņš rīkojās instinktīvi un varēja pateikties vienīgi šanelam, ka laikus ticis brīdināts. Nebūtu šīs smaržas, viņš neko nenojaustu un kļūtu par trakojošās sievietes trešo upuri.

šī liktenīgā, liktenīgā šanela numurs pieci smarža!

Roku, kas pazibēja gaisā, viņš patiesībā nemaz neredzēja, tikai nojauta. Kādā niecīgā sekundes daļā, īsākā nekā mirklis, kad roka ar nāves ieroci tuvojās viņa krūtīm, Bržīza paguva apjēgt, ka Martina mainījusi plānus. Ka negaida, kad abi būs apsēdušies uz soliņa, bet grib viņu novākt tepat uz ielas. Bržīzas kreisā roka šāvās uz priekšu, lai aizkavētu nāvējošo dūrienu, un reizē viņš neapzināti parāva labo, aiz kuras tika turēts. Tieši šī labās rokas kustība viņu arī izglāba. Kreisā gan aizkavēja dūrienu, taču par vēlu. Bržīza izdzirdēja plīstošas drēbes tirkšķi, tai pāršķeļoties no apakšas uz augšu, un pamanīja kaut ko spožu nomirdzam gar acīm. Bet tad jau viņš stingri turēja Martinas roku, bija sagrābis ar negantu spēku, spieda un grieza. Vienlaikus viņš ar cīņas paņēmienu parāva tai labo kāju.

Viss norisinājās dziļā klusumā.

Tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Martinai no izgrieztās rokas izkrita ierocis un smalki nošķindēja uz bruģa. Tikai nošķindēja, taču viņai tas likās kā sprādziens. Ierocim sekoja caurspīdīgs lakatiņš, viegls kā pūciņa, tāds gatavais nieks, ko sievietes nēsā līdzi, pat lāgā nezinot, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka audums ir tik smalks un maigs, un gaisīgs. Tas plīvodams krita zemē un izplatīja ap sevi šanela numurs pieci smaržu.

Martina pirmajā brīdī neapjēdza, kas ar viņu notiek. Tikai juta milzu spēku, kas to tur ciet, juta, ka roka kuru katru mirkli izlēks no locītavas, juta, ka tiek liekta pie zemes, un tūdaļ patiesi atradās guļus. Kaut kas nozvanīja uz bruģa. Martina atskārta, ka viņa, šī milzu spēka mākta, ir iztaisnojusi pirkstus un pavērusi plaukstu.

No galvas nolidoja parūka.

Nākamajā mirklī viņa visu saprata.

Saprata, kāpēc vēstule atnākusi trīs nedēļas vēlāk par citām, saprata, ka ēna, ko tā jautusi sekojam, nav bijis māns, bet īstenība un vajadzējis klausīt brīdinošajai sirdsbalsij. Martina tikai nekādi nespēja aptvert, kur gan viņa kļūdījusies un kā tas var būt, ka viņa ir atmaskota.

Bržīzas radītās sāpes svilināja līdz kaulam. Ar ievainota dzīvnieka brēcienu viņa nokrita uz ietves, bet tad sāka gaudot kā jukusi, skrāpēt un spert uz visām pusēm, mežonīgās bailēs vai prātu zaudēdama. Grasījās lēkt kājās, mesties virsū Bržīzam un bēgt, taču viņš, aizelsies un nolīcis pār sabrukušo Martinas stāvu, turēja viņu kā knaiblēs.

Pēdējā gribas sasprindzinājumā viņa tomēr mēģināja atbrīvoties un ar brīvo kreiso roku aizsniegt ieroci. Pirksti taustījās pa bruģi. Viņai tas ir jādabū, jādabū un jāietriec sev krūtīs!

Bržīza uzminēja šo nolūku un parāva viņu uz savu pusi.

Skarbi un nepielūdzami.

Martina saklausīja soļus, kas skriešus tuvojās, un gluži kā sapnī redzēja noliecamies pār sevi sievieti, kuras acīs viņa izlasīja nāves spriedumu.

Sieviete pagāja gabaliņu sānis, noliecās, pacēla priekšmetu, kas pirms brīža bija nošķindējis'uz akmeņiem, un teica:

—    Tātad tomēr adata. Ar tādām mūsu vecmāmiņas mēdza spraust cepuri pie copes . . .

30

«Vakara Prāgas» iznēsātāji klaigāja sensacionālo ziņu par mīklaino Zofīnas un Petržīnas slepkavību vaininieces notveršanu. Eva Renčova, Drozds un Bržīza beidzot varēja uz brīdi atvilkt elpu kabinetā. Tikai nekāda ilgā atpūta viņiem neiznāca. Vispirms cits pēc cita saradās kolēģi no blakus telpām, bet drīz ienāca arī doktors Vāleks un pats šefs pārvaldes priekšnieks pulkvedis Hora.

Ciemiņi apsveica trijotni un sasēdās pie apspriežu galdiņa. Tie, kam nepietika vietas, apmetās uz līdzatnestajiem krēsliem pa visu kabinetu. Uz galdiņa tīri kā no gaisa parādījās divas vīna pudeles un glāzes, un pulkvedis Hora uzņēmās namatēva pienākumus.

Drozds vēl steigšus iespruka «cellē» uzvilkt kādu luksa «Mariku». Pie Evas Renčovas nesmēķēja, arī atnācēji stingri ievēroja šo nerakstīto likumu. Viņš paguva atgriezties īstajā laikā. Glāzes bija pielietas, visi cēlās kājās, šefs sauca svinīgu tostu un klātesošo vārdā vēlreiz apsveica Evu Renčovu, Drozdu un Bržīzu ar panākumiem. i

Paklausot vienbalsīgam lūgumam, Evai Renčovai nācās stāstīt, kā noritējusi izmeklēšana.

Viņa nesteidzīgi izklāstīja, kā visi trīs rīkojušies, pakāpeniski atbrīvojot no vainas atsevišķus aizdomās turētos, no nesaistītiem faktiem būvējot hipotēzes un vēlāk tās apvienojot teorijā,' kurā šie fakti ne tikai lieliski ietilpa, bet arī pilnībā apstiprinājās.

Tikusi līdz šodienai, kad viņa bija pratinājusi noziedznieci un izdarījusi tās dzīvoklī kratīšanu, Eva Renčova uz brīdi apklusa, iedzēra malku, jo bija izžuvusi mute, un tad turpināja:

—    Iedomājieties tikai, ka mums viss izdevies par to bieži daudzināto mata tiesu! Tas neattiecas vienīgi uz momentu, kad noziedzniecei gandrīz palaimējās nogalināt Bržīzu. Viņa atzinās vēl kādā lietā. Pirms dažām dienām viņa mājās esot sadedzinājusi visas vēstules, kas pienākušas pēc sludinājuma. Pavisam to bijis astoņpadsmit un kopā ar Bržīzas rakstīto — deviņpadsmit. Sadedzinājusi vēstules pirms tam, kad pienākusi šī pēdējā, un it kā apņēmusies vairs neslepkavot, kaut arī tas viņai veicies bez mazākajām grūtībām. Viņa vairs nespējusi izturēt, sākusi mocīt sirdsapziņa, mirušie viņu vajājuši sapņos. Nebijis Bržīzas vēstules, tiktu iznīcināti jebkādi pierādījumi, uz kuru pamata mēs spētu atmaskot noziedznieci.

Jo viņa taisījusies likvidēt arī nogalināto fotogrāfijas — pārējās jau bija sadedzinātas — , taču par to es runāšu mazliet vēlāk. Kad viņa saņēmusi Bržīzas vēstuli, ilgi šaubījusies, vai arī tā nav iznīcināma, taču vēlā atsaukšanās likusies kā paša likteņa norāde, lai slepkavo līdz trim. Tad viņa atsvabinātos no sava sloga — ja vien var ticēt tam, ko viņa saka. Arī abās iepriekšējās slepkavībās viņa meklējusi atvieglojumu, cerējusi rast gandarījumu, brīvības sajūtu un citas mums grūti saprotamas emocijas, taču redzējusi, ka cerības nepiepildās, un tāpēc nospriedusi slepkavot atkal. Tomēr ilgi cīnījusies ar sevi, pirms zvanījusi Bržīzam un gājusi ar viņu uz satikšanos, un pat tad, kad jau aizgājusi, vairākas reizes jutusi vēlēšanos bēgt. «Satīrā» viņa nolēmusi, ka tūlīt pēc tam, kad nogalinās Bržīzu un atgriezīsies mājās, caurdurs viņa attēlu un iznīcinās kopā ar atlikušajiem diviem, lai nepaliktu ne mazāko pēdu, ka pazinusi kādu no šiem vīriešiem.

Klausītāji lūkojās uz Evu Renčovu jautājošām acīm, viņiem nebija skaidrs, kā tur īsti ir ar tām fotogrāfijām. Eva Renčova attapās un sacīja:

—    Ahā, es saprotu! Piedodiet! Aizmirsu pateikt, ka noziedzniece vēstulēs saņēma arī to vīriešu attēlus, kuri gribēja ar viņu iepazīties, — tāds bija sludinājuma noteikums, — un savus upurus laikam izvēlējās nevis pēc tā, ko tie raksta, bet gan pēc ārējā izskata. Tātad sešpadsmit vīrieši var pateikties noziedzniecei par savu dzīvību tikai tāpēc, ka nav tai patikuši. Tagad mēs nez vai spēsim izdibināt, kas bijuši šie sešpadsmit, un pateikt tiem, kādas briesmas viņiem gājušas secen. Visu tā pamatīgi pārliekot, šajā lietā ir kaut kas fantastisks un šaušalīgs. Starp citu, man jau no paša sākuma — no tā brīža, kad Slovanas salā ieraudzīju nogalināto doktoru Jandu, šis noziegums likās savādi nereāls un pretdabisks, pat absurds. Tikai ne prātā nenāca, cik satriecošs tas izrādīsies īstenībā . . . Taču atgriezīsimies pie fotogrāfijām. Kad iegājām noziedznieces dzīvoklī, pirmais, kas pievērsa mūsu uzmanību, bija tualetes galdiņš. Aiz spoguļa apmales bija aizbāzti divi attēli — Jandas un Zelenija — un abi caurdurti ar spraudīti, kam sarkana galviņa. Man tas liecināja par samaitātu dabu un arī par savu tiesu fetišisma. Uz galdiņa stāvēja Bržīzas fotogrāfija, bet tai blakus trešā tāda pati spraudīte. Tikai to noziedzniecei vairs neizdevās iedurt.

Pauzē, kas nu .iestājās, atskanēja jautājums:

—    Bet motīvs? Vai jūs to jau zināt?

—    Varētu gan teikt, ka tā ir vilšanās mīlestībā. Noziedznieci reiz pametis mīļākais, kam tā bija pieķērusies ar visu sirdi, un šis trieciens ietekmējis viņas stipri nenosvērto psihi tiktāl, ka viņa vairs neprata novērtēt savas rīcības sabiedrisko bīstamību. Visu līdz pirmsākumiem izpētīt mums laikam būs grūti, tas ir psihiatru uzdevums. Pirmām kārtām būs jānosaka, vai noziedzniece atbild par savu rīcību, un tikai pēc tam jāatsedz apstākļi, kuri šo sievieti noveduši no vīriešu nicināšanas un nīšanas līdz zvērīgam naidam, kas tika izgāzts uz gluži bezvainīgām personām. Pēc manām domām, noziedzniece ir cilvēks ar krasi pazeminātu sociālās atbildības slieksni un katrā ziņā psihiski traumēta. Te arī meklējami viņas dzenuļi, te saskatāma tā iekšējā nepieciešamība, kas mudinājusi atriebt pāridarījumu tik atbaidošā veidā.

Eva Renčova beidza runāt, un telpā iestājās klusums. Ciemiņi sēdēja domīgi.

Pēc brīža piecēlās pulkvedis Hora un sacīja:

—    Es jau tagad — un bez psihiatru slēdziena — nepārspīlējot varu teikt, ka esam liecinieki vienam no neikdienišķākajiem noziegumiem, ar kādu jebkad esmu sastapies savā milicijas darba praksē. Un man jāatzīstas, ka veids, kādā jūs, biedre Renčova, to atklājāt, ir viens no spožākajiem loģiskās domāšanas paraugiem. Jo jūs strādājāt, pamatojoties uz šķietami nenozīmīgiem un dažbrīd pat grūti pamanāmiem priekšnoteikumiem. Atļausit vēlreiz jūs apsveikt!

Eva Renčova visu triju vārdā pateicās, uzsvērdama it īpaši Milānā Bržīzas nopelnus. Bez viņa drosmes nebūtu bijis iespējams pats svarīgākais: iegūt tiešus, taustāmus pierādījumus par noziedznieces vainu.

Pulkvedis piezīmēja, ka esot jau sagatavoti daži dokumenti, par kuru saturu viņš šobrīd negribot plašāk izsacīties, un jautāja:

—    Biedre Renčova, jums piektdien sākas atvaļinājums, vai ne?

—    Jā, — Eva Renčova apliecināja.

—    Un kur jūs domājat to pavadīt?

—    Braukšu uz Šumavu — uz mūsu vasarnīcu Prāšilā. Patlaban ir augusta beigas, kad ienākas kazenes . . .

Eva Renčova kļuva mazliet sapņaina, tad turpināja:

—    Veselu mēnesi nelikšos ne zinis par slepkavībām un vispār ne par ko nedomāšu. Klaiņošu pa kalniem un pa mežiem, lasīšu sēnes — cerams, ka būs jau izaugušas, — elpošu skuju smaržu un centīšos aizmirst šanelu numurs pieci. Pat avīzes nelasīšu! Bet uz nākamo sestdienu un svētdienu uzaicināšu Antonīnu un Milānu, lai brauc izgulēties uz mūsu lielās krāsns. Tikai es nezinu, vai neieradīsies par vienu cilvēku vairāk . . .

To teikdama, Eva Renčova uzmeta Bržīzam šķelmīgu skatienu. Milans nosarka. Vienīgi Drozds un, protams, arī Eva Renčova zināja, kāpēc.

—    Novēlu jums jauku laiku un daudz sēņu! —To sacījis, pulkvedis Hora piecēlās, atvadījās un izgāja no kabineta. Pamazām nozuda arī pārējie.

Un tikai tagad — mierā un klusumā — Evu Renčovu, Drozdu un Bržīzu pārņēma nogurums, par ko tiem beidzamo dienu saspīlējumā un steigā nebija atlicis laika pat domāt. Nu tas uzvēlās ar divkāršu spēku. Un viņi tam nepretojās, jo jutās dziļi apmierināti par paveikto.

2ofīnas un Petržīnas slepkavības, kas iegājušas kriminālistikas vēsturē kā «Trakojošās sievietes lieta», nu bija atklātas. Kriminālistikas muzeja eksponātus papildināja jauns slepkavības ierocis, izkaltēts baltas neļķes zieds un trīs caurspīdīga auduma lakatiņi, viegli kā pūciņas, kas vēl kādu laiku smaržoja pēc šanela numurs pieci.

0/iap>kmx KoceK YBHRUA nPEAnOMMTAET LLJ AHFJlb Pura «JlnecMa» 1983

Ha naTbiuīCKOM »3biKe flepesen c MetncKoro B. Kpay4nc

XyAOWHHK y. COCHOBCKMC

MB N9 3796

Oldržihs Koseks SLEPKAVA SMAR20JAS AR «CHANEL»

Redaktore I. Kaievska Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniski redaktore S. Balode Korektore L. Kamene Nodota salikšanai 15.10.82. Parakstīta iespiešanai 23.02.83. Formāts 60X84/16. Avīžu papīrs. ZurnAlu cirsti garnitūra. Ofsetspiedums. 12,09 uzsk. iespiedi.; 12,55 uzsk. kr. n.; 13,68 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Pašūt. N? 1255. Cena 1 rbl. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju.bulv. 24. Izdevn. N9 80131 451/D-947. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

[1] bērzs (čehu vai.).

Content

Koseks Oldržihs Slepkava smaržojas ar Chanel

1

2

4

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

18

19

20

22

23

24

26

27

28

29

30